Cveigs Stefans

Sirds nepacietība

Stefans Cveigs. Sirds nepacietība

Romāns

.

ir divējādas līdzjūtības. Viena — gļēvā un sentimentālā, kura patiesībā ir tikai sirds nepacietība pēc iespējas ātrāk atbrīvoties no mokoša satraukuma, redzot cita cilvēka nelaimi, — līdzjūtība, kuru nepavisam nevar par tādu saukt, bet kura ir tikai neapzināta savas dvēseles pasargāšana no svešām ciešanām. Un otra — vienīgā īstā, kas nav sentimentāla, bet gan palīdzīga, kas zina, ko vēlas, un ir gatava līdz pēdējiem spēkiem un pat pāri tiem ar pacietību un iejiitibu darīt visu iespējamo.»

«Kam ir, tam tiek dots,» — katrs rakstnieks var mierīgu prātu piekrist šiem gudrības grāmatā ierakstītajiem vārdiem, pārfrāzējot tos šādi: «Kas daudz stāstījis, tam daudz tiks stāstīts.» Nekas nav tik aplams kā stingri ieviesies uzskats, ka rakstnieks nemitīgi fantazē, ka viņš nepārtraukti it kā no neizsīkstoša avota smeļ notikumus1 un tēlojumus. īstenībā rakstniekam nav jāizdomā tēli un notikumi, bet tikai jānonāk saskarē ar tiem, un, tā kā viņam dotas īpašas spējas saskatīt un sadzirdēt, tēli un notikumi paši viņu aizvien uzmeklē kā savu stāstītāju. Tam, kas bieži mēģinājis iztulkot cilvēka likteni, daudzi par savējo pastāsta paši.

Arī šis notikums pavisam nejauši man pastāstīts gandrīz tieši tā, kā tas īstenībā norisinājies. Savā pēdējā braucienā uz Vīni, dažādo darījumu gauži nogurdināts, kādu vakaru devos uz priekšpilsētas restorānu, jo iedomājos, ka tam sen vairs nav piekrišanas un to reti kāds apmeklē.Taču, tikko tajā iegājis, nepatīkami pārsteigts, manīju, ka esmu kļūdījies. Tūlīt pie pirmā galdiņa piecēlās kāds paziņa un, pēc visa spriežot, būdams par šo sastapšanos priecīgs, — es, protams, nespēju atbildēt ar tādu pašu sirsnību, — lūdza mani apsēsties pie sava galda. Apgalvojums, ka šis rosīgais kungs ir nesimpātisks un nepatīkams, būtu bijis nepatiess; viņš tikai piederēja pie tādiem uzmācīgas dabas cilvēkiem, kuri, tikpat cītīgi kā bērni vāc pastmarkas, kolekcionē paziņas un tāpēc ar katru savas kolekcijas eksemplāru it īpaši lepojas. Šim labsirdīgajam savādniekam — starp citu, viņš patiesi bija gudrs un spējīgs, arhivārs — dzīvē pats galvenais bija pieticīgs gandarījums, dzirdot kāda šad-tad avīzē pieminēta cilvēka vārdu, plātīgi piebilst: «Viņš man ir labs draugs,» — vai: «Ak, es viņu nupat vakar satiku,» — vai arī: «Mans draugs A. man stāstīja, un mans draugs B. domā, ka…» — un tā vienā laidā visu alfabētu līdz galam. Viņš dedzīgi aplaudēja savu draugu pirmizrādēs, nākamajā rītā zvanīja pa

telefonu aktrisēm, apsveikdams viņas, nekad neaizmirsa vēlēt laimes paziņām dzimšanas dienā, noklusēja nosodošas recenzijas avīzē un piesūtīja cildinošās, pats no sirds priecādamies līdzi. Tātad nekādā ziņā slikts, bet godīgs un pakalpīgs cilvēks, kas jutās aplaimots, ja kāds_viņam dažreiz lūdza mazu pakalpojumu vai arī papildināja viņa retumu kolekciju ar jaunu eksemplāru. Nav vajadzības sīkāk stāstīt par mūsu draugu «Adabeju» — vīnieši, jautri pazobodamies, tā iesaukuši nekaitīgos «parazītus», kas pieder pie raibās snobu sugas, un katrs viņus pazīst un zina, ka viņu aizkustinoši nekaitīgo uzmācību bez rupjas izturēšanās nav iespējams atvairīt. Tā nu es noskumis apsēdos pie viņa galdiņa, un pļāpājot bija aizritējis stundas ceturksnis, kad zālē ienāca kāds slaids kungs ar sevišķi veselīgu, svaigu, jauneklīgu seju un pikantu sirmumu ap deniņiem; pēc viņa stingrās gaitas tūlīt varēja nomanīt, ka viņš bijis karavīrs. Ar skubu pietrūcies kājās, mans galdabiedrs ar viņam raksturīgo centību sveicināja ienācēju, kas uz viņa dedzīgo sveicienu atbildēja drīzāk vienaldzīgi nekā laipni; un jaunais viesis vēl nepaspēja steidzīgi pienākušajam viesmīlim neko pasūtīt, kad mīļais draugs jau pievirzījās man tuvāk un, klusi čukstot, jautāja: «Vai jūs zināt, kas viņš ir?»

Tā kā man jau sen bija zināms, ka viņam patīk dižoties pat ar ne visai interesantiem savas kolekcijas eksemplāriem un es baidījos no pārāk sīka paskaidrojuma, tad tikai nevērīgi atteicu «nē» un ēdu savu torti. Bet mana vienaldzība paziņu vācēju vēl vairāk uzkurināja, un, piesardzīgi turēdams mutei priekšā plaukstu, viņš man klusi pačukstēja: «Tas ir Hofmillers no galvenās intendantūras, jūs taču zināt — tas, kurš karā saņēma Marijas-Terēzes ordeni.» Kad šie vārdi neatstāja uz mani cerēto iespaidu, viņš ar patriotiskā garā uzrakstītas lasāmgrāmatas sajūsmu sāka man klāstīt, kādus dižus varoņdarbus rot'mistrs Hofmillers veicis vispirms kavalērijā, pēcāk kādā izlūklidojumā pie Pjavas, kur notriecis trīs lidmašīnas, pēdīgi, būdams ložmetēju rotā, viņš ieņēmis un trīs dienas noturējis veselu frontes sektoru; visu to viņš jo plaši klāstīja (es te sīki nestāstu) un nevarēja vien nobrīnīties par to, ka es neko par šo lielisko cilvēku neesmu dzirdējis; imperators Kārlis taču pats personiski esot piešķīris viņam Ausi rijas armijas augstāko apbalvojumu^

N'T.i ibi>l padevos kārdinājumam paraudzīties uz blakus galdiņu, lai kaut reizi redzētu no pāris metru attāluma varoni, kura vārds ierakstīts vēsturē. Bet manas acis sadūrās ar stingru, niknu skatienu, kas it kā vaicāja: «Vai šis tips tev par mani kaut ko samelsis? Uz mani nav ko blenzt!» Tai pašā' brīdi rotmistrs ar nepārprotami nelaipnu žestu pastūma savu atzveltni sānis un strauji pagrieza mums muguru. Mazliet apjucis, es novērsu skatienu un kopš šī brīža vairījos pat slepus palūkoties uz viņa galdiņa pusi. Drīz vien atvadījos no sava brašā tenkotāja; ejot prom, tomēr vēl paguvu pamanīt, ka viņš nekavējoties pārvācas pie sava varoņa, droši vien lai tikpat cītīgi kā nupat man par viņu tagad stāstītu viņam par mani.

Tas tad arī bija viss. Mūsu skatieni uz mirkli bija sadūrušies, un es, protams, būtu šo paviršo sastapšanos galīgi aizmirsis, taču tā sagadījās, ka jau nākamajā dienā es atkal satikos aci pret aci ar noraidošo, rotmistru, kas tagad vakarā, ģērbies smokingā, pievērsa vēl lielāku uzmanību un bija vēl elegantāks nekā iepriekšējā dienā sportiska piegriezuma uzvalkā. Mēs abi centāmies apslēpt vieglu smaidu — šo divu cilvēku samocīto smaidu, kuri sastapušies lielākā sabiedrībā un kuriem ir kopīgs noslēpums, ko viņi negrib atklāt pārējiem. Viņš pazina mani tāpat kā es viņu, un laikam mēs abi gan uzjautrinājāmies, gan skaitāmies uz vakardienas tik neveiksmīgo savedēju. Sākumā izvairījāmies sarunāties, lai gan tas izrādījās neiespējami jau tādēļ vien, ka visapkārt norisa satraucoša diskusija.

Sīs diskusijas tēmu viegli uzminēt, ja pateikšu, ka tā notika 1938. gadā. Mūsu laika hronisti kādreiz vēlāk varēs secināt, ka šajā gadā gandrīz ikviena saruna bija tikai par to, vai ir vai nav iespējams jauns pasaules karš. Katrā tikšanās reizē šī tēma neatvairāmi saistīja prātus, un reizēm šķita — tie nav viSuCilvēki, kuri ar minējumiem un cerībām cenšas atbrīvoties no bailēm, tā ir pati atmosfēra — ar satraukumu un slepenu sasprindzinājumu piesātinātais gaiss, kas ar vārdiem cenšas izlādēties.

Sarunu uzsāka pats mājastēvs, pēc profesijas advokāts, kam bija strīdīgs raksturs; ar jau zināmiem argumentiem viņš dzīrās pierādīt parastos aplamos uzskatus — ka tagadējā paaudze zinot, kas ir karš, un tik nesagatavota kā pēdējā reizē vairs neļaušot sevi ievilkt jaunā karā. Tikko izsludināšot mobilizāciju, tā ieroču stobri tikšot pavērsti uz otru pusi, un it īpaši vecie frontinieki — tādi kā viņš pats — neesot aizmirsuši, kas viņus sagaida. Mani kaiti

nāja šī melīgā pašpārliecība, ar kādu viņš īsā bridi noraidīja jauna kara iespēju tikpat pavirši, kā ar vieglu rādītājpirksta piesitienu nobirdina pelnus cigaretei, lai gan bija zināms, ka desmitiem un simtiem tūkstošu fabriku ražo sprāgstvielas un indīgas gāzes. Es viņam visai noteikti iebildu, ka ne jau vienmēr var pieņemt vēlamo par iespējamo/ Iestādes un militāras organizācijas, kas pārvalda kara mašinēriju, arī neguļ un, kamēr mēs sevi apskurbinām ar utopijām, pilnā mērā izmanto miera apstākļus, lai jau laikus saorganizētu masas un tās, vārdu sakot, būtu kaujas gatavībā. Jau tagad, kad vēl valda miers, propagandas metodes ir tā uzlabotas, ka vispārēja verdziska paklausība sasniegusi neticami augstu līmeni, — un vajag skatīties patiesībai acīs, tad būs skaidrs, ka kopš tā brīža, kad pa radio paziņos, ka tiek izsludināta mobilizācija, nekur vairs nebūs sagaidāma nekāda pretošanās. Cilvēks šodien ir sīks puteklītis, ar kura gribu vispār vairs nerēķinās.

Protams, visi bija noskaņoti pret mani, jo praksē pierādījies, ka visvieglāk atbrīvoties no iekšķīgi apzinātām briesmām cilvēks spēj ar pašapmānu, uzskatot, ka tādas briesmas nepastāv, un šāds brīdinājums — neticēt lētam optimismam — bija netīkams, ņemot vērā to, ka blakus istabā jau bija uzklāts bagātīgs vakariņu galds.

Pavisam negaidīti kā sekundants manā pusē nostājās Marijas-Terēzes ordeņa kavalieris — tieši viņš, kuru es savā maldīgajā nojautā biju uzskatījis par pretinieku. Jā, esot tīrās blēņas, viņš dedzīgi paskaidroja, mūsu dienās vēl rēķināties ar to, ko cilvēks grib vai negrib, jo nākamajā karā īstos panākumus noteikšot mašīnas, bet cilvēki tikšot degradēti un būšot vairs tikai sīkas detaļas šais mašīnās. Jau pēdējā karā viņš frontē neesot sastapis daudz tādu, kuri karu būtu stingri atzinuši vai arī noteikti nolieguši. Lielāko tiesu tie tikuši ierauti karā gluži tāpat, kā vējš sadzen putekļu mākoni, un tad, šajā milzu virpuli iejukuši, tie gļēvi ļāvušies, lai tos krata un purina kā zirņus lielā maisā. Vispār daudzi varbūt esot meklējuši glābiņu karā, nevis glābušies no tā.

Ar interesi klausījos viņā, pārsteigts par dedzību, ar kādu viņš tobrīd runāja.

—   Neļausimies ilūzijām. Ja šodien kādā zemē sāktu nbin.il bungas, vervējot doties pavisam eksotiskā karā, Ir iksi iii, Poli riezi jā vai kādā Āfrikas stūrī, tad tūkstoši un •.iun111U• .1 <> i mestos turp, paši īsti neapzinoties, kādēļ, — varbūt tikai aiz vēlēšanās izbēgt pašiem no sevis vai bēdīgu apstākļu spiesti. Bet īsta protesta pret karu, manuprāt, tikpat kā nemaz nav. Ja atsevišķs cilvēks protestē pret kādu organizāciju, vajag daudz lielāku drosmi nekā tad, kad atļauj sevi ieraut karā, proti, tam vajag individuālu drosmi, un šādas sugas ļaudis mūsdienu progresējošo organizāciju un mehanizācijas laikā pamazām izmirst. Karā esmu redzējis gandrīz vienīgi masu drosmes fenomenu un ierindas drosmi, un cilvēks, kurš to visu pavēro sīkāk zem lupas, atklāj dīvainus komponentus: daudz uzpūtības, daudz vieglprātības un pat garlaicību, taču galvenokārt lielas bailes — jā gan, bailes no atpalikšanas, bailes no zobgalības, bailes no savrupējiem darījumiem un pirmām kārtām — bailes nostāties opozīcijā pret citu degsmi; lielāko tiesu no tiem, kuri karalaukā tika uzskatīti par pašiem drosmīgākajiem, esmu personiski pazinis civilā dzīvē tieši kā apšaubāmus varoņus. — Pieklājīgi pavērsies pret mājastēvu, kurš rādīja skābu seju, viņš piebilda: — Lūdzu, es pats arī piederu pie tādiem!

Viņa runas maniere man patika, un es labprāt būtu apsēdies viņam tuvāk, taču mājasmāte jau aicināja vakariņās un, nosēdināti tālu viens no otra, mēs vairs nevarējām sarunāties. Tikai kad visi devās prom, mēs ģērbtuvē satikāmies.

—  Manuprāt, mūsu kopējais aizbildnis, — viņš smaidīdams teica, — mūs jau netieši iepazīstinājis.

Es arī pasmaidīju.

—   Un turklāt pamatīgi.

—  Viņš laikam sīki izklāstījis, kāds Ahillejs esmu, un bagātīgi piekāris man ordeņus pie vestes.

—  Tā apmēram ir.

—  Jā, uz to viņš ir sasodīti lepns — tāpat kā uz jūsu grāmatām.

—   Dīvains putns! Bet viņš nav pats sliktākais. Starp citu, ja esat ar mieru, mēs varētu kādu gabalu iet kopā.

Devāmies prom. Pēkšņi viņš pagriezās pret mani.

—   Varat man ticēt — tik tiešām tie nav tukši vārdi, ja teikšu, ka gadiem ilgi nekas mani nav tā nomācis kā šis Marijas-Terēzes ordenis, kas, manuprāt, pārāk duras acīs. Atklāti sakot, kad man toreiz karalaukā piekāra šo ordeni pie krūtīm, protams, man sākumā galva sagriezās. Galu galā esmu taču audzināts par karavīru un kadetu korpusā dzirdējis stāstām par šo leģendāro ordeni, kuru katrā karā dabū labi ja savs desmits karotāju, tātad tas nokrīt kā zvaigzne no debesīm. Jā, divdesmit astoņus gadus vecam puisim kaut kas tāds jau nozīmē daudz ko. Tu pēkšņi stāvi ierindas priekšā, visiem acīs izbrīns — kā gan pēkšņi vienam iemirdzējusies pie krūtīm tāda kā maza saulīte, un ķeizars, nepieejamā visuaugstā majestāte, apsveikdams spiež tev roku. Bet saprotiet — šim apbalvojumam bija jēga un nozīme tikai mūsu militārajā pasaulē, un, kad karš beidzās, man likās smieklīgi visu mūžu kā apzīmogotam varonim staigāt pa šo pasauli, ja tikai minūtes divdesmit reiz esmu rīkojies drošsirdīgi, varbūt pat ne drošsirdīgāk kā desmittūkstoš citu — man tikai bija uzsmaidījusi laime tikt ievērotam, un varbūt pats apbrīnojamākais bija tas, ka atgriezos dzīvs. Jau pēc gada, kad ļaudis vēl aizvien blenza uz mazo metāla gabaliņu un pēc tam pavērsa augšup uz mani godbijīgu skatienu, man tiešām kļuva nepatīkami klīst apkārt kā staigājošam piemineklim, un nīgrums par mūžam pievērsto uzmanību arī bija viens no izšķirošajiem iemesliem, kālab tik drīz pēc kara beigām es aizgāju no armijas.

Viņš sāka iet mazliet straujākiem soļiem.

—   Es teicu, — viņš sacīja, — viens no iemesliem, bet galvenais iemesls bija privāta rakstura, kas jums varbūt liksies vairāk izprotams. Galvenais iemesls bija tas, ka es stingri apšaubīju savas tiesības uz ordeni un vispirms jau savu varonību. Es taču labāk nekā svešs, ziņkārīgs garāmgājējs zināju, ka aiz šī ordeņa slēpjas kāds, kas nepavisam nav varonis, drīzāk gan gļēvulis — viens no tiem, kuri zaudējuši sajēgu un iekļuvuši karā tikai tālab vien, ka gribējuši paglābties no izmisuma pilnas situācijas, kuri drīzāk dezertējuši paši no savas atbildības, nevis bijuši varoņi ar pienākuma sajūtu. Nezinu, kā jūs domājat, — bet man šķiet, ka dzīve ar oreolu un lieku spožumu ir pretdabiska un nepanesama; un es jūtu lielu atvieglojumu, ka mana varoņbiogrāfija vairs nav jāpiesprauž pie uniformas. Vēl tagad man dusmas, ja kāds atgādina manu seno slavu, un es jums atzīšos, ka vakar tik tikko nepietrūkos kājās, nepiegāju pie jūsu galdiņa un neuzkliedzu tam niekkalbim, lai viņš dižojas ar kādu citu, nevis ar mani. Visu vakaru man nedeva mieru jūsu cieņas pilnais skatiens, un, lai atspēkotu šī pļāpas nepatiesos vārdus, man par visu vairāk būtu gribējies lūgt jūs paklausīties, kādus greizus ceļus iedams īstenībā esmu ieguvis šo varoņa slavu, — tas patiesi bija dīvains notikums, un tomēr tas varētu pierādīt, ka drošsirdība it bieži nav nekas cits kā vienīgi gļēvulība. Starp citu, bez kādas šaubīšanās varu jums izstāstīt visu atklāti. Kāds esi bijis pirms divdesmit pieciem gadiem, tas sen vairs it kā uz pašu neattiecas, bet skar pavisam citu. Vai jums ir laiks? Un vai mans stāstījums jūs negarlaikos?

Pats par sevi saprotams, ka man bija laiks; mēs ilgi staigājām šurp un turp pa tukšajām ielām un arī nākamajās dienās bieži bijām kopā. Savā stāstījumā pavisam maz ko esmu pārgrozījis, varbūt huzārus nosaucis par uļāniem, garnizonus, lai nenorādītu to atrašanās vietu, pēc saviem ieskatiem «dislocējis» ģeogrāfijas kartē un ar gudru ziņu pārmainījis cilvēku īstos vārdus. Taču būtiski neko jaunu neesmu izdomājis, un tagad lai vārds nevis man, bet pašam stāstītājam.

Viss iesākās ar neveiklību, ar pilnīgi nevainīgu muļķību, ar gaffe , kā franči mēdz teikt. Tad cītīgi mēģināju savu muļķīgo rīcību vērst par labu; bet, ja grib pārāk steidzīgi izlabot kādu pulksteņa ritentiņu, tad bieži vien sabojā visu mehānismu. Pat šodien — pēc daudziem gadiem es nevaru skaidri pateikt, kur beidzās mana tiešā neveiklība un kur sākās mana vaina. Laikam nekad to īsti nezināšu.

Man tolaik bija divdesmit pieci gadi un es biju ulānu X pulka leitnants. Nevaru apgalvot, ka es jebkad būtu izjutis iekšēju aicinājumu vai īpašu vēlēšanos tikt virsnieka godā. Bet, ja vecaustriešu ģimenē pie nabadzīgi klāta galda sēž divas meitenes un četri aizvien izsalkuši puikas, tad daudz vis neprašņā par viņu vēlmēm un pavisam agri iebāž viņus amatu cepeškrāsnī, lai viņi pārāk ilgi neapgrūtinātu vecāku pavardu. Manu brāli Ulrihu, kas jau tautskolā, pārāk cītīgi mācīdamies, bija sabojājis redzi, nodeva garīdznieku seminārā, bet mani, tā kā man bija stipri kauli, nosūtīja uz karaskolu; no turienes mans dzīves pavediens vērpjas tālāk pats no sevis, to nevajag ieeļļot. Par visu rūpējas valsts. Dažos gados tā pēc norādīta tā laika parauga par brīvu «izveido» no bāla pusaugu zēna fēnrihu ar pūkainu bārdu un nodod viņu armijā jau pilnīgi sagatavotu dienestam. Uz ķeizara dzimšanas dienu vēl ne astoņpadsmit gadu vecs es jau biju atzīts par nederīgu aktīvam dienestam, un drīz pēc tam uz mana formas ģērba apkakles uzlēca pirmā zvaigznīte; līdz ar to jau bija sasniegts pirmais etaps, un nu paaugstinājumi varēja sekot noteiktā secībā ar pienācīgiem starplaikiem līdz pensijai un ģiktij. Arī dienests kavalērijā, šai karaspēka daļā, kas diemžēl izmaksāja dārgi, nekādā ziņā nebija bijusi mana paša vēlēšanās, bet gan tantes Dēzijas kaprīze; tanti savai otrajai laulībai bija izraudzījies mana tēva vecākais brālis, kad viņš no darba Finanšu ministrijā bija pārgājis uz ienesīgāko bankas direktora vietu. Viņa bija bagāta un banāla sieviete un nespēja paciest, ka kāds no radiniekiem, kam tāpat bija uzvārds Hofrnillers, «sacūkātu» dzimtas godu un dienētu kājnieku pulkā; un, tā kā viņai šī kaprīze maksāja ik mēnesi simt kronu pabalstam, tad man vajadzēja izrādīt viņai vispazemīgāko pateicību. Vai man patika dienēt kavalēristos un vispār armijā, par to neviens nebija padomājis un es pats vismazāk. Ja sēdēju seglos, tad jutos labi un tālāk par zirga ausīm neredzēju.

1913. gada novembrī, kā liekas, no vienas kancelejas uz otru tika nosūtīta pavēle, jo pēkšņi mūsu eskadrons no Jaroslavas tika pārcelts uz citu mazu garnizonu Ungārijas pierobežā. Nav svarīgi, vai es nosaucu vai nenosaucu pilsētiņu īstajā vārdā, jo austriešu provinces garnizoni ir tikpat līdzīgi cits citam kā divas uniformas pogas pie vieniem un tiem pašiem svārkiem. Gan tajā, gan citā ir viss laikmetam raksturīgais: kazarmas, manēža, apmācību laukums, virsnieku kazino, turklāt trīs viesnīcas, divas kafejnīcas, konditoreja, vīna pagrabiņš, nožēlojams varietē ar noplukušām subretēm, kas blakus tiešajiem pienākumiem jo labprāt pakalpo gan virsniekiem, gan viengadniekiem. Karadienests it visur nozīmē to pašu darbīgo un tukšo vientulību, kur ik stunda iedalīta pēc stingra jo stingra gadsimtiem veca reglamenta; un arī brīvais laiks nav daudz bagātāks pārmaiņām. Virsnieku klubā tās pašas sejas, tās pašas sarunas, kafejnīcās tās pašas kāršu partijas un tas pats biljards. Dažkārt pat jāpabrīnās, ka mīļajam dieviņam labpatic-is virs šādu pilsētiņu sešsimt vai astoņsimt māju jumtiem likt pacelties citām debesīm vai radīt citas ainavas šo māju apkaimē.

Viena priekšrocība manam garnizonam tomēr bija salīdzinājumā ar agrako Galīcijas garnizonu: te bija ātrvilcienu stacija; garnizons, pirmkārt, atradās Vīnes tuvumā, un, otrkārt, tas nebija pārāk tālu no BudapeŠtas. Karri turējās nauda — un kavalērijā allaž dienēja bagāti puiši, it īpaši tādi bija brīvprātīgie dižciltīgu muižnieku un fabrikantu dēli — un kas vien savlaicīgi pamanījās, tas varēja ar vilcienu piecos pēcpusdienā aizbraukt uz Vīni un ar nakts vilcienu pulksten pustrijos atgriezties mājup, — tātad laika bija gana, lai aizietu uz teātri, paklaiņotu pa Ringa ielu, iejustos kavaliera lomā un pie izdevības mestos kādā dēkā. Visvairāk tika apskausti tie, kuriem tur bija pastāvīgi dzīvokļi vai pagaidu apmešanās vietas. Diemžēl man šādu atsvaidzinošu izklaidēšanos neatļāva mēneša budžets. Vienīgais laika kavēklis man bija kafejnīcas vai konditorejas apmeklējumi, un tur es aizrāvos ar biljardu vai vēl lētāko šaha spēli, jo kāršu partijai vajadzēja pārāk daudz naudas.

Tā arī šoreiz — proti, 1914. gada maija vidū — es kādā pēcpusdienā sēdēju kafejnīcā «Pie zelta eņģeļa» kopā ar nejausi tur pagadījušos galdabiedru aptiekāru, kas tolaik bija arī mūsu garnizona pilsētiņas birģermeistara palīgs. Mēs jau sen bijām izspēlējuši mūsu parastās trīs kāršu partijas un tikai tāpat vien vēl pļāpājām par šo to, jo bija slinkums slieties kājās — kur gan lai dotos šai garlaicības māktajā nostūrī? — taču saruna jau sāka kļūt miegaina un apsīka, kā apdziest nosmēķēta cigarete. Tad pēkšņi atsprāgst durvis un plīvojoši zvanu svārki reizē ar svaiga gaisa vilni iesviež telpā skaistu meiteni ar brūnām mandeļu formas acīm, tumšu sejas krāsu, gaumīgi ģērbušos—■ meiteni, kura nemaz neizskatās pēc provincietes, un, galvenais, tā ir jauna seja šai tik nožēlojamā vienmuļībā. Diemžēl elegantā nimfa neveltī mums, bijīgi izbrīnītajiem, ne mirkli, aši un enerģiski garām kafejnīcas deviņiem mazajiem marmora galdiņiem ar noteiktiem, vingriem soļiem viņa dodas tieši pie bufetes, lai tūdaļ tur pasūtītu visu en grosdivpadsmit kūkas, tortes un degvīnu. Man uzreiz duras acīs lielā pazemība, ar kādu konditors’ Grosmaiera kungs viņai paklanās, — nekad neesmu redzējis viņa bezdelīgu svārku muguras vīli tik stingri nospriegtu. Pat viņa sieva — korpulentā, pastulbā provinces Venēra, kurai visi' virsnieki veltī paviršu uzmanību (bieži vien līdz mēneša beigām iekrājas visādi sīki parādi), pieceļas pie kases no sava sēdekļa un gandrīz vai izkūst aiz saldas laipnības.

Kamēr konditora kungs ieraksta pasūtījumu grāmatā, skaistā meitene pagrauž dažas pralinйs[2] un mazliet patērzē ar Grosmaiera kundzi, bet mums, kaut gan pat nepiedienīgi staipām kaklu, ne acu neuzmet. Protams, jaunā dāma neapgrūtina savas glītās rokas ne ar vienu vienīgu sainīti; it viss, kā jo pazemīgi apgalvo Grosmaiera kundze, viņai tiks noteikti piegādāts mājās. Un viņai' arī ne prātā nenāk maksāt tūlīt skaidrā naudā — tā, kā mēs, vienkāršie mirstīgie, to darām pie automātiskās metāla kases. Uzreiz mēs visi noprotam: viņa ir īpaši smalka un aristokrātiska pasūtītāja.

Tiklīdz meitene, izdarījusi pasūtījumu, pagriežas, lai dotos prom, Grosmaiera kungs steigšus metas atvērt viņai durvis. Pieceļas arī aptiekāra kungs, lai garām plīvojošajai godbijīgi pateiktu ardievas. Viņa pateicas ar nepiespiestu laipnību — vai tu traks, cik samtainas stirnas acis! — un. es, tikko varēdams sagaidīt, līdz viņa, bērtin apbērta daudziem medus saldiem komplimentiem, atstāj kafejnīcu, tūlīt lielā ziņkārībā vaicāju galdabiedram, kas ir šī zelta zivtiņa karpu dīķī.

—   Kā — jūs viņu nepazīstat? Tā taču ir brāļameita … — Es saukšu viņu par fon Kekesfalvas kungu, lai gan patiesībā vārds skanēja citādi. — … Kиkesfalvam — jūs taču pazīstat Kekesfalvus?

Kā tūkstošmarku zīmi viņš nomet šo vārdu «Kekesfalva» un uzlūko mani, it kā sagaidītu, ka atskanēs pati par sevi saprotama cieņas pilna atbalss: «Ak, tā! Protams!» Bet man, nesen uz šejieni pārsūtītam leitnantam, kurš tikai pirms dažiem mēnešiem bija uzradies šai garnizonā, nav ne jausmas, kas ir šis visai noslēpumainais elks, un es jo laipni lūdzu tuvāku paskaidrojumu, ko aptiekārs ar īsti provinciālu lepnumu un labpatiku man sniedz, darīdams to daudz sīkāk un plašāk, nekā es te atstāstīšu.

Kekesfalva, viņš man paskaidro, esot pats bagātākais cilvēks visā apkaimē. Viņam te piederot it viss, ne tikai Kekesfalvas pils.

—   Jūs taču esat redzējis šo pili, kas saskatāma no apmācību laukuma, — tā dzeltenā pils ar lēzeno torni un plašo veco parku kreispus šosejas. — Bet viņam piederot arī lielā cukurfabrika tā ceļa malā, kurš ved uz R. Un kokzāģētava Brukā un zirgaudzētava M. ciematā; tas viss viņam piederot, turklāt vēl seši vai septiņi nami Budapeštā un Vīnē.

—   Jā, grūti pat ticēt, ka pie mums dzīvo tik bagāti ļaudis, — un dzīvot tas prot kā īsts magnāts. Ziemā mazajā Vīnes pilī, vasarā — kūrortos; tikai dažus pavasara mēnešus viņš uzturas Kekesfalvā, bet, mīļais dievs, kas tā par māju! Kvarteti no Vīnes, šampanietis un franču vīni, pirmšķirīgākie no pirmšķirīgākiem, labākie no labākajiem!

Viņš labprāt tur mani ievedīšot, ja vien ar to varot man sagādāt prieku, jo — kāds gandarījuma žests! — viņš esot ar fon Kekesfalvas kungu sadraudzējies; agrāk viņiem bieži bijuši veikalnieciski darījumi, un viņš zinot, cik labprāt Kekesfalvas kungs redzot savā namā virsniekus, tikai vienu vārdu viņam, aptiekāram, vajagot bilst, un es tikšot ielūgts.

Nu, kālab gan ne? Te, šai provinces garnizona piesērējušajā varžudīķī, var nosmakt. Pēc izskata vien jau pazīstamas visas sievietes no Korso un tāpat arī viņu vasaras vai ziemas cepures un svētku vai ikdienas tērpi; allaž viens un tas pats. Un katrs suns pazīstams un katra kalpone, un visi bērni pēc izskata. Tāpat zināma kazino resnās bohēmiešu virējas māka, un mutē pamazām rodas sāja garša, ieraugot mūžīgi vienu un to pašu ēdienu karti viesnīcā. Pazīstams katrs vārds, ka tīfs plakāts, katrs viesis un katra izkārtne katrā ielā un visas preces, kādas izliktas katra veikala vitrīnā. Gandrīz tikpat noteikti kā vecākajam viesmīlim Eiženam ir zināms, cikos iecirkņa tiesneša kungs ieradīsies kafejnīcā, apsēdīsies kreisajā pusē pie stūra loga un ka tieši pulksten puspiecos pasūtīs kafiju ar pienu, bet notāra kungs ieradīsies precīzi desmit minūtes vēlāk — četros četrdesmit minūtēs un — kāda jauka dažādība! — dzers tēju ar citronu, jo viņam slims kuņģis, un stāstīs tos pašus jokus. Ak, pazīstamas ir visas sejas, visas uniformas, visi zirgi, kučieri, nabagi plašā apkārtnē, un līdz kaklam esi apnicis pats sev! Kādēļ gan neizrauties no ikdienas pelēcības? Un nu šī skaistā meitene ar brūnajām stirnas acīm! Tā nu es-ar tēlotu vienaldzību (lai tikai neparādītu plātīgajam aptieķniekam, ka esmu tik ziņkārīgs!) pavēstīju, ka priecāšos iepazīties ar Kekesfalvas ģimeni.

Patiešām — krietnais aptiekārs nav melsis niekus — jau pēc divām dienām, galīgi uzpūties aiz lepnuma, viņš man atnes uz kafejnīcu un ar labvēļa žestu pasniedz dru-

kātu kartīti, kurā kaligrāfiski ierakstīts mans vārds un paziņots, ka fon Kekesfalvas kungs ielūdz Antonu Hofmillera kungu nākamajā trešdienā pulksten astoņos vakarā' uz pusdienām. Paldies dievam, arī mēs neesam ar pliku roku ņemami un zinām, kā šādos gadījumos uzvesties. Tūlīt svētdienas priekšpusdienā, apģērbies savās labākajās drānās, baltiem cimdiem rokās, lakkurpēm kājās, ļoti kārtīgi noskuvies, ielaistījis ūsās pāris pilienu eau de Cologne, es dodos turp pirmajā vizītē. Manu karti paņem kalpotājs — vecs, diskrēts, ģērbies glītā livrejā — un atvainodamies nomurmina, cik ļoti kungi nožēlošot, ka neesot leitnanta kungu sastapuši, jo viņi esot baznīcā. Vēl jo labāk, es nodomāju, pirmā vizīte vienmēr ir visbriesmīgākā — gan dienestā, gan privātā dzīvē. Lai nu kā —* savu pienākumu esmu izpildījis. Trešdienas vakarā iešu turp un, cerams, viss labi beigsies. Darījums ar Kekesfalvu nokārtots līdz trešdienai. Taču patiesi iepriecināts es pēc divām dienām — tātad otrdien atrodu savā mājoklī ielocītu vizītkarti: tā ir no fon Kekesfalvas kunga. Gods godam, es domāju, šo ļaužu manieres ir nevainojamas. Divas dienas pēc manas pirmās vizītes tūlīt jau pretvizīte man, mazam virsnieciņam, — lielāku laipnību un cieņu, pat ģenerālis nevarētu vēlēties. Un tik tiešām labā priekšnojautā es priecājos par sagaidāmo trešdienas vakaru.

Bet jau tūlīt sākumā gadās sprungulis ceļā — tiešām jākļūst vai māņticīgam un jātic sīkām zīmēm. Trešdien pusastoņos vakarā, kad es jau esmu gatavs doties ceļā, apģērbies savā labākajā uniformā — bikšu vīle man iegludināta tik asi kā asmens —, ar jauniem cimdiem rokās un lakādas kurpēm kājās un mans gaitnieks tikai vēl sakārto man mēteļa ieloces un pārskata, vai viss kārtībā (gaitnieks man vienmēr nepieciešams, jo skopi apgaismotajā istabā man ir vienīgi mazs rokas spogulītis), pēkšņi pie durvīm klauvē: kāds norīkojums. Dežurējošais virsnieks, mans draugs rotmistrs grāfs Stcinhībels, liek lūgt, lai ierodos pie viņa dienesta telpās. Divi ulāni — droši vien pilni kā mārki — kāvušies un beidzot viens ar karabīni pārsitis otram galvu. Un nu tas lempis tur guļ nesamaņā, ar vaļā muti un asinīm pārplūdis. Kas zina, vai viņa pauris vairs ir vesels. Pulka ārsts ir atvaļinājumā un aizbraucis uz Vīni, bet pulkvedis nekur nav atrodams. Ka tevi nolāpīts — tā nu lāga Steīnhībels savā nelaimē sameklējis paligos tieši mani; kamēr viņš nopūlas ar asiņojošo, man

jāuzraksta protokols un jāizsūta uz visām pusēm pavēles, lai kafejnīcā vai kur citur ātri tiktu sameklēts kāds ārsts. Tikmēr pulkstenis jau ir bez piecpadsmit minūtēm astoņi. Nu man skaidrs, ka ātrāk par minūtēm piecpadsmit vai pusstundu nekādā ziņā nevarēšu atbrīvoties. Nolādēts, taisni šodien jānotiek tādai cūcībai, taisni šodien, kad esmu ielūgts! Aizvien nepacietīgāk raugos uz pulksteni — nav iespējams ierasties noteiktā laikā, ja man šeit jānoņemas kaut tikai vēl piecas minūtes. Bet dienesta pienākums — tas mums jau ir asinīs — svarīgāks par jebkuru personisko pienākumu. Es nedrīkstu aizmukt. Man atliek viena vienīga iespēja šai nepatīkamajā situācijā, proti — es aizsūtu savu gaitnieku ar ormani (šis joks man maksā četras kronas) pie Kekesfalviem un lieku, lai lūdz mani atvainot, ia gadījumā nāktos nokavēties, jo man ir neparedzētas dienesta darīšanas — un tā joprojām un joprojām. Laimīgā kārtā jezga kazarmās neturpinās pārāk ilgi, jo ierodas pats pulkvedis ar steidzīgi sameklētu ārstu, un es drīkstu pa kluso pazust.

Taču jauna nelaime: tieši šodien rātslaukumā nav neviena ormaņa, man jāgaida, kamēr atbrauc pa telefonu izsauktais divjūgs. Kad es beidzot nokļūstu Kekesfalvu lielajā zālē, sienas pulksteņa garais rādītājs nenovēršami jau stāv vertikāli un rāda tieši pusdeviņi, nevis astoņi un es redzu, ka mēteļi garderobē kārtu kārtām sakarināti cits uz cita. Arī pēc sulaiņa mazliet apjukušās sejas nomanu, ka esmu ieradies krietni par vēlu, — nepatīkami, cik nepatīkami, un tam bija jāatgadās tieši pirmajā apmeklējuma reizē!

Tomēr sulainis — šoreiz baltos cimdos, frakā, sastīvinātā kreklā un rāmu seju — nomierina mani: pirms pusstundas mans gaitnieks esot paziņojis, ka nosebošos; un viņš ieved mani salonā ar četriem logiem un sārtu zīdupārvilktām sienām — pasakaini elegantā salonā ar spīguļojošiem kristāla svečturiem; nekad neesmu neko greznāku redzējis. Taču diemžēl man pašam par apkaunojumu tas ir galīgi tukšs, un es skaidri dzirdu, ka blakus telpā līksmi klindz šķīvji, — nepatīkami, nepatīkami, man tūliņ ienāk prātā, viņi jau sēž pie galda!

Tad saņemos un, tiklīdz sulainis atgrūž vaļā bīdāmās durvis, stāvu jau pie ēdamistabas sliekšņa, braši sasitu papēžus un paklanos. Visi paceļ acis, visi divdesmit, tātad četrdesmit acis — tās ir svešas acis — pētījoši raugās uz vēlīno viesi, kas ne visai pašapzinīgi grasās atstāt durvju ietvaru. Tūlīt pieceļas kāds vecāks kungs, neapšaubāmi mājastēvs, salveti aši norāvis, nāk man pretī un, aicināĶ dams iekšā, sniedz roku. Fon Kekesfalvas kungs nepavi-. sam neizskatās tāds, kādu esmu viņu iedomājies, nepavisam ne tāds kā lauku aristokrāts, ūsains maģārs ar apaļiem vaigiem, tukls un sasārtis no laba vīna, Aiz brillēm zelta ietvaros raugās mazliet gurdas acis, zem kurām ir pelēcīgi asaru maisiņi; pleci viņam mazliet sagumuši, balss čukstoša, drusku no klepus piesmakusi; seja šaura, maiga, ar plānu, sirmu ķīļbārdiņu, un viņu drīzāk var noturēt par zinātnieku. Jūtos nedrošs, bet vecā kunga īpaši pieklājīgā izturēšanās mani dīvainā kārtā nomierina; nē, nē, viņš esot tas, kam jāatvainojas, viņš tūlīt man iebilst. Viņš labi zinot — dienestā it' viss var atgadīties, un tā esot bijusi sevišķa laipnība no manas puses, ka es viņam īpaši paziņojis; tikai tālab, ka nav bijis noteikti zināms, vai es ieradīšos, viņi jau sākuši pusdienot. Bet nu man nekavējoties jāsēžoties pie galda. Vēlāk viņš mani iepazīstināšot ar katru viesi atsevišķi. Tagad tikai ar meitu, — un viņš pieved mani pie galda, — tā esot viņa meita. Pusaugu meitene, maiga, bāla, trausla, tāda pati kā viņš, pārtrauca sarunas, un manī palūkojās biklas, pelēkas acis. Bet es tikai ātru skatienu paveros šaurajā, nervozajā sejā, paklanos vispirms viņai, tad pa labi un pa kreisi pret citiem viesiem, kuri acīmredzot ir priecīgi, ka nav jānoliek dakšiņas un naži un jāpārtrauc maltīte garlaicīgas iepazīstināšanas ceremonijas dēļ.

Pirmās pāris minūtes jūtos ļoti neērti. Te nav neviena no pulka, neviena dienesta biedra, ne paziņas, pat neviena no pilsētiņas augstākajām aprindām — tikai sveši, pilnīgi sveši cilvēki. Tāds iespaids, ka te galvenokārt ieradušies apkārtējo muižu īpašnieki ar savām sievām un meitām un valsts ierēdņi. Vienvienīgi civilisti, neviena cita uniforma, tikai manējā! Mans dievs, kā es, kautrīgs, neveikls cilvēks, varēšu ar šiem svešajiem ļaudīm risināt sarunas? Laimīgā kārtā tieku nosēdināts labā vietā. Man blakus sēž melnīgsnējā, nebēdnīgā būtne, skaistā brāļameita, kura toreiz konditorejā laikam būs pamanījusi manu apbrīnas pilno skatienu, jo viņa man uzsmaida laipni kā senam paziņam. Acis viņai ir brūnas kā kafijas pupiņas, un, kad viņa smejas, tās patiesi iesprikstas, kā pupiņas grauzdējot. Zem biezajiem, tumšajiem matiem vīd brīnišķas mazas, caurspīdīgas austiņas: kā rozā ciklamenas sūnā, es nodomāju. Rokas viņai ir kailas, mīkstas un gludas; ja tām pieskartos, tās liktos kā nomizoti persiki.

Ir patīkami sēdēt blakus tik skaistai meitenei, un, ļā kā viņa runā ar skanīgu ungāru akcentu, esmu gandrīz vai iemīlējies. Patīkami pusdienot mirdzošā, gaišā telpā pie smalki klāta galda, kad aiz muguras stāv sulainis livrejā un acis priecē visbrīnišķīgākie ēdieni. Arī kaimiņiene pa kreisi, kura runā ar mazliet polisku akcentu, man šķiet gluži jauka, lai gan ir drusku smagnēja. Varbūt vainojams vīns — gan zeltaini gaišais, gan asinssārtais un beidzot šis dzirkstošais kā šampanietis, ko sulainis ar baltajiem cimdiem, aizmugurē stāvot, no sudraba karafēm un vēderainām pudelēm izšķērdīgi lej glāzēs? Tik tiešām krietnais aptiekārs nav melsis niekus. Pie Kekesfalviem ir tāpat kā galmā. Nekad vēl neesmu baudījis tādus ēdienus, nekad man nav ne sapņos rādījies, ka var ēst tik labi, tik bagātīgi, tik lieliski. Pārpilnām bļodām lido šurp arvien gardāki un dārgāki ēdieni; blāvi zilganas zivis ar salātu piedevām, omāru šķēlītēm izgarnētas, peld zeltainās mērcēs, kapauni sēž kārtainu rīsu platajos seglos, pudiņi zili degoša ruma liesmās, krāsainas un saldas saldējuma bumbiņas, augļi, kas_apceļojuši vai puspasaules, skar cits citu sudraba grozos. Ēdieniem nav un nav gala, un beidzot vēl īsta dzērienu varavīksne — zaļi, slarkani, balti, dzelteni — un cigāri, resni kā sparģeļi, un lieliska kafija!

Kāda brīnišķīga, burvīga māja — lai dieva svētība viņam, krietnajam aptiekāram! — cik gaišs, laimīgs un līksmi skanīgs vakars! Nezinu, vai jūtos tik brīvs un atraisīts tikai tāpēc, ka arī pa kreisi, pa labi un pretī visiem acis kļuvušas spožas un balsis skaļas, ka arī viņi aizmirsuši aristokrātisko atturību un runā cits caur citu, — lai nu kā, bet mana parastā nedrošības sajūta zudusi. Es tērzēju pavisam nepiespiesti, vienlaikus amizējos ar abām galdabiedrenēm, dzeru, smejos, raugos draiskām un vieglprātīgām acīm, un, ja arī ne vienmēr nejauši pieduros Ilonas maigajai, kailajai rokai (Ilona ir spridzīgā brāļameita), viņa, šķiet, šo vieglo pieskārienu nekādā ziņā neņem ļaunā, arī viņa, tāpat kā pārējie, jūtas spārnota, brīva un atraisīta šais krāšņajās svinībās.

Pamazām jūtu — vai nu to dara neparasti brīnišķīgais vīns, tokajietis un šampanietis, ko dzeru juku jukām, — ka kļūstu vieglprātīgs, ka mana vieglprātība robežojas ar pārgalvību un gandrīz jau ar nesavaldību. Vēl tikai kaut kā trūkst, lai es kļūtu pilnīgi laimīgs, lai lidotu kā uz spārniem, lai iedegtos sajūsmā, — un, pēc kā tik neapzināti ilgojos, tas man kļūst pilnīgi skaidrs jau pēc brīža, kad pēkšņi no kādas tukšas telpas aiz salona — sulainis bija nemanot atvēris bīdāmās durvis — atskan apslāpēta mūzika, spēlē kvartets, spēlē tieši tādu mūziku, kādu klusībā biju vēlējies, — deju mūziku, ritmisku un liegu, valsi, kuru atskaņo divas vijoles, kam skumji un smeldzīgi piebalso čells; pa starpām spalgs klavieru stakato neatlaidīgi piesit takti. Jā, mūzika, mūzika — tikai tās vēl bija trūcis! Nu tā skan, un varbūt varēs dejot — dejot valsi, virpuļot, lidot' dejā, lai jo svētlaimīgāk izjustu iekšēju pacilātību! Nudien, šai Kekesfalvas villai jābūt īstai pasaku pilij — vajag tikai ko vēlēties, un tas tūlīt piepildās. Kad nu mēs pieceļamies, atstumjam krēslus un pāris pēc pāra — es sniedzu Ilonai roku un atkal jūtu viņas vēsās, maigās, daiļās rokas pieskārienu — pārejam uz salonu, kā pēc burvja mājiena visi galdi tiek novākti un krēsli sarindoti gar sienu. Gluds, spožs, brūns spīguļo parkets, burvīga valša slidotava, un no blakus telpas plūst mūzika.

Es pagriežos pret Ilonu. Viņa smejas un mani saprot. Viņas acis jau ir pateikušas «jā», mēs jau virpuļojam —• divi pāri, trīs pāri, pieci pāri pa gludo parketu, bet atturīgākie un gados vecākie noskatās vai tērzē. Man patīk dejot, es dejoju labi. Rokās saķērušies, mēs aizlidojam pa zāli, man šķiet — es nekad savā mūžā vēl neesmu dejojis tik labi. Uz nākošo valsi uzaicinu otru galda kaimiņieni; arī viņa dejo lieliski, un, noliecis galvu, viegli apskurbis, ieelpoju viņas matu smaržu. Ai, viņa dejo brīnišķīgi, viss ir tik brīnišķīgi, gadiem neesmu bijis tik laimīgs! Es vairs nezinu, ko īsti darīt, ļoti vēlētos visus apkampt un ikvienam pasacīt ko sirsnīgu, ikvienam pateikties, jūtos tik viegli, tik pārmērīgi līksms, tik svētlaimīgi jauns. Es virpuļoju no vienas pie otras, runāju un smejos, un dejoju, un, ierauts aplaimības straumē, nemanu, kā aizrit laiks.

Tad piepeši nejauši uzmetu acis pulkstenim: pusvienpadsmit; ar izbailēm attopos, ka jau gandrīz veselu stundu dejoju un pļāpāju, un dzenu jokus, un — gatavais lempis — neesmu vēl nemaz uzaicinājis dejot mājastēva meitu! Esmu dejojis tikai ar savām galdabiedrenēm un divām trim citām dāmām, tieši ar tām, kas man vislabāk patīk, bet mājas jaunkundzi esmu pilnīgi aizmirsis. Cik nepieklājīgi, cik apvainojoši! Bet nu labi. aši sava vaina jāizpērk!

Taču ar lielām izbailēm manu, ka nevaru vairs īsti atcerēties, kā meitene izskatās. Redzēju viņu tikai mirkli, pret viņu paklanoties, kad viņa jau sēdēja pie galda. Atminos vienīgi kaut ko maigu un trauslu — un vēl pelēko acu ašo, ziņkārīgo skatienu. Bet kur gan viņa palikusi? Namatēva meita taču nevar būt aizgājusi prom? Satraukti vēroju visgarām sienai sēdošās meitenes un vecākas sievietes — neviena nav viņai līdzīga. Beidzot dodos uz trešo istabu, kur ķīniešu priekškara aizsegā spēlē kvartets, un atviegloti uzelpoju. Jo tur viņa sēž — jā, tā ir noteikti viņa — maiga, tieva, blāvi zilajā kleitā starp divām vecām dāmām buduāra stūrī pie malahītzaļa galda, uz kura ir lēzena vāze ar puķēm. Šauro seju mazliet noliekusi, it kā visu aizmirsusi, viņa klausās mūzikā, un aiz rožu kvēlā sarkanuma ieraugu, cik caurspīdīgi bāla un mirdzoša ir viņas piere zem kuplajiem, rudi brūnajiem matiem. Bet es netērēju laiku, vērojot viņu. Klusībā uzelpoju — paldies dievam, esmu sadzinis viņai pēdas. Varēšu nokavēto tūlīt atgūt.

Dodos pie galda — turpat blakus strinkšķina mūzika — un pieklājīgi paklanos, aicinādams uz deju. Pārsteigti un stingi manī veras izbrīna pilnas acis, lūpas paliek puspavērtas vārda vidū. Taču viņa nepiaz negrasās sekot manam aicinājumam. Vai viņa nav sapratusi? Es paklanos, vēlreiz. Mani pieši klusi iežvadzas.

—   Cienījamā jaunkundze, vai drīkstu lūgt?

Bet tad notiek kaut kas briesmīgs. Noliektā auguma augšdaļa pēkšņi paraujas atpakaļ, it kā vairoties sitiena; topašubrīd bālie vaigi pielīst asinīm, nupat vēl pavērtās lūpas cieši sakniebjas, un tikai acis stingi lūkojas manī ar tādu baiļu izteiksmi, kā vēl nekad neviens nav manī lūkojies. Mirklī viņas saspringtais augums nodreb, it kā triecienu saņēmis. Viņa atspiežas, atbalstās abām rokām uz galda, tā ka vāze uz tā iestrinkšķas, un topašubrīd kaut kas smagi nokrīt no viņas atzveltnes krēsla uz grīdas, kaut kas no koka vai metāla. Vēl vienmēr viņa abām rokām balstās pret līgano galdu, vēl vienmēr viņas vieglais bērna augums viscaur trīc; tomēr viņa nebēg prom, tikai vēl izmisīgāk turas pie smagās galda plāksnes. Un vēl aizvien dreb, trīs krampjaini savilktās plaukstas un pat mati. Un pēkšņi izlaužas elsas — nevaldāmi, dabiski, kā apslāpēts kliedziens.

Bet tūlīt jau vecās dāmas metas klāt viņai no abām pusēm, jau apskauj, glauda, mierina drebošo glaimīgiem vārdiem, saudzīgi atvelk viņas krampjaini savilktās rokas no galda, un meitene atkrīt atpakaļ atzveltnes krēslā. Taču raudāšana nemitas; tā kļūst vēl nevaldāmāka, elsas atkal un atkal atsevišķiem grūdieniem laužas uz āru, kā asinīm plūstot vai kad stipra nelabuma sajūta. Ja mūzika (kas visu pārskan) aiz priekškara tikai uz mirkli apklustu, raudāšana būtu dzirdama pat deju zālē.

Es stā.vu apstulbis, pārbijies. Kas noticis — kas gan ir noticis? Nezinādams, ko iesākt, sastingušu skatienu raugos, kā abas vecās dāmas pūlas nomierināt elsojošo, kura nu aiz kauna nolikusi galvu uz galda. Bet aizvien no jauna uzvilnī elsas, vilnis pēc viļņa tās rausta slaido augumu līdz pat pleciem, un pēc katra spēja grūdiena noklindz vāze. Taču es vēl tāpat tur stāvu, nezinādams, ko iesākt; kājas un rokas man sastingušas kā ledus, un apkakle žņaudz kā nokaitēta stieple.

—   Piedošanu, — es stomīdamies pēdīgi pusbalsī pasaku tukšam gaisam — jo abas sievietes, aizņemtas ar šņukstošo, neuzmet man ne acu — un pavisam apmāts dodos atpakaļ uz zāli. Te, kā šķiet, neviens neko nav manījis, strauji dejā virpuļo pāri, un es jūtu, ka man jāpieturas pie durvju stenderes, tik stipri ap mani griežas visa telpa. Kas noticis? Vai esmu ko sliktu izdarījis? Mans dievs, beigu beigās vēl būšu pie galda pārāk daudz un pārāk bieži dzēris un tagad apmātībā pastrādājis kādu muļķību!

Mūzika apklust, pāri izšķiras. Iecirkņa priekšnieks paklanās un atbrīvo Ilonu; tūlīt metos viņai klāt un gandrīz ar varu velku izbrīnīto sānis.

—   Lūdzu, palīdziet man! Dieva dēļ, palīdziet, paskaidrojiet man!

Acīmredzot Ilona ir gaidījusi, ka es, pievilcis viņu pie loga, klusi pastāstīšu ko jautru, bet nu viņas skatiens pēkšņi kļūst stingrs: droši vien savā satraukumā izskatos tāds, ka varu vai nu pārbiedēt, vai izraisīt līdzjūtību. Sirdij strauji dauzoties, izstāstu visu. Un dīvaini — ar -tādu pašu izbaiļu pilnu skatienu kā tur tā meitene buduārā viņa man uzkliedz:

—   Vai esat prātu zaudējis? … Vai tad neko nezināt? … Vai tad neesat redzējis? …

—       Nē, — es stomīdamies saku, no jauna satriekts par šīm tāpat neizprotamajām izbailēm. — Ķas tad noticis?… Es taču neko nezinu. Esmu pirmoreiz šai mājā.

—   Vai neesat pamanījis, ka Edīte… ir paralizēta? Neesat redzējis viņas nelaimīgās, kroplās kājas? Viņa ne pāris soju nevar paiet bez kruķiem, un jūs, neaptē … (viņa savaldās, lai nepateiktu niknu vārdu), jūs uzaicināt nelaimīgo uz deju … Ai, šausmīgi, tūliņ steigšos pie viņas …

—   Nē (savā izmisumā satveru Ilonas roku), vēl mirkli, tikai mirkli… Sakiet viņai, ka atvainojos. Man taču ne prātā nenāca … es viņu redzēju tikai pie galda, tikai sekundi … Lūdzu, paskaidrojiet viņai …

Bet Ilona, dusmīgi manī palūkojusies, jau atbrīvojusi roku un skrien prom. Ar aizžņaugtu kaklu un nelabuma sajūtu mutē es palieku stāvam pie salona sliekšņa, ļaudis salonā brīvi tērzē un smejas (viņi man pēkšņi ir neciešami) — raibu raibais jūklis, skan balsu dūkoņa un sarunas; vēl minūtes piecas, un visi uzzinās, kāds esmu lempis. Minūtes piecas — un no visām pusēm mani dzels zobgalīgi, nosodoši un ironiski skatieni, un simtiem lūpu čāpstinādamas stāstīs, un tenkas par manu stulbi neveiklo izdarību rīt aplidos visu pilsētu, jau rīta agrumā līdz ar piegādāto pienu tās tiks noliktas pie namu durvīm, tad plaši tiks klāstītas lauku māju istabās un vēlāk kafejnīcās un iestādēs. Rīt to uzzinās manā piļlkā.

Sai brīdī kā pa miglu ieraugu viņas tēvu. Viņa seja mazliet sadrūmusi — vai viņš jau to zina? Viņš nāk cauri zālei. Vai tiešām viņš nāk pie manis? Nē, tikai nesastapt viņu tagad. Pēkšņi mani sagrābj paniskas bailes no viņa un visiem citiem. Un, nemaz īsti neapzinādamies, ko daru, klupdams krizdams metos pie durvīm, kuras ved uz halli, prom no šīs ellišķīgās mājas.

—  Vai leitnanta kungs jau grib mūs atstāt? — it kā šaubīdamies godbijīgi brīnās sulainis.

—   Jā, — es atbildu.un tūlīt nobīstos: kā šis vārds man pārvēlies pār lūpām? Vai patiesi vēlos iet projām? Un topašubrīd, kad viņš noņem mēteli no pakaramā, es skaidri saprotu, ka, gļēvi aizmukdams, izdaru jaunu un varbūt vēl nepiedodamāku muļķību. Taču nu ir par vēlu. Es nevaru viņam pēkšņi dot mēteli atpakaļ, es nevaru, kad viņš, mazliet paklanīdamies, jau atver durvis, atgriezties zālē. Un tā nu es piepeši stāvu svešās, nolādētās mājas priekšā, salts vējš pūš man sejā, sirds kaist aiz kauna, un es elpoju aizgūtnēm kā slāpstot.

Tā bija kļūmīga neveiklība, ar ko viss iesākās. Tagad, kad ar rāmu prātu un no daudzu gadu atkāpes atkal atsaucu atmiņā šo naivo epizodi, ar ko viss liktenīgais notikums sākās, man jāatzīst, ka īstenībā iekļuvu šai nelaimē aiz pavisam nevainīga pārpratuma; arī pats gudrākais, pats pieredzes bagātākais cilvēks būtu varējis piedzīvot šādu «gaffe» — uzaicināt uz deju meiteni, kam paralizētas kājas. Taču, sākumā ļoti izbijies, es toreiz jutos ne tikai kā briesmīgs lempis, bet arī kā rupjš cilvēks, kā noziedznieks. Man bija tāda sajūta, it kā es būtu iesitis ar pātagu nevainīgam bērnam. To visu vēl būtu varējis vērst par labu ar attapību, bet pats jau biju situāciju neglābjami samaitājis — tas kļuva skaidrs, tiklīdz nama priekšā man sejā iesitās pirmā saltā gaisa brāzma: es kā noziedznieks biju aizmucis prom, biju aizmucis, nemaz nepūlēdamies attaisnoties.

Sajūtu, kāda man bija, kad stāvēju nama priekšā, nemaz nespēju attēlot. Mūzika aiz apgaismotajiem logiem apklususi: droši vien muzikanti tikai atpūtās. Bet savā pārkairinātajā vainas apziņā manās drudžainajās domās tūlīt pavīdēja, ka deja pārtraukta manis dēļ, ka visi tagad drūzmējas mazajā buduārā, lai mierinātu šņukstošo, — visi viesi, sievietes un vīrieši, un meitenes aiz noslēgtajām durvīm vienprātīgā sašutumā sirdās uz nekrietno cilvēku, kas uzaicinājis uz deju kroplu bērnu-un pēc ļaunprātīgā joka gļēvi aizmucis. Un rīt — man uz pieres izspiedās sviedri, es jutu to saltumu zem cepures —, un rīt zinās un tērgās, un tenkos jau visa pilsēta par manu kaunu. Domās jau redzēju viņus — savus biedrus Ferencu, Mislivecu un pirmām kārtām Joži,-sasodīto jokdari, redzēju, kā viņi vīpsnādami pienāk man klāt. «Nu, Tonij, jauki gan tu uzvedies! Tikko tev grožus palaiž vaļīgāk, tu izblamē visu pulku!» Mēnešiem ilgi šī tenkošana un zobošanās turpināsies virsnieku klubā; desmit divdesmit gadu pie virsnieku gaida tiek malts un malts par katru muļķību, ko kāds reiz izdarījis, katra muļķība te tiek iemūžināta.. Vēl šodien pēc sešpadsmit gadiem viņi piemin notikumu ar rotmistru Volinski — kā reiz, atgriezies no Vīnes, viņš lielījies, ka Ringa ielā iepazinies ar grāfieni T. un tūliņ pirmo nakti pavadījis viņas dzīvoklī; pēc divām dienām avīzē bijis ziņots par skandalozo gadījumu ar grāfienes atlaisto kalponi,..kas savās afērās un mīlas dēkās blēdīdamās pati uzdevusies par grāfieni T.; Kazanovam turklāt trīs nedēļas vajadzējis ārstēties pie pulka ārsta. Kas sevi biedru acīs reiz padarījis smieklīgu, tas paliek 'smieklīgs uz laiku laikiem,-viņi neaizmirst un nepiedod. Un, jo vairāk es to visu iztēlojos un par to pjātoju, jo drudžainākas kļuva manas bezjēdzīgās domas. Simtreiz vieglāk šai brīdī man likās klusi un ātri nospiest revolvera gaili nekā paciest turpmākās elles mocības, šo bezpalīdzīgo neziņu, vai pulka biedri uzzinājuši par manu izgāšanos un varbūt man aiz muguras jau smiedamies sačukstas un vīpsnā. Ak, es sevi labi pazinu! Sapratu, ka man nepietiktu spēka izturēt, ja sāktos zobošanās un ņirgāšanās, un tenkas.

Kā es toreiz nokļuvu mājās, to šodien vairs skaidri neatceros. Atminos tikai to, ka tūlīt atvēru vaļā skapi, kur glabājās viesiem domātā slivovicas pudele, un vienā rāvienā izdzēru divas vai trīs līdz pusei pilnas tējas glāzes, lai atbrīvotos no pretīgās nelabuma sajūtas mutē. Tad tāpat ar visām drānām iemetos gultā un centos notikušo pārdomāt. Bet tikpat strauji, kā siltumnīcas tveicīgajā tropu gaisā uzzied puķes", tā tumsā smadzenēs iznirst uzmācīgi priekšstati. Juceklīgi un fantastiski no tveices pilnas augsnes izaug kuplas liānas, kuras žņaudz kaklu, un ātri kā .pa sapņiem pārkairinātajās smadzenēs dzimst un cita citu padzen visbezjēdzīgākās murgu ainas. Esmu uz mūžu kritis kaunā, es domāju, esmu izstumts no sabiedrības, biedru izzobots, visas pilsētas nomelnots! Nekad vairs neatstāšu istabu, neiedrošināšos, parādīties uz ielas aiz bailēm sastapt kādu no tiem, kas zina par manu noziegumu (jo par noziegumu es pirmajā dvēseles satraukuma brīdī šai naktī uzskatīju savu naivo muļķību un pats sevi par vispārēja izsmiekla vajātu un trenkātu). Kad beidzot iemigu — un tas varēja būt-vienīgi caurs un trausls miegs —, drudžainie murgi turpinājās. Jo, tiklīdz paveru acis, atkal redzu dusmīgo, bērnišķīgo seju, redzu drebošās lūpas, rokas, kuras krampjaini pieķērušās pie galda, dzirdu, kā blīkšķēdami nogāžas koka kruķi, — ka tie bijuši viņas kruķi, to tikai aptveru vēlāk, — un mani pārņem trakas izbailes, ka pēkšņi var atvērties durvis un melnos svārkos ar baltām apšuvēm un zelta ietvaru brillēm uz acīm pie manas gultas smagiem soļiem pienākt viņas tēvs ar plāno, labi kopto kazasbārdiņu. Aiz bailēm pietrūkstos kājās. Un, kad spoguļa priekšā cieši lūkojos savā bailēs nosvīdušajā sejā, manī mostas vēlēšanās gāzt pa ģīmi stulbenim, kas raugās man pretī no blāvā stikla.

Taču, par laimi, ir jau ataususi diena, gaitenī dim soļi, lejā pa ielas bruģi rībina rati. Un, kad logos iespīd gaisma, arī domas kļūst skaidrākas nekā draudīgā tumsā, kurā mēdz rādīties rēgi. Kas zin, es prātoju, varbūt nemaz nav tik ļauni. Varbūt neviens nav neko pamanījis. Protams, viņa, slimā, paralizētā, nelaimīgā, bālā būtne, to nekad neaizmirsīs, nekad ne_piedos! Piepeši manā galvā atplaiksnas glābēja doma. Atri sas'čskāju izspūrušos matus, uzrauju mugurā uniformu un steidzos garām apjukušajam gaitniekam, kas savā aplamajā vācu valodā ar ruteņu akcentu izmisis sauc man nopakaļ:

—   Leitnanta kungs, leitnanta kungs, jau gatava kafija!

Es nodrāžos lejā pa kazarmas kāpnēm un tik aši metos garam ulāniem, kas vēl tikai pa pusei apģērbušies stāv pagalmā, ka viņi nemaz nepagūst ieņemt miera stāju. Vienā rāvienā esmu viņiem garām un jau ārā pa kazarmas vārtiem. Cik vien pieklājība leitnantam atļauj, tiešā ceļā skrienu uz puķu veikalu rātslaukumā. Savā nepacie' tībā, protams, esmu pilnīgi aizmirsis, ka pussešos no rīta veikals vēl nav atvērts, taču, .par laimi, Gurtnera kundze tirgojas ne vien ar puķēm, bet arī ar saknēm. Puspiekrauts vezums stāv durvju priekšā, un, kad es skaļi pieklauvēju pie loga, dzirdu, ka viņa jau smagi slāj lejā pa kāpnēm. Steigā izdomāju, ko stāstīt: biju piemirsis, ka šodien labam draugam ir vārdadiena. Pēc pusstundas mums jādodas ceļā, tāpēc es ļoti vēlētos, lai puķes tiktu nosūtītas tūdaļ. Tātad labi žigli puķes, pašas skaistākās, kādas viņai būtu! Resnā veikalniece, ģērbusies vēl naktsjakā, caurumainām čībām kājās, šļūcošiem soļiem dodas uz veikalu, atslēdz durvis un parāda man savu bagātību — kuplu pušķi ar garkātaināmf rozēm. Cik rožu es gribot? Visas, es saku, visas! Vai lai tāpat ietinot, vai man labāk patiktu, ja rozes saliktu skaistā groziņā? Jā, protams, labāk groziņā. Manas mēneša algas atlikums aiziet par grezno pasūtījumu, mēneša pēdējās dienas būs jāiztiek bez vakariņām un bez kafejnīcas vai arī jāaizņemas nauda. Bet šobrīd man ir vienalga vai vēl vairāk: mani pat iepriecina doma, ka mana muļķība pašam izmaksā tik dārgi, jo visu laiku jūtu ļaunu prieku, — sevi pa krietnam nosodīdams, lieku sev jo dārgi samaksāt par divkāršo stulbumu.

Tātad viss kārtībā? Pašas skaistākās rozes, glīti sakārtotas groziņā, tiks nekavējoties drošā ceļā nosūtītas uz turieni. Bet tūliņ Gurtnera kundze izmisusi skrien man pa-

kaļ pa ielu. Ķur un kam puķes vajagot nosūtīt — to leitnanta kungs neesot pateicis. Ak, jā, es, trīskāršais stulbenis, biju to savā uztraukumā aizmirsis. Uz Kekesfalvas villu, es norīkoju un īstā laikā, pateicoties Ilonas baiļpilnajam izsaucienam tovakar, atceros sava nelaimīgā upura priekšvārdu. Edītei fon Kekesfalvas jaunkundzei.

—   Protams, protams, Kekesfalvas kungiem, — Gurtnera kundze lepni saka, — mūsu labākajiem pircējiem.

Un atkal jautājums — es jau grasījos doties prom —, vai es kādu vārdu negribot arī uzrakstīt. Uzrakstīt? Ak tā! Nosūtītāja vārdu! Dāvātāja vārdu! Kā citādi viņa zinās, kas puķes sūta?

Tā nu ieeju vēlreiz veikalā, paņemu vizītkarti un uzrakstu: «Lūdzu piedošanu.» Nē — neiespējami! Tā jau būtu ceturtā muļķība; kāpēc vēl pieminēt savu neaptēstību? Bet ko citu? «Patiesā nožēlā» — nē, tas nepavisam neder, beigu beigās viņa vēl varētu nodomāt, ka nožēla attiecas uz viņu pašu. Tātad visprātīgāk nerakstīt neko, vispār neko.

—   Pielieciet tikai kartīti, Gurtnera kundze, neko vairāk, tikai kartīti.

Nu man kļūst vieglāk ap sirdi. Steidzos atpakaļ uz kazarmām, izdzeru kafiju un pēc labākās sirdsapziņas izpildu savas apmācību nodarbībaļs, laikam gan veikdams to nervozāk un izklaidīgāk nekā pārasti. Bet armijā tas īpaši neduras acīs, ja leitnants rītos paģirains stājas pie dienesta pienākumiem. Vai gan daudzi neatgriežas no Vīnes pēc tur noklaiņotas nakts tik pārguruši, ka tikko var noturēt acis vaļā un, ka.d zirgs jauki rikšo, aizsnaužas. īstenībā man par labu vien nāk "nepārtrauktā komandēšana, parbaude un pēdīgi izjāde. Darbs kaut cik novirza trauksmainās domas uz citu pusi — jo vēl aizvien man nedod miera nepatīkamās atmiņas. Vēl aizvien rīklē iespriedies it kā žultaini rūgts kamols. Bet pusdienas laikā, tieši tobrīd, kad gribu doties uz virsnieku klubu, man pakaļ metas kalpotājs, steidzīgi saukdams «panje leitnant!». Viņam rokā vēstule, iegarena taisnstūra aploksne, zils,, viegli sasmaržots angļu papīrs, otrā pusē aploksnei viegli iespiests ģerbonis, vēstule rakstīta stāvā, blāvā rokrakstā — sievietes rokrakstā. Es steigšus to atplēšu un lasu: «Cienījamais leitnanta kungs, sirsnīgi pateicos par nepelnīti skaistajiem ziediem, i par ko es biju neizsakāmi priecīga un vēl joprojām priecājos. Lūdzu, atnāciet jebkuru pēcpusdienu pie mums uz tēju. Pieteikties nevajag.. Es — diemžēl! —* vienmēr esmu mājās. Edīte f. K.»

Glezns rokraksts. Neviļus atceros tievos bērna pirkstus — kā tie krampjaini turas pie galda, atceros bālo seju, kas pēkšņi kļūst purpursārta kā glāzē ieliets bordo. Izlasu vienu, otru, trešo reizi šīs nedaudzās rindas un uzelpoju. Cik smalkjūtīgi viņa neliekas ņe zinis par manu muļķīgo izdarību! Cik veikli un taktiski turklāt norāda uz pašas nelaimi! «Es — diemžēl! — esmu vienmēr mājās.» Cēlāk nemaz nav iespējams'piedot. Ne miņas no aizvainotības. Smags akmens noveļas man no sirds. Es jūtos kā apsūdzētais, kas bijis pārliecināts, ka viņam piespriests mūža ieslodzījums, — un pēkšņi tiesnesis pieceļas, uzliek bereti un pavēstī: «Atbrīvots.» Pats par sevi saprotams, ka man drīzā laikā jāiet viņai pateikties. Šodien ir ceturtdiena, tātad svētdien došos apciemot. Nē, labāk tomēr jau sestdien!

Bet es neturēju sev doto vārdu. Biju pārāk nepacietīgs. Mani urdīja nemiers — savu vainu beidzot izpirkt, pēc iespējas drīzāk izkļūt no nepatīkamās un šaubīgās situācijas. Jo aizvien vēl nervozēju aiz bailēm, ka virsnieku klubā, kafejnīcā vai kur citur kāds sāks tenkot par manu neveiksmi. «Nu, kā tad tur bija pie Kekesfalviem?» Tad gribēju vēsi un noteikti atbildēt; «Brīnišķīgi ļaudis! Es vakar pēcpusdienā biju pie viņiem uz tēju,» — lai katram tūlīt būtu skaidrs, ka man tur nekādu pārpratumu nav bijis. Beidzot pārvilkt svītru šim nožēlojamam notikumam! Beidzot reiz tikt galā ar to visu! Un jau nākošajā dienā, tātad piektdienā, kad kopā ar Ferencu un Joži, saviem labākajiem biedriem, klaiņoju pa Korso, kāds mani it kā mudināt mudina pēkšņi izlemt: apciemojums jāizdara jau šodien pat! Un pavisam negaidot es atvados no mazliet pārsteigtajiem draugiem.

īstenībā tas nav sevišķi tālu, lielākais, pusstundas gājiens, ja iet ātri. Vispirms piecas garlaicīgas minūtes, kamēr iziet cauri pilsētai, tad pa mazliet putekļainu lielceļu, kas ved arī uz mūsu apmācību laukumu un kur mūsu zirgi pazīst katr-u akmeni, katru ceļa līkumu (pavadu var palaist pavisam vaļīgi). Apmēram pusceļā, netālu no mazās kapelas, kas atrodas pie tilta, ceļa kreisajā pusē nogriežas šaurāka vecu kastaņu apēnota aleja, tā sakot, pašu Kekēsfalvu aleja, kuru reti izmanto braukšanai un kuru viegliem līčločiem pacietīgi pavada sīks, sekls strautiņš.

Taču dīvaini — jo tuvāk nāku mazajai pilij, kuras apaļais, baltais mūris un caurumotie režģu vārti reizēm jau kļūst redzami, jo vairāk man saplok dūša. Tāpat kā pie zobārsta durvju sliekšņa meklē ieganstu, lai varētu doties prom, kamēr vēl nav pavilkts zvans, tā es tagad mīļu prātu gribētu steidzīgi laisties lapās. Vai tiešām man jāierodas jau šodien? Vai vispār līdz ar vēstules saņemšanu man nevajadzētu nepatīkamo situāciju uzskatīt par pilnīgi nokārtotu? Nevilšus palēninu soļus; laika vienmēr vēl pietiks, lai grieztos atpakaļ, un pamest līkumu allaž ir patīkami, ja nevēlas taisnā ceļā doties uz mērķi; pa līganu laipu pārgājis pāri mazajam strautam, es nogriežos no alejas un eju uz pļavām, lai vispirms no tās puses apietu apkārt pilij.

Māja aiz augstās mūra sienas ir gara vienstāva celtne vēlīnā baroka stilā, pa vecaustriešu gaumei nokrāsota dzeltenīga, un tai ir zaļi logu aizvirtņi. Ar pagalmu atšķirta, plašajā parkā redzama kāda mazāka ēka — acīmredzot tā domāta saimes ļaudīm, pārvaldei un staļļiem —, kuru es pirmajā naksnīgā apmeklējuma reizē nebiju pamanījis. Tikai tagad, ieskatīdamies pa tā saucamajiem apaļajiem logiem, varenā mūra ovālajiem caurumiem, es redzu, ka šī Kekesfalvu pils nepavisam nav moderna villa, kā es, secinot pēc iekšējā iekārtojuma, biju iedomājies, bet ir īsta provinces 'muižnieka muiža, veclaicīgs muižnieka mājoklis, kādu es Bohēmijā, manevru laikā garām jājot, ne vienu reizi vien tiku redzējis. Uzmanību saistīja vienīgi savādais četrstūrainais tornis, kas, pēc savas formas mazliet atgādinādams itāliešu Campatiiles, diezgan ērmoti slējās augšup un varbūt bija atlieka no kādas pils, kura bijusi te pirms gadiem. Tagad atceros, ka bieži esmu šo savādo torni skatījis no apmācību laukuma, protams, nospriezdams, ka tas ir kāds ciema baznīcas tornis, un tikai tagad attopu, ka tam trūkst parasta torņa smailes un dīvainajam kubam ir lēzens jumts, ko izmanto vai nu kā observatoriju, vai kā terasi, kur sauļoties. Jo vairāk es vēroju šo feodālo, sen mantoto muižnieku īpašumu, jo nepatīkamāk jūtos: tieši šeit, kur droši vien manierēm tiek pievērsta sevišķa uzmanība, man vajadzēja tik muļķīgi uzvesties.

Taču, apmetis līkumu un no otras puses atkal pienācis pie režģotajiem vārtiem, es beidzot saņemu dūšu. Šķērsoju

grantēto ceļu starp ļoti taisni izcirstajiem kokiem un pavelku lejup smago bronzēto sitamo, kas te pēc veca paraduma tiek lietots zvana vietā. Tūliņ parādās sulainis, un , dīvaini — viņš nepavisam nav pārsteigts par nepieteikto apmeklējumu. Neko vairs nejautājis, ne arī paņēmis manu jau sagatavoto vizītkarti, viņš, laipni palocījies, aicina mani uzgaidīt salonā, dāmas vēl esot savās istabās, bet tūlīt nākšot; tātad nav šaubu, ka tikšu pieņemts. Kā gaidītu viesi viņš ved mani tālāk. Redzot atkal salonu ar sārtajām tapetēm, no jauna izjūtu nepatiku, un rūgta garša mutē man liek atcerēties, ka blakus atrodas telpa ar liktenīgo stūri.

Sākumā ar zelta ornamentiem glīti izrotātās krēma krāsas bīdāmās durvis aizsedz skaidri atmiņā palikušo manas muļķīgās izdarības vietu, bet jau pēc pāris minūtēm sadzirdu aiz šīm durvīm atzveltnes krēslu stumdīšanu, sačukstēšanos, kādus klusinātus soļus, kas iet šurp un turp, pēc kā noprotu, ka tur atrodas vairāki cilvēki. Mēģinu izmantot laiku, kamēr jāgaida, lai apskatītu salonu; krāšņas Louis seize mēbeles, pa labi un pa kreisi seni gobelēni, un starp abām stikla durvīm, kas ved tieši dārzā, veclaicīgas gleznas — Canale grande un Piazza San Marco, kuras man, lai arī šai jomā neesmu lietpratējs, šķiet ļoti vērtīgas. Proti, visai labi es nespēju novērtēt šos mākslas dārgumus, jo ar saspringtu uzmanību tai pašā laikā ieklausos trokšņos, kas atskan blakus telpā. Tur klusi šķind šķīvji, nočīkst kādas durvis, un tad man liekas, ka dzirdu arī kruķu nevienmērīgo, sauso skrapstoņu un klaboņu.

Beidzot neredzama roka otrā telpā atbīda vaļā abas durvju puses. Man pretī nāk Ilona.

—   Cik jauki, ka jūs esat atnācis, leitnanta kungs! — Un viņa jau ved mani tik labi pazīstamajā telpā. Tai pašā buduāra stūrī, uz tā paša dīvāna, pie tā paša malahītzaļā galda (kāpēc viņas atkārto man tik mokošo situāciju?) sēž paralizētā, viņai pār ceļiem plaši un smagi izplāta balta kažokāda, tā ka nevar redzēt kājas — laikam man «par to» nav jāatceras. Neapšaubāmi ar iepriekš nodomātu laipnību mani no sava stūra ar smaidu sveic Edīte. Taču šī pirmā sastapšanās nav patīkama atkalredzēšanās, un pēc kautrīgās manieres, ar kādu viņa mazliet saspringti man sniedz pāri galdam roku, es tūlīt nomanu, ka arī viņa domā «par to». Nevienam no mums nevedas pateikt pirmo draudzīgo vārdu.

Par laimi, nomacošajā klusumā Ilona izmet ašu jautājumu:

—Ko mēs jums, leitnanta kungs, drīkstam piedāvāt —< tēju vai kafiju?

—   Ak, kā vien jums labpatikas, — es atbildu.

—   Nē — ko jūs labāk vēlaties, leitnanta kungs? Tikai bez liekām ceremonijājn — tas taču ir gluži vienalga.

—   Nu tad kafiju, ja drīkstu lūgt, — es izšķiros un esmu priecīgs, dzirdot, ka mana balss neskan pārāk aizlauzti..

Sasodīti veikli melnīgsnējā meitene prata ar šādu lie¬tišķu apvaicāšanos pārvarēt pirmā brīža saspīlējumu. Bet kāda nežēlība! Viņa tūlīt pat atstāj istabu, lai izrīkotu su¬laini, un es — cik neērti! — paiieku vienatnē ar savu upuri. Tagad būtu laiks kaut ko teikt, konversation à tout prix . Bet man rīkle it kā aizžņaugta, un droši vien arī skatiens pauž apjukumu, tā ka neiedrīkstos paraudzīties uz dīvāna pusi, jo citādi viņa vēl varētu iedomāties, ka lūkojos uz kažokādu, kas aizsedz paralizētās kājas. Par laimi, viņa izturas savaldīgāk nekā es un ātri un ner¬vozi — tā viņu runājam dzirdu pirmoreiz — jautā:

—   Vai nevēlaties apsēsties, leitnanta kungs! Pastumiet taču šurp tur to atzveltnes krēslu! Un kāpēc jūs nenoliekat zobenu uz galda vai palodzes … kur vien tīk — mēs taču gribam mierā sadzīvot.

Es mazliet neveikli pabīdu tuvāk krēslu. Tomēr vēl aizvien nespēju paraudzīties uz viņu ar drošu skatienu. Bet viņa enerģiski metas man palīgā.

—   Neesmu jums vēl pateikusies par brīnišķīgajām rozēm … patiesi tās ir brīnišķīgas — paraugieties, cik skaisti tās izskatās vāzē! Un tad… tad vēl man jālūdz piedošana par savu muļķīgo nesavaldību … Cik briesmīgi esmu uzvedusies… visu nakti nevarēju aizmigt… tik ļoti kaunējos … Jūs taču to nevarējāt nojaust. Un turklāt (viņa pēkšņi nervozi un spalgi iesmejas) … turklāt jūs uzminējāt manas visslēptākās domas … es taču biju ar ^nolūku apsēdusies tā, lai varētu redzēt dejotājus. Un tieši [tad, kad jūs nācāt, es neko tik gauži nevēlējos kā arī dejot… esmu pilnīgi apsēsta uz dejošanu. Stundām ilgi varu raudzīties, kā citi dejo, raudzīties tā, ka arī pati sāku izjust katru kustību . ♦, patiešām ik kustību. Tad dejo nevis cits, bet es pati esmu tā, kas griežas dejā, kas palokās, pakļaujas, ļauj sevi vadīt, virpuļojot met lokus … tik neprātīga spēju būt, jūs to varbūt nemaz nevarat iedomāties … jo senāk bērnībā es gluži labi dejoju un dejot man ārkārtīgi patika … un tagad es aizvien sapņoju par dejošanu. Jā, cik muļķīgi tas izklausās — es dejoju tikai pa sapņiem, un varbūt tas tēvam ir pat labāk, ka ar mani.. * ka ar mani tas notika, citādi būtu aizbēgusi no mājām un kļuvusi dejotāja … Tā ir mana lielākā kaislība, un, man šķiet, tam jābūt brīnišķīgi — ar augumu, ar kustībām, ar visu savu esību katru vakaru aizraut, turēt savā varā, pacilāt sirdis simtu simtiem cilvēku .. . tam jābūt brīnišķi… starp citu, redzat, cik neprātīga es esmu … es vācu visu slaveno dejotāju uzņēmumus. Man ir visas — Sahareta, Pavlova, Karsavina. Man ir viņu visu fotogrāfijas, viņas visās savās lomās un pozās. Pag, es jums parādīšu … tās ir tur kastītē… pie kamīna… tur, lakotajā.ķīniešu kastītē (viņas balss aiz nepacietības pēkšņi kļūst īgna), <— nē, nē, nē, tur, pa kreisi, blakus grāmatām … ak, cik jūs esat neveikls… Jā, tā pati (es beidzot biju kastīti atradis un atnesu to viņai) — redzat, tā tur, pašā augšā, ir mana mīļākā fotogrāfija — Pavlova mirstošā gulbja lomā… ak, kaut es varētu aizbraukt, kaut tik reizi varētu viņu redzēt, tad — esmu pārliecināta — tā būtu mana laimīgākā diena.

Aizmugures durvis, pa kurām Ilona bija izgājusi, klusi paveras. Steidzīgi, kā nedarbos pieķerta, Edīte ar sausu klikšķi aizsit kastīti. Kā pavēle noskan vārdi, ko viņa man tagad pasviež:

—   Neko par to citiem! Ne vārda par to, ko jums teicu.

Durvis piesardzīgi atver sirmais sulainis ar glīti apgriezto ā la Fratic Joseph vaigubārdu. Viņam seko Ilona un iestumj bagātīgi klātu tējas galdu uz gumijas riteņiem. Viņa ielej tēju, apsēžas pie mums, un man tūlīt kļūst drošāk ap sirdi. Rosinošs iemesls sarunai ir varen lielais angoras kaķis, kas reizē ar tējas galdiņu nedzirdami ielavījies istabā un nu draudzīgā uzticībā glaužas man gar kājām. Es apbrīnoju kaķi, pēc tam cits citam seko jautājumi: cik ilgi es ja.u šeit uzturoties, un kā es garnizonā jūtoties, vai es tādu un tādu leitnantu pazīstot, vai bieži braucot uz Vīni, — un tā nu neviļus izraisās parasta brīva saruna un nepatīkamais saspīlējums nemanāmi pagaist. Pamazām sāku pat atļauties abas meitenes iesānis mazliet aplūkot; viņas stipri atšķiras viena no otras: Ilona ir pilnīgi nobrie-

dusi sieviete, juteklīga, korpulenta, veselīga; blakus viņai Edīte, vēl pa pusei bērns, pa pusei jaunava, septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadus veca, izskatās tāda kā pusaudze. Dīvains kontrasts: ar vienu varētu dejot, skūpstīties, otra, kā jau slimniece, ir lutināma, saudzīgi glāstāma, sargājama un pirmām kārtām — mierināma. Jo no visas viņas būtnes izstrāvo dīvains nemiers. Ne mirkli viņas seja nav mierīga; te viņa paraugās pa labi, te pa kreisi, te saspringst uzmanībā, te viņu it kā pārņem gurdenums, un tikpat satraukta kā viņas kustības ir viņas valoda, viņa runā aizvien aprauti, aizvien staccato, aizvien bez pauzēm. Varbūt šī nesavaldība un nemiers, es domāju, ir kompensācija par viņas kāju piespiesto nekustību, varbūt viņai pastāvīgi ir viegls drudzis, kas padara trauksmainus žestus un valodu. Bet man atliek maz laika vērošanai. Jo viņa prot ar sdviem ašajiem jautājumiem un ar vieglo, raito stāstījumu uzmanību pievērst tikai sev; pārsteigts jūtu,^ ka esmu iesaistīts interesantā, rosinošā sarunā.

Paiet stunda. Varbūt pat stundas pusotras. Tad pēkšņi no salona kā ēna ieslīd stāvs — piesardzīgi, it kā baidīdamies traucēt, kāds ienāk istabā. Tas ir Kekesfalva.

—   Lūdzu, sēdiet, sēdiet! — viņš mani attur, kad aiz cieņas gribu piecelties, un tad noliecas, lai aši noskūpstītu meiteni uz pieres. Viņš atkal ģērbies melnajos svārkos ar balto apmali' un apsējis vecmodīgu kaklasaiti (neesc'.ti viņu citādu redzējis); viņa acis aiz brillēm zelta ietvaros raugās ar vērīgu ārsta skatienu, un patiešām — viņš piesardzīgi apsēžas pie Edītes kā ārsts uz slimnieka gultas malas. Dīvaini — kopš brīža, kad viņš ienācis istabā, te viss, šķiet, tinas melanholiskā krēslā; bijība, ar kādu viņš reizi pa reizei pētījoši un maigi iesānis pamet acis uz savu bērnu, izjauc un maina mūsu līdz šim nepiespiestās sarunas ritmu. Arī viņš pats drīz vien nomana, ka jūtamies nebrīvi, un savukārt mēģina uzsākt raitu sarunu. Arī viņš man apjautājas par pulku, par rotmistru, par agrāko pulkvedi, kas tagad ir divīzijas komandieris un strādā Kara ministrijā. Šķiet, viņš jau sengadiem pārsteidzoši sīki zina mūsu pulka personāla lietas, un es nesaprotu, kādēļ, taču jūtu, ka viņš ar īpašu nodomu uzsver, cik viņam ir tuva pazīšanās ar augsta ranga virsniekiem.

Vēl minūtes desmit, es spriežu, tad varēšu mierīgi atvadīties; bet atkal kāds klusi pieklauvē pie durvīm; tik nedzirdamiem soļiem ienāk sulainis, it kā staigātu basām kājām, un pačukst Edītei kaut ko pie auss. Viņa tūlīt aizsvilstas.

—   Lai viņš pagaida! Nē, lai viņš mani vispār šodien liek mierā! Lai iet prom, man viņš nav vajadzīgs!

Viņas straujums mūs visus samulsina, un es pieceļos ar nepatīkamu apziņu, ka esmu pārāk ilgi uzkavējies. Bet viņa man uzkliedz tikpat nežēlīgi kā sulainim:

—   Nē, jūs palieciet! Tas uz jums neattiecas.

Viņas pavēlnieciskais tonis patiesībā liecina par audzināšanas trūkumu. Acīmredzot tēvs to visu mokoši pārdzīvo, jo ar bezpalīdzīgu un rūpju pilnu seju aizrāda:

—   Bet Edīt…

Un nu arī viņa pati, redzot tēva izbīli uņ manu apjukumu, laikam mana, ka nav saņēmusi sevi rokās, un pēkšņi pievēršas man:

—   Piedodiet. Jozefs nudien būtu varējis pagaidīt, nevis lauzies te iekšā. Nekas cits kā tās pašas parastās mocības, masieris, kas noņemas ar stiepšanas vingrinājumiem. Tīrais neprāts: viens, divi, viens, divi, augšup, lejup, augšup, lejup — un tad pēkšņi viss būs kārtībā. Mūsu doktora kunga jaunākais atklājums un galu galā pilnīgi liekas mocības. Bezjēdzīgi kā viss pārējais.

Viņa izaicinoši raugās uz tēvu, it kā viņš par visu būtu atbildīgs. Apjucis (viņš kaunas no manis) vecais vīrs noliecas pie meitas.

—   Bet, meitiņ … vai tu tiešām domā, ka doktors Kondors…

Taču viņš apklust, jo Edītei sāk raustīties lūpas, šaurās nāsis iedrebas. Toreiz viņai tieši tāpat bija drebējušas lūpas, un es jau sāku bažīties, ka nenotiek jauns dusmu izvirdums. Bet pēkšņi viņa nosarkst un piekāpīgi nomurmina:

—   Nu labi, es eju, lai gan nav nekādas nozīmes, it nekādas nozīmes. Piedodiet, leitnanta kungs, es ceru, ka jūs drīz atkal atnāksiet.

Es paklanos un grasos atvadīties. Bet viņa jau atkal ir pārdomājusi.

—   Nē, palieciet vēl kopā ar tēvu, kamēr es aizsoļošu. — Viņa uzsver vārdu «aizsoļošu» tik asi un staccato kā draudu. Tad viņa paņem mazo, bronzēto zvaniņu, kas atrodas uz galda, un pazvana, — tikai vēlāk es pamanu, ka viņu namā uz visiem galdiem ir viņai pa rokas tvērienam šādi zvaniņi, lai viņa katrā brīdī varētu kādu atsaukt šurp un nevajadzētu ne mirkli gaidīt. Zvans skan spalgi un asi. Tūdaļ atkal parādās sulainis, kas viņas dusmu uzliesmojuma brīdī bija nemanot pazudis.

—   Palīdzi man! — viņa pavēl sulainim un nomet kažokādas pārsegu.

Ilona noliecas pie viņas, lai kaut ko pačukstētu, bet viņa pikti uzkliedz manāmi satrauktajai draudzenei «nē».

—  Jozefs mani tikai atbalstīs. Es iešu viena pati.

Tas, kas turpmāk notiek, ir briesmīgi. Sulainis pārliecas viņai pāri un ar acīm redzami ievingrinātu tvērienu paceļ vieglo augumu zem padusēm augšup. Nu viņa stāv kājās, abām rokām turēdamās pie atzveltņa, un nomērī katru no mums ar izaicinošu skatienu. Tad tver abus spieķus, kas paslēpti zem kažokādas pārsega, sakniebj lūpas, atspiežas uz kruķiem un — klip, klap, tip, tap — klumzā, zvalstās, grūstin grūžas uz priekšu ieslīpi kā ragana, bet sulainis, viņai aiz muguras rokas izpletis, uzmana, lai viņu tūlīt satvertu, ja viņa paslīdētu vai nespētu paiet. Klip, klap, tip, tap, atkal solis un tad vēl viens, pa starpām kaut kas klusi klindz un čīkst — it kā stingri nostiepta āda un metāls: viņai laikam — es neuzdrīkstos palūkoties uz viņas nelaimīgajām kājām — pie pēdas locītavām piestiprināta kaut kāda balsta ierīce. It kā ledaina roka sažņaudz man sirdi, redzot šo forsēto gājienu, jo es tūlīt pat apjaušu tā izaicinošo nolūku; viņa negrib, ka viņai palīdz, un negrib arī braukt ar slimnieka krēslu, viņa vēlas man, tieši man un arī visiem citiem parādīt, ka ir krople. Viņa vēlas mūs sāpināt aiz kaut kādas noslēpumaini izmisīgas atriebības kāres, viņa grib mūs mocīt ar savām mokām, mūs, veselos, dieva vietā apsūdzēt. Bet tieši šis briesmīgais izaicinājums liek man izjust — un vēl tūkstoškārt dziļāk nekā toreizējais izmisuma pilnais satraukums,, kad uzaicināju viņu uz deju, — cik neizsakāmi viņai jācieš savas nevarības dēļ. Beidzot — paiet vai vesela mūžība — viņa aizvilkusies nedaudzos soļos līdz durvīm, ar mokām balstīdama visu savu drebošo, vājo augumu te uz viena, te otra kruķa; man pietrūkst drosmes kaut mirklīti vērīgāk palūkoties uz viņu. Jau kruķu spalgā, sausā klaboņa vien, šis «klip, klap», ejot un tos piesitot, mehāniskās ierīces svīpsti un čīksti un turklāt aizslāpstošas elsas, ko izraisa viņas piepūle, nomāc un satrauc mani tik gauži, ka jūtu savas sirds pukstus cauri uniformas svārkiem. Viņa jau atstājusi istabu, bet es, elpu aizturējis, joprojām dzirdu, kā viņpus aizvērtajām durvīm kļūst aizvien klusākas un beidzot pavisam apslāpst briesmīgās skaņas.

Tikai tagad, kad iestājies pilnīgs klusums, uzdrīkstos atkal pacelt acis. Vecais vīrs — vienīgi šobrīd to pamanu — pa šo laiku ir nedzirdami piecēlies un saspringti raugās laukā pa logu, raugās pārlieku saspringti. Blāvās gaismas atspulgā redzu tikai viņa siluetu, taču salīkušā auguma plecu aprises dreb. Arī viņu, tēvu, kas diendienā lūkojas sava bērna ciešanās, ir galīgi satriecis redzētais.

Gaiss istabā starp mums abiem šķiet sastindzis. Pēc brīža tumšais stāvs beidzot pagriežas un nedrošiem soļiem, kā ejot pa slidenu pamatu, klusi nāk uz manu pusi.

—   Leitnanta kungs, lūdzu, neļaunojieties uz meiteni, neļaunojieties, ka viņa izturējās mazliet skarbi, bet… jūs nezināt, cik daudz viņa izcietusi pa šiem gadiem, aizvien kaut kas cits, un tik briesmīgi lēni viss velkas, es saprotu, ka viņa kļūst nepacietīga. Bet ko lai darām? Jāizmēģina taču viss, it viss.

Vecais vīrs apstājies pie pamestā tējas galda, runādams viņš neraugās uz mani. Pelēko plakstiņu tikpat kā aizsegtās acis stingu skatienu veras uz galdu. Kā pa sapņiem viņš paņem no vaļējā cukurtrauka četrstūrainu graudiņu, apskata to, apmulsis pavirpina pirkstos, tad noliek atpakaļ traukā. Viņš izturas kā mazliet apskurbis. Vēl joprojām viņš nespēj atraut acis no tējas galda, it kā viņu tur saistītu kaut kas īpašs. Tad neapzināti paņem kādu karotīti, brīdi patur rokā, noliek atkal uz galda un it kā tai saka:

—   Ja jūs zinātu, kāda meitene bija senāk! Augu dienu tik skraidīja lejup un augšup, brāzās pa kāpnēm un cauri istabām tā, ka bail bija skatīties. Vienpadsmit gadu vecumā aulekšiem izauļoja uz sava ponija visas pļavas, neviens viņu nespēja panākt. Bieži mēs abi ar nelaiķi sievu dzīvojām vienās bailēs — tik pārgalvīga, tik nebēdnīga un strauja meitene bija, tik viegli viņai viss vedās. Tā vien šķita, ka viņai tikai jāizpleš rokas — un viņa jau lidotu … un tieši ar viņu vajadzēja tam notikt… tieši ar viņu.

Galva ar celiņā pāršķirtajiem plānajiem, baltajiem matiem slīgst aizvien zemāk pār galdu. Vēl vienmēr roka nervozi tver lietas, kas atrodas visapkārt; nolicis karoti, viņš paņem cukurstandziņas un velk ar tām uz galda apaļas, dīvainas senu rakstu zīmes (es zinu: to viņš dara aiz kautrības, aiz samulsuma, viņš baidās mani uzlūkot).

—   Un turklāt cik viegli arī vēl šodien viņu ielīksmot. Par visnenozīmīgākiem sīkumiem viņa var priecāties kā bērns. Viņa var smieties par pašu muļķīgāko joku un sajūsmināties par kādu grāmatu — jums vajadzēja redzēt, cik aizgrābta viņa bija, kad saņēma jūsu rozes un kad nebija vairs jāraizējas, vai nav jūs apvainojusi…. Jūs nevarat ne iedomāties, cik viņa jūtīga… visu viņa pārdzīvo daudz smagāk nekā mēs. Es skaidri zinu, kāds izmisums viņu tagad māc, tālab ka bijusi tik nesavaldīga … Bet kā lai… kā lai spēj savaldīties … kā lai meitenei vienmēr pietiek pacietības, ja dziedināšana vedas tik gausi, kā lai cieš klusu, ja dievs tā piemeklējis — un pati taču nekā ļauna nevienam nav darījusi… nevienam nekā ļauna!

Viņš vēl vienmēr cieši lūkojās uz iedomātajām figūrām, ko viņa drebošā roka ar cukura standziņām zīmēja tukšā gaisā. Un pēkšņi, šķiet, izbijies viņš nosvieda tās uz galda, tā ka nošķindēja. Viņš it kā atmodās un tikai tagad attapās, ka nav sarunājies pats ar sevi vien, bet ar gluži svešu cilvēku. Pavisam citādā balsī — skaņā un nomāktā — viņš sāka neveikli atvainoties.

—   Piedodiet, leitnanta kungs… kā gan tas gadījās, ka es jūs apgrūtināju ar pašu rūpēm! Tas notika vienīgi tāpēc … vienīgi tāpēc … es taču gribēju tikai paskaidrot… Nevēlējos, lai jūs ļauni domātu par viņu …. lai jūs …

Pats nesaprotu, kā man radās drosme samulsušo, stomīgo runātāju pārtraukt un doties viņam klāt. Bet pēkšņi es abām rokām satvēru vecā, svešā vīra plaukstu. Neteicu ne vārda. Tikai satvēru viņa auksto, kaulcino, neviļus nodrebošo roku un paspiedu to. Pārsteigts viņš cieši pavērās manī, briļļu stikli pazibsnīja ieslīpi augšup, un aiz tiem nedrošs skatiens rāmi un mulsi meklēja manējo. Baidījos, ka viņš atkal ko teiks. Bet viņš klusēja, tikai melnās, apaļās acu zīlītes kļuva aizvien lielākas un lielākas, it kā grasītos plūst pāri dobumiem. Arī es manīju, ka manā sirdī uzvilni vēl nekad neizjusts aizkustinājums, un, lai to apslāpētu, es steigšus palocījos un devos projām.

Priekštelpā sulainis man palīdzēja uzvilkt mēteli. Piepeši sajutu aizmugurē vēja pūsmu. Nemaz vēl nepagriezies, jau zināju, ka vecais vīrs ir man sekojis un nu stāv uz sliekšņa, jo grib pateikties. Bet es nevēlējos ļauties aizkustinājumam. Izlikos nemanām, ka viņš stāv aiz muguras. Sirdij strauji pukstot, atstāju nelaimes piemeklēto māju.

Nākamajā rītā, kad blāva migla vēl gulst pār namiem un logu slēģi aizvērti, lai netiktu traucēts pilsētnieku ciešais miegs, mūsu eskadrons kā ik rītu jāj uz apmācību laukumu. Lēnā riksī zirgi skrien vispirms pa nelīdzeno bruģi; vēl diezgan miegaini, stīvi un saīguši mani ulāni, viegli šūpodamies, sēž seglos. Drīz vien četras piecas ielas mums jau aiz muguras, izjājam uz platās šosejas, palaižam zirgus vieglos rikšos un nogriežamies pa labi tieši pļavās. Dodu savam vadam komandu: «Auļos, marš!» — un zirgi iesprauslojušies spējā rāvienā metas uz priekšu. Sie gudrie dzīvnieki pazīst līdzeno, labo, plašo lauku; viņi nav vairs skubināmi, pavisam vaļīgi var atlaist pavadu, jo, līdzko viņi mana ceļgalu pieskārienu sāniem, tā pilnos auļos dodas tālāk. Arī viņi izjūt satraukuma un atslābuma līksmi.

Es jāju pa priekšu. Man ļoti patīk jāt. Jūtu, ka asinis, brāzmaini bangodamas, plūst no gurniem un pielej ar dzīvinošu siltumu gurdo ķermeni, bet pieri un vaigus apvēdī salta vēja pūsma. Brīnišķais rīta gaiss — tajā vēl jūtama nakts rasas dvesma, uzartas zemes elpa, ziedošo pļavu smarža, un topašubrīd tevi apņem siltie, kūpošie tvaiki, kas, zirgiem elpojot, plūst no viņu nāsīm. Vienmēr no jauna mani iejūsmina šī rīta pirmā auļošana, kas stīvo, miegaino augumu tik patīkami uzmundrina un izkliedē sastingumu tāpat kā smacīgo miglu; neviļus aizvien jo vairāk sirdi pārņem viegluma sajūta, kas mani pacilā, un pavērtām lūpām aizgūtnēm dzeru šalcošo gaisu. Aulekšiem! Aulekšiem! — es manu, ka acis kļūst gaišākas, prāts možāks, un man aizmugurē vienmērīgā ritmā skan zobenu šķindoņa, brīdi pa brīdim zirgu sprauslošana, seglu vieglā knikšķēšana un švīkstēšana, pierastā vienmērīgā pakavu duna. Vīru un zirgu trauksmainā grupa ir kā milzīgs kentaurs, kas traucas uz priekšu neizsakāmā jūsmā! Uz priekšu! Uz priekšu! Uz priekšu! Aulekšiem, aulekšiem, aulekšiem! Ak, tā jāt un jāt līdz pasaules galam! Klusībā lepodamies, ka esmu šīs līksmes valdnieks un radītājs, es pa reizei pagriežos seglos atpakaļ, lai paraudzītos uz saviem ļaudīm. Un negaidot redzu, ka sejas maniem krietnajiem ulāniem kļuvušas pavisam citādas. Ruteņu smagā nomāktība, trulums, miegainība pazudusi kā migla no viņu acīm. Taisni izslējušies, viņi sēž seglos, zinot, ka tiek novēroti, ar smaidu sejā viņi atbild priekam manās acīs. Es attopu, ka arī šos trulos zemnieku puišus spārno trauksmainās kustības tīksme, lidojuma priekšnojausma. Tāpat kā es, viņi izbauda dzīvniecisku prieku par savu jaunību, par savu sasprindzināto un reizē arī atraisīto spēku.

Bet pēkšņi es dodu komandu «Stā-at! Rikšiem!» Puiši pārsteigti uzreiz pievelk pavadu. Viss vads kā spēji nobremzēta mašīna uzsāk lēnāku gaitu. Mazliet apjukuši, viņi blenž uz mani, jo parasti — viņi pazīst mani un manu nevaldāmo jāšanas prieku — mēs drāžamies vienmērīgi mežonīgos au|os pāri pļavām līdz norobežotajam apmācību laukumam. Bet manu pavadu pēkšņi it kā bija pavilkusi sveša roka: es uzreiz kaut ko atcerējos. Laikam neviļus biju ieraudzījis pa kreisi apvāršņa malā baltā mūra četrstūri, pils parka kokus un torņa jumtu; saņemu it kā belzienu pa pieri: varbūt uz tevi kāds noraugās no turienes! Kāds, ko esi aizvainojis ar savu prieku dejot un ko no jauna aizvaino ar savu prieku jāt. Kāds ar paralizētām, nekustīgām kājām, kāds, kas tevi apskauž, redzot, cik viegli, kā putna spārniem tu traucies uz priekšu. Pēkšņi es kaunos par to, ka esmu tik vesels, ka varu tik nevaldāmi un apskurbinoši aulekšot; es kaunos par šo pārāk ķermenisko laimes sajūtu kā par nepiedienīgu priekšrocību. Rāmi, lēniem rikšiem lieku saviem puišiem, kas jūtas vīlušies, doties man pakaļ pāri pļavām. Veltīgi viņi gaida — es to jūtu pat neatskatījies —, ka došu komandu no jauna uzsākt auļot.

Protams, tai pašā mirklī, kad mani negaidīti pārņem šī dīvainā nomāktības sajūta, es ari tūlīt apzinos, cik muļķīga un veltīga ir šāda sevis šaustīšana. Es apzinos, ka nav jēgas atteikties no .baudījuma tāpēc, ka otram no tā jāatsakās, un liegt sev laimi tāpēc, ka c; 's ir nelaimīgs. Es zinu, ka ik mirkli, kamēr mēs smejamies un triecam pliekanus jokus, kaut kur kāds gārdz nāves gultā, ka aiz neskaitāmiem logiem cilvēkus māc posts un bads, ka ir slimnīcas, akmeņlauztuves, ogļraktuves, ka fabrikās, iestādēs, pārmācību namos tūkstošiem ļaužu nodarbināti saspringtā darbā un nevienam netop vieglāk viņa postā, ja vēl kāds cits bezjēdzīgi nomokās. Man kļūst skaidrāks par skaidru — ja iztēlojas šīs pasaules postu, visu, kas notiek vienā pašā mirklī, tad cilvēks vairs nevar gulēt ciešā miegā un smaids sastingst lūpās. Bet ne jau vienmēr tās ir iedomātās, šķietamās ciešanas, kas cilvēku satriec un iznīcina; tikai tas, ko pats skati līdzjūtīgām acīm, var patiesi satriekt. Tik tuvu un reāli kā vīzijā es savā kaislīgajā iztēlē biju piepeši redzējis meiteni ar bālo, sāpīgi savilkto seju, redzējis viņu ar kruķiem klumzājam cauri zālei un arī dzirdējis kruķu klabēšanu un pie kāju locītavām piestiprinātās apslēptās ierīces klindzēšanu un čīkstoņu; it kā izbijies, neko nedomādams, neko neapsvērdams, biju pievilcis pavadu. Nelīdz ari tas, ka es vēlāk pats sev mēģinu iegalvot: «Kam kāds labums, ja tu jāj garlaicīgiem, sīkiem rikšiem, nevis aizrautīgi un trauksmaini auļo?» Taču mana sirds kādā stūrītī ir saņēmusi triecienu, kas to nomāc; man vairs nav drosmes baudīt prieku par savu ķermeni aizrautīgi, brīvi, moži. Lēnām un miegaini mēs rikšojam līdz ceļam, kas ved uz apmācību laukumu; tikai tad, kad esam pilnīgi ārpus pils redzes loka, es saņemos un klusībā sev saku: «Blēņas! Muļķīga sentimentalitāte!» Un dodu komandu: «Uz priekšu! Auļos!»

Viss sākās ar pēkšņu pavadas pievilcienu. Tas, šķiet, bija pirmais šīs dīvainās saindēšanās simptoms, ko izraisīja līdzjūtība. Vispirms es tikai neskaidri apjautu, — varbūt ar tādu apdulbušu galvu pamostas cilvēks, kas saslimis, — ka ar mani kaut kas bija noticis vai notika. Līdz šim savā stipri šaurajā vidē nekam nebiju veltījis īpašu uzmanību. Rūpējos vienīgi par to, kas likās svarīgi vai amizanti maniem biedriem un priekšniekiem, bet nekad sevišķi neinteresējos par citiem, tāpat kā neviens cits neinteresējās par mani. Nekad mani nekas īsti nebija satriecis. Ģimenes apstākļi bija labi, profesija un karjera noteikti zināma un reglamentēta, un šī bezrūpība — to es tikai tagad sapratu — padarīja manu sirdi vienaldzīgu. Bet nu pēkšņi kaut kas ar mani bija noticis vai notika — nekas ārēji manāms un, šķiet, arī nekas būtisks. Taču aizvainotās meitenes dusmīgais skatiens, kurā atspoguļojās man līdz šim neapjaustu cilvēka ciešanu dziļums, bija manī kaut ko uzurdījis, un nu mana dvēsele pārplūda ar nevaldāmu, siltu līdzjūtību, izraisot noslēpumainu drudzi, kas palika neizprotams man.pašam tāpat kā slimniekam viņa slimība. Sākumā vienīgi aptvēru, ka esmu pārkāpis tās noteiktās jomas robežas, kurā līdz šim esmu ērti dzīvojis* un iegājis jaunā sfērā, kas ir reizē satraucoša un nemierpilna kā viss jaunais; pirmoreiz dzīvē man acu priekšā pavērās jūtu bezdibenis, un neizskaidrojams bija vilinājums mesties tajā un izbaudīt tā dziļumu.

Bet tai pašā laikā iekšēja balss mani brīdināja nepadoties šai pārdrošajai ziņkārībai. Tā mudināja: «Pietiek! Tu esi atvainojies. Muļķīgo atgadījumu esi noskaidrojis.» Taču kāda cita balss mani čukstēja: «Aizej turp vēlreizl Izjūti vēlreiz drebuļus skrienam pār muguru, izjūti vēlreiz šos baiļu un satraukuma šermuļus!» Un vēl: «Rimsties! Neuzbāzies! Neiejaucies! Tu esi jauns, vienkāršs cilvēks, šādai pārpilnībai tu nebūsi piemērots un pastrādāsi vēl lielākas muļķības nekā pirmoreiz.»

Pārsteidzošā kārtā man pašam šī izšķiršanās tika liegta, jo pēc trīs dienām uz mana galda atradās Kekesfalvas vēstule: vai es svētdien nevēloties pie viņiem pusdienot. Šoreiz ieradīšoties vienīgi kungi, starp tiem arī kāds apakšpulkvedis fon F. no Kara ministrijas, par kuru viņš man jau esot stāstījis, — protams, arī viņa meita un Ilona it īpaši priecāšoties. Nekaunos atzīties, ka šis ielūgums mani, jaunu, biklu cilvēku, ļoti pagodināja. Tātad mani nebija aizmirsuši, un piezīme, ka ieradīsies apakšpulkvedis fon F., likās, pat norādīja, ka Kekesfalva (es tūlīt nopratu, aiz kādām pateicības jūtām) man taktiskā veidā grib sagādāt dienesta protekciju.

Un patiesi — es nenožēloju, ka tūlīt devu piekrītošu atbildi. Tas patiesi bija omulīgs vakars, un es, jaunākais virsnieks, par kuru pulkā nevienam nebija liela bēda, manīju, ka šie gados vecākie un ievērojamie kungi parāda man gluži neparastu sirsnību, — acīmredzot Kekesfalva būs īpaši mudinājis viņus pievērst man uzmanību. Pirmoreiz mūžā man gadījās, ka augstāks priekšnieks neliek manīt savu dienesta ranga pārākumu. Viņš apvaicājās, vai esmu apmierināts ar dienestu pulkā un kādas man izredzes uz paaugstinājumu. Viņš teica, lai es nekautrējoties viņu apmeklēt, ja esot Vīnē vai arī ja gadoties .kāda vajadzība. Arī notārs, možs plikpauris ar labsirdīgu, spīdīgu un apaļu kā mēness seju, ielūdza mani ciemos; cukurfabrikas direktors sarunādamies vienmēr vērsās pie manis; te norisa gluži citādas sarunas nekā mūsu virsnieku kazino, kur man katra vecākā virsnieka domai vajadzēja jo paklausīgi piekrist. Ātrāk, nekā cerēju, es kļuvu drošs un jau pēc pusstundas pavisam brīvi piedalījos sarunās.

Abi sulaiņi no jauna lika galdā ēdienus — par tādiem līdz šim tikai biju dzirdējis stāstām, un ar tādiem dižojās bagātie pulka biedri: brīnišķīgs ledū saldēts kaviārs, baudīju to pirmoreiz, stirnu pastēte un fazāni un piedevām atkal un atkal vīni, kas tik patīkami skurbina. Es zinu, ka ir muļķīgi jūsmot par šādām lietām. Bet kāpēc to slēpt?

Biju sīks, jauns, dzīves neizlutināts leitnantiņš un izjutu tieši vai bērnišķīgu iedomību par to, ka varu pusdienot pie tāda galda kā leiputrijā ar tik ievērojamiem, gados vecākiem kungiem. Velna milti, man atkal un atkal iešāvās prātā, velna milti, kaut to redzētu Vavruška un bālģīmji brīvprātīgie, kas allaž dižojas, cik lieliskas pusdienas ēduši Vīnē pie Zahera. Ja viņi reiz ierastos šādā namā — tad mutes ieplestu aiz brīnumiem! Kaut viņi, šie skaudīgie aunapieres, redzētu, cik jautrs es te sēžu un kā apakšpulkvedis no Kara ministrijas ar mani saskandina, un cik draudzīgi es runājos ar cukurfabrikas direktoru, un kā viņš tad pavisam nopietns saka: «Esmu pārsteigts, cik jums ir vispusīgas zināšanas!»

Buduārā tiek servēta melna kafija; lielās, vēderainās glāzēs uz galda ierodas konjaks, atvēsināts ar ledu, un turklāt arī vesels degvīnu kaleidoskops; saprotams, netrūkst arī resno cigāru, ar greznajām etiķetēm. Sarunas laikā Kekesfalva pieliecas man tuvāk un diskrēti apjautājas, kas man labāk patiktu — piedalīties kāršu partijā vai tērzēt ar dāmām. Protams, tērzēt ar dāmām, es steigšus atbildu, jo man taču būtu visai neērti riskēt dubultpartiju ar apakšpulkvedi no Kara ministrijas. Ja vinnēšu, varbūt viņu aizkaitināšu, paspēlēšu — tad mans mēneša budžets pagalam. Un pēkšņi atceros, ka man kabatas portfelī, lielākais, pavisam divdesmit kronu.

Blakus telpā tiek sakārtots kāršu spēles galds, bet es apsēžos pie abām meitenēm; un dīvaini — vai nu vainīgs ir vīns, vai labais garastāvoklis, kas man visu padara tik patīkamu, — abas meitenes man šodien liekas it īpaši skaistas. Edīte neizskatās tik bāla, tik dzeltena, tik slimīga kā iepriekšējā apciemojuma reizē — varbūt viņa viesiem par godu mazliet lietojusi smiņķi vai arī patiesi tikai možais noskaņojums licis sārtoties viņas vaigiem; lai nu kā, bet ap muti nav vairs manāms nervozi savilktais vaibsts, ko rada saspringums, un nav arī neapzinātās uzacu raustīšanās. Viņa sēž, ģērbusies garā rozā kleitā, ne kažokāda, ne pārklājs neslēpj viņas kroplumu, un tomēr es domāju, mēs visi domājam «par to», lai gan esam labā omā. Man ir mazas aizdomas, ka Ilona ir pat viegli apskurbusi, viņas acis spridzēt spridz, un, kad viņa smejoties atmet atpakaļ savus daiļos, pilnīgos plecus, man nudien mazliet jāpavirzās sānis, lai noturētos pretī kārdinājumam un it kā nejauši nepieskartos viņas kailajai rokai.

Kad iebaudīts konjaks, kas pielej ar brīnumainu siltumu visu ķermeni, kad lieliska, resna cigāra dūmi patīkami kņudina degunu, kad blakus divas daiļas, līksmas meitenes un turklāt baudītas tādas stiprinošas pusdienas, tad arī pašam stulbākajam vedas jautras saru'nas. Zinu, ka vispār protu it labi ko pastāstīt, ja vien mani nekavē to darīt sasodītā kautrība. Taču šoreiz esmu īpaši labā formā un tērzēju patiesi raiti. Protams, tas, ko es stāstu par to, kas pēdējā laikā atgadījies pie mums pulkā, — piemēram, kā pulkvedis pagājušajā nedēļā neilgi pirms pasta slēgšanas, gribēdams nosūtīt uz Vīnes ātrvilcienu steidzamu vēstuli, pasaucis kādu ulānū, ruteņu zemnieku puisi, un cieši piekodinājis viņam, ka vēstule nekavējoties jānogādā uz Vīni, tālab šis neaptēstais lielā steigā iemeties stallī, apseglojis savu zirgu un aulekšojis pa šoseju taisnā ceļā uz Vīni, un, ja pa telefonu netiktu ziņots kaimiņu garnizonam, šis zellis tiešām būtu jājis astoņpadsmit stundas, lai sasniegtu Vīni, — tātad tās nav nekādas dziļdomīgas gudrības, ar ko es pats sev un viņām nopūlos kavēt laiku, bet patiešām tikai visādi blēņu stāsti, gan vecāki, gan jaunāki kazarmu joki, taču meitenes — pats esmu par'to pārsteigts — bezgala uzjautrinās un nemitīgi smejas. It īpaši nebēdnīgi, sudrabaini augstā tonī, kas reizēm pāriet spalgā diskantā, skan Edītes smiekli, taļču viņas jautrība, šķiet, tiešām ir īsta un nāk no sirds, jo viņas vaigi, kuru āda ir caurspīdīga un plāna kā porcelāns, iegūst aizvien sārtāku nokrāsu, veselīguma un pat skaistuma atblāzma apskaidro viņas seju un pelēkās acis,kuru skatiens parasti ir gandrīz vai salts un dzēlīgs, staro bērnišķīgā priekā. Patīkami raudzīties viņā šobrīd, kad viņa aizmirst savu nekustīgo augumu, jo aizvien brīvākas un brīvākas tālab kļūst kustības un līksmāki žesti: gluži nepiespiesti viņa atzveļas pret krēsla atzveltni, smejas, dzer vīnu, pievelk tuvāk Ilonu un apliek viņai roku ap pleciem; nudien viņas lieliski uzjautrinās par blēņām, ko stāstu. Panākumi stāstīšanā aizvien mazliet iejūsmina stāstītāju; man atmiņā ataust sen aizmirsti notikumi. Man, parasti kautrīgam un ātri mulstošam puisim, rodas pavisam citāda drosme: smīdinu viņas un smejos pats līdzi — mēs visi trīs esam kā nebēdnīgi bērni un jūtamies labi savā istabas stūrī.

Un tomēr visu laiku, kamēr vien triecu jokus un jūtos mūsu priecīgajā pulciņā kā pavisam citā pasaulē, pa pusei apzināti, pa pusei neapzināti jaušu sev pievērstu kādu acu pāri: no kāršu galda pāri brillēm šurp vēršas silts un laimīgs skatiens, kas manis paša laimes sajūtu vēl pastiprina. Gaužām slepus (man liekas, viņš kaunas no pārējiem), gaužām piesardzīgi vecais vīrs laiku pa laikam paceļ acis no kārtīm un pablenž uz mūsu pusi, un reiz, kad notveru viņa skatienu, viņš man draudzīgi pamāj ar galvu, Sai mirklī viņa sejā atspoguļojas gaišums, kāds piemīt cilvēkam, kas klausās mūziku.

Tā^aizrit laiks līdz pusnaktij, ne uz brīdi mūsu sarunas nepārtrūkst. Vēl reizi tiek pasniegts kaut*kas garšīgs — brīnišķīgas sviestmaizes, un dīvainā kārtā es, neesmu vienīgais, kas ar kāri ķeras tām klāt. Arī meitenes ēd dūšīgi, arī viņas pa krietnam iebauda brīnišķo, stipro, tumšo, veco angļu portvīnu.

Beidzot tomēr pienāk laiks atvadīties. Kā vecam, mīļam, uzticamam draugam Edīte un Ilona man krata roku. Protams, man viņām jāapsola, ka drīz atkal atnākšu — jau rīt vai parīt. Un tad es kopā ar trim pārējiem kungiem izeju vestibilā. Mūs aizvedīs mājup ar auto. Es pats paņemu savu mēteli, jo sulainis palīdz saģērbties apakšpulkvedim. Piepeši samanu, ka man kāds grib palīdzēt uzmest mēteli uz pleciem; tas ir Kekesfalvas kungs, un, kad es, gluži iztrūcies, atvairu viņa palīdzību (kā gan es, zaļš zeņķis, varu ļaut, lai mani apkalpo vecs kungs?), viņš čukstēdams pievirzās man tuvāk.

—   Leitnanta kungs, — vecais vīrs visai bikli man pačukst. — Ak, leitnanta kungs, jūs to nemaz nevarat saprast! Jūs nevarat ne iedomāties, cik laimīgs esmu, ka atkal reiz dzirdēju savu bērnu sirsnīgi smejamies. Viņa parasti ne par ko nepriecājas. Un šodien viņa bija gandrīz tāda pati kā senāk, kad …

Sajā brīdī pie mums pienāk apakšpulkvedis.

—   Nu, vai iesim? — Viņš man laipni uzsmaida. Protams, Kekesfalva neuzdrošinās viņa klātbūtnē vēl ko teikt, bet es manu, ka pēkšņi vecā vīra roka noglauž manu piedurkni, noglauž to pavisam, pavisam viegli — tā, kā noglāsta bērnu vai sievieti. Neizsakāmu maigumu, neizsakāmu pateicību pauž tieši šī biklā pieskāriena slepenums; jūtu, ka šai pieskārienā ir tik daudz laimes un tāds izmisums, ka atkal esmu gluži satriekts, un, kad ar cieņas pilnu stāju blakus apakšpulkveža kungam dodos trīs pakāpienus lejup uz auto, man krietni jāsaņemas, lai neviens nemanītu manu apmulsumu.

Tajā vakarā nespēju tūdaļ doties pie miera, esmu pārāk satraukts. Lai gan, no malas raugoties, iemesls var likties gaužām niecīgs — jo galu galā nav taču noticis nekas vairāk kā vien tas, ka vecs vīrs man viegJi noglaudis piedurkni, — tomēr ar šo karstas pateicības pilno, biklo žestu jau pietiek, lai tiktu saviļņotas un sabangotas manas dvēseles dzīles. Sajā trauksmainajā pieskārienā es izjūtu tik kautras un tomēr kaismīgas sirsnības pilnu maigumu, kādu pat ne reizi man nav dāvājusi sieviete. Pirmoreiz mūžā man, jaunam cilvēkam, kļūst skaidrs, ka esmu šai pasaulē kādam palīdzējis, un bezgalīgs ir mans izbrīns, ka es, neievērojams, viduvējs, bikls leitnantiņš, tiešām spēju kādu aplaimot. Lai izskaidrotu apskurbumu, ko izraisīja mans pēkšņais atklājums, varbūt man jāatsauc atkal atmiņā atziņa, ka jau kopš bērnības man nekas tik gauži nenomāca dvēseli kā pārliecība, ka esmu pasaulē gluži lieks cilvēks, kurš visiem šķiet neinteresants vai — labākajā gadījumā — ir vienaldzīgs. Kadetu skolā, Kara akadēmijā es vienmēr biju piederējis pie viduvējiem, pavisam nenozīmīgiem skolniekiem, nekad arī ne pie iemīļotajiem vai īpaši privileģētajiem, un labāk neveicās man arī pulkā. Biju dziļi pārliecināts, ka, gadījumā ja es piepeši pazustu, varbūt nokristu no zirga un lauztu sprandu, pulka biedri tikai pateiktu «žēl viņa» vai «nabaga Hofmillers», bet pēc viena mēneša tiešām neviens nepamanītu, ka trūkstu. Manu vietu aizņemtu cits, zirga mugurā sēdētu cits, un šis cits tieši tikpat labi vai slikti kā es pildītu dienestu. Tieši tikpat bēdīgi kā ar pulka biedriem man vedās ar paris meitenēm, ar kurām man abos garnizonos bija sakari: Jaroslavā ar zobārsta asistenti, Vīnes Neištatē ar kādu mazu šuvējiņu; mēs kopā devāmies pastaigās, es Annerli viņas brīvajā dienā ataicināju uz savu istabu, dzimšanas dienā uzdāvāju viņai nelielu koraļļu kaklarotu; tika sacīti parastie maigie vārdi, kas droši vien arī godīgi tika domāti. Bet, kad mani aizkomandēja prom, mēs abi drīz vien samierinājāmies ar notikušo; pirmos trīs mēnešus šad tad vēl apmainījāmies vēstulēm; tikai maigā jūtu uzplūdumā viņa tam otram teica nevis «Tonij», bet «Fe.rdl». Izbeigts, aizmirsts. Līdz šim es, divdesmit piecus gadus vecs jauneklis, vēl nebiju izbaudījis stipras, kaislīgas jūtas un īstenībā no dzīves vairs negaidīju un neprasīju.neko vairāk kā vien iespēju akurāti un pieklājīgi veikt dienesta pienākumus un nekādā gadījumā nepatīkami nedurties citiem acīs.

Bet nu bija noticis negaidītais, un ar satrauktu ziņkāri es pārsteigts vēros pats sevī. Kā tad tā? Arī man, viduvējam jaunam cilvēkam, bija vara pār citiem cilvēkiem? Vai tad es, kuram pat piecdesmit kronu nebija kabatā, spēju kādam bagātam vīram sagādāt lielāku prieku nekā visi viņa draugi? Vai tad es, leitnants Hofmillers, varēju kādam palīdzēt, varēju kādu mierināt? Vai mana klātbūtne bija iemesls, kāpēc paralizētai, apmulsušai < meitenei, pie kuras es pāris vakaru pasēdēju un patērzēju, acis kļuva līksmas, vaigi pielija ar dzīvinošu sārtumu un visa drūmā māja kļuva gaiša?

Savā satraukumā gāju pa tumšajām ielām tik ātriem soļiem, ka man kļuva karsti. Ar lielāko prieku būtu atrāvis vaļā formas svārkus, tik plaša šķita izpletusies sirds. Jo aiz šī pārsteiguma negaidot atklājās kāda otra — jauna sirds, kas dauzījās vēl neprātīgāk, jo tik viegli, tik briesmīgi viegli biju ieguvis šo svešo ļaužu draudzību. Ko lielu tad biju izdarījis? Mazliet parādījis līdzjūtību, divus vakarus — turklāt līksmus, jautrus, sirdi pacilājošus vakarus pavadījis šai namā, un ar to vien jau bija pieticis! Cik muļķīgi ir diendienā savas brīvās stundas nonīkt kafejnīcā ar garlaicīgiem biedriem, spēlējot kārtis, vai arī, pastaigājoties šurp un turp pa Korso, nosist laiku. Nē, ar šo brīdi jā izbeidz visas muļķības, jāizbeidz izlaidīgā, tukšā dzīve! Aizvien steidzīgāk soļodams pa rēno nakti, es, jauns cilvēks, pēkšņi attapies, cieši jo cieši apņēmos, ka sākšu jaunu dzīvi. Retāk iešu uz kafejnīcu, atmetīšu to muļķīgo taroku un biljardu; rīkošos enerģiski, lai izbeigtu šo laika šķērdēšanu, kas nevienam nenāk par labu un mani pašu pataisa par stulbeni. Es biežāk apmeklēšu slimnieci, ikreiz pat īpaši sagatavošos, lai abām meitenēm vienmēr varu pastāstīt kaut ko patīkamu un jautru; mēs spēlēsim šahu vai arī citādi omulīgi pavadīsim laiku; jau nodoms vien — kopš šī brīža palīdzēt un būt noderīgs citiem — izraisīja manī lielu sajūsmu. Šo pacilātības jūtu spārnots, es gauži vēlējos dziedāt, vēlējos izdarīt kaut ko neprātīgu; tiklīdz cilvēks apzinās, ka viņš arī citiem ko nozīmē, tā aizvien paša esība iegūst jēgu un savu misiju.

Notika tā un tieši tā, ka nākamajās nedēļās vēlās pēcpusdienas un lielāko tiesu arī vakarus pavadīju pie Kekesfalviem; šo draudzīgo sarunu stundas drīz vien man kļuva jau ieradums un piedevām vēl bīstama izlutināšana. Bet kāds vilinājums jaunam cilvēkam, kurš kopš pusaudža gadiem svaidīts no vienas militāras iestādes otrā, ir necerēti rast patvērumu un sirdij citu mājvietu, nevis aukstās un dūmiem piekūpinātās kazarmu telpas! Kad, ticis galā ar dienesta pienākumiem, es piecos vai puspiecos aizgāju pie Kekesfalviem, mana roka nepaspēja vēl īsti pieskarties durvju āmuriņam, kad sulainis jau laipni jo laipni atvēra tās, it kā pa kādu burvju lodziņu durvīs būtu ieraudzījis mani nākam. Visa šī sirsnība skaidri redzami liecināja, ka mani te, protams, uzskata par savu cilvēku; tika izdabāts katrai manai sīkai vājībai un iegribai. Vienmēr pa rokai noliktas tieši tās cigaretes, kuras biju īpaši iecienījis, jebkura jauna grāmata, ko man būtu labpaticis izlasīt un par ko iepriekšējo reizi biju nejauši ieminējies, jau rūpīgi atgriezta, it kā nevilšus atradās uz mazās taburetes, parastais atzveltnis iepretī Edītes guļamkrēslam neapstrīdami bija «mana vieta» — tas viss, protams, bija sīkumi un nieki, tomēr tie vērta svešo telpu patīkamu un mājīgi siltu un nemanāmi ielīksmoja un atviegloja. Tā nu es tur sēdēju, juzdamies drošāk nekā jebkad biedru pulkā, pļāpāju un triecu jokus no visas sirds, pirmoreiz attapdams, ka jebkura nebrīvības forma sasaista dvēseles spēkus un pilnā mērā cilvēks sevi parāda tikai tad, kad jūtas brīvi un nepiespiesti.

Bet bija vēl kāds cits — daudz dziļāk slēpts cēlonis, kāpēc sastapšanās ar abām meitenēm mani tik gauži pacilāja. Kopš mani nodeva karaskolā — tātad jau kopš desmit vai piecpadsmit gadiem es nepārtraukti dzīvoju vīriešu sabiedrībā. No agra rīta līdz vēlam vakaram, no vēla vakara līdz agram rītam — gan kara akadēmijas guļamtelpās, gan manevru laikā teltīs, gan kazarmu istabās, pie galda un ceļā, manēžā un klasē — vienmēr un vienmēr elpoju tikai vīrišķības piesātinātu gaisu; sākumā tie bija pusaudži, tad pieauguši puiši, bet arvien tikai vīrieši un vīrieši; pierasts bija pie viņu enerģiskajiem žestiem, stingrajiem, skaļajiem soļiem, rupjajām balsīm, pie tabakas smakas, pie viņu nekautrības un reizēm pat neķītrības. Protams, ar lielāko daļu no pulka biedriem man bija ļoti labas attiecības, un es nudien nevarēju žēloties, ka viņi pret mani nebūtu tikpat draudzīgi. Taču šai atmosfērā trūka pacilātības, tajā it kā nebija pietiekami ozona, nebija pietiekami spārnojošo, mundrinošo, elektrizējošo spēku.

Un, tāpat kā mūsu lieliskās kapelas mūzika, par spīti teicami ritmiskajai spēlei, tomēr bija un palika vienīgi salta mūzika, tātad skarba, aprauta, kurā galvenais ir tikai ritms, jo tai trūka maigi smeldzīgās vijoļstīgu melodijas, tā ārī pat jaukākajos brīžos mūsu kazarmās nejuta liego fluīdu, kāds vienmēr manāms, kad saviesīgā dzīvē piedalās vai arī tikai tuvumā ir sievietes. Jau toreiz, kad mēs, četrpadsmit gadus vecie kadeti, savās glītajās, augumam pieguļošajās formās pa pāTiem devāmies pastaigā cauri pilsētai un sastapām citus jaunekļus, kas flirtēja vai bezrūpīgi tērzēja ar meitenēm, — ilgu pilni un samulsuši jutām, ka dzīve kazarmās ar savu semināra garu varmācīgi atņem mūsu jaunībai kaut ko tādu, kas citiem vienaudžiem parasti diendienā tiek dāvāts uz ielas, Korso, slidotavā un dejas zālē viņi brīvi un atklāti varēja sastapties ar meitenēm, kamēr mēs, no pasaules nošķirtie, iežogotie, nolūkojāmies uz elfām īsajos svārciņos kā uz pasaku būtnēm, par nepiepildāmu sapni uzskatīdami pat nejaušu sarunu ar meiteni. Šādi nepiepildāmi sapņi neaizmirstas. Vēlāk īslaicīgie un lielāko tiesu lētie piedzīvojumi ar dažādām tīkamām sievietēm nesniedza nekādu gandarījumu sentimentālajiem zēna gadu sapņiem, un, jūtot neveiklību un kautrību (lai gan jau biju gulējis ar desmit sievietēm) ikreiz, kad sabiedrībā nevilšus gadījās sastapt jaunu meiteni, es sapratu, ka .dabiska un brīva izturēšanās man liegta un sabojāta uz visiem laikiem, jo pārāk ilgi esmu bijis iegrožots.

Un nu piepeši šī zemapziņā mitusī puiciskā vēlēšanās —< būt reiz draugos nevis vienīgi ar bārdainajiem, vīrišķīgajiem, robustajiem biedriem, bet arī ar jaunām sievietēm —* tagad papilnam bija piepildījusies. Katru pēcpusdienu es —• īsts abu mīlulis — sēdēju blakus divām meitenēm. Viņu maigās, sievišķīgās balsis sagādāja man tieši vai fizisku labsajūtu (citādi to neprotu izteikt), un ar gandrīz vai neizsakāmu laimes sajūtu es pirmoreiz dzīvē apjautu, ka neapmulstu jaunu meiteņu sabiedrībā. Jo, par laimi, mūsu attiecībām īpašu apstākļu dēļ bija atvienots kontakts, no kura sprakstēdamas lec elektriskās dzirksteles, un tas neatturami notiek, ja dažāda dzimuma jaunieši ilgāku laiku paliek divatā. Mūsu stundām garajās sarunās nebija ne miņas no tā saldkaismīguma, kas parasti tкte-а-tкte pustumsā padara tās bīstamas. Protams, sākumā — es vaļsirdīgi atzīstos — mani, jaunu cilvēku, visai kairinoši satrauca Ilonas pilnīgās lūpas, kuras alka skūpstu, viņas apaļie pleci, viņas ungāriskā juteklība, ko pauda maigās, liegās kustības. Vairākkārt ar stingru piespiešanos man nācās apvaldīt savas rokas, kas tiecin tiecās šo silto, maigo būtni ar melnajām, smejošajām acīm pievilkt sev cieši klāt un karsti noskūpstīt. Bet Ilona jau mūsu pazīšanās pirmajās dienās man pastāstīja, ka esot divus gadus kopš saderināta ar Bekskeretas notāra palīgu un apprecēšoties, tiklīdz Edīte atlabšot vai tikšot izdziedināta; es nopratu, ka Kekesfalva apsolījis nabaga radiniecei dot pūru, ja vien viņa līdz tam laikam te paliks. Un turklāt cik nežēlīgi un zemiski mēs būtu, ja paslepeni, aizkustinošajai, nevarīgajai, pie braucamā krēsla saistītajai sarunu biedrenei neredzot, apmainītos skūpstiem vai rokas spiedieniem, nemaz nebūdami patiesībā iemīlējušies. Tā nu ļoti ātri pagaisa sākotnējās jutekliski kairās vēlmes, un simpātijas, kādas biju spējīgs just, arvien dāsnāk tika dāvātas nevarīgajai atstumtajai, jo noslēpumainajā jūtu ķīmijā nenovēršama bija gan līdzjūtība pret slimnieci, gan neapzināts maigums. Sēdēt blakus paralizētajai, sarunās uzjautrināt viņu, redzēt, kā viņas nervozi sakniebtās lūpas atplaukst smaidā, vai reizēm, kad viņa, padodamās sliktai omai, nepacietīgi sarāvās, jau ar rokas pieskārienu vien nomierināt viņu, panākt, lai viņa nokaunējusies savaldītos, un saņemt pateicīgu pelēko adu skatienu — tādas liegas, sirsnīgas dvēseliskas tuvības sajūta pret neaizsargāto, nevarīgo meiteni mani aplaimoja vairāk, nekā būtu aplaimojusi kaislību pilna dēka ar viņas draudzeni. Un, pateicoties šiem rāmajiem dvēseles saviļņojumiem, — cik daudz atziņu biju guvis jau šajās nedaudzajās dienās! — man atklājās senāk pilnīgi nepazītu un neapjaustu maigu jūtu sfēra.

Nepazīstamās un maigās jūtu sfēras — bet, protams, arī bīstamās! Jo veltīga ir cenšanās izturēties, cik vien saudzīgi iespējams. Starp slimo un veselo, starp brīvu cilvēku un gūstekni nevar būt ilga saprašanās. Nelaime padara cilvēku viegli aizvainojamu un nemitīgas ciešanas — netaisnu. Tieši tāpat aizdevējs un parādnieks mūžīgi jūt viens pret otru kaut ko netīkamu, jo viens ir devēja, bet otrs saņēmēja lomā; tā arī slimais vienmēr iedegas slepenās dusmās, manot, ka par viņu raizējas. Ik brīdi jābūt piesardzīgam, lai nepārkāptu tikko jaušamās robežas un līdzjūtība nomierinātu, nevis viegli aizskaramo vēl stiprāk aizvainotu; no vienas puses, slimniece, būdama ļoti izlutināta, vēlējās, lai viņu apkalpo kā princesi un lolo kā bērnu, bet jau nākamajā brīdi uzmanība viņu saniknoja, jo tā vēl vairāk ļāva izjust pašas bezpalīdzību. Ja viņai pakalpīgi pastūma mazliet tuvāk tabureti, lai cik iespējams aiztaupītu viņai pūles paņemt grāmatu vai tasīti, tad viņa, acīm zibot dusmās, uzkliedza: «Vai domājat, ka es pati nespēju paņemt, ko gribu?» Un gluži kā iesprostots dzīvnieks, kas dažkārt bez jebkāda iegansta metas virsū parasti tik pieglaimīgajam kopējam, tā reizēm slimajā pamodās ļauns prieks sabojāt pēkšņi mums labo noskaņu, turklāt pavisam negaidot viņa nosauca sevi par «nabaga kropli». Tādos satraukumu brīžos patiesi bija jāsaņem visi spēki, lai neizturētos pret viņu netaisni, redzot, cik viņa nesavaldīgi nikna.

Biju pārsteigts par sevi, jo vienmēr no jauna manī radās šie spēki. Neizprotamā kārtā cilvēka būtības pirmā atklāsme vilināt vilina atkal atklāt ko jaunu, un, kuram kaut reizi dāvāta spēja patiesi izjust kādas pasaulīgas ciešanas, tas guvis neaizmirstamu mācību izprast visādas ciešanas, arī pašas neparastākās un bezjēdzīgākās. Tāpēc mani nemaz nesamulsināja Edītes dusmu uzliesmojumi, gluži otrādi — jo netaisnīgāki un mokošāki tie bija, jo satriektāks jutos. Pamazām sāku arī aptvert, kāpēc mani apmeklējumi tēvam un Ilonai bija tik vēlami, kāpēc mana klātbūtne visai mājai bija tik vēlama. Vispār ilgas ciešanas novārdzina ne tikai slimo, bet nomoka arī pārējos. Spēcīgi pārdzīvojumi nevar turpināties bezgala ilgi. Nevar būt šaubu — tēvs un draudzene juta no visas sirds līdzi nepacietīgajai slimniecei, bet viņi jau bija paguruši un rezignēti. Viņi izturējās pret paralizēto kā jau pret slimu cilvēku un ik reizes, acis nodūruši, gaidīja, kamēr īsā nervu lēkme pāriet. Turpretī mani viņas ciešanas satrieca arvien no jauna; drīz vien es kļuvu vienīgais, no kura viņa kaunējās savas nesavaldības dēļ. Kad viņa aizsvilās dusmās, man vajadzēja tikai ierunāties: «Bet mīļā Edītes jaunkundz,» — un viņa jau paklausīgi nolaida acis. Meitene piesarka, un likās — ja viņas kājas nebūtu nekustīgas, viņa labprāt būtu aizbēgusi. Un ikreiz, kad no viņas atvadījos, viņa žēli lūdzošā balsī, kas lika man caurcaurēm nodrebēt, jautāja: «Bet rīt taču jūs atkal atnāksiet? Jūs taču nedusmojaties uz mani, tāpēc ka šodien sarunāju muļķības?» Šādās reizēs mani pārņēma dīvains izbrīns — vai tālab vien, ka spēju izrādīt patiesu līdzjūtību, man ir tik liela vara pār citiem cilvēkiem?

Bet tāda ir jaunība — katra jauna atziņa tai liek pārspīlēti aizrauties, un, ja tā reiz sajūsmas pārņemta, tad nezina šai sajūsmai vairs mēra. Tiklīdz atklāju, ka manai līdzjūtībai piemīt spēks, kas ne tikai mani pašu priecīgi saviļņo, bet ietekmē labvēlīgi arī citus, manī notika dīvaina pārvērtība: kopš pirmo reizi šo jauno dotību — proti, līdzjūtību — sevī samanīju, man šķita, ka asinīs ieplūdis toksīns un padarījis tās siltākas, sārtākas, straujākas, dzīvinošākas, ka tās kūsāt kūsā. Pēkšņi vairs nesapratu, kā līdz šim biju spējis dzīvot tādā sastingumā, gluži kā pelēkā, siltā krēslā. Simtiem lietu, kuras senāk nemaz neievēroju, sāka mani satraukt, nodarbināt manas domas. Visur es pamanīju sīkumus, kas mani ieinteresēja, sajūsmināja, apbēdināja, it kā ieskatīšanās svešās ciešanās būtu padarījusi manas acis vērīgākas, zinošākas. Un, tā kā visa mūsu pasaule, kgftra iela un katra istaba ir pilna dzīves likstām un caurcaurēm pārplūdināta ar sūru postu, tad savu dienu tagad pavadu nemitīgā vērošanā un saspringumā. Tā, piemēram, kad jāju ar zirgu, es pēkšņi attopu, ka stūrgalvīgajam dzīvniekam vairs necērtu kā senāk, cik spēka, pa krustiem, jo jūtos vainīgs, ja esmu izraisījis sāpes, un sitiens dedzina man pašam ādu. Vai arī man nevilšus krampjaini sažņļaudzas pirksti, kad mūsu dusmās ātrais rotmistrs kādam nabaga ruteņu ulānam, kas nolaidīgi apseglojis zirgu, iesit ar savīstītu dūri pa seju un puisis stāv miera stājā ar roku gar bikšu vīli. Visapkārt stāv un skatās vai muļķīgi smejas citi karavīri, vienīgi es redzu, kā šim trulajam puisim zem kaunīgi nolaistajiem plakstiem skropstas kļūst miklas. Pēkšņi es virsnieku sabiedrībā vairs nevaru paciest zobošanos par neveikliem un neizdarīgiem pulka biedriem; kopš biju ieraudzījis šo nevainīgo, bezpalīdzīgo meiteni, es sapratu, kādas mokas ir bezspēcība; katra nežēlība mani satrauc, un, katru bezpalīdzību redzot, pamostas līdzjūtība. Kopš nejaušs gadījums bija licis man acīs iemirdzēties siltām līdzjūtības asarām, es pamanīju daudz ko tādu, kas līdz šim bija palicis neievērots, — daudz ko parastu un ikdienišķu, bet katrs sīkums izraisīja manī nemieru un aizkustinājumu. Tā, piemēram, es redzēju, ka tabakas tirgotavas īpašniece, -pie kuras es vienmēr pirku cigaretes, ar izliektu stiklu brillēm neparasti tuvu aplūko pasniegto naudu, un tūlīt mani modās aizdomas, ka viņai var draudēt katarakta. Nolemju viņu rīt piesardzīgi izjautāt un varbūt arī lūgt pulka ārstu Goldbaumu, lai kādreiz apskata viņai acis. Vai arī ievēroju, ka brīvprātīgie pēdējā laikā neapšaubāmi ignorē sīko sarkanmati K-, un es atceros: avīzē bija rakstīts (nabaga puisis, ko viņš var darīt?), ka viņa tēvocis arestēts par krāpšanu; ar nodomu apsēžos ēdnīcā viņam blakus un uzsāku garu sarunu; pēc viņa pateicīgā skatiena tūlīt pamanu, ka viņš saprot: es to daru tikai tāpēc, lai citiem parādītu, cik netaisni un negodīgi tie izturas pret viņu. Vai arī izdiedelēju pulkvedim, lai atbrīvo kādu mana vada ulānu, kuram viņš nežēlīgi licis stāvēt četras stundas zem šautenes; arvien no jauna katru dienu citādi izbaudu šo pēkšņi sevī radušos prieku. Un apsolos turpmāk palīdzēt, cik manos spēkos, ikvienam, ikvienam! Nekad vairs nebūšu kūtrs, nekad vairs nebūšu vienaldzīgs! Kļūt cēlākam, nesot upuri, lai bagātinātu savu dvēseli, dalīties ar katru viņa liktenī, just līdzi katra ciešanām! Un, izbrīnīta pati par sevi, mana sirds dreb aiz pateicības jūtām pret slimo meiteni, kuru nezinot biju aizvainojis un kuras ciešanas bija iemācījušas baudīt man šo līdzjūtības burvību.

Bet drīz vien tiku no šīm romantiskajām jūtām atmodināts un, proti, pavisam nesaudzīgi. Tas notika tā. Kādu pēcpusdienu mēs spēlējām domino, pēc tam ilgi pļāpājām un tik spraigi aizvadījām laiku, ka nemaz nemanījām, cik jau vēls. Beidzot, ap pulksten divpadsmitiem naktī, es izbijies palūkojos pulkstenī un steidzīgi atsveicinos. Bet jau vestibilā, uz kuru mani pavada Edītes tēvs, mēs dzirdam, ka laukā dūc un rūc, it kā tur lidinātos tūkstošiem kameņu. Lietus lāses brāzmaini triecas pret jumtu.

—  Jūs aizvedīs ar auto, — Kekesfalva mani mierina.

Es iebilstu, ka tas nekādā ziņā nav vajadzīgs; man patiešām nav patīkami, ka šoferim manis dēļ tagad pusdivpadsmitos naktī atkal jāsaģērbjas un jau garāžā novietotais auto jāizbrauc ārā (šī iejūtība un raizēšanās par citu cilvēku labklājību ir pilnīgi jauna rakstura īpašība, kāda man radusies tikai pēdējo nedēļu laikā). Bet galu galā pārāk jauks ir vilinājums šādā draņķīgā laikā joņot uz mājām mīkstā, atsperīgā mašīnā, nevis veselu pusstundu lietū izmirkušam brist ar plāniem lakādas zābakiem pa dubļaino šoseju. Tāpēc esmu ar mieru. Lai gan līst, vecais vīrs pats mani pavada līdz auto un uzklāj man segu pār ceļgaliem. Šoferis iedarbina mašīnu; strauji, lietus lāsēm plīkšķot, traucamies cauri negaisam uz mājām.

Brīnum ērti un patīkami braukt klusi uz priekšu slīdošajā auto. Taču, tiklīdz* mēs — pasakainā ātrumā tas noticis — nogriežamies uz kazarmu pusi, es piedauzu pie rūts un lūdzu šoferi, lai pietur jau rātslaukumā. Labāk tomēr nebraukt līdz kazarmām Kekesfalvas elegantajā auto. Es noprotu, ka labi vis nav, ja necils leitnantiņš kā erchercogs pieripo ar lielisku auto pie kazarmām un livrejā ģērbies šoferis palīdz viņam izkāpt. Tāda dižošanās mūsu «zelta uzplečiem» nepatīk; turklāt jau sen zemapziņā jaušu, ka pēc iespējas stingrāk jānošķir abas savas pasaules viena no otras. Kekesfalvas greznā pasaule, kur esmu brīvs, neatkarīgs, lutināts cilvēks, no tās otras — dienesta pasaules, kurā jūtos nomākts un esmu nožēlojams nabags, kas izbauda, atvieglojumu, ja mēnesī nav trīsdesmit viena diena, bet tikai trīsdesmit dienas. Gluži neapzināti mans viens «es» negrib neko zināt par otru «es»; iespējams, ka reizēm pat vairs neatšķiru, kurš patiesībā ir īstais Tonijs Hofmillers — vai tas, kurš kalpo pulkā, vai tas, kurš apmeklē Kekesfalvas, vai tas, kurš ir tur, vai tas, kurš te.

Šoferis pēc manas vēlēšanās aptur auto rātslaukumā, divas šķērsielas šaipus kazarmām. Es izkāpju, uzsitu apkakli un grasos ātri doties pāri plašajam laukumam. Bet taisni tobrīd lietus sāk gāzt aumaļām, vējš slapjām lāsēm pātago man tieši ga seju. Tāpēc labāk pagaidīt pāris minūšu kāda nama vārtos nekā mesties uz kazarmām, kas atrodas divas šķērsielas tālāk. Bet galu galā — vēl taču kafejnīca nav slēgta, varu tur pasēdēt drošā patvērumā, līdz mīļais debesu tētiņš būs izlaistījis savu vislielāko lejkannu. No kafejnīcas mani šķir tikai sešas mājas, un, palūk, aiz nolijušajām rūtīm blāvi mirdz gāzes lampa. Daži no pulka biedriem vēl kvern pie ierastā galda; lieliska izdevība visu atkal vērst par labu, jo man jau sen vajadzēja atkal reiz te parādīties. Ne vakar, ne aizvakar, ne visu pagājušo nedēļu es te neesmu bijis. īstenībā viņiem tiešām būtu iegansts uz mani skaisties; ja kļūst neuzticīgs, tad vismaz jāsaglabā pieklājības normas.

Es atveru durvis. Kafejnīcas zāles priekšpusē lampas taupības nolūkā jau izdzēstas; šur tur mētājas laikraksti, un marķieris Eižens skaita, cik ieņemts naudas. Taču aizmugurē spēļu telpā manu vēl gaismu un uniformu spožās pogas zvīļojam; tik tiešām — tur viņi vēl sēž — mūžīgie taroka spēlētāji: virsleitnants Joži, leitnants Ferencs un pulka ārsts Goldbaums. Kā redzams, viņi savas partijas sen izspēlējuši un snauduļodami tikai tāpat vēl nīkst, ļaudamies tik pazīstamajai laiskajai kafejnīcas noskaņai, kas it kā iedveš bailes piecelties; es ierados kā paša dieva sūtīts un izkliedēju Viņu garlaicīgo miegainību.

—   Hallo, Tonijs! — Ferencs skaļi uzsauc pārējiem, un pulka ārsts, kurš, kā mēs mēdzam zoboties, sirgst ar hronisku citātu kaiti, noskaita:

—   Kāds spožums rets te mūsu pieticīgā mītnē!

Trīs miegaini acu pāri smej un mirkšķina man pretī.

—   Servus! Servus!

Viņu jautrība mani iepriecina. Viņi tomēr ir krietni puiši, es nospriežu. Nav nemaz ņēmuši ļaunā, ka^es visu laiku bez kādas aizbildināšanās vai paskaidrojuma neesmu te rādījies.

—   Vienu melnu, — es pasūtu viesmīlim, kas, vilkdams kājas, samiegojies nāk šurp, un pabīdu vajadzīgā vietā savu krēslu, tai pašā laikā jautādams neizbēgamo «Nu, kas tad jauns?» — ar ko mēs tiekoties ikreiz uzsākam sarunas.

Ferenca platā seja smaidā izplūst vēl platāka, mirkšķinot acis gandrīz vai pazūd vaigos, kas sārti un apaļi kā āboli; lēni, laiski viņš paver lūpas.

—  Tātad pats jaunākais, — viņš saka, omulīgi smīnēdams, — ka jūsu labdzimtība ir tik žēlīgs un atkal reiz parādījies mūsu vienkāršajā būdā.

Un pulka ārsts, atzvēlies krēslā, sāk ar Kainca[4] intonāciju deklamēt:

Zemesdievs reiz arī kritis Zemesgrēkos neviļus.

Viņš tāpat kā tu, kā citi Līksmot grib un baudu just.

Visi trīs zobgalīgi raugās manī, un piepeši mani pārņem netīkama sajūta. Nodomāju, ka visprātīgākais tagad nekavējoties pašam uzsākt sarunu, kamēr viņi vēl nav apjautājušies, kāpēc tik ilgi neesmu rādījies un no kurienes šovakar nāku. Bet es vēl nepagūstu atvērt muti, kad Ferencs jau nozīmīgi pamirkšķina un piebiksta Joži. %

—       Paskat tik! — Viņš norāda zem galda. — Nu ko tu

neteiksi? Tādā suņa laikā viņam kājās lakādas zābaki un mugurā jaunā uniforma! Jā, Tonijs prot dzīvot, atradis sev siltu vietiņu! Tur pie vecā parādu piedzinēja droši vien iet varen jauki. Aptiekārs stāstīja, ka tur katru vakaru liek galdā piecus ēdienus, tur kaviārs un kapauni, īsta bole un smalki cigāri — pavisam kas cits nekā mūsu cūkēdiens «Pie sarkanajām lauvām». Tiesa gan, mēs neesam Toniju pietiekami novērtējuši, viņš ir liels gudrinieks.

Joži nekavējoties piebalso:

—   Tikai biedriskums ir viņa vājība. Jā, mīļo Tonij, tu tur savam vecajam nesaki vis: «Paklau, vecīt, man ir pāris brašu biedru, kārtīgi, krietni puiši, kas rīdami nebāž nažus mutē, — es tos kādreiz atvilkšu šurp,» — bet gan klusībā nodomā: «Lai tie tempj savu skābo pilzenieti un kodina rīkles ar piparoto lieso gulašu!» Jā, tas ir jauks biedriskums, neko teikt! Visu tik sev, bet neko citu labā! Nu tad vismaz būsi man atnesis kādu resnu «upmani»? Tad es tev šoreiz vēl piedodu.

Viņi smejas un vīpsnā. Bet es pēkšņi piesarkstu pār visu seju. Ka tevi jupis, kā šis sasodītais Joži uzzinājis, ka Kekesfalva atvadoties — un tā viņš dara ikreiz — vestibilā man iebāž aiz frenča vienu no saviem smalkajiem cigāriem. Vai tad patiesi tas pamanāms uz krūtīm starp abām svārku pogām? Aiz samuļlsuma piespiežu sevi pasmieties.

: — Kā tad — vienu «upmani»! Lētāku vis negribi! Manuprāt, trešās šķiras cigarete arī tev noderēs. — Un es stiepju viņam pretī atvērtu etviju. Bet tai pašā mirklī jau atrauju roku. Man taču aizvakar palika divdesmit pieci gadi, abas meitenes kaut kā to bija izdibinājušas, un pie vakariņu galda, kad paņēmu no šķīvja salveti, manīju, ka tajā ievīstīts kaut kas smags: dzimšanas dienas dāvana — cigarešu etvija. Bet Ferencs jau ir ieraudzījis jauno etviju — mūsu šaurajā biedru lokā arī vissīkākais nieks kļūst par notikumu.

—   Halo, kas tad tas? — viņš norūc. — Jauns uzkabes priekšmets! — Viņš izņem etviju man no rokas (ko gan es varu darīt?), aptausta to, apskata un beidzot pasvārsta plaukstā. — Paklau, — viņš pagriežas pret pulka ārstu, — tā taču ir no zelta. Nu, apskati to labi — tavs cienījamais tēvs sīki pazīst šādas lietas, tu pats taču ari kaut ko sajēdz.

Pulka ārsts Goldbaums, patiesi Drohobicas zeltkaļa dēls, uzliek pensneju uz mazliet patuklā deguna, paņem etviju, pasvārsta saujā, aplūko no visām pusēm un lietpratīgi padauza pa to ar pirkstu.

—   īsts zelts, — viņš beidzot secina, — īsts zelts — ar provi un sasodīti smags. Visam pulkam pietiktu, ko zobus saplombēt. Cena aptuveni septiņsimt līdz astoņsimt kronu.

Pēc šī sprieduma, kas pārsteidz mani pašu (es nudien domāju, ka etvija tikai apzeltīta), viņš iedod etviju Joži, un viņš to paņem jau ar daudz lielāku godbijību nekā abi pārējie. (Ai, kāda cieņa mums, jaunajiem puišiem, ir pret visu dārgo!) Viņš to apskata, paspoguļojas gludajā virsā, aptausta, tad atsit vaļā vāciņu un aiz pārsteiguma samulst.

—   Halo — ieraksts! Paklau, paklau! «Mūsu mīļajam draugam Antonam Hofmilleram dzimšanas dienā. Ilona. Edīte.»

Visi trīs blenž uz mani.

—   Velns lai parauj, — Ferencs pēdīgi noelšas, — tu pēdējā laikā labi proti izvēlēties draugus! Visu cienību! No manis tu, lielākais, būtu dabūjis misiņa šķiltavas, nevis ko tādu.

Man rīkle it kā aizžņaugta. Rīt viss pulks jau zinās netīkamo jaunumu — par zelta etviju, ko man uzdāvājušas Kekesfalvu meitenes, — un ierakstu izmācīsies no galvas. «Parādi taču savu grezno etviju!» Ferencs teiks virsnieku kazino, lai padižotos ar mani, un man jo pazemīgi būs tā jāparāda rotmistra kungam, majora kungam un varbūt pat pulkveža kungam. Visi to pasvārstīs plaukstā, novērtēs, ironiski pasmīnēs par ierakstu, un tad sāksies neatvairāmie jautājumi un zobgalības, bet es nedrīkstēšu priekšniecības klātbūtnē izturēties nepieklājīgi.

Savā apjukumā, lai ātrāk izbeigtu sarunu, es jautāju:

—   Nu, vai jums vēl nepatiktu izspēlēt kādu taroka partiju?

Nu viņi vairs labsirdīgi nesmīkņā, bet sāk skaļi smieties.

—   Ferenc, vai kas tāds dzirdēts? — Joži viņam piebiksta. — Tagad, pusvienos naktī, kad šo ūķi slēdz, viņš vēl grib spēlēt taroku!

Un pulka ārsts atzveļas krēslā un laiski un omulīgi piebilst:

—   Jā, ja, laimīgie stundas neskaita.

Viņi vēl mazliet pasmejas un pavīpsnā par banālo joku.

Taču marķieris Eižens jau pienācis pie mums un rāmi mūs mudina:

—   Policijas stunda!

Mēs ejam — lietus ir pārstājis — visi kopā līdz kazarmām un atvadoties kratām cits citam roku. Ferencs uzsit man uz pleca.

—   Labi, ka atkal reiz parādījies.

Un es jūtu, ka viņš to saka no sirds. Kāpēc gan īsti biju tik nikns uz viņiem? Viņi taču ir krietni un pieklājīgi puiši, ne vēsts viņos nav no skaudības vai nedraudzības. Un, ja nu viņi par mani mazliet pazobojās, tas nebija ļauni domāts.

Viņi, šie krietnie puiši, patiešām nav neko ļaunu domājuši — taču ar savu stulbo brīnīšanos un čukstēšanos izpostījuši manī kaut ko vairs neatgūstamu: manu ticību sev. Jo līdz šim dīvainās attiecības ar Kekesfalviem brīnumainā kārtā bija cēlušas manu pašapziņu. Pirmoreiz mūžā izjutu, ka varu ko otram dot, ka varu ko palīdzēt; un nu attapu, kā uz šīm attiecībām raugās citi vai — vēl vairāk — kādām tām neapšaubāmi vajadzēja likties tiem, kas nezināja visu slepeno sakarību. Vai sveši cilvēki spēja izprast šo liego labsajūtu, ko izraisīja līdzjūtība, kurai es — nevaru to citādi izteikt — biju nodevies kā ļaunai kaislībai. Viņiem likās pilnīgi ticami, ka es apmeklēju bagāto, viesmīlīgo māju vienīgi tādēļ, lai pieglaimotos turīgajiem ļaudīm, lai paēstu vakariņas un saņemtu dāvanas. Turklāt savā sirdī viņi nedomāja neko ļaunu, viņi novēlēja man, krietnam jauneklim, silto vietiņu, smalkos cigārus; un mani kaitināja tieši tas, ka viņi neredzēja ne mazāko negodīgumu vai nekrietnību manā rīcībā, ja es atļāvu šīm «zostiņām» mani dievināt un ar mani lakstoties, pēc viņu domām, kavalērijas virsnieks taču parāda vienīgi godu kādam «naudas maisam», ja sēž pie viņa galda; turklāt bez jebkāda nosodījuma Ferencs un Jozi bija apbrīnojuši zelta etviju, gluži otrādi — viņi pat izjuta godbijību pret mani tālab, ka es pratu savus mecenātus tādā veidā apstrādāt. Bet pašlaik mani visvairāk kaitina manas paša šaubas par sevi. Vai tik es tiešām neuzvedos kā liekēdis? Vai tad es, pieaudzis cilvēks, virsnieks, drīkstu atļaut, lai ik vakaru mani pamielo un man parāda uzmanību? Piemēram, zelta etviju es nekādā gadījumā nedrīkstēju

pieņemt, tāpat arī zīda šalli, ko viņas man nesen, kad ārā bija stiprs vējš, aplika ap kaklu. Esmu kavalērijas virsnieks un nedrīkstu atļaut, ka man iebāž kabatā cigāru, ko smēķēt atceļā uz mājām, un — lai dievs žēlīgs! — rīt man Kekesfalva jāmēģina atrunāt par'to jājamzirgu. Tikai tagad attopu, ka aizvakar viņš kaut ko bija murminājis par manu brūno ērzeli (kuru es, protams, nopirku uz nomaksu) — tas neesot labā formā, un šai ziņā viņam ir taisnība. Bet, ka viņš grib aizdot man no savas zirgu audzētavas trīs gadus vecu lielisku rikšotāju, ar ko es varēšot lepoties, tas nu man nav pa prātam. Aizdot! — es jau saprotu, ko tas nozīmē. Vecais apsolījis Ilonai pūru, ja viņa paliek kopt nelaimīgo bērnu, tāpat viņš grib nopirkt mani, samaksāt skaidrā naudā par manu līdzjūtību, maniem jokiem un laika kavēšanu. Un es, vientiesis, gandrīz vai būtu iekritis slazdos, nemanīdams, ka pazemojos un padaru sevi par liekēdi!

Muļķības, es atkal un atkal domāju un atceros, cik aizkustināts vecais vīrs bija noglaudis manu piedurkni, cik gaiša ikreiz kļuva viņa seja, tiklīdz nācu iekšā pa durvīm. Atceros, cik sirsnīgas brāļa un māsu attiecības saista mani ar abām meitenēm; viņas nepievērš nekādu uzmanību, ja varbūt esmu iedzēris kādu glāzi par daudz, un, ja arī viņas to mana, tad vienīgi priecājas, ka jūtos pie viņām tik labi. Muļķības, neprāts, — mēģinu atkal un atkal sev iestāstīt, — šis vecais vīrs mīl mani vairāk nekā paša tēvs.

Kāda jēga gudrot un prātot, ja zaudēts iekšējais līdzsvars! Es jūtu: Joži un Ferenca vīpsnāšana un brīnīšanās izpostījusi manu brīvo un dabisko izturēšanos. Vai patiesi tikai aiz līdzjūtības eju pie šiem bagātajiem ļaudīm? — es aizdomu pilns sev jautāju. Vai te neslēpjas laba tiesa iedomības un paštīksmes? Katrā ziņā par to jāgūst skaidrība. Un, lai to gūtu, es vispirms nolemju no šā brīža savas vizītes samazināt un jau rit pēcpusdienā vairs neierasties pie Kekesfalviem.

Tātad nākamajā dienā es neeju turp. Pabeiguši dienesta pienākumus, mēs ar Ferencu un Joži aizstaigājam uz kafejnīcu, palasām laikrakstu un tad sākam nenovēršamo taroka spēli. Bet es spēlēju sasodīti slikti, jo tieši iepretī pie paneļu sienas ir apaļš pulkstenis: četri divdesmit minūtes, četri trīsdesmit, četri četrdesmit, četri piecdesmit; skaitu nevis taroka punktus, bet minūtes. Puspieci — laiks, kad parasti dodos uz tēju; galds ir uzklāts, un viss sagatavots, un, ja es dažreiz kādu stundas ceturksni aizkavējos, viņi tūliņ jau prašņā un taujā: «Kas tad šodien lēcies?» Tik pašsaprotama kļuvusi mana precīzā ierašanās, ka viņi to uzskata par pienākumu; jau divarpus nedēļu neesmu izpalicis nevienu pēcpusdienu, un, protams, viņi pašlaik tikpat tramīgi kā es raugās uz pulksteni un gaida, un gaida. Vai tomēr nepieklātos vismaz piezvanīt un pateikt, ka nebūšu? Vai varbūt labāk aizsūtīt savu gaitnieku …

—   Bet, Tonij, taisni trakums, kā tu šodien ķēpājies! Esi taču tik laipns un uzmanies! — Joži skaišas un gaužām nikni uzlūko mani. Manas izklaidības dēļ mēs zaudējam partiju. Es saņemos.

—   Vai drīkstu apmainīties ar tevi vietām?

—   Protams — bet kādēļ tā?

—  Pats nezinu, — es meloju, — man šķiet, ka troksnis šai telpā mani ļoti nervozē.

Patiesībā tas ir pulkstenis, ko nevēlos redzēt, un tā nepielūdzamais ritējums minūti pēc minūtes. Mani nervi aiz nepacietības saspringst, manas domas nemitīgi lido prom, mani nemitīgi moka šaubas — vai tomēr nevajadzētu piezvanīt un atvainoties? Pirmoreiz mūžā sāku apjaust, ka, jūtot patiesu līdzdalību citu dzīvē, nevar ieslēgties un izslēgties kā elektrības kontakts un katrs, kurš ņem dalību cita liktenī, zaudē vismaz daļu savas brīvības.

Bet pie velna, es sev stingri uzsaucu, man taču nav pienākums diendienā soļot veselu pusstundu uz turieni! Un atbilstoši jūtu mijiedarbības slepenajam likumam, pēc kura saniknotais savu niknumu neapzināti raida pret gluži nevainīgu cilvēku, līdzīgi biljarda bumbiņai, kas nodod tālāk saņemto grūdienu, es savu īgnumu vēršu nevis pret Joži un Ferencu, bet pret Kekesfalvām. Lai nu viņi reiz pagaida mani! Lai redz, ka neesmu nopērkams ar dāvanām un laipnību, ka neierodos noteiktā stundā kā masieris vai vingrošanas skolotājs! Tikai nepieradināt viņus, pieradums uzliek pienākumu, un es nevēlos uzlikt sev nekādu pienākumu. Tā es aiz savas muļķīgās ietiepības nosēžu kafejnīcā trīsarpus stundu — līdz pusastoņiem, lai vienīgi sev iestāstītu un pierādītu, ka esmu pilnīgi brīvs, ka varu iet un nākt, kad gribu, un ka Kekesfalvu labais ēdiens un smalkie cigāri man ir pilnīgi vienaldzīgi.

Pusastoņos mēs dodamies projām. Ferencs ieteic mazu pastaigu pa Korso. Bet, kolīdz, sekodams abiem draugiem, es izeju no kafejnīcas, kāds, aši iedams garām, pamet manī mirkli. Vai varbūt tā bija Ilona? Protams, viņa, — pat ja es aizvakar nebūtu apbrīnojis viņas vīnsarkano kleitu un plato, lentēm rotāto panamas cepuri, arī tad būtu viņu no mugurpuses pazinis pēc vieglās, līganās gaitas. Bet kur gan viņa tā steidzas? Tie nav pastaigas soļi, bet straujas steigas soļi — lai nu kā, jaukais putniņš noteikti jāpanāk, citādi tas var aši aizspurgt!

—   Pardon, — es atvadoties mazliet skarbi saku saviem biedriem un steidzos pakaļ jāu pāri ielai aizplīvojošiem svārkiem. Jo patiesi esmu ļoti priecīgs, ka varu reiz sastapt Kekesfalvas radinieci savā garnizona pasaulē.

—   Ilona, Ilona, pagaidiet! — saucu nopakaļ meitenei, kura iet apbrīnojami ātri; beidzot Ilona tomēr apstājas, taču neizrāda ne mazāko pārsteigumu. Protams, viņa mani ir pamanījusi, jau garāmejot.

—   Lieliski, Ilona, ka es jūs varu reiz sastapt pilsētā. Sen jau esmu vēlējies ar jums pastaigāties pa mūsu rezidenci. Varbūt labāk uz īsu brītiņu ieiesim pazīstamajā konditorejā?

—       Nē, nē, *— viņa, mazliet samulsusi, nomurmina.

—  Man jāsteidzas, mani gaida mājās.

—   Nu lai pagaida minūtes piecas ilgāk. Ļaunākā gadījumā, lai jūs par to neieliktu kaktā, es iedošu līdzi atvainošanās vēstuli. Iesim, un neraugieties uz mani ar tik bargu skatienu.

Tik labprāt būtu paņēmis viņu zem rokas! Jo es no sirds priecājos, ka savā otrā pasaulē esmu sastapis tieši viņu, izskatīgāko no abām, un vēl jo labāk, ja viņi, mani biedri, redzēs mani kopa ar šo skaistuli. Bet Ilona ir nervoza.

—   Nē, man nudien jāiet uz mājām, — viņa steidzīgi saka, — tur pāri pretī jau gaida auto. — Un tiešām —» rātslaukumā jau mani godbijīgi sveicina šoferis.

—   Bet vai drīkstu jūs pavadīt vismaz līdz auto?

—   Protams, — viņa, dīvaini satraukta, nomurmina. -— Protams … starp citu .,, kāpēc jūs šodien pēcpusdienā neatnācāt?

—   Šodien? — es vaicāju ar nodomu lēnām, it kā cenzdamies kaut ko atcerēties. — Šodien pēcpusdienā? Ak tā, šodien pēcpusdienā bija muļķīgs atgadījums. Pulkvedis gribēja nopirkt jaunu zirgu, un mums visiem vajadzēja iet līdzi to apskatīt un iejādīt. (Patiesībā tas bija noticis jau pirms vesela mēneša. Es patiesi nemāku melot.)

Viņa vilcinājās, it kā gribēdama kaut ko atbildēt. Bet kāpēc viņa plūkā cimdu, kāpēc tik nervozi piesit kāju? Pēkšņi viņa aši jautā:

—   Vai jūs nevēlaties vismaz tagad kopā ar mani braukt uz vakariņām?

Izturēt, es klusībā ātri nolemju. Nepadoties. Mazākais, kaut reizi, vienu vienīgu dienu! Es ar nožēlu nopūšos.

—   Cik žēl, es no visas sirds gribētu braukt. Bet šī diena jau šā vai tā zaudēta, šovakar mums saviesīgs sarīkojums, un tur man noteikti jābūt.

Viņa paraugās manī asu skatienu — dīvaini, ka šai mirklī viņai starp uzacīm ievelkas tādas pašas nepacietības grumbas kā Edītei, — un nesaka ne vārda, nezinu, vai aiz tīšas nepieklājības vai samulsuma. Šoferis atver mašīnas durtiņas, viņa tās ar troksni aizcērt un caur rūti vaicā:

—   Bet vai rīt atnāksiet?

—  Jā, rīt noteikti. — Un auto jau sāk braukt.

Neesmu ar sevi visai apmierināts. Kālab gan šī Ilonas

dīvainā steiga, šis samulsums, it kā viņa baidītos, ka tik viņu neierauga kopā ar mani, un kāpēc viņa tik steidzīgi aizbrauca? Un tad vēl kas: man vismaz pieklājības pēc būtu vajadzējis nodot sveicienus tēvam, kādu labu vārdu likt pateikt Edītei, tie taču man nekā slikta nav nodarījuši. Bet, no otras puses, biju apmierināts ar savu atturīgo izturēšanos. Es esmu nepiekāpīgs. Tagad viņi vismaz nedomās, ka viņiem uzbāžos.

Lai gan biju Ilonai apsolījies nākamās dienas pēcpusdienā parastajā laikā ierasties, es tomēr aiz uzmanības vēl iepriekš pieteicu savu vizīti pa telefonu. Labāk ievērot stingru formalitāti, formalitāte ir garantija. Ar to es gribu parādīt, ka es neviena mājā neieradīšos kā nelūgts viesis, kopš šās dienas es aizvien apjautāšos, vai mans apciemojums vēlams un cik tas vēlams. To gan man šoreiz nevajag apšaubīt, jo sulainis jau gaida mani pie atvērtām durvīm un, tiklīdz ieeju, tūlīt steidzīgā pakalpībā pavēsta:

—   Cienītā jaunkundze ir uz torņa terases un liek lūgt leitnanta kungu tūlīt doties augšup. — Un vēl piebilst:

—   Manuprāt, leitnanta kungs nekad vēl tur augšā nav

bijis. Leitnanta kungs būs pārsteigts, redzēdams, cik tur skaisti.

Viņam, šim vecajam, labajam Jozefam, ir taisnība. Es patiesi vēl ne reizes neesmu uzkāpis torņa terasē, lai gan šī savādā, sarežģītā celtne manī bieži vien ir izraisījusi interesi. Sākumā — kā jau minēju — sen sagruvušās vai satrupējušās pils stūra tornis (pat meitenes sīki neko nezināja par tā vēsturi) — šis stiprais, četrstūrainais tornis bija gadiem ilgi stāvējis tukšs un izmantots par noliktavu; bērnībā Edīte saviem vecākiem bija sagādājusi uztraukumu, jo bieži vien tika rāpusies augšā pa diezgan nedrošām kāpnēm uz bēniņiem, kur starp veciem krāmiem, spārnus švirkstinot, lidinājās miegaini sikspārņi un, ik soli sperot, virs vecajiem, satrunējušiem baļķiem pacēlās putekļu un sabiru mākonis. Bet ar bagātu fantāziju apveltītā meitene bija izraudzījusies neizmantoto telpu, pa kuras netīrajiem logiem pavērās plašs skats tālumā, par jo dīvainu rotaļu vietu un slēptuvi tieši tādēļ, ka tai piemita kaut kas noslēpumains un tā nebija nekam noderīga; un, kad notika nelaime un viņa vairs necerēja, ka jebkad varēs ar tolaik vēl pilnīgi nekustīgajām kājām uzrāpties augstajā, romantiskajā grabažu kambarī, viņa jutās kā aplaupīta; tēvs bieži vēroja, kā viņa ar sāpīgu skatienu raugās augšup uz iemīļoto un pēkšņi zaudēto bērnības gadu paradīzi.

Un, lai sagādātu Edītei pārsteigumu, Kekesfalva trīs mēnešu laikā, ko viņa pavadīja Vācijas sanatorijā, uzdeva kādam Vīnes arhitektam veco torni pārbūvēt un ierīkot augšā ērtu terasi; kad Edīte rudenī, tikko manāmi atlabusi, atgriezās mājās, pārbūvētais tornis jau bija apgādāts ar liftu, tikpat ērtu kā sanatorijā, un slimniecei bija iespējams katrā laikā ar visu braucamkrēslu nokļūt augšā uz terases; un tā nu bērnu dienu pasaule negaidot bija atgūta.

Arhitekts bija mazliet steidzies un ne visai daudz padomājis par stila tīrību, vairāk uzmanības veltīdams tehniskām ērtībām; kailais kubs, uz kura stāvais, četrstūrainais tornis šķita it kā uzmaukts, ar savu ģeometriski pareizo formu drīzāk būtu derējis kādā ostas dokā vai elektrostacijā, nevis Marijas Terēzes laika nelielajai, ērtajai, omulīgajai baroka stila pilij. Taču tēvs bija laimīgi izvēlējies torņa pārbūves plānu; Edīte bija gaužām sajūsmināta par terasi, kas gluži necerēti atbrīvoja viņu no slimnieces istabas šaurības un vienmuļības. No šā tik dīvainā torņa terases viņa ar tālskati varēja pārredzēt plašo, līdzeno kā šķīvis ainavu, visu, kas notika apkaimē, — gan sēšanu un pļaušanu, gan ļaužu darbošanos, gan izklaidēšanos. Pēc ilgās nošķirtības atkal saistīta ar pasauli, viņa stundām raudzījās uz kustīgo, rotaļlietai līdzīgo dzelzceļa vilcienu, kura dūmu kliņģerītis šķērsoja ainavu; neviens pajūgs uz lielceļa nepaslīdēja garām viņas dīkajām, ziņkārīgajām acīm, un, kā es vēlāk uzzināju, viņa ar teleskopu bija vērojusi daudzas no mūsu izjādēm, apmācības un parādes. Taču aiz-dīvainas greizsirdības Edīte slēpa šo savrupo uzturēšanās vietu — savu pasauli no visiem apmeklētājiem; tikai pēc uzticīgā Jozefa pēkšņā saviļņojuma es nomanīju, ka iespēja nokļūtN parasti tik nepieejamajā novērošanas tornī jānovērtē kā īpašs labvēlības pierādījums.

Sulainis gribēja mani vest augšā ar iebūvēto jauno liftu; varēja just, cik viņš ir lepns, ka šī dārgā transporta ierīce uzticēta vienīgi viņam. Bet es atteicos to izmantot, tiklīdz viņš ieminējās, ka uz jumta terases var nokļūt arī pa šaurām katrā stāvā apgaismotām vītņu kāpnēm; tūlīt pat man ienāca prātā, cik pievilcīgai jāizskatās ainavai, kas no katra kāpņu laukumiņa kļūst aizvien tālāk redzama. Patiešām ikviena no šīm šaurajām bezrūšu ambrazūrām pavēra jaunu burvīgu ainu. Pāri vasarīgajiem laukiem slīga it kā rāmas, dzidras un karstas djenas zeltainais audums. No līdzenumā izkaisīto māju un viensētu skursteņiem pacēlās gandrīz nekustīgas ķeburainas dūmu strūklas, šķita »— katra kontūra būtu kā ar nazi izgriezta no tēraudzilajām debesīm, salmiem klāto būdu jumti ar neiztrūkstošajām stārķu ligzdām un pīļu dīķi šķūņu priekšā mirgoja kā noslīpēts metāls. Šur tur vaska dzeltenajās druvās izkaisītas sīkas kā liliputi figūriņas, ganībās ganās lāsainas govis, sievas ravē un mazgā veļu, vērši velk smagi piekrautus aizjūgus, un kādi rateļi žigli aizripo pa rūpīgi kvadrātos sadalīto lauku. Kad biju uzkāpis savus deviņdesmit pakāpienus, manam skatienam visnotaļ pavērās Ungārijas līdzenums, kas sniedzās līdz pašam viegli dūmakainajam apvārsnim, pie kura tālumā zilgoja kalnu svītra, laikam Karpati, un kreisajā pusē, mīlīgi kopā saspiedušies, mirguļoja mūsu pilsētiņas sīpolveida torņi. Skaidri jo skaidri saskatīju kazarmas, rātsnamu, skolu, apmācību laukumu. Kopš manas pārcelšanas uz šo garnizonu es pirmoreiz izjutu nomaļā pasaules nostūra pieticīgo pievilcību.

Bet man nebija lemts nodoties jaukās ainavas vērošanai, jo, tikko uzkāpu līdzenajā terasē, man jau vajadzēja iet apsveicināties ar slimnieci. Pirmajā brīdī es Edīti vispār nepamanīju, jo mīkstais salmu pinuma krēsls, kurā viņa atdusas, stāvēja ar aizmugures atzveltni pret mani; kā raibs, ovāls gliemežvāks tas pilnīgi aizsedza viņas tievo augumu. Tikai redzot turpat blakus galdiņu ar grāmatām un attaisītu gramofonu' sapratu, ka viņa ari atrodas tepat. Es vilcinājos tūlīt doties viņai kl'āt. Varbūt es rāmi guļošo vai sapņos iegrimušo izbiedētu. Tā nu pagajos gar terases malu tālāk, lai meitene mani ieraudzītu.

Kad piesardzīgi tuvojos, pamanu, ka viņa iemigusi. Vājais augums rūpīgi ieguldīts krēslā, ap kājām aplikta mīksta sega, un uz baltā spilvena, mazliet sānis pavērsta, atdusas ovālā, iesārti gaišu matu ieskautā bērna sejiņa, kurai norietošā saule dāvā veselīgu dzintarzeltainu glāsainumu.

It nevilšus palieku stāvot, lai noraudzītos guļošajā gleznā. Mūsu biežās likšanās reizēs man tomēr vēl nekad nav bijusi izdevība viņu tieši aplūkot, jo, tāpat kā visiem jūtīgajiem un pārlieku jūtīgajiem, viņai neapzināti piemīt it kā pretestība — nevēlēšanās ļaut sevi apskatīt. Arī tad, ja sarunas laikā viņā nejauši paraugos, viņai starp uzacīm tūlīt ievelkas īgnuma krunciņa, skatiens kļūst tramīgs, lūpas sāk nervozi raustīties, seja profilā ne mirkli nav mierīga. Tikai tagad, kad viņa guļ aizvērtām acīm, nekustīga un nevarīga, varu aplūkot mazliet stūraino nenobriedušas sievietes seju, kurā tik aizkustinoši izpaužas gan bērnišķīgums, gan sievišķīgums, gan vārgums (turklāt es jūtu, ka izturos nepiedienīgi, kā zaglis). Lūpas viņai kā izslāpušas viegli pavērtas, viņa elpo klusi, klusi, taču pat šī niecīgā piepūle liek bērnišķīgi vārajām krūtīm cilāties, un, šķiet, tālab piegurusī, bālā, iesārto matu ieskautā seja, it kā asinis zaudējusi, atdusas uz spilvena. Es piesardzīgi eju tuvāk. Ēnas zem acīm, zilās dzīsliņas deniņos, caurspīdīgi sārtās nāsis liecina, ar cik vāru un blāvu apvalku kā alabastrs bālā āda atvairās no ārējiem skārieniem. Cik gan jūtīgam jābūt, es prātoju, ja tik tuvu, tik neaizsegti zem ārējās čaulas pulsē nervi, cik neizsakāmas ir ciešanas, ja šāds kā pūka viegls nāras augums, kas šķiet kā radīts, lai gaita būtu viegla, lai dejotu un lidot lidotu, tik nežēlīgi sasaistīts ar cieto, smago zemi! Nelaimīgā, it kā važās iekaltā būtne! — atkal no jauna manā

:,irdī uzvilni siltas jūtas, sāpīgi gurda un vienlaikus neapvaldīta līdzcietība, kāda mani allaž sagrābj, līdzko iedomājos par viņas nelaimi; roka man notrīs aiz vēlēšanās viegli noglāstīt viņas roku, noliekties pār viņu un noplūkt smaidu no viņas lūpām, ja viņa pamostos un mani pazītu. Maigums, kas reizē ar līdzjūtību arvien manī pamostas, kad domāju par meiteni vai uzlūkoju viņu, mudina mani doties tuvāk. Taču ne jau traucēt viņas miegu, kurš ļauj viņai aizmirsties, ļauj aizmirst, kas noticis ar viņu. Tieši tas ir tik brīnišķīgi, ka varu piekļūt tik tuvu slimās dvēselei, kamēr viņa iemigusi, kad visas baiļpilnās domas miegs izdzēsis, kad viņa pilnīgi aizmirsusi savas fiziskās ciešanas, tā ka reizēm uz viņas pavērtajām lūpām, gluži kā taurenītis uz līganas lapas, uzlaižas smaids, svešāds, viņai pavisam neparasts smaids, kas tūlīt pazūd, kolīdz viņa pamostas.' Kāda dieva laime, es domāju, ka kroplā, slimā, likteņa piemeklētā vismaz miegā neapzinās, kas noticis ar viņas ķermeni, ka maigais viltnieks sapnis vismaz miegā maldina viņu ar auguma skaistumu un samērīgumu, ka slimniece, kaut vai tikai iegrimusi tumšajā, norobežotajā miega pasaulē, spēj atbrīvoties no lāsta, kas saista viņas ķermeni. Visaizkustinošākās, manuprāt, ir viņas rokas, kuras sakrustotas atdusas uz segas, blāvām dzīsliņām klātās, garenās plaukstas ar trauslām, šaurām locītavām, smailiem pirkstiem un mazliet iezilganiem nagiem — maigas, bālas, nevarīgas rokas, taču varbūt pietiekami spēcīgas,, lai noglaudītu mazas radībiņas — baložus un trusīšus, bet pārāk vāras, lai kaut ko stingri saturētu vai saņemtu. Kā iespējams, es satriekts domāju, ar tik bezspēcīgām rokām pretoties smagām ciešanām. Kā ar tādām ko paveikt, satvert un noturēt? Un mani gandrīz pārņem pretīguma sajūta, kad iedomājos par savām rokām — šīm cietajām, stingrajām, muskuļotajām, stiprajām rokām, kas ar vienu pavadas rāvienu spēj savaldīt visnepaklausīgāko zirgu. Gluži negribot man jāparaugās lejup uz segu, kas gumzīga uņt smaga, pārāk smaga šai vieglajai kā putns būtnei gulst uz smailajiem ceļgaliem. Zem šī necaurredzamā apsega nekustīgi guļ nevarīgās kājas, iespīlētas metāla vai ādas mehānismā, — es nezinu, vai tās ir sadragātas, paralizētas vai tikai nespēcīgas, man nekad nav bijusi drosme pajautāt. Atceros, ka ik pie kustības baismīgā ierīce velkas viņai līdzi gar kājām, kuras vairs neklausa, — šo pretīgi čīkstošo un žvadzošo mehānismu viņa

velk līdzi, tieši viņa, maigā, vārā, kam neapšaubāmi viegli soļi, skraidīšana un lidošana kā pa gaisu būtu daudz piemērotāka nekā parasta staigāšana.

To visu iedomājoties, es neviļus nodrebinos un man pār visu augumu līdz kāju pēdām pārskrien šermuļi, tā ka ieskanas pat pieši. Sī sidrabainā ieklindzēšanās un iedzinkstēšanās, šķiet, bijusi klusa, klusa, tik tikko sadzirdama, taču iztraucējusi viņas trauslo miegu. Elpu satraukti ievilkusi, viņa tūlīt vēl neatver plakstus, bet rokas jau ir pamodušās: tās viegli atraisās viena no otras, pastiepjas, atkal savelkas, šķiet, pirksti pamostoties žāvātos. Tad plaksti izbrīnīti samirkšķinās un acis svešādi, it kā ko meklēdamas, lūkojas visapkārt.

Pēkšņi viņas acis mani pamana un skatiens tūlīt sastingst: vēl nav kontakta starp optisko redzēšanu un apzinātu domāšanu un atcerēšanos. Bet tad pēkšņs grūdiens, un viņa ir pilnīgi pamodusies, viņa ir mani pazinusi, viņas vaigi pielīst purpursārti ar asinīm, ko sirds pulsējot pēkšņi izgrūž. Liekas, kristāla glāzē piepeši ieliets sarkans vīns.

*— Cik muļķīgi, — viņa saka, uzacis cieši saraukusi, un nervozi pievelk sev klāt noslīdējušo segu, it kā es viņu būtu pārsteidzis kailu. — Cik muļķīgi esmu izdarījusi! Es laikam biju uz mirkli iemigusi. — Un man jau skaidrs, ko tas nozīmē, jo nāsis viņai sāk lēni raustīties. Viņa mani izaicinoši uzlūko.

<— Kāpēc jūs mani tūlīt nepamodinājāt? Miegā nevienu nedrīkst novērot! Tas nav pieklājīgi. Cilvēks izskatās smieklīgs, kad aizmidzis.

Mokoši satriekts, tālab ka esmu viņu aizkaitinājis, es mēģinu visu glābt ar muļķīgu joku.

—  Labāk lai izskatās smieklīgs, kad aizmidzis, — es saku; — nekā smieklīgs nomodā.

Bet nu jau viņa ar abām rokām uzraususies augstāk uz atzveltnēm. Grumba starp uzacīm ievelkas dziļāk, un lūpas jau sāk raustīties un šķobīties, liecinot, kas tuvojas. Viņa asi mani uzlūko.

—   Kāpēc vakar neatnācāt?

Šie vārdi tiek izgrūsti pārāk negaidīti, tā ka es tūlīt nespēju atbildēt. Bet viņa nežēlīgi turpina:

—  Nu, jums laikam bija īpašs iemesls, kāpēc likāt mums sēdēt un gaidīt. Citādi jūs vismaz būtu piezvanījis.

Kāds gan es muļķis! Tieši šo jautājumu man būtu vajadzējis paredzēt un jau iepriekš izdomāt atbildi. Bet es samulsis mīņājos novienas kājas uz otru un maļu vecum vecus melus, ka pēkšņi ieradusies zirgu sastāva pārbaudes inspekcija. Vēl ap pulksten pieciem es biju cerējis, ka varošu aizlavīties, bet pulkvedis gribēja mums it visiem paradīt vēl kādu jaunu zirgu un tā joprojām un joprojām.

Viņa nenovērš no manis drūmu, ciešu, asu skatienu. Jo vairāk es melšu, jo neuzticīgāks un asāks tas kļūst. Redzu, kā viņas pirksti ap roku balstu gan savelkas, gan atlaižas.

—   Tā, — viņa beidzot salti un noteikti pasaka. — Un kā beidzās šis aizkustinošais notikums ar zirgu inspekciju? Vai pulkveža kungs galu galā' nopirka gluži jaunu zirgu?

Nu jūtu, ka esmu aizmaldījies uz bīstama ceļa. Viņa uzsit trīs reizes ar cimdu pa galdu, it kā gribēdama atbrīvoties no nemiera, kāds radies locītavās. Tad paraugās draudīgu skatienu.

—   Metiet reiz mieru šiem muļķīgajiem meliem! Ne vārds no tā visa, ko stāstāt, nav patiess. Kā jūs iedrošināties mejst man tādas blēņas!

Atri un aizvien ātrāk viņa plāj ar cimdu pa galda virsu. Tad ar plašu loku apņēmīgi aizmet to prom.

—   Ne vārds nav patiess šai tukšā muldēšanā! Ne vārds! Jūs neesat bijis manēžā, jums nekad nav arī bijusi nekāda zirgu inspekcija. Jau ap pulksten pieciem jūs esat sēdējis kafejnīcā, un tur, cik man zināms, zirgi nejāj. Nemēģiniet man neko iestāstīt! Mūsu šoferis pavisam neviļus jūs vēl ap sešiem redzējis spēlējot kārtis.

Vēl aizvien nepagūstu bilst ne vārda. Bet viņa skarbi turpina:

—   Starp citu, kādēļ gan lai no jums kautrētos? Vai man jāspēlē ar jums slēpšanos tāpēc, ka nerunājat patiesību? Es nebīstos teikt patiesību. Tātad lai jums būtu skaidrs — ne jau neviļus mūsu šoferis ieraudzīja jūs kafejnīcā. Es viņu ar nodomu turp aizsūtīju, lai viņš apjautājas, kas ar jums noticis. Es domāju, ka esat galu galā saslimis vai arī jums citādi kaut kas atgadījies, jo jūs pat nepiezvanījāt, un… nu, manis dēļ, domājiet vien, ka esmu nervoza … es neciešu, ka man liek gaidīt… es to vienkārši neciešu… tā nu aizsūtīju šoferi. Kazarmās viņš uzzināja, ka leitnanta kungs sveiks un vesels spēlē kafejnīcā taroku; un turklāt es lūdzu Ilonu, lai viņa noskaidro, kāpēc jūs pret mums tā izturaties … varbūt esmu jūs aizvakar kaut kā apvainojusi… dažreiz savā muļķīgajā nesavaldībā patiešām izturos bezatbildīgi… Tā — lai tad jūs redzat — es nekaunos to visu jums vaļsirdīgi atzīties… Un jūs man te klāstāt tādas muļķības, vai jūs pats nemanāt, cik nelāgi tas ir — draugiem tik nožēlojami melot?

Es gribēju atbildēt, šķiet — man pat bija drosme viņai pastāstīt visu muļķīgo gadījumu ar Ferencu un Joži. Bet viņa satraucoši un pavēloši teica:

—   Nekādus jaunus izdomājumus … tikai ne jaunas nepatiesības, es vairs nevaru nevienu paciest! Līdz nelabumam esmu pārbarota ar meliem. No agra rīta līdz vēlam vakaram tik to vien dzirdu: «Cik labi tu šodien izskaties, cik brīnišķīgi tu šodien sper soļus… lieliski —* nu jau ir daudz, daudz labāk,» — augu dienu vienas un tās pašas nomierinošās pilulas… un neviens nepamana, ka es smoku nost. Kāpēc jūs nesakāt skaidri un gaiši: vakar man nebija laika, vakar man nebija patikas. Mums taču nav abonementa tiesības uz jums, un nekas mani neiepriecinātu vairāk par to, ka jūs man pa telefonu paziņotu: «Es pie jums šodien neaiziešu, mēs labāk jautri paklaiņosim pa pilsētu.» Vai uzskatāt mani par tādu tukšgalvi, kas nespēj saprast, ka jums reizēm ir līdz kaklam diendienā tēlot žēlsirdīgo samarieti un ka pieaudzis vīrietis labāk jādelē apkārt vai arī iet ar savām veselajām kājām pastaigāties, nevis kvern pie sveša atzveltnes krēsla? Tikai vienu nevaru ciest — un tas man ir gauži pretīgi — proti, izlocīšanos, blēdīšanos un melus, tajos esmu iestigusi līdz kaklam. Neesmu tik muļķe, kā jūs visi domājat, un varu paciest labu tiesu patiesības. Mēs, redzat, pirms pāris dienām dabūjām citu trauku mazgātāju, bohēmieti, — vecā bija nomirusi, — un pirmajā dienā (viņa vēl nebija ne ar vienu runājusi) sieviete ierauga, ka es ar saviem kruķiem raušos atzveltnes krēslā. Aiz izbailēm viņai no rokām izkrīt grīdas beržamā suka, un viņa skaļi iesaucas: «Jēziņ, kāda nelaime, kāda nelaime! Tik bagāta, tik smalka jaunkundze… un .kroplīte!» Kā bezprātīga Ilona metas godīgajai sievietei klāt; viņi tūlīt gribēja nabadzīti atlaist un padzīt. Bet mani — mani viņa iepriecināja, man viņas izbailes nāca par labu, jo tas ir tik godīgi, tik cilvēciski — izbīties, ja negaidot kaut ko tādu ierauga. Es viņai tūdaļ uzdāvāju desmit kronas, un viņa nekavējoties devās uz baznīcu, lai aizlūgtu par mani… Visu dienu priecājos par notikušo, nudien priecājos, jo nu man beidzot bija skaidrs, ko svešs cilvēks patiesi jūt, kad mani pirmoreiz ierauga… Bet jums — jums aizvien šķiet, ka ar savu neīsto smalkumu jums mani

«jāsaudzē», un beigu beigās jūs vēl iedomājaties, ka darāt man labu ar savu uzmanību… Bet vai domājat, ka man nav acu pierē? Domājat, es nemanu, ka jūsu tērgošana un stomīgie vārdi slēpj tādas pašas šausmas un netīksmi, kādu atklāti parādīja šī krietnā, šī godigā sieviete? Domājat, es nemanu, ka jūs aizturat elpu, kad satveru kruķus, un kā jūs steidzaties risināt sarunas, lai tikai es neko nenojaustu, it kā es jūs caur un cauri nepazītu ar jūsu baldriānu un cukuru, cukuru un baldriānu, šo gaužām pretīgo dziru. O, es smalki zinu, ka jūs ikreiz uzelpojat, kad atkal aiz jums aizveras durvis un mani kā nedzīvu lietu varat pamest guļam krēslā… skaidri zinu, ka jūs tad, acis nogrozīdams, nopūšaties •— nabaga bērns — un tai pašā laikā tomēr esat ļoti apmierināti paši ar sevi, ka tik saudzīgi esat izturējušies pret «nabaga slimo bērnu» un upurējuši tam pāris stundu. Bet es negribu nekādu upuru! Es negribu, ka jūs uzskatāt par savu pienākumu servēt man katru dienu kārtējo līdzjūtības porciju, — es nospļaujos par šo visžēlīgo līdzjūtību, reizi par visām reizēm — es atsakos no līdzjūtības! Ja vēlaties atnākt, tad atnāciet — un, ja nevēlaties, tad nenāciet! Bet tad godīgi, bez jebkādiem stāstiem par zirgu sastāva atjaunošanu un pārbaudi! Es nespēju … es vairs nespēju paciest melus un jūsu pretīgo saudzēšanu!

Pavisam nesavaldīgi viņa izgrūž pār lūpām pēdējos vārdus, acis viņai kvēlo, seja nobālusi. Tad saspringums pēkšņi atslābst. Kā bez spēka galva atkrīt pret atzveltni, un tikai pamazām aiz uztraukuma vēl drebošās lūpas atgūst sārtumu.

—  Tā, — viņa elpo pavisam klusi un ir it kā nokaunējusies, —4o man reiz vajadzēja pateikt. Un tagad pietiek. Nerunāsim vairs par to. Iedodiet man … iedodiet vienu cigareti.

Nu ar mani notiek kaut kas dīvains. Es taču parasti esmu diezgan savaldīgs, un man ir stingras, drošas rokas. Bet šis negaidītais dusmu izvirdums mani tā satriec, ka rokas un kājas man ir kā sastingušas; nekad nekas manā mūžā nav mani tā samulsinājis. Ar pūlēm atnesu no kārbiņas cigareti, pasniedzu viņai un uzvelku sērkociņu. Bet, % padodot viņai uguni, man tā dreb pirksti, ka nespēju degošo sērkociņu noturēt taisni, un liesma noraustās un izdziest. Man jāuzvelk jauns sērkociņš; arī tas nedroši turas manā trīsošajā rokā, kamēr es aizdedzinu viņas cigareti.

Taču viņa pēc manas acīm redzamās neveiklības ir neapšaubāmi pamanījusi, cik esmu satraukts, jo pavisam citādā — pārsteigtā un izbrīnītā balsī man klusi jautā:

—   Bet kas jums noticis? Jūs taču drebat… Kas noticis… Kālab jūs tik satraukts?.,. Kāda gan jums gar visu to daļa?

Sērkociņa vārā liesmiņa apdzisusi. Es sēžu kā mēms, un viņa, pavisam iztrūkusies, murmina:

—   Kāpēc jūs tā uztraucaties par manu muļķīgo pļāpāšanu? … Tētim taisnība: jūs patiesi esat gaužām savāds cilvēks.

Sai mirklī mums aiz muguras atskan klusa dūkoņa. Lifts uzbrauc augšā līdz mūsu terasei. Jozefs attaisa aizžogu, un no lifta iznāk Kekesfalva; bikls, it kā juzdamies vainīgs, tāpēc viņam aizvien sagumuši pleci, kolīdz viņš tuvojas slimniecei.

Es steigšus pieceļos, lai apsveicinātos ar ienācēju. Viņš apjucis pamāj ar galvu un tūlīt noliecas pār Edīti, lai noskūpstītu viņu uz pieres. Nu iestājas dīvains klusums. Visi šai mājā mana katru sīkumu, kas te notiek; vecais vīrs neapšaubāmi jūt, ka starp mums gaisā vibrē bīstams saspringums; tā nu viņš stāv noraizējies, nodurtām acīm. Es skaidri nomanu, ka viņš visai labprāt tūliņ pat bēgtu prom. Edīte cenšas palīdzēt.

—  Vai zini, tēt, leitnanta kungs šodien pirmo reizi ir uz terases.

—   Jā, te ir brīnum jauki, -— es saku, tūlīt nepatīkami apzinādamies, ka esmu pateicis kaut ko banālu, un atkal apklustu. Lai pārvarētu apjukumu, Kekesfalva noliecas pār atzveltnes krēslu.

—   Baidos, ka drīz tev te būs par vēsu. Vai labāk nedosimies lejā?

—   Jā, — Edīte piekrīt. Mēs visi esam priecīgi, ka rodas dažas nenozīmīgas nodarbības, kas izklaidē; jāsakravā grāmatas, jāapliek viņai ap pleciem lakats, jāpaskandina zvaniņš, kas šajā namā nolikts pa rokai gan te, gan uz katra galda. Pēc pāris minūtēm lifts dūkdams nāk augšā, un Jozefs uzmanīgi piestumj braucamkrēslu ar paralizēto pie šahtas malas.

-— Mēs tūliņ dosimies lejā, — Kekesfalva mīlīgi pamāj

viņai, —varbūt tu saposies uz vakariņām. Es tikmēr vēl mazliet pastaigāšos ar leitnanta kungu pa dārzu.

Sulainis aizver lifta durvis. Braucamkrēsls ar meiteni nogrimst kā dzijā kapā. Neviļus mēs abi ar veco vīru atvirzāmies nostāk. Klusējam, bet pēkšņi es manu, ka viņš gaužām bikli pievirzās man tuvāk.

—   Ja esat ar mieru, leitnanta kungs, es labprāt vēlētos ar jums aprunāties … tas ir, lūgt jums kaut ko .., Varbūt iesim tur pāri uz manu kabinetu pārvaldes namā ,.. Protams, ja tas jūs neapgrūtina. Ja nevēlaties, mēs, protams, varam arī iet pastaigāties pa parku.

—   Bet tas taču man ir pagodinājums, Kekesfalvas kungs, — es atbildu. Sai mirklī lifts dūkdams uznāk augšā,' lai novestu mūs lejā. Mēs braucam lejā, šķērsojam pagalmu; ejot uz pārvaldes namu, man duras acīs, cik piesardzīgi, turēdamies tuvu pie sienas, kā zagšus Kekesfalva lien gar māju, cik sīciņš viņš kļūst, it kā baidītos, ka tik viņu nepieķer. Nevilšus — es arī citādi nevaru — eju aiz viņa ar tikpat klusiem, piesardzīgiem soļiem.

Zemās un ne visai tīri nobalsinātās pārvaldes ēkas pašā galā viņš atver kādas durvis; tās ved viņa kantorī, kas, izrādās, nav neko daudz labāk iekārtots kā mana kazarmas istaba: lēts rakstāmgalds, satrupējis un nolietots, vecs, traipiem klāts salmu pinufna krēsls, pie sienas, ko klāj saplīsušas tapetes, dažas sen piekārtas, acīmredzot gadiem nelietotas tabeles. Arī pelējuma smaka telpā man netīkami atgādina mūsu pulka kancelejas. Jau ar pirmo skatienu — cik daudz esmu mācījies šajās nedaudzajās dienās! — es saprotu, ka šis vecais vīrs visu greznību, visas ērtības dāvā vienīgi savairi^ bērnam un sev kā skops zemnieks neatļaujas neko; jau tad, kad viņš gāja man pa priekšu, es pirmoreiz pamanīju, cik spīdīgi ir viņa nonēsāto melno svārku elkoņi; acīmredzot viņš šos svārkus valkā jau desmit vai piecpadsmit gadu.

Kekesfalva pastumj man tuvāk kantora plato, ar melnu ādu pārvilkto vienīgo ērto atzveltni.

—  Apsēdieties, leitnanta kungs, lūdzu, apsēdieties, — viņš saka maigā, neatlaidīgā tonī, bēt pats sev, iekams pagūstu palīdzēt, atnes nedrošu salmu pinuma krēslu. Nu mēs sēžam tuvu viens otram blaku, viņš varētu —■ viņam tagad vajadzētu sākt sarunu, un es gaidu šo mirkli ar saprotamu nepacietību, jo ko gan viņš, bagāts vīrs, miljonārs, var lūgt man, nabaga leitnantam. Taču viņš iecirtīgi

nodūris galvu, it kā cītīgi aplūkotu savas kurpes. Dzirdu vienīgi elpu viņa salīkušajās krūtīs. Tā ir smaga un nebrīva.

Beidzot Kekesfalva paceļ galvu, viņa piere norasojusi mikla, viņš noņem nosvīdušās brilles, un seja bez šī spīdīgā acu aizsarga tūlīt izskatās pavisam citāda — it kā kailāka, nelaimīgāka un traģiskāka; viņa acis, kā jau bieži vien tuvredzīgajiem, raugās daudz trulāk un gurdāk nekā aiz briļļu stikla. Pēc viegli iekaisušajiem plakstiņiem nomanu, ka vecais vīrs guļ maz un slikti. Atkal jūtu sirdī uzplūstam siltu vilni, līdzjūtība — es jau tagad to zinu — pēkšņi pārņem mani. Un es vairs nesēžu pretī bagātajam Kekesfalvas kungam, bet vecam, rūpju nomāktam vīram.

Bet viņš ieklepodamies sāk runāt:

—   Leitnanta kungs, man jums liels lūgums. — Aizrūsējusī balss viņam vēl joprojām neklausa. — Protams, es zinu, ka man nav nekādu tiesību jūs apgrūtināt, jūs mūs tikai mazliet pazīstat… vispār jūs varat arī manu lūgumu noraidīt, pats par sevi saprotams, ka varat noraidīt… Varbūt tā ir nekautrība no manas puses, varbūt uzbāzība, bet es no pirmā mirkļa jūtu pret jums uzticību. Tūlīt manāms, ka jūs esat labs, izpalīdzīgs cilvēks. Jā, jā, jā! — Es laikam biju izdarījis noraidošu kustību. — Jūs esat labs cilvēks. Jums piemīt kaut kas tāds, kas iedrošina, un dažreiz … man ir tāda sajūta, it kā jūs man būtu … — viņš sastomījās, un es nopratu, ka viņš gribēja teikt «paša dieva sūtīts», bet viņam tikai nebija drosmes to pateikt,

—   it kā jūs būtu tāds, ar ko varu atklāti runāt… Vispār tas nav nekas īpašs, ko vēlētos jums lūgt… bet es tik runāju un runāju un nemaz nepajautāju, vai vēlaties mani uzklausīt.

—   Bet protams.

—   Es jums pateicos … kad esi vecs, tad vajag cilvēku tikai uzlūkot — un jau caur un cauri pazīsti viņu. Es zinu, kas ir labs cilvēks, es zinu to, pateicoties savai sievai, — lai dieva miers viņas dvēselei. Kad viņa nomira, tās bija manas pirmās bēdas, un tomēr — šodien es domāju — varbūt tas bija labāk, ka viņai nevajadzēja pieredzēt nelaimi ar bērnu … viņa to nebūtu pārcietusi. Zināt, kā tas pirms pieciem gadiem iesākās … sākumā es neticēju, ka tas ilgi tā varētu palikt… Kā var iedomāties, ka bērns, kas ir tāds pats kā visi bērni, kas skraida un rotaļājas, un griežas kā vilciņš..* un piepeši ar to visu beigas, uz visiem laikiem beigas… Un ir taču pierasts izturēties ar godbijību pret ārstiem… Avīzēs lasi, kādus brīnumus viņi spēj darīt, gan sirds plīsumus sašūt un acis pārstādīt,.. Nebija taču jāšaubās, vai ne, ka viņi var pašu vienkāršāko pasaulē … ka viņi var bērnam … bērnam, kas vesels piedzimis, kas vienmēr bijis pavisam vesels, var palīdzēt atkal ātri tikt uz kājām. Tāpēc es sākumā nemaz tik ļoti nebaiļojos, jo nekad neticēju, ne mirkli neticēju, ka dievs spēj izdarīt kaut ko tādu: ļaut liktenim piemeklēt bērnu —nevainīgu bērnu uz visu mūžu … Jā, būtu tas noticis ar mani — nu lai, manas kājas ir pietiekami ilgi mērojušas soļus. Kam man tās vēl vajag… un tad vēl — es neesmu labs cilvēks, daudz slikta esmu savā mūžā darījis, esmu pat ari … Bet ko, ko es gribēju teikt? Jā … tātad, ja tāda nelaime būtu piemeklējusi mani, tad es to saprastu. Taču kā dievs tā var kļūdīties, sodīt netaisni nevainīgu bērnu, un kā lai spēj aptvert, ka dzīvam cilvēkam, bērnam, kājas pēkšņi top nedzīvas, jo vainīgs kas sīks, kāds bacilis, ārsti teikuši un domā, ka ar to kaut ko ir pasacījuši… Bet tā taču ir tikai tukša runāšana, aizbildināšanās, un patiesība ir tā, ka meitene ir nekustīga, viņas kājas piepeši kļuvušas nedzīvas, viņa nevar vairs paieij un paskriet, un tu pats stāvi bezpalīdzīgs blakus … To taču nevar aptvert.

Viņš aši pārvilka ar plaukstu pār sviedros samirkušajiem, izspūrušajiem matiem.

—   Protams, es izvaicāju visus ārstus… kur tikai kāds slavens bija, mēs braucām turp … visus esmu aicinājis šurp, un viņi deva padomus un runāja latīniski, un apspriedās, un sasauca konsīlijus,„viens izmēģina to un otrs ko citu, un tad viņi pateica, ka cerot un ticot, saņēma savu naudu un aizgāja, un viss palika pa vecam. Proti, kaut kāda atlabošanās ir notikusi, īstenībā jau diezgan liela. Agrāk viņai vajadzēja vienmēr gulēt uz muguras un paralizēts bija viss ķermenis … tagad vismaz dzīvas ir rokas, normāla ķermeņa augšdaļa, un viņa var viena pati ar saviem kruķiem paiet… kaut cik labāk, nē, pat daudz labāk, es nedrīkstu būt netaisns, tā nu tagad ir… Bet pilnīgi palīdzēt viņai nav spējis neviens… Visi ir paraustījuši plecus un teikuši: pacietību, pacietību, pacietību … Tikai viens ir izturējis, tikai viens — doktors Kondors … es nezinu, vai jūs kādreiz esat par viņu dzirdējis. Jūs taču esat no Vīnes.

Man bija jāatbild noliedzoši. Es viņa vārdu nekad nebiju dzirdējis.

—   Nu, protams, kā lai jūs viņu pazītu, jūs esat vesels cilvēks, un viņš nepieder pie tiem, kas uzskata sevi par kaut ko ievērojamu… viņš arī nav profesors, nav pat docents … es arī šaubos, vai viņam ir liela prakse.,. proti, viņš ari necenšas pēc lielas prakses. Viņš ir gauži dīvains cilvēks, ļoti īpatnējs cilvēks… es nezinu, vai es jums to varēšu pareizi paskaidrot. Viņu neinteresē parastas slimības, nē, ne tādas, ko katrs ciema bārddzinis prot ārstēt… viņu interesē vienīgi smagi saslirņšanas gadījumi, tikai tādi, par kuriem citi ārsti parausta plecus un aiziet. Protams, es, neizglītots cilvēks, nevaru apgalvot, ka doktors Kondors ir labāks ārsts nekā citi… es tikai zinu to, ka viņš ir labāks cilvēks nekā citi. Pirmoreiz es viņu iepazinu tolaik, kad viņš ārstēja manu sievu un kad es redzēju, kā viņš cīnījās par viņas dzīvību. Viņš bija vienīgais, kas līdz pēdējam brīdim negribēja padoties, un toreiz es jutu — šis cilvēks dzīvo un mirst līdz ar katru savu slimnieku. Es nezinu, vai es pareizi izsakos … viņam piemīt kaut kāda tieksme — censties uzvarēt slimību… ne tā kā citiem, kuriem piemīt vienīgi godkāre, — tie saratiš naudu un kļūst profesori un galma padomnieki… viņš nedomā par sevi, bet par citiem, par sirdzējiem.,, ai, viņš ir brīnišķīgs cilvēks!

Vecais vīrs bija gaužām satraukts, viņa acis, kas nupat vēl raudzījās gurdi, kļuva pavisam spožas.

—    Brīnišķīgs cilvēks, ziniet, viņš nevienu nepametīs nelaimē; katrs saslimšanas gadījums viņam uzliek pienākumu.,. es zinu, ka neprotu pareizi izteikties… bet ar viņu ir tā, ka viņš pret katru, kam nav varējis palīdzēt, jūtas vainīgs… pats jūtas vainīgs… un tāpēc, — jūs man neticēsiet, bet varu jums apzvērēt, ka tā tiešām ir taisnība, — reiz, kad viņam neizdevās panākt, ko bija nodomājis •— viņš bija apsolījis kādai sievietei, kas pamazām zaudēja redzi, ka viņu izārstēšot… un, kad viņa patiesi kļuva akla, viņš šo neredzīgo apprecēja, padomājiet vien -— jauns cilvēks apprecēja aklu sievieti, septiņus gadus vecāku sievieti, kas nebija ne skaista, ne naudīga, — histērisku būtni, kas tagad viņam dzīvi padara grūtu un nepavisam nav pateicīga … tas taču patiesi pierāda, kāds cilvēks viņš ir, un jūs saprotat, cik laimīgs jūtos, ka esmu tādu atradis.,, atradis cilvēku, kas tāpat rūpējas par manu bērnu kā es pats. Esmu ari viņam novēlējis kādu daļu savā testamentā… ja kāds var viņai palīdzēt, tad tas ir viņš — lai nu dievs dod! Lai dievs dod!

Vecais vīrs bija saņēmis cieši rokas, it kā lūgšanu skaitot. Tad viņš strauji pavirzījās man tuvāk.

—Un nu klausieties, leitnanta kungs. Es gribu jums kaut ko lūgt. Es jau jums teicu, cik iejūtīgs ir šis doktors Kondors … Bet redziet… saprotiet… tieši tāpēc, ka viņš ir tik labs, viņš arī mani grib mierināt… Es, saprotiet, arvien baiļojos, ka viņš, mani saudzēdams, nesaka patiesību, nesaka visu patiesību … Viņš vienmēr sola un mierina, ka noteikti kļūšot labāk, ka meitene pilnīgi izveseļošoties, bet arvien, ja es viņam jautāju, kad tad īsti un cik ilgi tas vēl var vilkties, viņš izvairās atbildēt un vienīgi pasaka: pacietību, pacietību! Bet kādai skaidrībai taču jābūt… esmu vecs un slims, man jāzina, vai es vēl pieredzēšu viņas izveseļošanos un vai viņa vispār kļūs vesela, pavisam vesela … ticiet man, leitnanta kungs, es nespēju vairs tā dzīvot, man jāzina, vai tas ir droši, ka viņa taps izdziedināta, un kad tas būs.., man tas jāzina, es vairs ilgāk nevaru izturēt šo neziņu.

Viņš piecēlās, aiz satraukuma vairs nevaldīdams pār sevi, un ar trīs ašiem, straujiem soļiem jau atradās pie loga. Aizvien, kad viņam sakāpi asaras acīs, viņš glābās, pēkšņi aizgriezdamies prom. Arī viņš vairījās no līdzjūtības — jo viņš taču bija tāds pats kā meita. Topašubrīd viņa labā roka neveikli kaut ko meklēja melnās, apnēsātās žaketes kabatā, kamēr izvilka sagumzītu kabatlakatiņu; un veltīgi viņš izlikās, it kā būtu tikai noslaucījis sviedrus no pieres: es pārāk skaidri redzēju sasarkušos plakstiņus. Pāris reijki viņš pastaigāja šurp un turp pa istabu; atskanēja tādi kā vaidi un atkal vaidi, es nesapratu, vai izčākstējušie baļķi vaidēja zem viņa soļiem vai vecais, izčākstējušais vīrs' pats. Tad viņš ievilka elpu kā peldētājs, atgrūzdamies no krasta.

—   Piedodiet, es negribēju runāt par to… ko es gribēju sacīt? Jā … rit atkal doktors Kondors ieradīsies no Vīnes, viņš pieteica vizīti pa telefonu … viņš aizvien regulāri ierodas ik pēc divām vai trim nedēļām, lai apmeklētu slimnieci … Ja tas būtu manos spēkos, es viņu vispār nelaistu prom … viņš varētu te dzīvot, es maksātu viņam jebkuru atlīdzību. Bet viņš iebilst, ka viņam nepieciešama zināma distance, lai novērotu, lai… zināma distance … jā, ko es gribēju sacīt? … Es zinu… rīt viņš ieradīsies un pēcpusdienā izmeklēs Edīti; viņš ikreiz tad paliek uz vakariņām un aizbrauc naktī ar ātrvilcienu. Un nu esmu iedomājies — ja kāds viņam pavisam nejauši pavaicātu, kāds pavisam, kāds pavisam svešs cilvēks, kas neko nezina, ko viņš nemaz nepazīst… tikai tāpat pajautātu … gluži nejauši, kā apjautājas par kādu paziņu… kā tad īsti ir ar paralīzi, un vai viņš domā, ka meitene kādreiz vēl kļūs vesela, pavisam vesela … vai dzirdat — pavisam vesela, un kā viņš domā, cik ilgi tas vēl vilksies… man ir tāda sajūta, ka jums viņš nemelos. Jūs taču viņam nav jāsaudzē, jums viņš var mierīgi teikt taisnību … man to pateikt viņam varbūt nevedas, jo esmu tēvs, esmu vecs, slims cilvēks un viņš zina, kā tas man sirdi kremtīs … Bet jūs, protams, nedrīkstat viņam ļaut manīt, ka esat ar mani runājis … gluži neviļus jums vajag par to ieminēties, tieši tā, kā apvaicājas ārstam… Vai esat ar mieru… vai jūs to izdarītu manā labā?

Vai gan varēju atteikties? Vecais vīrs valgām acīm sēdēja man iepretī un gaidīja manu «jā» kā pastarās tiesas bazūni. Pats par sevi saprotams, es viņam visu apsolīju. Viņš spēji pastiepa man pretī abas rokas.

—   Es tūlīt to zināju … jau toreiz, kad jūs atkal atnācāt un bijāt tik labs pret meiteni, pēc tam kad … nu, jūs taču saprotat… es tūlīt zināju — tas ir cilvēks, kas mani saprot… viņš, tikai viņš apjautāsies… es jums apsolu, es apzvēru, ka nekad neviens par to neuzzinās — ne Edīte, ne Kondors, ne Ilona, tikai man būs zināms, kādu pakalpojumu, kādu milzīgu pakalpojumu jūs esat man izdarījis.

—   Bet ko gan, Kekesfalvas kungs … tas taču patiešām ir tikai sīkums.

—   Nē, tas nav nekāds sīkums … tas ir /oti liels … ļoti, ļoti liels pakalpojums, ko būsiet man izdarījis… pavisam liels pakalpojums, un ja… — viņš mazliet pieliecās, un arī balss viņam kļuva bikla, — ja es no savas puses kādreiz kaut ko… kaut ko jūsu labā varēšu darīt… varbūt jums ir …

Es laikam izbijies atmetu ar roku (vai viņš gribēja man uz vietas samaksāt?), jo viņš, ikreiz šādos gadījumos stipri satraukts, stomīdamies steigšus piebilda:

—   Nē, nepārprotiet mani… es taču nedomāju… es nedomāju neko materiālu … es tikai domāju, es domāju … ka man ir labi sakari… es pazīstu daudz ļaužu ministrijās, arī Kara ministrijā … un aizvien ir labi, ja mūsu laikos ir kāds, uz kuru var paļauties … tikai tā es, protams, domāju… Katram var pienākt tāds brīdis. Tikai to… tikai to es gribēju pasacīt.

Mani apkaunoja biklais mulsums, ar kādu viņš man sniedza pretī rokas. Visu laiku viņš ne reizes nebija palūkojies uz mani, bet vienmēr skatījies pats uz savām rokām, it kā sarunātos ar tām. Tagad viņš pirmo reizi tramīgu skatienu paraudzījās uz mani, tvēra malā noliktās brilles un trīcošiem pirkstiem uzlika uz acīm.

—   Varbūt labāk iesim tagad uz mājām, — viņš nomurmināja, — citādi..,, citādi Edīte ievēros, ka mēs tik ilgi esam prom. Diemžēl ar viņu jābūt traki piesardzīgiem: kopš viņa ir slima, viņa visu uztver asāk nekā citi; savā istabā sēžot, viņa zina visu, kas notiek mājā … viņa nojauš visu, iekams vēl nekas nav pasacīts… Beigu beigās viņa vēl varētu … tāpēc, manuprāt, labāk atgriezties mājā, iekams viņai nav radušās aizdomas.

Mēs devāmies pāri pagalmam. Edīte savā braucamkrēslā jau gaidīja salonā. Kad mēs iegājām, viņas pelēko acu skatiens vērīgi nopētīja mūs, it kā no mūsu samulsušajām sejām gribētu nolasīt, ko mēs abi esam runājuši, un, tā kā mēs neko neteicām, viņa visu vakaru bija neparasti klusa un sevī noslēgusies.

Kekesfalvas lūgumu pēc iespējas brīvi un nepiespiesti izvaicāt man nepazīstamo ārstu, vai ir drošas izredzes izārstēt paralizēto meiteni, es biju nosaucis par «sīkumu», un, no malas raugoties, man patiesi nebija uzlikts pienākums, kas sagādā lielas pūles. Bet man bija grūti pat iedomāties, ko man pašam nozīmēs šis negaidītais uzdevums. Nekas tā nevairo jauna cilvēka pašapziņu, nekas tā nepalīdz veidoties raksturam kā neparedzēts pienākums, ko var veikt vienīgi pats ar savu iniciatīvu, vienīgi pats ar saviem spēkiem. Protams, man jau agrāk bija nācies izbaudīt atbildības sajūtu, bet tā aizvien bija attiecināma uz dienestu, uz armiju, vienmēr tikai uz pienākumu, ko es, oficieris, izpildīju pēc savas priekšniecības pavēles un šaurā darbības lokā: piemēram, komandēju eskadronu, vadīju transportu, iepirku zirgus, izšķīru komandas locekļu strīdus. Visas šīs pavēles un to izpilde tomēr ietilpa reglamentā. Tās bija noteiktas gan rakstītās, gan iespiestās instrukcijās, un, ja radās šaubas, man tikai vajadzēja vecākiem un pieredzējušākiem biedriem paprasīt padomu, lai droši veiktu savu mandātu. Turpretī Kekesfalvas lūgums bija lūgums nevis virsniekam, bet kādam man nepazīstamam iekšējam «es», kura spējas un rīcības robežas tikai tagad biju atklājis. Sis svešais cilvēks savās bēdās no visiem saviem draugiem un paziņām bija izvēlējies tieši mani, un šāda uzticības parādīšana mani aplaimoja vairāk nekā jebkura līdz šim-saņemta priekšniecības vai dienesta biedru uzslava.

Protams, šī laimes sajūta bija saistīta ari ar zināmu satraukumu, jo tā man no jauna atklāja, cik neiejūtīgs un nevērīgs līdz šim esmu bijis. Kā varēju nedēļām ilgi apmeklēt šo māju, aizmirsdams pašu svarīgāko, pašu saprotamāko jautājumu: vai nelaimīgā vēl ilgi būs paralizēta? Vai ārsti spēs atrast līdzekli, kā izdziedēt nevarīgās kājas? Neciešams kauns: nevienu vienīgu reizi es nebiju neko pajautājis ne Ilonai, ne tēvam, ne mūsu pulka ārstam: fatālistiski biju uzskatījis paralīzi kā notikušu faktu. Nemiers, kas mocīja tēvu jau kopš gadiem, kā bulta trāpīja manu sirdi. Ja nu kāds ārsts patiesi varētu šo bērnu atbrīvot no ciešanām! Ja nelaimīgās nekustīgās kājas atkal varētu brīvi staigāt, ja šī dieva piemeklētā būtne atkal reiz varētu paskriet, mesties augšup un lejup pa kāpnēm, pati saviem smiekliem līdzi lidodama, laimīga un līksma! Sī iespēja mani pēkšņi apreibināja: cik priecīgi bija iztēloties, kā mēs divatā vai trijatā zirgos aulekšotu pār laukiem, kā viņa mani sagaidītu nevis savā «cietuma» telpā, bet apsveiktu jau pie vārtiem un pavadītu pastaigās! Nepacietīgi nu skaitīju stundās, vēlēdamies, kaut svešo ārstu varētu pēc iespējas drīzāk izjautāt, gaidīdams varbūt vēl nepacietīgāk nekā pats Kekesfalva; nekad neviens uzdevums paša dzīvē man nebija licies tik svarīgs.

Tālab agrāk nekā parasti (es īpaši biju atprasījies no darba") es ierados tur nākamajā dienā. Šoreiz Ilona sagaidīja mani viena pati. No Vīnes esot ieradies ārsts, viņa man pastāstīja; pašlaik viņš esot pie Edītes un, liekas, šoreiz sevišķi pamatīgi viņu izmeklējot. Viņš esot pie viņas jau divarpus stundu, un droši vien Edīte jutīšoties pārāk nogurusi, lai vēl ienāktu pie mums; man šodien jāsamierinoties ar viņas sabiedrību — protams, ja man nekas labāks neesot padomā, viņa piebilda.

Pēc šīs piezīmes ar prieku nopratu (apziņa, ka noslēpums zināms tikai diviem vien, vienmēr padara iedomīgu) , ka Kekesfalva nav Ilonu iesaistījis mūsu norunā. Bet sšvu orieku neizrādīju. Mēs spēlējām šahu, lai īsinātu laiku, un

pagāja krietns bridis, iekams blakus istabā kļuva dzirdami nepacietīgi gaidītie soļi. Pēdīgi Kekesfalva un doktors Kondors, spraigi sarunādamies, ienāca istabā, un man vajadzēja stipri saņemties, lai slēptu pārsteigumu, jo pirmais iespaids, kad stāvēju aci pret aci ar doktoru, man sagādāja lielu vilšanos. Ja par kādu cilvēku, ko vēl nepazīstam, mums stāsta daudz interesanta, mūsu vizuālā fantāzija vienmēr rada priekšstatu, turklāt izšķērdīgi tiek izmantotas vērtīgākās un romantiskākās atmiņas. Lai iedomātos ģeniālu ārstu, kādu taču Kekesfalva man bija notēlojis Kondoru, es biju pievērsies tām shematiskajām iezīmēm, ar kuru palīdzību vidusmēra režisors un teātra frizieris rāda «ārsta» tipu uz skatuves: apgarota seja, ass, vērīgs skatiens, nosvērta izturēšanās, spraigs un asprātīgs sarunā. Mēs neglābjami aizvien no jauna maldāmies, domādami, ka daba iezīmē īpašus cilvēkus ar kaut ko īpašu, kas redzams jau no pirmā acu uzmetiena. Tāpēc sajutu mokošu spiedienu pakrūtē,'kad pēkšņi biju paklanījies druknam, tuklam kungam, īsredzīgam plikpaurim, kura pelēkais uzvalks bija saburzīts un nobārstīts pelniem un kaklasaite sasieta nevīžīgi; viņa acis aiz lētā degunkniebja raudzījās izklaidīgi un drīzāk miegaini, nevis asi un diagnoscējoši, kā iepriekš biju iztēlojies. Kekesfalva vēl nebija paguvis viņu ar mani iepazīstināt, kad Kondors jau sniedza mazu, miklu roku un tūlīt atkal pagriezās prom, lai pie smēķējamā galdiņa aizpīpētu cigareti. Viņš laiski izstaipījās.

—   Tā, tiktāl nu mēs būtu. Bet, mīļais draugs, es jums tūlīt atzīšos, ka esmu briesmīgi izsalcis. Būtu brīnišķīgi labi drīz dabūt ko uzēst. Ja vakariņas vēl nav gatavas, varbūt Jozefs var man iedot kaut ko drusku uzkost — kādu sviestmaizi vai ko citu. — Un, ērti atlaizdamies atzveltnī, viņš piebilda: — Ikreiz aizmirstu, ka tieši šim pēcpusdienas ātrvilcienam nav restorāna vagona. Atkal reiz viena austriešu zemes vienaldzība… Un, kad sulainis atgrūda vaļā ēdamistabas atbīdāmās durvis, viņš nepabeidza savu sakāmo, bet iesaucās: —* O, bravo — uz tavu precizitāti, Jozef, var paļauties! Gods kam gods arī jūsu galvenajam pavāram. Nolādētās steigas dēļ šodien nepaguvu pat pusdienas paēst.

Tai pašā brīdī viņš smagiem soļiem devās pāri istabai, mus negaidot, apsēdās pie galda un, aizlicis salveti, sāka jo steidzīgi — manuprāt, mazliet par skaļu — strēbt zupu.

Sās svarīgās nodarbības laikā viņš ne ar mani, ne ar Kekesfalvu nerunāja ne vārda. Viņš bija aizņemts vienīgi ar ēšanu, bet tai pašā laikā viņa tuvredzīgās acis vērīgi pētīja vīna pudeles.

—   Brīnišķīgi —jūsu lieliskais vīns un turklāt deviņdesmit septītā gada! Pazīstu to kopš pēdējās reizes. Tāpēc vien jau vērts cilpot šurp pie jums. Nē, Jozef, vēl.nevajag ieliet, labāk vispirms glāzi alus.

Vienā garā malkā viņš iztukšoja glāzi un tad, no servētās paplātes ātri uz šķīvja uzlicis krietnus gabalus, sāka lēni un omulīgi ēst. Tā kā viņš vispār nelikās mūs redzot, man bija laiks pavērot ēdēju. Vīlies secināju, ka šim tik apjūsmotajam slavenajam vīram ir pati parastākā, pati omulīgākā seja, apaja kā mēness, izvagota sīkām grumbiņām un izraibināta pūtītēm, deguns kā kartupelis, noļumis dubultzods, vaigi sārti un klāti cietiem bārdas rugājiem, kakls īss un tukls, — tik tiešām Kondors bija tas, ko Vīnes dialektā sauc par «sumper» — labsirdīgs, īdzīgs negausis. Tāpat omulīgi viņš sēdēja un arī ēda; veste viņam bija sagumzīta un sapogāta tikai pa pusei; pamazām acīm redzamā bauda, ar kādu viņš notiesāja ēdienu, sāka mani kaitināt — varbūt arī tādēļ, ka atcerējos, cik pieklājīgi un laipni pie šī p^ša galda pret mani bija izturējies pulkvedis un kāds fabrikants, bet varbūt arī tādēļ, ka es šaubījos, vai varēšu dabūt noteiktu atbildi uz slepeno jautājumu no tik negausīga ēdēja un dzērēja, kurš ikreiz, iekams, lūpas čāpstinot, pagaršoja vīnu, pacēla glāzi pret gaismu.

—   Nu, kas jauns jūsu pusē? Kā būs ar ražu? Vai nav bijis pārāk sauss pēdējās nedēļās vai pārāk karsts? Lasīju kaut ko tādu avīzē. Un kā fabrikā? Kartelis jau atkal pacēlis cukura cenas? — Ar šādiem vienaldzīgiem un, jāsaka, laiskiem jautājumiem, kas neprasīja noteiktu atbildi, Kondors reižu reizēm pārtrauca savu steidzīgo un negausīgo ēšanu; šķita, ka mani viņš tīšām likās neredzam, un, lai gan jau biju dzirdējis par mediķiem raksturīgo netaktiskumu, man pret šo labsirdīgo, rupjo cilvēku modās aizvien lielākas dusmas; saīdzis nerunāju nevienu vārdu.

Bet viņu mūsu klātbūtne it nemaz netraucēja, un, kad mēs beidzot pārgājām uz viesistabu, kur bija sagatavota melna kafija, viņš, omulīgi iešēkdamies, ieslīga Edītes krēslā, kas bija ar īpašām ērtībām — ar pagriežamo grāmatplauktu, pelnu trauciņu un pārbīdāmām atzveltnēm. Tā kā dusmas padara ne tikai ļaunu, bet arī saasina uzmanību, es ar zināmu gandarījumu secināju, cik šim sliņķim īsas kājas un nobrukušas zeķes, cik izblīdis vēders, un, lai parādītu, cik maza man interese iepazīties ar viņu tuvāk, es noliku savu atzveltni tā, ka īstenībā sēdēju, pagriezis viņam muguru. Bet gluži vienaldzīgs pret manu izaicinošo klusēšanu un Kekesfalvas nervozo staigāšanu šurp un turp — vecais vīrs bez mitas šaudījās pa istabu, lai doktoram noliktu ērti pa rokai cigārus, šķiltavas un konjaku, — KOndors tūliņ izņēma no kastītes trīs ārzemju cigārus, divus nolika blakus kafijas tasei rezervē, un, lai arī cik labi viņa augumam bija piemērots dziļais atzveltnes krēsls, tas tomēr viņam vēl aizvien nelikās pietiekami ērts. Viņš nebeidza grozīties, līdz atrada vispatīkamāko stāvokli. Tikai izdzēris otru kafijas tasi, viņš apmierināti nopūtās — kā izsalkumu remdējis dzīvnieks. Cik pretīgi, cik pretīgi, es domāju. Bet tad doktors pēkšņi izstaipījās un zobgalīgi pamirkšķināja, raudzīdamies uz Kekesfalvu.

—   Nu, svētais Laurencij! Jūs laikam man pat nenovēlat izsmēķēt labo cigāru, jo nevarat sagaidīt manu raportu. Bet -jūs taču mani pazīstat, jūs zināt — es ne labprāt ieturu maltīti un runāju par medicīnu, turklāt patiesi biju pārāk izsalcis, pārāk noguris. Šodien kopš pusastoņiem esmu nepārtraukti uz kājām, un man jau bija tāda sajūta, ka ne vien kuņģis, bet ari galva! pilnīgi tukša. Nu tad, — viņš lēni ievilka dūmu un izpūta pelēku, apaļu gredzenu, —nu tad, mīļais draugs, pie lietas! Viss noris, kā vajag. Staigāšanas vingrinājumi, kustību vingrinājumi, viss, kā nākas. Varbūt pat drusku labāk nekā iepriekšējo reizi. Ar vārdu sakot, mēs varam būt apmierināti. Tikai, — viņš atkal ievilka dūmu, — tikai vispār viņas izturēšanās … tas ir, psihiskā, ziņā … es šodien manīju … bet, mīļais draugs, lūdzu, tūlīt neizbīstieties… es šodien manīju, ka viņa mazliet pārmainījusies.

Par spīti doktora aizrādījumam, Kekesfalva satraucās pārlieku. Es redzēju, kā sāka trīcēt karote, ko viņš turēja rokā.

r“Pārmainījusies.,, kā jūs to domājat.,, kādā ziņā?

—   Nu, pārmainīties nozīmē pārmainīties… es taču, mīļais draugs, neteicu «stāvoklis pasliktinājies». Kā vecais Gēte saka: paskaidrojiet, tikai ne aplam. Es pagaidām pats

vēl skaidri nevaru pateikt___ bet… bet kaut kas laikam

noticis.

Vecais vīrs vēl vienmēr turēja karoti rokā. Acīmredzot viņam nebija spēka to nolikt.

—   Kas … kas tad noticis?

Doktors Kondors pakasīja pakausi.

—   Jā, kaut es to zinātu! Nekādā gadījumā neuztraucieties! Es runāju ar jums kā ārsts, es neblēņojos un teikšu jums vēlreiz pavisam atklāti: manuprāt, nav mainījusies slimības aina, bet kaut kas mainījies viņā pašā. Es nezinu, kas, bet kaut kas ir ar viņu šodien noticis. Pirmo reizi jūtu, ka viņa man, tā teikt, izslīdējusi no rokām. — Viņš atkal ievilka dūmu, tad aši palūkojās ar mazajām acīm uz Kekesfalvu. — Ziniet — labākais būs, ja tūlīt godīgi parunāsimies. Mums taču nav ko kautrēties, un mēs varam spēlēt atklātām kārtīm. Tātad, mīļais draugs, sakiet man gluži vaļsirdīgi — vai jūs pa šo laiku aiz savas mūžīgās nepacietībai neesat ataicinājuši citu ārstu? Vai cits manā prombūtnes laikā nav Edīti izmeklējis vai ārstējis?

Kekesfalva satrūkās, it kā būtu apvainots briesmīgā noziegumā.

—• Bet, dieva dēļ, doktora kungs! Es jums zvēru pie sava bērna dzīvības ..,

—   Labi jau … labi.tikai bez zvērestiem! — Kondors viņu strauji pārtrauca. — Es tāpat jums ticu. Viss skaidrs! Peccavi![ Esmu kļūdījies — esmu uzstādījis nepareizu diagnozi; tas reizēm gadās arī galma padomniekiem, un profesoriem. Muļķīgi.., un es būtu bijis gatavs apzvērēt, ka… Nu, tādā gadījumā ir vēl kas cits… bet dīvaini, ļoti dīvaini… Jūs taču atļausiet.,, — Viņš ielēja sev trešo tasi melnās kafijas.

—   Nu, bet kas tad noticis ar viņu? Kas viņu pārvērtis?,,, Kā jūs domājat? — Kekesfalva stomīdamies, ar sausu muti vaicāja.

—   Mīļais draugs, jūs patiesi cilvēku nomokāt. Jūs velti raizējaties, dodu godavārdu, vēlreiz savu godavārdu. Ja būtu kas nopietns, es taču sveša cilvēka klātbūtnē… piedodiet, leitnanta kungs, es to nesaku aiz nedraudzības pret jums, es tikai… tad taču es nerunātu, sēdēdams atzveltnī un turklāt omulīgi dzerdams jūsu labo konjaku, — tas tiešām ir lielisks konjaks.

Viņš atkal atmetās pret krēsla atzveltni un uz mirkli, aizvēra plakstus.

_ 1 Vainīgs! (Latiņu.)

—  Jā, tas nav viegli — uz ātru roku izskaidrot, kādā ziņā viņa ir pārvērtusies, jo šim izskaidrojumam nav nekāda pamatojuma. Bet, ja arī sākumā iedomājos, ka ārstēšanā iejaucies cits ārsts, tagad nudien tam vairs neticu, to es jums, Kekesfalvas kungs, varu apzvērēt, — tas notika tāpēc, ka šodien pirmo reizi mums abiem ar Edīti nebija īsta kontakta … parastā kontakta … pagaidiet… varbūt es varu skaidrāk izteikties. Manuprāt… pēc ilgākas ārstēšanas starp ārstu un viņa pacientu neatvairāmi rodas noteikts kontakts… varbūt pat ir pārāk rupji šīs attiecības nosaukt par kontaktu, kas taču beigu beigās ir kaut kas fizisks. Sajās attiecībās ir gan uzticība, gan neuzticība, tās nostājas viena pret otru, ir pievilkšanās un atstumšana, un, pats par sevi saprotams, šīs attiecības aizvien mainās — pie tā mēs esam pieraduši. Reizēm ārstam pacients liekas pārvērties, reizēm pacientam — ārsts, reizēm viens otru saprot jau ar skatienu vien un reizēm nesaprot nemaz … Jā, pavisam, pavisam dīvaina ir šī svārstīšanās, to nevar ne aptvert, ne noteikt, cik tā liela. Visērtāk to būtu izskaidrot ar kādu salīdzinājumu, pat riskējot, ka tas var būt gaužām rupjš salīdzinājums. Ar slimnieku ir tāpat kā ar rakstāmmašīnu — ja pāris dienu neesat bijis mājās un tad pārnākat un sākat rakstīt, tad tā šķietami raksta tieši tāpat, tā darbojas iikpat teicami kā parasti, taču pēc kaut kā, ko nevarat pasacīt, jūs manāt, ka pa jūsu prombūtnes laiku cits ar to rakstījis. Un jūs, leitnanta kungs, — jūs taču katrā ziņā ievērojat ko tādu pie sava zirga, ja uz dažām dienām esat to aizdevis citam. Kaut kas citāds ir viņa soļos, viņa izdarībās, viņš ir it kā izslīdējis jums no rokām, un droši vien jūs tikpat maz varētu pateikt, kādā ziņā tas manāms, jo tik bezgalīgi mazas ir pārmaiņas… Es zinu, ka tas ir ļoti rupjš salīdzinājums, jo ārsta un slimnieka attiecības, pats par sevi saprotams, ir daudz sarežģītākas; atklāti sakot, ja man vaja-> dzētu jums paskaidrot, kādā ziņā Edīte kopš pēdējās reizes pārmainījusies, tad būtu gaužām grūti to paskaidrot. Bet kaut kas — un mani kaitina tas, ka es to nevaru izzināt, — kaut kas ir noticis ar viņu, kaut kas viņā ir mainījies.

—  Bet kā … kā gan tas izpaužas? — Kekesfalva aizgūtnēm vaicāja.

Es sapratu, ka visi Kondora zvēresti nespēj viņu nomierināt, un viņa piere spīdēja mikla no sviedriem …

—   Kā tas izpaužas? Nu, tikai sīkumos, gandrīz vai neapjaušami. Jau kāju vingrinājumu laikā es manīju, ka viņā mostas pret mani protesta gars, — iekams es vēl biju sācis viņu īsti izmeklēt, viņa jau bija nemierā ar mani: «Nav nozīmes, viss tāpat kā iepriekš!» — un tomēr viņa ar nepacietību gaidīja, ko teikšu par viņas stāvokli. Kad es ieteicu noteiktus vingrinājumus, viņa pasacīja tādas muļķīgas piezīmes kā: «Ak, tas taču nepalīdzēs,» — vai arī: «Tāpēc jau labāk nekļūs.» Es pieļauju, ka šādiem vārdiem nav nekādas nozīmes — vai nu garastāvoklis viņai slikts, vai nervi sasprindzināti, — taču līdz šim, mīļais draugs, Edīte kaut ko tādu man nekad nebija sacījusi. Iespējams, ka patiesi tikai slikts garastāvoklis … kas ikkatram var gadīties.

—   Bet vai tiešām … uz slikto pusi nekas nav mainījies?

—   Cik reižu lai es jums dodu godavārdu? Ja būtu kaut tikai drusku uz ļauno pūsi, tad taču es kā ārsts nebūtu mazāk uztraukts kā jūs, tēvs, bet redzat — esmu pavisam mierīgs. Gluži otrādi — šī spurošanās pretī man gluži pa prātam. Vārdu sakot, meitene ir nervozāka, nesavaldīgāka, ātrāk iekaist dusmās nekā pirms dažām nedēļām — laikam arī jums dažu labu reizi tas sagādājis galvassāpes. Bet, no otras puses, šāda pretošanās liecina, ka stiprāka kļuvusi griba dzīvot un izveseļoties; jo spēcīgāk, jo pareizāk sāk funkcionēt organisms, jo neatlaidīgāk tas, protams, beidzot grib pieveikt slimību. Ticiet man, mēs, ārsti, «krietnos», pakļāvīgos slimniekus nemaz tik ļoti nemīlam, kā jūs domājat. Tie vismazāk palīdz paši sev. Mēs varam tikai apsveikt slimnieka enerģisku un pat neatvairāmu pretošanos, jo tādējādi šī šķietami aplamā reakcija dažreiz dod lielākus panākumus nekā pati efektīvākā ārstēšana. Tātad vēlreiz atkārtoju — es nepavisam neesmu nobažījies: ja, piemēram, tagad sāktu jaunu ārstēšanas kursu, tas sagādātu viņai lielu piepūli. Varbūt pat tagad būtu īstais brīdis izmantot viņas psihisko stāvokli, jo tieši tas viņas slimībā ir tik svarīgs. Es nezinu, — viņš pacēla galvu un paraudzījās uz mums, — vai jūs mani pareizi saprotat.

—   Saprotam gan, — es negribīgi sacīju; tie bija pirmie vārdi, ko viņam teicu. Man viss šķita tik pašsaprotams un skaidrs. Bet vecais vīrs joprojām bija kā sastindzis. Vēl aizvien viņš raudzījās tukšu skatienu. No visa, ko Kondors mums gribēja izskaidrot, Kekesfalva, manuprāt, neaptvēra neko, jo viņš nevēlējās neko saprast. Tāpēc ka visa viņa uzmanība un bailes saistījās ar vienu domu — vai viņa kļūs vesela? Vai drīz? Kad?

—   Bet kādu ārstēšanas kursu? — Kad Kekesfalva bija uztraucies, viņš vienmēr sāka stomīties. — Kādu jaunu kursu … jūs taču runājat par kādu jaunu kursu … kādu tad jūs gribat izmēģināt? (Es tūlīt nomanīju, ka viņš pieķeras pie vārda «jauns», jo tas viņam nozīmēja jaunas cerības.)

—   Mīļais draugs, atstājiet manā ziņā to, ko es izmēģināšu un kad es to darīšu. Tikai nevajag steigties, nevajag par varēm mēģināt panākt to, ko pat ar burvestību nepanāk. Jūsu «gadījums», kā pie mums to tik nepatīkami dēvē, ir un paliek manu rūpju rūpes. Gan jau tiksim ar to galā.

Kekesfalva nomākts klusēja. Es redzēju, ka viņš tikai ar pūlēm valdās, lai vēl un vēl reizi neatkārtotu savus bezjēdzīgos, neatlaidīgos jautājumus. Arī Kondors bija laikam pamanījis, cik nomākts viņš klusē, jo viņš pēkšņi piecēlās.

—   Šodien pietiks, vai ne? Par saviem novērojumiem esmu jums pastāstījis, viss tālākais būtu tukša pļāpāšana… Pat tad, ja Edīte tuvākajā laikā kļūst vēl nervozāka, neizbīstieties; gan es zināšu, kā palīdzēt. Viens gan jums jāievēro: neesiet vienmēr tik uzbudināts, nestaigājiet tik tramīgs ap slimnieci. Un tad vēl ko: pievērsiet stingru uzmanību pats saviem nerviem. Jūs izskatāties tik noguris, un es baidos, ka jūs ar savu urdīšanos un zūdīšanos vēl vairāk sevi nomocīsiet, nevis varēsiet savam bērnam palīdzēt. Visprātīgāk būs, ja jūs jau šovakar pat liksieties agri gulēt un pirms tam iedzersiet dažus pilienus baldriāna, lai no rīta pieceltos spirgts un vesels. Tas ir viss. Šodien pietiks norādījumu. Es vēl izsmēķēšu savu cigāru un tad rikšošu tālāk.

—   Vai tiešām .«,. tiešām jau gribat iet?

Kondors palika nelokāms.

—   Jā, mīļais draugs, šodien pietiek. Man šovakar vēl kāds novārdzināts pacients; esmu viņam ieteicis garas pastaigas. Kā redzat, esmu kopš pusastoņiem no rīta nepārtraukti uz kājām; visu priekšpusdienu sabiju slimnīcā, tur kāds dīvains atgadījums, proti… Bet lai tas paliek… Tad braucu vilcienā, ierados šeit, un mums, ārstiem, šad tad jāizvēdina plaušas, lai galva kļūst skaidra. Tātad — lūdzu, šodien nekādu auto, es labāk rikšošu kājām! Tik brīnišķīgs pilns mēness. Pats par sevi saprotams, ka leitnanta kungu negribu vest līdzi; lai viņš jums vēl mazuliet pakavē laiku, ja jūs, par spīti ārsta aizliegumam, katrā ziņā gribētu palikt nomodā.

Taču es tūlīt atcerējos savu misiju. Dedzīgi ieteicos, ka man rīt īpaši agri jāiet uz pulku un tāpēc jau sen būtu vajadzējis atvadīties.

—   Nu, ja esat ar mieru, iesim reizē!

Kekesfalvas pelnu pelēkās, nespodrās acis tikai tagad pirmoreiz iemirdzējās. Uzdevums! Jautājumi! Apvaicāšanas!

—   Un es tūdaļ iešu gulēt, — viņš sacīja ar šķietamu padevību, aiz Kondora muguras man zagšus uzmezdams mirkli. Atgādinājums nebija nepieciešams, es jau tāpat manīju, cik strauji man sit pulss rokā pie manšetes. Sapratu, ka tagad sākas mans uzdevums.

Tikko mēs abi ar Kondoru bijām izgājuši pa nama parādes durvīm, tā neviļus palikām stāvot uz paša augšējā pakāpiena, jo apbrīnojami skaists atklājās skats uz dārzu mājas priekšā. Satraukuma pilnajās stundās, ko bijām pavadījuši istabās, nevienam no mums nebija ienācis prātā palūkoties ārā pa logu; mūs pārsteidza gluži negaidīta pārvērtība. Zvaigznēm nosētajās debesīs stāvēja spoži noslīpēta sudraba ripa — milzīgs pilns mēness, un, lai gan saulainajā dienā sakarsušais gaiss mūs apvēdīja ar vasarīgu elpu, šķita, ka tai pašā laikā spožā vizma uzbūrusi pasaulē ziemu. Kā tikko uzkritis sniegs mirdzēja oļi starp vienādi apgriezto krūmu rindām, kuru tumšās ēnas krita uz klajā ceļa. Kā bez elpas, sastinguši stāvēja koki, gan iesārti un sidrabaini mirgodami gaismā, gan iegrimuši tumsā. Nekad neatceros redzējis mēness gaismu tik rēga i n u kā šeit, lielā mierā un nekustīgumā ieslīgušajā, salta mirdzuma pielijušajā dārzā; šķietami ziemīgās gaismas valdzinājums tā maldināja, ka mēs neviļus vilcinādamies spērām soļus uz spīguļojošajām kāpnēm, it kā tās būtu slidens stikls. Bet, kad gājām pa krēslaino, kā ar sniegu nosnigušo grantēto aleju, pēkšņi bijām nevis vairs divi gājēji, bet četri, jo spilgtajā mēness gaismā skaidri konturētas mums pa priekšu steidzās mūsu ēnas. Negribot man bija jāpievērš uzmanība abām neatlaidīgajām pavadonēm, kuru nemierīgie silueti atdarināja katru mūsu kus

tību, un zināmu gandarījumu man sagādāja tas —* mūsu izjūtas reizēm ir dīvaini bērnišķīgas —, ka mana ēna bija garāka, slaidāka un, vārdu sakot, «labāka» nekā manam tuklajam, druknajam ceļabiedram.

Sī pārākuma apziņa radīja manī lielāku pašpaļāvību; es zinu, ka vajag diezgan drosmes, lai atzītos šādā vientiesībā. Dvēsele taču aizvien tiek pakļauta visdīvainākajām nejaušībām, un tieši visnenozīmīgākie ārējie iespaidi bieži vien veicina vai arī apslāpē mūsu drosmi.

Ne vārda nebilzdami, bijām aizgājuši līdz restotajiem vārtiem. Lai tos aizvērtu, mums vajadzēja pavērsties atpakaļ. Kā vesels ledus masīvs zilganā fosfora gaismā vizēja mājas fasāde. Un pārlieku spožā mēness gaisma tā žilbināja acis, ka nevarēju atšķirt, kurš logs vēl bija apgaismots no iekšpuses un kuru vērta gaišu mēnesnīcas atspulgs. Tikai vārtiņu roktura spalgais atsitiens pāršķēla klusumu. Rēgainajā klusumā dzirdot šo pasaulīgo troksni, Kondoram, šķiet, radās drosme kļūt pret mani necerēti vaļsirdīgam.

—   Nabaga KekesfalvaI Es visu laiku jau mokos ar pašpārmetumiem — vai neesmu bijis pret viņu pārāk skarbs. Protams, zinu, ka viņš jo labprāt būtu mani vēl vairākas stundas aizkavējis un uzdevis simtiem jautājumu vai arī simtiem reižu vaicājis vienu uri to pašu. Bet es nudien vairs nespēju to izturēt. Pārāk smaga bija šī diena: no agra rīta līdz vēlam vakaram slimnieki un turklāt tādi gadījumi, kad nezin, ko iesākt.

Pa šo laiku mēs bijām nokļuvuši alejā, kur tumšajam koku zaru pinumam spiedās cauri mēness gaisma un jo spilgtāk uz šosejas vizēja baltie oļi. Mēs abi bridam pa šo gaismas straumi. Jutu pārāk lielu respektu pret viņu, lai ko atbildētu, bet Kondors, šķiet, mani nemaz neredzēja.

—   Un tad kādā dienā man viņa tirdīšana vairs nebija izturama. Vai saprotat — mūsu profesijā slimnieki nekādā ziņā nesagādā vislielākās grūtības, ar viņiem beigu beigās iemācās apieties, rodas pat īpaša iemaņa. Un galu galā, ja slimnieks žēlojas un jautā, un ir nepacietīgs, tas jau iederas viņa stāvoklī — tas ir tāpat kā drudzis vai galvas sāpes. Mēs vienmēr esam gatavi saprast viņa nepacietību, mēs esam ar to rēķinājušies un to sagaidām, ikkatram mums ir prātā mierinoši un nepatiesi vārdi, gluži tāpat kā miegazāles un sāpes remdinoši pilieni. Bet neviens mums tā nesagandē dzīvi kā slimnieku radinieki un piederīgie, kas neaicināti ielaužas starp ārstu un slimnieku un vienmēr grib izzināt «patiesību». Viņi izturas tā, it kā šobrīd pasaulē būtu slims tikai šis cilvēks un rūpēties vajadzētu tikai par viņu, par viņu vienīgo. Es patiesi neļaunojos par Kekesfalvas jautājumiem, bet, saprotiet, ja nepacietība kļūst hroniska, tad reizēm pacietības mērs ir pilns. Desmitiem reižu esmu viņam stāstījis, ka pašlaik man pilsētā kāds smags saslimšanas gadījums, ka cilvēka dzīvība likta svaru kausos. Un, lai gan viņš to zina, tomēr zvana man ik dienas pa telefonu un aicina un aicina mani, gribēdams ar varu piespiest, lai saku, ka ir cerības uz izveseļošanos. Un tai pašā laikā es kā ārsts zinu, cik liktenīgs viņam var būt šāds uztraukums, esmu daudz vairāk noraizējies, nekā viņš domā, daudz vairāk. Laime, ka viņš nenoprot, cik stāvoklis nopietns.

Es iztrūkos. Tātad tomēr tik ļauni! Pilnīgi atklāti un spontāni Kondors man bija sniedzis ziņas, ko man vajadzēja no viņa slepus izvilināt. Stipri uzbudināts, es viņam jautāju:

—   Piedodiet, doktora kungs, jūs taču saprotat, ka tas mani uztraucman nebija ne jausmas, ka ar Edīti ir tik ļauni…

—   Ar Edīti? — Kondors, gauži izbrīnījies, pavērsās pret mani. Liekas, viņš nu tikai pirmoreiz attapa, ka ir sarunājies ar otru cilvēku. — Kāpēc ar Edīti? Neesmu taču ne vārda bildis par viņu … Jūs mani esat galīgi pārpratis … Nē, nē, Edītes veselības stāvoklis patiešām nav mainījies *— diemžēl vēl vienmēr nav mainījies. Bet es raizējos par viņu, par Kekesfalvu pašu, un manas raizes kļūst aizvien lielākas. Vai jums nav dūries acīs, cik ļoti viņš pēdējos pāris mēnešos ir pārvērties? Cik slikti viņš izskatās, kā no nedēļas nedēļā aizvien vairāk sakrītas?

—   Es, protams, nevaru par to spriest… man tikai kopš dažām nedēļām ir gods fon Kekesfalvas kungu pazīt un…

—   Ak tā — pareizi! Piedodiet… tad jau jūs, dabiski, nevarat par to spriest… Bet es pazīstu viņu kopš gadiem, un, kas attiecas uz mani, es šodien patiesi izbijos, kad nejauši paraudzījos uz viņa rokām; vai jūs neesat ievērojis, cik tās caurspīdīgas un kaulainas — ziniet, ja daudzkārt redzētas mirušo rokas, tad ikreiz jūties nepatīkami pārsteigts, ieraugot tādu zilganu roku krāsu dzīvam cilvēkam. Un tad… man nepatīk viņa nevaldāmais jūtīgums: aiz mazākā saviļņojuma viņam kļūst miklas acis, un, kolīdz viņš drusku iztrūkstas, tā nobāl. Taisni tiem vīriešiem, kas agrāk bijuši tik strauji un enerģiski, kāds bija Kekesfalva, tāda nevaldīšana pār sevi ir bīstama. Diemžēl neko labu nenozīmē tas, ja stiprs cilvēks pēkšņi kļūst tik gļēvs, — jā, man nepatīk pat tas, ka viņš pēkšņi kļūst labsirdīgs. Kaut kas nav kārtībā, kaut kas iekšķīgi nav vairs stabils. Protams, es jau sen esmu apņēmies viņu reiz pamatīgi izmeklēt — es tikai īsti neiedrošinos to darīt. Mans dievs, ja viņu turklāt vēl uzvedinātu uz domām, ka viņš pats ir slims, un pat uz tādām domām, ka viņš varētu nomirt un savu paralizēto.meitu pamest pasaulē vienu, — tas vispār nav iedomājams! Viņš tāpat jau nomoka sevi ar mūžīgām domām par nāvi, nomoka sevi ar šo nevaldāmo nepacietību … Nē, nē, leitnanta kungs, jūs esat mani pārpratis — nevis Edīte, bet viņš man sagādā lielākās raizes … es baidos, ka vecais vīrs vairs nebūs ilgs dzīvotājs. „

Es biju galīgi satriekts. Kaut kas tāds man nemūžam nebija ienācis prātā. Man toreiz bija divdesmit pieci gadi un es vēl nebiju redzējis mirstam nevienu cilvēku. Tāpēc nespēju uzreiz pat aptvert, ka cilvēks, ar kuru nupat vēl biju sēdējis pie viena galda, ēdis, dzēris un runājis, varētu rīt jau sastindzis gulēt līķautā. Tai pašā brīdī jutu sīku, spēju dūrienu sirdī, kas liecināja, ka esmu šo veco vīru patiesi iemīļojis. Kaut kas bija jāsaka.

—   Briesmīgi, — aizkustināts un apjucis es vienīgi pateicu, — tas gan būtu gaužām briesmīgi. Tik smalks, tik labsirdīgs cilvēks, ar tādu plašu vērienu — patiešām pirmais īstais ungāru aristokrāts, ko esmu sastapis …

Bet tad notika kaut kas negaidīts. Kondors tik spēji apstājās, ka arī man negribot vajadzēja palikt stāvam. Viņš palūkojās manī ciešu skatienu, briļļu stikli iezibējās, viņam strauji pavēršoties sānis. Pāris reižu ievilcis elpu, viņš pavisam apjucis vaicāja:

—  Aristokrāts? … Turklāt vēl īsts? … Kekesfalva? Pie-' dodiet, mīļais leitnanta kungs… bet vai jūs domājat nopietni … par to īsto ungāru aristokrātu?

Es šo jautājumu īsti nesapratu. Jutu tikai, ka esmu pateicis ko aplamu. Tāpēc samulsis teicu:

—  Varu spriest vienīgi pēc savas pieredzes, un fon Kekesfalvas kungs ik reizes man parādījis sevi no smalkākās un labākās puses … pie mums pulkā allaž valdījis uzskats, ka ungāru aristokrāti ir ļoti augstprātīgi.,. Bet.,.

es ,», es nekad neesmu sastapis laipnāku cilvēku … es … es,..

Apklusu, jo manīju, ka Kondors mani aizvien vēl vēro ar lielu uzmanību. Viņa apaļā seja mēness gaismā spīdēja, pārāk lieli mirguļoja briļļu stikli, aiz kuriem es neskaidri redzēju pētījošās acis; man radās netīkama sajūta — šķita, ka es kā ķepurīgš kukainis būtu palikts zem stipri palielinošas lupas. Ja uz ceļa būtu gājēji, tad tiem šī aina, kā mēs stāvējām ceļa vidū viens otram pretī, būtu likusies pārlieku dīvaina. Tad Kondors nodūra galvu, sāka atkal soļot uz priekšu un it kā pie sevis murmināja:

—   Jūs tomēr esat… savāds cilvēks — piedodiet, es to nekādā ziņā nedomāju ļaunā nozīmē. Taču tas nudien ir savādi… Jūs apciemojat, kā dzirdu, nu jau vairākas nedēļas viņus. Turklāt jūs dzīvojat mazpilsētā, īstā vistu kūtī, bez tam vēl tādā, kur vareni tiek kladzināts, — un uzskatāt Kekesfalvu par magnātu.,. Vai nekad neesat no pulka biedriem dzirdējis piezīmes… es negribu teikt, ka nelabvēlīgas, bet kā nekā tomēr piezīmes, ka ar viņa aristokrātismu nav īsti tā, kā vajadzētu .kaut kas taču jums būs bijis jādzird …

—   Nē, — es strauji atbildēju un manīju, ka manī mostas niknums (nav nekāda tīkama sajūta, ja tevi novērtē kā «savādu» un «dīvainu»), — diemžēl man neviens neko nav stāstījis. Es nekad ne ar vienu pulka biedru neesmu vēl runājis par fon Kekesfalvas kungu.

—   Jocīgi gan, — Kondors nomurmināja. — Jocīgi. Man vienmēr likās, ka viņš, stāstot par jums, pārspīlē. Un, ja man jāsaka atklāti, šodien, šķiet, man ir nepareizu diagnožu diena — es viņa entuziasmam mazliet neticēju … Es lāgā nespēju ticēt, ka jūs būtu pie viņiem aizgājis vienīgi nelaimīgā pārpratuma dēļ, kas notika dejas zālē, un tad aizvien vēl turpinājis uz turieni iet… vienkārši aiz simpātijām, aiz līdzjūtības. Jūs nezināt, ka vecais vīrs top izmantots, un es biju apņēmies (kāpēc man jums to nepasacīt?) izzināt, kas jūs īsti vilina šai mājā. Klusībā nodomāju: vai nu šis puisis — kā lai to pieklājīgi pasaka? — ir liels aprēķinātājs un grib iedzīvoties mantā, vai arī viņa nolūks ir godīgs un viņš savā sirdī ir gauži naivs, jo tikai nepiedzīvojušus jaunus cilvēkus vilina viss traģiskais un bīstamais. Starp citu, jaunam cilvēkam gandrīz vienmēr ir pareiza nojausma, un jūs ļoti labi esat nomanījis … ka šis Kekesfalva patiešām ir savdabīgs vīrs. Es labi saprotu, ko

par viņu var teikt, un vienīgi tas — lūdzu, piedodiet! — man šķita mazliet dīvaini, ka jūs viņu nosaucāt par aristokrātu. Bet ticiet man, jo es viņu pazīstu labāk nekā te visi pārējie, — jums nav jākaunas par to, ka esat pret viņu un nelaimīgo meiteni tik draudzīgs. Lai ko arī jums stāstītu, tas jūs nedrīkst mulsināt. Tam visam nav nekāda sakara ar šo aizkustinošo, satriekto cilvēku, kāds Kekesfalva ir tagad.

Kondors to visu stāstīja, iedams uz priekšu un uz mani nemaz nepaskatīdamies; tikai pēc krietna brīža viņa soli atkal kļuva lēnāki. Manīju, ka viņš kaut ko apsver, un nevēlējos viņu traucēt. Gājām četras piecas minūtes viens otram blakus, pilnīgi klusēdami; mums pretī brauca kāds pajūgs, mēs pagājām malā, un zemnieku kučieris ziņkārīgi pablenza uz dīvaino pāri — uz leitnantu blakus mazā auguma tuklajam, briļļainajam kungam — uz tiem abiem, kas klusēdami vēlā naktī pastaigājās pa šoseju. Mēs palai' dām pajūgu garām, kad Kondors pēkšņi pievērsās man.

—   Paklausieties, leitnanta kungs! Pa pusei nokārtoti darījumi un pa pusei izteikti norādījumi ir vienmēr tikai par nelaimi; viss ļaunais šai pasaulē rodas aiz nepilnības. Varbūt man gan pārāk daudz izsprucis pār lūpām, un es nekādā gadījumā nevēlos, ka jūs savos labajos uzskatos būtu maldījies. No otras puses, efcmu padarījis jūs ziņkārīgu, jūs noteikti gribēsiet ko uzzināt no citiem, un man diemžēl būs jāraizējas, ka netiksiet gluži pareizi informēts. Un galu galā tas taču ir neiespējami — apmeklēt ilgāku laiku cilvēkus viņu mājā un nezināt, kas viņi ir, — droši vien jūs turpmāk nevarētu tur iegriezties un izturēties tikpat brīvi kā līdz šim. Ja jums, leitnanta kungs, patiesi interesē kaut ko uzzināt par mūsu draugu, tad esmu jūsu rīcībā. \

—   Bet protams.

Kondors izvilka pulksteni.

—   Bez piecpadsmit vienpadsmit. Mums atliek vēl veselas divas stundas laika. Mans vilciens iet tikai vienos divdesmit. Taču, manuprāt, šādas sarunas nevedas uz šosejas. Varbūt jūs zināt kādu klusu stūrīti, kur var mierīgi parunāties.

Es apdomāju.

—   Vislabāk būtu «Tiroles vīna pagrabiņā» Erchercoga Fridriha ielā. Tur ir nelielas ložas, kur var justies pilnīgi netraucēti.

—   Lieliski! Tas būs visprātīgāk, — viņš atbildēja un atkal pielika soli.

Nebilzdami vairs ne vārda, mēs devāmies tālāk pa šoseju. Drīz vien spožajā mēness gaismā jau rindojās pilsētas pirmie nami, un laimīgi gadījās, ka pavisam tukšajās ielās nesastapām arī nevienu no mana pulka biedriem. Nezinu, kālab, bet man nebūtu patīkami, ja nākamajā dienā kāds apjautātos par manu ceļabiedru. Kopš biju iekļuvis tik dīvaini sarežģītā situācijā, es bailīgi slēpu katru pavedienu, kas varētu ievest šai labirintā, jo jutu, ka tas mani vilina ieslīgt vēl aizvien jaunos noslēpumainos dziļumos.

«Tiroles vīna pagrabiņš» bija neliels, omulīgs krodziņš ar mazliet apšaubāmu slavu. Tas atradās nomaļā, senlaicīgā, līkā ieliņā un tika uzskatīts par otrās vai trešās šķiras viesnīcu; to bija iecienījuši mūsu virsnieki, jo iecietīgais, aizmāršīgais portjē viesus, kas pieprasīja istabu ar divguļamu gultu kaut vai dienas vidū, neapgrūtināja ar reģistrācijas zīmi, kā bija noteikusi policija. Lai tiktu saglabāts īsāku vai ilgāku izpriecu stundu noslēpums, bija radīti labvēlīgi apstākļi iekļūšanai mīlas ligzdiņā (mazpilsētai ir tūkstoš acu) un bija iespējams izmantot nevis visiem redzamo ieeju, bet no kroga telpas iziet tieši kāpņu telpā, no kurienes varēja sasniegt slepeno vietu. Graudu degvīns un muskatvīns, ko pārdeva šā apšaubāmās slavas krodziņa apakšstāvā, nebūt nebija peļams; pie smagiem, netēstiem koka galdiem te katru vakaru omulīgi sēdēja pilsētiņas vīri un, dzerot vīnu, vai nu rāmāk, vai dedzīgāk apsprieda gan neatliekamās vietējās, gan pasaules mēroga problēmas. Visgarām šai četrstūrainajai, mazliet negaumīgajai telpai, ko izmantoja krietnie viesi, kuri neko citu netīkoja kā vien iedzert vīnu un nosist laiku, drusku augstāk bija izbūvēta galerija ar tā sauktajām «ložām», kuras citu no citas atdalīja pietiekami bieza, skaņas necaurlaidīga, pārlieku daudziem kokā iededzinātiem un muļķīgiem dzērāju tostiem izrotāta siena. Biezas portjeras tik pamatīgi norobežoja šīs astoņas «kojas» no kopējās telpas, ka tās varēja uzskatīt gandrīz vai par Chambres sйparйes[5], un tādam nolūkam tās arī zināmā mērā noderēja. Kad garnizona virsnieki vai viengadnieki gribēja izklaidēties ar Vīnes meitenēm, viņi lika rezervēt kādu no ložām, un pat mūsu pulkvedis, kas modri sekoja disciplīnai, pilnīgi attaisnoja šo gudro pasākumu, jo tas liedza civilistiem ieskatīties viņa jauno vīru jautro stundu dzīvē. Diskrēcija kā augstākais likums valdīja arī krodziņa iekšējās paražās, īpašnieks Ferleitnera kungs Tiroles tautas apģērbos tērptajām viesmīlēm bija stingri piekodinājis nekad neatvilkt svētās portjeras, iepriekš skaļi neieklepojoties, un arī citādi netraucēt virsnieku kungus, kamēr viņi paši nav aicinājuši, paskandinot zvaniņu. Tā reizē tika baudītas izpriecas un jo teicami nosargāts armijas gods.

Nav gan bieži gadījies dzirdēt, ka šādu vīna pagrabiņa ložu kāds būtu gribējis izmantot vienīgi netraucētai sarunai. Bet man būtu bijis nepatīkami, ja doktora Kondora apsolīto paskaidrojumu traucētu manu biedru apsveicināšanās vai ziņkārība, vai arī ja, ienākot augstākas pakāpes virsniekam, man vajadzētu pazemīgi pielēkt kājās. Jau tas vien, ja kopā ar Kondoru man nāktos iet cauri viesu zālei, man būtu bijis neērti — kā gan nākošajā rītā par mani zobotos, ja es ar svešo, tuklo kungu vienatnē ielavītos tik intīmi nošķirtā vietā; taču, iegājis pagrabiņā, tūlīt apmierināts redzēju, ka te valda pilnīgs tukšums, kāds nenovēršami mēdz būt mazās garnizona pilsētiņās mēneša beigās. Te nebija neviena no mūsu pulka, mēs varējām izvēlēties jebkuru ložu —• visas bija brīvas.

Acīmredzot tādēļ, lai viesmīle turpmāk vairs neparādītos, Kondors nekavējoties pasūtīja divus litrus baltvīna, tūlīt samaksāja un nolika meičai tik prāvu dzeramnaudu, ka viņa pateikdamās pasacīja «uz veselību» un pazuda uz visu vakaru. Portjeras noslīdēja lejup, un tikai reižu reizēm pavisam neskaidri no blakusgaldiem atlidoja pa skāņām vārdam vai smiekli. Mēs savā «cellē» bijām pilnīgi nošķirti un netraucēti.

Kondors piepildīja glāzes: vispirms man vienu no augstajiem pokāliem, tad pats sev; pēc viņa rāmajām kustībām es nomanīju, ka visu, ko viņš man gribēja sacīt (un varbūt arī to, ko nepateica), viņš klusībā jau bija agrāk pārdomājis. Kad viņš man beidzot pievērsās, viss viņa gurdenums un apmierinātība, kas mani pirmāk viņā bija kaitinājis, likās pilnīgi pagaisis; viņa skatiens bija gauži vērīgs.

—   Vislabāk būs, ja sāksim visu no paša sākuma un pašlaik nemaz nepieminēsim dižciltīgo laju fon Kckesfalvas kungu, jo tāda toreiz vēl nemaz nebija. Nebija ne zemes īpašnieka melnajos svārkos, ar apzeltītu ietvaru brillēm uz acīm, ne aristokrāta vai magnāta. Bija tikai sīks ebreju puika ar šaurām krūtīm un modrām acīm, kurš dzīvoja nabadzīgā ciemā pie Ungārijas un Slovakijas robežas un kuru sauca Leopolds Kanics un, manuprāt, vispār sauca vienīgi par Lemmelu Kanicu.

Es laikam pielēcu kājās vai kaut kā citādi izrādīju ārkārtīgu pārsteigumu, jo visu biju sagaidījis dzirdēt, tikai ne to. Bet Kondors smaidīdams mierīgi turpināja:

—   Jā, Kanics, Leopolds Kanics, ko citu varu sacīt; tikai daudz vēlāk pēc kāda ministra ieteikuma viņa vārds tapa tik skanīgi ungārisks un greznots ar muižnieka titulu. Jūs droši vien esat piemirsis, ka cilvēks ar ietekmi un labiem sakariem, kas nodzīvojis te ilgu laiku, var peau neuve\ likt savam vārdam skanēt ungāriski un dažkārt pat iegūt titulu. Beigu beigās — kā jūs, jauns cilvēks, to arī varētu zināt? Ne jau mazums ūdeņu Leitā aiztecējis, kopš šis knauķis, šis viltīgais ebreju puika ar šaudīgajām acīm, pieskatīja zemnieku zirgus un pajūgus, kamēr viņi krogā žūpoja, vai arī par pāris kartupeļiem stiepa sievām grozus no tirgus uz mājām.

Kekesfalvas tēvs vai, pareizāk, Kanica tēvs tātad bija nevis magnāts, bet nabadzīgs ebrejs ar sprogainiem matiem, kurš nomāja degvīna krodziņu šosejas malā netālu no kādas pilsētiņas. Rītos un vakaros te apstājās meža cirtēji un važoņi, lai Karpatu salā pirms vai pēc brauciena sasildītos ar vienu vai arī vairākām septiņdesmitgadīga degvīna glāzēm. Reizēm ugunīgais dzēriens viņiem pārāk stipri iesitās galvā. Tad viņi sadauzīja glāzes un krēslus, un reiz, kad notika tāds kautiņš, Kanica tēvs tika nāvīgi ievainots. Daži zemnieki, apdzērušies mājupceļā no tirgus, sāka plūkties, un, kad krodzinieks, lai pasargātu savu trūcīgo iedzīvi, mēģināja viņus izšķirt, kāds milzonīgs tēvainis viņu sagrāba un iegrūda kaktā, tā ka viņš vaidēdams tur palika guļot. Kopš šās dienas Kanica tēvs sāka spļaut asinis un pēc gada slimnīcā nomira. Nekādu naudas līdzekļu viņš neatstāja, māte, drosmīga sieviete, lai nopelnītu iztiku sev un mazajiem bērniem, pelnījās kā veļas mazgātāja un bērnu saņēmēja. Turklāt viņa vēl staigāja pa mājām, pārdodama preces, un mazais Leopolds viņai palīdzēja un nesa saiņus uz muguras. Kur vien varēdams viņš centās dabūt kādu kreiceri — tirgonim palīdzēja kā izsūtāmais zēns, devās no ciema uz ciemu kā kurjers. Tai vecumā, kad citi bērni vēl līksmi rotaļājās ar stikla bumbiņām, viņš jau smalki zināja, cik viss maksā, kur ko var nopirkt vai pārdot, kā var kļūt noderīgs un nepieciešams. Pie tam viņam vēl atlika laika kaut ko mācīties. Rabīns zēnu mācīja lasīt un rakstīt, un viņš aptvēra visu tik veikli, ka trīspadsmit gadu vecumā jau varēja strādāt pie advokāta par rakstvedi un par dažiem kreiceriem uzrakstīt sīktirgotājiem rēķinus un izpildīt nodokļu lapas. Lai taupītu gaismu, jo katra petrolejas lāse nabadzīgajā mājas iedzīvē jau nozīmēja izšķērdību, viņš augas naktis nosēdēja pie dzelzceļa sarga mājiņas signāllampas, — ciemam nebija pašam savas stacijas, — un tur cītīgi lasīja citu aizmestās avīzes. Jau tolaik ciema vecie vīri atzinīgi purināja bārdas un pareģoja, ka no šī puišeļa iznākšot lietaskoks.

Kā viņam vēlāk izdevās no Slovakijas ciema aizkļūt uz Vīni, to nezinu. Bet, kad viņš savos divdesmit gados atkal uzradās šai apkaimē, tad bija jau ievērojamas apdrošināšanas sabiedrības aģents un atbilstoši savai nerimtīgajai rosībai bez sava tiešā darba veica vēl neskaitāmus sīkus pienākumus. Viņš kļuva tas, ko Galīcijā dēvē par «faktoru», proti, cilvēks, kas tirgojas ar it visu, kas visu apgādā un «uzceļ tiltu» starp pieprasītāju un piedāvātāju.

Pirmajā laikā viņu tikai pacieta. Bet drīz vien viņu saka ievērot un viņš pat kļuva nepieciešams. Jo viņš visu zināja un visā orientējās: ja kāda atraitne gribēja izprecināt savu meitu, Kanics tūdaJ tapa precību starpnieks; citur kāds vēlējās izceļot uz Ameriku, un šim nolūkam viņam vajadzēja izziņas un dokumentus; to visu sagādāja Leopolds. Turklāt viņš pirka vecas drānas, pulksteņus, senas lietas, novērtēja un mainīja zemes gabalus un preces, un zirgus, un, ja kādam virsniekam bija nepieciešams galvojums, tad Kanics parūpējās par to. Gads gadā paplašinājās viņa zināšanu loks un darbības lauks.

Ar šādu enerģiju un neatlaidību var visādi gūt peļņu. Taču pie mantas tikt vienmēr var, tikai ievērojot īpašu atbilstību starp ieņēmumiem un izdevumiem, starp peļņu un patēriņu. Ar to nu saistās otrs noslēpums, kā mūsu draugs Kanics tika uz augšu, *=-* viņš visus šos gadus tikpat kā neko neiztērēja pats savām vajadzībām, tikai pabalstīja radinieku baru un sagādāja brālim iespēju mācīties. Vienīgais, ko viņš pats sev atļāvās iegādāties, bija melni svārki un jums labi pazīstamās brilles apzeltītajos ietvaros; so briļļu dēļ zemnieki viņu uzskatīja par «skolotu» cilvēku. Bet arī tad, kad jau sen bija ticis pie turības, viņš joprojām aiz piesardzības vienmēr notēloja, ka ir sīks aģents/ Jo «aģents» ir brīnišķīgs vārds.— plats mētelis, aiz kura var paslēpt visu. Un Kekesfalva aiz tā" paslēpa galvenokārt to, ka sen vairs nav starpnieks, bet ir naudas aizdevējs un uzņēmējs. Viņam likās, ka daudz svarīgāk un pareizāk ir kļūt bagātam, nevis tikt uzskatītam par bagātu (it kā viņš būtu lasījis Sopenhauera gudro «Paralipomenu» — par to, kas cilvēks ir vai tikai iztēlojas esam).

Gudrs, centīgs un taupīgs cilvēks īsākā vai ilgākā laikā tiek pie naudas, taču tālab, manuprāt, nav ne filozofiski jāspriedelē, ne arī jābrīnās. Mēs, ārsti, beigu beigās vislabāk zinām, ka izšķirošos dzīves brīžos bankas konts maz ko var līdzēt. Man jau no sākta gala tiešām imponēja tas, ka mūsu Kanicam piemita gandrīz vai dēmoniska griba vienlaicīgi ar mantas pieaugumu vairot arī savas zināšanas. Naktīs, braukdams vilcienā, katru brīvo stundu ekipāžā, viesnīcā, ceļojumos — visur viņš lasīja un mācījās. Izpētīja visas likumu grāmatas — gan tirdzniecības, gan rūpniecības tiesības, lai pats sev būtu advokāts; viņš vērīgi sekoja izsolēm Londonā un Parīzē kā profesionāls antikvārs un kā īsts baņķieris pamatīgi iedziļinājās visās finanšu operācijās: tā viņa darījumi pamazām pieņēma aizvien lielākus apjomus. No zemnieka viņš kļuva par nomnieku, no nomnieka — par ievērojamu, dižciltīgu muižas īpašnieku; drīz vien viņš bija starpnieks ražas un mežu pārdošanā, apgādāja fabrikas ar izejvielām, dibināja akciju sabiedrības, un beidzot viņam pat tika uzticēta armijas apgāde, un arvien biežāk ministriju uzgaidāmās telpās varēja redzēt melnos svārkus un brilles zeltītajos rāmjos. Taču vēl vienmēr — un viņam varbūt jau toreiz piederēja ceturtdaļmiljona vai pusmiljona kronu — vietējie iedzīvotāji uzskatīja viņu par necilu aģentu un joprojām ļoti nevērīgi sveicināja «šo» Kanicu, līdz viņš izdarīja savu lielo kombināciju un vienā rāvienā no Lemmela Kanica kļuva par fon Kekesfalvas kungu.

Kondors uz brīdi apklusa.

—      Tā! Ko es jums līdz šim stāstīju, to esmu dzirdējis

tikai no citu mutes. Bet pēdējo notikumu pastāstīja viņš pats. Pastāstīja to naktī, kad mira viņa sieva, kas bija izoperēta, — no desmitiem.vakarā līdz rīta gaismai mēs sēdējām kādā sanatorijas istabā. Kopš šā mirkļa varu galvot par katru vārdu, jo tādos dzīves brīžos nemēdz melot. v

Kondors nesteigdamies, domās iegrimis, iebaudīja mazu malciņu, tad aizsmēķēja jaunu cigareti; manuprāt, tā jau bija ceturtā šajā vakarā, un šī nerimtīgā smēķēšana man dūrās acīs. Sāku noprast, ka uzsvērti omulīgā, joviālā izturēšanās, viņa rāmā un šķietami nevērīgā runāšanas maniere ir īpaši apgūta ārsta tehnika, lai pa šo laiku būtu iespējams visu mierīgāk pārdomāt (un varbūt arī novērot). Trīs četras reizes viņa pilnīgās, gurdās lūpas ievilka cigāra dūmus, un viņš gandrīz vai sapņaini vēroja dūmu aplīšus. Tad pēkšņi viņš strauji sarosījās.

—  Sis stāsts, kā Leopolds jeb Lemmels Kanics kļuva par Kekesfalvas kungu un īpašnieku, sākās pasažieru vilcienā, kas brauca no Budapeštas uz Vīni. Lai gan mūsu draugam jau bija četrdesmit divi gadi un mati metās iesirmi, viņš tajos gados naktis vēl lielāko tiesu aizvadīja ceļojumos — taupīgie arī laiku veltīgi neizšķiež —, un lieki būtu pieminēt, ka viņš vienmēr brauca trešajā klasē. Kā vecam profesionālim viņam sen bija izstrādāta sava tehnika ceļojumiem naktīs. Vispirms viņš uz, cietā sola izklāja skotu pledu, ko kādreiz bija par lētu naudu ieguvis kādā izsolē. Tad rūpīgi uzkāra savus mūžam nemainīgos melnos svārkus uz pakaramā, lai tos pasaudzētu, ielika brilles zeltītajos rāmjos briļļu etvijā, izņēma no audekla ceļasomas — pie ādas kofera viņš vēl līdz šim nebija ticis — pūkainus vecus mājas svārkus, beidzot uzmauca dziļi uz pieres cepuri, lai gaisma nespīdētu acīs, un iespiedās kupejas stūrī, jo sen bija pieradis arī sēžot gulēt. Jau bērnībā mazais Lemmels bija iemācījies iztikt bez gultas un gulēt bez ērtībām.

Bet šoreiz mūsu draugs neiemiga, jo kupejā sēdēja vēj trīs cilvēki, kas sprieda par darījumiem. Un, kad ļaudis runāja par saviem darījumiem, Kanics nespēja neklausīties. Viņa alkas mācīties ar gadiem bija tikpat maz apslāpušas kā viņa alkas pēc mantas. Tās bija sasaistītas — gluži tāpat kā knaibļu abas puses — ar dzelzs skrūvi. Viņš jau gandrīz laidās miegā, taču izdzirda repliku, kurā tika minēts kāds skaitlis, kas viņu satrauca — tāpat kā zirgu satrauc trompetes skaņas.

«Vai varat iedomāties — šis laimes luteklis, tikai pateicoties pēdējai muļķībai, vienā rāvienā nopelnījis sešdesmittūkstoš' kronu.»

Sešdesmit tūkstošus? Kas nopelnījis sešdesmit tūkstošus? — Kanics bija pilnīgi atmodies, it kā ledus auksts ūdens būtu aizgainījis miegu no acīm. Kas bija nopelnījis sešdesmit tūkstošus un kā — to taču viņam vajadzēja izdibināt. Pats par sevi saprotams, viņš uzmanījās, lai trīs ceļabiedri nenojaustu, ka viņš noklausās. Gluži otrādi —• viņš uzvilka vēl dziļāk uz pieres cepuri, lai tā pavisam aizsegtu acis un citi domātu, ka viņš aizmidzis; viltīgi izmantodams vagona kratīšanos, viņš tai pašā laikā piesardzīgi pavirzījās pārējiem tuvāk, lai, par spīti riteņu rīboņai, nepalaistu gar ausīm ne vārda.

Jaunais cilvēks, kurš tik aizrautīgi bija stāstījis un no kura mutes izlauzās sašutuma pilnās trompetes skaņas, kuru dēļ Kanics bija kļuvis tik mundrs, izrādījās, bija kāda Vīnes advokāta rakstvedis, kurš dusmās par sava šefa naudas kāri gaužām skaļi ņēmās spriedelēt.

«Un turklāt šis zellis visu galīgi sagandējis un saputrojis! Kādas pagalam muļķīgas tiesas sēdes dēļ, par kuru viņš varbūt saņēma piecdesmit kronu, viņš ieradās Budapeštā vienu dienu par vēlu, un pa to laiku šī dumjā zoss ļāva sevi aptīt ap pirkstu. Viss tik brīnum jauki bija nokārtots — testaments neapstrīdams, no Šveices ataicināti labākie liecinieki, arī divas nevainojamas ārstu atsauksmes, ka Orozvara testamenta sastādīšanas laikā bijusi pie pilnas saprašanas. Māsas mazdēlu un brāļa mazmeitu varza un ieprecēto vīru un sievu viltus radinieki nebūtu dabūjuši ne plika graša, lai cik skandalozs bija raksts, kuru viņu advokāts bija iesniedzis vakara avīzei, un tā nu mans šefs, šis ēzelis, bija tik pārliecināts par veiksmi, ka viņš — jo lietas izspriešana bija paredzēta tikai piektdien — vēlreiz devās uz Vīni piedalīties kādā bezjēdzīgā tiesas sēdē. Tikmēr šis slīpētais nelietis Vicners, pretējās puses advokāts, aizlicies pie viņas draudzīgā vizītē, un tās vientiesīgās aitas nervi nav izturējuši. «Man taču nemaz nevajag tik daudz naudas, man vajag vienīgi mieru,»» jaunais cilvēks parodēja, atdarinādams kaut kādu lejasvācu izloksni. «Jā, tagad nu viņai ir miers un citiem gluži ne par ko trīs ceturtdaļas viņas mantojuma! Nemaz nepagaidīdams, kamēr mans šefs atgriežas, šis nejēga sievišķis ņem un paraksta nolīgumu, visstulbāko, vismuļķīgāko nolīgumu, kāds jebkad parakstīts: viens spalvas vilciens viņai maksāja krietnu pusmiljonu.»

Un nu klausieties uzmanīgi, leitnanta kungs, —Kondors, pievērsdamies man, teica. — Pa visu šīs tirādes laiku mūsu draugs Kanics sēdēja kā adatas ievilcis ezis klusu kaktā, cieši uzmaucis cepuri uz pieres, un kā īsts okšķeris uzmanīja katru vārdu. Viņš tūliņ attapa, par ko ir runa, jo Orozvaras process — es šeit nosaucu citu uzvārdu, jo īstais ir pārāk pazīstams, — bija tolaik visu ungāru avīžu lielākā sensācija, un tik tiešām tā bija skandaloza afēra, par ko jums pastāstīšu pavisam īsi.

Vecā firstiene Orozvara, kas jau joti bagāta bija ieradusies nez kur no Ukrainas, nodzīvoja savus trīsdesmit piecus gadus ilgāk nekā viņas vīrs. Kopš tā laika, kad viņas abi vienīgie bērni bija .saslimuši ar difteriju un vienā un tai pašā naktī nomiruši, viņa bija kļuvusi cietsirdīga un ļauna kā ragana un no visas sirds nīda pārējos Orozvarus, tāpēc ka tie dzīvoja ilgāk nekā pašas nelaimīgie mazuļi. Liekas gluži ticami, ka viņa nodzīvoja astoņdesmit četrus gadus tikai tālab vien, ka aiz ļaunuma negribēja novēlēt nepacietīgajiem radu bērniem mantojumu. Ja kāds no radiniekiem pieteicās ar vizīti, viņa to nepieņēma, pat uz vissirsnīgākajām radu vēstulēm neatbildēja, un tās palidoja zem galda. Kopš bērnu urļ vīra nāves viņa bija kļuvusi kaprīza un ienīda visus cilvēkus, un tikai divus vai trīs mēnešus gadā uzturējās Kekesfalvā, kur neviens viņu neapciemoja; pārējo laiku viņa braukāja apkārt pa pasauli, lepni dzīvoja Nicā un Montrē, mainīja tualetes, taisīja frizūras, manikīru, krāšļojās un lasīja franču romānus; viņa pirka daudz drānu, staigāja pa veikaliem, kaulējās un lamājās kā tirgus sieva. Pats par sevi saprotams, ka vienīgajam cilvēkam, ko viņa pacieta, — viņas pavadonei nebija viegla dzīve. Nelaimīgajai klusajai sievietei diendienā vajadzēja ēdināt, sukāt un vest pastaigā trīs pretīgus krunkainus pinčerus, spēlēt vecajai muļķei klavieres, lasīt priekšā grāmatas un bez jebkāda iemesla ļaut sevi jo nejēdzīgi izlamāt; kad vecā dāma reizēm bija iedzērusi pāris glāžu pavairāk konjaka vai degvīna — šo paradumu viņa bija atvedusi līdzi no Ukrainas tad, pēc ticamām ziņām, pavadonei pat vajadzējis ļaut sevi nopērt. Visas pasaules greznajos kūrortos >— Nicā, Kannās un Montrē pazina smagnējo sievieti ar mopša seju, kas izskatījās kā nolakota, un krāsotajiem matiem; nelikdamās ne zinis, vai kāds viņā klausās, viņa kā īsts feldfēbelis brēca uz viesmīļiem un taisīja nekaunīgas grimases, ja kāds viņai nebija pa prātam. Visur kā ēna nejēdzīgajās pastaigās viņai sekoja pavadone, kura ar suņiem drīkstēja iet firstienei tikai aiz muguras, bet nekad blakus; tievā, bālā gaišmate ar mūžīgi izbiedētām acīm, kā bija vērojams, aizvien kaunējās par savas kundzes rupjo izturēšanos un tai pašā laikā'bijās no viņas kā no īstas raganas.

Bet tad savā septiņdesmit astotajā mūža gadā tieši tai pašā Teritē viesnīcā, kur parasti mēdza apmesties karaliene Elizabete, firstiene Orozvara smagi saslima ar plauškarsoni. Kā šī vēsts bija nonākusi līdz Ungārijai, tas nav zināms. Taču bez jebkādas iepriekšējas kopējas norunas radinieki drāzās turp, apmetās viesnīcā, tirdīja ārstu, cenzdamies ko uzzināt, un gaidīja — gaidīja firstienes nāvi.

Bet jaunumam piemīt spēks. Vecā milna atveseļojās, un tajā dienā, kad nepacietīgajiem radiniekiem kļuva zināms, ka izdziedinātā firstiene pirmo reizi grasās doties lejā uz halli, viņi nozuda no viesnīcas. Orozvara jau bija uzzinājusi, ka ieradušies viņas dēļ pārlieku noraizējušies mantinieki; tā kā viņa bija pret tiem naidīgi noskaņota, tad pirmām kārtām tūdaļ ņēmās piekukuļot viesmīļus un istabmeitas, piesacīdama, lai tie viņai ziņo par katru vārdu, ko radinieki runājuši. Firstiene nebija maldījusies. Neapdomīgie mantinieki bija plēsušies kā suņi, strīdēdamies par to, kam pienākas Kekesfalva un kam Orozvara, kam pērles un Ukrainas muižas, un pils Ofnera ielā. Tas bija pirmais trieciens. Pēc viena mēneša pienāca vēstule no kāda Budapeštas diskontētāja, vārdā Desauers; viņš tikai tādā gadījumā neierosināšot prasību pret viņas māsas mazdēlu Dešo, ja viņa rakstiski apliecināšot, ka māsas mazdēls ir viens no viņas mantiniekiem. Nu mērs bija pilns; Orozvara aizsūtīja uz Budapeštu telegrammu, izsauca no turienes savu advokātu, sastādīja kopīgi ar viņu jaunu testamentu, un, proti, — ļaunums dara piesardzīgu, — divi ārsti noteikti apliecināja, ka firstiene ir pie pilna saprāta. So testamentu advokāts paņēma līdzi uz Budapeštu. Vēl veselus sešus gadus tas aizzīmogots nogulēja viņa kancelejā, jo vecā Orozvara nepavisam nesteidzās ar miršanu. Kad testamentu pēdīgi varēja atvērt, tas sagādāja lielu pārsteigumu. Par galveno mantinieci tika iecelta viņas pavadone vestfāliete Anete Beate Dīcenhofas jaunkundze; viņas vārds, ko radinieki dzirdēja pirmo reizi, izskanēja kā pērkona grāviens viņu ausīs. Viņa mantoja Kekesfalvu, Orozvartt, cukurfabriku, zirgu audzētavu, Budapēštas pili; tikai Ukrainas muižas un naudu vecā firstiene bija novēlējusi krievu baznīcas celšanai savā dzimtajā pilsētā Ukrainā. Radinieki nemantoja ne plika graša. Nekrietnā kārtā šī radu ignorēšana’bija testamentā skaidri un gaiši pamatota: «Viņi nevarēja sagaidīt manu nāvi.»

Izcēlās neiedomājams skandāls. Radi izmisīgi sauca pēc palīdzības, steidzās pie advokātiem, -un tie cēla parastos iebildumus. Testatore neesot bijusi pie skaidra saprāta, jo sastādījusi testamentu smagas slimības laikā, turklāt viņa jutusies patoloģiski atkarīga no pavadones, tāpēc neesot šaubu, ka pavadone ar blēdīgu suģestiju apslāpējusi sirdzējas patieso vēlēšanos. Tai pašā laikā viņi centās visu notikumu pārspīlēt un piešķirt tam nacionālu nokrāsu; ungāru muižas, kuras kopš Arpada laikiem esot Orozvaru īpašums, nu nokļūšot kādas ārzemnieces prūsietes• rokās un pārējo mantojuma daļu saņemšot pareizticīgo baznīca; visa Budapešta par to vien runāja, avīžu slejas bija pilnas ar ziņām par to. Taču, lai kā «cietušie» klaigāja, lai kādu traci cēla, viss palika tāpat, kā bijis. Jau divās instancēs mantinieki bija prāvu zaudējuši; viņiem par postu vēl abi Teritē ārsti bija dzīvi un vēlreiz apstiprināja savu agrāko spriedumu — ka firstieqe bijusi pie pilna saprāta. Arī citiem lieciniekiem nopratināšanā nācās atzīt, ka vecā firstiene pēdējos gados esot bijusi gan kaprīza, tomēr ar pilnīgi skaidru prātu. Nekādi advokātu triki, nekāda iebiedēšana nelīdzēja; ka līdzšinējo spriedumu par labu Dīcenhofai karaliskā kūrija neatcels, tas bija tikpat kā skaidrs.

Kanics, protams, pats bija lasījis ziņas par tiesas procesu, taču nepalaida gar ausīm ne vārda, jo svešais naudas darījums viņu ļoti interesēja, un viņš šo gadījumu izmantoja, lai mācītos; turklāt viņš Kekesfalvas muižu pazina kopš saviem aģenta darba laikiem.

«Pats vari saprast,» jaunais rakstvedis turpināja, «cik nelāgi mans šefs jutās, kad atgriezies uzzināja, ka dumjais sievišķis bija apmuļķots. Viņa jau rakstiski bija atteikusies no Orozvaras, no pils Ofnera ielā, pieticīgi apmierinādamās ar Kekesfaļvas muižu un zirgu audzētavu. Viņu acīmredzot it īpaši bija ietekmējis šī izlaidīgā tipa solījums, ka turpmāk viņai vairs nebūšot nekādas darīšanas ar tiesu un mantinieki pat augstsirdīgi samaksāšot viņas advokātam. Protams, de jure šis nolīgums būtu bijis apstrīdams, jo to vēl nebija apstiprinājis notārs; tas bija noslēgts, vienīgi pamatojoties uz liecinieku izteikumiem, un šo badīgo bandu vēl varēja gaužām viegli izmērdēt, jo tai vairs nebija ne kreicera, lai sāktu no jauna prāvoties. Diemžēl mana šefa neapskaužams pienākums bija celt visu gaismā un, aizstāvot mantinieces intereses, apstrīdēt nolīgumu. Bet neliešu banda labi prata viņu piespiest pie sienas — tie pa kluso piesolīja sešdesmittūkstoš kronu honorāra, ja viņš turpmāk nevēršot muti vaļā. Un, tā kā viņam jau bija zobs uz nejēgu sievišķi, kas pusstundas laikā bija ļāvis sev izmānīt apaļu miljonu, viņš atzina nolīgumu par spēkā esošu un iebāza sešdesmit tūkstošus kabatā; ko tur teikt — vienīgi šī muļķīgā Vīnes brauciena dēļ viņš izcūkoja savai klientei visu. Kā lai zina, kur laime smaida! Nu viņai no visa miljonu lielā mantojuma atlikusi tikai Kekesfalva, un, cik es viņu pazīstu, arī to viņa drīz vien izputinās. Tāda muļķa zoss!»

«Ko viņa tagad.darīs?» otrs jautāja.

«Izputinās — kā es tev saku! Tīrais neprāts! Starp citu, esmu dzirdējis, ka cukurfabrikas ļaudis grib atņemt viņai šo fabriku. Manuprāt, parīt ieradīsies ģenerāldirektors no Budapeštas. Un muižu, manuprāt, rentēs kāds Petrovičs, kas bijis tās pārvaldnieks, bet yarbūt ari cukurfabriku tie pārņems savā ziņā. Naudas tiem diezgan; kāda franču banka — vai nelasījāt avīzē? — gatavojas apvienot Bohēmijas cukura rūpniecību …»

Saruna novirzījās uz vispārēju tēmu. Bet mūsu Kanics bija dzirdējis pietiekami daudz, lai ausis sāktu svilt. Maz bija tādu, kas Kekesfalvas muižu pazina tik labi kā viņš; viņš bija tur bijis jau pirms divdesmit gadiem, lai apdrošinātu kustamo īpašumu. Viņš pazina arī Petroviču, pazina viņu pat ļoti labi jau kopš tiem laikiem, kad veica savus pirmos darījumus; šis kārtīgais puisis, kas pārvaldīja muižu, ik gadus krietnu summu iebāza savā kabatā un ar viņa —JKanica starpniecību noguldīja to pie kāda doktora Gollingera. Bet lūk, kas Kanicam bija pats svarīgākais: viņš jo. skaidri atcerējās skapi ar ķīniešu porcelāna izstrādājumiem, glazētās plastikas un zīda mežģīnes — mantas, kas bija mantotas no Orozvaru vecātēva — krievu sūtņa Pekinā. Jau tolaik, kad firstiene vēl bija dzīva, Kanics, kurš vienīgais zināja šo lietu vērtību, bija gribējis tās nopirkt un nodot kādam Rozenfeldam Čikāgā. Tās bija neparastas lietas, un'to vērtība, iespējams, sasniedza divdesmittūkstoš līdz trīsdesmittūkstoš mārciņu; vecajai Orozvarai, protams, nebija ne jausmas, kādu cenu »kopš dažiem gadu desmitiem Amerikā maksāja par austrumu senlietām; viņa bija Kanicu rupji atraidījusi, teikdama, ka neko nepārdošot un lai viņš ejot pie velna. Ja šīs lietas atradās vēl turpat — Kanics notrīcēja, to iedomājoties, — tad, īpašumam pārejot citās rokās, tās varēja iegūt par smiekla naudu. Vislabākais, bez šaubām, būtu nodrošināt pirmpirkuma tiesības uz visu inventāru.

JAūsu Kanics izturējās tā, it kā viņš tikai nupat pēkšņi būtu pamodies, — trīs ceļabiedri jau sen runāja par ko citu, — viņš tēloja, ka žāvājas, izstaipījās un izvilka pulksteni: pēc pusstundas vilcienam vajadzēja pieturēt jūsu garnizona stacijā. Viņš steidzīgi salocīja mājas svārkus, uzvilka mūžam nemainīgos melnos svārkus un saposās. Tieši pustrijos Kanics izkāpa no vagona, aizbrauca uz viesnīcu «Pie sarkanajām lauvām», palūdza ierādīt istabu, un ir pat lieki piebilst, ka viņš, tāpat kā visi karavadoņi pirms kaujas, par kuras uzvaru nav droši, gulēja ļoti slikti. Pulksten septiņos — nokavēties nedrīkstēja ne minūti — viņš piecēlās un smagiem soļiem devās prom pa aleju, pa kuru mēs nupat gājām … uz pili. Tikai ierasties pirmajam, iekams atbrauc citi, viņš domāja. Nokārtot visu, iekams no Budapeštas atlido maituērgļi. Aļtri nodrošināt sev Petroviča atbalstu, lai gūtu priekšroku, ja«kustamo mantu gribētu pārdot kādam citam. Sliktākā gadījumā vienoties ar viņu un pie īpašuma dalīšanas viņš varētu nopirkt inventāru.

Kopš firstienes nāves pilī vairs nebija daudz kalpotāju; tā nu Kanics mierīgi1 varēja pieiet mājai tuvāk un visu novērot. Brīnišķīga muiža, viņš nodomāja, patiesi lieliskā kārtībā, žalūzijas tikko nokrāsotas, sienas jauki tīras, jauns žogs — jā, Petrovičs labi zina, kāpēc tik daudz liek remontēt. Viņa kabatai ne mazums atlec no katra rēķina. Bet kur viņš pats pazudis? Galvenā portāla durvis aizslēgtas, pārvaldnieka mājā ne dzīvības zīmes, klauvē, cik gribi, — nolāpīts, ja nu beigu beigās šis zellis aizbraucis uz Budapeštu, lai tur noslēgtu līgumu ar vientiesīgo Dīcenhofu!

Kanics nepacietīgi klīst no vienām durvīm pie otrām, sauc, plaukšķina — neviena, neviena! Beidzot, izlavījies ārā pa mazām sāndurtiņām, viņš siltumnīcā ierauga kādu sievieti. Cauri stikliem viņš redz, ka viņa laista puķes, — tātad beidzot kāds, kas varēs ko pateikt. Kanics stipri piedauza pie rūts. «Hallo!» viņš uzsauc un sasit plaukstas, lai viņu pamana. Sieviete, kas apkopj puķes, satrūkstas, un paiet krietns bridis, līdz viņa bikli, it kā pārsteigta nereizē, iedrošinās pienākt pie durvīm. Kalsns, ne vairs jauns blonds sievišķis vienkāršā, tumšā blūzē, aizsējis katūna priekšautu, stāv durvīs un tur rokā vēl pusatvērtas dzirkles.

Mazliet nepacietīgi Kanics viņai uzsauc:

«Jūs liekat ilgi gaidīt! Kur tad palicis Petrovičs?»

«Kas, lūdzu?» ar apjukušu skatienu vaicā kaulainais meitietis; nevilšus viņa pakāpjas soli atpakaļ un paslēpj dārza dzirkles aiz muguras.

«Kas?! Cik Petroviču tad jumste ir? Es meklēju pārvaldnieku Petroviču.»

«Ak, piedodiet… pārvaldnieka kungu… jā… arī es viņu neesmu redzējusi… viņš, man liekas, ir aizbraucis uz Vīni… Bet sieva cer, ka viņš jau pievakarē atgriezīsies.»

«Cer, cer,» Kanics sapīcis domā. «Jāgaida līdz vakaram. Vēl viena nakts jānonīkst viesnīcā. Jauni, lieki izdevumi, un turklāt nemaz nav skaidrs, vai kas izdosies.»

«Cik muļķīgi! Taisni šodien viņa nav mājās!» viņš paklusām nomurmina un tad pievēršas sievietei. «Vai varu tikmēr apskatīt pili? Vai kādam ir atslēgas?»

«Atslēgas?» viņa apmulsusi atkārto.

«Nu jā, atslēgas, pie velna!» (Ko viņa blenž tik stulbi apkārt, viņš domā. Droši vien Petrovičs viņai pieteicis, lai nevienu pilī neielaiž. Nu, sliktākā gadījumā būs šai tramīgajai aitai jāiegrūž dzeramnauda.)

Kanica tonis tūliņ kļūst familiārs, un viņš sāk runāt vienkāršā zemnieku valodā.

«Nav ko bijāties no manis! Es jau neko nepievākšu. Gribu tik paskatīties. Kā tad paliek — ir vai nav atslēgas?»

«Atslēgas … protams, man ir atslēgas.» viņa stomās, «bet… es nezinu, kad pārvaldnieka kungs …»

«Es taču teicu, ka man jūsu Petroviča nevajag. Tātad nav ko ilgi tielēties. Vai telpu izvietojumu zināt?»

Samulsusī sieviete samulst vēl vairāk.

«Man liekas … es mazliet zinu gan …»

Muļķe tāda, Kanics domā. Ir gan tas Petrovičs pieņēmis nožēlojamus kalpotājus; un skaļi viņš pavēl:

«Bet tagad iesim, man nav daudz laika!»

Viņš iet pa priekšu, un — patiesi — viņa satraukta un bijīga seko. Pie ieejas durvīm viņa atkal vilcinās.

«Ak mans dievs, slēdziet taču beidzot vaļā!»

Kālab šis sievišķis tik muļķīgi un tik stulbi izturas. Kanics klusībā skaišas. Kamēr viņa no savas plānās, nonēsātās ādas somas ņem ārā atslēgas, viņš aiz piesardzības velreiz apvaicājas:

«Ko tad jūs parasti te darāt?»

Ietramdītā paliek stāvot un nosarkst.

«Es esmu…» viņa grasās to pateikt un tūlīt pārlabo. «Es biju… biju firstienes kundzes pavadone.»

Nu mūsu Kanicam aizrāvās elpa. (Un es nešaubīdamies varu jums teikt, ka tāda kalibra vīru kā viņš nebija viegli samulsināt.) Neviļus viņš pakāpjas soli atpakaļ.

«Jūs taču neesat Dīcenhofas jaunkundze?»

«Tomēr esmu gan,» viņa atbild gauži izbijusies, it kā būtu apvainota kādā pārkāpumā.

Kanics līdz šim savā dzīvē nekad nebija juties samulsis, bet šajā mirklī, stāvot aci pret aci ar izdaudzināto Dīcenhofas jaunkundzi, viņš traki apjuka.

Un tūliņ sāka runāt citādā tonī.

«Piedodiet,» viņš, pavisam apstulbis, stomījās un steigšus noņēma cepuri. «Piedodiet, cienījamā jaunkundze… Neviens man nebija pateicis, ka cienījamā jaunkundze jau ieradusies… Ne jausmas man nebija… Lūdzu, atvainojiet … es atnācu, lai tikai…»

Viņš stomās, jo tagad nepieciešams izgudrot kaut ko ticamu.

«Es atnācu vienīgi apdrošināšanas dēļ… esmu bijis te vairākkārt jau pirms daudziem gadiem — firstienes kundzes dzīves laikā. Diemžēl toreiz man nebija izdevība jūs, jaunkundz, sastapt… Tikai tāpēc, tikai apdrošināšanas dēļ… tikai lai apskatītos, vai visa manta vēl savā vietā … tas mūsu pienākums. Bet galu galā nav jau tāda steiga.»

«Ai, lūdzu, lūdzu__ » viņa bailīgi saka. «Es gan tādās

lietās neko nesaprotu. Varbūt aprunājieties parto labāk ar Petroviča kungu.»

«Kā tad, kā tad,» mūsu Kanics atteic, viņš vēl aizvien^ nav pilnīgi attapies, «es, bez šaubām, gaidīšu Petroviča kungu. (Kālab to'viņai skaidrot? — pats nodomā.) Bet, ja tas jūs, cienījamā jaunkundze, neapgrūtina, varbūt es varētu pili aši apskatīt, tad taču viss ātri būtu nokārtots. Inventārs laikam gan nav mainījies?»

«Nē, nē,» viņa steidzīgi atbild, «it nekas nav mainījies. Ja gribat pārliecināties …»

«Jūs esat ļoti laipna, cienījamā jaunkundze,» Kanics saka un paklanās, un abi ieiet namā.

Salonā viņa pirmais skatiens tiek veltīts četrām Guardi gleznām, kuras jūs jau esat redzējis, un blakus istabā —• Edītes buduārā — stikla skapim ar ķīniešu porcelānu, izšuvumiem un mazām nefrīta plastikām. Viss vēl turpat — kāds atvieglojums! Petrovičs nav neko nozadzis — muļķis, viņš labāk pievāc savu daļu no auzām, āboliņa, kartupeļiem un remontiem. Dīcenhofas jaunkundze, acīmredzot kautrēdamās traucēt svešo kungu, kamēr tas satraukti raugās visapkārt, pa to laiku attaisa aizvērtās žalūzijas. Istabā ieplūst gaisma, pa augstajām stikla durvīm paveras plašs skats uz parku. Tikai risināt sarunas! — domā Kanics. Neizlaist viņu no acīm! Sadraudzēties ar viņu!

«Cik.skaists skats uz parku!» viņš iesāk, dziļi ievilcis elpu. «Te ir brīnum jauki dzīvot!»

«Jā, ļoti skaisti,» viņa paklausīgi apstiprina, bet viņas balss, to sakot, neskan diez cik pārliecinoši. Kanics tūliņ jūt —iebaidītā sieviete atradinājusies atklāti nepiekrist; un tikai pēc brīža viņa izlīdzinoši piebilst:

«Protams, firstienes kundze te nekad labi nejutās. Viņa vienmēr apgalvoja, ka līdzenums padarot viņu melanholisku. Viņai īstenībā vienmēr bija patikuši tikai kalni un jūra. Sī apkārtne viņai bija par vientuļu, un cilvēki…»

Viņa atkal apklust. Risināt sarunu, tikai risināt sarunu, Kanics sev atgādina. Uzturēt kontaktu ar viņu.

«Bet jūs, cienījamā jaunkundz, tagad, cerams, paliksiet pie mums?»

«Es?» Viņa nevilšus paceļ rokas, it kā gribēdama atvairīt kaut ko nevēlamu. «Es?.., Nē! Ai, nē! Ko tad es te viena tik lielā mājā?;.. Nē, nē, tiklīdz viss būs nokārtots, es tūliņ braukšu prom.»

Kanics zagšus pablenž uz viņu. Nabaga īpašniece — cik sīka viņa izskatās šai plašajā telpā! Pārāk bāla viņa ir un izbiedēta, citādi varētu teikt, ka viņa ir gandrīz vai skaista; iegareni šaurā seja ar nolaistajiem plakstiem atgādina lietus aizmiglotu ainavu. Rudzupuķu zilās acis šķiet sirsnīgas, siltas un maigas, bet tās, neuzdrošinādamās starot droši un atklāti, bikli atkal un atkal slēpjas aiz plakstiem. Un Kanics, pieredzējis vērotājs, tūliņ saprot: tā ir sieviete, kam nav mugurkaula. Cilvēks bez gribasspēka, to var tīt ap pirkstu. Tātad risināt sarunu, risināt sarunul Un ar līdzjūtīgi sarauktu pieri viņš atkal apvaicājas:

«Bet kā tad būs ar skaisto īpašumu? Tam vajag saimnieka, krietna saimnieka!»

«Nezinu, es nekā nezinu.» Viņa to pasaka ļoti nervozi. Nemiers urdi viņas maigo būtni, un šai mirklī Kanics aptver, ka viņai, jau .kopš gadiem nepatstāvīgai, nekad nebūs drosmes spriest patstāvīgi un viņa par mantojumu drīzāk ir nobažījusies nekā sajūt prieku; kā vesels rūpju kalns tas nospiež viņas vājos plecus. Kanics zibens ātrumā attop visu. Ne jau veltīgi viņš šos divdesmit gadus mācījies pirkt, pārdot, pierunāt un atrunāt. Pircēju vajag pierunāt, pārdevēju atrunāt — tas ir aģentam galvenais likums, un tūdaļ viņam ir skaidrs, kuru pedāli savām ērģelēm nospiest. Viņai vajag visu notēlot drūmās krāsās, viņš domā. Beigās vēl viņam izdosies muižu vienā rāvienā nonomāt, un viņš aizsteigsies Petrovičam priekšā. Varbūt tā ir viņa laime, ka šis zellis tieši šodien ir Vīnē. —Kanics tūdaļ rāda līdzjūtības pilnu seju.

«Jā, jums taisnība. Liels īpašums vienmēr nozīmē lielas grūtības. Nekad nav miera. Ik dienas jāplēšas ar pārvaldnieku, kalpotājiem un kaimiņiem —tin turklāt vēl nodokļi un advokāti! Kur ļaudis samana kaut cik mantas un naudu, .tur viņi grib izspiest, ciļk iespējams. Tad tev visapkārt naidnieki, lai arī tu katram tikai labu vēli. Nekas nelīdz, nekas — kā tikai saož naudu, tā katrs top zaglis. Diemžēl jums taisnība: tādam īpašumam vajag stingras rokas, citādi viss vējā. Turklāt vajag iedzimta talanta, un arī tad vēl mūžīgi jācīnās.»

«Ak, jā!» Viņa dziļi ievelk elpu. Liekas, viņa atceras kaut ko briesmīgu. «Šausmīgi, šausmīgi ir cilvēki, ja ir runa par naudu! Es to agrāk nemaz nezināju.»

Cilvēki? Kāda daļa Kanicam par cilvēkiem. Vai viņam bēdas, kādi tie — slikti vai labi? Nonomāt muižu pēc iespējas ātri un izdevīgi! Viņš klausās, pieklājīgi māj ar galvu un, kamēr klausās un atbild, topašubrīd kādā citā smadzeņu stūrītī apsver, kā ar visu lai žiglāk tiek galā. Varbūt dibināt sabiedrību, kas pārņemtu nomā visu Kekes* falvu — zemi, cukurfabriku, zirgu audzētavu? Sliktākā gadījumā nodot īpašumu Petrovičam apakšnomā un nodrošināt sev tikai tiesības uz kustamo mantu. Pats galvenais — tūlīt izteikt priekšlikumu par nomu un iedvest viņai lielas bailes. Viņa piekritīs visam, ko viņai piesolīs. Viņa neprot rēķināt, nekad pati nav naudu pelnījusi un tāpēc ari nav pelnījusi, ka tik daudz dabū. Viņa smadzenes drudžaini un nervozi strādā, bet lūpas šķietami līdzjūtīgi nemitas tērgot.

«Bet paši briesmīgākie ir tiesas procesi, te nelīdz miermīlība, mūžīgie strīdi nekad nebeidzas. Tas mani vienmēr atbaidījis pirkt kādu īpašumu. Aizvien procesi, aizvien advokāti, sarunas, tiesas sēdes un skandāli… Nē, labāk dzīvot pieticīgi, bez uztraukumiem un nepatikšanām. Liekas, ar tādu muižu kaut kas iegūts, bet patiesībā tikai raizes vien ir un īsta miera nav nekad. Protams, būtu jau brīnišķīgi — šī pils, skaists, vecs īpašums … brīnišķīgi… bet tad jābūt nerviem kā virvēm un dzelzs dūrei, citādi tikai mūžīgas rūpes.»

Viņa klausās, galvu noliekusi. Pēkšņi viņa paceļ acis, dziļi no krūtīm viņai izlaužas smaga nopūta.

«Jā, briesmīgas rūpes… kaut tik es to varētu pārdoti»

Doktors Kondors negaidot apklust.

—   Leitnanta kungs, man jāpārtrauc stāstījums, lai jums paskaidrotu, ko šie nedaudzie vārdi nozīmēja mūsu draugam. Es jau jums sacīju, ka Kekesfalva man to visu pastāstīja sava mūža smagākajā naktī — naktī, kad nomira viņa sieva, tātad brīdī, kāds katram cilvēkam varbūt lemts tikai pāris reižu dzīvē, tādā brīdī, kad arī pats ļaunākais un viltīgākais cilvēks jūt vajadzību būt tikpat atklāts un patiess kā dieva priekšā. Es vēl tagad skaidri atceros, kā mēs sēdējām lejā sanatorijas uzgaidāmajā telpā. Viņš bija pievirzījies man pavisam tuvu un stāstīja aizgūtnēm, klusi un satraukti. Es nojautu, ka ar šo nemitīgo stāstīšanu viņš grib aizmirst, ka augšā mirst viņa sieva, viņš apdullināja sevi ar šo nerimtīgo runāšanu. Bet, nonācis līdz vārdiem, ko Dīcenhofas jaunkundze viņam bija sacījusi, — «Kaut tikai es to varētu pārdot!» — viņš piepeši apklusa. Padomājiet vien, leitnanta kungs, — vēl pēc piecpadsmit vai sešpadsmit gadiem viņš, to stāstot, nobāla — tik briesmīgi viņu bija satraucis brīdis, kad, neko nenojauzdama, šī gados ne vairs jaunā sieviete viņam negaidot atzinās, ka ātri jo ātri grib muižu pārdot. Divas trīs reizes viņš atkārtoja šo teikumu — laikam ar tādu pašu intonāciju kā viņa: «Kaut tikai es to varētu pārdot!» Jo toreizējais Leopolds Kanics, allaž ātri attapīgs, tūlīt saprata, ka dzīves lielais darījums iekrīt viņam tieši rokās un tik vien jāpapūlas kā

prast to saņemt, ka viņš šo lielisko īpašumu var ne tikai nomāt, bet arī nopirkt. Un, kamēr viņš ar vienaldzīgu tērzēšanu centās apslēpt satraukumu, pa viņa galvu joņoja domas. Protams, jāpērk, viņš apsvēra, kamēr neiejaucas Petrovičs vai direktors no Budapeštaš. Es nedrīkstu Dīcenhofu izlaist no rokām. Jāaizšķērso viņai visi atkāpšanās ceļi. Neiešu projām, iekams nebūšu Kekesf alvas muižas īpašnieks. Un ar neizprotamu divējādību, kāda saspringtības mirklī piemīt mūsu intelektam, viņš tai pašā laikā domāja par sevi, tikai par sevi, bet teica apsvērti, lēnām pavisam ko pretēju.

«Pārdot… jā, protams, cienījamā jaunkundze, pārdot var vienmēr un visu … pārdot vispār nav grūti, bet labi pārdot — tā ir māksla. Labi pārdot — tas ir svarīgi! Atrast godīgu pircēju — kādu, kas jau labi pazīst apkārtni, zemi un ļaudis … kādu, kam ir sakari, dievs lai pasarg, ne jau kādu no šiem advokātiem, viņi taču tikai veltīgi mudinās prāvoties … un tad — vēl kas gaužām svarīgs tieši šai gadījumā — jāpārdod par skaidru naudu, bez vekseļiem un parādzīmēm, kuru dēļ jums pēc tam vēl gadiem būtu ko noņemties … bez riska pārdot un par īsto cenu.» (Un tai pašā laikā Kanics klusībā aprēķināja: līdz četrsimttūkstoš kron'ām esmu ar mieru, lielākais, līdz četrsimt piecdesmit tūkstošiem kronu; tuf vēl ir gleznas, kuras arī ir piecdesmittūkstoš, varbūt pat simttūkstoš kronu vērtas, un māja, un zirgu audzētava … vajadzētu tikai noskaidrot, vai lietas nav apķīlātas, un izdibināt no viņas, vai pirms manis nav jau bijis kāds piedāvājums…) Un, iekšēja impulsa mudināts, viņš negaidot jautāja:

«Piedodiet, jaunkundz, ka jums tik netaktiski vaicāju, — bet vai jūs jau aptuveni esat noteikusi cenu? Man liekas, jums taču ir padomā kāda noteikta summa?»

«Nē,» viņa bezpalīdzīgi atbildēja un paraudzījās viņā samulsušām acīm.

Ai, tas ir slikti, Kanics nodomāja. Pavisam slikti! Ar tādiem, kas nezina cenu, aizvien visgrūtāk kārtot darījumus. Tie tad dodas no Poncija pie Pilāta, lai apvaicātos, un katrs ņemas novērtēt un spriedelēt, un pārliecināt. Ja viņai pietiks laika apjautāties, tad viss pagalam. Lai gan viņš bija iekšķīgi satraukts, tomēr neatlaidīgi turpināja sarunu.

«Bet kāda aptuvena cena jums laikam tomēr ir padomā, jaunkundze… galu galā vajadzētu ari zināt, vai uz jūsu īpašumu ir hipotēkas un cik tās lielas …»

«Hipo… hipotēkas?» viņa atkārtoja. Kanics tūlīt noprata, ka šo vārdu viņa dzird pirmoreiz mūžā.

«Manuprāt… jābūt taču kaut kādam aptuvenam novērtējumam .,, ņemot vērā mantojuma nodokļus … Vai jūsu advokāts >— piedodiet, ka es varbūt esmu uzbāzīgs, bet es gribētu jums godīgi palīdzēt *—, vai jūsu advokāts jums neminēja nekādus skaitļus?»

«Advokāts?» Viņa, šķita, kaut ko neskaidru atcerējās. «Jā, jā,., pagaidiet.,, jā, kaut ko viņš rakstīja, kaut ko sakarā ar novērtējumu… jums tomēr taisnība, kaut ko sakarā ar nodokļiem, bet… bet tas bija ungāru valodā, un es to nesaprotu. Pareizi gan, nu es atceros, advokāts rakstīja, ka man vajagot likt to pārtulkot, un, ak mans dievs, tai jezgā es pavisam aizmirsu… Manā somā tur viņā pusē vēl jābūt visam rakstam… tur viņā pusē… es dzīvoju pārvaldes ēkā; nevaru taču gulēt istabā, kur dzīvojusi firstienes kundze… Bet, ja jūs tiešām būtu tik labs un atnāktu man līdzi, — es jums visu parādītu … tas ir.-..» viņa pēkšņi sastomījās, «tas ir, ja es jūs pārāk neapgrūtinu ar savām darīšanām …»

Kanics aiz uztraukuma drebēja. Tas viss notika tādā steigā, kā mēdz notikt vienīgi pa sapņiem, — viņa pati gribēja viņam parādīt novērtējumu aktus; līdz ar. to viņam taču tika dotas priekšrocības. Viņš pazemīgi paklanījās.

«Bet, cienījamā jaunkundze, tas man sagādā tikai prieku — mazliet nākt talkā jums ar padomu. Bez lielīšanās drīkstu teikt, ka šajās lietās man ir mazliet pieredze, Firstienes kundze (te nu viņš noteikti meloja) vienmēr griezās pie manis, kad viņai vajadzēja padomu finanšu jautājumos, viņa zināja, ka man nav nekādu citu interešu kā vien ar lielāko prieku dot viņai padomu …»

Viņi devās pāri uz pārvaldnieka māju. Kā tad — visi tiesas procesu papīri vēl aizvien juku jukām sabāzti aktu mapē; tur atradās arī korespondence ar viņas advokātiem, nodokļu priekšlikumi, izlīguma kopija. Viņa nervozi šķirstīja dokumentus, un Kanicam, kas, aizgūtnēm elpodams, viņā lūkojās, trīcēja rokas. Beidzot viņa atlocīja kādu lapu.

«Man liekas, šī ir meklētā vēstule.»

Kanics paņēma lapu, kam bija piesprausts pielikums ungāru valodā. Tas bija Vīnes advokāta īss paziņojums: «Mans ungāru .kolēģis man tikko pavēstīja, ka viņam, pateicoties saviem sakariem, izdevies panākt pavisam zemu mantojuma novērtējumu, ņemot vērā mantojuma nodokli.

Pēc manām domām, šis novērtējams atbilst vienai trešdaļai, bet dažiem objektiem —vienai ceturtdaļai no patiesās vērtības»..» Ar trīcošām rokām Kanics paņēma notaksējuma lapu. Viņu interesēja vienīgi Kekesfalvas muiža. Tā bija novērtēta par simt deviņdesmit tūkstošiem kronu.

Kanics nobāla. Par tādu summu arī viņš bija aprēķinājis šo trīskārt mākslīgi pazemināto īpašuma vērtību. Tātad sešsimttūkstoš līdz septiņsimttūkstoš kronu, turklāt advokātam taču nebija ne jausmas par ķīniešu vāzēm. Tātad — cik daudz viņai piesolīt? Skaitļi lēkāja un ņirbēja viņam acu priekšā.

Bet balss tepat blakus pavisam bailīgi jautāja:

«Vai tie ir pareizie papīri? Vai jūs saprotat, kas tur rakstīts?»

«Te viss ir saprotams.» Kanics satrūkās. «Zināms… tātad advokāts paziņo jums… ka Kekesfalva kopsummā novērtēta par simt deviņdesmit tūkstošiem kronu. Tas, protams, ir tikai novērtējums.»

«Novērtējums … Piedodiet… bet ko tas nozīmē — «novērtējums»?»

Tagad bija pienācis brīdis, kad vajadzēja riskēt, tagad vai nekad! Kanics aizturēja elpu.

«Novērtējums … jā, novērtējums … tas vienmēr ir kaut kas nedrošs.., kaut kas ļoti apšaubāms… jo… jo… oficiālā vērtība nekad pilnīgi rieatbilst pārdošanas cenai. Nekad nevar rēķināties ar to, tas ir, droši rēķināties, ka dabūs visu summu, par kādu īpašums novērtēts… dažreiz, protams, to dabū, gadās arī, ka vēl vairāk… taču tikai zināmos apstākļos… tā vienmēr ir sava veida laimes spēle, kā jau ikkatra spēle… Novērtējums galu galā nav nekas cits kā vien kaut kāds vērtības pamats, bez šaubām, pavisam nedrošs … piemēram, var pieņemt, ka .., ka… ka pārdošanas gadījumā simt piecdesmit tūkstošus var dabūt katrā ziņā, katrā ziņā! Ar to var rēķināties!»

«Cik jūs teicāt?»

Kanicam pēkšņi uzbangoja asinis un iedunējās ausīs. Cik dīvaini strauji viņa bija pavērsusies uz viņa pusi un jautājusi par cenu, it kā ar visiem spēkiem valdīdama dusmas! Vai Dīcenhofa bija atklājusi viņa viltību? Vai nepielikt vēl piecdesmittūkstoš kronu? Bet kāda iekšēja balss mudināja: noriskē! Un viņš lika visu uz spēles. Lai gan pulss deniņos sita tik skaļi, kā bungām rībot, viņš atturīgā tonī sacīja:

«Jā, tādu summu es katrā ziņā prasītu. Simt piecdesmit tūkstošu kronu, manuprāt, varētu par to noteikti dabūt.»

Bet šajā mirklī viņam vai pamira sirds, un pulss, kas nupat vēl bija dunējis ausīs, pilnīgi apklusa. Jo Dīcenhofa ar visgodīgāko izbrīnu, neko nenojauzdama, pārsteigta jautāja:

«Tik daudz? Vai patiesi jūs domājat… ka tik daudz? …» Un pagāja krietns brīdis, līdz Kanics savaldījās. Viņam nācās sevi stingri saņemt rokās, iekams viņš pārliecinošā tonī kā īsts goda vīrs spēja atbildēt.

«Jā, cienījamā jaunkundze, par tādu summu es varu galvot. Tāda katrā ziņā jādabū.»

Doktors Kondors atkal apklusa. Sākumā domāju, ka tikai tādēļ, lai aizsmēķētu cigareti. Bet tad manīju, ka viņš pēkšņi kļuvis nervozs. Viņš noņēma degunkniebi, atkal to uzlika, atglauda atpakaļ plānos matus, it kā tie viņu traucētu, tad uzlūkoja mani; viņa skatiens bija noraizējies un pētījošs. Tad viņš strauji atzvēlās krēslā.

—   Leitnanta kungs, varbūt esmu jums uzticējis pārāk daudz, katrā ziņā vairāk, nekā sākumā gribēju. Bet cerams — jūs mani nepārpratīsiet. Kad jums atklāti pastāstīju, kā Kekesfalva toreiz apveda ap stūri šo lētticīgo sievieti, tad nedarīju to tādēļ, lai jūs noskaņotu pret viņu. Nelaimīgais vecais vīrs, pie kura mēs vakariņojām, kā zinām, ir ar slimu sirdi un galīgi sabrucis; viņš uzticējis man savu bērnu un būtu ar mieru atdot visu mantu līdz beidzamam grasim, lai nabaga meiteni izārstētu; Kanics sen vairs nav tas cilvēks, kas senāk nodarbojās ar šaubīgiem darījumiem, un es būtu pēdīgais nelietis, ja šodien viņu nozākātu. Tieši tagad, kad viņš izmisis un viņam vajag palīdzības, man liekas, ir svarīgi, ka jūs uzzināt patiesību no manis, nevis no kāda ļaunprātīga mēlneša. Tātad varat būt pārliecināts — Kekesfalva (vai tolaik — vēl Kanics) toreiz nebija aizbraucis uz muižu ar nodomu no šās vientiesīgās sievietes par lētu naudu dabūt muižu, viņš tikai it kā starp citu gribēja izdarīt mazu tirdzniecisku darījumu, neko vairāk. Šī lielā izdevība viņam tieši kā no gaisa iekrita klēpi, un Kanics nebūtu Kanics, ja viņš šo izdevību pilnā mērā nebūtu izmantojis. Bet, kā pats redzēsiet, apstākļi bija mainījušies.

Es negribu runāt pārāk gari un plaši un tālab visus sīkumus nestāstīšu. Gribu tikai, lai jūs saprastu, ka šīs stundas bija sasprindzinātākās un satraucošākās viņa mūzā. Padomājiet pats, kāda situācija: cilvēkam, kas līdz šim bijis tikai neievērojams aģents, kas noņēmies ar tumšiem darījumiem, piepeši kā meteors no debesīm iekrīt rokās iespēja vienā naktī kļūt gaužām bagātam. Viņš var divdesmit četrās stundās nopelnīt vairāk, nekā līdz šim būtu nopelnījis divdesmit četros gados, pašaizliedzīgi noņemoties ar nožēlojami sīkiem darījumiem, turklāt vēl liels kārdinājums ir tas, ka'viņam pat nevajag savu upuri tvarstīt, notvert un apstulbināt, jo upuris pats labprātīgi lien viņa cilpā, tas vēl nolaiza roku, kurā bijis nazis. Vienīgās briesmas draudēja no kāda otra, kas gadījās ceļā. Lai mantiniece neattaptos, viņš nedrīkstēja to ne mirkli izlaist no acīm. Kanicam vajadzēja viņu aizdabūt projām no Kekesfalvas, un tai pašā laikā, ievērojot visus piesardzības soļus, viņš ne mirkli nedrīkstēja likt manīt, ka pats ieinteresēts pirkt muižu.

Napoleoniski pārdrošs un napoleoniski riskants bija lēmums triecienā ieņemt aplenkto Kekesfalvas «cietoksni», pirms ierodas palīgspēki; bet tam, kas nebaidās riskēt, bieži vien nāk talkā nejaušība. Kaut kas, par ko Kanicam nebija ne jausmas, nezinot bija nelīdzinājis viņam ceļu — tas bija gaužām nežēlīgs un tomēr saprotams fakts: šī nabaga mantiniece kopš pirmajām stundām -savā mantotajā pilī bija jau baudījusi tik daudz pazemojuma un nicinājuma, ka viņas vienvienīgā vēlēšanās bija — prom, •prom, cik ātri vien iespējams! Nav zemiskākas nenovīdības par to, kādu izjūt sīkas dvēseles, ja viņu kaimiņam izdodas izkļūt no smaga jūga un kā uz eņģeļu spārniem pacelties augšup. Tādas dvēseles drīzāk pacieš sava pavēlnieka, pārmērīgo bagātību nekā sava likteņa biedra, ko māc tāds pats jūgs, visskopāko brīvību. Kekesfalvas pils kalpotāji nespēja apslāpēt niknumu pret ziemeļvācieti — tieši viņa, kurai, kā viņi it labi atcerējās, firstiene frizējoties bieži vien lielās dusmās bija iemetusi ķemmes un sukas sejā, nu pēkšņi taps Kekesfalvas muižas īpašniece un viņu pavēlniece. Saņēmis ziņu, ka ieradīsies mantiniece, Petrovičs iekāpa vilcienā un aizbrauca, lai nevajadzētu ar viņu sastapties; viņa sieva, vulgāra sieviete, kādreizējā pils virtuves meita, sagaidīja Dīcenhofu ar vārdiem: «Nu, vai ta jums še pie mums patiks dzīvot, te jau jums nebūs gana

smalki.» Kalpotājs viņas koferi ar skaļu blīkšķi bija nometis pie durvīm; pārvaldnieka sieva nepakustināja ne pirkstu, lai palīdzētu, un viņai pašai nācās ievilkt to pāri slieksnim istabā. Pusdienas nebija pagatavotas, neviens nelikās par viņu zinis, un naktī viņa skaidri dzirdēja, kā viņas loga priekšā pietiekami skaļi tika runāts par «man-. x tojuma izvīlēju» un «krāpnieci».

Pēc šādas sagaidīšanas nabaga bezpalīdzīgā mantiniece saprata, ka viņai šai mājā nebūs neviena mierīga brīža. Tikai tāpēc — Kanics to neapjauta — viņa ar sajūsmu uzņēma viņa priekšlikumu vēl tai pašā dienā doties uz Vīni, kur viņš it kā zināja kādu drošu pircēju; Kanics, šis nopietnais, pakalpīgais, visu zinošais cilvēks ar skumjajām acīm, viņai likās tieši kā debesu sūtīts. Tā nu viņa neko vairs nevaicāja, ar pateicīgu sirdi atdeva Ķanicam visus dokumentus un, skatīdamās viņā ar zilajām acīm, klusēdama klausījās, kā viņš dod padomu, lai saņemto naudu noguldot. Lai ņemot kaut ko pavisam drošu — valsts papīrus, uz kuriem var paļauties. Nevienam privātajam viņa nedrīkstot uzticēt ne graša no sava kapitāla: nauda jānoguldot bankā un visu lietu pārzināšana jāuzdodot notāram — valsts ķeizariskās kancelejas notāram. Nekādas nozīmes neesot tagad pieaicināt viņas advokātu, juristu darbs taču neesot nekas cits kā vien skaidru lietu sarežģīšana. Pēc trim vai pieciem gadiem viņai varbūt esot iespējams — ļoti iespējams pārdot muižu dārgāk, viņš vēl dedzīgi piebilda. Bet cik daudz izdevumu būtu pa šo laiku un kādas klapatas tiesā un iestādēs! Un, tā kā viņš atkal viņas izbiedētajās acīs pamanīja lielu nepatiku, kāda šai miermīlīgajai sievietei bija pret tiesām un visādiem darījumiem, tad viņš vēl un vēl reizi atkārtoja visu argumentu gammu līdz pašam beigu akordam: ātri, ātri! Pulksten četros pēcpusdienā, iekams Petrovičs vēl nebija atgriezies, viņi abi, kā jau bija norunāts, brauca ar ātrvilcienu uz Vīni. Viss bija noticis tik pārsteidzoši ātri, ka Dīcenhofas jaunkundze svešajam kungam, kam viņa uzticēja pārdot savu mantojumu, nemaz vēl nebija paguvusi pajautāt, kā viņu sauc.

Viņi brauca ātrvilciena pirmajā klasē — tā bija vienīgā reize, kad Kanics sēdēja uz polsterētiem sarkana samta sēdekļiem. Vīnē viņš Dīcenhofas jaunkundzi tāpat iekārtoja labā viesnīcā Kertnera ielā, kur arī sev dabūja istabu. No vienas puses, nu bija nepieciešams vēl tai pašā vakarā likt

savam kompanjonam advokātam doktoram Gollingeram sastādīt pirkšanas aktu, lai nākamajā dienā varētu likumīgi noformēt sev skaisto guvumu; no otras puses, viņš neuzdrīkstējās atstāt savu upuri kaut uz brīdi vienu. Tā nu viņam ienāca prātā — gods godam, man jāatzīst —* ģeniāla ideja. Viņš ierosināja Dīcenhofas jaunkundzei izmantot brīvo vakaru un aiziet uz operu, kur, kā bija paziņots, notiks sensacionāla viesizrāde, bet pats tikmēr gribot vēl vakarā sastapt kādu kungu, kurš vēloties pirkt lielu muižu. Aizkustināta par tādām pūlēm viņas labā, Dīcenhofas jaunkundze ar prieku piekrita; viņš aizvadīja viņu uz operu, kur viņai bija četras stundas jāpaliek uz vietas, un nu Kanics varēja ar ekipāžu (arī tas notika pirmo reizi viņa mūžā) steigties pie sava kompanjona doktora Gollingera. Doktora nebija mājās. Kanics viņu sameklēja kādā vīna pagrabiņā un apsolīja viņam divtūkstoš kronu, ja viņš jau šai pašā naktī sīki jo sīki izstrādās pirkšanas līgumu un nākamajā dienā pulksten septiņos vakarā sagatavoto pirkšanas aktu nodos notāram.

Kanics bija licis kučierim pagaidīt pie advokāta mājas, kamēr viņš ar advokātu apspriežas, — pirmo reizi mūžā viņš bija kļuvis izšķērdīgs; nodevis advokātam instrukcijas, Kanics steigšus brauca atpakaļ uz operu un laimīgi nokļuva tur tieši laikā, sajūsmināto Dīcenhofu noķēra vēl vestibilā un pavadīja uz mājām. Nu viņam sākās otra bezmiega nakts. Jo tuvāk viņš bija savam mērķim, jo vairāk nervozēja, baiļodamies, ka līdz šim viņam tik paklausīgā būtne var pēkšņi izslīdēt no rokām. Ik pa laiciņam piecēlies no gultas, viņš visos sīkumos izplānoja nākamās dienas darījumus. Galvenais — ne mirkli neatstāt Dīcenhofas jaunkundzi vienu. Noīrēt ekipāžu, visur likt kučierim gaidīt, ne soli neiet kājām, lai viņa nejauši uz ielas nesatiktu savu advokātu. Aizkavēt viņu, lai viņa nelasa laikrakstu, — kas zina, tur atkal varētu būt kaut kas par izlīgumu Orozvaras procesā, un viņā pamostos aizdomas, ka var tikt piekrāpta otrreiz. Bet patiesībā baiļošanās un piesardzība bija liekas, jo upuris nepavisam negribēja aizmukt; kā jēr-s aiz rozā lentītes tas paklausīgi tekāja sliktajam ganam līdzi, un, kad mūsu draugs, pārguris pēc novārdzinošās nakts, iegāja .viesnīcas brokastu zālē, viņa, pacietīgi gaidīdama, sēdēja tur, ģērbusies savā vecajā, pašas šūtajā kleitā. Un nu sāka griezties dīvains karuselis: mūsu draugs nelaimīgo Dīcenhofas jaunkundzi pilnīgi bez jebkādas vajadzības vazāja no rīta līdz vakaram visur sev līdzi, lai nosimulētu viņai visas grūtības, kādas bezmiega naktī ar lielām pūlēm bija izdomājis.

Es nestāstīšu visus sīkumus. Viņš aizvilka viņu pie sava advokāta un ņēmās tur zvanīt pa telefonu uz malu malām pavisam citos jautājumos. Viņš aizveda Dīcenhofu uz kādu banku un atsauca prokūristu, lai apspriestos par noguldījumu un atvērtu viņai kontu; tad aizrāva viņu uz diviem vai trim hipotēku kantoriem un uz kādu šaubīgu kustamu mantu pārdošanas biroju, kur viņam it kā vajadzēja dabūt izziņas. Un viņa gāja Kanicam visur līdzi, klusi un pacietīgi gaidīja pieņemamās istabās, kur viņš risināja savas simulētās sarunas. Pēc divpadsmit verdzībā pavadītajiem gadiem, kurus viņa bija nokalpojusi pie firstienes, šī gaidīšana aiz durvīm viņai nebija nekas neparasts, tā viņu nenomāca, nepazemoja, un viņa klusēdama, sakrustotām rokām tikai gaidīja un gaidīja un, tiklīdz kāds gāja garām, nolaida plakstus, slēpdama zilās acis. Pacietīga un paklausīga kā bērns viņa darīja visu, ko Kanics ieteica. Gan parakstīja bankā veidlapas, pat nepārlūkodama tās, gan kvitēja vēl nesaņemtās summas tik droši, ka mūsu Kanicu sāka mocīt šaubas; varbūt šai vientiesei būtu pieticis ar simt četrdesmit tūkstošiem vai pat ar simt, trīsdesmit tūkstošiem kronu. Viņa teica «jā», kad prokūrists deva padomu paņemt dzelzceļa obligācijas, teica «jā», kad viņš ierosināja paņemt bankas akcijas, un ikreiz bailīgi paraudzījās uz savu orākulu Kanicu. Bija skaidri redzams» ka visas šīs darījumu operācijas, paraksti un veidlapas, jā, pat nauda izraisīja viņā. vienlaikus gan godbijību, gan arī mokošu nemieru un viņa ilgojās, kaut reiz šīs viņai neizprotamās darbošanās beigtos, lai atkal varētu vienā mierā sēdēt savā istabā, lasīt, adīt vai spēlēt klavieres, nevis noņemties ar prātam un sirdij neizprotamiem, nedrošiem un. atbildīgiem lēmumiem.

Taču Kanics nenoguris dzenāja viņu pa šo mākslīgi radīto loku, daļēji lai, kā bija solījis, viņai tikai palīdzētu visdrošāk noguldīt kapitālu, daļēji arī tādēļ, ka gribēja viņu apmulsināt; karuselis griezās no pulksten deviņiem rītā līdz pussešiem vakarā. Beidzot abi bija tā piekusuši, ka mūsu Kanics ieteica ieiet kādā kafejnīcā atpūsties. Pats galvenais esot jau nokārtots, muiža tikpat kā pārdota, vēl tikai ap pulksten septiņiem jāaizejot parakstīt līgumu un saņemt naudu. Viņai tūlīt atplauka seja.

«Ak tad es beidzot varēšu rīt no rīta aizbraukt?» Viņas rudzupuķu acis starojoši vērās Kanicā.

«Pats par sevi saprotams,» Kanics viņu nomierināja. «Pēc vienas stundas jūs būsiet visbrīvākais cilvēks pasaulē un jums vairs nevajadzēs raizēties ne par naudu, ne par muižu. Jūsu noguldījums jums nodrošina seštūkstoš kronu lielu renti, tagad jūs varat dzīvot, kur vien vēlaties un kā vien patīk.»

Viņš aiz .pieklājības apvaicājās, kurp viņa domājot braukt; viņas pirms mirkļa priecīgā seja atkal sadrūma.

«Vispirms es braukšu pie saviem radiem uz Vestfāli. Man liekas, rīt no rīta iet vilciens caur Ķelni.»

Kanics tūlīt kļuva pārlieku rosīgs. Viņš pieprasīja vecākajam viesmīlim vilcienu sarakstu, pamatīgi to izskatīja un pasacīja maršrutu. Ātrvilciens Vīne—Frankfurte— Ķelne; tad Osnabrikā pārsēsties. Visērtākais esot rīta vilciens deviņos divdesmit minūtēs, tas vakarā ieejot Frankfurtē; lai viņa pārāk sevi nenogurdinātu, viņš ieteica viņai tur pārnakšņot. Uzbudināts viņš cītīgi ņēmās šķirstīt sludinājumu lapas un atrada tur kādas kalnu viesnīcas adresi. Par biļetēm lai viņa neraizējoties, par tām parūpēšoties viņš pats un noteikti arī pavadīšot viņu uz vilcienu. Tādās pārrunās laiks aizritēja ātrāk, nekā viņš bija domājis; beidzot, paskatījies uz pulksteņi, viņš mudināja:

«Bet nu mums laiks iet pie notāra.»

Vēl nebija pagājusi ne stunda, kad tur jau viss bija nokārtots. Vēl nebija pagājusi ne stunda, kad mūsu draugs bija atņēmis'mantiniecei trīs ceturtdaļas viņas mantības. Kad viņa kompanjons ieraudzīja līgumā vārdu «Kekesfalva» un turklāt vēl niecīgo pirkuma cenu, viņš, Dīcenhofai neredzot, piemiedza aci un pamirkšķināja savam vecajam sabiedrotajam, ar apbrīnu teikdams:

«Lieliski, blēdis tāds! Tas tev gan izdevies!»

Ari notārs ziņkārīgi pāri brillēm palūkojās uz Dīcenhofas jaunkundzi; viņš, tāpat kā citi, bija lasījis avīzēs par cīņu ap firstienes Orozvaras mantojumu, un likumu vīram diez cik skaidra vis nelikās šī steidzīgā tālākpārdošana. Ak tu nabadzīte, viņš domāja, tu esi nokļuvusi sliktās rokās! Bet nav notāra pienākums, apstiprinot pirkšanas un pārdošanas līgumu, brīdināt pircēju vai pārdevēju. Viņš uzspiež zīmogu, ieraksta aktu līgumu, grāmatā un liek samaksāt nodokli. Savā mūžā viņš jau bija pieredzējis daždažādus tumšus darījumus un spiedis zīmogu ar ķeizarisko

ģerboni; tā nu krietnais vīrs tikai nolieca galvu, atlocīja pirkšanas līguma lapu un laipni aicināja Dīcenhofu, lai viņa paraksta to pirmā.

Biklā būtne iztrūkās. Šaubīdamās raudzījās uz savu pa| domdevēju Kanicu, un tikai tad, kad viņš iedrošinādams piekrītoši pamāja, viņa'piegāja pie galda un glītiem, skaidriem, taisniem vācu burtiem parakstīja: Anete Beate Marija Dīcenhofa; pēc viņas parakstījās mūsu draugs. Tā nu viss bija nokārtots — akts parakstīts, čeks nodots notāram, norādīts bankas konts, uz kādu nākamajā dienā nauda jāpārskaita. Ar vienu spalvas vilcienu Leopolds Kanics bija savu kapitālu divkāršojis vai pat trīskāršojis — neviens cits kā viņš pats kopš šī brīža bija Kekesfalvas muižas kungs un īpašnieks.

Notārs rūpīgi nosusināja miklos parakstus, tad visi trīs paspieda viņa roku un devās pa kāpnēm lejup; vispirms Dīcenhofa, aiz viņas, elpu aizturējis, Kanics un tad doktors Gollingers, kurš savam kompanjonam nepārtraukti ar spieķi viegli plikšķināja pa muguru un savā nodzertajā balsī patētiski murmināja (tikai viņam vien saprotami): «Blēdis maximus\ Blēdis maximuš\» — par ko Kanics ļoti sirdījās. Viņš jutās nepatīkami, kad doktors Gollingers jau pie nama vārtiem ar ironisku žestu dziļi paklanījās un atvadījās. Jo nu viņš palika viens ar savu upuri —* un tas viņu sabiedēja.

Bet jums, mīļais leitnanta kungs, vajadzētu mēģināt izprast šo negaidīto pārmaiņu viņā, — es negribētu patētiski izteikties un apgalvot, kā mūsu draugā pēkšņi bija pamodusies sirdsapziņa. Tomēr kopš pēdējā spalvas vilciena abu attiecības bija krasi mainījušās. Apdomājiet pats: šīs divas dienas Kanics bija ar nelaimīgo sievieti cīnījies kā pircējs ar pārdevēju. Viņa bija bijusi pretiniece, kuru vajadzēja stratēģiski apiet, ielenkt un piespiest kapitulēt; bet nu militāri finansiālās operācijas bija beigušās. Napoleons-Kanics bija uzvarējis, galīgi uzvarējis, un līdz ar to šī nelaimīgā, klusā sieviete, kas, vienkāršā kleitā ģērbusies, klusi kā ēna gāja viņam blakus pa Valzivju ielu, vairs nebija viņa pretiniece, viņa naidniece. Un — lai cik dīvaini tas izklausās — patiesi nekas mūsu draugu šai ātrās uzvaras brīdī tā nenomāca kā apziņa, ka viņa upuris pats bija padarījis viņam šo uzvaru pārāk vieglu. Jo, ja kāds cilvēks izturas .pret otru netaisni, tad viņš neizskaidrojamā kārtā cenšas pierādīt vai sev iedvest, ka arī ļaunprātīgi iz-

mantotais rīkojies mazliet slikti vai nepareizi; sirdsapziņu aizvien var atvieglot, ja piekrāptajam uzveļ kaut mazu daļiņu vainas. Bet šim upurim Kanics nespēja nekā, pat nenieka pārmest, viņa bija viņam padevusies ar sasaistītām rokām un turklāt, neko nejauzdama, nemitīgi raudzījusies viņā ar pateicīgām, rudzupuķu zilām acīm. Ko tad viņš vēl beigu beigās varēja viņai teikt? Apsveikt viņu, ka pārdevusi muižu, proti, ar zaudējumu? Viņam kļuva aizvien smagāk ap sirdi. Pavadīšu viņu uz viesnīcu, viņam vēl iešāvās prātā, tad viss būs nokārtots un garām.

Tomēr arī upuri, kurš gāja viņam blakām, acīm redzami kas nomāca. Arī viņas gaita bija kļuvusi citāda — gausāka un apdomīgāka. Lai gan Kanics gāja, galvu nodūris, viņš tomēr ievēroja šo pārmaiņu pēc meitenes soļiem, kas kļuva lēnāki (viņam nebija drosmes paraudzīties viņai sejā), viņš nomanīja, ka viņa kaut ko saspringti domā. Kanicu pēkšņi pārņēma bailes. Tagad viņa beidzot būs sapratusi, viņš domāja, ka pircējs esmu es pats. Droši vien nu viņa man pārmetīs, droši vien nožēlos savu aplamo steigu un varbūt rīt pat vēl skries pie sava advokāta.

Bet tad — viņi jau bija klusēdami plecu pie pleca aizstaigājuši pa Valzivju ielu līdz galam — viņa pēdīgi saņēma dūšu, nokāsējās un sacīja:

«Piedodiet… tā kā es rīt agrļ aizceļoju, man vēl labprāt gribētos visu nokārtot… pirmām kārtām vēlētos pateikties par jūsu lielajām pūlēm un .,. un … lūgt, lai jus man tūlīt pasakāt… cik daudz esmu jums par jūsu darbu parādā. Jūs, uzņemdamies starpnieka lomu, esat tik daudz laika iztērējis, un… es rīt no rīta aizceļoju… tad nu man vēl labprāt gribētos visu nokārtot.»

Mūsu draugam vairs neklausīja kājas un neklausīja arī sirds. Tas bija par daudz! Kaut ko tādu viņš nebija gaidījis. Viņu pārņēma mokoša sajūta, kāda rodas, kad aiz dusmām esi iesitis sunim un nopērtais dzīvnieks uz vēdera lien tev klāt, lūdzoši raugās tevī un laiza tavu nežēlīgo roku.

«Nē, nē,» viņš, galīgi apjucis, atvairījās, «neko, it neko jūs neesat man parādā.» Un tūlīt pat viņš sajuta, ka viscaur nosvīst. Viņam, kurš visu aprēķināja iepriekš, kurš kopš gadiem jau bija mācījies izkalkulēt katru sava klienta reakciju, tas, kas pašlaik notika, bija kaut kas pilnīgi jauns. Savos grūtajos aģenta gados viņš bija pieredzejis, ka viņam deguna priekšā aizcērt durvis, ka neatņem svei

cienu, un bija pat dažas ielas viņa kvartālā, pa kurām viņš izvairījās iet. Bet nekad vēl neviens viņam nebija pateicies — tas notika pirmoreiz. Un Kanicam kļuva kauns no šī pirmā cilvēka, kas, par spīti visam, it visam, viņam uzticējās. Pats pret savu gribu viņš juta, ka nepieciešams atvainoties.

«Nē,» viņš stomījās, «dieva dēļ, nē … jūs neko man neesat parādā … es neko neņemšu … es tikai ceru, ka esmu visu izdarījis, kā nākas, un rīkojies jums pa prātam. Varbūt labāk būtu bijis pagaidīt, jā, baidos, ka būtu… ka varētu dabūt mazliet vairāk, ja jūs tā nebūtu steigusies… Bet jūs gribējāt tik ātri pārdot — u-n es domāju, ka jums tā būs labāk. Dievs mans liecinieks, es domāju, ka jums tā būs labāk.»

Viņš atkal uzelpoja, šajā mirklī viņš kļuva gandrīz vai godīgs.

«Tādai kā jūs, kas neko nesaprot no darījumiem, labāk tajos nemaisīties. Tādai kā jūs vajag… vajag labāk mazāk, bet lai tas ir droši … Es jūs ļoti lūdzu,» — viņš ātri norija siekalas, — «neļaujiet sevi… neļaujiet citiem ļaudīm sevi vēlāk samulsināt, ja tie jums mēģinās iestāstīt, ka neesat izdevīgi pārdevusi vai ka esat pārāk lēti pārdevusi. Ja kaut kas pārdots, vēlāk aizvien gadās cilvēki, kuri mānīsies un stāstīs, ka viņi būtu maksājuši vairāk, daudz vairāk… bet, kad jāpērk, tad nemaksā vis; tie visi būtu jums uzplijušies ar vekseļiem vai parādzīmēm un līdzdalību … Tas jums nederētu, patiešām ne, varu jums apzvērēt, varu to apzvērēt tā, kā es te stāvu, ka banka ir pirmklasīga un nauda droši tur noguldīta. Jūs regulāri noteiktā dienā un stundā saņemsiet renti, neko nevarat zaudēt. Ticiet man … es jums zvēru … tā būs jums labāk.»

Pa to laiku viņi jau bija nonākuši pie viesnīcas. Kanics vēl vilcinājās. Man taču vajadzēja vismaz uzaicināt viņu uz vakariņām, viņš domāja. Uzaicināt uz vakariņām vai varbūt uz teātri. Bet viņa jau sniedza Kanicam pretī rokas.

«Man liekas, es nedrīkstu jūs ilgāk aizkavēt… mani jau tāpat cauru dienu nomoka doma, ka esat man ziedojis tik daudz laika. Kopš divām dienām jūs esat noņēmies vienīgi ar maniem darījumiem, un es patiesi jūtu, ka neviens nebūtu to varējis darīt vēl pašaizliedzīgāk nekā jūs. Vēlreiz pateicos … vēlreiz jums ļoti pateicos. Vēl neviens,» — viņa mazliet piesarka, — «vēl neviens cilvēks nekad nav

Izturējies pret mani tik labi, tik izpalīdzīgi… nekad nebūtu ticējusi, ka viss tik izdevīgi un tik viegli nokārtosies … Es pateicos, es jums loti pateicos!»

Kanics saņēma viņas roku un nespēja neparaudzīties Viņai sejā. Siltās jūtas gandrīz bija salauzušas viņas parasto nedrošību. Citkārt tik bālā un tik izbiedētā seja pēkšņi bija it kā atdzīvojusies, zilajās, izteiksmīgajās acīs un vieglajā, pateicīgajā smaidā jautās kaut ka^ gandrīz vai bērnišķīgs. Kanics veltīgi mēģināja pateikt kādu vārdu. Viņa jau atsveicinājās un devās prom — viegla, slaida un droša: tā bija gluži cita gaita nekā pirmāk, tā bija atvieglota un atbrīvota cilvēka gaita. Kanics neizpratnē nolūkojās viņai pakaj. Visu laiku viņam šķita, ka vēl kaut kas viņai jāpasaka. Taču šveicars jau bija pasniedzis viņai atslēgu un lifta zēns veda viņu uz liftu. Viss bija garām.

Tā bija upura atvadīšanās no sava nonāvētāja. Bet Kanicam šķita, ka viņš ar cirvi būtu trāpījis pats sev pa galvu: kā apstulbis viņš palika stāvot pāris minūšu un cieši raudzījās tukšajā viesnīcas vestibilā. Beidzot plūstošā straume aizvilka viņu līdz pa ielu, taču viņš neaptvēra, kurp iet. Tā viņu uzlūkojis vēl neviens nebija — tik cilvēciski, tik pateicīgi. Tā ar viņu runājis vēl neviens nebija. Neviļus ausīs ieskanējās vārdi «es jums ļoti pateicos»; un tieši šo cilvēku viņš bija aplaupījis, tieši to apkrāpis! Ik pa brīdim viņš apstājās un noslaucīja sviedrus no pieres. Un piepeši Kertnera ielā taisni pie lielā stikla izstrādājumu veikala, kuram kā samiegojies, kā nemaņā Kanics streipuļoja un grīļīgiem soļiem gāja garām, viņš skatloga spogulī ieraudzīja pats savu seju un sāka cieši vērties tajā; tā avīzē tiek aplūkota noziedznieka fotogrāfija, lai izpētītu, kur īsti izpaužas noziedzīgums — izvirzītajā zodā, ļaunajā vaibstā ap lūpām vai saltajās acīs. Viņš cieši vērās sev sejā un, ieraudzījis aiz brillēm savas bailīgi ieplestās acis, pēkšņi atcerējās kādas citas acis, kurās nupat bija lūkojies. Lūk, kādām vajadzētu būt acīm, viņš satriekts domāja, nevis tādām kā man — ar apsarkušiem plakstiem, alkatīgām un šaudīgām. Lūk, kādām vajadzētu būt acīm — zilām, spulgām, iekšējās ticības apdvestām (reizēm māte tā raudzījās piektdienas vakarā, viņš atcerējās). Jā, tādam jābūt cilvēkam: labāk ļaut, lai tevi piekrāpj, nevis pašam piekrāpt; jābūt godīgam, uzticības pilnam. Tikai tādam dievs dāvā savu svētību. Visa mana prāta veiklība, viņš domāja, nav spējusi mani darīt laimīgu, es tomēr esmu un palieku nožēlojams cilvēks, kas nekur nerod mieru. Un Leopolds Kanics devās prom pa ielu, pats sevi vairs nepa* zīdams, un nekad viņš nebija juties tik bēdīgi kā šai savā vislielākā triumfa dienā.

Beidzot viņš iegāja kādā kafejnīcā, jo viņam šķita, ka ir izsalcis, un pasūtīja ēdienu. Bet katrs kumoss viņā izraisīja pretīgumu. Es pārdošu Kekesfalvas muižu, viņš prātoja, tūlīt atkal pārdošu. Ko es iesākšu ar muižu, neesmu nekāds lauksaimnieks. Kam man, vientuļam cilvēkam, jādzīvo astoņpadsmit istabās un japlēšas ar blēžiem nomniekiem? Cik muļķīgi, ka es nopirku uz sava vārda, man vajadzēja to nopirkt hipotēku sabiedrībai.,, jo, ja nu viņa beidzot uzzinās, ka es biju pircējs… starp citu, es nepavisam negribu daudz nopelnīt. Ja viņa ir ar mieru, es viņai to atdošu ar divdesmit vai arī ar desmit procentu atvilkumu atkal atpakaļ, katrā laikā viņa to var dabūt atpakaļ, ja nožēlo, ka pārdevusi.

Šādas domas viņu atviegloja. Rīt es viņai rakstīšu, vai varbūt es varu to rīt no rīta pateikt, iekams viņa nav aizbraukusi. Jā, tā būs vispareizāk: došu viņai labprāt tiesības atpakaļpirkumam. Nu viņam likās, ka varēs šonakt mierīgi gulēt. Bet, lai gan divas naktis bija pavadījis caurā miegā, arī šonakt viņš gulēja nemierīgi un slikti; vēl aizvien viņam ausīs skanēja šī «ļoti» — šī «es jums ļoti pateicos» intonācija, šī svešādā lejasvācu intonācija, kas skanēja tomēr tik patiesīgi, ka viņš aiz satraukuma nodrebēja; neviens darījums divdesmit piecu gadu laikā nebija sagādājis mūsu draugam tādas rūpes kā šis viņa lielākais, laimīgākais, negodīgākais darījums.

Pusastoņos Kanics stāvēja jau uz ielas. Viņš zināja, ka ātrvilciens caur Pasavu atiet deviņos divdesmit minūtēs. Viņš vēl gribēja ātri nopirkt drusku šokolādes vai kādu konfekšu kārbu. Viņš juta, ka ir jāparāda atzinība, un varbūt klusībā viņš vēlējās vēlreiz dzirdēt šos viņa ausij jaukos vārdus «es jums ļoti pateicos», kas skanēja tik aizkustinoši, ar svešādu akcentu. Viņš nopirka lielu konfekšu kārbu, pašu skaistāko, pašu dārgāko, un arī tā viņam vēl nelikās pietiekami skaista atvadu dāvana. Bez tam viņš tuvākajā veikalā nopirka puķes, veselu kuplu pušķi spilgti sarkanu ziedu. Ar nesamiem abās rokās viņš atgriezās viesnīcā un lika šveicaram, lai kārbu un ziedus tūliņ uzsūta Dīcenhofas jaunkundzei augšā uz viņas istabu. Bet šveicars, pēc vīniešu paražas apveltīdams viņu tūlīt ar

titulu, pazemīgi atbildēja: «Lūgtin lūdzu, fon Kanica kungs, žēlīgā jaunkundze ir vēl brokastu zālē.»

Kanics brīdi padomāja. Atvadīšanās vakar bija viņu tā saviļņojusi, ka viņš ar jaunu sastapšanos negribēja izpostīt labās atmiņas. Bet tad viņš tomēr saņēmās un, nesdams vienā rokā puķes un otrā — konfekšu kārbu, iegāja brokastu zālē.

Viņa sēdēja ar muguru pret Kanicu; pat neredzot viņas sej.u, bet tikai pēc tā, kā viņa, šī trauslā būtne, vienkārša un klusa sēdēja pie vientuļa galdiņa, viņā, pašam negribot, modās aizkustinājuma jūtas. Kautrīgi viņš piegāja pie viņas galdiņa un ātri nolika uz tā konfekšu kārbu un puķes. «Maza dāvaniņa ceļam.» Viņa iztrūkās un tumši-piesarka. Tā bija pirmā reize, kad viņa no kāda saņēma puķes, tiesa gan, reiz kāds no radiem — mantojuma tīkotājiem cerībā dabūt viņu savā pusē uzsūtīja viņai augšā istabā pāris sīku rozīšu. Bet firstiene, šī zvērīgā fūrija, tūlīt lika viņai tās nosūtīt atpakaļ. Un nu ieradās kāds un dāvāja viņai puķes, un neviens nevarēja aizliegt viņai tās saņemt.

«Ai, nē,» viņa sastomījās, «kā tad man vēl tās? Tās ir skaistas .,. pārāk skaistas, lai man dāvātu.»

Taču viņa pateicīgi palūkojās augšup uz Kanicu. Vai tas bija atspulgs no puķēm, vai arī asinis ielija viņas vaigos — lai vai kā, bet viņas samulsusī seja kļuva aizvien sārtāka; šajā mirklī šī sieviete izskatījās gandrīz skaista.

«Vai jūs neapsēdīsieties?» viņa apjukusi vaicāja, un Kanics neveikli apsēdās viņai pretī.

«Tātad jūs tiešām aizbraucat?» viņš jautāja, un neviļus viņa balsī ietrīsējās īsta nožēla.

«Jā,» viņa teica un nolieca galvu. Sis «jā» neskanēja priecīgi, bet arī ne bēdīgi. Tas nepauda ne cerībās, ne vilšanos. Tas bija pateikts klusi, rezignēti, bez jebkāda īpaša uzsvara.

Savā apmulsumā un aiz vēlēšanās Dīcenhofai pakalpot Kanics apjautājās, vai viņa jau nosūtījusi telegrammu, ka ieradīsies. Nē, nē, tas taču radus tikai izbiedētu, viņi gadiem ilgi nesaņem nevienu telegrammu. Vai tie tomēr esot tuvi radi, Kanics atkal vaicāja. Nē, nepavisam ne tuvi. Māsasmeita, viņas mirušās pusmāsas meita; viņas vīru viņa vispār nepazīstot. Viņi apsaimniekojot nelielu muižu ar bišu dravu un esot viņai atrakstījuši sirsnīgu vēstuli, ka viņa varot dabūt istabu un dzīvot tur, cik ilgi vien patīk.

«Bet ko tad jūs darīsiet tai klusajā, nomaļajā vietā?» Kanics prasīja.

«Es nezinu,» viņa atbildēja un nodūra acis.

Mūsu draugs aizvien vairāk, satraucās. Sī būtne bija tik viena un pamesta, un bezpalīdzīga, un, redzot viņas vienaldzību par dzīvi un likteni, viņš atcerējās pats sevi, savu nemierīgo klaiņotāja dzīvi un apjauta, ka viņa paša dzīve ir tikpat bezmērķīga.

«Tad tam nav nekādas jēgas,» viņš dedzīgi ieminējās. «Pie radiem nevajag dzīvot, nekad tas nav labi. Un bez tam jums vairs nav nekādas vajadzības aprakt sevi tādā mazā muiželē.»

Viņa palūkojās uz Kanicu reizē pateicīgi un skumīgi.

«Jā,» viņa nopūzdamās teica. «Man pašai ir mazliet bailes no tā. Bet ko citu lai daru?»

Viņa pateica to vienaldzīgi, it kā pati sev un tad pacēla zilās acis uz viņu, šķiet, cerēdama, ka viņš dos padomu (tādām vajadzētu būt acīm, Kanics vakar klusībā bija domājis), un pēkšņi — Kanics neaptvēra, kā tas notika, — viņš juta, ka tas, ko viņš domā, ko vēlas, jau ir uz lūpām.

«Bet tad taču labāk palieciet tepat,» viņš sacīja. Un, pats nemaz to negribēdams, vēl klusāk piebilda: «Palieciet pie manis.»

Viņa izbijās un sastingušu skatienu paraudzījās viņā. Tikai tagad viņš aptvēra, ka izrunājis kaut ko tādu, ko apzināti nepavisam nav gribējis teikt. Šie vārdi viņam bija spēji pārvēlušies pār lūpām, viņš nebija kā parasti apsvēris, aprēķinājis un pārdomājis, ko saka. Kāda vēlēšanās, ko viņš pats nespēja ne izprast, ne apzināties, pēkšņi pārvērtās par balsi, skaņu, toni. Tikai redzot, cik sārta viņa piesarkst, Kanics aptvēra, ko pateicis, un nobijās, ka Dīcenhofa var viņu pārprast. Droši vien viņa domāja: lai paliek kā viņa mīļākā. Un, lai viņai nenāktu prātā nekas aizvainojošs, viņš steidzīgi piebilda:

«Es domāju — kā mana sieva.»

Viņa spēji satrūkās. Lūpas viņai drebēja; Kanics nesaprata, vai viņa grasās raudāt vai bārties. Tad pēkšņi viņa pielēca kājās un izskrēja no istabas.

Tas bija pats briesmīgākais brīdis mūsu drauga dzīvē. Nu tikai viņš attapa, kādu muļķību izdarījis. Viņš bija labu cilvēku, vienīgo, kas dāvāja viņam uzticību, apkaunojis, aizvainojis, pazemojis, jo kā viņš, būdams gandrīz jau vecs vīrs, noplucis, neglīts ebrejs, no mājas uz māju ejošs aģents, «šeftmanis», varēja piedāvāt roku garīgi tik cēlai, tik maigai būtnei! Negribot Kanicam bija jāatzīst, ka viņa rīkojusies pareizi, aiz pretīguma sajūtas aizskriedama projām. Jā, viņš nikni nodomāja, to esmu pelnījis. Beidzot viņa mani iepazinusi, beidzot likusi izbaudīt savu nicinājumu, un tas man pienākas. Labāk tā, nekā viņa man pateicas par manu nelietību. Viņas aizbēgšana Kanicu nepavisam neapvainoja, gluži otrādi — to viņš pats man apgalvoja — šajā mirklī viņš bija patiesi priecīgs. Viņš saprata, ka ir saņēmis pelnītu sodu; tas bija taisnīgi, ka viņa kopš šā brīža domāja par viņu, Kanicu, ar tādu pašu nicinājumu, kādu viņš pats juta pret sevi.

Bet tad Dīcenhofa jau atkal parādījās pie durvīm; viņai bija miklas acis, un viņa bija ārkārtīgi uztraukta. Trīcošiem pleciem viņa pienāca pie galda. Ar abām rokām viņai bija jāpieturas pie krēsla atzveltnes, iekams viņa spēja atkal apsēsties. Acis nepacēlusi, viņa klusi ievilka elpu.

«Piedodiet… piedodiet, ka biju tik nepieklājīga… ka pielēcu kājās un aizskrēju. Bet es izbijos… kā gan jūs tā varat? Jūs taču mani nemaz nepazīstat.,, nemaz nepazīstat …»

Kanics apjukumā nespēja izteikt ne vārda. Saviļņojumā viņš apjauta tikai to, ka viņa nav dusmīga, bet vienīgi izbijusies. Ka muļķīgais bildinājums licis viņai iztrūkties tāpat kā viņam pašam. Nevienam no viņiem nebija drosmes bilst kādu vārdu, nevienam nebija drosmes otru uzlūkot. Bet šajā priekšpusdienā viņa neaizceļoja. Viņi abi no agra rīta līdz vēlam vakaram palika kopā. Pagāja trīs dienas, un Kanics viņu atkal bildināja, un pēc diviem mēnešiem viņi apprecējās.

Doktors Kondors brīdi klusēja.

—   Tā, nu vēl pēdējais malks — es tūlīt beigšu. Tikai vēl ko — pie mums klīst valodas, it kā mūsu draugs ar viltību pielabinājies mantiniecei un bildinājis viņu, lai dabūtu muižu. Bet es vēlreiz saku: tā nav taisnība. Kanicam, kā, tagad zināt, pils toreiz jau bija rokā, viņam nevajadzēja vairs Dīcenhofu precēt, ne mazākā aprēķina viņam nebija ar savu bildinājumu. Nekad viņam, neievērojamam aģentam, nebūtu bijis drosmes šo smalko, zilacaino sievieti bildināt savtīgā nolūkā, ja viņu pret paša gribu pēkšņi nebulu pārņēmušās patiesas jūtas, un brīnumainā kārtā tās arī tādas ir palikušas.

Jo šim neprātīgajam solim sekoja reti laimīgi laulības ga_di. Veiksmīgs pretstatu apvienojums, ja ir labvēlīgi apstakļi, rada vispilnīgāko harmoniju, un bieži vien šķietami vispārsteidzošākais izrādās pats dabiskākais. Pirmā reakcija pārim, kas bija radies tik negaidot, protams, bija tāda, ka tie viens no otra baidījās. Kanics bijās, ka par viņa tumšajiem darījumiem viņai var kāds ko pastāstīt un viņa pēdējā mirklī viņu ar nicinājumu noraidīt; viņš pielika visas pūles, lai slēptu savu pagātni. Neizlietoja vairs savus viltīgos paņēmienus, atdeva savas parādzīmes ar zaudējumiem, turējās tālāk no saviem agrākajiem līdzdalībniekiem. Viņš kristījās, izvēlējās ietekmīgu krusttēvu un ar krietni lielu naudas žūksni panāca, ka savam vārdam drīkstēja pievienot dižciltīgi skanošo «fon Kekesfalva»; un vārdu maiņā, kā jau lielāko tiesu šādos gadījumos, sākotnējais vārds drīz vien bez pēdām pazuda no vizītkartēm. Bet līdz pat kāzām Kanicu mocīja slimīga iedoma, ka šodien vai rīt, vai parīt viņa izbijusies vairs nedāvās viņam uzticību. Turpretī viņa, kuras agrākā pavēlniece, īsta bestija, divpadsmit gadu diendienā viņu bija zākājusi, saukādama par nejēgu, muļķi, ļaunu un aprobežotu, un ar velnišķīgu tirāniju salauzusi viņā pašapziņu, gaidīja, ka arī jaunais pavēlnieks viņu nemitīgi rās, izzobos, lamās un pazemos; jau iepriekš noskumusi, viņa domāja, ka vergošana ir neatvairāms liktenis. Taču, paskat vien, viss, ko viņa darīja, bija pareizi; vīrs, kura kalpībā, kura rokās viņa bija nodevusi savu dzīvi, ik dienas no jauna viņai pateicās, arvien izturējās pret viņu ar tādu pašu biklu godbijību. Jaunā sieva bija pārsteigta: tik lielu maigumu viņa pat nespēja saprast. Pamazām jau pa pusei novītusī sieviete atplauka. Viņa kļuva skaista, augums ieguva maigas formas; pagāja pāris gadu, kamēr viņa patiesi iedrošinājās ticēt, ka arī viņu — neievēroto, kājām mīdīto, nomākto var cienīt, var mīlēt tāpat kā citas sievietes. Bet īstā laime abiem sākās tikai tad, kad pasaulē hāca bērns.

Tajos gados Kekesfalva ar jaunu dedzību atsāka savu veikalrosību. Neievērojamā aģenta gaitas bija palikušas pagātnē, viņa darbs bija ieguvis vērienu. Viņš modernizēja cukurfabriku, piedalījās Vīnes Neištates velmētavas darb'ā un veica spožu transakciju spirta kartelī, par ko toreiz daudz tika spriests. Laulātā pāra vientulīgajā, taupīgajā

dzīvē nekas tāpēc nemainījās, ka viņš kļuva bagāts — tagad tiešām bagāts. Viņi nevēlējās, lai ļaudis viņus pārāk atcerētos, reti ielūdza pie sevis viesus, un tā māja, ko jūs pazīstat, toreiz bija nesalīdzināmi vienkāršāka un laucinieciskāka — protams, arī daudz laimīgāka nekā šodien.

Tad viņš saņēma pirmo sitienu. Jau ilgāku laiku viņa sieva cieta iekšķīgas sāpes, izjuta riebumu pret ēdienu, novājēja, vienmēr bija nogurusi un bez spēka; bet, baiļodamās satraukt darbā tik aizņemto vīru ar savām sīkajām likstām, viņa saknieba lūpas, kad uznāca lēkme, un neteica ne vārda par savām sāpēm. Kad beidzot to noslēpšana vairs ilgāk nebija iespējama, tad jau bija par vēlu. Atrās palīdzības mašīnā viņu aizveda uz Vīni, lai operētu šķietamo kuņģa audzēju, kas patiesībā bija vēzis. Sai gadījumā man bija izdevība Kekesfalvu iepazīt, un dziļāku, nežēlīgāku izmisumu es nekad neesmu redzējis. Viņš nevarēja, viņš negribēja saprast, ka medicīna viņa sievu vairs nespēj glābt; viņam likās, ka ārsti tikai aiz gausuma, vienaldzības un nevarības neko vairs nedara, neko vairs nespēj darīt. Viņš piesolīja profesoram piecdesmit tūkstošus, pat simt tūkstošus kronu, ja viņš sievu izdziedinās. Operācijas dienā viņš ar telegrammu ataicināja no Budapeštas, no Minhenes un Berlīnes lielākās slavenības, lai tikai atrastu kādu, kas pateiktu, ka varbūt var viņu pasargāt no operācijas. Un es nekad neaizmirsīšu viņa neprātīgās acis, kad viņš mums uzkliedza, ka mēs visi esot slepkavas, kad neglābjamā, kā jau bija sagaidāms, palika uz operācijas galda.

Kopš šīs dienas šis askētiskais darījumu cilvēks pārvērtās. Bija nomiris dievs, kuram viņš tika kalpojis kopš bērnu dienām, — nauda. Vēl tikai viens viņam bija atlicis pasaulē: viņa bērns. Viņš pieņēma guvernantes un kalpotājas, lika pārbūvēt māju. Kādreiz tik taupīgajam vīram nekāda greznība vairs nebija pietiekama. Viņš vadāja deviņus vai desmit gadus veco meiteni uz Nicu, Parīzi, Vīni, vismuļķīgākā veidā loloja un lutināja viņu, un ar tādu pašu nevaldāmu alkatību, ar kādu līdz šim bija rausis naudu, tagad it kā nicinādams viņš to izšķērdēja, — varbūt jums bija savā ziņā taisnība, kad jūs viņu nosaucāt par dižciltīgu un smalku, jo nu jau kopš gadiem viņam patiešām piemīt neparasta vienaldzība gan pret peļņu, gan zaudējumu, viņš iemācījies naudu nicināt, jo, pa spīti visiem miljoniem, nevarēja atpirkt savas sievas dzīvību.

Ir jau vēls, un es negribu jums sīki attēlot, cik ļoti viņš dievināja savu bērnu; beigu beigās to var saprast, jo tajos gados mazā meitene bija brīnišķīgi jauka, patiešām jsta laumiņa, maiga, slaida, piemīlīga, pelēkām acīm, kas ikvienam gaiši un sirsnīgi staroja pretī. No mātes viņa bija mantojusi biklo maigumu, no tēva aso prātu. Viņa uzziedēja kā puķe, bija attapīga un laipna, izturēdamās ar to nemākslotību, kāda piemīt vienīgi bērniem, kas dzīvē vēl nekad nav sastapušies ar ienaidu un cietsirdību. Un tikai tas, kas zināja, kā bērns apbūris vecīgo vīru, kurš nekad nebija iedrošinājies cerēt, ka viņam, smaga, drūma rakstura cilvēkam, varētu būt tik līksma un jauka meita, spēja pilnīgi apjaust viņa izmisumu, kad uzbruka otra nelaime. Viņš nevarēja un negribēja saprast — un nespēj to arī vēl tagad —, ka tieši šo bērnu, viņa bērnu, tā piemeklējis liktenis, padarot par kropli, un es patiesi' baidos stāstīt visas neprātības, ko viņš savās pārāk dziļajās bēdās pastrādājis. Visas pasaules ārstus viņš iedzinis izmisumā ar savu neatlaidību, piedāvājot vistrakākās naudas summas, viņš mēģinājis mūs piespiest tūlīt izdziedināt slimnieci, viņš zvana man ik pārdienas pa telefonu, zvana pilnīgi bez jēgas, tikai aiz savas neprātīgās nepacietības — nav te visu ko pieminēt; bet nesen man kāds kolēģis pačukstēja, ka vecais vīrs katru nedēļu sēžot universitātes bibliotēkā kopā ar studentiem, bezpalīdzīgi pūlēdamies izrakstīt no enciklopēdijas visus svešvārdus, un tad stundām ilgi rokoties pa visām medicīnas rokasgrāmatām aplamā cerībā varbūt pats atklāt kaut ko tādu, ko ārsti nav pamanījuši vai ir aizmirsuši. No citas puses man tika stāstīts — jūs varbūt smiesieties, bet kaislības lielumu vienmēr liek apjaust tikai neprātība —, ka viņš tiklab sinagogai, kā arī vietējam mācītājam apsolījis ziedot lielas summas, ja bērns tikšot izdziedināts: neziņā, kuram dievam pievērsties — vai nu pamestajam senču dievam, vai jaunajam, briesmīgi baidīdamies ar vienu vai otru sanīsties, viņš vienlaicīgi zvērējis abiem.

Bet es nekādā ziņā nestāstu jums tādas pa daļai smieklīgas detaļas aiz patikas tenkot. Jums tikai jāsaprot, ko šim nomāktajam, satriektajam, bēdu sagrauztajam tēvam nozīmē kāds cilvēks, kas viņu kaut vai uzklausa, un ja viņš nomana, ka šis cilvēks izprot viņa postu vai vismaz grib izprast to. Es zinu, viņš otru nomāc ar savu ietiepību, ar savu egocentrisko apsēstību, it kā mūsu mīļajā pasaulē,

kas taču līdz malām bēdu pilna, būtu tik vien nelaimes kā viņam, kā viņa bērnam. Tomēr tieši tagad, kad briesmīgā bezpalīdzības apziņa sāk iedragāt viņa paša veselību, nedrīkst viņu pamest likteņa varā, un jūs tiešām — tik tiešām darāt labu darbu, ja ienesat sev līdzi šai traģiskajā mājā kaut mazliet savas jaunības, savas vitalitātes, sava dabiskuma. Tikai baidīdamies, ka citi jūs varētu maldināt, es varbūt par viņa personisko dzīvi esmu pastāstījis vairāk, nekā īstenībā būtu drīkstējis, bet man liekas — es varu būt pārliecināts, ka viss, ko jums pastāstīju, noteikti paliks starp mums.

—   Pats par sevi saprotams, — es, iegrimis domās, teicu; tie bija pirmie vārdi, kas pārvēlās man pār lūpām kopš tā brīža, kad viņš sāka stāstīt. Es biju kā apžilbis — ne vien aiz pārsteidzošā atklājuma, kas mainīja manu priekšstatu par Kekesfalvu tā, kā cimdu apgriež no iekšpuses uz ārpusi, — bet vienlaikus jutos ari satriekts par paša stulbumu un muļķību. Tātad ar tik aklām acīm es divdesmit piecu gadu vecumā vēl staigāju pa šo pasauli! Nedēļām ilgi ik dienas būdams viesis šajā mājā, es savā līdzjūtībā paslēpos kā miglā, aiz savas muļķīgās piesardzības nekad neiedrošinājos apjautāties ne par Edītes bērnību, ne arī par māti, kuras taču, skaidri redzams, šai mājā pietrūkst, tāpat nevaicāju, kā šis dīvainais cilvēks ticis pie bagātības. Kā es varēju nepamanīt, ka šīs puspievērtās, melanholiskās mandeļu formas acis nav ungāru aristokrāta acis, bet tās raugās ar tūkstošiem gadu traģiskās cīņās asināto un reizē gurdeno jūdu rases skatienu? Kā es neievēroju, ka Edītē rit pavisam citas asinis, kā nejutu, ka šai mājā cilvēku nomāc dīvainas pagājības rēgi? Pēkšņi atmiņā uzplaiksnīja dažnedažādi sīkumi, ko jau agrāk biju ievērojis: ar kādu saltu skatienu mūsu pulkvedis, reiz tiekoties, bija atņēmis Kekesfalvas sveicienu, tikai divus pirkstus piemezdams pie cepures, vai arī — kā pulka biedri kafejnīcā bija viņu nosaukuši par «veco maniheistu». Es jutos tā, it kā tumšā istabā pēkšņi tiktu atvērts aizkars un saule tik spēji iespīdētu acīs, ka sarkans vien nozibētu un šīs neizturamās, pārlieku spilgtās gaismas plūsmā sagrieztos galva.

It kā nojauzdams, kas manī notiek, Kondors pieliecas man tuvāk; viņa mazā, mīkstā roka nomierinoši un patiešām saudzējoši skāra manējo.

- To j us, protams, nevarejat nojaust, leitnanta kungs, un kā jūs to ari būtu varējis! Jūs taču esat uzaudzināts pavisam norobežotā, pavisam savrupā pasaulē, turklāt jūs esat tai laimīgā vecumā, kad cilvēks vēl nav iemācījies visu neparasto aplūkot ar neuzticību. Ticiet man, gados vecākajam, nav ko kaunēties, ja dzīve šad tad tevi piekrāpj; tā drīzāk ir dieva žēlastība, ja kāda acu zīlītēm vēl nav pārāk vērīgā, diagnosticējošā skatiena un viņš sākumā raugās uz cilvēkiem un lietām ar uzticību. Citādi jūs nekad nevarētu tik brīnišķīgi palīdzēt šim vecajam vīram un nelaimīgajam, slimajam bērnam! Nē, nebrīnieties un, galvenais, nekaunieties! Jūs esat jau darījis pašu pareizāko, un par to jāpateicas jūsu labajam instinktam.

Viņš iemeta cigāra galu kaktā, izstaipījās un pastūma atpakaļ krēslu.

Bet nu gan laiks pamazām posties ceļā.

Es piecēlos reizē ar viņu, lai gan man vēl mazliet griezās galva. Jo ar mani notika kaut kas dīvains. Biju ārkārtīgi satraukts par šo pārsteidzošo atklājumu, mana uzmanība bija sakāpināta un pārkairināta līdz pēdīgam; klausoties viņa stāstījumā, vienbrīd mani pārņēma nomācoša sajūta. Es skaidri atceros, ka, Kondoram stāstot, gribēju kaut ko jautāt un tikai neattapu īstajā brīdī viņu pārtraukt. Un tagad, kad varēju jautāt, vairs neatcerējos, ko: satraukumā par dzirdēto jautājums bija izslīdējis no prāta. Veltīgi mēģināju atsaukt atmiņā visus stāstījuma pavedienus tā mēdz būt, kad jūt vēderā sāpes un tomēr nevar pateikt, kurā vietā tieši sāp. Kamēr mēs devāmies ārā no jau pustukšā vīna pagrabiņa, es vēl arvien pūlējos atcerēties, ko biju gribējis jautāt.

Mēs izgājām pa durvīm. Kondors paraudzījās uz augšu.

•— Aha! — Viņš pasmaidīja it kā apmierināts. -— To jau es visu laiku manīju, mēness gaisma man jau likās pārāk gaiša. Būs negaiss un turklāt pamatīgs. Tas nozīmē, ka jāpasteidzas.

Viņam bija taisnība. Ap miegā iegrimušajām mājām gan vēl valdīja klusums un gaiss bija tvanīgs, tomēr no austrumiem vējš dzina tumšus, briestošus mākoņus, un reižu reizēm tie aizsedza blāvi dzeltenīgo mēnesi. Viena debessjuma puse jau bija pilnīgi tumša; blīvā, metāliskā masa virzījās uz priekšu kā milzīgs, melns, šad tad tālas rūsas apspīdēts bruņurupucis, un pēc katra gaismas uzplaiksnījuma pamalē kaut kas nikni ierūcās kā aizkaitināts zvērs.

Pēc pusstundas dabūsim pa krietnam, — Kondors no-

teica diagnozi. — Es vēl, iespējams, tikšu sauss līdz vilcienam, bet jūs, leitnanta kungs, labāk ejiet atpakaļ, citādi izlīsiet līdz ādai'.

Taču es kā pa miglu atcerējos, ka man vajag viņam vel ko jautāt, un tomēr vēl aizvien nevarēju atģisties, ko; atmiņa bija iegrimusi smacīgā tumsā tāpat kā debesīs mēness vēja dzīto mākoņu lēvenī. Bet vēl joprojām smadzenēs urdījās neskaidras domas — tās bija kā pastāvīgi jūtamas, nemierīgi urbjošas sāpes.

—   Nē, es tomēr riskēšu, •— es atbildēju.

—  Nu tad mudīgi! Jo ātrāk iesim, jo labāk; no ilgās sēdēšanas kājas gluži stīvas kļuvušas.

Kājas stīvas — lūk, tas bija vajadzīgais vārds! Jo dziļi manā apziņā pēkšņi atausa gaisma. Es uzreiz atcerējos, ko biju gribējis Kondoram vaicāt, ko man vajadzēja viņam vaicāt: uzdevums! Kekesfalvas uzdevums! Droši vien es zemapziņā visu laiku biju domājis tikai par Kekesfalvas jautājumu — vai meitas paralīze ir vai nav ārstējama; nu man vajadzēja uzdot šo jautājumu. Tā nu, pa pilnīgi tukšajām ielām soļojot, es diezgan piesardzīgi iesāku:

—   Piedodiet, doktora kungs.., mani, protams, ļoti interesēja viss, ko jūs stāstījāt… tas man bija ļoti svarīgi…' Bet saprotiet, ka es jums tieši tāpēc vēlētos vēl kaut ko jautāt.,. kaut ko, kas mani labu laiku jau nomāc un… jūs taču, esat ārsts, jūs labāk nekā citi zināt par šo saslimšanas gadījumu,,» es neesmu speciālists, man nav īsta priekšstata … un es labprāt gribētu zināt, kādas ir jūsu domas. Vai Edītes paralīze ir pārejoša slimība, vai arī tā nav ārstējama?

Strauji, vienā rāvienā Kondors pacēla galvu. Viņa briļļu stikli uzzibsnīja, manī paraugoties; nevilšus novērsu acis, izvairoties no šī spējā, straujā skatiena, kas it kā adata iedūrās manā sejā. Vai viņš beidzot nojauta, ka Kekesfalva uzdevis jautāt? Vai viņam bija radušās aizdomas? Bet viņš jau atkal nodūra galvu un, nepārtraukdams ašo gaitu, varbūt soļodams pat vēl ātrāk, sāka murmināt?

—* Protams! Uz to man īstenībā būtu vajadzējis sagatavoties. Ar to aizvien beidzas. Dziedināms vai nedziedināms, melns vai balts. It kā tas būtu tik vienkārši! Vienam kārtīgam ārstam ar tīru sirdsapziņu nevajadzētu izrunāt šos divus vārdus — «vesels» un «slims», jo — kur sākas slimība un kur beidzas veselība? Un nepavisam ne vārdus

«izdziedināms» un «neizdziedināms»! Zināms, tie, šie abi izteicieni, ir ļoti ierasti, un praksē bez tiem gandrīz nevar iztikt. Bet mani jūs nekad nepiedabūsiet izrunāt vārdu «nedziedināms». Mani nekad! Es zinu, ka viens no pagājušā gadsimta gudrākajiem cilvēkiem — Nīče uzrakstījis briesmīgus vārdus: «Ko nevar izdziedināt, tam nevajag ārsta!» Bet tā nav pati aplamākā no visām paradoksālajām un bīstamajām tēzēm, kādas viņš mums uzdevis pierādīt. Es 'apgalvoju pretējo: taisni nedziedināmam nepieciešams ārsts. Vēl vairāk: tikai pie šāda tā saucamā nedziedināmā var pārbaudīt, cik gudrs ir ārsts. Ārsts, kas atzīst jēdzienu «nedziedināms», atsakās no sava īstā uzdevuma, viņš kapitulē pirms kaujas, es zinu, ir jau vienkāršāk, ērtāk zināmos gadījumos tikai pateikt «nedziedināms» un pēc konsultācijas ar bēdīgu seju un saraustu honorāru kabatā aiziet projām — jā, jā, ārkārtīgi ērti un ienesīgi nodarboties vienīgi ar zināmu un pārbaudītu dziedināmu slimību ārstēšanu, kad jāuzšķir grāmatā tāda un tāda lappuse un viss par terapiju ir skaidrs. Nu, kam tas patīk, lai meklē vecas gudrības. Man ad personām[6] tāda darbošanās liekas nožēlojama, tāpat kā nožēlojami būtu, ja dzejnieks jau reiz pateikto gribētu vēlreiz pateikt, nevis mēģinātu nepateikto un neizsakāmo ietērpt vārdos — vai filozofs izskaidrotu vai simto reizi sen zināmo, nevis censtos izprast neizzināmo, neizpētīto. «Nedziedināms» taču ir tikai relatīvs jēdziens, tas nav nekas noteikts. Medicīna ir zinātne, ka^ attīstās, un neizdziedināmas slimības taču eksistē tikai pašreizējā brīdī, mūsu laika zinātnes ietvaros, tātad no mūsu aprobežotā, šaurā viedokļa raugoties! Bet laikā, kad mēs dzīvojam, pēdējais vārds vēl nav teikts. Simtiem slimību, kuras mēs šodien uzskatām par nedziedināmām, rīt, parīt — jo mūsu zinātne iet milzu soļiem uz priekšu — jau būs iespējams izdziedināt, jau būs atrasts, kā tās izdziedināt. Tātad, lūdzams, iegaumējiet, —> viņš īgni sacīja, it kā es viņu būtu apvainojis, — es nezinu slimības, kas nav izdziedināmas. Es principiāli neko un nevienu neuzskatu par bezcerīgu, un neviens man nekad neizvilinās no mutes vārdu «nedziedināms». Lielākais, ko es arī visbezcerīgākos gadījumos teiktu, būtu vārdi «slimība vēl nav izdziedināma», proti, mūsdienu medicīnas zi* nātne vēl nespēj palīdzēt.

Kondors gāja tik ātri, ka es ar pūlēm tiku viņam līdzi. Pēkšņi viņš palēnināja soļus.

—   Varbūt es izsakos pārāk sarežģīti, pārāk abstrakti. Tādus jautājumus patiešām grūti apspriest ceļa posmā starp krogu un staciju. Bet varbūt kāds piemērs jums uzskatāmāk parādīs, ko es domāju, — starp citu, ļoti personisks un man ļoti sāpīgs piemērs. Pirms divdesmit diviem gadiem, kad biju ceturtā semestra medicīnas students, apmēram tikpat vecs kā jūs tagad, saslima mans tēvs, kurš līdz tam bija stiprs, pilnīgi vesels, nenogurdināmi darbīgs cilvēks, kuru es no sirds mīlēju un cienīju. Ārsti secināja, ka viņam ir diabēts. Jūs to laikam pazīstat kā cukurslimību, vienu no ļaunākajām un nežēlīgākajām slimībām, kas cilvēkam var piemesties. Bez jebkāda iegansta organisms pēkšņi atsakās pārstrādāt barību, nepiegādā ķermenim vairs taukus un cukuru, un tāpēc cilvēks sabrūk un nomirst badā, īstenībā vēl dzīvs būdams; negribu jūs mocīt ar sīkumiem, pietiek, ka teikšu: trīs jaunības gadi man tika izpostīti.

Un nu klausieties: toreiz tā sauktā medicīnas zinātne vēl nepavisam neprata ārstēt cukurslimību. Slimnieku mocīja ar īpašu diētu, katrs grams tika svērts, katrs malks mērīts, bet ārsti zināja — un es, būdams mediķis, protams, ari šo to zināju —, ka ar to tikai tiek novilcinātas beigas, ka šie divi trīs gadi nozīmē briesmīgu bojāeju, nožēlojamu bada nāvi ēdieniem un dzērieniem tik pārpilnajā pasaulē. Jūs varat iedomāties, kā es, students, nākamais ārsts, skraidīju no vienas slavenības pie otras, kā izstudēju visas grāmatas un speciālo literatūru. Bet visur — gan mutvārdiem, gan rakstiski man atbildēja ar vārdu, kas man kopš tā laika ir neciešams: nedziedināms, nedziedināms. No tās dienas es ienīstu šo vārdu, jo man vajadzēja nevarīgi noskatīties, cik nožēlojami — kā truls dzīvnieks bojā aiziet cilvēks, ko mīlēju vairāk par visu pasaulē; viņš nomira, un pēc trim mēnešiem man piešķīra zinātnisko grādu,

Un tagad klausieties uzmanīgi: pirms pāris dienām kādā medicīnas darbinieku sanāksmē mēs noklausījāmies kāda mūsu ievērojama farmaceita priekšlasījumu; viņš mtlins pastāstīja, ka Amerikā un dažu citu zemju laboratorijās tiekot veikti it plaši mēģinājumi, lai atrastu zāles aizkuņģa dziedzera ārstēšanai; viņš apgalvoja — esot skaidrā, ka diabēts pēc desmit gadiem būšot «nolikvidēta» slimība. Jūs varat iedomāties, kā mani satrauca doma — kālab jau toreiz nevarēja būt kaut pāris gramu šīs vielas, un tad mans vismīļākais cilvēks nebūtu tā izmocīts, nebūtu nomiris vai ari mēs vismaz būtu cerējuši, ka viņu iespējams izārstēt, iespējams glābt. Vai saprotat, kā mani toreiz sarūgtināja spriedums «nedziedināms», — dienām un naktīm man nedeva mieru doma, ka vajag, ka jāvar atrast zāles, ka tās tiks atrastas, kādam tas beidzot izdosies, varbūt pat man. Tolaik, kad mēs iestājāmies universitātē, mēs, studenti, īpaši nodrukātā instrukcijā noteikti tikām brīdināti no sifilisa, kas esot «nedziedināms», bet tagad tā ir dziedināma slimība. Nīče un Sūmanis, un Sūberts — un nezinu, kas vēl no tās traģiskajiem upuriem, — nebūt nav nomiruši no «nedziedināmas» slimības, bet no tādas, kas toreiz «vēl nebija dziedināma», — jā, tie ir, var teikt, divējādā nozīmē par agru miruši. Katra diena mums, ārstiem, sniedz-ko jaunu, negaidītu, fantastisku, vakar vēl neiedomājamu! Tāpēc ikreiz, kad es skatos uz slimnieku, par kuru citi tikai plecus parausta, man sirds ietrīcas dusmās, ka es šo rītdienas, šo parītdienas ārstniecības līdzekli vēl nezinu, un tā ietrīcas arī aiz cerībām: varbūt tu to atradīsi1 , varbūt atradīsi to vēl īstajā, vēl pēdējā mirklī un izglābsi šo cilvēku. Viss ir iespējams, arī neiespējamais —Ja mūsdienu zinātne stāv pie slēgtām durvīm, tad it bieži pavisam negaidot tai ir atvērušās jau citas. Kur ar mūsu metodēm netiek galā, tur tūlīt jāmeklē jaunas, un, ja nepalīdz feinātne, tad vienmēr var cerēt uz brīnumu — tik tiešām brīnumi medicīnā notiek arī vēl šodien, Brīnumi visbrīnišķīgākā elektriskā apgaismojumā, par spīti loģikai un pieredzei, un reizēm tos var pat izprovocēt. Vai domājat es mocītu šo meiteni un ļautu pats sevi mocīt, ja es necerētu, ka beidzot notiks izšķirošs pavērsiens un viņu izārstēs? Tas ir smags gadījums, es piekrītu, tas nepadodas ārstēšanai, jau gadiem neko nepanāku tik ātri, kā es vēlētos. Un tomēr,,, un tomēr — man nenolaižas rokas.

Es biju klausījies ar saspringtu uzmanību; man viss bija skaidrs, ko viņš domāja. Taču vecā vīra satraukums un bailes bija pārņēmušas arī mani. Gribēju dzirdēt vēl ko vairāk, vēl ko noteiktāk, vēl ko sīkāk. Tāpēc jautāju:

**Jūs tātad tomēr ticat, ka notiks atlabšana.,, protf, zināmu atlabšanu jūs jau esat panācis?

Doktors Kondors klusēja. Mana piezīme viņu, šķiet, saērcināja. Viņš sāka āizvien sparīgāk soļot uz priekšu ar īsajām kājām.

—   Kā jūs varat apgalvot, ka esmu panācis zināmu atlabšanu? Vai jūs to esat manījis? Un ko gan vispār jūs šai gadījumā saprotat? Jūs taču slimnieci pazīstat tikai' pāris nedēļu, un es viņu ārstēju piecus gadus.

Un negaidot viņš palika stāvot.

Lai tad jūs zinātu reizi par visām reizēm: neko būtisku neesmu panācis, neko galīgu, un tāpēc tas nav nekas svarīgs! Esmu viņai visu ko izmēģinājis un visādi ārstējis kā īsts dziednieks, taču bez panākumiem, veltīgi. Līdz šim neko neesmu sasniedzis.

Viņa satraukums mani izbiedēja: acīmredzot biju aizskāris viņa — ārsta goda jūtas. Pūlējos viņu nomierināt»

—   Bet fon Kekesfalvas kungs man pastāstīja, cik ļoti Edītei esot palīdzējusi elektroterapija, un it īpaši kopš injek,,.

Taču Kondors spēji apstājās un pārtrauca mani pusvārdā.

Blēņas! Tīrās blēņas! Neļaujiet taču vecajam nelgām sev neko iestāstīt! Vai tiešām ticat, ka ar elektroterapiju un tamlīdzīgu niekošanos var izārstēt tādu paralīzi? Vaf tad jūs nezināt vecos ārstu paņēmienus? Ja mēs paši vairs nezinām, ko darīt tālāk, tad cenšamies iegūt laiku, nodarbinām slimnieku ar blēņām un pļāpājam, lai mūsu nevarību nepamanītu, un, mums par laimi, melo lielāko tiesu arī slimnieka organisms, kļūdams par mūsu līdzdalībnieku. Protams, Edīte jūtas labāk. Katra ārstniecības kūre -*» vai nu jūs ēdat citronus vai aukstu vai siltu ēdienu, vai dzerat pienu •**> sākumā izraisa organismā pārmaiņu un rada jaunu kairinājumu, ko mūžīgi optimistiskais slimnieks uzskata par uzlabošanos. Šāda pašiedvesma ir mūsu labākais palīgs. Tā palīdz pat visstulbākajiem ārstiem. Bet te atkal ir savs āķis — tiklīdz slimnieks pret jauno kairinājumu notrulinās, sākas reakcija, un tad tas nozīmē — cik ātri! vien iespējams dot atkal jaunu blēdīgu terapiju; tādus krāpšanas paņēmienus ārsti pielieto tais gadījumos, kad pacients nav izdziedināms, un dara to pat tik ilgi, līdz nejauši varbūt atrod pareizo, vajadzīgo metodi. Nē, komplimentus teikt nevajag, es pats vislabāk zinu, cik maz no tā visa, ko vēlos, esmu sasniedzis Edītes ārstēšanā! Viss, ko līdz šim izmēģināju, nemaldiniet sevi ar to! tāda ākstīšanās kā elektrizācija un masāžas vārda pilnā nozīmē nav palīdzējusi viņai tikt uz kājām.

Koridors tik asi apsūdzēja pats sevi, ka es biju spiests aizstāvēt viņu pret viņa paša sirdsapziņu. Bikli piebildu:

—   Bet… es taču ari redzēju, kā viņa iet.., pateicoties ierīcei… šai stiepšanas aparatūrai…

Nu Kondors vairs nerunāja, bet kliedza uz mani un turklāt tik nikni un nesavaldīgi, ka divi vēlīni gājēji tukšajā ielā ziņkārīgi paraudzījās atpakaļ uz mums.

—   Krāpšana, ka es jums saku, krāpšana! Ārstniecības ierīces man, nevis viņai! Sīs ierīces ir tādēļ, lai nodarbinātu, lai tikai nodarbinātu, saprotiet… ne jau meitenei tās vajadzīgas, bet man pašam, jo tēva un meitas pacietības mērs bija pilns. Vienīgi tādēļ, ka es šo steidzināšanu vairs nespēju izturēt, man vajadzēja vecajam vīram atkal dot «kampara injekciju» — šo cerību dozu. Kas cits man atlika — vienīgi piekāri nepacietīgajai šo smago nastu, tāpat kā nepaklausīgam cietumniekam saslēgt kājas važās — darīt to gluži lieki… varbūt šī ierīce mazliet nostiprina locītavu saites … citādi nekā vairs netiku galā … man taču vajadzēja iegūt laiku … Bet es nemaz nekaunos par šādiem trikiem un butaforijām, jūs pats redzat, ka panākumi ir, — Edīte sev iegalvo, ka viņa tagad var kustēties vieglāk, tēvs priecājas, ka esmu viņai palīdzējis, visi ir sajūsmā par lielisko, ģeniālo brīnumdari, un arī jūs izvaicājat mani it kā dakteri Viszini!

Viņš apklusa, noņēma cepuri un noslaucīja ar roku miklo pieri. Tad iesānis greizi palūkojās uz mani.

—   Baidos, ka tas jums sevišķi nav pa prātam. Tiek izgaisinātas jūsu ilūzijas par ārstu kā palīdzētāju un patiesības draugu. Savā jauneklīgajā jūsmā jūs iedomājaties, ka medicīnas morāle ir gluži citāda, un tagad, kā es manu … jūs esat mazliet vīlies vai pat sašutis par tādiem paņēmieniem. Bet diemžēl — medicīnai ar morāli nav nekā kopēja: katra slimība ir pati par sevi anarhistisks akts, sacelšanās pret dabu, tāpēc cīņā pret to drīkst izmantot visus līdzekļus, visus. Nē, nekādas žēlastības pret slimnieku, slimnieks pats sevi nostāda hors de la loi, izjauc kārtību, un, lai atjaunotu kārtību, lai viņu pašu atkal izārstētu, vajag rīkoties nesaudzīgi, tāpat kā vienmēr, kad notiek sacelšanās, — jāizmanto viss, kas vien gadās pie rokas, jo ar labsirdību un patiesību vēl nekad ne cilvēce, ne kāds atsevišķs cilvēks nav izdziedēts. Ja tiek līdzēts ar meliem, tad tie vairs nav nožēlojami meli, bet lielisks ārstniecības līdzeklis, un, kamēr nav manos spēkos patiešām palīdzēt, man jācenšas to darīt vienīgi ar ilūzijām. Arī tas, leitnanta kungs, nav viegli — piecus gadus vienmēr izgudrot ko jaunu, it sevišķi ja pats ar šo jauno neesi visai apmierināts. Katrā ziņā būšu ļoti pateicīgs, ja tikšu pasargāts no komplimentiem.

Mazais, tuklais vīriņš stāvēja tik satraukts man pretī, ka šķita — tiklīdz ko iebildīšu, viņš metīsies man virsū. Sai mirklī pie tumšā horizonta kā zila svēdra uzplaiksnīja zibens, pēc tam, smagi dārdinādams, sirdīgi norūca pērkons. Kondors piepeši iesmējās.

—   Debesu dusmas — lūk, jums atbildei Jums, nabagam, šodien gana ticis, ar skalpeli izoperētas cita pēc citas visas jūsu ilūzijas, pirmkārt, par ungāru aristokrātiju, otrkārt, par rūpīgo un nekļūdīgo ārstu un dziednieku. Bet tagad jūs saprotat, kā mani kaitina šī vecā nelgas slavasdziesmas! Un, runājot par Edīti, man nepavisam nepatīk šī sentimentalitāte, jo mani pašu taču nomoka tas, ka tik lēni noris ārstēšana un ka vēl neko izšķirošu neesmu panācis.

Viņš pāris soļu gāja, nebilzdams ne vārda. Tad pievērsās man un sirsnīgi teica:

—   Starp citu, es nevēlētos, lai jūs domātu, ka klusībā esmu ārstēšanai «atmetis ar roku», kā pie mums izsakās. Gluži otrādi — tieši šai gadījumā es nepiekāpšos, kaut tas arī turpinātos gadu vai piecus gadus. Starp citu, dīvaina sagadīšanās: tieši tai pašā vakarā — pēc tā priekšlasījuma, par kuru jums stāstīju, — es kādā Parīzes medicīnas žurnālā lasīju par jocīgu paralīzes izārstēšanas gadījumu. Kāds'četrdesmit gadus vecs slimnieks veselus divus gadus gulējis paralizēts, nevarēdams pakustināt ne rokas, ne kājas, un tad profesors Vjeno četros mēnešos viņu tiktāl izārstējis, ka viņš atkal viegli var uzkāpt piektajā stāvā. Padomājiet —* četros mēnešos tādi panākumi līdzīgā slimības gadījumā, bet es te noņemos piecus gadus! Es biju vienkārši satriekts, kad to lasīju! Protams, man nav zināmi slimības cēloņi un tāpat arī ārstēšanas metodes nav visai skaidras, acīmredzot profesors Vjeno apvienojis daudz dažādu svarīgu ārstēšanas veidu: apstarošanu Kannās, īpašu aparatūru un ārstniecisko vingrošanu; pēc īsā slimības vēstures apraksta man, protams, grūti spriest, vai vispār un kā šīs viņa jaunās metodes

būtu pielietojamas Edītes ārstēšanā. Bet es nekavējoties aizrakstīju profesoram Vjeno, lūgdams sīkākas ziņas, un tikai tāpēc šodien Edīti vēlreiz tik rūpīgi izmeklēju — vajag izmantot iespējas salīdzināt. Jūs tātad redzat, ka es nekādā ziņā neesmu nolaidis rokas, gluži otrādi — ķeros pie katra salmiņa. Varbūt tiešām jaunā metode slēpj kādu iespēju, es saku — varbūt, neko vairāk — un vispār esmu jau pārāk daudz izpļāpājies. Bet tagad pietiek runāt par manu nolādēto profesiju!

Sajā brīdī mēs jau atradāmies pavisam tuvu stacijai. Mūsu sarunai drīz vajadzēja beigties; tā nu steidzos pajautāt:

Tātad jūs domājat, ka …

Bet apaļīgais, druknais vīrs spēji apstājās.

—   Neko es nedomāju, — viņš nošņācās. — Un it nekādu «tātad»! Ko jūs visi gribat no manis? Man nav telefona sarunai ar mīļo dievu. Neesmu neko teicis. It nekā noteikta. Neko es nesaku un nekam neticu, un neko nedomāju un neapsolu. Es jau tāpat pārāk daudz esmu pļāpājis. Un vispār — tagad pietiek! Paldies, ka pavadījāt. Visprātīgāk būs, ja ar skubu griezīsieties atpakaļ, citādi jūsu svārkiem nepaliks ne vīlīte sausa.

Un, nepadevis man roku, acīm redzami saīdzis (nesapratu, kāpēc), viņš ar savām īsajām kājām —■ šķiet, viņam pēdas bija mazliet plakanas — aizsteidzās uz staciju.

Kondoram bija taisnība. Noteikti nāca negaiss, kura tuvošanās jau krietnu laiku bija jūtama gaisā. Kā smagas, melnas kastes biezi mākoņi rūkdami blīvējās pāri nemierīgi trīcošajām koku lapotnēm, pār kurām reižu reizēm blāvi iegaismojās rūsa. Mitrajā, brīdi pa brīdim asām vēja brāzmām savirmotajā gaisā bija manāma sviluma dvaka. Steidzos mājup; pavisam citāda man tagad likās pilsēta, pavisam citādas ielas nekā pirms nedaudzām minūtēm, kad tā vēl, elpu aizturējusi, grima bālā mēness gaismā. It kā no baiga sapņa uztrūkušās, šķindēja un grabēja veikalu izkārtnes, nemierīgi vārstoties, klabēja durvis, sēca dūmeņi, vienā otrā mājā iemirdzējās ziņkārīga uguntiņa, un tad šur un tur, manot, ka tuvojas negaiss, kāds, baltā kreklā ģērbies, rūpīgi aizvēra logus. It kā vēja izbiedēti, ap stūri aši aizmetās daži aizkavējušies gājēji. Pat plašais galvenais laukums, kur citkārt arī nakti varēja sastapt kādu gājēju, bija pilnīgi tukšs; rātsnama pulksteņa apgaismotā ciparnīca ar muļķīgu, baltu skatienu raudzījās neierastajā tukšumā. Bet es tomēr paspēšu, pateicoties doktora Kondora brīdinājumam, atgriezties mājās, iekams sāksies negaiss. Vēl tikai divas šķērsielas, un tad aiz pilsētas dārziņiem ir mūsu kazarmas; tad varēšu savā istabā pamatīgi pārdomāt visu, ko pēdējās pāris stundās biju uzzinājis un kas mani tā bija pārsteidzis.

Mazais dārziņš mūsu kazarmas priekšā grima pilnīgā tumsā; smags un smacīgs bija gaiss zem vējā čabošās lapotnes, reizēm īsa brāzma iešalca starp lapām, tad satraukuma pilnā šalkoņa atkal pieklusa un iestājās vēl baisāks klusums. Gāju arvien ātrāk un ātrāk. Biju jau gandrīz pie vārtiem, kad pēkšņi parādījās kāds cilvēka stāvs, kas bija slēpies koka paēnā. Es mazliet satrūkos, bet neapstājos — tā laikam bija kāda no staigulēm, kas te tumsā mēdza gaidīt kareivjus. Taču ar nepatiku jutu sev aiz muguras svešos soļus, kas zaglīgi steidzās man pakaļ, un, gribēdams uzbāzīgajai draņķei, kura mani tik nekaunīgi traucēja, rupji uzkliegt, pavērsos atpakaļ. Un zibens uzliesmojumā, kas tieši tobrīd pāršķēla tumsu, ar lielām izbailēm ieraudzīju, ka grīļīgiem soļiem aizelsies man seko vecs vīrs ar kailu galvu un zibošām apaļstiklu brillēm zelta ietvaros —» Kekesfalva!

Pirmajā mirklī aiz pārsteiguma negribēju sev ticēt. Kekesfalva mūsu kazarmu parkā — tas taču nebija iespējams. Nupat pirms trijām stundām mēs ar Kondoru bijām viņu tik pārgurušu pametuši viņa paša mājās. Vai man rādījās halucinācijas, vai vecais vīrsbija kļuvis vājprātīgs? Vai viņš drudža murgos bija piecēlies un nu plānos svārkos, bez mēteļa un cepures kā mēnessērdzīgs klīda apkārt? Taču nepārprotami tas bija viņš. Starp simtiem un tūkstošiem citu es viņu būtu pazinis pēc tā, kā viņš it kā zagšus nāca šurp — nomākts, sagumis, tramīgs.

*=*> Ak mans dievs, fon Kekesfalvas kungs! —es brīnījos. — Kā jūs te gadījāties? Vai tad jūs neaizgājāt gulēt?

Nē. •, atklāti sakot… es nevarēju aizmigt… es vēl gribēju …

—   Bet tagad mudīgi uz mājām! Jūs taču redzat — kuru katru mirkli sāksies negaiss. Vai jūsu auto nav šeit?

>— Tur… pa kreisi no kazarmām mani gaida mašīna.

*-« Lieliskil Bet nu veikli! Ja viņš brauks ātri, tad vēl īstā laikā aizvedīs jūs mājās. Nāciet, fon Kekesfalvas kungs!

Un, tā kā viņš vilcinājās, es satvēru viņu zem elkoņa, lai vestu prom. Taču viņš ar varu atbrīvojās.

—  Tūlīt, tūlīt… es jau braukšu, leitnanta kungs.., bet… bet pasakiet man tikai, ko viņš jums teica.

—   Kas? — Mans jautājums un mans izbrīns bija patiess. Pār mūsu galvām arvien nevaldāmāk auroja vējš, koki vaidēja un locījās, it kā gribētu izrauties laukā ar visām saknēm, ik mirkli varēja sākties lietusgāze, un es, pats par sevi saprotams, domāju tikai vienu domu, pašu dabiskāko: kā aizgādāt uz mājām veco, acīmredzot sajukušo vīru, kas, liekas, nemanīja, ka tuvojas negaiss? Bet viņš gandrīz vai sašutis stomījās:

«—> Doktors Kondors … jūs taču viņu pavadījāt…

Tikai tagad es attapos. Skaidrs, ka šī sastapšanās tumsā nenotika nejauši. Te, parkā, gandrīz pie pašiem kazarmas vārtiemnepacietīgais bija mani gaidījis, lai tikai noteikti ko uzzinātu, — te, gandrīz pie ieejas, kur es viņam nevarēju paiet garām, viņš mani bija uzmanījis. Divas trīs stundas viņš briesmīgā satraukumā bija staigājis šurp un turp pa šo nolaisto mazpilsētas dārziņu, slēpdamies koku skopajā ēnā; naktīs te mēdza satikties vienīgi kalpones ar saviem mīļākajiem. Laikam viņš bija iedomājies, ka pavadīšu Kondoru tikai īso ceļa gabalu līdz stacijai un tūlīt, atgriezīšos kazarmās, — bet man nebija ne jausmas, ka lieku viņam te gaidīt, gaidīt, gaidīt divas vai trīs stundas, kamēr es pa to laiku sēdēju ar Kondoru krodziņā; un vecais, slimais vīrs bija gaidījis kā reiz senāk savus parādniekus — nerimtīgi, nepiekāpīgi, pacietīgi. Šī fanātiskā neatlaidība mani diez kāpēc kaitināja un tomēr arī aizkustināja.

—   Viss labakaja kartībā, — es viņu mierināju. — Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viss būs labi. Rīt pēcpusdienā pastāstīšu jums ko vairāk, sīki, vārds vārdā visu pastāstīšu. Bet tagad ātri uz mašīnu, jūs taču redzat — mēs nedrīkstam kavēties.

—   Iešu jau, iešu.

Kekesfalva negribīgi ļāva sevi vest. Laimīgi aizdabūju viņu desmit divdesmit soļu uz priekšu, kad pēkšņi manīju, ka nasta pie manas rokas kļūst smagāka.

—   Acumirkli, — viņš stomījās. — Acumirkli pasēdēšu tur uz tā sola. Es vairs nevaru … nevaru.

Patiešām viņš grīļojās kā piedzēris. Man vajadzēja pielikt visas pūles, lai viņu pa tumsu, pērkonam grandot aizvien tuvāk un tuvāk, aizvilktu līdz solam. Smagi elpodams, viņš noslīga uz tā. Skaidrs, ka gaidīšana bija nomocījusi viņu, un nebija ko brīnīties: trīs stundas vecais, ar sirdi slimais cilvēks bija staigājis šurp un turp, trīs stundas, nemiera pārņemts, nogurušām kājām stāvējis savā novērotāja postenī, un tikai tagad, kad bija mani laimīgi notvēris,-nervu sasprindzinājums padarīja viņu nevarīgu. Bezspēcīgs, kā sitienu saņēmis, viņš atslīga uz sola, kur pusdienās strādnieki sēdēja un notiesāja savu trūcīgo maltīti, kur pēcpusdienās sēdēja garīdznieki un grūtas sievas, kur naktīs staigules ataicināja kareivjus, — uz šā sola atslīga vecais vīrs, lielākais bagātnieks pilsētā, un gaidīja, gaidīja, gaidīja. Un es zināju, ko viņš gaida, es tūliņ nojautu, ka stūrgalvi citādi nevarēšu dabūt prom no sola (Cik nepatīkami, ja pulka biedri redzētu šo neparasti sirsnīgo tuvību!), iekams nebūšu viņa sirdi iepriecinājis. Vispirms viņu vajadzēja nomierināt. Un mani pārņēma līdzjūtība, atkal manā sirdī uzbangoja nolādēto silto jūtu vilnis, kas mani arvien padarīja tik nevarīgu un gļēvu; pieliecos viņam tuvāk un sāku viņu pārliecināt.

Ap mums šalkoja, gaudoja, brāzmoja vējš. Bet Kekesfalva neko nemanīja. Viņš neredzēja ne debesis, ne lietu, ne mākoņus, pasaulē viņam bija tikai viņa bērns un šā bērna veselība. Kā es būtu varējis aiz satraukuma un vārguma trīcošajam vīram tikai skopiem vārdiem atklāt patiesību par īsto stāvokli — ka Kondors nepavisam nejūtas drošs par panākumiem? Kekesfalvam tomēr vajadzēja kādu, pie kā viņš varētu meklēt atbalstu, — kad bija grasījies saļimt, tad arī viņš bija tvēris manu palīdzīgo roku. Steigšus atsaucu atmiņā tos nedaudzos mierinājuma vārdus par izdziedināšanas iespēju, ko es ar pūlēm biju izmānījis no Kondora. Pastāstīju Kekesfalvam, ka Kondors esot uzzinājis par kādu jaunu ārstēšanas metodi, ko profesors Vjeno ar lieliem panākumiem lietojis Francijā. Tūlīt manīju, ka tumsā blakus man kaut kas sakustas un nošvīkst; viņa vēl nupat nevarīgais stāvs pievirzījās man tuvāk, it kā gribētu pie manis sasildīties. Patiesībā tagad nebūtu vairs drīkstējis stāstīt ne par kādām izredzēm izveseļoties, bet līdzjūtība mudināja mani runāt vairāk, nekā varēju atļauties, Jā, šai ārstniecības metodei esot ārkārtīgi panākumi, es viņu atkal.un atkal drosmināju, trijos četros mēnešos gūti pārsteidzoši panākumi, un droši vien, nē, pat noteikti tā Edītei palīdzēs. Pamazām manī modās patika pasolīt ko vairāk, jo tik brīnumaini šie mierinājuma vārdi viņu ietekmēja. Ikreiz, kad viņš man ziņkārīgi jautāja: «Vai jūs tiesām ticat?» — vai: «Viņš tiešām tā sacīja? Viņš pats jums to teica?» — un es savā nepacietībā un gļēvumā to visu dedzīgi apstiprināju, viņa augums it kā mazliet atvirzījās no manis. Es manīju, kā mani vārdi vieš viņā aizvien lielākas cerības, un šai brīdī pirmo un pēdējo reizi savā mūžā es biju kā apreibis no prieka, kāds piemīt ikvienai radošai būtnei.

Ko visu es toreiz, sēdēdams uz nabago ļaužu sola, Kekesfalvam apsolīju un iegalvoju, to es vairs neatceros un nekad neatcerēšos: tāpat kā viņš aizrautīgi klausījās manos vārdos, tā mani skurbināja viņa jūsmīgā klausīšanās, un es vēlējos viņam solīt arvien vairāk un vairāk. Mēs nemanījām zilos zibens uzliesmojumus, kas plaiksnīja ap mums, ne arī aizvien draudīgākos pērkona grāvienus. Mēs sēdējām, cieši piespiedušies viens pie otra, — viens runāja, otrs klausījās, viens klausījās, otrs runāja, un vēl un vēl reizi es viņam visgodīgākā pārliecībā atkārtoju: «Jā, viņa izveseļosies, drīz, pavisam drīz izveseļosies,» •— lai atkal un atkal dzirdētu šo stomīgo «Ak» un «Paldies dievam», lai izjustu šo skurbo un skurbinošo aizgrābtības ekstāzi. Un kas zina, cik ilgi mēs tā vēl būtu sēdējuši, ja pēkšņi neuzbrāztu pēdējā, izšķirošā vēja gāzma, kas ikreiz pavēsta, ka sāk trakot negaiss, un it kā atbrīvo tam ceļu. Koki liecās pie zemes krakšķēdami un brikšķēdami, cietie kastaņu šāviņi nosprakstēja uz mūsu galvām, un, spēji uzvirmodams, mūs ietina liels putekļu mākonis.

Uz mājām, jums jābrauc uz mājām! — Uzrāvu viņu kājās, un viņš nepretojās. Mans mierinājums bija devis viņam spēku, stiprinājis viņu. Viņš vairs negrīļojās: lielā steigā, apjucis viņš devās kopā ar mani uz mašīnu, kas viņu gaidīja. Šoferis palīdzēja viņam iekāpt. Tikai tagad man kļuva viegli ap sirdi: zināju, ka viņš ir drošībā. Biju viņu nomierinājis. Nu vecais, satriektais vīrs beidzot varēs mierīgi gulēt, varēs gulēt dziļā miegā kluss un laimīgs.

Bet īsajā mirklī, kamēr gribēju viņam vēl ātri pārklāt segu par kājām, lai viņš nesaaukstētos, notika kaut kas briesmīgs. Viņš negaidot cieši satvēra manas rokas aiz locltavām — gan kreiso, gan labo — un, iekams varēju atvairīt, pievilka abas pie lūpām, noskūpstīja labo, tad kreiso un vēlreiz labo un kreiso.

—   Līdz rītam, līdz rītam, *— viņš murmināja, un auto jau joņoja projām, it kā to nestu ledussaltais un brāzmainais vējš. Es stāvēju kā sastindzis. Bet tad jau plakšķēdamas krita pirmās lāses, tās sitās, rībināja, grabināja pa manu cepuri, un pēdējos četrdesmit piecdesmit soļus es skrēju jau pa skaļi plīkšķošu lietusgāzi. Izmircis galīgi slapjš, atrados jau pie kazarmas vārtiem, kad nozibsnīja; iela vētrainajā naktī kļuva gaiša, pēc tam nogranda pērkons, it kā noraudams lejup visu debessjumu. Laikam zibens bija iespēris pavisam tuvu, jo zeme tai brīdī salīgojās un rūtis nostrinkšķēja it kā saplīstot. Bet, lai gan man acis no spilgtās gaismas apžilba, es tomēr neiztrūkos tā kā pirms brīža, kad vecais vīrs savā neprātīgajā pateicībā bija pievilcis pie lūpām un noskūpstījis man rokas.

Pēc dziļa satraukuma arī miegs ir dziļš un ciešs. Tikai nākošajā rītā, kad biju pamodies, es manīju, cik ļoti mani bija apdullinājusi tveice pirms negaisa un arī nervu saspringums naksnīgās sarunas laikā. Es izniru it kā no neizmērojamām dzīlēm: vispirms pārsteigts aplūkoju pazīstamo kazarmu istabu un veltīgi pūlējos atcerēties, kad un kā es biju iegrimis ciešā jo ciešā miegā. Bet pārdomāt visu pēc kārtas man nebija laika; man ienāca prātā kas cits — dienesta pienākumi, kas, it kā nošķirti no visa personiskā, lika man, karavīram, atcerēties, ka šodien paredzētas īpašas nodarbības. Lejā jau signalizēja, bija dzirdama zirgu smago soļu duna; pēc savu puišu steidzīgās rosīšanās sapratu, ka jābūt pēdējam laikam doties prom. Vienā rāvienā man bija mugurā pa rokai noliktā uniforma, es aizsmēķēju cigareti, kā vējš nodrāzos pa kāpnēm lejā pagalmā, un jau atskanēja «marš, marš» — un eskadrons jāja prom.

Jājot kolonnā, pasaulē nav vairs nekā cita kā vien paša «es»; kad dun simtiem pakavu, tad nevar ne skaidri domāt, ne arī sapņot. Jutu tikai to, ka mūsu kustīgā nodaļa pilnos rikšos dodas uz priekšu šajā tik jaukajā vasaras dienā; kad lietus tā nomazgājis debesis, ka nav vairs ne miglas plīvuriņa, ne mākonīša, — saule ir karsta un tomēr nav tveices, un katra ainavas aprise iezīmētā asi. Tāltālu

redzama katra māja, katrs koks, katrs lauks tik noteikti un skaidri, it kā tos varētu aizsniegt ar roku; šķita, ka ik puķu cers pie loga, ik dūmu gredzens virs jumta būtu ieguvis spilgtākas un dzidrākas krāsas. Tikko vairs pazinu mūsu vienmulīgo šoseju, pa kuru mēš taču nedēļu pēc nedēļas tādiem pašiem rikšiem devāmies uz vienu un to pašu mērķi; daudz zaļāks un kuplāks pār mūsu galvām nu pie* tās it kā nupat krāsotais lapotnes jums. Brīnišķīgi viegls un brīvs es sēdēju seglos, viss satraucošais, nomācošais un šaubas radošais,.kas pēdējās nedēļās bija bojājis man nervus, bija zudis; man likās — reti esmu veicis savus dienesta pienākumus tik labi kā šajā saules pielijušajā vasaras priekšpusdienā. Viss vedās viegli un it kā pats no sevis, viss iepriecināja mani — gan debesis un pļavas, gan labie, nokarsušie zirgi, kuri tūlīt paklausīja ikvienam gurnu pieskārienam un pavadas pievilcienam, un pat paša balss, kad devu komandas.

Dziļa laimes izjūta, tāpat kā viss skurbinošais, mazliet apdullina; spraigi baudot acumirkļa prieku, aizmirstas tas, kas pagājis. Kad pēc seglos pavadītajām atspirdzinošajām stundām pēcpusdienā atkal soļoju pa ierasto ceļu uz pili, man naksnīgā sastapšanās likās kaut kas tāls un neskaidrs; es priecājos vienīgi par savas sirds brīnišķīgo vieglumu un par citu cilvēku laimi; ja pats jūtas laimīgs, tad arī visi citi šķiet laimīgi.

_ Un tiešām — tikko piedauzīju pie mazās pils pazīstamajām durvīm, mani tūlīt ar jo tīksmu balsi sveicināja vienmēr tik pazemīgais, necilais sulainis.

«Vai drīkstu leitnanta kungu uzvest tornī? Cienījamā jaunkundze augšā jau gaida,» viņš mani mudināja.

Bet kāpēc viņa rokas vai dreb aiz nepacietības, kāpēc viņš raugās uz mani tik starojošām acīm? Kāpēc viņš tūdaļ tik sparīgi dodas uz priekšu? Kas viņam noticis? — es nevilšus iedomājos, grasīdamies iet pa^ vītņu kāpnēm augšā uz terasi. Kas šodien noticis ar veco Jozefu? Viņš deg aiz nepacietības mani pēc iespējas ātrāk uzdabūt augšā. Kas noticis ar krietno kalpotāju?

Bet cik labi bija sajust prieku, cik labi šai mirdzošajā jūnija dienā ar veselām, jaunām kājām rāpties augšā pa vītņu kāpnēm un pa sānlodziņiem noskatīties gan uz ziemeļiem un dienvidiem, gan uz austrumiem un rietumiem bezgalīgi plašajā vasarīgajā ainavā! Līdz terasei beidzot bija atlikuši desmit vai divpadsmit pakāpieni, kad kaut kas

negaidīts lika man apstāties. Savādi — pēkšņi līdz tumšajai kāpņu telpai atlidoja klusa, klusa melodija: spēlēja vijole, piebalsoja čells, un cauri šīm skaņām trīsuļoja, kopā saplūdušas, sieviešu balsu dzidrās koloratūras. Es brīnījos. No kurienes plūda šī mūzika, tik tuva un reizē tik tāla, tik rēgaina un tomēr pasaulīga, it kā no debesīm lidotu lejup melodija no kādas operetes? Varbūt tepat netālu kroga dārzā spēlēja kapela un vējš nesa šurp gaistošās melodijas pēdējos liegos viļņus? Bet tūlīt pat jau attapu, ka šī neredzamā orķestra melodija plūst lejup no terases un spēlēja neviens cits kā tikai parasts gramofons. Cik gan muļķīgi, es domāju, ka šodien visur manu burvestību un sagaidu brīnumus. Vai tad uz tik šauras terases varētu novietoties vesels orķestris? Bet, uzkāpis tikai pāris pakāpienu augstāk, es atkal apstājos neziņā. Bez šaubām, augšā spēlēja gramofons, taču dziedošās balsis — tās skanēja pārāk brīvi'un īsti, tās nevarēja plūst no mazas, dūcošas kastes. Patiešām — tās bija pārpilnībā plūstošas, bērnišķīgi līksmas meiteņu balsis! Es apstājos un vērīgāk ieklausījos. Sulīgais soprāns — tā bija Ilonas balss, skaista, plūstoša, plaša, samtaina kā viņas rokas. Bet kam piederēja otra balss, kas arī dziedāja līdzi? To es nepazinu. Acīmredzot Edīte bija ataicinājusi pie sevis kādu draudzeni, kādu pavisam jaunu, drai'sku, ņipru meiteni, un ziņkārība mani mudināt mudināja redzēt šo vidžinātāju bezdelīgu, kas tik negaidīti bija nolaidusies uz mūsu torņa. Un tādēļ jo lielāks bija mans apmulsums, kad es, tikko izgājis uz terases, ieraudzīju, ka tur sēž vienīgi abas meitenes — Edīte un Ilona un ka Edīte ir tā, kura smejas un trallina gluži citādā — brīvā, sidrabaini skanīgā, apgarotā balsī. Man bija gaužām liels brīnums, jo šī pārvērtība, kas bija notikusi vienā naktī, man šķita tāda kā nedabiska; tik bezrūpīgi dziedāt varēja vienīgi vesels, paļāvīgs cilvēks, kam sirds pārpilna svētlaimes, taču neiespējami, ka šo slimo meiteni, šo slimnieci, varēja izdziedināt, — tad nu patiesi būtu noticis brīnums laikposmā no vakara līdz rītam. Kas viņu tā sajūsminājis, kas tā apbūris, -— es brīnījos, — ka no viņas krūtīm, no dvēseles dziļumiem plūst tādas svētlaimīgas paļāvības dziesma? Sajūtu, kas pārņēma mani pirmajā brīdī, man grūti izteikt vārdos. īstenībā tā bija neērtības sajūta — it kā es būtu meitenes pārsteidzis kailas, jo vai nu slimniece man līdz šim bija viltīgi noslēpusi savu patieso būtību, vai arī pa nakti —>

taču kālab un kā tad tā? — viņā bija pamodies pavisam cits cilvēks.

Mani izbrīnīja, ka abas meitenes, kā šķita, nepavisam nebija apmulsušas, mani ieraugot.

—   Vienu acumirkli! — Edīte iesaucās un pateica Ilonai: —> Izslēdz gramofonu! — Un viņa jau pamāja man, lai eju pie viņas.

*-* Beidzot, beidzot, es jau jūs gaidu! Nu tad ātri! Izstāstiet visu, bet sīki, pavisam sīki… Tēvs juku jukām visu stāstīja, tā ka es galīgi apmulsu… Jūs taču zināt, ja viņš uztraucas, tad neko prātīgu vairs nevar pastāstīt… Saprotiet —viņš vēl naktī uznāca augšā pie manis; es nevarēju aizmigt, bija tik šausmīgs negaiss, man briesmīgi , sala, no loga vilka vējš, un man nebija spēka piecelties. Klusībā visu laiku vēlējos, kaut taču kāds pamostos un ienāktu aizvērt logu; un pēkšņi dzirdu — arvien tuvāk un tuvāk nāk soļi. Pirmajā brīdī iztrūkos, pulkstenis taču bija divi vai trīs naktī, un es tēti pārsteigumā nemaz nepazinu, tik savāds viņš izskatījās. Un viņš tūlīt pienāca pie manis un … Jums vajadzēja viņu tad redzēt, viņš smējās un raudāja… iedomājieties taču — tēvs smējās, skaļi un pārgalvīgi smējās un lēkāja no vienas kājas uz otru kā puika! Protams, kad viņš sāka stāstīt, man karsts vien pārskrēja pār kauliem, tā ka es pirmajā brīdī tam nespēju ticēt… Man likās — tēvs to ir sapņojis vai arī es pati sapņoju. Bet tad arī Ilona uznāca augšā, un mēs pļāpājām un smējāmies līdz pat rītam… Bet nu beidzot runājiet… sakiet … kā ir ar to jauno ārstniecības metodi?

Ja spēcīgs vilnis triecas cilvēkam virsū, viņš grīļojas un veltīgi cenšas noturēties kājās; arī es centos neizrādīt savu neizsakāmo apmulsumu. Viens vārds man zibenīgi visu noskaidroja. Es, tikai es biju atmodinājis viņā, kas neko neapjauta, šo jauno, skanīgo balsi, es, tikai es biju iedvesis viņai šo kļūmīgo pārliecību. Kekesfalva viņai pastāstījis, ko Kondors man bija uzticējis. Bet ko tad patiesībā Kondors man bija teicis!… Un ko es savukārt biju pastāstījis Kekesfalvam? Kondors taču bija izteicies visai piesardzīgi, un man, līdzjūtīgajam nerram, vajadzēja vēl izgudrot ko tādu, ka visa māja tagad priecājas, ka satriektais kļūst jaunāks, bet slimā tic, ka izveseļosies. Kāpēc man vajadzēja ..»

—   Nu, kas noticis,,, ko jūs vēl vilcināties? ■— Edīte

mani mudināja. — Jūs taču zināt, cik svarīgs man ir katrs vārds. Tātad — ko Kondors jums teica?

—       Ko viņš teica? — es atkārtoju, lai iegūtu laiku.

—  Jā … jūs taču zināt, jā, pavisam labvēlīgi… Doktors Kondors cer ar laiku gūt vislabākos panākumus… Ja es nemaldos, viņš nodomājis izmēģināt jaunu ārstniecības metodi un jau painteresējies par to.», it kā ļoti iedarbīga metode… ja, ja pareizi esmu sapratis.,, es, protams, par to nevaru spriest, bet katrā ziņā jums vajag uz doktoru paļauties… ja viņš… es ticu* es noteikti ticu, ka viņš visu dara, kā nākas …

Vai nu viņa nemanīja manu izvairīšanos stāstīt, vai arī viņas nepacietība ļāva to nemanīt.

—   Nūja, es sen zināju, ka tā nekādu panākumu nebūs. Pats taču sevi pazīst vislabāk .,. Atcerieties, es jums teicu, ka nieki vien ir visas šīs masāžas un eleldrizācijas, un stiepšanas aparatūra … Tas velkas pārāk lēni, kā lai tik ilgi gaida… Redziet, es jau tūlīt šodien, nemaz neprasot doktoram atļauju, noņēmu šīs muļķīgās ierīces,.. Jūs nevarat ne iedomāties, kāds tas ir atvieglojums… es tūlīt daudz labāk varēju kustēties … man liekas, tikai šie nolādētie kluči traucēja man staigāt. Nē, pie kaut kā tāda jā-, ķeras klāt citādi, to es jau sen jutu.,. Bet… bet tagad pastāstiet man labi ātri par fraļiču profesora metodi! Vai patiesi būs jābrauc turp? Vai to nevar tepat izdarīt… Ak, kā es ienīstu šīs sanatorijas, man tās ir pretīgas… Vispār es negribu redzēt slimniekus. Pietiek man pašai ar sevi. Tātad —* kāda tā ir?… Nu, klājiet tik vaļā… Un galvenais — cik ilgi tas var vilkties? Vai patiesi tik ātri? Četros mēnešos, tēvs teica, viņš izārstējis savu pacientu, četros mēnešos, un tas tagad var skraidīt pa kāpnēm augšā un lejā, var kustēties un darboties … Tas ir … tas taču ir neticami! . Nesēdiet nu kā mēms, pastāstiet taču beidzot!,.. Kad viņš grib sākt, un cik ilgi tas viss var vilkties?

Pietiek, es sev sacīju. Neļaut viņai ieņemt galvā šos trakos māņus, it kā viss jau būtu drošs un skaidrs. Tā nu es piesardzīgi, klusām teicu:

Noteiktu termiņu… protams, to neviens ārsts iepriekš nevar pateikt, es neticu, ka to var noteikt… Starp citu.., doktors Kondora kungs tikai vispār runāja par šo metodi.,. Viņš teica, ka tā it kā devusi teicamus rezultātus, bet vai tā ir pilnīgi droša,,, man liekas, to taču var tikai izmēģināt katrā īpašā gadījumā… katrā ziņā jānogaicla, kamēr viņš …

Bet savā dedzīgajā sajūsmā viņa jau bija noraidījusi manu nedrošo iebildumu.

—   Ak, ko nu, jūs viņu nepazīstat! No viņa nekad neizzināsi neko noteiktu. Viņš ir tik briesmīgi piesardzīgs. Bet, ja viņš ko apsola, kaut vai tikai pa pusei, tad tas ir kā likts. Uz viņu var palaisties, un jūs nemaz nezināt, cik man tas nepieciešami —beidzot reiz izveseļoties vai vismaz būt pārliecībā, ka tas notiks … Pacietību, viņi man vienmēr saka, pacietību! Bet jāzina taču, cik ilgi jāpaciešas. Ja man kāds teiktu — tas vilksies vēl'pusgadu, tas vilksies vēl gadu — labi, es sacītu, piekrītu, un darītu visu, ko man liek… Bet paldies dievam, ka tas vispār reiz nu ir tik tālu! Jūs nevarat iedomāties, cik viegli jūtos kopš vakardienas! Man šķiet, it kā es tikai nupat būtu sākusi dzīvot. Šorīt mēs jau bijām izbraukumā pa pilsētu — jūs brīnāties, vai ne? — bet tagad, kopš es zinu, ka ļaunākais aiz muguras, man ir vienalga, ko ļaudis runā un domā un vai viņi man noskatās pakaļ un mani nožēlo,,, Katru dienu tagad gribu izbraukt, lai pati sev pierādītu, ka nu beidzot diezgan ar muļķīgo gaidīšanu un pacietību. Un rīt, svētdien, — jūs taču esat brīvs, — mums kaut kas grandiozs padomā. Tētis man apsolīja, ka mēs brauksim uz zirgu audzētavu. Gadiem neesmu tur bijusi, kopš četriem pieciem gadiem … es vairs negribēju iziet no mājām. Bet rīt mēs brauksim un jūs, protams, mums līdzi. Jūs būsiet izbrīnījies — mēs ar Ilonu esam izgudrojušas kādu pārsteigumu. Vai arī… — viņa smaidīdama pievērsās Ilonai, — vai drīkstu jau tagad izpļāpāt lielo noslēpumu?

—  Jā, drīksti, — Ilona teica smiedamās. — Noslēpumu vairs nav!

—   Nu, tad klausieties, mīļais draugs: tēvs gribēja, lai mēs braucam ar auto. Bet tas iet pārāk ātri, un brauciens ir garlaicīgs. Tad man ienāca prātā, ko Jozefs man bija stāstījis par veco, negudro firstieni, — zināt, tā, kam agrāk bija piederējusi pils, pretīga persona — viņa vienmēr braukājusi četrzirgu iejūga lielajā, raibi nokrāsotajā ceļojumu karietē, tajā, kas stāv ratnīcā … Tikai tādēļ, lai visi zinātu, ka brauc firstiene, viņa vienmēr likusi iejūgt četrzirgu karieti, ja arī bijis jābrauc vienīgi līdz stacijai, neviens cits visā apkārtnē nav drīkstējis tā braukt… Padomājiet, kas tas būtu par joku — braukt reiz tāpat kā nelaiķei firstienei! Vecais kučieris vēl ir tepat… ak tā, jūs jau viņu nepazīstat; kopš mums ir auto, viņš vairs nav šai! amatā. Bet ja jūs būtu to redzējis!, Kā viņam pateica, ka mēs gribam izbraukt četrjūgā, — viņš tūlīt iztenterēja ārā uz savām grīļīgajām kājām, aiz prieka pat apraudājās, ka viņam tas vēlreiz būs lemts»,, Viss jau nokārtots, pulksten astoņos mēs braucam,,, celsimies pavisam agri, un jūs, protams, paliksiet te pa nakti. Nedomājiet atteikties! Jums būs ērta viesistaba apakšstāvā, un visu, ko jums vēl vajag, —■» to jums atnesīs no kazarmām Pišta; starp citu, viņu rīt ietērps sulaiņa livrejā, gluži tāpat kā tolaik pie firstienes … Nē, nē, nekādu atrunāšanos! Jums tas jādara mums par prieku, jādara noteikti, nekādu «pardon» …

Un viņa tik runāja un nevarēja norimties — kā uzvilkta atspere. Es klausījos kā apmāts, vēl vienmēr apmulsis par neaptveramo pārvērtību. Viņas balss skanēja gluži citādi, viegla un plūstoša bija viņas citkārt nervozā valoda, pazīstamā seja pārvērtusies, slimīgi dzeltenīgā āda ieguvusi gaišu, svaigu, veselīgu krāsu, drudžaina nemiera pilnās kustības rāmas. It kā mazliet iereibusi, viņa tur sēdēja mirdzošām acīm un smaidošām lūpām. Nevilšus šis tvanīgais skurbums pārņēma arī mani, jo, kā jau vienmēr, kad cilvēks apreibis, iekšējā pretestība vairs nav tik stipra. Varbūt es sevi apmānīju — tā taču ir patiesība vai būs patiesība. Varbūt es viņu nepavisam neesmu maldinājis, varbūt viņa tiešām drīz vien kļūs vesela. Galu galā neesmu nemaz melojis vai arī pārāk daudz melojis — Kondors taču tiešām bija kaut ko lasījis par brīnumainu izdziedināšanu, kālab nevarētu tāpat izdziedināt šo dedzīgas un aizkustinošas ticības pārņemto meiteni, šo jūtīgo būtni, ko tik ļoti aplaimojusi un spārnojusi pat cerību jausma uz izveseļošanos? Tātad kāpēc izgaisināt drošās cerības, kas viņu iepriecina, kāpēc mocīt ar šaubām? Viņa, nabadzīte, taču pietiekami ilgi jau izcietusi tās. Un, tāpat kā notiek ar oratoru, kad sajūsma, ko viņš izraisījis ar saviem tukšajiem vārdiem, pārņem arī viņu pašu, tā paļāvība, kuru bija izraisījusi vienīgi mana līdzjūtīgā pārspīlēšana, arvien vairāk pārņēma manu sirdi. Un, kad pēdīgi ienāca tēvs, viņš mūs visus atrada gauži bezrūpīgā garastāvoklī: mēs pļāpājām un kalām plānus, it kā Edīte jau būtu pilnīgi izveseļojusies. Kur viņa atkal varēšot mācīties jāt, viņa vaicāja, un vai kāds no mums — no pulka negribot viņu apmācīt un viņai palīdzēt? Un vai tēvam jau tagad nevajadzētu iedot draudzes ganam naudu, lai uzliktu baznīcai jaunu jumtu, — to taču viņš esot apsolījis. Tas bija pārgalvīgi —< uzskatīt izveseļošanos par pilnīgi iespējamu; meitene smējās un jokojās tik bezrūpīgi, ka man zuda jebkura vēlēšanās pretoties. Un tikai tad, kad vakarā atrados viens savā istabā, klusībā pārdomājot visu, man nemierīgi iepukstējās sirds: vai tās nav pārāk lielas cerības, ko viņa lolo? Vai man tomēr nevajadzētu izgaisināt bīstamās ilūzijas? Bet es aizgainīju šīs domas. Kālab man raizēties, vai esmu pateicis pārāk daudz vai pārāk maz? Ja es arī būtu pasolījis daudz vairāk, nekā patiesībā drīkstētu, vai tad šfe meli aiz līdzjūtības jau nedarīja viņu laimīgu? Un padarīt kādu cilvēku laimīgu — tas nekad nevar būt ne pārkāpums, ne pārestība.

Paredzētais izbraukums sākās jau pavisam agri no rīta ar mazu līksmības fanfaru. Pamozdamies gaišajā, ar spožiem saules stariem pielietajā viesistabā, vispirms izdzirdu smejošas balsis. Piegāju pie loga un ieraudzīju patlaban visas kalpotāju saimes apbrīnoto, jau naktī no ratnīcas izvilkto vecās firstienes lielo ceļojumu karieti, briesmīgu antikvāru muzeja eksponātu, ko pirms simt vai varbūt simt piecdesmit gadiem Zeilerštetē bija taisījis Vīnes galma ratnieks kādam firstienes sencim. Lai karietes kulba virs liela j ietīti riteņiem tiktu pasargāta no grūdieniem, tai bija prasmīgi darinātas atsperes; no ārpuses kulba bija nolīmēta it vecām tapetēm, kuras bija apgleznotas ar panaiviem ganu dzīves attēlojumiem un antīkām alegorijām; senāk tapešu krāsas bijā laikam bijušas košākas, bet nu tās jau bija izbalējušas. Iekšpusē ar zīdu izpolsterētajā karietē bija lietas, kas sagādāja izsmalcinātas ērtības, —< brauciena laikā bija iespējams sīki iepazīties ar tām; tur bija atvāžami galdiņi, spogulīši, smaržu flakoni. Milzīgā pagājušā gadsimta rotaļa atstāja tādu kā nereālu maskarādes iespaidu, taču tieši tas izraisīja jautru karnevāla noskaņu kalpotājos un saimes ļaudīs, kas smago lielceļa kuģi centās labi sagatavot braucienam. Cukurfabrikas mašīnists cītīgi eļļoja riteņus un, pārbaudīdams to izturību, padauzīja ār āmuru pa dzelzs apkalumu, bet pa to laiku tika iejūgti kā parasti kāzu braucienam četri pušķiem izrotāti zirgi, un Jonakam, bijušajam kučierim, nu bija izdevība lepni dot pamācības, Ģērbies izbalējušā firstienes laika livrejā, viņš apbrīnojami veikli kustējās ar ģikts nomocītajām kājām un rādīja kalpu saimei — kuri gan brauca ar velosipēdu un varbūt jau prata rīkoties ar motoru, taču nezināja, kā pareizi aizjūgt četrzirgu garjūgu, *-* visus savus veiklos paņēmienus un māku. Viņš arī bija tas, kas iepriekšējā naktī bija izskaidrojis pavāram, cik ļoti nepieciešams mājas goda labad piknikos un līdzīgos gadījumos arī pašās nomaļākajās vietās — mežā un pļavā —* klāt galdu uzkodām tikpat kārtīgi un bagātīgi kā pils ēdamzālē. Tā nu sulainis viņa uzraudzībā savāca damasta galdautus, salvetes un sudraba galda piederumus ar vapeni izrotātajā firstienes senās sudraba krātuves lādē. Tikai tad pavārs, sejai aiz prieka starojot, ar baltu linu auduma cepuri galvā drīkstēja atnest produktus — ceptas vistas, šķiņķi un pastētes, tikko ceptu baltmaizi un pudeļu bateriju, turklāt katra no tām bija ievīstīta salmos, lai, pa grumbuļaino lielceļu braucot, nesaplīstu. Pavāram palīgā galdu klāt līdzi tika sūtīts jauns puisis, kam ierādīja vietu uz karietes pakaļējā kāpšļa, kur senāk blakus sulainim stāvēja firstu skrējējs ar krāsainām spalvām rotātu cepuri galvā.

Jau pati šī rūpīgā gatavošanās braucienam bija kaut kas jautri teatrāls, un, tā kā vēsts par mūsu dīvaino izbraucienu jau bija aplidojusi apkārtni, Šai jaukajai izrādei skatītāju netrūka. No tuvējiem ciemiem bija atnākuši zemnieki, ģērbušies savās krāsainajās, laucinieciskajās svētdienas drānās, no tuvējās nabagmājas — vecas, sarukušas sieviņas un sirmi vīreļi ar mūžīgajām māla pīpēm mutēs. Taču visvairāk bija baskājainu bērnu no tuvienes un tālienes; vai mēmi aiz brīnumiem viņi blenza gan uz izgreznotajiem zirgiem, gan uz kučieri, kura izkaltusī un tomēr vēl stingrā roka turēja noslēpumainos, garos, kopā savijušos grožus. Ne mazāk viņus sajūsmināja Pišta, ko visi paraduši redzēt tikai zilajā šofera formas ģērbā un kas tagad, ietērpies seno firstu livrejā, turēja rokā spožo šudraba medību ragu urt gaidīja, kad varēs dot signālu aizbraukšanai. Turklāt katrā ziņā mums bija nepieciešams arī paēst brokastis; un, kad nu mēs beidzot gājām uz saposto karieti, varējām vienīgi jautri secināt, ka neatstājam tik svinīgu iespaidu kā krāšņā kulba un sulaiņi spožajos ģērbos. Kekesfalva izskatījās mazliet komisks, kad, ģērbies savos mūžīgi nemainīgajos garajos svārkos, kā melns stārķis stīvām kājām kāpa ar svešu muižniecības emblēmu greznotajā karietē; jaunās meitenes īstenībā būtu gribējušas sevi redzēt rokoko stila tērpos, ar balti nopūderētiem matiem, melnu skaistuma mušiņu uz vaiga un raibu vēdekli rokā, un man pašam ari būtu bijis piemērotāks Marijas Terēzes laika baltmirdzošais jātnieka ģērbs nekā ulāna zilā uniforma. Taču ari bez šiem vēsturiskajiem atribūtiem krietnajiem ļaudīm pietiekami svinīgs likās skats, kad mēs beigu beigās% sēdāmies lielajā, smagajā kastē; Pišta pacēla medību ragu, pāri saimes ļaužu pulkam, kas satraukti māja un sauca atvadu sveicienus, pārlidoja līksma skaņa, un, kad kučieris ar pātagu prasmīgi izvija gaisā milzīgu loku, nopliukšķēja it kā šāviens. Smagās karietes pirmais parāviens, sākot braukt, sameta mūs, smiekliem skanot, citu pret citu, bet tad dūšīgais braucējs ļoti veikli izvadīja četrus zirgus pa režģotajiem vārtiem, kas, raugoties no platās karietes, mums pēkšņi likās bīstami šauri, un mēs laimīgi nokļuvām uz lielceļa.

Patiesībā nemaz nebija ko brīnīties, ka ceļā mūs sagaidīja un pavadīja gan liela uzmanība, gan pārsteidzoša godbijība. Kopš gadu desmitiem šai apkārtnē vairs nebija redzēta firstienes kariete un četrzirgu garjūgs, un zemniekiem to negaidītā parādīšanās šķita gandrīz vai pārdabisks notikums. Varbūt viņi domāja, ka mēs braucam uz galmu vai ari ka ieradies pats ķeizars, vai noticis kas cits gluži neiedomājams, jo kā vēja triektas visur no galvām lidoja nost cepures un bērni bija kā spārnos un basām kājām skrēja mums pakaļ; ja mēs uz ceļa sastapām citus braucējus — siena vezumus vai lauku puskarietes, tā tūliņ viņu kučieris žigli nolēca no bukas un, norāvis cepuri, pieturēja savu zirgu, lai palaistu mūs garām. Mēs bijām noteicēji pār ceļu, mums gluži kā feodālos laikos piederēja gan visa plašā, skaistā zeme ar viļņojošām druvām, gan cilvēki un kustoņi. Protams, mūsu smagā kaste nebrauca ātri, toties mums bija lielāka iespēja daudz ko pavērot un par daudz ko pasmieties, un šo iespēju it īpaši izmantoja abas meitenes. Jaunatni vienmēr apbur jaunais, un visas šīs neparastās parādības —• mūsu dīvainais brauciens, ļaužu pazemīgā godbijība, ieraugot kaut ko tik senlaicīgu, un simtiem citu sīku starpgadījumu aizvien vairāk reibinaja abas meitenes, tāpat kā saule un gaiss. It īpaši Edīte, kura mēnešiem ilgi nebija lāgā pat izkļuvusi no mājām, izbaudīdama krāšņo vasaras dienu, dzirkstīt dzirkstīja nevaldāmā, pārgalvīgā priekā.

Pirmā apstāšanās vieta mums bija kādā mazā ciematiņā, kur tobrīd skanēja baznīcas zvans, aicinot uz svētdienas dievkalpojumu. Pa šaurajām takām, kas nošķīra tīrumu no tīruma, pāri laukiem uz ciematu vēl nāca pēdējie vēlīnie dievlūdzēji. Starp labības kūlīšiem nebija redzams nekas cits kā vien vīriešu plakanās cepures un sieviešu raibi izšūdinātās aubes. Kā tumšs kāpurs uz priekšu slīdošā lente peldēja cauri zeltainajai, viļņojošajai jūrai. Un tieši tai brīdī, kad mēs iebraucām galvenajā, ne visai tīrajā ielā, izbiedēdami dažas gādzinātājas zosis, dunošais zvans apklusa. Sākās svētdienas dievkalpojums. Un pēkšņi Edīte pavisam negaidot dedzīgi uzstāja, ka mums visiem jākāpj ārā no karietes un jānoklausās dievvārdi.

Izcēlās liels satraukums, kad krietnie zemnieki ieraudzīja, ka viņu necilajā tirgus laukumā apstājas tik apbrīnojami cienīga kariete un muižas īpašnieks, ko viņi visi pazina pēc nostāstiem, ar savu ģimeni — acīmredzot arī es tiku pieskaitīts pie tās — grib noklausīties dievvārdus tieši viņu baznīciņā. Mums pretī izskrēja baznīcas kalpotājs, it kā bijušais Kanics būtu īsts firsts Orozvara, un pakalpīgi paziņoja, ka garīdznieks vēl tūlīt nesākšot mesu, bet pagaidīšot; goddevīgi noliektām galvām ļaudis stāvēja abpus ceļa un, pamanījuši, cik nevarīga ir Edīte, ko balstīja un veda Ilona un Jozefs, jutās acīm redzami aizkustināti. Vienkāršie ļautiņi vienmēr ir satriekti, ja ierauga, ka nelaime reizēm iedrošinās nikni uzbrukt arī bagātajiem. Nošalca klusi čuksti, bet tad sievietes mudīgi steidzās atnest spilvenus, lai gaudenā meitene, — pats par sevi saprotams, ka sols pirmajā rindā tūlīt tika atbrīvots, — varētu pēc iespējas ērtāk sēdēt; gandrīz vai šķita, ka garīdznieks mūsu dēļ sevišķi svinīgi notur dievkalpojumu. Arī mani stipri saviļņoja mazās baznīciņas aizkustinošā vienkāršība. Sieviešu skanīgā dziedāšana, vīriešu skarbās, mazliet neatraisītās balsis un bērnu naivās balstiņas, manuprāt, pauda īstāku un patiesāku ticību nekā daudz veiksmīgāk noturētajos dievkalpojumos, kādus biju pieradis dzirdēt svētdienās savā pusē, baudot sakramentu Svēta Stefana domā vai augustīniešu baznīcā. Taču dievbijīgā noskaņa pagaisa, kad es nevilšus palūkojos uz Edīti, kas man sēdēja blakus, un gluži vai iztrūcies vēroju, ar kādu kvēlu aizrautību viņa lūdza dievu. Līdz šim nebiju manījis ne mazākās pazīmes, pēc kurām varētu noprast, ka viņa audzināta dievbijīgā garā un ir ticīga; nu ieraudzīju, ka

viņa nelūdz dievu tā kā lielākā tiesa ļaužu, kuriem šī lūgšana ir no mazām dienām ieaudzināts paradums; seja viņai bāla un galva noliekta, it kā cīnoties pret lielu vētru, it kā pilnīgi sevī iegrimusi, viņa cieši ar rokām bija pietvērusies pie pults un neapzināti murmināja līdzi vārdus; visa viņas izturēšanās rādīja, ka viņa ir ārkārtīgi satraukta un grib darīt visu iespējamo, kas vien viņas spēkos, lai panāktu, ko vēlas. Brīžiem es jutu, ka trīc baznīcas tumšais koka sols, — tik dedzīga bija šī aizrautīgā lūgšana, ka tika satricināts un sāka drebēt pat nedzīvais koks. Es tūlīt sapratu, ka viņa griežas pie dieva ar noteiktu lūgumu, ka viņa no dieva kaut ko vēlas. Un, ko slimā, paralizētā meitene dievam izlūdzās, to noskārst nebija grūti.

Arī tad, kad pēc dievkalpojuma mēs bijām Edītei palīdzējuši atkal iekāpt karietē, viņa vēl labu brīdi sēdēja, pilnīgi iegrimusi sevī, un nerunāja ne vārda. Viņa vairs nevēroja ar nebēdnīgu ziņkāri apkārtni, it kā šī pusstundu ilgā dedzīgā iekšējā cīņa būtu izsmēlusi visus spēkus un pārgurdinājusi viņu. Protams, arī mēs izturējāmies atturīgi. Braucām klusu un kļuvām aizvien miegaināki, līdz īsi pirms pusdienas nonācām zirgu audzētavā.

Tur mēs, protams, tikām īpaši sagaidīti. Tuvākās apkārtnes puiši — acīmredzot viņiem jau bija paziņots par mūsu apmeklējumu — bija tikko atveduši no zirgu audzētavas neiejādītus zirgus un gluži kā arābu pasakā trakos auļos metās mums pretī. Brīnum jauki bija noskatīties šais saulē iedegušajos, gavilējošos puišos: krekli viņiem vaļā, kājās baltas un platas bikses, raibās, garās, zemu virs pieres Uzvilkto cepuru lentes plīvo. Kā beduīnu orda viņi neapseglotajos zirgos vētraini traucās šurp, šķiet, gribēdami mūs vienā rāvienā satriekt. Mūsu zirgi jau sāka nemierīgi ausīties, vecais Jonaks, jau kājām atspēries, cieši savilka grožus, bet mežonīgais bars, atskanot pēkšņam svilpienam, veikli sarindojās slēgtā kolonnā un kā pārgalvīgs eskorts pavadīja mūs līdz zirgu audzētavas pārvaldnieka mājai.

Tur man, pieredzējušam kavalēristam, bija daudz, ko redzēt. Bet pie meitenēm tika atvesti kumeliņi, un viņas nevarēja vien nobrīnīties par bailīgajiem, ziņkārīgajiem dzīvniekiem, kuriem bija nedrošas, neveiklas kājas un muļķīgi purniņi un kuri nemaz vēl neprata grauzt pasniegto cukurgraudiņu. Kamēr mēs aizvadījām tik jautri laiku, virtuves puisis, ko Jonaks stingri uzraudzīja, bija sagatavojis lielisku maltīti brīvā dabā. Drīz vien galdā parādījās vīns — tik stiprs un garšīgs, ka mūsu līdz šim vēl mazliet apslāpētā jautrība kļuva aizvien pārgalvīgāka. Mēs vēl nekad nebijām tērzējuši tik sirsnīgi, tik brīvi, un, tāpat kā zilajās debesīs nebija gandrīz ne mākonīša, tāpat ari man gandrīz nemaz vairs prātā nenāca tumšās domas, ka šo sīko meiteni, kura tagad smējās skaļāk, sirsnīgāk un līksmāk par visiem, es vienmēr esmu redzējis ciešam sāpes, izmisušu un satrauktu un ka vecais vīrs, kas ar veterināra iemaņām apskatīja un paglauda zirgus, pajokojās ar puišiem un iebāza viņiem dzeramnaudu kabatā, ir tas pats cilvēks, kas aiz neprātīgām bailēm pirms divām dienām kā mēnessērdzīgs naktī bija pienācis man klāt. Ari pats sevi tikko vairs pazinu — tik viegli, it kā ar siltu eļļu ieeļļotas, kustējās manas rokas un kājas. Pēc pusdienām, kamēr Edīte zirgu audzētavas pārvaldnieka sievas istabā atpūtās, es izmēģināju iejādīt dažus zirgus. Ar pāris jauniem puišiem sacentos auļošanā pār pļavām un palaidu pavadu vaļīgi, izbaudīdams līdz šim vēl nekad neapjaustu brīvības apziņu. Ak, ja varētu te palikt, ja nebūtu nevienam pakļauts, tad justos brīvs brīvajos laukos, kā putns gaisā! Kad, aizauļojis jau stipri tālu, izdzirdu medību raga saucienu, kas mudināja griezties atpakaļ, sirds man vairs nebija tik viegla.

Jonaks ar gudru ziņu mūsu mājtlipbraucienam pārmaiņas dēļ bija izvēlējies citu ceļu — laikam ari tāpēc, ka tas krietnu gabalu veda pa nelielu ēnainu mežiņu. Un, tāpat kā viss šai laimīgajā dienā paveicās* tā arī tagad mūs sagaidīja vēl pēdējais, pats labākais pārsteigums, kad, 'iebraucot necilajā ciematiņā, kurā bija tikai kādas divdesmit mājas, izrādījās, ka nomaļā stūrīša vienīgā iela ir gandrīz pilnīgi aizšķērsota ar saviem desmit tukšiem redeļratiem. Dīvainā kārtā te nebija neviena, kas mūsu krietni platajai karietei atbrīvotu ceļu. Visi cilvēki šai apkārtnē, šķiet, bija kā zemē ielīduši. Taču iemesls, kādēļ te valda tik svētdienīgs tukšums, tūlīt noskaidrojās. Atskanēja pistoles šāvienam līdzīgs pliukšķis, kad Jonaks ar veiklu roku cirta gaisā milzīgo pātagu, un izbijušies tūliņ atskrēja daži no ļaudīm, un kļuva zfnāms, ka noticis jautrs pārpratums; izrādījās, ka apkārtnes bagātākā zemnieka dēls ar kādu nabaga radinieci no cita maza ciematiņa svin kāzas. Aizšķērsotās ielas galā bija atbrīvots šķūnis dejošanai; no tā pašlaik steidzās ārā, gluži piesarcis aiz centīgas rosības* tuklais līgavas tēvs, lai apsveicinātos ar mums. Varbūt viņš naivi iedomājās, ka plaši pazīstamais Kekesfalvas muižnieks licis aizjūgt četrjūgu, lai kāzās ar savu klātbūtni parādītu viņam un viņa dēlam godu, vai varbūt viņš tikai aiz kāres padižoties izmantoja mūsu nejaušo garām braukšanu, lai citu ciemnieku acīs iemantotu vairāk cieņas. Neskaitāmas reizes klanīdamies, viņš jo laipni lūdza fon Kekesfalvas kungu un viņa viesus katrā ziņā būt tik žēlīgiem un, kamēr atbrīvošot ceļu, tukšot glāzi viņu pašu ungāru vīna uz jaunā pāra veselību. Mēs bijām pārāk līksmā noskaņā, lai atteiktos no labi domātā uzaicinājuma. Tā nu Edīte tika piesardzīgi izcelta no karietes, un cauri platajai čukstošu, pārsteigtu un godbijīgu ļaužu straumei mēs kā uzvarētāji iegājām zemnieku dejas zālē.

Dejas zāle, to vērīgāk aplūkojot, izrādījās, bija izkravāts šķūnis, kurā abās pusēs virs tukšām alus mucām no vaļējiem dēļiem bija uzcelta estrāde. Labajā pusē pie gara, ar baltu linu galdautu pārsegta un pudelēm un ēdieniem ļoti bagātīgi klāta galda blakus jaunajam pārim lepni sēdēja ģimenes locekļi, kā arī neiztrūkstošā labākā sabiedrība — mācītājs un žandarmērijas komandants. Pretējā pusē uz estrādes bija apmetušies muzikanti — ūsainie un visai romantiskie čigāni ar vijoli, kontrabasu un cimboli; uz stingri noblietētā klona drūzmējās viesi, bet bērni, kurus pārpildītajā telpā vairs nelaida iekšā, kā rosīgi «viesi aiz žoga» gan lūrēja pa durvīm, gan, apsēdušies uz jumta krēsla spārēm, šūpoja lejup kājas.

Pats par sevi saprotams, ka dažiem no mazāk cildeniem radiem tūlīt vajadzēja kāpt lejā no goda estrādes, lai atbrīvotu mums vietu, un, kad mēs bez kāda apjukuma piebiedrojāmies krietnajiem ļautiņiem, liela bija viņu izbrīna, ka augstie kungi ir tik laipni. No satraukuma grīļodamies, līgavas tēvs pats atnesa lielu vīna krūku, piepildīja glāzes un skaļā balsī uzsaucat «Uz žēlīgo kungu veselību!» — un tūlīt jūsmīga atbalss aizskanēja pār visu ielu. Tad viņš atveda šurp savu dēlu un viņa jauno sievu — biklu meiteni mazliet paplatiem gurniem, kurai raibais svētku tērps Un miršu vainags piešķīra aizkustinošu izskatu; sarkana kā uguns aiz uztraukuma viņa neveikli pakniksēja Kekesfalvam un ar cieņu noskūpstīja roku Edītei, kura pēkšņi uzbudinājās. Kāzu ceremonija vienmēr samulsina jaunu meiteni, jo šajā brīdī viņas dvēseli pārņem noslēpumainas solidaritātes jūtas pret savu dzimumu. Edīte nosarkusi pievilka sev klāt biklo meiteni, apkampa viņu un, mirkli apdomājusies, negaidot noņēma no pirksta gredzenu — tas bija senlaicīgs, šaurs, ne visai dārgs gredzens — un uzmauca to pirkstā līgavai, kas par šo necerēto dāvanu kļuva vai mēma. Bailīgu skatienu viņa palūkojās uz vīratēvu — vai viņa patiesi drīkst tik lielu dāvinājumu pieņemt. Kad viņš piekrizdams lepni pamāja ar galvu, viņai aiz laimes sāka līt asaras. Atkal mums pretī uzplūda jūsmīgs pateicības vilnis. Mūs no visām pusēm ielenca vienkāršie ļautiņi, ko dzīve nebija lutinājusi; pēc viņu acīm bija skaidri nomanāms, ka viņi labprāt būtu izdarījuši ko īpašu, lai tik mums parādītu savu atzinību, taču neviens tomēr neuzdrošinājās kaut vai vārdu bilst tik «augstiem kungiem». Vecā zemniece ar asarām acīs kā apreibusi tekalēja pa ļaužu burzmu no viena pie otra, pilnīgi apstulbusi aiz goda, kāds tiek parādīts dēla kāzās, bet līgavai-^ nis apmulsumā blenza gan uz līgavu, gan uz mums, gan uz saviem spožajiem garstulmu zābakiem.

Sī goddevīgā izturēšanās kļuva gandrīz jau apgrūtinoša, un Kekesfalva šai brīdī attapa rīkoties visprātīgāk. Viņš sirsnīgi pakratīja līgavas tēvam, līgavainim un dažiem no cienījamiem viesiem roku un lūdza mūsu dēļ nepārtraukt savas jaukās svinības. Lai jaunie ļaudis turpinot vien pēc sirds patikas dejas, vēl jo lielāks prieks mums būšot, ja viņi joprojām bezbēdīgi līksmošoties. Viņš tūlīt pamāja, paaicinot šurp vijolnieku, kas, pasitis vijoli padusē, kā sastindzis pazemīgā pozā nogaidoši stāvēja paaugstinājuma priekšā. Kekesfalva iedeva muzikantam naudu un lika spēlēt. Naudaszīme droši vien bija pietiekami liela, jo iztapīgais puisis sarāvās kā elektriskās strāvas ķerts, metās augšā uz paaugstinājuma, pamirkšķināja muzikantiem, un visi četri sāka spēlēt tā, kā tikai ungāri un čigāni prot. Jau pirmais cimboles strinkšķis spēji izrāva kāziniekus no sastinguma. Vienā mirklī sastapās pāri, tie metās dejā vēl straujāk un trauksmaināk, jo puiši un meičas, paši neapzinādamies, juta godkāri parādīt mums, kā prot dejot īsti ungāri. Dejotājiem virpuļojot, lēkājot, kājas piesitot, vēl nupat godbijīgi klusajā telpā savērpās traks ņudzeklis; uz paaugstinājuma pie katras takts nostinkšēja glāzes uz galda — tik kaislīgi un brāzmaini sajūsmas pārņemtā jaunatne, klonu dimdinot, griezās dejā.

Edīte mirdzošām acīm vērās ļaužu burzmā. Piepeši jutu viņas roku uz savējās.

—   Jums arī jāiet dejot, — viņa uzstāja.

Par laimi, līgava vēl nebija ierauta virpulī; gluži kā apreibusi viņa raudzījās uz gredzenu savā pirkstā. Kad es paklanījos un viņu uzlūdzu, viņa pirmajā brīdī nosarka par nepelnīto godu, bet tad labprāt nāca dejot. Mūsu piemērs iedrošināja arī līgavaini. Tēvam dūšīgi mudinot, viņš uzlūdza Ilonu, un nu cimbolists gluži kā apsēsts strinkšķināja un melnais, ūsainais vijolnieks kā pats nelabais čīgāja savu vijoli; man liekas, nekad pirms tam, ne arī pēc tam šajā ciemā nevienās kāzās netapa tik trakulīgi dejots.

Pārsteigums sekoja pārsteigumam gluži kā no pārpilnības raga. Vērodama, cik izšķērdīgi tiek apdāvināta līgava, kāda veca čigāniete —tādu šādos svētkos nekad netrūkst uzrāpās uz paaugstinājuma un dedzīgi uzplijās Edītei, lai viņa atļauj pazīlēt pēc rokas. Meitene acīm redzami kautrējās. Viņa patiešām bija ziņkārīga paklausīties, taču kaunējās tik daudzu cilvēku klātbūtnē atļauties šādu māņošanos. Es ātri atradu padomu — smalkjūtīgi pamudināju fon Kekesfalvas kungu un visus pārējos iet prom no paaugstinājuma, lai neviens nevarētu sadzirdēt ne vārda no tā, kas noslēpumaini tiks pareģots, un ziņkārīgajiem neatlika nekas cits kā vien smejoties no tālienes noskatīties, kā, buramos vārdus murminot, uz ceļiem nometusies, vecā čigāniete saņem un pēta Edītes roku; ikviens Ungārijā labi pazīst šo sieviešu mūžīgos trikus — katram pastāstīt visu iepriecinošāko un tad par jauno vēsti saņemt bagātīgu atalgojumu. Taču biju pārsteigts, ka Edīti viss, ko kumpā vecene viņai aizsmakušā, steidzīgā balsi čukstēja, dīvaini satrauca. Viņai sāka trīsēt nāsis — kā parasti, kad viņa bija ārkārtīgi saspringta. Viņa klausījās, aizvien zemāk noliekdama galvu un reizēm bailīgi palūkodamās apkārt, vai tik kāds ko nesadzird; tad viņa pamāja, lai pienāk tēvs, kaut ko pavēloši viņam pačukstēja, un viņš, kā jau vienmēr piekāpīgs, izvilka no krūšu kabatas dažas naudaszīmes un iedeva tās čigānietei. Pēc cieminieku saprašanas, summai vajadzēja būt stipri lielai, jo vecā naudaskārīgā sieva kā nopļauta nokrita ceļos, kā apmāta skūpstīja Edītei svārku malu un, murminādama neizprotamus buramos vārdus, aizvien ašāk ņēmās glaudīt viņas gaudenās kājas. Tad viņa vienā rāvienā metās prom, šķiet, baidīdamās, ka viņai kāds varētu atņemt lielo naudu.

—   Iesim prom, >— es steidzīgi pačukstēju fon Kekesfalvas kungam, jo ievēroju, cik Edīte bija kļuvusi bāla. Es

pasaucu šurp Pištu; viņi abi ar Ilonu atbalstīja nedrošo gājēju ar kruķiem un aizvilka līdz karietei. Mūzika tūliņ apklusa, neviens no krietnajiem ļaudīm negribēja palaist garām iespēju pavadīt mūs ar rokas mājieniem un laimīga ceļa vēlējumiem. Muzikanti sastājās ap karieti, lai vēl ātri nospēlētu pēdējo tušu, cieminieki drūzmējās un sauca «lai dzīvo, lai dzīvo»; vecajam Jonakam bija ko nopūlēties, kamēr savaldī'ja no šāda «kara trokšņa» atradušos zirgus.

Biju mazliet noraizējies Edītes dēļ, kura karietē sēdēja man iepretī. Viņa vēl aizvien drebēja; šķita, viņu kaut kas smagi nomāca. Un pēkšņi viņai no krūtīm izlauzās elsas. Bet tas bija aiz laimes. Viņa raudāja un smējās, smējās un raudāja. Neapšaubāmi viltīgā čigāniete bija pareģojusi viņai drīzu izveseļošanos, var jau būt, ka arī ko citu.

—   Ak, lieciet mani mierā, lieciet taču mani mierā! — viņa šņukstēdama nepacietīgi atvairījās. Šis pārdzīvojums, liekas, viņai sniedza pavisam neparastu un dīvainu laimes izjūtu.

—   Lieciet mani mierā, lieciet taču mani mierā! — viņa atkal un atkal atkārtoja. — Es jau zinu, ka viņa, šī vecene, ir krāpniece. Ak, es jau pati to zinu! Bet kādēļ reiz neizlikties par muļķi! Kāpēc reiz neļaut pavisam jauki sevi apkrāpt!

Bija jau vēls vakars, kad mēs iebraucām pa pils vārtiem.. Visi mani vedināja, lai es vēl paliekot uz vakariņām. Bet es to vairs nevēlējos. Jutu, ka šodienai pietiek, ka tiku tikām jau pietiek. Tik gauži laimīgs biju bijis visu garosaules zelta pielijušo vasaras dienu, katrs «vairāk», katrs «vēl» varēja šo sajūtu izgaisināt. Labāk doties mājup pa* tik pazīstamo aleju, kad dvēsele liegi rāma kā vasaras, gaiss pēc dienas tveices. Neko vairs netīkot, tikai ar pateicību visu atcerēties un pārdomāt. Tā es jau laikus atvadījos. Mirdzēja zvaigznes, un man šķita, ka viņas maigi apmirdz mani. Rāma vēja pūsma pāršalca pār satumstošajiem laukiem, uzdvesdama veselu mākuli smaržu, un man likās, it kā tas šalkotu man. īsta pārpilnības sajūta pārņēma mani, viss likās labs un brīnum jauks — gan daba, gan cilvēki, tā ka modās vēlēšanās apkampt un noglaust katru koku kā savu mīļoto. Modās vēlēšanās ieiet katra svešā mājā, apsēsties blakus nepazīstamam cilvēkam un izkratīt sirdi, jo paša krūtis bija kļuvušas pārāk šauras

no jūtu bagātības, modās vēlēšanās uzticēties, atklāt visu, ziedot sevi — izšķērdīgi dot un dāvāt kaut ko no šīs nebeidzamās pārpilnības.

Kad pēdīgi ierados kazarmās, mans gaitnieks, gaidīdams mani, stāvēja istabas durvīs. Pirmoreiz pamanīju (tai dienā visu uztvēru it kā pirmoreiz), cik šim ruteņu zemnieku puisim sirsnīga, apaļa seja — un vaigi kā āboli. Ak, vajadzētu iepriecināt arī viņu, nodomāju. Vislabāk būs, ja iedošu viņam naudu, lai viņš nopērk pāris glāžu alus sev un savam skuķēnam. Lai viņš iet brīvsolī šodien un rīt, un visu nedēļu. Es jau tvēru kabatā pēc sudrabnaudas gabala. Bet viņš izslējās taisns, nostiepa rokas gar bikšu vīli un ziņoja:

—   Leitnanta kungam pienākusi telegramma.

—   Telegramma? — Man tūdaļ kļuva nelabi ap sirdi. Kam šajā pasaulē kaut ko vajadzēja no manis? Tikai ļauna vēsts varēja mani tik steidzīgi meklēt. Es ātri piegāju pie galda. Tur bija nolikta svešā papīra lapa, četrstūraina, aizvērta. Ar negribīgiem pirkstiem plēsu to vaļā. Tur bija tikai savi desmit vārdi, un tie skaidrum skaidri ziņoja: «Rīt mani aicina Kekesfalva. Vispirms man jārunā ar jums. Gaidiet pulksten piecos Tiroles vīna pagrabiņā. Kon<dors.»

Ka dzērumā galīgi apskurbis cilvēks vienā mirklī var atgūt pilnīgi skaidru galvu, to jau reiz biju piedzīvojis. Tas notika pagājušajā gadā, kad svinējām atvadības no pulka biedra, kas precējās ar kāda ļoti bagāta Ziemeļbohēmijas fabrikanta meitu un pirms kāzām sarīkoja mums lielisku vakaru. Lāga puisis tik tiešām neskopojās, cēla galdā citu pēc citas veselas pudeļu baterijas, sākumā visstiprāko tumši sarkano bordo un beigās tik bagātīgi šampanieti, ka atbilstoši katra temperamentam daži no mums kļuva skaļi, citi sentimentāli. Mēs apkampāmies, smējāmies, plosījāmies, klaigājām un dziedājām. Atkal un atkal tika uzsaukts tosts, tukšojām glāzi pēc glāzes konjaku un liķieri, smēķējām cigārus un kūpinājām pīpes; piekārsusī telpa jau tinās zilganā biezu, tvanīgu dūmu miglā, un neviens vairs nemanīja, ka aiz aklajiem logiem jau metās gaišs. Pulkstenis varēja būt trīs vai četri, lielākā daļa no mums vairs nespēja taisni nosēdēt; smagi uzmetušies uz galda, viņi pacēla aizmiglotās, stiklainās acis, kad tika uzsaukts jauns tosts; ja kādam vajadzēja iziet ārā, viņš streipuļodams un grīļodamies gāja uz durvīm vai arī paklupa pilns kā mārks. Neviens vairs nevarēja skaidri parunāt vai skaidri domāt.

Pēkšņi tika atrautas durvis, piešiem šķindot, ienaca pulkvedis (par viņu man vēlāk vēl daudz būs jastasta), un, tā kā mežonīgajā troksnī tikai daži viņu pamanīja vai pazina, viņš straujiem soļiem pieskrēja un trieca dūri pret netīro galdu, tā ka šķīvji un glāzes nostinkšēja, un neiedomājami skarbā, griezīgā balsī pavēlēja: — Klusu!

U.n tūlīt, vienā mirklī iestājās klusums; arī tie, kas bija galīgi apreibuši, samirkšķināja acis un atjēdzās. Pulkvedis īsi paziņoja, ka priekšpusdienā pārsteidzošā kārtā sagaidāma divīzijas komandiera inspekcija. Viņš cerot, ka viss noritēšot, kā nākas, un neviens pulkam kaunu nenodarīšot. Bet nu notika kaut kas pavisam dīvains: vienā rāvienā mēs visi bijām skaidrā prātā. It kā būtu atrauts vaļā kāds iekšējs logs — tūlīt visa alkohola dvinga_ izgaisa, gurdās sejas pārvērtās, saspringa, dzirdot pavēli pildīt pienākumu, vienā mirklī saņēmāmies, un pēc dažām minūtēm piemētātais galds bija novākts, katrs skaidri un gaiši zināja, kas viņam jādara. Kareivjiem lika celties, ziņneši skraidīja, līdz pēdīgai seglu pogai vēl viss tika aši nospodrināts un nosukāts. Pēc dažām stundām inspekcija, no kuras tā baidījās, bija laimīgiibeigusies.

Tikko biju atvēris telegrammu, tā tikpat zibenīgi pagaisa skurbuma māņi. Acumirklī apjautu to, ko ilgi negribēju sev atzīties, — ka visa šī sajūsma nav bijusi nekas vairāk kā vien melu pilns noreibums un es savā gļēvumā, savas kļūmīgās līdzjūtības dēļ biju maldinājis citus un pats sevi. Tūlīt sapratu: viņš nāca, lai prasītu man norēķinu. Tagad vajadzēs samaksāt gan par paša, gan citu pārmērīgo sajūsmu.

Aiz nepacietības es biju kļuvis punktuāls un tāpēc pat stundas ceturksni agrāk, nekā norunāts, stāvēju pie vīna pagrabiņa, un tieši noteiktajā laikā no stacijas divjūgā piebrauca Ķondors. Tūlīt, bez liekām ceremonijām viņš pienāca man klāt.

—   Lieliski, ka esat tik noteikts! Zināju, ka uz jums var paļauties. Vislabāk apmetīsimies tai pašā slepenajā stūrītī. Tas, ko pārrunāsim, nav jādzird citiem.

Man šķita, kaut kas viņa gausajā raksturā bija mainījies. Reizē satraukts un savaldīgs viņš smagiem soļiem man pa priekšu iegāja krodziņā un viesmīlei, kas ātri piesteidzās, gandrīz rupji pavēlēja:

—   Litru vīna. To pašu, ko aizvakar. Un tad atstājiet mūs vienus. Kad vajadzēs, pasaukšu.

Mēs apsēdāmies. Viesmīle vēl nemaz nebija paguvusi pasniegt vīnu, kad viņš jau iesāka:

— Tātad īsi un skaidri? Man jāpasteidzas, citādi tie tur saodīs vēl ko nelabu un iedomāsies, ka mēs te gatavojam nez kādas sazvērestības. Velnišķīgas pūles jau bija tikt vajā no šofera, kas coûte que coûte  tūlīt gribēja mani aizvest turpu. Bet tagad nekavējoties in médias res , lai jūs zinātu, kas notiek!

Tātad — aizvakar agri no rīta saņemu telegrammu. «Godātais draugs, lūdzu, atbrauciet, cik ātri vien iespējams. Mēs visi Jūs ļoti nepacietīgi gaidām. Paļaudamies uz Jums, Jūsu pateicīgais Kekesfalva.» Sie «cik ātri vien iespējams» un «ļoti nepacietīgi gaidām» mani nepavisam nesajūsmināja. Kāpēc pēkšņi tik nepacietīgi? Es taču tikai pirms pāris dienām Edīti izmeklēju. Un tad vēl: kālab telegrāfisks apliecinājums viņa paļāvībai, par ko īpaša pateicība? Nu, protams, es itin nemaz nesteidzos un noliku telegrammu ad ada[9]. beigu beigās vecajam taču bieži uznāk šādas neprāta lēkmes. Bet tas, kas notika vakar no rīta, mani tomēr satrauca. Pienāca bezgala gara steidzīgi sūtīta vēstule no Edītes, gluži nesaprātīga un ārkārtīgi jūsmīga; viņa jau pašā sākumā zinājusi, ka es esot vienīgais cilvēks pasaulē, kas viņu varot izglābt, un viņa nespējot pat izteikt, cik laimīga jūtoties, ka mēs beidzot esot tiktāl. Viņa rakstot vienīgi tādēļ, lai apliecinātu, ka es varot pilnīgi paļauties uz viņu. Visu, ko es likšot — arī pašu visgrūtāko, — viņa paklausīgi izpildīšot. Bet tikai lai drīz, lai tūlīt pat es sākot jauno ārstniecības kursu, viņa vai degot aiz nepacietības. Un vēlreiz: visu es varot no viņas prasīt, tikai lai ātri sākot. Un tā joprojām un joprojām.

Tomēr — šie vārdi par jauno ārstniecības kursu man atvēra acis. Es tūdaļ sapratu — kāds vai nu vecajam, vai Viņa meitai izpļāpājis par profesora Vjeno metodi; tas taču nav no gaisa grābts, un šis kāds, pats par sevi saprotams, nav bijis neviens cits kā vien jūs, leitnanta kungs.

Es laikam nevilšus reaģēju ar noraidošu žestu, jo viņš tūliņ pacēla balsi.

Lūdzu, šajā jautājumā nekādas diskusijas! Nevienam I citam ne ar vārdu neesmu ieminējies par profesora Vjeno metodi. Tas tikai uz jūsu sirdsapziņas, ja tie tur tic, ka pāris mēnešos visu varēs kā putekļus ar lupatu aizslaucīt. Bet, kā saka, aiztaupīsim sev visus savstarpējos pārmetumus, pļāpājuši esam abi — es ar jums un jūs savukārt pietiekami daudz ar citiem. Man būtu pienācies sarunās ar jums ievērot lielāku piesardzību — galu galā jūsu profesija nav slimnieku ārstēšana, kā lai jūs zinātu, ka slimniekam un viņa radiniekiem ir cits leksikons nekā veseliem cilvēkiem, ka katrs «varbūt» viņiem tūlīt pārvēršas par «noteikti» un tāpēc cerības drīkst dot tikai uzmanīgi destilētu pilienu veidā, citādi tiem sakāpj galvā optimisms un padara tos trakus.

Bet tagad pietiek — kas noticis, noticis! Pavilksim svītru zem tēmas «atbildība»! Ne jau tālab esmu lūdzis jūs atnākt, lai skaitītu jums sprediķi. Ja nu jūs reiz manās darīšanās esat iejaukts, tad es vienīgi jūtu pienākumu paskaidrot jums, kāds ir patiesais stāvoklis. Tālab lūdzu jūs te ierasties.

Kondors pirmoreiz pacēla acis un palūkojās man tieši sejā. Bet viņa skatienā nebija barguma. Gluži otrādi, man šķita, ka viņš jūt man līdzi. Arī iiņa balss tagad skanēja maigāk.

—   Es zinu, mīļais leitnanta kungs, ka tas, ko tagad jums stāstīšu, jūs skars ļoti sāpīgi. Bet, tā sakot, jūtām un sentimentalitātei neatliek laika. Es jau jums stāstīju, ļ ka, izlasījis medicīnas žurnālā aprakstu, es tūlīt aizrakstīju profesoram Vjeno un lūdzu tuvākus paskaidrojumus — vairāk neko es, manuprāt, jums netiku teicis. Vakarrīt saņēmu atbildi un, proti, ar to pašu pastu, ar kuru | dabūju Edītes pārlieku jūsmīgo vēstuli. Pirmajā mirklī ļ. viņa paskaidrojums likās pozitīvs. Vjeno tiešām guvis pārļ steidzošus panākumus tā viena slimnieka un vēl dažu citu i § ārstēšanā. Bet diemžēl — un tas ir pats sāpīgākais ! | punkts — viņa metode mūsu pacientei nav izmantojama. I Viņa praksē ir runa par tuberkulozu mugurkaula smadzeņu | slimību, un šajā gadījumā, — negribu jūs apgrūtināt ar I sīkākiem profesionāliem paskaidrojumiem, — mainot spiedienu, var pilnīgi atjaunot kustības nerva funkcijas. Mūsu slimniecei ir skarta centrālā nervu sistēma, tāpēc par vi

sām profesora Vjeno procedūrām — ciešas korsetes valkāšanu, saules apstarojumu, par īpašiem vingrojumiem — nevar būt runas. Viņa metode mūsu slimniecei — mums par lielu nožēlu — nepavisam neder. Prasīt, lai nabaga meitene izpilda visas šīs sarežģītās procedūras, tik tiešām nozīmē viņu nevajadzīgi mocīt. Tā — mans pienākums bija jums to pateikt. Nu jūs zināt patiesību un saprotat, cik vieglprātīgi esat rīkojies, sagrozot meitenei galvu ar cerībām, ka viņa pēc dažiem mēnešiem varēs atkal dejot un lēkāt. No manis neviens tādu muļķīgu apgalvojumu nav dzirdējis. Uz jūsu pārsteidzīgo apgalvojumu viņi paļausies — jūs solījāt vai zvaigznes nonest no debesīm — un ar pilnām tiesībām. Galu galā jūs un tikai jūs esat šo jezgu ievārījis.

Es jutu, ka pirksti man sastingst. Visu to biju zemapziņā jau apjautis kopš tā brīža, kad ieraudzīju telegrammu uz galda; tomēr, kad Kondors ar nepielūdzamu lietišķību paskaidroja, kāda ir situācija, man šķita, ka esmu ar trulu cirvi dabūjis pa pieri. Zemapziņā jutu, ka ir jāaizstāvas. Es negribēju, ka visu atbildību uzveļ man. Bet viss, ko es beidzot izdabūju pār lūpām, skanēja kā nedarbos pieķerta skolas puikas stomīšanās.

—   Bet kā tad tā? … Es taču gribēju tikai labāko… Ja es Kekesfalvam ko pastāstīju, tad tas bija tikai.,, tikai aiz …

—   Es zinu, zinu, — Kondors mani pārtrauca. — Protams, viņš to jums izvilcis, izdabūjis par varēm, ar savu izmisīgo neatlaidību viņš tiešām-spēj cilvēku atbruņot. Jā, es zinu, zinu gan, ka jūs tikai aiz līdzjūtības, tātad aiz visgodīgā-kiem, vislabākiem nodomiem esat padevies tādai vājībai. Bet, man liekas, esmu jūs jau reiz brīdinājis — līdzjūtība ir nolādēti divpusēja. Tas, kas nezina, kur to var parādīt, nedrīkst tai ļauties ar darbiem un vēl jo mazāk ar sirdi. Tikai sākumā līdzjūtība — tāpat kā morfijs — dara slimniekam labu, tad tā ir ārstniecības līdzeklis, tad tā palīdz, bet, ja to nedod pareizās devās un īstā laikā nepārtrauc lietot, tā kļūst nāvējoša inde. Pirmās pāris injekcijas palīdz, tās nomierina, remdē sāpes. Taču liktenīgā kārtā cilvēka organismam —• kā ķermenim, tā dvēselei — piemīt baismīgs pielāgošanās spēks; tāpat kā nervu sistēmai vajag arvien lielāku morfija devu, tā arī dvēselei nepieciešams aizvien vairāk līdzjūtības un beigu beigās pat vairāk, nekā drīkst parādīt. Nenovēršami reiz pienāk mirklis, ka^J jāsaka «nē» un kad vairs nedrīkst bēdāt par to, vai otrs tevi par šo «nē» nīst vairāk tagad vai būtu nīdis tad, ja tu nekad viņam nebūtu darījis labu. Jā, mīļais leitnanta kungs, sava līdzjūtība jātur stingri grožos, citādi tā nodara lielāku ļaunumu nekā jebkura vienaldzība; to mēs, ārsti un tiesneši, un tiesu izpildītāji, un aizdevēji, it labi zinām. Ja tie visi vienmēr gribēs būt līdzjūtīgi, tad mūsu pasaulei beigas ■— līdzjūtību izrādīt ir bīstami, gaužām bīstami! Jūs pats redzat, ko ar savu gļēvumu esat izdarījis.

—  Jā… bet nevar taču… nevar taču cilvēku pamest vienu izmisumā,,, galu galā kas tad tur ļauns, ja es gribēju …

Bet Kondors pēkšņi aizsvilās.

—   Tomēr — daudz kas ļauns! Lielu atbildību, sasodīti lielu atbildību jūs uzņematies, ja otru ar savu līdzjūtību pataisāt par muļķi! Pieaugušam cilvēkam, iekams kur iejaucas, vajag apdomāt, cik daudz var atļauties, — ar cita jūtām nedrīkst spēlēties! Pieņemsim, ka jūs esat maldinājis šos labos cilvēkus aiz visgodīgākiem, vislabākiem iemesliem, bet šajā pasaulē nav svarīgi, vai rīkojas stingri vai gļēvi, svarīgi ir tikai tas, kāds ir iznākums. Līdzjūtība — cik jauki! Bet ir divējādas līdzjūtības. Viena — gļēvā un sentimentālā, kura ir tikai sirds nepacietība pēc iespējas ātrāk atbrīvoties no mokoša satraukuma, redzot cita cilvēka nelaimi, — līdzjūtība, kuru nepavisam nevar par tādu saukt, bet kura ir tikai neapzināta savas dvēseles pasargāšana no svešām ciešanām. Un otra — vienīgā īstā, kas nav sentimentāla, bet tiecas palīdzēt, kas zina, ko vēlas, un ir gatava līdz pēdējiem spēkiem un pat pāri tiem ar pacietību un iejūtību darīt visu iespējamo. Tikai tad, ja esi gatavs iet līdz beigām, līdz pašām rūgtajām beigām, tikai tad, ja ir bezgalīga pacietība, var cilvēkam palīdzēt. Un, ja turklāt pats sevi upurē, tikai tad!

Viņa balsī ieskanējās rūgtums. Nevilšus man ienāca prātā, ko Kekesfalva bija stāstījis: Kondoram esot akla sieva; viņš nav varējis sievieti izdziedināt un it kā tāpēc sev par sodu to apprecējis; aklā neesot vis pateicīga viņam par to un viņu vēl visādi nomokot. Bet Kondors jau draudzīgi un gandrīz maigi uzlika savu roku uz manējās.

—   Nu, es jau nedomāju tik ļauni. Jūsu jūtas jums lika to darīt, tā var katram gadīties. Bet tagad par to, ko mēs darīsim — gan es pats, gan jūs. Galu galā neesmu jūs

ataicinājis šurp, lai pļāpātu par psiholoģiju. Mums praktiski jāapsver, ko darīt. Pats par sevi saprotams, mums nepieciešams šajā jautājumā rīkoties saskanīgi. Nav pieļaujams, ka jūs otrreiz pa kluso izjaucat manus plānus. Tātad klausieties! Pēc Edītes vēstules spriežot, man diemžēl jāsecina, ka mūsu draugi gluži vai galvu zaudējuši, noticēdami, ka ar kādu jaunu metodi — taču šai gadījumā nederīgu metodi — varot izdziedināt smago slimību tik pilnīgi, ka vairs ne pēdas nemanīšot no tās. Ja arī šīs muļķīgās iedomas jau bīstami dziļi ieperinājušās viņu galvās, tomēr nekas cits neatliek kā vien tās tūlīt izoperēt — un, jo ātrāk, jo labāk tas būs mums visiem. Protams, būs smags šoks. Patiesība vienmēr ir rūgtas zāles, bet tādai ilūzijai vairs nedrīkst ļaut sazelt., Es to darīšu, cik saudzīgi vien iespējams, atstājiet to manā ziņā..

Un tagad par jums! Man, protams, visērtāk būtu visu vainu uzvelt jums. Pateikt, ka jūs esat mani pārpratis, ka esat visu pārspīlējis vai izfantazējis. Nu, to es nedarīšu, labāk visu vainu uzņemšos es pats. Tikai to es jums tūlīt pasaku — nemaz jūs šai lietā neiejaukt es nevaru. Jūs pazīstat veco vīru un zināt, cik viņš ir neatlaidīgs. Ja es viņam kaut vai simtreiz visu paskaidrotu un parādītu profesora vēstuli, viņš tomēr atkal un atkal nemitīgi gaustos: «Bet jūs taču leitnanta kungam apsolījāt…» — un: «Leitnanta kungs taču teica …» Nepārtraukti viņš atsauktos uz jums, lai man un pats sev mēģinātu iestāstīt, ka, par spīti visam, vēl ir kādas cerības. Bez jums kā liecinieka es netikšu ar viņu galā. Ilūzijas nevar tik viegli nokratīt kā dzīvsudraba stabiņu termometrā. Ja parādīsi tādam slimniekam, ko tik nežēlīgi sauc par nedziedināmu, kaut cerību salmiņu, tad viņš jau tūliņ ieraudzīs baļķi un pēc tam uzcels veselu namu. Bet tādu gaisa piļu celšana viņam ļoti kaitīga, un mans ārsta pienākums ir cik iespējams ātri šādu gaisa pili noārdīt, kamēr slimajā jūsmīgās iedomu cerības vēl nav dziļi iesakņojušās. Mums jārīkojas enerģiski un noteikti, un mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

Kondors apklusa. Viņš acīmredzot gaidīja, ka piekritīšu viņam. Bet es neiedrošinājos paskatīties viņam acīs; sirds man strauji pukstēja un atmiņā atausa vakardienas ainas. Kā mēs jautri bijām braukuši pa vasarīgajiem laukiem, un kā slimās meitenes sejā bija starojusi saule un prieks. Kā viņa bija glāstījusi kumeliņu, kā, līdzīgi karalienei, sēdējusi kāzās, kā vecajam vīram bija lijušas asaras pār smeļjošajām un drebošajām lūpām. To visu izpostīt vienā rāvienā! Atkal padarīt viņu tādu, kāda viņa bijusi, — viņu, kas tik brīnumainā kārtā atbrīvojusies no sava izmisuma, ar vienu vārdu iegrūst atkal nepacietības mokās! Nē, es zināju, ka nekad te savu roku nepielikšu. Tāpēc nedroši ieminējos:

—* Bet vai labāk nevarētu,., —< Un atkal aprāvos, sastapis viņa pētījošo skatienu.

—   Ko tad? ** viņš asi jautāja.

»— Es tikai iedomājos, vai gan,,, vai gan labāk nevajadzētu pagaidīt un neko nesacīt.., vismaz dažas dienas, jo… jo vakar man likās, ka viņa jau pilnīgi noskaņota sākt jauno ārstniecības kursu… es domāju — iekšēji noskaņota … un viņai tagad būtu … kā jūs toreiz teicāt… psihiskie spēki… es domāju, viņa tagad daudz vairāk pūlētos, ja … vēl kādu laiku viņu atstātu pārliecībā, ka jaunā metode, uz kuru viņa pilnīgi paļaujas, beidzot galīgi izdziedinās… Jūs… jūs taču viņu neredzējāt… jūs nemaz nevarat iedomāties, kādu iespaidu uz viņu atstāja tikai ieminēšanās vien par šo metodi… man patiesi šķita, ka viņa uzreiz spēja daudz vieglāk kustēties… un manas domas ir, vai tagad nevajadzētu ļaut iet visam savu ceļu … Protams … — Man balss vairs neklausīja, jo es jutu, cik pārsteigts Kondors paraudzījās manī. — Protams, es nekā no tā nesaprotu …

Kondors vēl aizvien lūkojās uz mani. Tad viņš norūca:

—   Paskatieties uz šo Zaulu starp praviešiem! Jūs, liekas, esat ļoti pamatīgi iedziļinājies šai lietā — pat to par «psihiskiem spēkiem» esat ievērojis! Un turklāt jūsu klīniskie secinājumi — es nemaz nezināju, ka, man nezinot, uzradies asistents un konsultants! Starp citu, — viņš, domīgs kļuvis, nervozi pakasīja galvu, — tas, ko jūs ieteicāt, nebūtu nemaz tik muļķīgi •-* piedodiet, es, protams, to domāju medicīniskā ziņā. Dīvaini, nudien dīvaini — kad saņēmu Edītes vēstuli, es vienu brīdi pats sev jautāju, vai, pēc tam kad jūs viņai bijāt iestāstījis, ka veseļošanās ies uz labo pusi septiņjūdžu zābakiem, šo jūsmīgo noskaņojumu nevajadzētu izmantot… Nav nemaz tik slikti izdomāts, kolēģa kungs! Inscenēt visu būtu nieka, lieta — es sūtu viņu uz Engadīnu, kur dzīvo kāds man pazīstams ārsts, mēs atstājam slimo svētlaimīgā pārliecībā, ka viņu ārstē pēc jaunās metodes, lai gan patiesībā tā ir tā pati vecā. Sākumā efekts droši vien būtu lielisks, un mēs kaudzēm saņemtu jūsmīgas pateicības vēstules. Ilūzijas, gaisa pārmaiņa, cita dzīves vieta, pastiprināta enerģija — tas viss tiešām labi palīdzētu un pašu apmānītu. Divas nedēļas Engadīnā arī mūs abus varētu brīnišķīgi uzmundrināt. Mīļais leitnanta kungs, es esmu ārsts, un man taču jādomā ne tikai par sākumu, bet arī par to, kas 'būs tālāk, un galvenokārt par rezultātu. Man jāņem vērā reakcija, kas neizbēgami — tik tiešām neizbēgami! — sāktos, ja nododas tik neprātīgi pārspīlētām cerībām; arī kā ārsts es esmu un palieku šaha spēlētājs, pacietīgs spēlētājs, es nedrīkstu kļūt azartists vismaz tad, kad par likmi jāmaksā otram.

—   Bet… bet jūs pats tomēr esat tais domās, ka nozīmīgu uzlabošanos varētu panākt…

—   Bez šaubām, ar pirmo rāvienu mēs pavirzītos krietnu soli uz priekšu, jo sievietes tomēr apbrīnojamā kārtā reaģē uz izjūtām, uz ilūzijām. Bet padomājiet pats, kāda būs situācija pēc pāris mēnešiem, kad tā saucamie «psihiskie spēki», par ko jūs runājāt, būs izsmelti, kad mudinošās gribas vairs nebūs, sajūsma izgaisīs, pēc nedēļām ilga veltīga, mokoša sasprindzinājuma nenotiks atveseļošanās, pilnīga atveseļošanās, par ko viņa tagad ir tik pārliecināta. Lūdzu, padomājiet, cik katastrofāli tas ietekmēs tādu jūtīgu būtni, kuru jau tāpat nepacietība ir galīgi novārdzinājusi! Te jau nav runa par mazu atlabšanu, bet gan par galīgu izveseļošanos, par pāreju no lēnas, pārbaudītas metodes, kas prasa pacietību, uz pārdrošu un bīstamu metodi, uz nepacietības metodi! Kā tad viņa vēl varēs uzticēties man, citam ārstam vai vispār kādam cilvēkam, ja viņa manīs, ka tiešām ir piekrāpta? Tātad labāk patiesību, lai cik nežēlīga tā liktos: medicīnā nazis bieži vien ir saudzīgākā metode. Tikai nevilcināties! Tīra sirdsapziņa man nevarētu būt, ja es tik ļauni mānītos. Apsveriet pats! Vai jums, ja jūs būtu manā vietā, pietiktu drosmes?

—   Jā, — es nešaubīgi atbildēju un tūlīt pat izbijos par tik pārsteidzošu vārdu. — Tas ir… — es piesardzīgi piebildu, — es viņai par visu tūlīt atzītos, tiklīdz būtu kaut cik panākumu… Piedodiet, doktora kungs… tas varbūt skan diezgan netaktiski… bet jūs pēdējā laikā neesat varējis tik daudz kā es novērot, cik nepieciešams šiem ļaudīm, lai palīdzētu, kaut kas tāds.., protams, viņai jāpasaka patiesība … bet tikai tad, kad viņa spēs to paciest…

ne tagad, doktora kungs, es jus ļoti lūdzu.,, tikai ne tagad … tikai ne tūlīt.

Es vilcinādamies apklusu. Ārsta ziņkārīgais, izbrīnītais skatiens mani samulsināja.

—   Bet kad tad? … — viņš domīgi vaicāja. — Un, galvenais, kurš lai riskē? Reiz taču vajadzēs atklāti pateikt, un tad vilšanās būs simtreiz bīstamāka, pat apdraudēs dzīvību. Vai jūs tiešām uzņemtos.tādu atbildību?

—   Jā, —■ es noteikti atbildēju. (Man liekas, vienīgi bailes piespieda mani tik pēkšņi pateikt «jā», jo citādi man būtu vajadzējis kopā ar viņu braukt turp.) — Es pilnīgi uzņemos atbildību. Esmu pārliecināts, ka Edītei bezgala daudz palīdzēsim, ja pagaidām ļausim viņai cerēt uz pilnīgu izveseļošanos. Ja vēlāk nāksies viņai paskaidrot, ka mēs… ka varbūt es pārāk daudz esmu apsolījis, tad arī godīgi atzīšos, un es nešaubos, ka viņa visu sapratīs.

Kondors vērīgi palūkojās uz mani.

—   Velna milti, — viņš beidzot nomurmināja. — Jūs uzņematies pārāk daudz! Un dīvainākais ir tas, ka jūsu ticība pielīp arī mums citiem — vispirms tiem tur pilī, un es baidos, ka pamazām arī man! … Nu, ja patiesi uzņematies atbildību, ja zināt, ka panāksiet, lai Edīte atkal atgūst garīgo līdzsvaru, gadījumā ja iestātos krīze, tad… tad, protams, ir cita runa … tad tiešām varbūt varētu riskēt un vēl pāris dienu nogaidīt, līdz viņa nomierinās … Bet, ja uzņemas šādus pienākumus, tad, leitnanta kungs, atpakaļceļa vairs nav! Mans pienākums ir jūs iepriekš stingri brīdināt. Mums, ārstiem, pirms katras operācijas jāaizrāda uz visām iespējamām briesmām, kādas draud slimniekam; apsolīt meitenei, kas tik ilgi jau paralizēta, ka viņa visdrīzākā laikā tiks pilnīgi izdziedināta, nav mazāk atbildīga rīcība kā iejaukšanās ar skalpeli. Apsveriet tātad labi, kādu atbildību jūs uzņematies, — bezgala daudz jāpūlas, lai cilvēkam, kas reiz piekrāpts, atkal iedvestu ticību! Man nepatīk neskaidrība. Iekams es atsakos no sava nodoma Kekesfalvām tūlīt atklāti pateikt, ka jaunā metode mūsu slimniecei neder un viņiem vajadzēs diemžēl vēl lielu pacietību, man jāzina, vai varu uz jums paļauties. Vai varu droši rēķināties, ka jūs mani nepametīsiet nelaimē?

—   Droši.

—   Labi.

Koridors pēkšņi pastūma glāzi prom no sevis. Mēs nebijām dzēruši ne lāsītes. — Vai — pareizāk — cerēsim, ka viss būs labi, jo sevišķi patīkami es nejūtos šās'vilcināšanās dēļ. Teikšu jums, ka tas, ko tagad darīšu, nav tālu no patiesības, Es dodu padomu ārstēties Engadīnā, bet pasaku, ka Vjeno metode nebūt nav pārbaudīta, un noteikti uzsveru, lai viņi abi nekādus brīnumus negaida. Ja viņi tomēr, ticēdami jums, apreibina sevi ar bezprātīgām cerībām, tad tas paliek jū$u ziņā >— jūs piekritāt, ka vilcinos paskaidrot savlaicīgi; Varbūt no manas puses tas ir noteikts risks, ja es jums vairāk uzticos nekā savai ārsta sirdsapziņai, — nu, par to es pats atbildēšu. Beigu beigās mēs abi vēlam nabaga meitenei labu.

Kondors piecēlās.

Vārdu sakot, es paļaujos uz jums, ja vilšanās dēļ iestātos krīze; cerams, jūsu nepacietība sasniegs vairāk nekā mana pacietība. Tātad lai nabaga meitene vēl pāris nedēļu dzīvo drošā paļāvībā! Un, ja mēs tiešām pa šo laiku gūsim manāmus panākumus, tad viņai palīdzējis būsiet jūs, nevis es. Norunāts! Pēdējais laiks iet. Mani laukā gaida.

Mēs atstājām krodziņu. Ārā viņu gaidīja pajūgs. Beidzamajā mirklī, kad Kondors jau bija iekāpis, man vēl sakustējās lūpas, it kā gribot viņu saukt atpakaļ. Bet zirgi jau sāka iet. Ekipāža jau ripoja pilnā gaitā un viss negrozāmais līdzi ar to.

Pēc trim stundām es atradu kazarmās uz sava galda steigā rakstītu vēstulīti, ko bija atnesis šoferis. «Atnāciet rīt pēc iespējas agrāk. Traki daudz, ko stāstīt. Nupat te bija doktors Kondors. Pēc desmit dienām mēs braucam projām. Esmu bezgala laimīga. Edīte.»

Dīvaini, ka tieši tajā naktī man rokās pagadījās šī grāmata. Es vispār esmu slinks lasītājs, un manā būcenī uz ļodzīga, vaļēja plaukta atrodas vienīgi seši1 vai astoņi militāra satura sējumi — dienesta reglaments un rangu saraksts, kuri bija mūsu alfa un omega, un blakus tiem savi divi desmiti klasiķu darbu, kurus es, ne refžes neatšķīris, jau kopš kadeta laikiem vadāju līdzi uz katru garnizonu varbūt tikai tādēļ, lai tukšajās, svešajās istabās, kurās biju spiests mitināties, būtu kaut nieks no personiskajām mantām. Starp šīm grāmatām atradās dažas vēl tikai pa pusei'

;ilgrieztas, slikti' nodrukātas, slikti iesietas grāmatas, kas', neparastā ceļā bija nokļuvušas manās rokās. Proti, reizēm mūsu kafejnīcā ieradās mazs, kuprains pauninieks ar dīvaini grūtsirdīgām, pūžņojošām acīm un ar neatvairāmu uzbāzību piedāvāja mums vēstuļu papīru, zīmuļus un lētus sēnalu romānus, lielāko tiesu tādus, kam viņš kavalēristu aprindās cerēja atrast noietu, —tā saukto «galanto literatūru», kā «Kazanovas mīlas dēkas», «Dekamerons», «Dziedātājas memuāri» vai jautri1 garnizona stāsti. Aiz līdzjūtības — mūžīgi tikai aiz līdzjūtībasl — un varbūt ari tāpēc, lai atvairītu viņa melanholisko uzmācību, es biju no viņa nopircis citu pēc citas trīs vai četras netīrās, slikti nodrukātās grāmateles un tad nevērīgi nometis tās uz plaukta.

Bet tajā vakarā, gan aiz noguruma, gan aiz nervu pārpūles nespēdams ne doties pie miera, ne arī par ko nopietnu domāt, es meklēju kaut kādu lasāmvielu, lai izklaidētos un varētu aizmigt. Paņēmu «Tūkstoš un vienas nakts» sējumu, cerēdams, ka naivie, raibiem piedzīvojumiem bagātie stāsti, kurus es vēl neskaidri atcerējos no bērnu dienām, būs labākais narkotiskais līdzeklis. Apgūlos un sāku lasīt, iegrimdams pusnomodā, kad jau par kūtru pāršķirt lappuses un ērtības labad kādu neviļus neatgrieztu labāk atstāj nelasītu. Kā pa miglu izlasīju pirmo stāstu par Šeherezadi un karali un tāpat turpināju. Bet pēkšņi satrūkos. Biju ticis līdz dīvainajai pasakai par kādu jaunu cilvēku, kas ierauga guļam ceļmalā gaudenu sirmgalvi, un, izlasot, vārdu «gaudens», es instinktīvi sarāvos, it kā kaut kur būtu iesmelgusi asa sāpe; kādu nervu skāra pēkšņa asociācija — kā uguns liesma. Pasakā gaudenais sirmgalvis izmisīgi lūdz jaunekli, lai viņš uzsēdina viņu uz pleciem un nes tālāk, jo viņš pats nevarot paiet. Un jauneklis ir līdzjūtīgs — ak tu nerrs tāds, kāpēc tu esi līdzjūtīgs, es domāju —, viņš patiesi noliecas, lai palīdzētu, un uzsēdina veco vīru sev kukuragās uz muguras.

Bet šķietami nevarīgais sirmgalvis ir džins, ļauns gars, nelietīgs burvis un, tikko viņš uzsēdies jaunajam cilvēkam uz pleciem, tā pēkšņi ar kailajām, spalvainajām ciskām cieši saspiež savam labdarim kaklu un nav vairs nokratāms no muguras. Cietsirdīgais burvis padara izpalīdzīgo jaunekli par savu jājamzirgu; nežēlīgais, nelīdzjūtīgais, nemitīgi sizdams ar pātagu, dzen līdzjūtīgo uz priekšu, neļaudams atvilkt elpu. Un nelaimīgajam viņš jānes, kur

vien viņš liek, kopš šā brīža jauneklim vairs nav pašam savas gribas. Viņš ir jājamzirgs, viņš ir kļuvis nevarīgā vergs, un, lai gan ceļi ļodzās un lūpas kļūst sausas, viņam savas muļķīgās līdzjūtības dēļ jārikšo tik uz priekšu un jānes uz pleciem kā savs liktenis ļaunais, nekrietnais, viltīgais vecis.

Es pārstāju lasīt. Sirds man dauzījās Jā, it kā gribētu izlēkt no krūtīm. Jo lasot es pēkšņi neciešami skaidri redzēju vīziju — redzēju, kā šis viltīgais svešais sirmgalvis guļ zemē un paver asarainās acis, lai lūgtu līdzjūtīgajam palīdzību, un kā viņš vēlāk sēž otram kukuragās uz muguras. Viņam, šim džinam, bija sirmi uz celiņa pāršķirti mati un brilles zelta ietvaros. Tikpat zibenīgā ātrumā, kā parasti.tikai sapņos parādās un mainās ainas un sejas, manā iztēlē neapzināti pasakas sirmgalvja seja pārvērtās Kekesfalvas sejā, un es pats nu biju nelaimīgais jājamzirgs, ko burvis pātagodams triec uz priekšu, — jā, es pat fiziski sajutu, ka mans kakls cieši tiek sažņaugts un elpa aizraujas. Grāmata man izkrita no rokām, es paliku guļot kā Jedū sasalis un dzirdēju, cik stipri sirds sitas pret ribām — kā pret cietu koku; vēl miegā nejaukais burvis tik joņoja un joņoja tālāk. Kad no rīta pamodos sviedros samirkušiem matiem, es jutos tik nespēcīgs un pārguris, kā atgriezies no bezgalīgi gara ceļa.

Ne man līdzēja priekšpusdienas izjāde kopā ar pulka biedriem, ne arī tas, ka rūpīgi un priekšrakstam atbilstoši pildīju savus dienesta pienākumus; tikko pēcpusdienā uzsāku nenovēršamo gājienu uz pili, tā atkal samanīju rēgaino nastu uz pleciem, jo ar nemierīgu sirdsapziņu nojautu, ka atbildība, kādu nu esmu uzņēmies, ir pavisam citāda un daudzkārt smagāka» Toreiz, kad sēdējām naksnīgajā parkā uz sola un es vecajam vīram stāstīju, ka viņa meitai ir izredzes visai drīz izveseļoties, manu pārspīlēto apgalvojumu taču bija izraisījusi vienīgi līdzjūtība, aiz līdzjūtības neteicu patiesību; es to darīju negribot, pats pret savu gribu, bet tā vēl nebija ne apzināta maldināšana, ne rupja krāpšana. Turpretī kopš tā brīža, kad uzzināju, ka drīza izveseļošanās nav sagaidāma, man vajadzēja aukstasinīgi, neatlaidīgi, ar nodomu izlikties, rādot priecīgu seju, man vajadzēja pārliecinātā balsī melot kā rūdītam noziedzniekam, kas jau nedēļām un mēnešiem iepriekš visos sīkumos izdomājis, kā pastrādāt noziegumu un kā attaisnoties. Pirmoreiz mūžā sāku saprast, ka vislielāko postu nodara nevis ļaunums un cietsirdība, bet palaikam tikai rakstura vājums.

Pie Kekesfalvām viss notika tieši tā, kā jau es ar bailēm biju paredzējis; tikko uzkāpu torņa terasē, mani sagaidīja jūsmīga apsveicināšanās. Ar nodomu biju paņēmis līdzi dažus ziedus, lai pirmajā mirklī novērstu no sevis uzmanību. Bet Edīte tūlīt izsaucās: «Dieva dēļ, kādēļ jūs nesat man puķes? Neesmu taču nekāda primadonna!» — un man nekavējoties bija jāapsēžas nepacietīgajai blakus, un viņa, elpu neatvilkdama, sāka stāstīt. Viņas balsī ieskanējās drudžains tonis, un viņa runāja un runāja bez mitas:; doktors Kondors — «Ak, šis vienreizēji brīnišķais cilvēks!» — esot viņai atkal iedvesis drosmi. Pēc desmit dienām viņi došoties uz kādu Šveices sanatoriju Engadīnā — kādēļ gan vēl vilcināties kaut dienu, ja beidzot viss ejot uz labo pusi. Viņa jau sen sapratusi, ka līdz šim ārstēta aplam, ka ar elektrizāciju, masāžām un tiem muļķīgajiem aparātiem vien nekur tālu netikšot. Bet, dieva dēļ, esot jau bijis pats pēdējais laiks; viņa nekad man to neesot stāstījusi: divas reizes jau esot mēģinājusi padarīt sev galu, divas reizes — un abas veltīgi. Ilgi viņa tā nespējot dzīvot — ne mirkli vienatnē, ik uz soļa vienmēr atkarīga no citiem, mūžīgi slepeni uzmanīta, mūžīgi uzraudzīta, turklāt vienmēr juzdamās nomākta,) ka ir visiem tikai par nastu, ka ir visiem neciešama un kā lietuvēns spiež sirdi. Jā, sen esot bijis laiks, pats pēdējais laiks, bet nu es redzēšot, cik ātri viņa atveseļošoties, ja viņu ārstēšot tā, kā nākas. Kur gan derot visas muļķīgās, nenozīmīgās runas par uzlabošanos, ja taču nemaz netopot labāk! Vajagot izveseļoties pilnīgi, vai tad citādi cilvēku var uzskatīt par veselu? Ak, jau domas vien par to, cik brīnum jauki tas būs, cik brīnum jauki.,.

Un tā joprojām un tā bez mitas kā no kalnu strauta ekstāzē plūda dzirkstošu vārdu straume. Es jutos kā ārsts, kurš klausās halucinācijas redzoša slimnieka drudža murgos un tai pašā laikā, vērojot pulksteņa rādītāja neaizturamo ritumu, ar aizdomām skaita pulsa sitienus, jo viņu satraukusi kvēlā un dedzīgā vārdu straume, ko viņš pamatoti uzskata par garīga traucējuma pierādījumu. Ik reizes, kad Edītes pārgalvīgie smiekli kā vieglas viļņu putas nodzirkstīja pār viņas trauksmaino vārdu plūdiem, es nodrebēju, jo zināju to, ko viņa nezināja, — zināju, ka viņa sevi pieviļ un ka mēs viņu pieviļam. Kad viņa beidzot pārstājarunāt, es iztrūkos; tā naktī, braucot vilcienā, iztrūkstas, ja riteņi vairs pēkšņi neripo uz priekšu. Viņa bija negaidot pieklususi.

—   Ko jūs par to teiksiet? Kāpēc jūs sēžat kā stulbs, pardon, kā izbijies? Kāpēc nesakāt ne vārda? Vai tad nemaz nepriecājaties man līdzi?

Es jutos pieķerts. Ja tagad nemācēšu runāt sirsnīgi un līksmi, tad nemācēšu to nekad. Bet melošanā biju tikai nožēlojams iesācējs; es vēl nepratu apzināti krāpt. Tāpēc ar pūlēm izdabūju pār lūpām pāris vārdu.

—< Kā jūs varat tā teikt? Esmu tikai ļoti pārsteigts… to taču jums vajadzētu saprast… cilvēks aiz lieliem priekiem zaudē valodu •*— kā pie mums Vīnē tādos gadījumos mēdz teikt. Protams, esmu ārkārtīgi priecīgs par jums.

Man pašam bija pretīgi dzirdēt, cik neīsti un salti skanēja mani vārdi. Arī viņa laikam bija pamanījusi manu samāksloto runāšanas manieri, jo viņas izturēšanās tūdaļ kļuva citāda. Tāds kā īgnums, kādu palaikam izjūt cilvēks, ja viņu pamodina no sapņiem, apslāpēja viņas sajūsmu; tikko vēl līksmē spulgojošās acis pēkšņi tapa drūmas, starp uzacīm ievilkās asa rieva.

Nu, daudz neko gan neesmu manījusi, ka jūs priecātos!

Es jutu, ka esmu meiteni aizvainojis, un gribēju viņu nomierināt.

—   Bet bērniņ …

Taču nu viņa vairs nevaldījās.

—   Nesauciet mani vienmēr par bērnu! Jūs zināt, ka es to neciešu. Cik tad jūs esat vecāks par mani? Varbūt man tomēr ir atļauts brīnīties, ka neesat tik ļoti pārsteigts un, galvenais, ne tik ļoti… ne tik ļoti priecājaties. Bet, starp citu, kādēļ lai jūs arī nepriecātos? Beidzot taču arī jums būs atvaļinājums, jo šī mājvieta uz pāris mēnešiem būs slēgta. Tad jūs atkal mierīgi varēsiet ar saviem biedriem pasēdēt kafejnīcā, spēlēt taroku un justies atbrīvots no garlaicīgā žēlsirdīgā samarieša pienākuma. Ticu jau, ticu, ka jūs priecājaties. Tagad patīkami pavadīsiet laiku.

Mazliet netaktiski skanēja viņas atklātie vārdi, kas dziļi aizskāra manu netīro sirdsapziņu. Bez šaubām, es laikam biju sevi nodevis. Lai novirzītu sarunu uz citu pusi — jo es jau zināju, cik bīstami viņu šādos brīžos satraukt, — centos mūsu vārdu pārmaiņu pārvērst par joku.

— Patīkami pavadīt laiku —* kā jūs to iedomājaties? Kavalēristiem īpaši patīkams laiks ir jūlijs, augusts, septembris! Vai nezināt, ka tad ir paši labākie apstākļi visādām dresūrām un bargiem rājieniem? Vispirms gatavošanās manevriem, „tad prom uz Bosniju vai Galīciju, pēc tam paši manevri un lielās parādes. Virsnieki satraukti, kareivji notrenkāti, stingri dienesta pienākumi, līdz pēdīgam koncentrējoties, no rīta līdz vēlam vakaram. Pat krietni septembrī ievelkas šis jandāliņš,

—* Līdz septembra beigām?,,, —* Viņa tūdaļ tapa domīga, Likās, kaut kas nodarbināja viņas prātu. — Bet kad,,. —viņa beidzot ierunājās, — kad tad jūs varēsiet aizbraukt?

Es nesapratu. Patiešām nesapratu, ko viņa domā, un gluži naivi ieprasījos:

—   Uz kurieni?

Viņai atkal saraucās uzacis. Nejautājiet vienmēr tik muļķīgi! Mūs apciemot! Mani apciemot!

*— Uz Engadīnu?

>— Kur tad citur? Varbūt uz Tripoli?

Nu tikai aptvēru, kas viņai prātā. Neiedomājami — lai es ne no šā, ne no tā atļautos braukt uz Engadīnu! Jau tagad biju izdevis savas pēdējās septiņas kronas par puķēm, un brauciens uz Vīni, lai ga^i biļete bija par puscenu, man vienmēr nozīmēja sevišķu greznību.

—   Nu es redzu, — pasmiedamies vaļsirdīgi teicu, — kādas jums, civilistiem, ir domas par dienestu armijā. Kafejnīca un biljarda spēle, pastaigas pa Korso — un, kad vien patīk, apģērbties civilā un paklaiņot pāris nedēļu pa mīļo pasauli. Pavisam vienkārša lieta — tāds mazs izbraucieniņš. Piemet tik divus pirkstus pie cepures un pasaki: «Ardievu, pulkveža kungs, man pietiek spēlēt zaldātiņu! Uz redzēšanos, kad man labpatiks atgriezties!» Jums nav ne jausmas, kā iet mūsu tik jaukajā ikdienā! Ja kāds no mums grib kaut vienu vienīgu stundu ārpus kārtas dabūt brīvu, tam jāapliek josta, raportējot braši jāsasit papēži un ar «vispazemīgi lūdzu» jāpasaka savs lūgums, — vai jums tas ir zināms? Jā gan, tik daudz blēņu un ceremoniju vienas vienīgas stundas dēļ. Un, lai dabūtu brīvu veselu dienu, tad vismaz jānomirst kādai tantei vai jābrauc uz ģimenes locekļa bērēm. Man gribētos redzēt pulkveža seju, ja es manevru laikā pazemīgi pavēstītu: man vajadzētu vienu nedēļu atvaļinājuma, lai aizbrauktu uz Sveici. Tad jūs dzirdētu tādus izteicienus, kādus neatradīsiet nevienā leksikonā. Jā, mana mīļā Edītes jaunkundze, jūs to visu iedomājaties pārāk vienkārši.

—   Ak, viss ir vienkārši, -ko vien patiesi grib! Netēlojiet, ka tieši jūs esat tas neaizstājamais! Gan jau kāds cits tikmēr padīdīs jūsu aunapieres ruteņus. Starp citu, atvaļinājsumu tēvs jums izkārtos pusstundas laikā. Viņam vesels bars paziņu Kara ministrijā, un, tiklīdz būs teikts kāds vārds no augšas, jūs dabūsiet, ko vēlaties, — par ļaunu jums nenāks, ja kādreiz redzēsiet arī ko citu pasaulē, ne tikai savu kavalēristu skolu un apmācību laukumu. Tātad nekādas izlocīšanās — tas ir norunāts. Tēvs to izkārtos.

Apzinos-, ka tas bija muļķīgi, bet viņas nevērīgi rāmais tonis mani kaitināja. Sais nedaudzajos dienesta gados man tomēr bija iepotēta noteikta savas kārtas apziņa. Es izjutu tādu kā pazemojumu, ka tik jauns, nepieredzējis meitēns izturas pret Kara ministrijas ģenerāļiem, kuri mūsu acīs bija paši dievi, tik augstprātīgi, it kā tie būtu viņas tēva personiskie kalpotāji. Bet, par spīti saīgumam, turpināju runāt tai pašā nebēdnīgajā tonī.

—   Nu, jauki: Šveice, atvaļinājums. Engadīna — tas nepavisam nebūtu slikti! Cik lieliski, ja tas viss, kā jūs esat iztēlojusies, man tiktu nolikts priekšā tikpat kā uz paplātes un man nebūtu jāsaka vispazemīgais «lūdzu, lūdzu». Bet vēl būtu nepieciešams, lai jūsu tēva kungs Kara ministrijā laipnīgi izlūgtos ne vien atvaļinājumu, bet arī īpašu ceļojuma stipendiju leitnantam Hofmillera kungam.

Nu Edīte savukārt samulsa. Viņa nojauta, ka manos vārdos slēpjas kaut kas viņai nesaprotams. Nepacietīgu skatienu meitene vērās manī, un viņas uzacis spēji saraucās. Sapratu, ka man jāizsakās skaidrāk.

—   Tātad būsim prātīgi, bērniņ… pardon, parunāsim prātīgi, Edītes jaunkundzi Tas viss diemžēl nav tik vienkārši, kā jūs domājat. Sakiet — vai jums kādreiz ir ienācis prātā, cik tāds ceļojums maksā?

—        Ak par to jūs runājat? — viņa gluži atvieglota teica.

—  Nav gan ko raizēties. Lielākais, pāris simtu kronu. Tas taču nav daudz!

Nu vairs nespēju apvaldīt īgnumu. Jo tiku aizskarts vārīgākajā vietā. Manuprāt, es jau reiz tiku stāstījis, cik ļoti ciešu tālab, ka piederu pie tiem mūsu pulka virsniekiem, kuriem nav ne graša liela īpašuma un kuri spiesti iztikt vienīgi no algas un visai skopā radinieces pabalsta; jau mūsu pašu paziņu lokā man vienmēr stipri ķērās pie sirds nicīga runāšana par naudu, it kā tā augtu’kā dadži sētmale. Tas bija mans vārīgais punkts. Sai ziņā es biju nevarīgs. Sai ziņā es kliboju. Tāpēc arī tik gaužām uztraucos, ka izlutinātā, untumainā būtne, kas arī pati nežēlīgi cieta savas vientulības dēļ, mani nesaprot. Negribot kļuvu gandrīz vai rupjš.

—   Lielākais, pāris simtu kronu? Sīkums, Vai ne? Nožēlojams sīkums virsniekam! Un jums droši vien liekas, ka esmu skops, ja vispār pieminu tādus niekus? Skops, sīkumains, sīkstulīgs, vai ne? Bet vai esat kādreiz padomājusi par to, no kā lai mēs iztiekam? Kā lai dzīvojam?

Un, tā kā Edīte vēl aizvien raudzījās samiegtām acīm un, kā man likās, noniecinoši, mani pēkšņi sagrāba vēlēšanās atklāt viņai savu nabadzību. Tāpat kā toreiz viņa, ar nodomu gribēdama mūs, veselos, mocīt, bija klumzājusi cauri istabai, lai ar šo izaicinošo skatu atriebtos mums par mūsu labo veselību, tāpat es tagad izjutu dīvaini ļaunu prieku atklāti viņai pateikt, cik nabadzīga un no citiem atkarīga ir mana dzīve.

—   Vai vispār zināt, cik liela ir virsnieka alga? — es viņai uzkliedzu. — Vai jūs jel kad esat par to padomājusi? Tātad lai jums būtu skaidrs: divsimt kronas mēneša pirmajā datumā — paredzētas trīsdesmit vai trīsdesmit vienai dienai, turklāt pienākas dzīvot «savai kārtai atbilstoši». No šīs nabadzības jāsamaksā par ēdienu, dzīvokli, drēbniekam, kurpniekam un par «savai kārtai atbilstošām» izpriecām. Dievs pasargi, nerunājot nemaz par to, ja kādreiz kaut kas atgadās ar zirgu. Un, ja viņš prātīgi saimniekojis, tad viņam vēl paliek pāri taisni tie pāris graši, ar ko uzdzīvot paradīzes stūrītī — kafejnīcā, par ko jūs mani vienmēr pazobojat; ja viņš patiesi bijis taupīgs kā dienas strādnieks, tad var tur nopirkt tasi kafijas ar pienu un izbaudīt, to dzerdams, visus pasaules jaukumus.

Šodien es saprotu, ka izturējos muļķīgi, ka izturējos noziedzīgi, atļaudamies tā izrādīt savu sarūgtinājumu. Kā šī paralizētā septiņpadsmit gadus vecā izlutinātā un nevarīgā meitene, kas pastāvīgi bija saistīta pie mājas, varēja ko apjaust par naudas vērtību un algu, un par mūsu «spožo» nabadzību? Bet mani laikam klusībā bija pārņēmusi vēlēšanās reiz atriebties kādam par neskaitāmajiem sīkajiem pazemojumiem, un es situ, situ bez apdoma, neapzināti, kā parasti dusmās, neaptverot, ar kādu spēku sit paša roka.

Taču, tikko pacēlis acis, es tūliņ attapu, cik zvēriski rupji bijuši mani sitieni. Ar slima cilvēka smalkjūtību Edīte uzreiz bija manījusi, ka neapzināti aizvainojusi mani sāpīgākajā vietā. Redzēju, ka viņa it kā aizstāvēdamās atgaiņājās un ātri ar roku aizklāja seju, kas nodevīgi nosarka; acīmredzot kāda doma lika ielīt sārtumam viņas vaigos.

—   Un tad,,, un tad vēl jūs pērkat man tik dārgas puķes?

Nu iestājās neveikls klusuma brīdis, kas ievilkās garumā. Es kaunējos no viņas un viņa savukārt no manis. Mēs viens otru netīši bijām aizvainojuši un baidījāmies atkal bilst kādu vārdu. Pēkšņi bija dzirdams, kā vējš viegli iešalcas kokos un lejā pagalmā kladzina vistas, un laiku pa laikam tālumā uz lielceļa klusi aizripo kāds pajūgs. Bet tad Edīte atkal saņēma sevi rokās.

—   Ak, es, muļķe, vēl klausos, ka runājat niekus! Patiešām esmu muļķe un turklāt vēl uztraucos. Ko jūs bēdājat par to, cik maksās ceļojums? Kad jūs braucat pie mums, tad, pats par sevi saprotams, esat mūsu viesis. Vai domājat, tēvs pieļautu, ja jūs esat tik laipns un mūs apciemojat… ka jums vēl būtu izdevumi? Kādas blēņas! Un es vēl atļāvos sevi noturēt par tādu muļķi… tātad ne vārda vairs par to — nē, ne vārda, es teicu!

Bet te nu bija robeža, kur es vairs nevarēju piekāpties. Jo nekas man nebija tik nepanesams — to jau es agrāk teicu — kā doma, ka esmu liekēdis.

—Tomēr! Vēl vienu vārdu! Lai starp mums nebūtu nekādu pārpratumu! Tātad — skaidri un gaiši: es neļaušu izlūgties sev atvaļinājumu, es neļaušu sev izmaksāt. Man neklājas prasīt ērtības un priekšrocības. Gribu stāvēt ierindā ar saviem biedriem, nevēlos nekādu protekciju. Es zinu, ka jūsu tēva kunga nodomi ir labi, tāpat ari jūsējie. Bet ne jau katram šai dzīvē lemta pārpilnība… Nerunāsim vairs par to.

—   Tātad jūs nevēlaties braukt?

•— Es neesmu teicis, ka nevēlos. Es jums paskaidroju, kāpēc nevaru.

*— Arī tad, ja mans tēvs jums to lūgs?

Arī tad ne.

—   Un arī tad … ja es jūs lūdzu? … Ja es jūs sirsnīgT, ja es jūs draudzīgi lūdzu?

—   Nedariet to. Tas nelīdzētu.

Viņa rTolieca galvu. Bet es jau biju pamanījis, ka tuvojas negaiss: viņai drebēja un raustījās lūpas, un tas nemaldīgi liecināja par bīstamu satraukumu. Nelaimīgā, izlutinātā meitene, kurai katra vēlēšanās no acīm tika nolasīta, bija piedzīvojusi kaut ko neparastu — sastapusi pretestību. Kāds viņai bija pateicis «nē», un tas viņu saniknoja. Viņa pēkšņi paķēra manas puķes no galda un dusmīgi ar augstu loku pārsvieda pār terases margām.

*— Labi, — viņa izgrūda caur zobiem. — Tagad es vismaz zinu, cik liela ir jūsu draudzība. Labi, ka reiz tas ir pārbaudīts. Tikai tāpēc jūs visādi; atrunājaties, ka daži virsnieki kafejnīcā varētu sākt mutes virināt. Tikai aiz bailēm, ka pulkā nesāk runāt ko sliktu, jāsagandē draugiem prieks.,. Nu labi!Pietiek! Es vairs nediedelēšos. Jūs nevēlaties — labi! Pietiek!

Es jutu, ka Edīte vēl nav pilnīgi nomierinājusies, jo atkal un atkal ar spīvu neatlaidību viņa atkārtoja šo «labi»; vienlaikus viņa abām rokām par varēm mēģināja atbalstīties pret krēsla atzveltni, lai uzraustos augstāk, it kā gatavotos kaut ko uzsākt. Pēkšņi viņa strauji pavērsās pret mani.

—   Labi. Par to pietiek. Mūsu vispazemīgākais lūgums noraidīts. Jūs mūs neapmeklēsiet, jūs nevēlaties mūs apmeklēt. Tas jums nepieklājas. Labi! Pārcietīsim. Galu galā arī agrāk esam bez jums iztikuši… Bet kaut ko es vēl gribētu zināt — vai jūs man atbildēsiet vaļsirdīgi?

—   Pats par sevi saprotams.

—   Bet godīgi! Dodiet godavārdu! Dodiet man savu godavārdu!

—   Ja nu jūs to pieprasāt, tad mans godavārds.

—   Labi. Labi. — Vēl aizvien viņa atkārtoja šo stingro, spalgo «labi», it kā ar nazi kaut ko nogriezdama. — Labi. Nebaidieties, es turpmāk vairs nepieprasu jūsu augstības vizīti. Tikai vēl ko es gribētu zināt — jūs esat man devis godavārdu. Tikai vēl ko… Tātad jūs nevēlaties braukt pie mums, jo jums tas nav patīkami, jo jums tas ir neērti… vai aiz kaut kādiem citiem iemesliem — kāda man daļa? Labi… labi. Pietiek. Bet tagad godīgi un atklāti: kāpēc jūs vispār nākat pie mums?

Uz visu es biju sagatavojies, tikai ne uz šādu jautājumu. Savā apjukumā, lai iegūtu laiku, stomīdamies teicu:

—   Bet_.,. bet tas taču ir pavisam skaidrs .,. tāpēc man nevajadzēja dot godavārdu ,,.

—   Ak tā?.,. Pavisam skaidrs? Labi! Vēl jo labāk. Nu tad atbildiet!

JAan vairs nebija iespējams izvairīties. Pats vieglākais būtu bijis pasacīt patiesību, taču es sapratu, ka man tā jo rūpīgi jāstilizē. Šķietami nepiespiesti teicu:

—   Bet, mīļā Edītes jaunkundze, nemeklējiet nekādus noslēpumainus iemeslus. Jūs mani pietiekami pazīstat, lai zinātu, ka es nepiederu pie tiem, kas daudz prāto par sevi. Varu jums apzvērēt, ka man nekad nav ienākusi galvā doma sev noprasīt, kāpēc es eju tur vai citur, kāpēc man dažs cilvēks patīk, bet cits nepatīk. Goda vārds, es patiesi nezinu, vai tas būs prātīgi vai muļķīgi, ja teikšu, ka es pie jums vienmēr labprāt nāku — labprāt un es te jūtos daudz, daudz labāk nekā citur. Jūs, kā liekas, iztēlojaties kavalēristu dzīvi tādu, kādu to redzat operetē, — vienmēr nebēdnīgu, vienmēr jautru, kā mūžīgos svētkos. Tā ir, tikai no malas raugoties, īstenībā pie mums nav tik jauki un arī izslavētais pulka biedriskums dažreiz ir vienīgi tukši vārdi. Kur desmit divdesmit iejūgti vienos ratos, tur vienmēr gadās, ka dažs velk straujāk nekā pārējie, un, kur pastāv paaugstinājuma iespēja un rangu saraksti, tur pa priekšu ejošajam viegli uzmīt uz papēžiem. Ik vārdu bilstot, jāuzmanās, nekad nevar būt pilnīgi drošs, vai «lielajiem» viss ir pa prātam, ik brīdi var sagaidīt brāzienu. Dienests nozīmē dienēt, un dienēšana nozīmē būt atkarīgam. Turklāt kazarmā un galds krodziņā nav tas, kas īstas mājas: tur nevienam tu neesi vajadzīgs un neviens arī par tevi nerūpējas. Jā, gadās, ka reizēm, ir jautri kopā ar biedriem, bet īstas drošības sajūtas nav nekad. Turpretī, kad atnāku pie jums, es, nolicis zobenu, nolieku prom visas šaubas un, kad ar jums tik patīkami tērzēju, tad …

—   Tas … kas tad? — viņa gandrīz nepacietīgi izmeta šos vārdus.

—   Tad … jums varbūt tas liksies mazliet nekautrīgi, ja tik atklāti teikšu… tad es sev mēģinu iestāstīt, ka jūs mani labprāt redzat pie sevis, ka te ir mana vieta, ka te simtkārt vairāk nekā jebkur citur jūtos kā mājās. Aizvien, kad uz jums tā raugos, man liekas .,.

Es neviļus apklusu. Bet viņa ar tādu pašu dedzību kā iepriekš atkārtoja:

—   Nu, kas jums liekas .,,

—   Ka te ir kāds, pie kura es nejūtos tik briesmīgi lieks kā mūsu pulkā .,. Protams, zinu, ka nekā prātīga no manis nav, reizēm pats brīnos, ka sen jau jūs negarlaikoju … Bieži… jūs nemaz nezināt, cik bieži mani pārņem bailes, vai neesmu jums jau galīgi apnicis,,, bet tad man ienāk prātā, cik viena jūs jūtaties lielajā, tukšajā mājā un ka priecāsieties, ja kāds jūs apciemos. Un tas mani ikreiz iedrošina… katrreiz, kad sastopu jūs uz terases vai jūsu istabā, es sev iegalvoju, ka tomēr ir labi, ka esmu atnācis un ka jūs visu garo dienu nesēžat vienatnē. Vai jūs tiešām to nevarat saprast?

Bet nu notika kaut kas negaidīts. Pelēkās acis sastinga, likās, kaut kas manos vārdos būtu sastindzinājis to zīlītes. Turpretī pirksti kļuva aizvien nemierīgāki, tie taustījās šurp un turp gar atzveltni, vispirms klusi, tad arvien stiprāk bungodami pa spīdīgo koku. Viņa pēkšņi savieba muti un aprauti teica:

—   Jā, es saprotu. Es pilnīgi saprotu, ko jūs domājat.., Jūs, man liekas, tagad tiešām pateicāt patiesību. Ļoti, ļoti pieklājīgi jūs to pateicāt un ļoti miglaini. Bet es tomēr sapratu. Pavisam pareizi sapratju … Jūs nākat tāpēc, ka esmu tik viena, skaidrā vācu vālodā tas nozīmē — tāpēc ka esmu saistīta pie šī nolādētā guļamkrēsla. Tikai tālab jūs ik dienas mērojat ceļu līdz šejienei, tikai kā žēlsirdīgais samarietis nākat pie «nelaimīgā, slimā bērna» — tā jūs visi mani laikam dēvējat, kad neesmu klāt, es jau zinu, zinu to. Jūs nākat tikai aiz līdzjūtības, jā, jā, es jau ticu jums — kādēļ gribat tagad atkal to noliegt? Jūs taču esat tā sauktais «labais» cilvēks un labprāt ļaujat, lai tēvs jūs tā sauc. Tādi «labie cilvēki» jūt līdzi katram nopērtam sunim un katram kraupainam kaķim — kāpēc lai nejustu līdzi arī kroplam cilvēkam? — Un pēkšņi viņa saslējās, stīvais augums sastinga it kā krampjos.

—   Pateicos! Es pasvilpoju par tādu draudzību, draudzību tikai mana kropluma dēļ… Nu, netaisiet tik bēdīgas acis! Protams, jūs nožēlojat, ka nejauši pateicāt patiesību, ka esat atzinies; jūs nākat vienīgi tāpēc, ka jums manis žēl, kā teica tā istabene — viņa gan to pasacīja godīgi un atklāti. Bet jūs, «labais cilvēks», izsakāties daudz saudzīgāk, daudz «smalkjūtīgāk», jūs runājat aplinkus: tāpēc ka es visu dienu te nīkstot viena. Tika! aiz līdzjūtības, to jau sen es caur un' cauri manu, tikai aiz līdzjūtības jūs nākat un labprāt gribētu, lai jūs apbrīno par jūsu visžēlīgo uzupurēšanos, bet diemžēl es nevēlos, ka manis dēļ kāds uzupurējas. Ne no viena tādu uzupurēšanos nevaru paciest un no jums vismazāk… es jums to aizliedzu — vai dzirdat, es jums to aizliedzu! Vai tiešām ticat, ka nevaru iztikt bez jūsu «līdzjūtīgās» klātsēdēšanas, bez jūsu asarainajiem, miklajiem skatieniem vai bez jūsu «saudzīgās» pļāpāšanas.,. Nē, paldies dievam, man jūs neviens neesat vajadzīgi… Es pati tikšu ar sevi galā, es izturēšu viena. Un, kad vairs nevarēšu, gan zināšu, kā no jums tikt vaļā … Redzat! ■— Viņa pēkšņi man pastiepa pretī plaukstas virspusi. — Vai redzat te rētu? Reiz jau es to mēģināju, tikai biju neveikla un ar trulajām šķērēm netrāpīju vēnā; par nelaimi, viņi ieradās vēl laikā un mani pārsēja, citādi būtu sen jau tikusi vaļā no jums un jūsu nelietīgās līdzjūtības! Bet turpmāk rīkošos veiklāk, varat ticēt! Tikai nedomājiet, ka es pavisam neaizsargāta atrodos jūsu varā! Labāk nobeigties nekā panest jūsu līdzi jušanu! Redzat! — Viņa pēkšņi iesmējās; spalgie smiekli pāršķēla klusumu. — Palūkojieties šurp! To mans rūpju māktais tēvs bija aizmirsis, likdams iekārtot torņa terasi… Viņš bija domājis vienīgi par to, lai man atklātos jauks skats … Daudz saules, daudz saules un svaigu gaisu, ārsts teica. Bet, cik labi šī terase man kādreiz var pakalpot, tas nevienam no viņiem nebija ienācis prātā — ne tēvam, ne ārstam, ne arhitektam… Paskatieties taču tur lejā… — Pēkšņi, atbalstījusies uz elkoņiem, viņa ar spēju grūdienu aizrāva ļodzīgo augumu līdz terases margām, kurās nikni ieķērās ar abām rokām. — Četri pieci stāvi līdz lejai… un apakšā akmens klons, ar to pietiek… un tik daudz spēka, paldies dievam, man ir muskuļos, lai tiktu pāri margām, — jā, staigāšana ar kruķiem padarījusi stiprus manus muskuļus. Nepieciešams viens rāviens, un es uz visiem laikiem tikšu vaļā no jūsu nolādētās līdzjūtības, un jums visiem tad būtu labi — gan tēvam, gan Ilonai un jums, it visiem, kurus es, tāds ķēms, nomocu kā lietuvēns … Redzat, cik tas ir viegli, tikai mazlietiņ jāpārliecas un tad …

Kad viņa, acīm zibot, bīstami tālu liecās pāri margām, gaužām izbijies pielēcu kājās un aši sagrābu viņu aiz rokas. Bet viņa izrāvās, it kā es būtu viņai uguni piešāvis pie ādas, un uzkliedza:

—  Prom!.., Kā jūs uzdrošināties mani aizskart!, *«1 Prom!… Man ir tiesības darīt to, ko vēlos, Laidief vaļā!.,. Tūlīt laidiet mani vaļā!

Un, tā kā es nepaklausīju, bet mēģināju ar varu aizvilkti viņu no margām, viņa pēkšņi apsviedās ar ķermeņa augšdaļu pret mani un iebelza man pa krūtīm. Un nu notika visbriesmīgākais. Sitot viņai zuda atbalsts un līdzsvars. Kā nopļauta viņa saļima ceļgalos. Vienā mirklī sabrukdama un gāžoties mēģinādama pieturēties pie galda, viņa norāva līdzi visu tā plāksni. Pār viņu un mani — es pēdējā mirkli vēl mēģināju satvert smagi lejup slīdošo plīstot nošķin* dēja vāze, šķīvji un tases, nograbēja karotes; skaļi uz grīdas nogāzās lielais bronzas zvans un, spalgi zvana mēlei skanot, aizripoja pār terasi.

Nožēlojami sabrukusi, paralizētā bezspēcīgi gulēja uz grīdas «— drebošs dusmu kamols, kas elsoja aiz niknuma un kauna. Gribēju vieglo augumu pacelt, bet viņa atvairījās un uzkliedza:

—   Prom… prom… prom, jūs nekrietnais, rupjais cilvēk.,. — un atgaiņājās ar rokām, vēl un vēlreiz mēģinādama bez manas palīdzības piecelties. Ikreiz, kad gribēju tuvoties, lai viņai palīdzētu, viņa, turēdamās pretī, savilkās čokurā un trakās, bezspēcīgās dusmās kliedza:

*— Prom … neaizskariet mani flasieties prom!

Nekad vēl nebiju pieredzējis kaut ko tik briesmīgu.

Šajā brīdī mums aizmugurē atskanēja klusa dūkoņa. Tas bija augšup braucošais lifts; acīmredzot troksnis, zvanam gāžoties, bija bijis pietiekami skaļš, lai ierastos vienmēr pakalpot gatavais sulainis. Izbiedētās acis smalkjūtīgi nodūris, viņš steidzās šurp, uz mani nepaskatījies, tūlīt viegli pacēla drebošo augumu — šis tvēriens viņam bija pierasts — un aiznesa šņukstošo meiteni uz liftu. Jau pēc mirkļa lifts dūkdams slīdēja lejup; es paliku viens starp nogāzto galda plāksni, sasistajām tasēm, izmētātajām lietām, kas juku jukām gulēja uz grīdas, it kā zibens, nākdams no skaidrām debesīm, ar milzīgu spēku būtu tās izšķaidījis uz visām pusēm.

Nezinu* cik ilgi nostāvēju uz terases starp saplīsušajiem šķīvjiem un tasēm, galīgi apjucis par pēkšņo dusmu izvirdumu, kuram nespēju rast nekādu izskaidrojumu. Ko tad tik muļķīgu es biju pateicis? Kas bija izraisījis neizprotamo niknumu? Bet aiz muguras jau atkal sadzirdēju labi pazīstamo, ventilatora dūkoņai līdzīgo skaņu; lifts atkal brauca augšup; vēlreiz ienāca sulainis Jozefs, un skumju aizēnots bija viņa vienmēr kārtīgi noskūtais vaigs. Es domāju, ka viņš uzbraucis augšā, lai sakoptu terasi, un jutos neērti, ka šajā postažā viņu tikai traucēšu. Lēnītiņām, acis nolaidis, viņš panācās uz manu pusi un ejot pacēla no grīdas kādu salveti.

—   Piedodiet, leitnanta kungs, —viņš sacīja smalkjūtīgi klusinātā balsī, kas vienmēr it kā klanījās reizē ar viņu. (Ak, viņā taču bija vēl vecais austriešu raugs!) Atjaujiet, ka es leitnanta kungu mazliet notīru.

Tikai tagad, raudzīdamies uz viņa darbīgajiem pirkstiem, pamanīju, ka man gan uz blūzes, gan gaišajām biksēm Iieli^ mikli traipi. Acīmredzot, kamēr biju noliecies, lai palīdzētu tikt augšā pakritušajai, mani bija, galda plāksnei .gāžoties, aplējusi kāda līdzi norauta tējas tase. Sulainis ar salveti rūpīgi berza un rīvēja nolietās vietas. Bet, kamēr viņš, ceļos nometies, cītīgi pūlējās, es no augšas raudzījos uz viņa labo, sirmo galvu ar kārtīgo matu celiņu; nespēju atvaīrīt aizdomas, ka vecais vīrs tīšuprāt noliecies tik zemu, lai es neredzētu viņa acis un sadrūmušo seju.

—   Nē, tā gan nekas neizdosies, *— galvu nepaceldams, viņš beidzot noraizējies teica. *— Visprātīgāk būs, ja es, leitnanta kungs, aizsūtīšu šoferi uz kazarmām, lai atved jums citas drēbes. Tādā izskatā leitnanta kungs nevar aiziet. Bet leitnanta kungs var būt pilnīgi drošs — stundas laikā viss būs sauss, un es tūdaļ kārtīgi izgludināšu bikses.

Viņš to secināja ar šķietami pavisam lietpratīgu centību. Tomēr viņa balsī nodevīgi ieskanējās arī mazliet līdzjūtīgs un mulss tonis. Un, kad es viņam iebildu, ka šādas pūles nepavisam nav vietā, un teicu, lai viņš labāk pa telefonu pasūta ekipāžu, jo gribu tūlīt braukt mājup, viņš nevilšus iekāsējās un ar savām labsirdīgajām, mazliet piegurušajām acīm lūdzoši palūkojās augšup uz mani.

—   Lūdzu, vai leitnanta kungs vēl negribētu mazliet uzkavēties? Būtu gaužām slikti, ja leitnanta kungs tagad aizietu. Es noteikti zinu, ka cienījamā jaunkundze šausmīgi uztrauktos, ja leitnanta kungs vēl drusku nepagaidītu. Pašlaik pie viņas ir Ilonas jaunkundze… un viņi noguldījuši slimnieci gultā. Bet Ilonas jaunkundze lika man pateikt, ka tūliņ nākot un ka leitnanta kungam vajadzētu viņu katrā ziņā pagaidīt.

Pats pret savu gribu jutos aizkustināts. Kā tomēr visi slimnieci mīlēja! Kā visi viņu lutināja un aizbildināja! Neatvairāmi man! modās vēlēšanās pateikt kādu sirsnīgu vārdu labsirdīgajam, vecajam vīram, kas, samulsis par savu pārdrošību, atkal ar neparastu cītību ņēmās tīrīt manu blūzi; viegli uzsitu viņam uz pleca.

—   Lai nu paliek, mīļais Jozef, nav vērts pūlēties! Saulē tas ātri vien izžūs, un es ceru, ka jūsu tēja nav tik stipra, lai atstātu manāmu traipu. Lai nu paliek, Jozef, labāk savāciet traukus no grīdas! Es pagaidīšu, kamēr uznāks Ilonas jaunkundze.

—  Ai, cik jauki, ka leitnanta kungs vēl pakavēsies! — Viņš atviegloti uzelpoja. — Un arī fon Kekesfalvas kungs drīz atgriezīsies un, protams, priecāsies, ka sastaps leitnanta kungu. Viņš man stingri noteica …

Bet augšup pa kāpnēm jau švīkstēja viegli soļi. Tā bija Ilona. Arī viņa nāca man klāt, acis nodūrusi, tāpat kā pirms tam sulainis.

—  Edīte liek jūs lūgt uz brīdi noiet lejā guļamistabā. Tikai uz brīdi! Viņa liek jums pateikt, ka lūdz jūs ļoti.

Mēs devāmies lejup pa vītņu kāpnēm. Un, kamēr cauri viesistabai un vēl otrai istabai nonācām garajā gaitenī, kas acīmredzot veda uz guļamtelpām, mēs nerunājām ne vārda. Reižu reizēm šai šaurajā telpā neviļus saskārās mūsu pleci — varbūt tādēļ, ka gāju tik satrauktiem un straujiem soļiem. Pie otrām sāndurvīm Ilona palika stāvot un steidzīgi pačukstēja:

—   Jums tagad pret viņu jāizturas laipni. Es nezinu, kas tur augšā notika, bet viņas pēkšņie izlēcieni man nav nekas neparasts. Mums visiem tie nav nekas jauns. Tomēr viņai nedrīkst ņemt to ļaunā, patiešām nedrīkst. Mēs neviens nespējam pat iedomāties, ko nozīmē no rīta līdz vakaram nevarīgi sēdēt guļamkrēslā. Beidzot tāds nervu sasprindzinājums, ka nemiers izlaužas, pašai nemanot vai negribot… varat man ticēt — neviens pēc tam nav tik nelaimīgs kā viņa pati. Tieši tāpēc, ka viņa tik ļoti kaunas un sevi nomoka, pret viņu jāizturas vēl labāk.

Es neatbildēju ne vārda. Tas arī nebija nepieciešams. Ilonai jau tāpat bija nomanāms, cik aizkustināts esmu. Piesardzīgi viņa pieklauvēja pie durvīm, un, tikko aiz tām atskanēja kluss, bikls «lūdzu», viņa vēl aši atgādināja:

—   Neuzkavējieties pārāk ilgi! Tikai kādu brītiņu!

Klusi vērās durvis, es iegāju istabā. Pirmajā mirklī plašajā telpā, kurā oranžkrāsas aizkari cieši aizsedza logu uz dārza pusi un kura grima sārtā krēslā, es neko nesamanīju, tikai pēcāk istabas dziļumā ieraudzīju gultas mazliet blāvāko taisnstūri. Bikli no turienes atskanēja pazīstamā balss;

Lūdzu, apsēdieties te, uz taburetes! Tikai uz brītiņu jūs aizkavēšu.

Es piegāju tuvāk. Matu aizēnota, uz spilvena blāvi mirdzēja šaurā seja. Raibās segas izšūtās puķes vijās līdz vājajam, bērnišķīgajam kaklam. Ar skaidri manāmām bailēm Edīte gaidīja, kamēr es apsēžos. Tikai tad viņa iedrošinājās kautrīgi pateikt:

<— Piedodiet, ka es jūs šeit pieņeņiu, bet man stipri reiba galva … man nevajadzēja tik ilgi gulēt laukā karstā saulē, tad man vienmēr sāk griezties galva … Liekas, es nebiju pie pilna saprāta, kad… Betv bet jūs esat aizmirsis visu, vai ne? Jūs neņemat manu neuzvedību vairs ļaunā?

Viņas balss skanēja tik lūdzoši un izbiedēti, ka es tūlīt pārtraucu viņu.

—* Bet ko jūs iedomājaties… Tā taču bija tikai mana vaina… man nevajadzēja atļaut jums tik ilgi sēdēt tādā karstā tveicē.

—   Tātad skaidrs… Jūs neļaunojaties uz mani.,, patiešām neļaunojaties?

—   Nepavisam.

—   Un jūs atkal atnāksiet… tāpat kā vienmēr?

—   Tāpat. Protams, tikai ar vienu noteikumu.

Viņa nemierīgi paskatījās uz mani.

—   Ar kādu noteikumu?

—   Ka jūs drusku vairāk man uzticēsieties un vienmēr neraizēsieties par to, vai neesat mani sarūgtinājusi vai apvainojusi. Vai tad draugiem jādomā par tādām blēņām! Ja jūs zinātu, ka pavisam citāda izskatāties, kad esat priecīga, un cik laimīgus tad mūs visus darāt — gari tēvu un Ilonu, gan mani un visu māju! Es vēlētos, kaut jūs pati sevi būtu redzējusi aizvakar mūsu izbraukuma laikā —1 cik līksma tad bijāt un mēs pārējie kopā ar jums! <— es vēl visu vakaru domāju par to.

—  Visu vakaru jūs domājāt par mani? — Viņa mazliet neticīgi palūkojās manī. — Patiešām?

—  Visu vakaru. Ai, kas tā bija par dienu, es to nekad neaizmirsīšu! Brīnišķīgs bija viss šis brauciens, brīnišķīgs!

—   Jā, viņa sapņaini piebilda. —• Tas bija brīnišķīgi… brī-niš-ķī-gi… vispirms brauciens pa laukiem, un (ad mazie kumeliņi un kāzas ciemā..* no sākuma līdz Iteigām — viss brīnišķīgi! Ak, man vajadzētu biežāk kaut kur izbraukt! Varbūt tiešām tikai šī muļķīgā sēdēšana mā« jās, šī bezprātīgā vientulība ir sabendējusi man nervus. Bet jums ir taisnība, es pārāk bieži esmu aizdomu pilna… tas ir, kopš tā laika, kad ar mani tas notika. Mans dievs, es nevaru atcerēties, ka jel ķad senāk būtu no kāda baidījusies… tikai pēc tam es kļuvu tik briesmīgi nedroša.*, vienmēr man liekas, ka visi1 skatās uz maniem kruķiem, ka visiem manis žēl, saprotu, ka tas Ir muļķīgi muļķīgs un bērnišķīgs lepnums un ka ar to es spītēju pati sev*., saprotu, ka tas atriebjas, sagandē tikai pašai nervus. Bet kā lai neesmu aļzdomu pilna, ja tas turpinās veselu mūži bu! Ak, kaut šai briesmīgai vārgšanai reiz pienāktu gals, tikai tās dēļ esmu tik slikta, tik ļauna un sirdīga!

—   Bet drīz taču tas beigsies. Tikai drosmi, vēl mazliet drosmes un pacietības!

Viņa paslējās mazliet augstāk. Vai jūs ticat… vai tiešām ticat, ka šai jaunajai metodei būs panākumi?… Zināt, aizvakar, kad tēvs uznāca pie manis, es biju jau pilnīgi droša … Bet pagājušā naktī —J, pati nezinu, kāpēc, — mani piepeši sagrāba bailes, vai doktors nav kļūdījies un pateicis man ko aplam, jo man… man kaut kas ienāca prātā. Senāk es doktoram — doktoram Kondoram ticēju kā pašam mīļajam dievam. Bet tā palaikam gadās… vispirms ārsts novēro pacientu, bet, ja ārstēšana velkas ilgi, ari slimnieks sāk novērot ārstu, un vakar — bet to es saku tikai jums vakar, kamēr viņš mani izmeklēja, man brīžiem likās,.. jā, kā lai' to izskaidroju.., it kā viņš ar mani spēlē komēdiju,,, man viņš šķita tik nedrošs, tik nepatiess, viņš nemaz vairs nebija tik atklāts un sirsnīgs kā parasti… Nevaru pateikt, kāpēc, bet, manuprāt, viņš aiz kaut kāda iemesla no manis it kā kaunējās… Protams, es biju bezgalīgi laimīga, kad dzirdēju, ka viņš grib mani tūlīt sūtīt uz Šveici,,, un tomēr… kaut kur sirds dziļumos.,, to es saku tikai jums… mani atkal un atkal pārņēma šīs bezprātīgās bailes,., bet, dieva dēļ, to tik nestāstiet viņam!.., Kaut kas nav tā, kā nākas, ar šo jauno metodi1 … it kā viņš tikai' muļķotu mani.** vai varbūt

gribētu tikai nomierināt tēvu ,.. Redzat — es vēl joprojām netieku vaļā no šis briesmīgās neuzticēšanās. Nu ko lafi dara? Kā lai cilvēks nekļūst aizdomu pilns pats pret sevi un pret visiem, ja tam tik bieži iegalvo, ka nu jau būs beidzot labi, un tad viss atkal velkas tik lēnām, tik briesmīgi lēnām. Nē, es nevaru, es nevaru šo mūžīgo gaidīšanu vairs ilgāk paciest! f

Edīte bija aiz uztraukuma paraususies augstāk, rokas viņai sāka drebēt. Steigšus pieliecos viņai tuvāk. \

—   Nē, nē! Nevajag atkal uztraukties! Vai esat aizmirsusi, jūs nupat man apsolījāt…

—   Jā, jā, jums taisnība! Kāpēc mocīt sevi un līdz ar to ! arī citus! Un citi — ko var citi līdzēt! Tā jau es viņiem par nastu Taču nē, es negribēju runāt par to, patiešām negribēju*.. Vēlējos jums vienīgi pateikties, ka jūs par manu muļķīgo nesavaldību neļaunojaties un.,, un ka jūs ] vispār vienmēr esat tik labs pret mani… tik aizkustinoši ;) labs, lai gan neesmu to nepavisam pelnījusi… uil ka es taisni jūs,,, bet mēs vairs nerunāsim par to nekad, 1 vai ne?

—   Nekad. Varat uz to paļauties. Un tagad jums krietni jāatpūšas.

Es piecēlos, lai atvadoties sniegtu viņai roku. Edīte izskatījās tik aizkustinoša, kad pa pusei vēl bailīgi, pa pusei nomierinājusies, spilvenos gulēdama, raudzījās uz mani un smaidīja; bērns, īsts bērns pirms gulētiešanas. Viss bija nokārtots, debesis skaidras, negaiss pāri. Juzdamies pilnīgi brīvs un gandrīz vai priecīgs, piegāju pie gultas. * Bet viņa piepeši iztrūkās. ■

—1 Dieva dēļ, kas tad tas? Jūsu uniforma… i

Edīte bija ieraudzījusi lielos, miklos traipus uz mana formas apģērba; vainas apziņā viņa laikam attapa, ka mazā negadījuma iemesls ir krītot līdzi norautā tējas tase. Meitenes acis tūlīt aizslēpās aiz plakstiem, jau pastieptā roka bailīgi parāvās atpakaļ. Bet tieši tas, ka viņa tik nopietni ņēma pie sirds tādus muļķīgus niekus, mani gaužām iežēlinājaj lai viņu nomierinātu, sāku runāt nebēdnīgā tonī.

—   Ak, nekas, — es pajokoju, — nekas.nopietns. Nerātns bērns mani ap4ējis.

Vēl aizvien viņas acis bija izbiedētas. Taču viņa bija pateicīga par šo rotaļīgo toni.

—   Un vai jūs nerātno bērnu par to pamatīgi nopērāt?

—       Nē, — es atbildēju, jau pilnīgi iejuzdamies šajā roi.'iļā. -— Tas vairs nebija nepieciešams. Bērns jau atkal ir labs.

—   Un tiešām jūs vairs uz viņu nedusmojaties?

—       Nepavisam. Jums vajadzēja dzirdēt, cik jauki viņš pateica «lūdzu,.piedodiet»..

•— Un jūs vairs tātad to nepieminēsiet ar ļaunu?

—       Nē, tas ir piedots un aizmirsts. Tikai turpmāk, protams, bērnam jābūt rātnam un jādara viss, ko viņam liek.

*—■ Un kas tad viņam, šim bērnam, jādara?

—       Jābūt vienmēr pacietīgam, vienmēr laipnam, vienmēr priecīgam. Viņš nedrīkst pārāk ilgi sēdēt saulē, pārāk bieži doties izbraukumos, un viņam jāpaklausa, ko liek darīt ārsts. Bet tagad bērnam pirmām kārtām jāčuč, viņš nedrīkst vairs runāt un par kaut ko domāt. Ar labu nakti!

Es sniedzu viņai roku. Brīnum daiļa viņa izskatījās, kad tā gulēja un, acīm kā zvaigznēm mirdzot, laimīga man uzsmaidīja. Silti un mierīgi viņas tievie pirksti atdusējās manā plaukstā.

Tad devos prom, un sirds man bija viegla. Jau tvēru durvju rokturi, kad aizmugurē vēl noskanēja sīku smieklu šalts.

—   Vai tagad bērns ir rātns?

—       Neapšaubāmi. Par to viņš saņems piecnieku. Bet tagad jāguļ, jāguļ,,. jāguļ un neko1 sliktu vairs nedrīkst domāt!

Biju jau pa pusei atvēris durvis, kad vēlreiz nodzirkstīja bērnišķīgie un šķelmīgie smiekli. Un atkal no spilvena meitenes balss teica:

—       Vai esat aizmirsis, kas rātnam bērnam pienākas pirms gulētiešanas?

-— Kas tad?

—   Rātnu bērnu, arlabunakti sakot, noskūpsta.

Es nejutos visai patīkami. Viņas balsī ietrīsējās amizants, ķircinošs tonis, kas man nepatika; jau iepriekš biju manījis, cik viņas acis drudžaini spožas. Taču negribēju jūtīgajam bērnam sabojāt omu.

—       Kā tad, protams, — es šķietami nevērīgi teicu.

—  Gandrīz būtu aizmirsis.

Pagāju dažus solus atpakaļ līdz gultai un pēc klusuma, kas pēkšņi iestājās, sapratu, ka viņa aiztur elpu. Viņa visu laiku nenolaida no manis acis, bet galva rāmi atdusējās uz spilvena. Edīte gulēja, nepakustinot ne roku, pat ne pirkstus, vienīgi ar pētījošām acīm man sekoja un turēja ma_ni redzes lokā.

Atri, labi ātri! — es domāju ar aizvien lielāku nepatiku. Steigšus noliecos un viegli un aši ar lūpām pieskāros viņas pierei. Ar nolūku tik tikko tai pieliku lūpas un samanīju vienīgi viņas matu mulso smaržu.

Bet tad viņa strauji pacēla rokas, kas acīmredzot nogaidoši bija gulējušas uz segas. Iekams spēju pagriezt sānis galvu, viņa kā spīlēs saspieda no abām pusēm man deniņus un uzspieda manas lūpas uz savējām. Tik kvēls, tik ciešs un alkatīgs bija viņas skūpsts, ka mūsu zobi sadūrās, un tai pašā brīdī jutu, ka meitenes krūtis, viņai paslejoties augšup, piespiežas manam augumam. Nekad vairs savā mūžā neesmu saņēmis tik kaislīgu, tik izmisīgu, tik alkatīgu skūpstu kā no šī kroplā bērna.

Un vēl un vēl! It kā apskurbusi viņa cieši kļāvās man klāt, līdz pašai pietrūka elpas.'

Tad viņas rokas atraisījās, no deniņiem iemaldījās man njatos un sāka tos bužināt. Viņa joprojām turēja mani ciet. Tikai uz brīdi palaida vaļā, lai paliektos atpakaļ un kā apburta cieši ielūkotos man acīs; tad no jauna pievilka mani tuvāk un, pilnīgi aizmirsusies, skūpstīja man vaigus, pieri, acis, lūpas. Un visu laiku elsodama murmināja:

—  Muļķis … ak tu, muļķis ,. * -— un arvien dedzīgāk čukstēja: — Ak, tu, tu, tu!

Ik mirkli alkaināki, kaislīgāki kļuva Edītes skāvieni, ik mirkli nevaldāmāk, ik mirkli dīvaināk viņa kļāvās man klāt un skūpstīja… Un pēkšņi viņas augums notrīsēja. Viņa palaida mani vaļā, galva viņai atkrita spilvenos un tikai acis, mani uzlūkojot, triumfējoši spulgoja.

Un tad, ātri novērsusies no manis, viņa, gan pārgurusi, gan jau nokaunējusies, čukstēja:

—   Tagad ej, tagad ej, tu, muļķīt… ej!

Es gāju, nē, es izstreipuļoju ārā. Jau tumšajā gaitenī man zuda pēdējie spēki. Vajadzēja pieturēties pie sienas — tik ļoti man sagriezās galva. Tātad lūk, kas! Noslēpums, kas par vēlu atklājās un bija iemesls viņas satrauktībai un man vēl līdz šim neizprotamajam dusmu izvirdumam. Biju bezgala pārbijies. Jutos tā, it kā es būtu bez jebkādām aizdomām noliecies pie puķes un man pretī locītos čūska. Ja viegli aizvainojamā būtu man situsi, mani lamājusi vai apspļaudījusi — tas būtu mani mazāk iztrūcinājis, jo kaut ko neparedzētu es katrā laikā viņas sabendēto nervu dēļ varēju sagaidīt, tikai ne to — ne to, ka viņa, slima, kropla sieviete, varētu mīlēt un gribētu būt mīlēta. Tikai ne to, ka šis bērns — šī nepilnvērtīgā būtne, nenobriedušais un nevarīgais radījums (citādi es viņu nevaru nosaukt) uzdrīkstētos mīlēt ar pieaugušas sievietes juteklīgo mīlu un prasīt, lai viņu mīl. Lai nu kas man būtu varējis ienākt prātā, tikai ne tas, ka viņa, kurai liktenis bija lēmis būt kroplei, kuras kājām nebija spēka panest pašas augumu, sapņos par mīļoto, par savu mīļoto, ka viņa mani tik briesmīgi pārpratīs, jo es taču nācu atkal un atkal vienīgi aiz līdzjūtības. Bet tūlīt ar jaunām izbailēm sapratu, ka galvenā vaina slēpjas tieši manis paša dedzīgajā līdzjūtībā, tāpēc šī no pasaules nošķirtā un atstātā meitene gaidīja no manis —■ līdzjūtības apsēstā, vienīgā vīrieša, kas diendienā viņu tik žēlsirdīgi apmeklēja viņas cietumā, citas — maigākas jūtas. Bet es, stulbais, savā mūžīgajā naivumā neko neapjautis, redzēju viņā tikai cietēju, kropli, bērnu, nevis sievieti. Nekad, pat ne īsu mirkli man nebija ienācis prātā, ka, paslēpies zem segas, elpo, jūt, tvīkst kails augums, sievietes augums, kura, tāpat kā citas, alkst mīlu un grib, lai arī pēc viņas alktu, — nekad man, divdesmit piecus gadus vecam jauneklim, pat sapņos nebija rādījies, ka arī slimā, gaudenā, nenobriedusī, pirms laika novecojusī, izstumtā, likteņa apzīmogotā, tāpat kā visas, uzdrīkstētos mīlēt. Jo jauns, nepieredzējis cilvēks, kas vēl nav izbaudījis īstu dzīvi un pārdzīvojumus, gandrīz vienmēr iztēlojas pasauli tā, kā par to dzirdējis vai lasījis, viņš sapņo par saviem piedzīvojumiem, nenovēršami iztēlojoties tos pēc tā parauga un priekšstata, kādi tie bijuši citiem. Bet katrā grāmatā, katrā teātra uzvedumā vai kinofilmā (šī patiesības noplicināšana un vulgarizēšana!)’ viens pēc otra ilgojas vienmēr tikai jauni, skaisti, ievērojami cilvēki; es biju iedomājies — un tāpēc arī kautrējos ielaisties dēkās —, ka jābūt īpaši pievilcīgam, īpaši izcilam, īpaši likteņa izredzētam, lai iegūtu kādas sievietes simpātijas. Satiekoties ar abām meitenēm, tikai tādēļ mana izturēšanās bija tik brīva un nepiespiesta, ka mūsu attiecībās jau no paša sākuma nebija nekā erotiska u-n manī nekad nemodās aizdomas, ka viņas manī saskatītu ko vairāk nekā tikai glītu jaunekli, labu draugu. Ja nu dažreiz es nomanīju Ilonas fizisko daiļumu, tad par Edīti’ nekad nebiju iedomājies kā par cita dzimuma būtni; man nekad nebija ienākusi prātā pat neskaidra doma, ka viņas kroplais ķermenis izjūt tādas pašas tieksmes kā veselais un ka viņas dvēsele tvīkst tādās pašās ilgās kā citām sievietēm. Tikai kopš šā brīža es pamazām sāku saprast (lielākā daļa rakstnieku to noklusē), ka tieši izkropļotajām, likteņa apzīmogotajām, neglītajām, novītušajām, vārgulīgajām, atstumtajām ir daudz lielākas, daudz bīstamākas kaislību alkas nekā laimīgajām un veselīgajām, ka viņu mīlestība ir fanātiska, drūma, nelaimīga un neviena šāspasaules kaislība nav tik neremdināma, izmisīga kā nepiepildāmā, bezcerīgā 'dieva pabērnu mīla, jo viņi taču savas pasaulīgās esamības jēgu izjūt tikai tad, ja mīl un tiek mīlēti. Ka tieši no dziļākajām izmisuma dzīlēm visnežēlīgāk iz. laužas dzīves alku pilnais satrauktais kliedziens — par šo baismīgo noslēpumu man, naivajam un dzīves nepārbaudītajam, nekad nebija bijusi ne mazākā nojausma. Tikai tagad izpratu to visu, un it kā nokaitēts asmens iedūrās manā sirdī.

Muļķis! — tikai tagad es sapratu, kāpēc tieši šis vārds jūtu satraukumā bija izsprucis viņai pār lūpām, kad viņa ar vēl bērnišķīgajām krūtīm kļāvās man klāt. Muļķis! — jā, viņai bija tiesības mani tā nosaukt! Pārējie jau sen pašā sākumā visu bija nomanījuši — gan tēvs un Ilona, gan sulainis un citi kalpotāji. Visi viņas mīlu, viņas kaislību bija sen jau nojautuši, varbūt noģiduši to ar bailēm un laikam ar ļaunu priekšnojautu, tikai es neko nenoskārtu — es, līdzjūtības apsēstais, kurš tēloja labu, krietnu, neveiklu sarunu biedru un aizgūtnēm trieca jokus, un nemaz nejuta, ka viņa nesapratīgā, neizprotamā nenojausma ievaino mīlā kvēlošo sirdi. Es jutos kā nožēlojams intrigās sapinies varonis sliktā komēdijā: katrs skatītājs zālē jau sen noprot, ka, ievilināts slazdos, šis stulbenis gaužām nopietni un bezrūpīgi turpina spēli, aizvien vēl neatskārzdams, kādos tīklos iekļuvis (un citi jau tūlīt sākumā redz katru pavedienu un katru valdziņu); visiem mājiniekiem bija jānoskatās, kā es gāju taustīdamies, aušīgi spēlēdams «vistiņu‘ķeršanu» ar viņas -jūtām, līdz viņa pati man beidzot ar varu norāva apsēju no acīm. Bet pietiek iedegties vienai vienīgai uguntiņai, lai topašubrīd apgaismotu telpā desmitiem priekšmetu; tāpat arī man pēkšņi kļuva apkaunojoši saprotami — tikai par vēlu, par vēlu! — neskaitāmi daudzie pēdējo nedēļu notikumi. Tikai tagad man iešāvās

prātā, kāpēc es Edīti, pa jokam nosaukdams par bērnu, ik reizes aizkaitināju: viņa taču taisni manās acīs negribēja būt bērns, bet ilgojās būt sieviete, ko mīl. Tikai tagad man kļuva skaidrs, kāpēc viņai aiz uztraukuma dreb lūpas, redzot, ka mani satriec viņas kroplums, un kāpēc viņa tik briesmīgi necieš manu līdzjūtību, — acīmredzot sievietes nemaldīgā nojauta teica, ka līdzcietība ir vienīgi pārlieku remdenas brāļa jūtas un nožēlojama patiesas mīlestības atblāzma. Kā viņa, nabadzīte, bija gaidījusi kādu saprotošu vārdu vai mājienu, bet tāda kā nebija, tā nebija, kā viņa bija cietusi, klausoties, cik brīvi tērzēju, kamēr viņa dega nepacietībā un ar drebošu sirdi ilgojās pēc kāda maigāka žesta vai vismaz cerēja, ka es beidzot pamanīšu viņas karstās jūtas! Un es — es nebiju ne ko teicis, ne ko darījis, tomēr nācis un nācis un ar šo nākšanu ik dienas nemitīgi devis viņai vēl lielākas cerības un reizē arī satriecis ar savas sirds neatsaucību, — cik saprotami, ka beidzot viņas nervi vairs neizturēja un es kļuvu viņas upuris!

Tas viss neskaitāmās ainās jaucās man pa galvu, kamēr es kā eksplozijas trieciena apdullināts balstījos tumšajā gaitenī pret sienu, atvilkdams elpu, un kājas man likās gandrīz tikpat gaudenas kā Edītei. Divas reizes mēģināju paspert soli uz priekšu, tikai trešo reizi man izdevās tikt līdz durvīm. Tās ved uz salonu, es ātri nodomāju, tūlīt pa kreisi ir ieeja zālē, kur dtrodas mans zobens un cepure. Tātad aši cauri istabai un prom, tikai prom, iekams ienāk sulainis. Nekavējoties lejā pa kāpnēm un prom, prom, prom! Aizbēgt, iekams sastopu kādu, kam vajadzētu ko paskaidrot. Tagad tikai prom, lai nesatiktu ne tēvu, ne Ilonu, ne Jozefu — nevienu no tiem, kas bija ļāvuši man tik muļķīgi iepīties šajā tīklā. Prom, ātri prom!

Taču par vēlu! Salonā, acīmredzot jau padzirdējusi manus solus, gaidīja Ilona. Mani ieraugot, viņai tūlīt pārvērtās seja.

—  Ak dievs, kas noticis? Jūs esat tik bāls * 0 # Vai.,, vai ar Edīti atkal kas atgadījies?

—   Nekas, nekas, — man vēl pietika spēka izdabūt pār lūpām, un es tūdaļ gribēju steigties prom. — Domāju, ka jūs jau guļat. Piedodiet, man jādodas mājup.

Laikam mana strupā izturēšanās tomēr pauda kaut ko biedinošu, jo Ilona stingri satvēra mani aiz rokas un grūšus iegrūda atzveltnes krēslā.

—Pirmām kārtām apsēdieties te uz brīdi! Vispirms attopieties,., Un jūsu mati… kādi ir jūsu mati! Jūs taču esat galīgi izspūris… Nē, pagaidiet! — Es grasījos pielēkt kājās. — Atnesīšu konjaku.

Viņa piesteidzās pie skapja, pielēja glāzi, un es to ātri iztukšoju. Ilona satraukta lūkojās, kā es ar trīcošu roku nolieku glāzi (nekad savā mūžā nebiju juties tik vārgs, tik nespēcīgs). Tad viņa klusi apsēdās turpat blakus un, nebilzdama ne vārda, gaidīja, tikai reizēm iesānis uzmezdama man vērīgu, nemierīgu skatienu kā slimniekam. Beidzot viņa jautāja:

—   Vai Edīte jums.,, kaut ko teica.,, es domāju, ko tādu, kas .., kas skar jūs pašu?

Pēc viņas līdzjūtīgā toņa sapratu, ka viņa visu nojauš. Un es biju pārāk nevarīgs, lai aizstāvētos. Tāpēc tikai klusi nomurmināju:

< Jā»

Ilona rāmī sēdēja. Viņa neteica ne vārda. Es vienīgi manīju, ka viņas elpa pēkšņi kļuvusi straujāka. Paliekusies mazliet tuvāk, viņa teica:

. Un to.,, to jūs tiešām tikai tagad pamanījāt?

Kā es varēju kaut ko tādu nojaust… tādas aplamības .., Tādu bezjēdzību!… Kā viņai tas ienācis prātā .., kāpēc tad manikāpēc tieši mani? ,,,

Ilona nopūtās,

—   Ak dievs, un viņa aizvien domāja, ka jūs nākat tikai viņas dēļ… Ka jūs vienīgi tādēļ nākat pie mums. Es gan nekad tam neticēju, jo jūs… izturējāties tik brīvi un tik… un ar pavisam citādu sirsnību. Kopš pirmā brīža baidījos, ka jūs to darāt tikai aiz līdzcietības. Bet kā es varēju nabaga meiteni brīdināt, kā būt tik nežēlīga un censties iestāstīt, ka tā ir maldīšanās, ja viņa bija laimīga ,,. Jau nedēļām viņa dzīvo vienīgi pārliecībā, ka jūs… Un, kad viņa man nemitējās jautāt, vai es ticot, ka viņa jums patiesi patīkot, tad es tomēr nevarēju būt tik cietsirdīga,.. Man taču vajadzēja viņu nomierināt un iedrošināt.

Es vairs ilgāk nespēju valdīties.

—   Nē, gluži otrādi, jums vajadzēja viņu atrunāt, noteikti atrunāt. Tas taču ir neprāts, murgi, bērnišķīga iedoma … nekas cits kā parastā pusaudzes jūsmošana par uniformām, un, ja rīt ierastos kāds cits, tad patiktu tas. Jums vajag viņai ieskaidrot… vēl ir laiks viņu atrunāt.

Tā ir tikai nejaušība, ka es tas esmu, ka es tas biju, kurš nāca, nevis cits — kāds no maniem biedriem, kas labāks par mani. Viņas vecumā tāda aizraušanās ātri pāriet,

Bet Ilona skumīgi papurināja galvu.

—   Nē, mīļais draugs, nemāniet pats sevi! Ar Edīti tas ir nopietni, briesmīgi nopietni un kļūst jo dienas jo bīstamāk … Nē, mīļais draugs, tas viss ir tik smagi, ka es nevaru uzreiz neko panākt, lai jūs justos atvieglots. Ak, ja jūs zinātu, kas te pie mums notiek… Trīs četras reizes nakts vidū atskan zvans, nesaudzīgi mūs pamodinādams, un mēs skrienam pie viņas, baiļodamies, vai nav noticis kas ļauns, bet viņa sēž savā gultā, raugās samulsušu skatienu un jautā mums vienmēr vienu un to pašu: «Vai tu tici, ka viņš mani mazlietiņ mīl, tikai mazlietiņ, mazlietiņ? Es taču neesmu tik neglīta?» Un tad viņa prasa, lai padod spoguli, tomēr tūlīt to met prom, nākošajā mirklī jau pati atzīdama, ka tas ir neprāts, ko viņa dara, bet pēc divām stundām sākas viss atkal no jauna. Savā izmisumā viņa jautā tēvam un Jozefam, un kalponēm; pat tai čigānietei — jūs atceraties? — kas viņai zīlēja aizvakar, viņa likusi vakar slepeni ierasties un visu to pašu izzīlēt viņai vēlreiz… Piecas reizes Edīte jau jums rakstījusi vēstuli — garu vēstuli un ik reizes saplēsusi. No agra rīta līdz vēlam vakaram, līdz nakts melnumam viņa domā un runā tikai par to vien. Reiz viņa uzstāja, lai eju pie jums izzināt, vai jūs viņu mīlat, tikai mazlietiņ mīlat jeb vai… jeb viņa esot jums tikai par nastu, jo jūs klusējot un izvairoties ko teikt. Tūliņ, tūliņ man esot jādodas pie jums un jānoķer kaut kur pa ceļam; un šoferim tūliņ bija jāsteidzas pēc mašīnas un jāpiebrauc. Trīs, četras, piecas reizes viņa liek man atkārtot katru vārdu, kas man jums jāsaka, kas man jums jājautā. Un pēdējā brīdī, kad jau stāvu priekšnamā, atkal atskan zvans: man mētelī, ar cepuri galvā jāiet atpakaļ un jāzvēr pie manas mātes dzīvības, ka it neko neizpaudīšu. Ak, ko jūs zināt! Tiklīdz aiz jums aizveras durvis, tā miers! Bet, tikko esat aizgājis, viņa man atstāsta vārds vārdā visu, ko jūs viņai teicis, jautā, vai es ticu un ko es domāju. Ja es viņai saku: «Tu taču redzi, ka viņš tevi mīl,» —* tad viņa man uzkliedz: «Tu melo! Tā nav taisnība! Viņš šodien nav pateicis neviena laba vārda!» Bet tai pašā laikā viņa grib visu vēlreiz dzirdēt, trīs reizes nian viņai tas jāatkārto un apzvēr… Un kur tad vēl vecais vīrs! Kopš kāda laika viņš galīgi apstulbis un turklāt mīl jūs un dievina kā pats savu dēlu. Kaut jūs redzētu, kā viņš ar nogurušām acīm sēž pie meitas gultas, glāsta viņu un mierina, kamēr viņa beidzot aizmieg! Un pats cauru nakti staigā šurp un turp pa savu istabu … Un vai jūs — vai jūs patiesi neko neesat pamanījis!

—   Nē! — es izkliedzu gandrīz kliegšus nesavaldīgā izmisumā. — Nē, es jums zvēru, it neko! Ne mazāko sīkumu! Vai domājat, ka es tad būtu vēl nācis, būtu varējis pavadīt laiku kopā ar jums, spēlēt šahu un domino vai klausīties gramofonu, ja man būtu nojausma, kas notiek?… Bet kā viņa var ieņemt galvā tādu neprātīgu domu, ka es… ka tieši es … kā viņa var gribēt, lai es nopietni raugos uz šādām muļķībām, uz šādām bērnišķīgām izdarībām?… Nē, nē, nē!

Mani tik ļoti nomāca doma, ka pret savu gribu tieku mīlēts, ka grasījos pielēkt kājās, bet Il,ona enerģiski satvēra mani aiz rokas.

—  Tikai mieru! Mīļais draugs, es jūs no sirds lūdzu, neuztraucieties un, galvenais, esiet tik labs — izturieties mazliet klusāk! Viņa dzird arī cauri sienām. Un, dieva dēļ, lūdzu, neesiet netaisns! Viņa, nabadzīte, uzskata, ka tas ir zīmīgi — ka ziņa par jauno ārstniecības metodi nāk no jums, ka tieši jūs esat tas, kas pirmais par to pavēstījis viņas .tēvam. Viņš toreiz nakts vidū uzdrāzies pie viņas un viņu pamodinājis. Jūs nemaz nevarat iedomāties, kā viņi abi klusi raudājuši un pateikušies dievam, ka nu beidzot visas briesmas pāri, un viņi abi ir pārliecināti, ka, tiklīdz Edīte kļūs vesela, kļūs tāda pati kā citi cilvēki, jūs viņu … nu, man jums to nevajadzētu stāstīt. Tieši tāpēc, ka jaunā metode prasa lielu nervu piepūli, jūs nedrīkstat nabaga meiteni uztraukt. Mums jābūt īpaši piesardzīgiem, un viņa, lai pasarg dievs, nedrīkst noģist, ka tas… jums liekas tik briesmīgi.

Bet es savā izmisumā biju kļuvis nežēlīgs.

—   Nē, nē, nē! — Es stingri uzsitu ar roku pa krēsla atzveltni. — Nē, es nevaru… es negribu, ka mani mīl, ka mani tā mīl… Un turpmāk es arī nespēšu vairs izturēties tā, it kā neko nemanītu, nespēšu vairs brīvi sēdēt te un amizēties … es to nespēju! Jūs nezināt, kas notika … tur, viņas istabā, un… viņa mani galīgi pārpratusi. Man pret viņu ir tikai līdzjūtība. Tikai līdzjūtība, cits nekas, itin nekas.

Ilona klusēja un raudzījās prom. Tad smagi nopūtās.

—   Jā, es jau pašā sākumā no tā baidījos. Un visu laiku to ar satraukumu noskārtu … Bet, mīļais dievs, kas tagad notiks? Kā lai viņai to pasaku?

Mēs sēdējām klusēdami. Viss bija pasacīts. Mēs abi sapratāmj ka nav nekādas iespējas palīdzēt, ka nav nekāda glābiņa. Pēkšņi Ilona saslējās, saspringtu uzmanību sāka klausīties, un gandrīz tai pašā brīdī es izdzirdu, ka pie ieejas, riepām nošvīkstot, piebrauc auto. Tam vajadzēja būt Kekesfalvam. Ilona spēji pielēca kājās.

—   Labāk būs, ja jūs viņu tagad nesastapsiet. .. Jūs esat pārāk uzbudināts, lai varētu ar viņu mierīgi runāt… Pagaidiet — es tūlīt jums atnesīšu cepuri un zobenu; visvieglāk jums būs pazust pa aizmugures durvīm, kas ved uz parku, es izgudrošu iemeslu, kāpēc jūs nevarējāt vakarā te palikt.

Vienā mirklī viņa bija ar manām lietām atkal klāt. Par laimi, sulainis aizsteidzās pie auto. Tāpēc nemanīts pagāju garām muižas ēkām; parkā es pasteidzināju soļus aiz bailēm, ka man kāds ko varētu jautāt. Jau otru reizi es sagubis un bailīgs kā zaglis bēgu no liktenīgās mājas.

Es biju jauns un maz pieredzējis un līdz šim vienmēr tiku uzskatījis, ka vislielākās sirds mokas sagādā mīlas ilgas un sāpes. Bet kopš šās sturidas sāku noskārst, ka ir vēl citas, daudz nežēlīgākas mokas nekā ilgoties un iekārot, proti — tikt mīlētam pret savu gribu un nespēt sevi pasargāt no šīs uzmācīgās kaislības. Redzēt, ka cilvēks tev blakus sadeg savu kaislību ugunīs, un nevarīgi noskatīties, nerodot sevī ne gribu, ne iespēju, ne spēku izraut viņu no liesmām. Kas pats nelaimīgi mīl, tas dažkārt var savas kaislības apslāpēt, jo viņš nav tikai cietējs, bet ir pats savu ciešanu radītājs; ja mīlošais nespēj valdīt pār savām kaislībām, tad viņš vismaz cieš pats savas vainas dēļ. Bet glābiņa nav tam, kuru mīl bez pretmīlas, jo pār otru, kas vairs nezin robežu savām kaislībām un kam nav vairs spēka tās apvaldīt, tava griba kļūst bezspēcīga. Varbūt tikai vīrietis spēj šādu bezcerīgu stāvokli izprast, tikai viņam šī uzspiestā pretošanā's liek vienlaikus izjust gan mokas, gan savu vainas apziņu. Jo, ja sieviete turas pretī nevēlamai kaislībai, tad viņa to dara, pilnīgi paklausot savam sievietes instinktam, it kā daba sievietei būtu dāvājusi pirmatnējā noraidījuma žestu, un pat tad, ja viņa noraida

viskvēlākās alkas, viņu nevar saukt par nežēlīgu. Bet cik nepiedodami, ja vīrietis — tiklīdz liktenis pārliek svaru kausus, tiklīdz sieviete, pārvarējusi kautrību, atklāj viņam savu kaislo mīlu un, nezinot, vai arī tiek mīlēta, pati piedāvā sevi —, ja viņš, dievinātais, paliek noraidošs un salts! Tas vienmēr ir un būs gaužām sarežģīti; noraidīt sievietes kvēlo mīlu nozīmē samīt arī viņas lepnumu, pamest viņu kaunā; atraidīdams sievietes mīlestību, vīrietis aizvaino viņas viscēlākās jūtas..Veltīgs tad vissmalkjūtīgākais noraidījums, nenozīmīgi vislaipnākie, izvairīgākie vārdi, aizskarošs ikviens tīras draudzības piedāvājums — ja sieviete reiz atklājusi savu vājību, tad nenovēršami vīrieša atraidījums tiek dēvēts par nežēlību, atsacīdamies no viņas mīlestības, viņš vienmēr kļūst bez vainas vainīgais. Baismīgais, neatšķetināmais mezglojums — nupat tu vēl biji brīvs, piederēji pats sev un ne pret vienu nejūties vainīgs — un nu pēkšņi topi vajāts un lenkts, topi mērķis un laupījums svešām, negribētām alkām! Satriekts līdz dvēseles dziļumiem, tu zini: dienu un nakti tagad tevi kāds gaida, domā par tevi, skumst un ilgojas pēc tevis — un tā ir kāda sieviete, sveša sieviete! Viņa vēlas tevi, viņa sauc tevi, viņa tiecas pēc tevis ar katru savu vissīkāko poru, ar savu miesu, ar savām asinīm. Tavas rokas, tavus matus, tavas lūpas, tevi visu viņa vēlas, tavas dienas un tavas naktis, tavas jūtas, tavu vīrišķību un tavas domas un sapņus. Visā viņa grib dalīties ar tevi, visu viņa grib tev paņemt un ar savu elpu ieelpot tevi sevī. Aizvien — vai tā ir diena vai-nakts, vai esi nomodā vai iegrimis miegā — pasaulē tagad ir būtne, kas nenogurusi sirsnīgi gaida tevi, kāda būtne, kas ir nomodā par tevi un sapņo par tevi. Veltīga tava nevēlēšanās domāt par viņu, kura nemitīgi domā par tevi, veltīgi tu mēģini aizbēgt, jo tu vairs neesi sevī, bet viņā. Svešs cilvēks kā spogulis piepeši nes sevī tavu atspulgu — nē, nevis kā spogulis, jo tas taču tver tikai tavu attēlu, ja tu to labprātīgi sniedz, bet viņa,^šī svešā sieviete, kas tevi mīl, jau ir tevi ieņēmusi savā sirdī. Tu vienmēr būsi viņas sirdī, un viņa visur būs kopā ar tevi, lai bēgsi kur bēgdams. Vienmēr tava sirds būs saistīta ar citu cilvēku, tu būsi sagūstīts, nekad vairs nebūsi tu pats, nekad vairs nejutīsies brīvs un neatkarīgs, un tevi, bezvainīgo, vienmēr vajās un saistīs pienākums, aizvien tevi nomāks šīs mūžīgās domas par sevi, un tas izsūks tavus spēkus. Ar nicinājumu un bailēm tu pacietīsi šīs svešās

sievietes ilgas, kura tevis dēļ cieš; un tagad es saprotu: visbezjēdzlgāk un nenovēršamāk vīrieti nomāc apziņa, ka viņu mīl pret paša gribu, tās ir elles mokas, ja jūties vainīgs bez vainas.

Pat pārdrošākajos sapņos man nebija rādījies, ka ari mani kāda sieviete varētu tik bezgalīgi mīlēt. Bieži biju dzirdējis savus biedrus lielāmies, ka daža laba meiča viņiem «skrējusi pakaļ»; varbūt es pat biju piebalsojis viņu jautrajiem smiekliem, klausoties nekautrīgi atstāstām gadījumus, kad piedzīvota šāda uzbāzība, jo toreiz es vēl neapjautu, ka mīlas dažādās izpausmes — ari pašas smieklīgākās un bezjēdzīgākās — izlemj cilvēka likteni un vienaldzīga izturēšanās ir noziegums pret mīlu. Bet viss lasītais un dzirdētais paslīd bez miņas garām, tikai no tā, ko pati pieredzējusi, sirds mācās pazīt īstās jūtas. Vispirms man pašam vajadzēja izbaudīt, cik smagi sveša, neprātīga mīlestība var mocīt sirdsapziņu, lai justu līdzi gan tam, kas ar varu uzbāžas ar savu mīlu, gan tam, kurš visiem spēkiem šo jūtu pārpilnību atvaira. Bet cik neiedomājami lielāka bija mana atbildība! Ja nežēlīgi un gandrīz vai brutāli ir atraidīt sievietes jūtas, tad vēl daudz briesmīgāk bija pateikt «nē» un «es nevēlos» šim bērnam, kas ātri iedegās dusmās. Man bija jāapbēdina slima meitene, no dzīves smagi ievainotā jāievaino vēl dziļāk, sirdī tik kautrajai jāizrauj no rokām vēl pēdējie cerību «kruķi», kas viņai palīdz turēties. Es sapratu, ka meiteni, ko bija satriekusi mana līdzjūtība, apdraudēšu un varbūt pat iznīcināšu, ja aizbēgšu no viņas mīlas. Ar baismīgu skaidrību apzinājos savu neizmērojamo kļūdu, ko izdarīju pats pret savu gribu, kad, nespēdams mīlēt viņu, necentos vismaz izlikties, ka mīlu.

Bet man nebija izvēles. Mana dvēsele vēl nebija skaidri atskārtusi briesmas, kad fiziski jau atvairīju negaidīto apskāvienu. Instinkts arvien ir spēcīgāks nekā mūsu darbīgās domas; jau pirmajā izbaiļu mirklī, kad atraisījos no viņas patvarīgā maiguma, es ar drūmu prātu visu paredzēju. Apzinājos, ka man nekad nepietiks dvēseles spēka mīlēt kroplo tā, kā viņa mīlēja mani, un droši vien man pat pietrūktu līdzjūtības, lai šīs kaislīgās jūtas, kas mani nogurdināja, varētu kaut vai paciest. Brīdī, kad bēgu projām, biju skaidri atģidis, ka nav nekādas citas iespējas, nekāda vidusceļa. Mūs vienu vai otru vai varbūt abus šī neprātīgā mīla padarīs nelaimīgus.

Kā es toreiz nokļuvu atpakaļ pilsētā, to nekad skaidri nespēšu pateikt. Zinu tikai, ka gāju ļoti ātri un viens un tas pats vārds skanēja man ausīs līdz ar katru pulsa sitienu: prom! Prom! Prom no šīs mājas, ārā no šī tīkla, kurā biju sapinies, bēgt, aizmukt, pazust! Nekad vairs kāju nespert šai pilī, nekad vairs nesastapt šos cilvēkus, vispār nevienu cilvēku! Paslēpties, kļūt neredzamam, ne pret vienu nejust nekādus pienākumus, nekur neiepīties! Atceros, ka pūlējos domāt vēl tālāk: pametīšu darbu, sadabūšu kaut kur naudu un tad laidīšos prom pasaulē — tik tālu prom, lai šīs bezprātīgās alkas mani vairs nevarētu aizsniegt; bet kā pa sapņiem tas viss man jaucās pa galvu, jo aizvien vēl deniņos pulsēja tikai viens vārds: prom, prom, tikai prom!

Pamanījis vēlāk savas noputējušās kurpes un pie biksēm pielipušos dadžus, sapratu, ka esmu stēidzies pāri pļavām un laukiem, un ceļiem; kad beidzot atrados uz galvenās ielas, saule jau grima aiz māju jumtiem. Un tiešām satrūkos kā mēnessērdzīgs, kad negaidot kāds no mugurpuses man uzsita uz pleca..

—   Ehē, Tonij, te nu tu esi! Pēdējais laiks, ka mēs tevi noķeram! Malu malas esam izvandījuši,'tevi meklēdami, gribējām jau zvanīt uz tavu bruņinieka pili.

Mani bija ielenkuši trīs pulka biedri — mūžīgi neiztrūkstošais Ferencs, Joži un rotmistrs grāfs Šteinhībels.

—   Bet nu mudīgi! Vai saproti — Balinkejs ir pēkšņi atkūlies no Holandes vai Amerikas, dievs to zina, no kurienes. Viņš ielūdzis šovakar visus pulka virsniekus un viengadniekus. Ieradīsies pulkvedis un majors, šovakar pusdeviņos «Pie sarkanajām lauvām» būs klāts lepns galds. Laime, ka mēs tevi noķērām, vecais būtu rūcis, ja tu aizlaistos! Tu taču zini — viņš uz to Balinkeju ir kā uzburts; tad visiem jābūt ierindā.

Vēl arvien nespēdams atgūties, iejautājos:

—   Kas ieradies?

—   Balinkejs! Netaisi tik dumju ģīmi! Vai tu vairs nepazīsti Balinkeju?

Balinkejs? Balinkejs? Manā galvā vēl viss jaucās juku jukām. Ar pūlēm man bija jāizvelk šis vārds it kā no apputējušu grabažu kaudzes. Ak jā, Balinkejs — tas vārds taču kādreiz bija pulkā mauvais sujet[10]. vēl ilgi pirms manis viņš bija dienējis kā leitnants un vēlāk-kā virsleitnants; viņš bija labākais jātnieks, vispārgalvīgākais puisis pulkā, pats trakākais kāršu spēlmanis un siržu lauzējs. Bet tad ar viņu bija noticis kaut kas nepatīkams, es par to nekad nebiju painteresējies; divdesmit četru stundu laikā viņš bija atvadījies no uniformas un pēc tam krustām un šķērsām klaiņojis pa dieva pasauli; ļaudis melsa par viņu visādas dīvainas lietas. Beidzot viņš atkal bija ticis uz zaļa zara, nozvejodams Kairā Seferda viesnīcā kādu holandiešu atraitni miljonāri, kurai piederēja septiņpadsmit kuģu un plašas plantācijas Javā un Borneo. Kopš tā laika viņš bija mūsu neredzamais patrons.

Mūsu pulkvedis Bubenčiks laikam bija toreiz palīdzējis Balinkejam izkļūt no lielas jezgas, jo Balinkeja uzticība viņam un visam pulkam bija patiešām aizkustinoša. Ik reizes, ieradies Austrijā, viņš iegriezās arī garnizonā un tik traki svaidījās ar naudu, ka pilsētā vēl nedēļām ilgi klīda par to valodas. Vienu vakaru atka-1 uzģērbt veco mundieri, būt atkal biedram biedru pulkā — tā viņam bija gandrīz vai nepieciešamība. Kad viņš jautrs un pārgalvīgs sēdēja pie parastā virsnieku galda, varēja manīt, ka te, slikti izbalsinātajā, dūmu piekvēpinātajā zālē «Pie sarkanajām lauvām», viņš jutās daudzkārt mājīgāk nekā savā feodālajā Amsterdamas pilī, kas atradās pie kāda kuģojama kanāla; mēs bijām un palikām viņa puiši, viņa draugi, viņa īstā ģimene. Katru gadu viņš ziedoja mums balvas jāšanas sacīkstēs, uz ziemassvētkiem vienmēr atsūtīja divas vai trīs kastes ar dažādu šķirņu degvīniem un grozus ar šampanieti, un pulkvedis pilnīgi droši zināja, ka saņems katru Jaungadu bankā krietni prāvu čeku pulka kasei. Katrs, kas bija ģērbies ulānu mundierī un kam uz svārku apkaklītes bija mūsu zīmotnes, droši varēja paļauties uz Balinkeja palīdzību, ja kādreiz gadījās iekulties ķezā; tikai viena vēstule, un viss nokārtots.

Citā reizē iespēja sastapt šo tik cildināto vīru būtu mani gauži iepriecinājusi. Taču līksmošanās, skaļi uzsaucieni, tosti un galdarunas šobrīd satrauktajā noskaņā man likās pats neciešamākais, kas vien var būt pasaulē. Tāpēc mēģināju steidzīgi atrunāties un teicu, ka nejūtos īsti vesels. Bet, drastiski izsaukdamies: «Ne vārda vairs! Šodien nav nekāda izlocīšanās!» — Ferencs jau paķēra mani zem rokas, un negribot biju spiests padoties. Kamēr viņš vilka mani uz priekšu, es apjucis klausījos viņu stāstām, kā un kam Balinkejs jau palīdzējis izķepuroties no nelaimes, ka viņš tūdaļ sagādājis darbu viņa svainim un vai mēs netiktu ātrāk uz augšu, ja ietu kalpot pie viņa uz kuģa vai dotos uz Indiju. Dzirdot krietnā Ferenca pateicības pilnos, jūsmīgos, vārdus, Jozi, kalsnais, allaž nīgrais puisis, reižu reizēm izmeta pa zobgalībai. Vai tad pulkvedis būtu savu mīlulīti tikpat laipni saņēmis arī tad, viņš dzēlīgi teica, ja Balinkejs nebūtu nozvejojis šo tauko holandiešu pleksti; starp citu, viņa esot divpadsmit gadu vecāka par viņu. Ja nu sevi pārdod, tad vajag vismaz dārgi pārdot, grāfs Šteinhībels smiedamies piebilda.

Tagad pēc gadiem man liekas dīvaini, ka, par spīti savai apmātībai, man palicis atmiņā katrs vārds, kas toreiz tika runāts. Bieži vien neizprotamā kārtā nervu saspringuma brīdī arī domas kļūst neskaidras; un, kad mēs iegājām «Pie sarkanajām lauvām» lielajā zālē, arī es, neapzināti pakļaudamies disciplīnas izjūtai, spēju puslīdz kārtīgi izpildīt man uzticēto pienākumu. Pienākumu bija daudz. Tika atvesta vesela kaudze transparentu, karogu un emblēmu, kas parasti iemirgojās tikai pulka svinībās; daži raitnieki skaļi un jautri sita sienās naglas, blakus telpā Šteinhībels mācīja trompetistu, kad un kā jānospēlē tušs. Tā kā Joži bija visskaidrākais rokraksts, viņa uzdevums bija uzrakstīt ēdienu karti, kurā visi ēdieni tika dēvēti humoristiski divdomīgos vārdos; mans darbs bija rūpēties, lai tiktu kārtīgi uzklāts galds. Kalpotājs tikmēr sakārtoja galdus un krēslus, viesmīļi nesa šurp šķindošu vīna un šampanieša pudeļu baterijas, kuras Balinkejs savā auto bija atvedis no Vīnes Zahera. Dīvaini, no šīs kņadas bija arī savs labums — nejutu vairs dobjo pulsāciju deniņos, un mani vairs nemocīja nekādi jautājumi.

Beidzot ap pulksten astoņiem viss bija sagatavots. Vēl tikai vajadzēja doties uz kazarmām, ātri saposties un pārģērbties. Mans gaitnieks jau bija brīdināts. Tāpēc mundieris un lakādas zābaki atradās savā vietā. Ātri iegremdēju galvu aukstā ūdenī, pēc tam uzmetu skatienu pulkstenim: vēl desmit min'utes laika; pie mūsu pulkveža vajadzēja ierasties sasodīti precīzi. Tā.nu žigli izģērbjos, noauju putekļainās kurpes, bet tieši tad, kad apakšveļā stāvu pie spoguļa, lai sasukātu izspūrušos matus, pie durvīm klauvē.

—  Nevienu nepieņemšu, — saku pavēloši Kuzmam. Viņš paklausīgi izmetas priekšistabā, kur brītiņu dzirdama sačukstēšanās. Kuzma tūdaļ atgriežas ar vēstuli rokā. Man vēstule? Tāds kā stāvu — kreklā un apakšbiksēs —• paņemu zilo, četrstūraino aploksni, kas ir bieza un smaga, gandrīz līdzīga mazam sainītim, un manai rokai piešaujas it kā uguns. Nemaz nevajag paskatīties uz rokrakstu, tāpat jau zinu, kas man raksta.

Vēlāk, vēlāk — es instinktīvi, ātri sev saku. Nelasīšu, tagad nelasīšu. Bet pats pret savu gribu jau esmu atplēsis aploksni un lasu, un lasu, un vēstule manās trīsošajās rokās sāk aizvien stiprāk čaukstēt.

Tā bija ar satrauktu roku lielā steigā rakstīta sešpadsmit lappušu gara vēstule — vēstule, kādu cilvēks raksta un kādu saņem tikai reizi mūžā. Kā asinis no vaļējas brūces bez mitas plūda vārdi; vēstule bez atkāpēm, bez pieturas zīmēm, vārds aši sekoja vārdam, tie skrietin skrēja cits aiz cita, apsteidza cits citu. Vēl tagad pēc gadu gadiem es acu priekšā redzu katru rindu, katru burtu, vēl tagad varu visu vēstuli katrā dienas vai nakts stundā atkārtot no galvas — tik bieži esmu to lasījis. Vēl mēnešiem ilgi pēc tās dienas esmu salocīto zilo papīru sainīti nēsājis līdzi, atkal un atkal izņemdams to no kabatas gan mājās, gan kazarmās, gan zemnīcās un pie ugunskuriem karalaukā; tikai atkāpjoties Volīnijā, kad mūsu divīziju jau no abiem flangiem bija ielencis ienaidnieks uri biju nobažījies, ka šie atzīšanās vārdi kādā ekstāziskā mirklī varētu nokļūt svešās rokās, es vēstuli iznīcināju.

«Sešas reizes esmu Tev jau rakstījusi,» — tā sākās vēstule, «un vienmēr visas lapas saplēsusi. Jo nevēlējos sevi nodot, ļoti nevēlējos. Es slēpu visu, kamēr vien tas bija manos spēkos. Nedēļām ilgi esmu cīnījusies ar sevi, lai Tu neko nemanītu. Ik reizes, kad Tu mūs apciemoji, neko nenoskārzdams un laipns, es pavēlēju savām rokām nedrebēt, savām acīm raudzīties vienaldzīgi, lai Tevi nemulsinātu; bieži vien es pat ar nodomu izturējos skarbi un nicinoši pret Tevi tikai tādēļ, lai Tu nenojaustu, kā mana sirds tvīkst pēc Tevis, — es centos darīt visu, kas cilvēka spēkos un pāri tiem. Bet šodien tas nu ir atklājies, un zvēru Tev, ka tas noticis pret manu gribu, pašai neapzinoties, tas noticis! Nesaprotu, kā tas bija iespējams; pēc tam man gribējās sevi sist un šaustīt, man ir tik briesmīgs kauns. Jo es zinu, skaidri zinu, kāda bezprātība tā būtu, kāda aplamība Tev uzbāzties. Gaudenajai, kroplajai nav tiesības mīlēt — vai tad es, nelaimes satriekta, sāpju sagrauzta sieviete, nebūtu Tev tikai par nastu, jo es taču pati pret sevi jūtu pretīgumu un riebumu. Tādai kā man — es to zinu — nav tiesību mīlēt un nepavisam — tikt mīlētai. Man vajadzētu nolīst kādā kaktā un nobeigties, nevis ar savu klātbūtni traucēt citus dzīvot — jā, to visu es zinu un eju bojā tādēļ, ka to zinu. Nekad es nebūtu uzdrošinājusies Tev uzbāzties — bet vai Tu pats man neiedvesi ticību, ka ilgi vairs nebūšu tāda nožēlojama krople, kāda esmu patlaban? Es varēšot kustēties, staigāt tāpat kā citi cilvēki, kā miljoniem veseli cilvēki, kas nemaz nevar aptvert, ka ikviens brīvi sperts solis ir dieva dāvana un žēlastība. Es biju cieši apņēmusies nelikt neko manīt, kamēr patiešām kļūšu vesela, kamēr kļūšu tāda pati kā pārējās sievietes un varbūt — varbūt!!! — Tevis cienīga, mīļotais. Bet mana nepacietība, mana karstā vēlēšanās izveseļoties bija tik neprātīga, ka es tai mirklī, kad Tu noliecies pār mani, jau iedomājos, patiesi iedomājos — patiesi un muļķīgi, ka esmu jau kļuvusi citāda — izdziedināta un vesela. Pārāk ilgi biju to gaidījusi un par to sapņojusi, un nu Tu man biji tik tuvu, uz mirkli aizmirsu savas gaudenās kājas, redzēju tikai Tevi un iztēlojos sevi tādu, kāda es Tev gribētu būt. Vai spēji saprast, ka arī skaidrā dienas laikā var uz mirkli aizsapņoties, ja gadu no gada vienmēr esi redzējis šo vienvienīgo sapni, redzējis to gan dienā, gan naktī? Tici man, mīļotais, — tikai neprātīgā iedoma, it kā es būtu jau atpestīta no savas nelaimes, samulsināja man prātu; tikai aiz nepacietības — nebūt vairs izstumtai, nebūt vairs kroplai — tik bezprātīgi atklāju Tev savu sirdi. Saproti taču: sen jau bezgalīgi ilgojos pēc Tevis.

Bet nu Tu zini to, ko Tev nebūtu vajadzējis zināt, iekams es vēl neesmu īsti atveseļojusies, un nu Tu zini arī to, kura dēļ gribu būt vesela, vienīgā, kura dēļ gribu tāda būt, — tikai Tevis dēļ! Tikai Tevis dēļ! Piedod man, bezgala mīļotais, šo mīlestību, un tikai vienu Tev lūdzu — nebaidies, nepavisam nebīsties no manis! Ja nu reiz esmu bijusi uzbāzīga, tad nedomā, ka arī turpmāk nedošu Tev mieru, ka es, nevarīga un pati sev pretīga, kāda pašlaik vēl esmu, jau vēlos Tevi noturēt pie sevis. Nē, zvēru Tev —« uzmācību nekad vairs nejutīsi no manas puses, Tu nepavisam vairs mani nemanīsi. Es gaidīšu, tikai pacietīgi gaidīšu, līdz dievs mani apžēlos un kļūšu vesela. Tāpēc lūdzu, no sirds Tevi lūdzu, mīļais, nebaidies no manas mīlestības, apdomā taču, cik briesmīgi bezpalīdzīga esmu, piesaistīta pie sava krēsla, nespējīga ne soli spert pašas spēkiem, nevarīga ne iet Tev līdzi, ne Tev pretī steigties, apdomā to, jo Tu visvairāk jūti man līdzi. Apdomā taču, apdomā, ka es esmu gūstekne, kurai savā cietumā pacietīgi jāgaida, vienmēr ar pacietīgu nepacietību jāgaida, līdz Tu atnāc un dāvā man kādu stundu, līdz Tu atļauj Tevī palūkoties, klausīties Tavā balsī, tai pašā telpā just Tavu elpu, just Tavu klātbūtni, šo vienvienīgo, vislielāko laimi, kāda man lemta kopš daudziem gadiem. Apdomā taču, apdomā, ka es te sēžu un sēžu un gaidu dienu un nakti, un katra stunda man ir tik gara, ka tādu saspringtu gaidīšanu cilvēks tikko spēj izturēt. Un tad Tu nāc, bet es nevaru kā citas pielēkt kājās, steigties Tev pretī, apskaut Tevi un turēt cieši. Man jāsēž un jāsavaldās, jāsaņem sevi rokās un jāklusē, man jāuzmanās, lai tikai ne vārds, ne skatiens, ne balss noskaņa Tev neliktu nojaust, ka esmu iedrošinājusies Tevi mīlēt. Bet tici man, mīļotais, arī šī mokpilnā laime man tomēr ir laime, un es uzslavēju sevi, es lepojos ar sevi ikreiz, kad" man vēl izdevies savaldīties un Tu aizej brīvs, nenomākts, neatskāršot un nezinot, ka Tevi mīlu; vienīgi man nākas ciest, zinot, cik neglābjami esmu iemīlējusies Tevī.

Bet nu tas ir noticis. Un taga^, mīļais, kad man vairs nav iespējams melot un noliegt, ko pret Tevi jūtu, tagad es Tevi lūgtin lūdzu — neesi cietsirdīgs pret mani; ari visnetaimīgākai, visnožēlojamākai būtnei ir savs lepnums, un es nevarētu paciest, ka Tu mani nievātu tāpēc, ka nespēju apvaldīt savas jūtas. Man nevajag, lai Tu mani mīlētu, — nē, dievs, mans dziedinātājs un glābējs, zina, ka tāda pārdrošība man nenāk ne prātā. Pat sapnī es neiedrošinos cerēt, ka tādu, kāda esmu pašlaik, Tu varētu mīlēt, — Tu zini, ka es negribu, lai Tu uzupurētos vai parādītu man līdzjūtību! Es negribu neko citu kā vienīgi to, lai Tu paciestos, kamēr es gaidu, klusi gaidu, līdz beidzot būs pienācis īstais laiks! Zinu, ka tas ir liels lūgums. Bet vai tas patiešām ir pārlieku daudz — dāvāt cilvēkam pašas nožēlojamākās, pašas sīkākās laimes druskas, kādas labprāt atmet pat sunim, — laimi ar mēmu skatienu dažreiz paraudzīties uz savu pavēlnieku? Vai tad viņš tāpēc tūliņ ar varu jāatgrūž, vai tad tāpēc ar nicinājumu jāšausta? Saku Tev atklāti — tikai to es nevarētu paciest, ja Tu pret mani, nožēlojamo, justu riebumu tāpēc vien, ka atklāju Tev savu sirdi, ja Tu mani manā kaunā un izmisumā vēl varētu nosodīt. Tad man vēl atliktu viens vienīgs ceļš, un Tu zini, “kāds. Es jau Tev to parādīju.

Bet nē, nebīsties, tas nav brīdinājums! Es negribu Tevi nobiedēt, es negribu Tavas mīlestības vietā just līdzcietību, vienīgo, ko Tava sirds līdz šim man dāvājusi. Vari justies gluži brīvs un bezrūpīgs — dieva dēļ, nevēlos Tevi apgrūtināt ar savām bēdām, uzvelt vainas apziņu Tev, kas esi bez vainas, vēlos tikai vienu: piedod man un aizmirsti visu, kas ir noticis, aizmirsti, ko esmu teikusi, ko esmu Tev atklājusi. Tikai neliedz man mierinājumu, šo mazo, niecīgo pārliecību! Pasaki man tūliņ — man pietiks ar vienu vienīgu vārdu —, pasaki man tikai, ka neesmu kļuvusi Tev pretīga, ka Tu atkal nāksi pie mums, it kā nekas nebūtu noticis; Tu nezini, kā esmu noraizējusies aiz bailēm Tevi pazaudēt. Kopš tā brīža, kad aiz Tevis aizvērās durvis, mani māc bailes — pati nezinu, kālab, — mani māc nāvīgas bailes, ka toreiz Tu biji pēdējo reizi pie mums. Tu izskatījies tik bāls, Tavās acīs bija tādas bailes tobrīd, kad palaidu Tevi vaļā, ka pēkšņi sajutu saltumu, lai gan sirds kvēloja. Un es zinu — man to pastāstīja sulainis —, ka Tu biji aizbēdzis, ka Tu biji pēkšņi pazudis un pazuduši bija arī Tavs zobens un cepure. Veltīgi viņš esot Tevi meklējis — gan manā istabā, gan visur.citur, un tā nu man ir skaidrs, ka esi no manis aizmucis kā no spitālīgās, kā no mēra apsēstās … Bet nē, mīļais, nē, nepārmetīšu Tev, es Tevi tomēr saprotu. Es tiešām Tevi saprotu, jo pati iztrūkstos, kolīdz paraugos uz klučiem pie savām kājām, tiešām saprotu, cik ļauna, cik untumaina, cik nomācoša, cik briesmīgi neciešama esmu kļuvusi savā nepacietībā, es pati vislabāk varu saprast, ka no manis var izbīties, — ak, tik skaidri varu to saprast, ka no manis jābēg, ka no manis jānovēršas, ja tāds ērms kā es uzklūpu otram. Un tomēr es Tevi lūgtin lūdzu — piedod man, dienu un nakti esmu domās pie Tevis, un mani pārņēmis izmisums. Tikai vēstulīti, mazu vēstulīti steigšus atsūti man vai baltu lapu, vai kādu ziedu, kaut vai kādu dzīvības zīmi! Lai es tikai zinātu, ka Tu mani neatstum, ka neesmu kļuvusi Tev pretīga._ Padomā pats — pēc pāris dienām taču būšu jau projām, mēnešiem ilgi projām, pēc astoņām vai desmit dienām Tavas mocības beigsies. Un, ja arī tūkstoškārt lielākas mokas tad sāksies, jo nedēļām, mēnešiem ilgi man Tevis pietrūks, tad nedomāju par to, bet vienīgi par

Tevi — kā vienmēr esmu domājusi tikai par Tevi. Pēc astoņām dienām būsi atbrīvots — tāpēc atnāc vēl reizi vai uzraksti man pāris vārdu, lai saņemu kādu dzīvības zīmi! Es nespēju domāt, elpot, neko sajust, kamēr nezinu, vai. esi man piedevis; es nespēju vairs dzīvot, ja Tu liedz man mīlēt Tevi.»

Es lasīju un lasīju. Sāku atkal lasīt no gala. Man trīcēja rokas un pulsa sitiens deniņos kļuva stiprāks aiz bailēm un satraukuma, ka tieku tik izmisīgi mīlēts.

—   Ir gan jauki! Tu te stāvi vēl apakšbiksēs, un tur tie kā muļķi gaida uz tevi. Viss bars jau sēž un ilgot ilgojas, kad ies vaļā, arī Balinkejs tur ir, kuru katru brīdi jāierodas pulkvedim, un tu labi zini, kādu traci šis klīrīgais ūpis saceļ, ja kāds nokavējas. Ferdls mani vēl steidzīgi atsūtīja šurp paraudzīties, vai tev nav kas atgadījies, un te nu tu stāvi un lasi saldu vēstulīti… Tātad žigli — steidzamies, citādi abi dabūsim pamatīgu vēju.

Tas ir Ferencs, kas iedrāzies manā istabā. Viņš draudzīgi uzsit man uz pleca ar savu smago,.ķepu, un tikai tad es pamanu viņu. Pirmajā brīdī neko neattopu. Pulkvedis? Atsūtījis pēc manis? Balinkejs? Ak tā, ak tā — es atceros: svinību vakars par godu Balinkejam! Aši uzrauju bikses un svārkus un ar kara skolā iedīdītu veiklību, daudz nedomādams, sapošos, īsti nemaz neatģizdams, kā to daru. Ferencs izbrīnīts raugās uz mani.

—   Kas tev noticis? Ar tevi, liekas, viss nav kārtībā. Vai beigu beigās vēl neesi saņēmis sliktas ziņas?

Es steidzīgi atmetu ar roku.

—   Nepavisam ne. Tūlīt eju.

Trīs lēcienos esam jau pie kāpnēm. Tad vēlreiz metos atpakaļ.

—   Te tev nu bija! Kas tad atkal? — Ferencs nikni nomurmina man aiz muguras. Bet es tikai ātri paņemu vēstuli, ko esmu atstājis uz galda, un noglabāju krūšu kabatā. Mēs tiešām pēdējā mirklī ierodamies zālē. Ap garo, pakavveidīgo galdu visi sasēdušies raibā lokā, bet neviens vēl neuzdrīkstas sākt īsti līksmoties, kamēr priekšniecība nav ieņēmusi vietas; tā sēž skolas zēni, kad jau atskanējis zvans un kuru katru brīdi jāienāk skolotājam.

Un nu jau raitnieki atrauj vaļā durvis, un, piešiem šķindot, Ierodas štāba virsnieki. Mēs visi ar troksni pielecam no krēsliem un mirkli paliekam stāvot. Pulkvedis apsēžas Bālinkejam labajā pusē, pēc ranga vecākais majors —■ kreisajā pusē, un tūlīt sabiedrība pie galda sāk rosīties; klindz šķīvji, šķind karotes, visi dzīvi tērzē un šmakstinādami ēd. Tikai es sēžu izklaidīgs biedru vidū, kuri jūtas brīvi, un vienmēr pataustu svārkos to vietu, kur zem tiem kaut kas dauzās un pulsē gluži kā otra sirds. Katru reizi, tur pieskaroties, cauri mīkstajai, piekļāvīgajai drānai manu, kā nošņirkst papīrs — tā sprakst uguns kuroties; vēstule iečabas, tā sakustas kā kaut kas dzīvs pavisam tuvu pie manām krūtīm, un, kamēr pārējie omulīgi tērzē un čāpstinādami ēd, es nespēju domāt ne par ko citu kā vienīgi par vēstuli un tās sievietes izmisīgajām bēdām, kura to rakstījusi.

Veltīgi sulainis apkalpo mani pie galda. Es atstāju visu neaizskartu, mani stindzina šī «ieklausīšanās sevī», līdzīga miegam ar vaļējām acīm. Pa labi un kreisi dzirdu neskaidrus vārdus, bet neko nesaprotu, it kā visi runātu svešā valodā. Es redzu sev iepretī, sev blakus sejas, ūsas, acis, degunus, lūpas, mundierus, bet tik blāvi, it kā es caur stiklu skatītu lietas, kas izliktas vitrīnā. Esmu te un tomēr neesmu, esmu nekustīgs un tomēr darbīgs, jo manas lūpas visu laiku neskanīgi murmina atsevišķus vārdus no vēstules un reizēm, kad tālāk vairs neatceros vai arī apjūku, mana roka slepus drudžaini tver kabatā, tāpat kā senāk, karaskolas laikos, taktikas stundās ņemot aizliegtas grāmatas.

Tad atskan enerģisks naža piesitiens pie glāzes; it kā asais tērauds būtu pāršķēlis troksni, tūdaļ iestājas klusums. Pulkvedis ir piecēlies un iesāk runu. Viņš runā, ar rokām saspringti turēdamies pie galda malas un ar drukno augumu uz priekšu un atpakaļ zvārodamies, it kā sēdētu zirgam mugurā. «Draugi,» pulkvedis uzsauc skarbā, čērkstošā balsī; asi skandēdams vārdus un kā bungas triecienuzbrukumā rībinādams burtu, «r», viņš sāk savu labi sagatavoto runu. Sasprindzinu uzmanību, bet galva man atsakās klausīt. Dzirdu tikai atsevišķus skaļi, ar guturālu «r» skaņu izrunātos vārdus: «…armijas gods… austriešu kavalēristu dižais gars … Uzticība pulkam … vecs draugs.,.» Bet pa starpām citi rēgaini, čukstoši vārdi, klusi, lūdzoši, maigi, it kā no citas pasaules. Vārdi no vēstules, kas skanēja manā dvēselē. «Bezgalīgi mīļotais.,.

Tu nebaidies… es nespēju dzīvot, ja Tu man liegsi sev! mīlēt.,.» Un pa vidu atkal čērkstošais «r». «… viņš nav tālumā aizmirsis savus pulka biedrus … savu tēvzemi… savu Austriju,» — un atkal pa starpām cita balss, kas skan kā elsas, kā apslāpēts kliedziens. «Tikai atļauj Tevi mīlēt… tikai kādu dzīvības zīmi…»

Un tūlīt atkal nosprakst un nodārd kā. zalve: «Lai dzīvo, lai dzīvo, lai dzīvo!» Mēs visi braši* esam uzlēkuši kājās, it kā pulkveža paceltā glāze mūs būtu uzrāvusi no krēsliem; blakus telpā tūlīt skaļi atskan paredzētais tušs: «Sveiks lai dzīvo!» Visi saskandina glāzes un uzsauc tostus Balinkejam, kas nogaida, līdz tie norimst, un tad nepiespiesti, viegli un ar humoru sāk savu atbildes runu. Viņš gribot pateikt tikai pāris vienkāršu vārdu, pateikt tikai to, ka, par spīti visam un visiem, viņš nekur pasaulē nejūtoties tik labi kā pie saviem vecajiem pulka biedriem; viņš pabeidz ar uzsaucienu: «Lai dzīvo mūsu pulks! Lai dzīvo viņa majestāte, lai dzīvo mūsu visžēlīgais armijas virspavēlnieks un ķeizars!» Steinhībels atkal pamāj trompetistam, vēlreiz atskan tušs, tad kopīgi nodzied valsts himnu un pēdīgi neiztrūkstošo visu austriešu pulku dziesmu, kurā katrs jo lepni nosauc sava pulka vārdu.

Mēs, ulāni brašie,

No pulka N.. .1.

Nu Balinkejs ar glāzi rokā iet apkārt galdam, lai ar katru saskandinātu. Galda kaimiņš man spēcīgi iebukņī sānos, un pēkšņi es ieraugu, ka manī veras gaišas, draudzīgas acis: «Servus, draugs!» Apmulsis pamāju viņam ar galvu; tikai tad, kad Balinkejs jau apstājies pie nākamā, attopu, ka esmu aizmirsis pieskandināt pie glāzes. Taču viss jau atkal pazūd ņirbošā miglā: sejas un uniformas tik dīvaini juku jukām saplūst cita ar citu. Velns lai parauj — kāpēc piepeši acu priekšā viss it kā tīts zilā dūmakā? Vai citi jau sākuši kūpināt, ka man uzreiz te liekas tik smacīgi karsti? Mazliet jāiedzer, tūlīt jāiedzer! Iztukšoju vienu, divas, trīs glāzes, nemaz neapjauzdams, ko dzeru. Lai beidzot tiktu aizskalots rūgtums, nelabums, kas sakāpis kaklā! Un tūdaļ bez kavēšanās jāuzsmēķē! Bet, tikko iebāžu kabatā roku, lai izvilktu etviju, jaušu atkal zem mundiera čaukstoņu: vēstule! Mana roka raujas atpakaļ. Un cauri juceklīgajai, trokšņainajai kņadai atkal dzirdu šņukstot teiktus lūdzošus vārdus: «Tikai atļauj man

Tevi mīlēt… es zinu, jā, zinu, ka ir neprāts uzbāzties Tev ar savu mīlestību …»

Bet jau atkal nošķind dakšiņa pret glāzi, liekot visiem apklust. Tas ir majors Vondračeks, kas izmanto katru iespēju, lai savu poētiskām kaislībām pilno sirdi atvieglotu ar humoristiskiem pantiem un kalniešu improvizētajām četrrindu dziesmiņām. Mēs visi zinām: kolīdz Vondračeks pieceļas, stāv, atbalstījis cienīgi apaļīgo vēderiņu pret galdu, sataisījis šķelmīgu seju, un pamirkšķina, tā sākas draudzības vakara «jautrā daļa».

Un Vondračeks, jau nostājies piemērotā pozā, ar pensneju uz mazliet tālredzīgajām acīm, lēnām atloka savu lielo papīra lapu. Tie ir neiztrūkstošie panti, ar ko, pēc viņa domām, viņš šādos gadījumos vienmēr kuplina svinību vakaru un ar ko arī šoreiz, atļaudamies «piparotus» jokus, viņš grib izpušķot Balinkeja dzīves stāstu. Vai nu aiz vēlēšanās izdabāt priekšniecībai, vai varbūt tāpēc, ka ir mazliet ieskurbuši, daži virsnieki iztapīgi smejas par katru joku. Beidzot viņam patiešām trāpās pateikt ko īsti kodolīgu, un pāri visam galda aplim nodun dārdošs «bravo, bravo».

Bet mani pēkšņi sagrābj šausmas. Rupjie smiekli kā ar nagiem sažņaudz manu sirdi. Kā var smieties, ja topašubrīd kaut kur kāds cits vaid, ja kaut kur kāds cits tik neizsakāmi cieš? Kā var atļauties neķītras divdomības un jokoties, kad tai pašā laikā cits iet bojā? Es zinu — kolīdz Vondračeks būs beidzis gvelzt, sāksies pamatīga uzdzīve, bļaustīšanās un ālēšanās. Skanēs dziesmas, dziedās modē nākušos pantus no «Lānas krodzinieces», stāstīs divdomības, smiesies un smiesies, un smiesies. Pēkšņi es vairs nevaru skatīties labsirdīgi tīksmajās sejās. Vai gan viņa nerakstīja, lai aizsūtu kaut zīmīti, kaut vienu vienīgu vārdu? Vai man tomēr nevajadzētu iet un piezvanīt? Nevar taču ļaut cilvēkam tā gaidīt! Vajag tomēr kaut ko pateikt, vajag…

—   Bravo, bravisimo! — Visi aplaudē, brīkšķ krēsli, dim grīda un saceļas putekļi, kad piepeši kājās pielec četrdesmit vai piecdesmit līksmi un mazliet iereibuši vīri. Majors stāv, lepni izslējies, tad noņem pensneju un saloka lapu; labvēlīgi un mazliet uzpūtīgi viņš pamāj ar galvu virsniekiem, kuri, viņu suminādami, drūzmējas apkārt. Izmantodams acumirkļa kņadu, es neatvadījies izsteidzos no zāles. Varbūt viņi to nepamana. Un, ja arī pamana, tagad man viss vienalga, es vairs nespēju paciest šos smieklus, šo līksmību, kad aiz omulības pats sev pliķē pa pilno vēderu. To es nespēju, nespēju!

—   Vai leitnanta kungs jau aiziet? — raitnieks izbrīnījies man jautā garderobē.

«Velns ar tevi,» es nomurminu pie sevis un, neteicis ne vārda, spraucos viņam garām. Nu tikai pāri ielai, ātri ap stūri un pa kazarmas kāpnēm augšā uz savu stāvu: būt vienam, vienam!

Gaiteņos rēgains tukšums, kaut kur šurpu turpu soļo sargkareivis, sīc ūdenskrāns, nokrīt kāds zābaks, vienīgi ierindnieku telpā, kur pēc priekšraksta jau' nodzēsta gaisma, skan maiga un svešāda meldija. Negribot ieklausos: daži rutcņu puiši dzied vai klusi dungo sērīgu dziesmu. Pirms došanās pie miera, kad novilktas svešās, krāsainās drānas ar misiņa pogām un viņi atkal vairs nav nekas cits kā vien kaili cilvēki, kas savās mājās guļ salmos, puiši atceras dzimto pusi, tās laukus vai varbūt meiteni, kuru mīlējuši, un tad, lai aizmirstu, cik tālu prom atrodas, viņi velk šīs grūtsirdīgās meldijas. Parasti es nekad nebiju pievērsis uzmanību šai dungošanai un dziedāšanai, jo vārdus nesaprotu; bet šoreiz mani aizkustina svešās skumjas. Ak, cik labi būtu apsēsties kādam blakus, parunāt ar kādu, kas neko nesaprastu, bet varbūt tomēr ar savu labsirdīgo skatienu saprastu vairāk nekā tur tie, līksmības pārņemtie, pie pakavveida galda. Kaut tikai būtu kāds, kas palīdzētu izkļūt no šī briesmīgā burvju loka!

Lai neatmodinātu Kuzmu, savu gaitnieku, kas guļ priekšnamā, krākuļodams un smagi vilkdams elpu, es uz pirkstgaliem ielavos savā istabā, tumsā norauju cepuri, noņemu zobenu un kakla lenti, kas visu laiku mani spiež un žņaudz. Tad iededzinu lampu un pieeju pie galda, lai beidzot, lai nu beidzot vienā mierā izlasītu vēstuli — pirmo vēstuli, ko man, jaunam, nepieredzējušam cilvēkam, rakstījusi sieviete un-kas mani gaužām satriekusi.

Bet tūlīt satrūkstos. Jo uz galda — kā gan tas iespējams? — lampas gaismas lokā guļ vēstule, vēstule, ko es nupat vēl manīju paslēptu krūškabatā, jā, „tur tā ir, zila, četrstūraina aploksne ar labi pazīstamo rokrakstu.

Mirkli jūtos kā apreibis. Vai esmu piedzēries? Vai sapņoju vaļā acīm? Vai neesmu vairs pie pilna prāta? Nupat iaču vēl, atpogājot svārkus, biju skaidri dzirdējis to čaukstam kabatā. Vai tad esmu jau tā apjucis, ka būtu izņēmis to no kabatas un mirkli vēlāk vairs neko neatcerētos? Es ķeru ar roku kabatā. Jā — vai tad citādi iespējams! — tur tā vēl, mierīgi noslēpta, atrodas. Un tikai tagad atskāršu, kas noticis. Tikai tagad pilnīgi atjēdzos. Šī vēstule uz galda ir jauna, tā ir otra, tā ir cita, vēlāk saņemta, un krietnais Kuzma ar gudru ziņu to nolicis blakus termosa pudelei, lai es, pārnācis mājās, to tūliņ pamanītu.

Vēl viena vēstule! Jau otra divu stundu laikā! Pēkšņi man kaklu sažņaudz īgnums un dusmas. Tā tagad būs ik dienas, ik dienas, ik nakti vēstule pēc vēstules, cita pēc citas. Ja viņai rakstīšu, viņa atkal man rakstīs, ja neatbildēšu, viņa pieprasīs atbildi. Vienmēr viņa no manis ko gribēs, katru dienu, katru dienu! Viņa sūtīs pie manis kalpotājus un zvanīs, viņa mani uzmanīs un liks mani uzmanīt ik uz soļa, gribēs zināt, kad aizeju un kad atgriežos, ar ko satiekos un ko es runāju un daru, un kā pavadu laiku. Es jau redzu, ka esmu pazudis, viņi vairs nelaidīs mani vaļā — ai, šis vecais džins un viņa, kroplā! Nekad vairs nejutīšos brīvs, nekad vairs šie abi alkatīgie un izmisušie nedos man mieru, kamēr viens no mums — vai nu viņa, vai es — šīs neprātīgās, aplamās kaislības dēļ aizies bojā.

Nelasīšu, es sev teicu. Nekādā gadījumā šodien nelasīšu. Vispār nav vairs ko ielaisties! Viņi mani velk un rausta, un man nav vairs spēka turēties pretī, es tikšu iznīcināts. Labāk būs, ja vēstuli saplēsīšu vai nelasītu aizsūtīšu atpakaļ. Vispār labāk piespiest sevi neapzināties, nezināt, nedomāt, ka kaut kur kāda pilnīgi sveša būtne tevi mīl! Pie velna ar visiem Kekesfalvārn! Es viņus senāk neesmu pazinis un negribu pazīt arī turpmāk. Bet tad pēkšņi nodrebu, iedomājoties, ka viņa varbūt sev ko nodarījusi, jo es viņai neatbildēju. Varbūt viņa sev kaut ko nodara! Izmisušu cilvēku nedrīkst pamest bez atbildes! Vai. man nevajadzētu pamodināt Kuzmu un žigli aizsūtīt kādu mierinājuma vārdu, kas iedvestu cerību? Tikai neuzvelt sev vainu, tikai ne sev! Es atplēšu aploksni. Paldies dievam, tā ir tikai īsa vēstulīte. Tikai viena vienīga lappuse, tikai desmit rindiņu bez paraksta.

«Tūlīt iznīciniet manu iepriekšējo vēstuli! Es biju zaudējusi prātu, galīgi zaudējusi prātu. Tas viss, ko rakstīju, nav patiesība. Un rīt nenāciet pie mums! Lūdzu, noteikti nenāciet 1 Man sevi jāšoda par to, ka tik nožēlojami Jūsu acīs pazemojos. Tātad rīt nekādā gadījumā nenāciet, es to nevēlos, es to Jums aizliedzu! Un neatbildiet! Nekādā gadījumā neatbildiet! Es paļaujos, ka iznīcināsiet manu iepriekšējo vēstuli un aizmirsīsiet' ik vārdu, kas tur rakstīts! Un nedomājiet vairs par to!»

Nedomāt par to ’— kāda bērnišķīga pavēle, it kā satrauktos nervus varētu savaldīt un. nomierināt ar gribasspēku! Nedomāt par to, kad domas auļo kā tramīgi, no pavadas norāvušies zirgi, kuru pakavi sāpīgi dauza pieri starp deniņiem! Nedomāt par to, kad nerimtīgi un drudžaini atmiņā ataust aina pēc ainas, kad dreb un trīs ik nervu šķiedra un visi prāti saspringst, dedzīgi atvairoties un pretojoties! Nedomāt par to, kad plaukstu vēl svilina vēstules kvēlie vārdi; tu paņem un noliec prom gan vienu, gan otru, tu lasi un salīdzini gan vienu, gan otru, līdz katrs vārds top it kā iededzināts smadzenēs. Nedomāt par to, kad tevi urdī tikai viena vienīga doma: kā lai izbēg, kā lai tiek vaļā? Kā lai paglābjas no šīs alkatīgās uzmācības, no šīs nevēlamās jūtu bagātības?

Nedomāt par to — tu taču pats arī to vēlies un izdzēs gaismu, jo gaismā domas kļūst modras un skaidras, tu gribi patverties un paslēpties tumsā; tu novelc drēbes, lai vieglāk būtu elpot, un atliecies ģultā, lai miegā gūtu mieru. Bet domas neiemieg, kā sikspārņi tās rēgaini, juceklīgi riņķo tavās gurdajās smadzenēs, kā badīgas žurkas graužas un rakņājas cauri tavam svina smagajam nogurumam. Jo mierīgāk tu guli, jo trauksmainākas tumsā kļūst tavas atmiņas, jo drudžainākas atplaiksnī ainas; tu atkal piecelies un iededz gaismu, lai aizbaidītu rēgus. Bet pirmais, ko naidīgā lampa ietver savā gaismas lokā, ir gaišais vēstules četrstūris un notraipītie mundiera svārki, kuri, nolikti uz krēsla, visu atgādina un atsauc atmiņā. Nedomāt par to — tu taču pats arī to vēlies, tomēr tev nepietiek spēka nedomāt. Tu staigā šurpu turpu, šurpu turpu pa istabu, tu atver skapi un izvelc citu pēc citas atvilktnes, līdz atrod stikla stobriņu ar miegazālēm un aizstreipuļo līdz gultai. Bet glābiņa nav arī miegā. Pat sapnī, izgrauzušās cauri tumšajai miega čaulai, tev nedod mieru vienmēr to pašu un vienmēr to pašu tumšo domu žurkas, un, no rīta pamodies, tu jūties tik bezspēcīgs, it kā vampīri; būtu izsūkuši tev asinis.

Tāpēc labi, ka ir rīta junda, labi, ka ir dienesta pienākumi — šis gūsts ir tīkamāks un vieglāks! Labi, ka varu uzlēkt zirgā un rikšot prom kopā ar citiem, labi, ka visu laiku jābūt vērīgam un uzmanīgam! Tev jāpaklausa, tev jāpavēl. Trīs četras apmācību stundas tu izbēdz no visa, tu paglābies arī pats no sevis.

Sākumā viss iet gludi. Par laimi, mums šodien smaga diena: manevriem paredzētās apmācības, lielā noslēguma defilācija, kad eskadroni izvērstā ierindā jāj garām priekšniecībai, stingri ievērojot, lai katra zirga galva, lai katra zobena smaile saplūstu vienā līnijā. Šādā parādes mēģinājumā darba sasodīti daudz, proti, desmit divdesmit reižu viss jāatkārto, katrs ulāns jāpatur acīs; apmācības prasa no mums, virsniekiem, vislielāko piepūli, tāpēc esmu tik joti, ļoti aizņemts, ka aizmirstu it visu. Paldies dievam!

Bet, kad mēs uz minūtēm desmit pārtraucam nodarbības, lai atpūtinātu zirgus, mans skatiens nejauši aizmaldās līdz apvārsnim. Tālumā redzami pļāvēji un pelēki zilgas mirguļo pļavas ar siena gubām. Līdzenā, skaidrā apvāršņa līnija visgarām saplūst ar debesīm — tikai aiz meža tievs kā zobu bakstāmais saskatāms dīvainā torņa siluets. Es satrūkstos — tas ir viņas tornis ar terasi, pašam negribot, man atkal uzmācas domas, pašam negribot, es atkal cieši raugos turp un atceros: pulkstenis ir astoņi, viņa jau sen ir nomodā un domā par mani. Varbūt tēvs piegājis pie viņas gultas un viņi abi runā par mani; viņa nedod mieru Ilonai vai arī sulainim un jautā, vai nav atsūtīta vēstule, ar ilgošanos gaidītā ziņa (man taču būtu bijis viņai jāraksta), vai arī viņa varbūt jau likusi uzvest sevi tornī un no turienes, cieši ieķērusies margās, vērīgi lūkojas šurp uz mani, tāpat kā es pašlaik, acis nenolaidis, skatos uz turieni. Un, tikko es iedomājos, ka tur kāds ilgojas pēc manis, tā sajūtu savās krūtīs sāpīgo smeldzi un trīsas — nolādētā līdzjūtība it kā asiem nagiem sagrābj manu sirdi, un, lai gan atkal sākas apmācības, no visām pusēm skan komandas un vads pēc vada rikšodami un aulekšodami izvietojas un sadalās pēc noteikta reglamenta un arī es pats saucu šai troksnī «pa labi!», «pa kreisi!», tomēr domās esmu tālu prom; dziļi jo dziļi manā apziņā iespiedusies viena vienīga doma — doma par to, ko pats negribu atcerēties un ko man nevajadzētu atcerēties.

Velns un elle, kas tā par cūcībul Atpakaļ! Savās vietās, nelieši!

Mūsu pulkvedis Bubenčiks, sarkans kā vēzis, aulekšo šurp un rēc pāri visam apmācību laukumam. Un viņam, pulkvedim, šoreiz taisnība. Kāds devis aplamu komandu, jo divi vadi — viens no tiem ir manējais —, kuriem nākas jāt blakus, ir pilnos aulekšos sadrāzušies jukjukām kopā vienā bīstamā murskulī. Daži no zirgiem, burzmā izbijušies, jau aizlēkšojuši prom, citi saslējušies pakaļkājās, kāds ulāns nogāzies zemē un pakļuvis zem pakaviem, klaigā un nikni ārdās virsnieki. Šķindoņa, zirgu zviedzieni, zeme dimd un dun zem kājām kā īstā kaujas laukā. Tikai mazpamazām virsnieki lādēdamies izklīdina trokšņaino cilvēku un dzīvnieku kamolu, atskan spalgs trompetes signāls, par jaunu saformētie eskadroni, tāpat kā iepriekš, atkal nostājas ierindā. Bet nu valda briesmīgs klusums; ikviens saprot, ka būs jādod atbilde. Zirgi, vēl tramīgi un putās satriekti pēc visas šīs kņadas vai varbūt arī tādēļ, ka jūt savu jātnieku apvaldīto satraukumu, dreb un raustās, garā ķiveru svītra tālab lēni šūpojas līdzi kā saspriegts tērauda telegrāfa vads. Nemiera pilnajā klusumā ierindas priekšā izjāj pulkvedis. Jau pēc tā vien, kā viņš sēž seglos, stingri atspēris kājas pret kāpšļiem, un nervozi pliukšķina ar jājampātagu pa saviem atloku zābakiem, mēs noskāršam, ka tuvojas negaiss. Ašs pavadas parāviens. Viņa zirgs paliek rāmi stāvot. Tad pāri visam mācību laukumam noskan aprauts brēciens (it kā cirvja cirtiens) :

—   Leitnant ITofmiller!

Tikai tagad aptveru, kā viss noticis. Nav šaubu, ka pats esmu devis aplamu komandu. Man nav bijis spēka koncentrēties. Atkal esmu bijis iegrimis domās par to pašu notikumu, kas mani pārlieku mulsina. Vainīgs esmu tikai es pats. Man vienam jāuzņemas visa atbildība. Viegli piespiežu ceļgalus zirgam pie sāniem. Un mans ērzelis rikšo garām kavalēristiem, kuri, nepatīkami aizskarti, raugās kaut kur prom, uz pulkveža pusi, kas apmēram trīsdesmit soļu attālumā no ierindas nekustīgi sēž zirgā un gaida. Reglamentam atbilstošā attālumā palieku stāvam; nav dzirdama ne mazākā iešķindēšanās vai iežvadzēšanās. Iestājies tas bezgalīgais, dziļais — patiešām nāves klusums, kāds valda īsi pirms komandas «uguni!», sodot uz nāvi notiesāto. It visi, pat katrs ruteņu zemnieku puisis tur aizmugurē zina, kas mani sagaida.

To, kas nu notiek, es negribu atcerēties. Pulkvedis ar nodomu gan cenšas klusināt savu sauso, čērkstošo balsi, lai vīri nedzirdētu briesmīgās rupjības, ar kādām viņš mani apveltī, bet reizēm viņam tomēr pasprūk pa kādam sulīgam teicienam — «ēzelis tāds» vai «cūcīga komandēšana» —, ko viņš skani nodārdina klusumā. Un to, kā viņš, sarkans kā vēzis, man uzbļauj, pavadīdams katru izsaucienu ar pātagas pliukšķi pa saviem zābakiem un nosvētīdams mani ļaunāk nekā skolas puiku, katrā ziņā dzird pat pēdējās rindas; simtiem ziņkārīgu un varbūt arī zobgalīgu acu bultas — es to manu — dursta manu muguru, kamēr holēriskais karavīrs gāž man virsū samazgas. Kopš daudziem mēnešiem ne pār vienu nav nobirusi tāda vārdu krusa kā pār mani šai dzidri zilajā, saules piestrāvotajā jūnija dienā, kad gaisā modri un bezbēdīgi šaudās bezdelīgas.

Manas rokas, kas tur pavadu, trīc aiz dusmām un nepacietības. Man tā gribētos uzcirst zirgam pa krustiem un auļot prom. Bet atbilstoši reglamentam man jāstāv nekustīgi, ar sastingušu seju un jāpacieš, ka Bubenčiks vēl nobeigumā uzbrēc — viņš neļaušot tādam nožēlojamam bezkauņam izcūkāt apmācības. Rīt es dzirdēšot turpmāko, šodien viņš vairs nevēloties redzēt manu fizionomiju. Tad cieti un asi kā nikns kājas spēriens noskan nicīgs «Apkārt griezties!», un beigās viņš vēlreiz uzbliež ar jājampātagu pa sava zābaka stulmu.

Bet man paklausīgi jāpieliek roka pie ķiveres, iekams drīkstu apgriezties un jāt atpakaļ uz ierindu; neviens no pulka biedriem man neraugās atklāti acīs, aiz samulsuma visi slēpj acis ķiveres ēnā. Visi kaunas manis dēļ, vai man vismaz tā liekas. Par laimi, atskan komanda, un mans soda jājiens cauri ierindai ir pavisam īss. Atskan trompetes signāls, un apmācības sākas no jauna; ierinda izklīst un sadalās pa atsevišķiem vadiem. Un šo brīdi izmanto Ferencs, — kāpēc paši dumjākie aizvien ir vislabsirdīgākie? — lai it kā nejauši pavirzītos ar savu zirgu man tuvāk un pačukstētu:

—   Neņem to pie sirds! Tā var katram gadīties.

Bet viņam, krietnajam puisim, neveicas. Es viņam skarbi uzkliedzu: r

—   Raizējies, lūdzams, pats par sevi! — un strauji pa-

griežu zirgu. Sajā mirklī es pirmoreiz mūžā pats savā sirdī izjutu, cik nesmalk'jūtīgi var aizskart ar līdzjūtību. Pirmoreiz un par vēlu.

Atmest ar roku! Visam atmest ar roku! — es domāju, kamēr mēs jājam atpakaļ uz pilsētu. Prom, tikai prom, kaut kur prom, kur neviens tevi nepazīst, kur būsi brīvs no visa un visiem! Aiziet, tikai aiziet, aizbēgt, aizmukt! Nevienu vairs neredzēt, lai neviens tevi vairs nedievina, lai neviens tevi vairs nepazemo! Prom, tikai prom! — neapzināti šis vārds skan vienā ritmā ar zirga rikšiem. Kazarmās ātri pasviežu pavadu kādam ulānam un tūlīt atstāju pagalmu. Šodien neiešu uz virsnieku klubu — negribu, ka mani izzobo, un vēl mazāk, ka man jūt līdzi.

Bet, kurp doties, to īsti nezinu. Man nav nekas padomā, man nav nekāda mērķa:-savās abās pasaulēs — gan iekšējā, gan ārējā — es biju kļuvis pats sev neciešams. Tikai prom, tikai prom, sita pulss, tikai prom, tikai prom, dunēja deniņos. Tikai prom, kaut vai kur, prom, prom no šīs nolādētās kazarmas, prom no šīs pilsētas! Prom pa neciešami pretīgo galveno ielu un tad tālāk, tikai tālāk! Bet pēkšņi pavisam tuvu man kāds sirsnīgi uzsauc «servus». Negribot paraugos turp. Kas mani svejcina tik draudzīgi? Kāds slaidi noaudzis kungs civilģērba, bridža biksēs, pelēkos sporta svārkos un. skotu cepuri galvā? Neatceros, ka es viņu jebkad būtu redzējis. Svešais kungs stāv blakus automobilim, ap kuru, āmurus klaudzinādami, rosās divi mehāniķi zilos virsvalkos. Bet nu svešais nāk man klāt, manu samulsumu acīmredzot nemaz nemanīdams. Tas ir Balinkejs, ko esmu redzējis vienmēr tikai uniformā.

—   Kaste atkal čupā, — viņš smiedamies saka un pamāj, uz auto, — tā notiek katrā braucienā. Manuprāt, paies vēl savi divdesmit gadi, līdz uz šo parkšķi varēs droši paļauties. Labāk taču bija braukt ar mūsu vecajiem, mīļajiem zirdziņiem, par tiem mēs vismaz kaut ko sajēdzām.

Nevilšus izjūtu dziļas simpātijas pret šo svešo cilvēku. Katra viņa kustība ir droša un moža, silto acu skatiens bezrūpīgs un pārgalvīgs. Un gandrīz vai tūlīt pēc viņa negaidītā sveiciena man iešaujas prātā: šim cilvēkam tu varētu uzticēties. Un tūlīt pirmajai domaiseko jau vesela virkne citu — satraukuma brīžos mūsu smadzenes spēj darboties ļoti ātri. Balinkejs ir civilā apģērbā, viņš ir pats

savs kungs. Viņam dzīvē gājis apmēram tāpat kā man. Viņš palīdzējis Ferenca svainim, viņš katram labprāt palīdz — kādēļ gan viņš nevarētu būt izpalīdzīgs arī man? Nespēju ne atgūties, kad visa šo zibenīgo domu ņirbošā, vizošā virkne jau kļuvusi par pēkšņu nodomu. Saņemu dūšu un pieeju Balinkejam tuvāk.

—   Piedodiet, — saku un pats brīnos, ka spēju tik brīvi runāt. — Varbūt jums būtu minūtes piecas laika ar mani parunāties?

Viņš ir mazliet pārsteigts, bet tad smaidā pazib balti zobi.

—  Ar lielāko prieku, mīļais Hof… Hof. 4 .

—   Hofmillers, — es piebilstu.

—   Esmu tavā rīcībā. Kā man varētu nebūt laika parunāt ar biedru! Vai iesim uz restorānu vai augšā manā istabā?

—   Labāk augšā, ja tev vienalga, un nudien tikai uz piecām minūtēm. Es tevi ilgi neaizkavēšu.

—   Bet cik ilgi vien vēlies. Kamēr to grabažu salabos, šā vai tā paies vēl kāda pusstunda. Tikai diez cik omulīgi tur augšā pie manis nav. Viesnīcnieks vienmēr man piedāvā labu istabu apakšstāvā, bet esmu sentimentāls un vēlos vienmēr to pašu veco, kopš seniem laikiem pazīstamo. Es kādreiz tur … nu nerunāsim par to.

Mēs uzejam augšā. Patiešām tādam bagātam vīram šāda istaba pārāk vienkārša. Viena gulta, skapja nav, atzveltņa nav; ir tikai divi necili salmu pinuma krēsli, kas nolikti starp logu un gultu. Balinkejs izņem no kabatas zelta etviju un piedāvā man cigareti, un man kļūst brīnum viegli ap sirdi, kad viņš bez aplinkiem saka:

—   Nu, mīļo Hofmiller, ar ko varu tev pakalpot?

Tikai labi īsi un ātri, es nodomāju — un skaidri un gaiši pasaku:

—   Es, Balinkej, lūgšu tev padomu. Gribu aiziet no dienesta un doties uz Austriju. Varbūt tu man vari palīdzēt?

Balinkejs pēkšņi kļūst nopietns. Viņa sejā ievelkas ass vaibsts. Viņš nomet cigareti.

—  Muļķības — tāds puisis kā ‘tu? Kas tev iešāvies prātā?

Bet mani piepeši sagrābusi spīva apņēmība. Jūtu, ka mans lēmums, par ko pirms minūtēm desmit nemaz vēl nedomāju, kļuvis tēraudciets un nelokāms.

—  Mīļais Balinkej, — es saku tik lakoniskā tonī, kas noraida jebkuru iebildumu, — esi tik labs un neprasi man nekādu paskaidrojumu. Katrs pats zina, ko viņš grib un ko viņam vajag. No rtialas raugoties, to neviens nevarēs saprast. Tici, ka man tagad jāpārvelk visam svītra.

Balinkejs pētījoši palūkojas uz mani. Laikam viņš jūt, ka es to nesaku pa jokam.

—   Es negribu iejaukties tavā dzīvē, bet vari man ticēt, Hofmiller, — tu rīkojies aplam. Tu neaptver, ko dari. Tev, manuprāt, tagad ir divdesmit pieci vai divdesmit seši gadi un virsleitnanta pakāpe nav vairs aiz kalniem. Bet tas tomēr ko nozīmē. Te tu esi leitnants, te tu kaut kas esi. Bet tai brīdī, kad tu sāksi visu no jauna, pats pēdējais plikadīda un nožēlojamākais bodes zellis būs pārāks par tevi tāpēc vien, ka viņš nestiepj uz muguras sev līdzi tādu nastu kā mēs — visu mūsu muļķīgo aizspriedumu nastu. Tici man, ja mūsējais novelk mundieri, tad viņš vairs nav tas, kas bijis senāk, un es lūdzu tev tikai vienu: nepievilies ar to, ka man izdevies tikt uz zaļa zara. Tā bija tīrā nejaušība, kāda gadās tikai vienam no simtiem un tūkstošiem; un es nemaz negribu zināt, kas šodien noticis ar tiem citiem, kam dievs kungs nav tik žēlīgi sniedzis palīdzīgu roku kā man.

Viņa noteiktie vārdi skanēja pārliecinoši. Bet es jutu, ka nedrīkstu padoties.

—   Es jau saprotu, — piekritu viņam, — ka tas ir gājiens uz leju. Bet man nekavējoties jātiek prom un tāpēc nav citas izvēles. Esi tik labs un necenties mani atrunāt! Nekas īpašs es neesmu, to skaidri zinu,arī mācījies neko īpašu neesmu, bet, ja tu patiešām gribētu mani kur ieteikt, varu apsolīt, ka nedarīšu tev kaunu. Zinu, ka neesmu pirmais, kam esi palīdzējis; — arī Ferenca svainim tu pagādāji darbu.

—   Jonasam, — Balinkejs teica, nicīgi pasizdams knipi, •— bet, lūdzu, vai tu Zini, kas viņš bija? Sīks provincēs ierēdnītis. Tādam ir viegli palīdzēt. To tik vajag pārsēdināt no viena plaukta uz citu, mazliet labāku, un viņam liksies, ka ir vai pats kungs dievs. Tam vienalga, kādas bikses valkā, — ne pie kā labāka viņš nav pieradis. Bet sameklēt kaut ko tādam, kam reiz mirdzējusi zvaigznīte uz svārku apkakles, — tā ir pavisam cita lieta^ Nē, mīļais Hofmiller, augšējie stāvi vienmēr jau aizņemti. Kas grib sākt privāto dzīvi, tam jāsāk no apakšstāva un pat no j^agrabarkur nesmaržo vis pēc rozēm.

—   Man vienalga.

Laikam pateicu to ļoti spīvi, jo Balinkejs uzmeta man pirmajā brīdī ziņkārīgu un pēc tam dīvaini stingu skatienu, it kā raugoties no tāluma. Beidzot viņš pavirzījās ar sēdekli man tuvāk un uzlika plaukstu uz manas rokas.

—   Hofmiller, es neesmu tavs aizbildnis un netaisos tevi rāt, bet tici biedram, kas to visu izjutis uz savas ādas: nepavisam nav vienalga, ja tu vienā rāvienā nobrauc no sava virsnieka zirga segliem tieši iekšā dubļos… to saka tev tāds, kas te, šajā mazajā, necilajā istabiņā, kādreiz nosēdējis no pulksten divpadsmitiem dienā līdz vakara tumsai un tāpat gribējis sev iestāstīt, ka «tas man vienalga». īsi pirms divpadsmitiem es nodevu raportu. Virsnieku klubā pie pārējiem man negribējās vairs sēdēt un civilā apģērbā gaišā dienas laikā nepatika staigāt pa ielām. Tā nu paņēmu viesnīcā istabu — un te es gaidīju, kamēr satumst, lai neviens līdzjūtīgi nenoskatītos, kā Balinkejs laižas lapās, ģērbies noplukušos, pelēkos svārkos, ar vecu cepuri galvā. Jā, es stāvēju pie loga — tieši pie šī paša loga un vēlreiz noskatījos lejā uz ielu. Tur pastaigājās pulka biedri uniformās — lepni, stalti un brīvi, katrs kā mazs dievs, un katrs apzinājās, kas viņš ir un kur viņa vieta. Tikai tad es sapratu, ka esmu pats pēdējais mēsls šai pasaulē; jutos tā, it kā reizē ar uniformu būtu novilcis arī savu ādu. Tagad tu, protams, domā: blēņas, vai nav vienalga, kādas tev drānas — zilas, melnas vai pelēkas — un vai tu pastaigājies ar zobenu vai lietussargu. Bet vēl tagad es atceros, kāds trieciens tas man bija, kā es toreiz naktī aizlavījos līdz stacijai; uz stūra man pagāja garām divi ulāni un nesveicināja. Un kā tad es pats iestiepu nelielo koferi trešās klases vagonā un sēdēju starp sasvīdušām zemniecēm un strādniekiem — jā, es labi zinu, ka tas viss ir muļķīgi un aplam un mūsu tā saucamais kārtas gods ir tīrās blēņas, bet pēc četriem karaskolā un astoņiem pulkā aizvadītiem gadiem tas jau mums ir asinīs. Pirmajā laikā tu jūties kā kroplis vai kā sejā izķēmots. Lai dievs tevi pasargā, un kaut tev nenāktos visu to izbaudīt! Ne par kādu naudu nevēlētos vairs piedzīvot tādu vakaru kā toreiz, kad, mezdams līkumu katrai laternai, bēgu prom no šejienes uz staciju. Un turklāt tas bija tikai sākums.

*— Bet, Balinkej, taisni tādēļ gribu doties tālu prom, ka tur nebūs tā kā te un ka tur neviens mani nepazīs.

—   Tieši tāpat es toreiz teicu, tieši tāpat domāju, Hofmiller! Tikai tālu prom, lai visu izdzēstu no atmiņas — tabula rasa\ Labāk būt zābaku spodrinātājam vai trauku mazgātājam Amerikā — ar to, pēc avīžu ziņām, ir sākuši slaveni miljonāri! Bet, lai tiktu uz turieni, Hofmiller, arī vajag krietni daudz naudas, un to tu vēl neapjēdz, ko tādam kā tu nozīmē muguru klanīt! Kolīdz vecs ulāns neredz uz apkakles zvaigznītes, viņš neprot vairs kārtīgi stāvēt uz savām kājām un nepavisam runāt tā, Kā parasts senāk., Bikls un samulsis viņš sēž savu labāko draugu pulkā, un, tikko vajag ko palūgt, tā lepnums neļauj atvērt muti. Jā, mīļais, es toreiz visu ko pieredzēju — gan kaunu, gan pazemojumus, par to nemaz negribas domāt, un par to es vēl nekad nevienam neesmu stāstījis.

Balinkejs bija piecēlies kājās un spēji sakustināja plecos rokas, it kā piepeši svārki viņam būtu kļuvuši pārāk šauri. Negaidot viņš pagriezās pret mani.

—   Starp citu, tev es varu to mierīgi pastāstīt. Jo šodien vairs nekaunos, un varbūt tev nāktu tikai par labu, ja īstā laikā tevi atmodinātu no tā, ko redzi romantiskā gaismā.

Viņš atkal apsēdās un pievirzījās man tuvu klāt.

-— Droši vien tu esi dzirdējis stāstu par to, cik bagātu lomu es izvilku, proti, kā es Seferda viesnīcā iepazinos ar savu sievu? Zinu, ka viņi to izbazūnējuši pa visiem pulkiem un tik labprāt liktu nodrukāt lasāmgrāmatā ar virsrakstu «Virsnieka X varoņdarbs». Nu, tik varonīgi tas viss nemaz nebija, tikai viena daļa no šī stāsta ir patiesa, proti, tas, ka es ar viņu tiešām iepazinos Šeferda viesnīcā. Bet, kā iepazināmies, to zinām tikai mēs abi, un viņa, tāpat kā es, nevienam neko nav stāstījusi. Es tev to stāstu tikai tādēļ, lai tu saprastu, ka tādiem kā mums dzīve nav nekāds rožu dārzs … Tātad īsi un aši: kad es ar viņu Seferda viesnīcā iepazinos, es biju tur — bet tagad neizbīsties! — es biju tur viesmīlis, jā, mīļais, pavisam parasts, necils viesmīlis, kas apkalpo pie galda. Aiz prieka, protams, nebiju tas kļuvis, bet gan aiz muļķības, aiz nožēlojama pieredzes trūkuma. Nabadzīgajā pansijā, kur es Vīnē biju apmeties, dzīvoja kāds ēģiptietis, un šis puisis man bija sastāstījis, ka viņa svainis esot Kairas karaliskā polokluba vadītājs un, ja es viņam došot divsimt mārku lielu komisijas naudu, tad viņš mani iekārtošot tur darbā par treneri.

Svarīga nozīme esot labām manierēm un labai slavai; nu, poloturnīrā es vienmēr biju pirmais, un atalgojums, ko viņš man minēja, bija lielisks — trīs gados es varēšot pietiekami saraust, lai pēc tam uzsāktu kaut ko prātīgāku. Turklāt Kaira taču atrodas tālu, polospēlē ir izdevība tikties ar ievērojamiem cilvēkiem. Tā nu es ar sajūsmu piekritu. Negribu tevi garlaikot, stāstīdams, cik durvju man vajadzēja virināt un cik mulsu atrunu dzirdēt no tā dēvētajiem vecajiem draugiem, kamēr es sagrabināju pāris simtu kronu pārbraucienam un apģērbam, — tādam aristokrātiskam klubam taču nepieciešama fraka un jātnieka uzvalks, jāparādās kā nekā pieklājīgā izskatā. Lai gan braucu starpklājā, tomēr naudas atlika sasodīti maz. Kairā man kabatā žvadz vairs tikai septiņi piastri — un, kad piezvanu pie karaliskā polokluba durvīm, manī, pretī iznācis, blenž nēģerpuika un apgalvo, ka viņš tādu Efdopulosa kungu nepazīstot un par tādu svaini neko neesot dzirdējis; viņiem nevajagot treneri, un vispār poloklubu drīz slēgšot; nu tev ir skaidrs, ka šis ēģiptietis, nožēlojams nelietis, bija man, nejēgam, izkrāpis divsimt kronu un es^nebiju atradis par vajadzīgu pieprasīt, lai viņš parāda svaiņa vēstules un telegrammas. Jā, mīļais Hofmiller, pret tādiem blēžiem mēs esam bezspēcīgi, turklāt tā nebija pirmā reize, kad iekļuvu nelaimē, darbu meklējot. Bet toreiz es biju galīgi sprukās. Jo nu atrados uz ielas Kairā, kur nevienu nepazinu, un kabatā man bija tikai septiņi piastri; turklāt te valdīja ne vien karstums, bet arī briesmīga dzīves dārdzība. Nestāstīšu tev, kā es tur tiku dzīvojis un no kā pārticis pirmajā nedēļā; pats brīnījos, kā kaut ko tādu var izturēt. Cits, zini, manā vietā būtu gājis šādā gadījumā uz konsulātu un izdiedelējis, lai viņu pa etapu sūta atpakaļ. Bet tur jau ir tas āķis, ka tādi kā mēs to nespējam izdarīt. Mēs nespējam sēdēt priekšistabā uz viena sola ar ostas strādniekiem un no darba atlaistām virējām, mēs nespējam panest skatienu, ar kādu uz mums noraugās sīks konsulāta ierēdnelis, izburtodams pasē ierakstu «barons Balinkejs». Labāk tad nomirt badā; tāpēc vari iedomāties, cik laimīgs jutos šai nereizē, kad nejauši uzzināju, ka Šeferda viesnīcā uz laiku vajadzīgs viesmīlis. Un, tā kā man bija fraka, pat gluži jauna (pārdevis jātnieka uzvalku, ieguvu . naudu iztikai pirmajās dienās), un es mācēju franču valodu, tiku visžēlīgi pieņemts pārbaudei. Nu, no malas raugoties, viss izskatās gluži ciešami: tu stāvi tur spodri baltā

krūtežā, klāj galdu un apkalpo, un atstāj patīkamu iespaidu; bet, kad tu kopā ar diviem citiem guli mazā jumtistabiņā zem saules nokaitēta jumta, kur tūkstošiem blusu un blakšu, un kad rītos visiem trim pēc kārtas jāmazgājas skārda bļodā, un kad tavu roku apdedzina pasniegtā dzeramnauda un tā joprojām, tad … nu nerunāsim vairs par to. Pietiek, ka es to esmu pieredzējis, pietiek, ka es to esmu izbaudījis.

Un tad sastapu savu nākamo sievu. Viņa nesen kā bija kļuvusi atraitne un ar savu māsu un svaini atbraukusi uz Kairu. Un viņas svainis bija tik nejauks tips, kādu tu nemaz nevari iedomāties, — izplūdis, resns, uzblīdis, nekaunīgs, un kaut kas manī viņu kaitināja. Varbūt es viņam likos pārāk elegants, varbūt nebiju pietiekami zemu muguru locījis viņa priekšā, un tad reiz gadījās, ka neatnesu viņam īsti laikā brokastis, un viņš man uzbļāva: «Tūļa tāds!…» Bet, ja esi bijis virsnieks, tad, zini, tas jau ir asinīs: nepaguvu ne apdomāt, kad jau saslējos kā satramdīts zirgs, — cik tur trūka, un es viņam būtu gāzis ar dūri pa seju. Nu — pašā pēdējā brīdī tomēr savaldījos, jo dīvainā kārtā man tomēr šī viesmīļa loma vienmēr bija likusies kā maskarāde, un — es pat nezinu, vai tu to spēsi saprast, — nākošajā mirklī sajutu it kā sadistisku prieku par to, ka man, Balinkejam, taga<jl jāpacieš tādas pretīgas sieru tirgoņa izdarības. Tā nu es paliku rāmi stāvot un viņam pat drusku uzsmaidīju, bet, zini, mazliet augstprātīgi, savilcis mutes kaktiņus, tā ka vīrelis kļuva zaļš aiz dusmām,-jo viņš bija nomanījis, ka esmu savā ziņā pārāks par viņu. Kad pavisam mierīgi devos ārā no istabas, turklāt vēl īpaši ironiski paklanoties, viņš vai sprāga aiz niknuma. Taču mana sieva, proti — mana tagadējā sieva bija tur klāt. Arī viņa saspringti vēroja, kas starp mums abiem norisinās, un, redzot manu sašutumu, viņa droši vien noskārta, kā pati man vēlāk atzinās, ka vēl nekad dzīvē neviens pret mani nav atļāvies tā izturēties. Viņa iznāca man pakaļ koridorā un sacīja, ka svainis laikam esot bijis mazliet nervozs, lai es neņemot to ļaunā, — nu, un lai tu, mīļais, zinātu visu patiesību, — viņa pat mēģināja slepus iebāzt man kabatā banknoti, lai visu izlīdzinātu.

Kad atteicos pieņemt naudu, viņa laikam jau atkal nomanīja, ka viesmīļa lomā es īsti neiederos. Ar to viss arī būtu beidzies, jo es šais pāris nedēļās jau biju sadabūjis pietiekamu summu, lai varētu atgriezties mājup un man nevajadzētu diedelēties konsulātā. Es devos turp tikai tāpēc, lai dabūtu izziņu. Un tad man nāca talkā nejaušība — tāda nejaušība, kas tāpat kā viena pilna loze gadās starp simtiem tukšo: cauri priekšistabai tieši tobrīd iet konsuls, un tas nav neviens cits kā Elemers Juhačs, ar ko diez cik reižu esmu sēdējis kopā žokejklubā. Nu — viņš mani tūdaļ apkampj un ielūdz savā klubā; un atkal tikai nejaušības dēļ — tātad nejaušība plus nejaušība, es tev to stāstu tikai tālab, lai tu saprastu, cik daudzām dīvainām nejaušībām bija jāsastopas, lai tādus kā mūs izvilktu no dubļiem, — tur bija ieradusies mana tagadējā sieva. Kad Elemers viņu iepazīstina ar mani kā savu draugu, viņa nosarkst līdz matu galiem. Bez šaubām, viņa mani tūlīt bija pazinusi un jutās briesmīgi neērti dzeramnaudas dēļ. Es uzreiz manu, ka viņa ir cēlsirdīga, krietna sieviete, jo viņa neizliekas, ka neko neatcerētos, bet atklāti un godīgi visu atzīst. Pārējais nokārtojās ātri, te nav nemaz sīkāk jāstāsta. Bet vari man droši ticēt, ka tāda apstākļu sagadīšanās nenotiek katru dienu, un, lai gan man ir nauda un sieva, par kuru dievam ik dienas tūkstoškārt pateicos, , es nevēlētos otrreiz pieredzēt to, ko esmu pieredzējis.

Neviļus pastiepu Balinkejam roku.

—   Es tev sirsnīgi pateicos, ka brīdināji mani. Tagad vēl labāk apzinos, kas mani sagaida. Bet es vēlreiz saku — man cita ceļa nav. Vai tiešām tu nekā nevari man palīdzēt? Jūsu īpašumā taču ir lieli uzņēmumi.

Balinkejs mirkli klusēja, tad līdzjūtīgi nopūtās.

—   Nabaga zēn, ir gan tev pamatīgi iegriezuši, — bet nebīsties, es tevi netincināšu, tāpat jau pietiekami*saprotu. Ja nu ir tiktāl, tad nekāda pierunāšana vai atrunāšana vairs nelīdz. Tad jārīkojas kā labam biedram, tāpēc vari būt drošs, ka darīts tiks viss. Tikai vienu tev, Hofmiller, teikšu — tik prātīgs taču tu būsi un neiedomāsies, ka es varu tevi pie mums tūlīt ielikt siltā, labā vietā. Tā nedara nevienā kārtīgā uzņēmumā, jo tas tikai saniknotu citus, ja kāds svešs ne par šo, ne to tiktu augstāk par viņiem. Tev būs jāsāk no paša vienkāršākā, varbūt jānosēž pāris mēnešu kantorī un jānoņemas ar muļķīgiem rakstudarbiem, līdz būs iespējams aizsūtīt tevi uz plantācijām vai izgudrot ko citu, Katrā ziņā, kā jau teicu, darīšu, ko varēšu. Rīt mēs abi ar sievu aizbrauksim, astoņas līdz desmit dienas padzīvosim. Parīzē, tad pāris dienu būsim Havrā un Antverpenē, kur pārbaudīsim aģentūru darbu. Bet tieši pēc

trim nedēļām atgriezīsimies, un es tūlīt no Roterdamas tev rakstīšu. Neraizējies — es neaizmirsīšu! Uz Balinkeju vari paļauties.

—   Es zinu, — atbildēju, — un esmu tev pateicīgs.

Bet Baliiļkejs laikam saklausīja manos vārdos vieglu vilšanos (droši vien viņš bija ko līdzīgu piedzīvojis, jo tikai tas, kurš pats pieredzējis ko tādu, uztver mazāko niansi balss noskaņā).

—   Vai… vai varbūt tas tev ir jau par vēlu?

—   Nē, — es vilcinādamies atteicu, — ja es zinu, ka tas ir droši, tad, protams, ne. Bet… bet labāk man būtu, ja . ,♦

Balinkejs brītiņu pārdomāja.

—  Vai, piemēram, šodien tev nebūtu laika? … Mana sieva šodien vēl ir Vīnē, un uzņēmums tomēr pieder viņai, nevis man, izšķirošo vārdu saka viņa.

—   Pats par sevi saprotams, esmu brīvs, — es steidzīgi atbildēju. Man pēkšņi iešāvās prātā, ka pulkvedis šodien vairs nebija gribējis redzēt manu «ffzionomiju».

—   Bravo! Lieliski! Tad taču visprātīgāk būs, ja tu brauksi manā «parkšķī» mums līdzi! Blakus šoferim vieta brīva. Aizmugurē vietas nepietiek, jo esmu uzaicinājis braukt savu veco draugu baronu Lajošu ar ģimeni; viņš ir vietējais. Un pulksten piecos būšu pie Bristoles viesnīcas; tūliņ aprunāsimies ar manu sievu, un viss būs kārtībā; viņa nekad nav teikusi «nē», ja esmu lūdzis ko darīt draugu labā.

Paspiedu Balinkejam roku. Mēs devāmies lejņp pa kāpnēm. Mehāniķi jau bija novilkuši zilos virsvalkus, auto stāvēja sagatavots braucienam; pēc dažām minūtēm mēs jau rībinājām prom pa šoseju.

Ātrums, šķiet, apskurbina cilvēku vienlaicīgi gan fiziski, gan garīgi. Tikko mašīna izparkšķināja no ielām plašajos laukos, mani pārņēma dīvaina atvieglojuma sajūta. Šoferis brauca ar pilnu ātrumu. Koki un telegrāfa stabi it kā slīpi nocirsti gāzās atpakaļ, ciemos mājas kā miglainā fotogrāfijā iestreipuļoja cita citā, balti jūdžu akmeņi izlēca uz ceļa un atkal pazuda, iekams bija iespējams izlasīt ciparus uz tiem, un pēc brāzmojošā vēja, kāds sitās man sejā* es noskārtu, cik pārgalvīgā ātrumā mēs traucamies uz priekšu. Bet varbūt vēl lielāks bija mans izbrīns par to ātrumu, ar kādu mana paša dzīve auļoja uz priekšu: kādi tik lēmumi nebija pieņemti šai pāris stundās! Taču parast! starp drošu vēlēšanos, ko modina vēl nenoteikts nodoms, un galīgu tās īstenošanu plūst un virmo neskaitāmas tikko uztveramu pretrunīgu jūtu nianses, un mūsu sirds rod dziļi slēptu prieku, kautri parotaļājoties ar lēmumiem, par kuru pilnveidošanu tā vēl nav izšķīrusies. Taču šoreiz viss bija nācis pār mani pasakainā ātrumā, un, tāpat kā aiz klabošā auto uz neatgriešanos nebūtībā ievirmuļoja ciemi, ceļi, koki un pļavas, tā pēkšņi izgaisa viss, kas līdz šim bija mana ikdienas dzīve, — kazarmas, karjera, biedri, Kekesfalvas, pils, mana istaba, visa mana šķietami drošā un nokārtotā eksistence. Viena vienīga stunda bija pilnīgi pārgrozījusi manu iekšējo pasauli.

Pussešos piebraucām pie Bristoles viesnīcas pamatīgi izkratīti, noputējuši un tomēr no brāzmojošā vēja brīnišķīgi atsvaidzināti.

—   Tāds tu nevari iet augšā pie manas sievas, — Balinkejs teica man uzsmaidīdams. — Tu izskaties tā, it kā par tevi būtu izkratīts vesels miltu maiss. Un varbūt vispār būs labāk, ja parunāšu viens pats ar viņu, tad varēšu visu pasacīt daudz atklātāk un tu nejutīsies neērti. Visprātīgāk būtu, ja tu tagad ietu uz ģērbtuvi, pamatīgi nomazgātos un pasēdētu bārā. Es pēc īsa brītiņa ieradīšos un pastāstīšu, kā būs veicies. Un neraizējies. Gan es izkārtošu visu tā, kā tu vēlies.

Patiešām viņš man nelika ilgi gaidīt. Pēc piecām minūtēm viņš jau smaidīdams ienāca bārā.

—   Nu, vai es neteicu, — viss kārtībā, proti, ja tas tevi apmierina. Apdomāšanās laiks neierobežots, un atteikties vari katrā laikā. Mana sieva nudien ir gudra — viņa atkal reiz izdomājusi visprātīgāko, kas vien iespējams. Tātad: tu nekavējoties dosies uz kuģi — galvenokārt, lai mācītos valodas un paraudzītos, kas notiek tur viņā pusē. Tevi nozīmēs kasierim par palīgu, tu dabūsi formas ģērbu, ēdīsi pie virsnieku galda, brauksi vairākkārt uz Holandes Indiju un palīdzēsi kancelejas darbos. Pēc tam mēs tev pagādāsim vietu — vai nu šeit, vai aiz okeāna, kā nu tev pašam patiks, — sieva man to stingri apsolīja.

*— Es patei.,,

—Nav ko pateikties. Tas taču bija pats par sevi saprotams, ka tev palīdzēšu. Bet vēlreiz tev, Hofmiller, teikšu — iepriekš vēl labi apdomā! Ja vēlies, vari braukt jau parīt un pieteikties uz kuģa, es noteikti telegrafēšu direktoram,

lai viņš atzīmē tavu vārdu; protams, labāk būtu, ja tu pa nakti vēl pama.tīgi visu pārdomātu; man gan patiktu, ja tu paliktu pulkā, bet chacun ā son goutK Kā jau teicu — ja tu nāc, tad nāc vien, un, j a ne, mēs par tevi nežēlosimies … Tātad, — viņš sniedza man roku, — jā vai nē, kā nu tu pats izlem; es nudien esmu priecīgs tev palīdzēt. Servus.

Es lūkojos uz šo cilvēku, ko man bija atsūtījis liktenis, gaužām aizkustināts. Ar apbrīnojamu vieglumu viņš bija atbrīvojis mani no pašas smagākās nastas — no lūgumiem un vilcināšanās, un mokošām šaubām pieņemt noteiktu lēmumu, tā ka man atlika vairs tikai nokārtot sīku formalitāti: uzrakstīt atlūgumu. Tad varēšu justies brīvs un glābts.

Tā sauktais «kancelejas papīrs» — priekšrakstam atbilstoša, sīki līdz milimetram izmērīta noteikta formāta lapa — Austrijā laikam bija gan civilās, gan militārās pārvaldes aparāta pats nepieciešamākais rekvizīts. Katrs iesniegums, katrs oficiāls raksts, katrs ziņojums tika rakstīts uz šās kārtīgi nogrieztās papīra lapas, kas ar savu noteikto formu krasi nošķīra visu oficiālo no privātā; miljoniem un miljardiem šādu lapu, kas kaudzēm sakrautas kancelejās, kādreiz būs vienīgās liecinieces, kuras sniegs ziņas par dzīvi un ciešanām Habsburgu monarhijas laikā. Neviens ziņojums netika atzīts par pareizu, ja tas nebija rakstīts uz šādas baltas, četrstūrainas lapas, un tā nu mans pirmais darbs bija tuvākajā tabakas pārdotavā nopirkt divas lapas un piedevām arī ^ā saukto «sliņķi» — līnijotu papīru, ko palikt zem lapas, kā arī piemērotu aploksni. Nu tik vēl pāri ielai uz kafejnīcu, uz vietu, kur Vīnē tiek kārtots itin viss — gan paši nopietnākie, gan pārdrošākie darījumi. Pēc divdesmit minūtēm — pulksten sešos iesniegums būs jau uzrakstīts; es atkal būšu brīvs, pilnīgi brīvs.

Ar baismīgu skaidrību — jo tas taču bija pats izšķirīgākais lēmums manā līdzšinējā dzīvē — es atceros katru sīkumu šai satraucošajā notikumā: gan mazo, apaļo marmora galdiņu pie stūra loga Ringa ielas kafejnīcā, gan mapi, uz kuras es atlocīju lapu, gan arī to, kā ar nazi rū-

pīgi izgludināju ielocījuma vietu, lai lapa būtu pilnīgi gluda. Vēl tagad skaidri, it kā fotogrāfijā redzu tumšzilo, mazliet ūdeņaino tinti, un, kad rakstu pirmos burtus, mani kāds it kā mudināt mudina piešķirt tiem vajadzīgo gludumu un patētisku skaidrību, jo jūtu sevī vēlēšanos īpaši labi veikt savu pēdējo militāro pienākumu; tā kā saturs bija negrozāmi formāls, tad pierādīt, cik svinīgā noskaņā rakstu ziņojumu, varēju vienīgi ar sevišķi skaidru un glītu rokrakstu.

Bet es paguvu pabeigt tikai dažas rindas, kad jau iegrimu dīvainā sapņainībā. Pārstāju rakstīt un sāku iztēloties, kā viss noritēs rīt, kad mans iesniegums nokļūs kancelejā. Vispirms kancelejas feldfēbeļa pārsteigtais skatiens, tad jaunāko rakstvežu izbrīnītā sačukstēšanās — ne jau katru dienu gadījās, ka leitnants pamet vietu pulkā; tad iesnieguma lapa iet oficiālo ceļu no istabas uz istabu, kamēr nonāk līdz pulkvedim; es pēkšņi iztēlojos viņu gaužām skaidri — kā viņš uzliek pensneju uz tālredzīgajām acīm, kā apjūk, izlasot pirmos vārdus, un tad, kā allaž, nesavaldīgi cērt dūri uz galda; rupjais vīrs ir pārāk pier.adis, ka viņa padotie, kurus viņš aplej dubļiem no galvas līdz kājām, lien aiz laimes vai uz vēdera, ja viņš nākamajā dienā kaut ar vienu vienīgu familiāru vārdu liek saprast, ka negaiss pāri. Bet šoreiz viņš attaps, ka saticies ar stūrgalvi, ar leitnantu Hofmilleru, kas neļauj sev uzbļaut. Un, ja vēlāk kļūs zināms, ka Hofmillers aiziet no pulka, tad divdesmit vai trīsdesmit galvas neviļus pasliesies aiz brīnumiem. Pulka biedri klusībā nodomās: «Vai tu velns, tas tik ir puisis! Neļauj vis sevi apcelt. Pulkvedim Bubenčika kungam tas būs briesmīgi nepatīkami — noteikti neviens nav ar tādu cieņu atvadījies no pulka, cik man zināms, vēl neviens nav tik pieklājīgi novilcis uniformu.»

Es nekaunos atzīties, ka pa to laiku, kamēr visu tā iztēlojos, mani bija pārņēmusi dīvaina pašapmierinātība. Lai ko mēs darītu, visvairāk mūs tomēr skubina darboties godkārība, un it īpaši vāja rakstura cilvēki viegli padodas kārdinājumam veikt kaut ko tādu, kas, no malas raugoties, liekas spēka, drosmes un noteiktības pierādījums. Nu man pirmoreiz bija radusies izdevība saviem biedriem likt saprast, ka pats sevi cienu, ka esmu īsts vīrs. Rakstīju aizvien ātrāk un ātrāk un aizvien enerģiskāk vilku spalvu, kā man pašam likās, līdz beidzot uzrakstīju divdesmit rindas;

tas, kas sakuma šķita vienīgi nepatīkams pienākums, piepeši kļuva pašam īsts baudījums.

Nu vēl tikai paraksts — tad viss bija kārtībā. Pametu acis uz pulksteni: pusseptiņi. Tagad jāpasauc viesmīlis un jāsamaksā. Tad vēl reizi — pēdējo reizi pastaiga formas ģērbā pa Ringa ielu, un pēc tam ar nakts vilcienu mājup. Rīt no paša rīta papīrs jānodod, lai nekas vairs nav atsaucams; sāksies jauna dzīve.

Tā nu es paņēmu iesniegumu, salocīju vispirms gareniski, tad šķērsām, lai liktenīgo dokumentu kārtīgi varētu iebāzt krūškabatā. Sajā mirklī notika kaut kas negaidīts.

Notika tā: tai mirklī, kad es droši, pašapzinīgi, pat priecīgi (jo katrs izpildīts darbs iepriecina) diezgan prāvā formāta aploksni liku krūškabatā, mani kaut kas čaukstošs kavēja to izdarīt. «Kas tur varētu būt?» man neviļus ienāca prātā, un es pataustīju kabatā. Bet tūdaļ atrāvu pirkstus, it kā tie pirmāk nekā es pats būtu atskārtuši, kas tur slēpjas. Tās bija Edītes vēstules — abas vakardienas vēstules, gan pirmā, gan otrā.

Es nevaru tieši pateikt, kāda sajūta mani sagrāba, pēkšņi visu atceroties. Liekas, mani pārņēma ne tik daudz izbailes, drīzāk gan neizsakāms kauns. Šajā mirklī it kā izklīda migla vai, pareizāk sakot, man pašam it kā migla nokrita no acīm.

Es uzreiz atģidos, ka viss, ko es beidzamajās stundās biju darījis un domājis, bija gluži aplam: gan dusmas par savu izgāšanos, gan arī lepošanās ar to, ka drosmīgi pametu pulku. Ja es laidos lapās, tad tas taču nenotika tālab, ka pulkvedis bija mani strostējis (tas taču atgadījās vai ik nedēļu); īstenībā es bēgu no Kekesfalvām, bēgu prom pats no saviem meliem, prom no savas atbildības; es muku, jo nevarēju paciest, ka mani mīl pret paša gribu. Tāpat kā nāvei nolemts cilvēks, nejauši juzdams zobu sāpes, aizmirst savas īstās, mokošās, neglābjamās ciešanas, tāpat es biju aizmirsis (vai biju gribējis aizmirst) to, kas mani īstenībā nomāca, to, kas mani padarīja gļēvu un lika bēgt, un savu vēlēšanos doties prom es motivēju ar sīko un patiesībā nenozīmīgo neveiksmi apmācību laukumā. Bet nu es sapratu: tā nebija varonīga atvadīšanās aizvainota goda dēļ. Tā bija gļēva un nožēlojama bēgšana.

Bet, kas padarīts, padarīts. Tā kā atlūgums jau bija uzrakstīts, es vairs negribēju no sava nodoma atteikties. Pie velna, es sirdīgi prātoju, kāda man daļa, ka viņa tur činkst un mani gaida! Diezgan viņi mani ķircinājuši, diezgan mulsinājuši! Kāda man daļa, ka sveša sieviete mīl mani! Gan viņa ar saviem miljoniem atradīs citu — un, ja arī ne, tā nav mana darīšana. Pietiek jau ar to, ka visam atmetu ar roku, pat uniformu novelku. Kāda man daļa gar šo histērisko slimnieci — man vienalga, vai viņa izveseļojas vai ne! Es taču neesmu ārsts …

Bet, pieminot vārdu «ārsts», mans domu pavediens pēkšņi pārtrūka; tā, atskanot signālam, pārstāj darboties mašīna, kas griežas trakā ātrumā. Vārds «ārsts» man tūlīt atsauca atmiņā Kondoru. Tā ir viņa lieta! Viņa darīšana! — es nekavējos sev iestāstīt. Viņam maksā par to, ka viņš ārstē slimniekus. Viņa ir Kondora paciente, nevis mana. Lai viņš izstrebj putru, ko pats ievārījis! Visprātīgāk tūdaļ doties pie viņa un paskaidrot, ka es no šīs spēlītes izstājos.

Paskatījos uz pulksteni. Bez piecpadsmit septiņi, un mans ātrvilciens aiziet tikai pēc desmitiem. Tātad laika atliku likām: daudz man viņam nebūs jāpaskaidro, pateikšu tikai, lai ar manu līdzdalību nerēķinās. Bet kur viņš dzīvo? Vai viņš man to pateica, vai arī esmu aizmirsis? Starp citu — viņš ir praktizējošais ārsts, un viņa vārdam jābūt telefonu grāmatā, tātad mudīgi jādodas uz telefona būdiņu un jāuzšķir saraksts! Be … Bi… Bu … Ka… Ko … tur tie visi ir — šie Kondori. Kondors Antons, tirgotājs, Kondors Emerihs, praktizējošais ārsts, VIII, Floriana iela 87, un neviena cita ārsta šajā lappusē nav — tātad tam jābūt viņam. Iziedams no telefona būdiņas, es vēl divas trīs reizes atkārtoju adresi — man nav zīmuļa, trakajā steigā visu esmu aizmirsis; tūlīt pasaucu tuvāko ormani, pasaku adresi, un, kamēr ekipāža ātri, liegi šūpodamās uz gumijas riepu riteņiem, ripo uz priekšu, es izdomāju savu plānu. Tikai īsu, enerģisku sarunu. Nekādā gadījumā neparādīt, ka es vēl šaubītos. Nemodināt viņā nekādas aizdomas, ka varbūt bēgu projām. Kekesfalvu dēļ, bet jau no paša sākuma runāt par savu aiziešanu no dienesta kā par fait accompliK Sarunas bijušas ievadītas jau pirms vairākiem mēnešiem, taču tikai šodien es uzzināju,

ka esmu dabūjis šo lielisko posteni Holandē. Ja nu viņš tomēr grasās ilgi un gari mani izprašņāt, izturēties noraidoši un neko neatbildēt? Galu galā . arī viņš man nav visu izstāstījis. Reiz jāizbeidz šī mūžīgā rēķināšanās ar otru.

Pajūgs apstājās. Vai ormanis nav kļūdījies, vai varbūt steigā esmu pateicis nepareizu adresi? Vai tiešām Kondors dzīvo tik noplukušā namā? Pie Kekesfalvām vien viņš jau nopelna baltu naudu, un vai tad šādā barakā mitinās ievērojams ārsts? Bet nē, viņš tomēr te dzīvo. Pie ieejas durvīm pielikta plāksnīte: «Dr. Emerihs Kondors, ieeja no pagalma, trešais stāvs, pieņem no diviem līdz četriem.» No diviem līdz četriem — un tagad drīz jau būs septiņi. Nu, mani viņš tomēr pieņems. Es ātri samaksāju ormanim un šķērsoju slikti bruģēto pagalmu. Cik nožēlojamas vītņu kāpnes, pakāpieni nodeldēti, sienas nolupušas, apskribelētas, trūcīgu virtuvju un ateju dvaka, gaiteņos pļāpā sievietes netīros halātos, neuzticīgi pablenžot uz kavalērijas virsnieku, kas krēslainajā telpā, piešiem klindzot, iet viņām garām.

Beidzot trešais stāvs, atkal garš gaitenis, durvis pa kreisi un pa labi un vēl vienas vidū starp abām. Grasos jau bāzt roku kabatā pēc sērkociņiem, lai iedegtu gaismu un atrastu pareizāš durvis, kad pa durvīm kreisajā pusē iznāk diezgan nevīžīgi ģērbusies kalpone ar tukšu krūzi rokā; droši vien viņa iet, lai atriestu vakariņām alu. Es jautāju, vai te dzīvo ārsts Kondors.

—* Jā, viņš te dzīvo gan, — viņa atteic bohēmiešu izloksnē. — Bet vēl nav pārnācis. Viņš aizbrauca uz Meidlingu un drīz vien pārradīsies. Cienītajai kundzei teicis, ka noteikti būšot uz vakariņām. Nāciet vien un pagaidiet!

Iekams vēl pagūstu apdomāt, viņa jau ieved mani priekšistabā.

—   Noģērbieties! —> viņa saka un norāda uz vecu viegla koka drēbju skapi, kas laikam ir vienīgā mēbele mazajā, tumšajā priekšistabiņā. Tad viņa atver uzgaidāmās istabas durvis; šī telpa tomēr ir mazliet plašāka: pieci krēsli visapkārt galdam un gar vienu sienu daudz grāmatu.

—   Tā, tepat varat pasēdēt. — Viņa ar nevērīgu laipnību norāda uz vienu no krēsliem. Un man tūliņ kļūst skaidrs: Kondors ir nabadzīgu ļaužu ārsts. Bagātus pacientus taču pieņem citādos apstākļos. Dīvains cilvēks, patiesi dīvains, es atkal nodomāju. Ja tikai pats gribētu, varētu iedzīvoties bagātībā, būdams pat vienīgi Kekesfalvu ārsts.

Tā nu es gaidu. Tā ir parastā, nervozā gaidīšana ārsta priekšistabā, kad, nemaz nevēlēdamies lasīt, atkal un atkal pāršķirsti nodriskātus, vecus žurnālus, lai ar šķietamu nodarbošanos slēptu nemieru. Tu atkal un atkal piecelies, apsēdies un palūkojies pulkstenī, kas kaktā gurdi tikšķ: septiņi divpadsmit minūtes, septiņi četrpadsmit, septiņi piecpadsmit, septiņi sešpadsmit, — un kā hipnotizēts raugies uz ārsta kabineta durvīm. Beidzot — pulkstenis ir septiņi divdesmit minūtes — ilgāk vairs nespēju paciest. Divus krēslus jau esmu «iesildījis», pieceļos un pieeju pie loga; lejā pagalmā vecs, klibs vīrs — acīmredzot kāds ekspresis — ieeļļo savu rokas ratiņu riteņus, aiz apgaismotiem virtuves logiem redzams, ka sieviete gludina veļu un otra, šķiet, mazgā bērnu muldiņā. Kaut kur — vai nu tas ir vienu stāvu augstāk, vai zemāk, nevaru noteikti pasacīt — kāds vingrinās., spēlē gammu, vienu un to pašu, vienu un to pašu. Vēlreiz paraugos pulkstenī: septiņi divdesmit piecas, septiņi trīsdesmit minūtes. Kādēļ gan viņš nenāk! Es negribu, es nevaru vairs ilgāk gaidīt! Jūtu, ka gaidīšana padara mani nedrošu, padara nevarīgu.

Beidzot — es uzelpoju — dzirdams, ka blakus telpā aizcērtas durvis. Tūlīt apsēžos piemērotā pozā. Nu tik savaldīties, izturēties pavisam brīvi, es sev atgādinu. Pavisam nepiespiesti pastāstīt, ka esmu atnācis tikai en passantl , lai atvadītos un, starp citu, palūgtu, Vai viņš nevarētu drīzumā aizbraukt pie Kekesfalvām un, ja viņiem būtu radušās pret mani kādas aizdomas, paskaidrot, ka man vajadzēja aiziet no pulka un doties uz Holandi. Dievs augstais, kādēļ viņš, sasodītais, vēl joprojām liek man gaidīt! Es it labi dzirdu, ka blakus istabā jau tiek pastumts kāds krēsls. Vai galu galā kalpone, tā stulbā aita, nebūtu mani pieteikusi?

Gribu jau atstāt istabu un atgādināt par sevi kalponei. Bet pēkšņi palieku stāvot. Jo tas, kas staigā pa blakus telpu, nevar būt Kondors. Es pazīstu viņa soļus. Pazīstu tos labi kopš tās nakts, kad viņu pavadīju, — zinu, kā viņš, elpai trūkstot, sper smagus, neveiklus soļus ar īsajām kājām un kā čīkst viņa Kurpes; bet soļi aiz sienas, kuri drīz tuvojas, drīz atkal attālinās, ir gluži citādi — bailīgi, bikli, šļūcoši. Pats nesaprotu, kādēļ klausos šais nepazīstamajos soļos tik satraukti, ar tik saspringtu uz-

rnanību. Bet man ir nojauta, ka otrs cilvēks tur blakus klausītos nedroši un nemiera pārņemts kā es pats. Pēkšņi dzirdu aiz durvīm gaužām klusu skaņu: šķiet, kāds būtu nospiedis vai tāpat vien pagrabinājis rokturi; un patiesi — tas jau sakustas. Plānā misiņa svītra mijkrēslī skaidri redzami sakustas, durvis paveras šaurā, tumšā spraugā. Varbūt vainīgs tikai caurvējš, varbūt tikai vējš, es nodomāju, jo tik izmanīgi neviens prātīgs cilvēks neatver durvis, tā dara tikai zaglis naktī. Tomēr sprauga kļūst platāka. Droši vien kāda roka no iekšpuses piesardzīgi ver vaļā durvis, un nu jau es tumsā samanu tumšu ēnu. Raugos kā apburts. Tad sievietes balss durvīs bikli jautā:

—  Vai te kāds ir?

Atbilde man noslāpst kaklā. Tūliņ man viss top skaidrs. Tā var runāt un jautāt tikai akls cilvēks. Tikai aklie iet, kājas vilkdami, nedroši, klusi, tikai viņu balss skan bikli. Un topašubrīd mani trāpa atmiņu bulta. Vai Kekesfalva nebija ieminējies, ka Kondors apprecējis aklu sievu? iā ir viņa, noteikti viņa, kas saskatāma pa durvju spraugu un, mani neredzēdama, jautā. Ar vislielāko piepūli mēģinu pustumsā viņu ieraudzīt un beidzot saskatu kalsnu, rītasvārkos ģērbušos sievieti ar pelēkiem, mazliet izspūrušiem matiem. Ak dievs, šī nepievilcīgā, neglītā sieviete ir viņa sieva! Cik briesmīgi ir sajust, ka fjevi uzlūko pilnīgi aklas acu zīlītes, un attapt, ka tās nekcl nesaredz; bet tai pašā brīdī viņa klausoties pastiepj uz priekšu galvu, un es saprotu, ka viņa visiem spēkiem cenšas noģist, kurā vietā viņai neapjaušamajā telpā atrodas svešais cilvēks; aiz piepūles viņas platā, lielā mute saviebjas un kļūst vēl neglītāka.

Uz mirkli palieku bez valodas. Tad pieceļos un paklanos — jā, es paklanos, lai gan nav nozīmes paklanīties aklam cilvēkam, — un stomīdamies saku:

—  Es gaidu … es gaidu doktora kungu.

Viņa ir plati atgrūdusi durvis. Ar kreiso roku cieši satvērusi durvju rokturi, it kā meklējot atbalstu tumšajā telpā. Tad viņa taustīdamās virzās uz priekšu, spīvāk saraukdama uzacis virs izdzisušajām acīm, un nu pavisam citā — gaužām bargā balsī man uzkliedz:

—   Pieņemšanas laiks beidzies. Kad mans virs pārnāk mājās, viņam vispirms jāpaēd un jāatpūšas. Vai nevarat atnākt rīt?

Ar katru vārdu, ko aklā pasaka, viņas seja kļūst satrauktāka, skaidri manāms, ka viņa vairs tikko valdās. Histēriķe, es nospriežu. Tikai neaizkaitināt viņu! Un tā nu aiz muļķības atkal paklanos tukšam gaisam un nomurminu:

—   Piedodiet, cienītā kundze,,. Es nedomāju tik vēlu lūgt doktora kungam konsultāciju. Gribēju viņam tikai ko pateikt… runa ir par kādu viņa slimnieci.

—   Viņa slimnieki! Vienmēr viņa slimnieki! — Aiz niknuma viņas balss kļūst raudulīga. — Šonakt viņu aizsauca pusdivos, no rīta kopš septiņiem viņš jau ir prom un pēc pieņemšanas stundām vēl nav atgriezies. Viņš pats taču saslims, ja viņam nedos miera! Pietiek! Es jums teicu, ka tagad nav pieņemšanas stundas. Tās ir tikai līdz četriem. Uzrakstiet viņam, ko vēlaties, vai arī ejiet pie cita ārsta, ja ir tik steidzīgi. Ārstu pilsētā diezgan, pa četri vai uz katra stūra.

Taustīdamās viņa panāk man tuvāk, un es, it kā vainīgs juzdamies, pavirzos tālāk no satraukti niknās sejas, kurā plati ieplestās acis pēkšņi iegailējas kā divas ogles.

—   Ejiet prom, es jums saku! Ejiet! Ļaujiet taču cilvēkam paēst un izgulēties tāpat kā visiem citiem! Ko jūs visi esat viņam uzklupuši! Gan nakts melnumā, gan agri no rīta, augu dienu vienmēr tikai slimnieki, par visiem viņam jārūpējas un gluži par velti! Jo jūs redzat, cik viņš ir pielaidīgs, un uzplijaties viņam un tikai viņam … ak, cik jūs visi esat neaptēsti! Tikai jūsu slimība, tikai jūsu bēdas, cits nekas jums nav prātā! Bet es to necietīšu, es to neatļaušu! Ejiet, es teicu, lai jūs ejat tūlīt prom! Lieciet viņam reiz mieru šais vienīgajās brīvajās vakara stundās!

Viņa taustīdamās aizkļūst līdz galdam. Laikam aklā instinktīvi nojauš, kur es apmēram stāvu, jo viņas acis tik cieši raugās manī, it kā tās būtu redzīgas. Viņas dusmās jaušams tik liels, neliekuļots un tai pašā laikā slimīgs izmisums, ka mani neviļus pārņem kauns.

—       Protams, cienītā kundze, — es saku atvainodamies,

—  es gluži labi saprotu, ka doktora kungam nepieciešama atpūta… es arī nevēlos jūs ilgāk traucēt. Tikai atļaujiet man uzrakstīt viņam pāris vārdu vai varbūt labāk pēc kādas pusstundas piezvanīt pa telefonu.

Bet viņa izmisīgi uzkliedz, ka neatļaus.

—   Nē! Nē! Nezvaniet! Augu dienu zvana telefons, visi no viņa kaut ko vēlas, visi jautā, žēlojas! Viņš vēl ne kuniosa nepaspēj iebāzt mutē, kad jau jā lec kājās un jā skrien pie telefona. Es jau jums teicu — nāciet rīt pieņemšanas laikā. Jums taču nevar būt tāda steiga. Viņam arī kādreiz jāatpūšas. Tagad prom!… Prom, es teicu!

Un savīstītām dūrēm, nedrošiem soļiem, taustīdamās aklā man tuvojas. Briesmīgi! Man liekas, viņa tūlīt mani satvers ar savām izstieptajām rokām. Taču to pašu brīdi aizcirzdamās noblaukšķ priekšnama durvis. Tam jābūt Kondoram. Aklā ieklausās, saraujas. Seja viņai tūdaļ pārvēršas. Viņa sāk drebēt, nupat vēl dūrēs savilktās rokas pēkšņi sakļaujas kā lūdzoties.

—   Neaizkavējiet viņu, — aklā čukst. — Nesakiet viņam neko! Viņš, ziniet, ir noguris, visu dienu ceļā .,. Lūdzu, saudzējiet viņu! Esiet taču tik līdzjū …

Sai mirklī atvērās durvis un Kondors ienāca istabā.

Viņš, bez šaubām, jau pirmajā acu uzmetienā saprata situāciju. Taču ne mirkli nezaudēja savaldību.

—   Ak, tu esi pakavējusi leitnanta kungam laiku, — viņš teica kā parasti jautrā tonī, tā jo veikli slēpdams — nu jau es to zināju —, ka ir stipri uzbudināts. — Cik tas jauki no tevis, Klārai

Viņš tūlīt piegāja pie aklās un mīlīgi noglaudīja viņas sirmo, izspūrušo galvu. Sis glāsts sievieti pilnīgi pārvērta. Bailes, kas vēl nupat bija likušas saviebties lielajai, neglītajai mutei, pagaisa, saņemot maigo glāstu, un, kolīdz viņa zināja, ka vīrs ir tepat tuvumā, tā pagriezās uz viņa pusi un smaidīja bezpalīdzīgi, kautrīgi, gandrīz vai ar tādu kā līgavas smaidu; tīra un gaiša mirdzēja viņas mazliet stūrainā piere gaismas atblāzmā. Tik apbrīnojama bija šī negaidītā paļāvība un nomierināšanās pēc tāda piepeša dusmu uzliesmojuma. Likās, aiz laimes, ka vīrs ir blakus, viņa pilnīgi aizmirsa manu klātbūtni. Viņas roka gluži kā magnēta pievilkta pastiepās viņam pretī, it kā ko tverdama tukšumā, un, kolīdz maigie, meklējošie pirksti pieskārās viņa svārkiem, tie sāka glāstīt viņa roku. Saprazdams, ka viņa no visas sirds tiecas pēc viņa tuvuma, Kondors piegāja viņai cieši klāt, un nu viņa piekļāvās vīram kā pēdējos spēkus zaudējis cilvēks, kas tiecas gūt atpūtu. Viņš smaidīdams aplika sievai roku ap pleciem un, uz mani nemaz nepaskatīdamies, vēlreiz teica:

—   Cik tas jauki no tevis, Klāra! — Unviņa balss ari skanēja glāstoši.

—   Piedod man, — viņa sāka aizbildināties, — man nācās kungam paskaidrot, ka tev pirmām kārtām jāpaēd, ka tu būsi briesmīgi izsalcis. Visu dienu esi ceļā, un reizes divpadsmit vai piecpadsmit tev šai laikā zvanīts pa telefonu … Piedod, ka es kungam sacīju, lai viņš labāk nāk rītā, bet…

—   Šoreiz, mīļā, — Kondors sacīja smiedamies un tūliņ atkal pārvilka ar roku viņai pār matiem (es sapratu, ka viņš to dara tālab, lai sievu ar saviem smiekliem neaizvainotu), — viņu raidīdama prom, esi krietni kļūdījusies. Sis kungs, leitnants Hofmillera kungs, par laimi, nav mans pacients, bet ir labs draugs, kas sen jau bija apsolījis mūs apciemot, ja kādreiz gadīsies būt te pilsētā. Viņš brīvs tikai vakaros, jo pa dienu aizņemts darbā. Un vēl pats svarīgākais jautājums: vai arī viņam vari piedāvāt ko labu vakariņām?

Viņas sejā no jauna pazibēja bikls satraukums, un, redzot viņas spējās izbailes, es noskārtu, ka viņa grib būt viena ar ilgi gaidīto vīru.

—   Ai, nē, pateicos, — es steidzīgi atraidīju piedāvājumu, — man laiks doties prom. Nedrīkstu nokavēt nakts vilcienu. Gribēju vienīgi nodot sveicienus — un to varu izdarīt dažās minūtēs.

—   Vai tur viss kārtībā? —• Kondors jautāja, cieši raudzīdamies man acīs. Viņš varbūt tomēr bija pamanījis, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu, jo tūliņ aši piebilda: — Mīļais draugs, jūs redzat — mana sieva vienmēr zina, ko man vajag, viņa zina to labāk nekā es pats. Nudien esmu briesmīgi izsalcis un, kamēr nebūšu kaut ko iekodis un nopelnījis savu cigāru, tikmēr nekam neesmu derīgs. Ja esi ar mieru, Klāra, tad iesim abi mierīgi paēst, lai leitnanta kungs mazlietiņ pagaida. Es viņam iedošu palasīt kādu grāmatu, vai varbūt lai viņš atpūšas.

Jums "Šodien droši vien arī bijusi grūta diena, — viņš sacīja, man pievērsdamies. — Cigāru nākšu smēķēt te pie jums — bet katrā ziņā mājas kurpēs un mājas svārkos. Jūs, leitnanta kungs, taču negribēsiet, lai es apģērbjos vakara tualetē, vai ne?

—   Un es patiesi neuzkavēšos ilgāk kā minūtes desmit, cienītā kundze … man drīz jāsteidzas uz vilcienu.

Dzirdot šos vārdus, viņas seja atkal atplauka. Gandrīz jau laipni viņa m'an teica:

—  Žēl gan, ka nevēlaties kopā ar mums paēst vakariņas, leitnanta kungs. Bet es ceru, ka atnāksiet vēl kādu reizi.

Viņa pastiepa man roku, ļoti maigu, šauru, jau mazliet novītušu, grumbainu roku. Es to ar cieņu noskūpstīju. Un ar lielu godbijību noraudzījos, kā Kondors aldo sievu uzmanīgi izved pa durvīm, parūpēdamies, lai viņa nenovirzītos ne pa kreisi, ne pa labi. Šķita, ka viņa roka turētu kaut ko neizsakāmi trauslu un dārgu.

Durvis brītiņu palika atvērtas, dzirdēju, kā attālinās klusie, šļūcošie soļi. Tad Kondors atkal atgriezās. Nu viņa sejai bija citāda izteiksme, tā bija modra, vērīga, tāda, kādu to biju redzējis iekšēja saspringuma brīžos. Bez šaubām, viņš bija noskārtis, ka ne jau bez svarīga iemesla esmu, iepriekš nepieteicies, pēkšņi ieradies pie viņa.

—   Es atgriezīšos pēc divdesmit minūtēm. Tad visu ātri pārrunāsim. Vislabāk būs, ja pa šo laiku atliksietiesuz sofas vai atpūtīsieties atzveltnes krēslā. Jūsu izskats man nepatīk, mīļais, jūs, liekas, esat neganti pārguris. Bet mums abiem jābūt možiem un jāliek visi prāti kopā.

Un, lai būtu dzirdams blakus istabā, viņš tūliņ pavisam citādā balsī skaļi piebilda:

—  Te es atkal esmu, mīļā Klāra. Iedevu tikai leitnanta kungam grāmatu, lai viņš pa šo laiku negarlaikojas.

Kondora vērīgās acis nebija kļūdījušās. Tikai tagad, kad viņš par to bija ieminējies, es jutu, cik briesmīgi mani pārgurdinājusi mokošā nakts un satraukumiem pārpilnā diena. Paklausīdams viņa padomam, — skaidri sapratu, ka pilnīgi pakļaujos viņa gribai, — es atlaidos pieņemamās istabas atzveltnes krēslā, atmetu galvu uz aizmugures balsta un noliku gurdās rokas uz mīkstajām atzveltnēm. Kamēr tik nomākts biju viņu gaidījis, ārā jau bija sabiezējusi krēsla. Gandrīz neko citu vairs nevarēju saredzēt kā vien instrumentu sudrabaino zaigu augstajā stikla skapī, kaktā visapkārt krēslam, kurā atpūtos, jau viss grima melnā tumsas nišā. Nevilšus aizvēru plakstus un tūlīt kā laterna magica] redzēju aklās seju, tās neaizmirstamo pārvēršanos, tikko Kondora.roka bija viņai piedū-

1 Burvju laternā (latiņu).

rusies, apskaudama plecus; baiļu izteiksmi pēkšņi bija nomainījis laimes atspulgs. Brīnumainais ārst, es domāju, kaut tu arī man tā varētu palīdzēt! Manas domas vēl bija juceklīgas, tās gribēja kavēties atmiņās par kādu citu, kura bija tikpat noraizējušies un samulsusi un raudzījās tikpat bailīgi un kuras dēļ biju te ieradies. Bet tas man vairs neizdevās.

Pēkšņi kāda roka skāra manu plecu. Cik klusi vien varēdams, Kondors laikam bija ienācis pilnīgi tumšajā istabā, vai arī es varbūt tiešām biju aizsnaudies. Gribēju piecelties, bet viņš reizē maigi un enerģiski mani no tā atturēja.

—   Necelieties! Es apsēdīšos jums blakām. Runāšana labāk vedas tumsā. Tikai vienu jums lūgšu: runāsim klusu! Pavisam klusu! Ziniet, aklajiem dažkārt dīvaini asa dzirde un turklāt mistiska spēja visu uzminēt. Tātad — stāstiet un nekautrējieties! — Un viņa roka it kā hipnotizēdama noglauda manējo no pleca līdz pat delnai. — Es tūliņ pamanīju, ka jums kas atgadījies.

Dīvaini — tieši šai mirklī tas man ienāca prātā. Karaskolā man bija kāds draugs, gaišmatains un maigs kā meitene; viņu sauca Ervīns; man liekas, es pat biju viņā mazliet iemīlējies, lai gan negribēju to atzīt. Dienā mēs gandrīz nekad nesarunājāmies vai arī, ja runājām, tikai par gluži vienaldzīgām lietām; droši vien mēs kaunējāmies par savām slepenajām simpātijām. Tikai naktī, kad guļamtelpā.s bija izdzēstas ugunis, dažreiz uzdrošinājāmies uz/ sākt sarunu; atbalstījušies uz elkoņiem savās gultās, kas atradās blakus, kamēr visi pārējie gulēja, mēs tumsā atklājām viens otram savas bērnišķīgās domas un vērojumus, bet nākamajā rītā atkal tikpat bikli viens no otra vairījāmies. Gadiem ilgi vairs, nebiju atminējies šo čukstus teikto atzīšanos — manu zēna gadu prieku un noslēpumu.’ Bet tagad, kad, ērti izstiepies, gulēju atzveltnī un mani apņēma tumsa, vairs neattapu, ka biju nolēmis neteikt Kondoram taisnību. Gluži negribot kļuvu pavisam vaļsirdīgs un, tāpat kā toreiz karaskolā uzticēju draugam savus sīkos, naivos jaunības dienu sarūgtinājumus un lielos, neprātīgos sapņus, tā tagad pastāstīju Kondoram it visu — par Edītes pēkšņo jūtu atklājumu, par savu šausmīgo satraukumu, par bailēm, apjukumu, turklāt, visu to stāstīdams, izbaudīju tādu kā slepenu līksmi. Visu izstāstīju klusuma un tumsas aizsegā; tikai reizēm, kad Kondors pa-

grozīja galvu, iezibējās viņa briļļu stikli; citādi viss te bija nekustīgi rāms.

Vairs nebildām ne vārda, un pēc brītiņa kļuva sadzirdama dīvaina skaņa. Acīmredzot Kondors bija tik cieši sažņaudzis pirkstus, ka tie locītavās noknakšķēja.

—   Ak tādas tās lietas, — viņš īgni norūca. — Un es, nejēga, to nemaz netiku pamanījis! Mūžīgi atkārtojas viens un tas pats — redz tikai slimību, bet pašu slimnieku vairs ne. Rūpīgi izmeklējot un vērojot simptomus, vairs nepamana būtisko, to, kas notiek cilvēkā. Lai gan kaut ko es meitenē tomēr nomanīju; vai atceraties, es pēc izmeklēšanas viņas tēvam jautāju, vai ārstēšanā nav iejaucies kāds cits, jo mani pārsteidza viņas pēkšņa un dedzīgā vēlēšanās pēc iespējas drīzāk izveseļoties. Biju gluži nekļūdīgi nojautis, ka tiešām iejaucies kāds cits. Bet es, muļķis, biju pārliecināts, ka darīšana ar kādu pūšļotāju vai magnetizētāju. Iedomājos, ka nez kādas burvestības sagrozījušas viņai galvu. Tikai pats dabiskākais, pats loģiskākais iegansts, kas bija jaušams skaidrāk par skaidru, man nepavisam nebija prātā. Meitenēm iemīlēšanās pārejas gados nav taču nekas neparasts. Gaužām nepatīkami, ka tam bija jānotiek tieši tagad un viņai tik smagi tas jāpārdzīvo, — ak dievs, nabaga meitene!

Viņš bija piecēlies. Dzirdēju, ka viņš sīkiem soļiem staigā šurp un turp pa istabu un nopūšas.

—   Cik briesmīgi, ka tam bija jānotiek tieši tagad, kad paredzēts doties ceļojumā! Un neviens vairs neko nespēj grozīt, jo viņa sev iestāstījusi, ka jātop veselai jūsu, nevis pašas dēļ. Ai, cik viņa būs satriekta, ja nebūs panākumu! Tagad, kad viņa cer uz visu un pieprasa, darīt it visu, viņu vairs neapmierinās maza uzlabošanās, tikai niecīgas sekmes. Ak dievs, kādu briesmīgi lielu atbildību mēs esam uzņēmušies!

Pēkšņi manī uzvilnīja pretestības gars. Mani kaitināja, ka arī es tieku iepīts šai lietā. Es taču biju te ieradies, lai sevi atbrīvotu. Tāpēc apņēmīgi iebildu:

—   Es jums pilnīgi piekrītu. Sekas būs nepārredzamas. Šī neprātīgā iedoma jau laikus jādabū viņai ārā no galvas. Jums enerģiski jāiejaucas. Jums viņai jāsaka…

—   Kas man jāsaka?

—   Nu … ka šī mīlestība ir tikai bērnišķīga iedoma, tikai muļķības. Jums viņai tas jāiestāsta.

—   Jāiestāsta? Kas jāiestāsta? Sievietei jāiestāsta, ka viņas kaislīgās jūtas ir muļķības? Jāiestāsta, ka viņa nedrīkst just to, ko viņa jūt? Ka nedrīkst mīlēt to, ko mīl? Tas tiešām būtu pats aplamākais un reizē muļķīgākais, ko vien varētu darīt. Vai esat jebkad dzirdējis, ka ar loģiku iespējams cīnīties pret kaislību? Ka drudzi var pierunāt: «Rimsties purināt!» — vai ka ugunij var pavēlēt: «Nededzini!»

Brīnum jaukas, nudien humānas domas — pateikt slimajai, paralizētajai taisni acīs: «Dieva dēļ, tikai neiedomājies, ka arī tu drīksti mīlēt! No tevis tā ir liela pārdrošība — parādīt savas jūtas vai gaidīt tās no cita, tev jāklusē, jo tu esi kropla! Prom kaktā! Atsakies no visa! Labprātīgi atsakies!» Acīmredzot jūs vēlaties, lai es ar nelaimīgo tā runāju. Bet, lūdzams, padomājiet arī to, cik brīnišķi tas viņu ietekmēs!

—   Bet tieši jums vajadzētu … .

—   Kāpēc man? Jūs taču tik noteikti pats uzņēmāties visu atbildību! Kāpēc tad nu tieši man?

—   Es taču nevaru viņai pats atzīties, ka …

—   To jums ari nevajag darīt! To jūs nepavisam nedrīkstat darīt! Vispirms sagrozāt meitenei galvu un tad pēkšņi prasāt, lai viņa nāk pie prāta!… Tas tik vēl trūktu! Pilnīgi skaidrs, ka ne ar vārdu, ne mājienu nedrīkstat ļaut nabaga bērnam nojaust, ka viņas jūtas jums ir neciešamas, jo tas nozīmētu to pašu kā iebelzt otram ar cirvi pa pieri!

•— Bet… — Balss man aizmetās. — Bet kādam galu galā viņai tomēr jāpaskaidro …

—   Kas jāpaskaidro? Esiet, lūdzu, tik laipns un izsakieties precīzāk!

.— Es domāju .. i ka… ka tas ir gluži bezcerīgi, gluži absurdi… lai viņa tad… ja es… ja es …

Apklusu. Arī Kondors neteica ne vārda. Acīmredzot viņš gaidīja, ko vēl sacīšu. Tad piepeši paspēra pāris strauju soļu uz durvju pusi un pagrieza slēdzi. Žilbinoši un nesaudzīgi tūlīt iedegās trīs baltas spuldzes; spilgtā gaisma mani piespieda negribot aizvērt plakstus. Istabā uzreiz kļuva gaišs kā dienā.

•— Tā! — Kondors asi noteica. — Tā, leitnanta kungs! Redzu, ka jums nedrīkst atļaut justies ērti. Tumsā paslēpties ir pārāk viegli, un dažkārt labāk ir, ja raugāmies tieši acīs. Tātad pietiek gvelzt niekus — te kaut kas nav kārtībā. Neticu, ka esat atnācis tikai tālab, lai parādītu man vēstuli. Iemesls ir cits. Noskāršu, ka jums kaut kas padomā. Vai nu pasakiet visu atklāti, vai man vajadzēs pateikties par jūsu apciemojumu.

Briļļu stikli, mani uzlūkojot, spoži zibsnīja, to spīdošie apļi mani biedēja, un es nodūru acis.

—   Jūsu klusēšana nav visai impozanta, leitnanta kungs. Tā vis neliecina par tīru sirdsapziņu. Bet es jau varu noģist, kāda spēlīte te notiek. Lūdzu, nekādu izlocīšanos. Varbūt pēc šīs vēstules… un visa pārējā jūs galu galā esat nodomājis pēkšņi izbeigt jūsu tā dēvēto draudzību?

Viņš apklusa. Es nepacēlu acis. Viņa balsī ieskanējās prasīgs eksaminētā ja tonis:

—   Vai zināt, kas notiktu, ja jūs tagad aizlaistos lapās? Tagad, kad ar savu brīnišķīgo līdzjūtību esat sajaucis meitenei prātu?

Es klusēju.

—   Nu tad atļaušos izteikt savus personiskos uzskatus par šādu rīcību: jūsu aizbēgšana būtu nožēlojama gļēvulība … ak, lai nu paliek virsnieka manieres! Neiejauksim šai lietā vārdus «virsnieka kungs» un «goda kodekss». Te taču runa ir par kaut ko vairāk nekā par šādām blēņām. Te ir runa par dzīvu, jaunu, vērtīgu cilvēku, turklāt tas ir cilvēks, par kuru esmu atbildīgs. Šādos apstākļos man nav ne prieka, ne patikas izturēties pieklājīgi. Lai jums būtu skaidrs, ko aizmukdams uzņematies uz savas sirdsapziņas, teikšu pilnīgi atklāti: jūsu aizbēgšana tādā kritiskā brīdi būtu — lūdzu tagad labi ieklausīties! — zemisks noziegums pret nevainīgu būtni, un es baidos, ka pat vēl kas ļaunāks — tā būtu slepkavība!

Mazais, tuklais vīrs, dūres vīstīdams kā bokseris, mācās man virsū. Varbūt citkārt viņš savos biezajos flaneļa mājas svārkos un tupelēs būtu atstājis smieklīgu iespaidu. Bet kaut kas cēls piemita viņa taisnīgajām dusmām, kad viņš man vēlreiz uzkliedza:

—   Slepkavība! slepkavība! slepkavība! Tieši tā, jūs pats to arī zināt! Vai varbūt jūs-domājat, ka šī jūtīgā, lepnā būtne to pārciestu! Viņa pirmoreiz atklājusi savu sirdi kādam vīrietim, bet šis godavīrs panikā aizlasās prom, it kā ieraudzījis pašo nelabo! Mazliet vairāk iztēles, ja drīkstu lūgt! Vai nu jūs neesat izlasījis vēstuli, vai arī jums nav sirds krūtīs? Pat fiziski normāla, vesela sieviete nevarētu paciest tādu noniecināšanu. Pat viņu tāds trieciens uz ilgu laiku izsistu no līdzsvara. Un vai šī meitene, kurai spēku dzīvot dod tikai neprātīga cerība izveseļoties, par ko jūs viņai esat samelsis, — vai šī mulsuma pārņemtā, piekrāptā sieviete, pēc jūsu domām, varētu to visu izturēt? Ja viņu nenobendēs šis šoks, tad tik un tā viņa pati padarīs sev galu! Jā, viņa to izdarīs, tādu pazemojumu izmisumā nonācis cilvēks nespēj izturēt, esmu pilnīgi pārliecināts, ka šādu nežēlību viņa nepārcietīs, un jūs, leitnanta kungs, zināt to tikpat labi kā es. Un, tā kā jūs to labi zināt, tad jūsu aizbēgšana būtu ne tikai nevarība un gļēvums, bet zemiska slepkavība ar iepriekšēju nodomu!

Nevilšus atvirzījos tālāk no viņa. Mirklī, kad viņš izteica vārdu «slepkavība», savā acu priekšā kā zibens atplaiksnījumā redzēju vīziju: torņa terases margas un Edītes rokas, krampjaini ieķērušās tajās. Atcerējos, kā man vajadzēja viņu satvert un pēdējā mirklī atraut nost. Sapratu, ka Kondors nepārspīlē: tieši tā viņa to izdarītu, tieši tā mestos lejā no terases; redzēju dziļi lejā akmens plāksnes, redzēju visu šai mirklī, it kā tas nupat notiktu, it kā tas jau būtu noticis, un ausīs man džinkstēja, un es pats, šķiet, brāzos lejup šos četrus vai piecus stāvus.

Taču Kondors nepārstāja man uzplīties.

—   Nu? Vai jūs to varat noliegt? Parādiet beidzot kaut mazliet drosmes, tas taču ir jūsu profesijas pienākums!

—   Bet, doktora kungs … ko lai es daru … Nevaru tomēr sevi piespiest… sacīt ko tādu, ko negribu teikt… Kā lai izliekos, it kā piekrītu viņas neprātīgajai iedomai … — Un es nesavaldīgi iesaucos: — Nē, es to nevaru paciest! … Es nevaru, es negribu un nevaru!

Laikam biju skaļi izkliedzis šos vārdus, jo Kondora pirksti cieši sažņaudza manu roku.

•— Dieva dēļ, klusāk! — Viņš ātri aizšāvās pie slēdža un atkal nodzēsa gaismu. Tikai lampa uz rakstāmgalda zem dzeltenīgā abažūra meta blāvu gaismas konusu.

—   Velns pār stenderi! Ar jums patiesi jārunā tā kā ar slimnieku. Vispirms mierīgi apsēdieties; šai atzveltnī jau ir apspriestas vēl smagākas problēmas.

Viņš pievirzījās tuvāk.

—   Tātad bez uztraukuma un, lūdzu, mierīgi, lēnām — visu pēc kārtas! Vispirms: jūs nemitīgi činkstat: «Es to nevaru paciest!» Bet ar to man nepietiek. Man jāzina: ko jūs nevarat paciest? No kā jūs īsti baidāties, zinot, ka meitene jūs neprātīgi iemīlējusi?

Es grasījos atbildēt, bet Kondors jau aizgūtnēm turpināja:

—   Nevajag pārsteigties! Un pirmām kārtām — nevajag kaunēties! Es saprotu, ka pirmajā brīdī cilvēks var izbīties aiz pārsteiguma par tik kvēlu atzīšanos. Tikai tukšpauri sajūsmina tā sauktie «panākumi» pie sievietēm, tikai muļķis plātās ar tiem. īsts vīrietisdrīzāk samulst, ja mana, ka sieviete zaudējusi viņa dēļ sirdsmieru un viņš nevar atbildēt uz viņas jūtām. To visu es saprotu. Bet, tā kā jūs esat tik neparasti, tik gaužām apjucis, man jums tomēr jājautā: vai šai gadījumā lomu spēlē īpaši apstākļi…

•— Kādi apstākļi?

-— Nu… ka Edīte… to ir grūti pateikt… es domāju… vai viņas fiziskais defekts… neiedveš jums tomēr pretīguma sajūtu … fizioloģisku riebumu?

—   Nē … nekādā ziņā, — es dedzīgi iebildu. Jo tieši viņas nevarība, viņas bezpalīdzība mani tik neatvairāmi bija saistījusi un, ja es kādu mirkli pret viņu izjutu kaut ko dīvaini līdzīgu maigai mīlestībai, tad tikai tāpēc vien, ka viņas ciešanas, viņas vientulība un kroplums mani bija tik ļoti satriecis. — Nē! Nekādā ziņā! — es atkārtoju gandrīz vai ar dusmām, gribēdams viņu pārliecināt. — Kā jūs varat kaut ko tādu domāt!

—   Vēl jo labāk. Tas mani kaut cik nomierina. Man kā ārstam bieži gadās novērot šādas psihiskas aiztures pie ārēji gluži normāliem cilvēkiem. Es, protams, nekad neesmu sapratis vīriešus, kuriem vismazākais sievietes defekts rada kaut ko līdzīgu idiosinkrāzijai; bet ir pat bezgala daudz vīriešu, kuri, tiklīdz no miljoniem vai miljardiem šūnu, kas veido organismu, veido cilvēku, kaut pirksta platumā rodas pigmentācija, tūlīt krasi noraicļa fiziskas tuvības iespēju. Šāda pretīguma sajūta — tapat kā visi instinkti — diemžēl vienmēr izrādās nepārvarama, tāpēc esmu divkārt priecīgs, ka ar jums tā nav, ka jūs nekādā gadījumā neatbaida viņas kroplums. Tad varu uzskatīt, ka tikai… vai drīkstu būt vaļsirdīgs?

—   Bez šaubām.

—   Ka jums liek bīties ne pats notikums, bet tā sekas … man liekas, jūs nemaz tik ļoti nebaida nelaimīgās meitenes mīlestība, bet nomāc iekšējas bailes, ka citi varētu uzzināt par šo mīlestību un zoboties … manuprāt, jūsu pārmērīgais satraukums — piedodiet! — nav nekas cits kā vien bailes kļūt smieklīgam visu pārējo acīs, jūsu biedru acīs.

Man bija tāda sajūta, it kā Kondors būtu man iedūris sirdī smalku, asu adatu. Viņš pateica to, ko jau sen biju apjautis, bet par ko tikai nebiju uzdrīkstējies domāt. Kopš pašām pirmajām dienām biju baidījies, vai mani biedri nesāks labsirdīgi un tomēr nežēlīgi — tas ir austriešu dabā — zoboties par manām dīvainajām attiecībām ar kroplo meiteni; es labi zināju, kā viņi prot izsmiet katru, ko kādreiz «pieķer» tiekoties ar kādu «neglīteni» vai nesolīdu personu. Pats nemaz neapjauzdams, tāpēc biju uzcēlis sienu starp savām abām pasaulēm — starp dzīvi pulkā un pie Kekesfalvām. Kondors patiešām nebija kļūdījies: no pirmā brīža, kopš uzzināju par viņas kaislīgajām jūtām, man galvenais bija kauns no citiem — no viņas tēva un Ilonas, no sulaiņa un pulka biedriem. Arī pats par sevi kaunējos savas liktenīgās līdzjūtības dēļ.

Pēkšņi manīju Kondora roku nomierinoši pārslīdam pār manu ceļgalu.

—   Nekaunieties! Lai nu kurš, bet es saprotu, ka var būt bailes no tā, ka cilvēki nepamana kaut ko tādu, kas ir pretrunā ar viņu atzītajiem uzskatiem. Jūs redzējāt manu sievu. Neviens nesaprata, kāpēc es viņu apprecēju; viss, kas neatbilst ļaužu šaurajam, tā sakot, parastajam dzīves ietvaram, sākumā modina viņos ziņkāri, bet vēlāk padara viņus ļaunus. Mani kolēģu kungi tūliņ sāka sačukstēties, ka es esot kļūdījies viņas ārstēšanā un apprecējis viņu aiz bailēm, mani tā dēvētie draugi tenkoja, ka viņa esot vai nu bagāta, vai saņemšot mantojumu. Mana māte — mana paša māte veselus divus gadus atteicās viņu pieņemt, jo viņa slepenībā bija izraudzījusies man citu partneri, kāda universitātes profesora — toreiz paša slavenākā terapeita meitu, un, ja es viņu būtu apprecējis, tad pēc nedēļām trim būtu kļuvis docents, pēcāk profesors un visu mūžu dzīvotu kā niere pa taukiem. Bet es sapratu, ka šī sieviete aizies bojā, ja es viņu pametīšu nelaimē. Viņa ticēja vienīgi man, un, ja es viņai šo ticību būtu laupījis, viņa vairs nespētu dzīvot. Teikšu atklāti — savu izvēli neesmu nožēlojis. Jo varat man ticēt, ka ārstam, tieši ārstam reti kad ir gluži' tīra sirdsapziņa. Mums ir skaidrs, cik īstenībā maz mēs varam palīdzēt. Viens pats tu nespēj neko panākt, ja ik dienas tik bezgala daudz posta. Tikai kā ar uzpirksteni tu izsmel dažus pilienus no neizmērojami dziļās bēdu jūras, un tiem, kurf šodien šķiet Izārstēti, rit jau atkal piemetas citas kaites. Vienmēr tevi nomāc sajūta, ka esi bijis pārāk gauss, pārāk nevērīgs, turklāt vēl pārpratumi, maldīšanās, kas neizbēgami notiek, un, ja esi izglābis vismaz vienu cilvēku, ja neesi pievīlis vismaz viena ticību, vismaz vienu darbu veicis nekļūdīgi, tad tev tomēr paliek labā apziņa, ka esf ko darījis. Beigu beigās cilvēkam jāzina, vai viņš savu dzīvi tikai tāpat — veltīgi dzīvo vai ziedo to kādam mērķim. Ticiet man, — pēkšņi es manīju, cik silti un gandrīz maigi skan viņa balss, — tomēr vērts uzņemties grūtības, ja ar to var atvieglot otra cilvēka dzīvi.

Dziļā sirsnība viņa balsī mani aizkustināja. Pēkšņi man viegli iesmeldzās sirds, sajutu labi pazīstamo smagumu, it kā sirds izplestos un krūtīs tai kļūtu par šauru; atceroties nelaimīgās meitenes izmisīgo vientulību, manī atkal modās līdzjūtība. Zināju, ka nekavējoties sāksies šie jūtu pali un uzplūdi, kuriem nebiju spējīgs pretoties. Bet nē —< tikai nepadoties, es sev teicu. Neļauj sevi atkal iepīt šai lietā, neļauj sevi atkal ievilkt tajā! Apņēmīgi paraudzījos uz Kondoru.

—   Doktora kungs, katrs kaut cik aptuveni zina savu spēku robežas. Tādēļ man jūs jābrīdina: lūdzu, nerēķinieties ar mani! Tagad jums, nevis man ir jāpalīdz Edītei. Esmu iemaisījies šai lietā vairāk,) nekā sākumā vēlējos. Un teikšu jums godīgi — neesmu nemaz ne tik labs, ne pašaizliedzīgs, kā jūs domājat. Man nav vairs spēka! Es vairs nevaru izturēt, ka mani pielūdz, ka mani dievina un turklāt izturas tā, it kā es to vēlētos un to paciestu. Labāk lai viņa tagad izprot situāciju nekā vēlāk jūtas piekrāpta. Dodu jums savu karavīra godavārdu, ka mans brīdinājums ir patiess, un vēlreiz atkārtoju: nerēķinieties ar mani, nepārvērtējiet mani!

Es laikam biju runājis ļoti apņēmīgi, jo Kondors palūkojās uz mani mazliet apjucis.

—   Jūsu vārdi gandrīz liecina, ka jūs esat izšķīries par kaut ko noteiktu.

Viņš pēkšņi piecēlās.

—   Lūdzu, tikai ne puspatiesības, pasakiet visu atklāti! Vai esat jau izdarījis kaut ko… kaut ko negrozāmu?

Es arī piecēlos.

—       Jā, — es teicu, izvilkdams no kabatas iesniegumu.

—  Te tas ir. Lūdzu, izlasiet pats.

Koridors vilcinādamies paņēma lapu, uzmeta man nemierīgu skatienu un tikai tad aizgāja līdz gaismas aplim, ko meta lampa. Viņš lasīja klusi un lēnām. Tad atkal salocīja lapu un gluži rāmi, lietišķā tonī teica:

Es uzskatu, ka pēc mana pirmītējā paskaidrojuma jus pilnīgi apzināties, kādas būtu sekas … mēs secinājām, ka jūsu aizmukšana nozīmētu meitenes nogalināšanu.., nogalināšanu vai pašnāvību… Man liekas, jums ir skaidrs, ka šī papīra lapa ir ne tikai atlūgums, bet… nāves spriedums nelaimīgajam bērnam.

Es neteicu ne vārda.

—   Leitnanta kungs, es jums uzdevu jautājumu! Un es atkārtošu to vēlreiz: vai jūs apzināties, kādas jūsu solim bus sekas? Vai uzņematies uz savas sirdsapziņas atbildību?

Es joprojām klusēju. Viņš pienāca man tuvāk un sniedza atpakaļ salocīto lapu.

—   Pateicos! Nevēlos, ka man ar šo lietu būtu kaut kas kopīgs. Ņemiet!

Bet mana roka bija kā sastingusi. Man nebija spēka to pacelt uz augšu. Un pietrūka drosmes izturēt viņa pētījošo skatienu.

—   Tātad jūs esat nolēmis… nāves spriedumu nenodot tālāk?

Es apgriezos apkārt un saliku rokas aiz muguras. Kondors saprata.

*— Tātad drīkstu to saplēst?

—  Jā, — es atbildēju, — lūdzu, dariet to!

Viņš piegāja pie rakstāmgalda. Nemaz neparaudzījies uz to pusi, es dzirdēju, kā papīrs plīsdams asi nošvirkst —* vienreiz, otrreiz, trešoreiz — un kā saplēstās lapas čaukstēdamas iekrīt papīrgrozā. Cik dīvaini — man uzreiz kļuva viegli ap sirdi. Vēl reizi — jau otru lāgu šai kļūmīgajā dienā izšķīrās mans liktenis. Man pašam nebija vajadzējis neko izlemt. Tas bija izšķīries pats.

Kondors pienāca man klāt un viegli atspieda mani atpakaļ atzveltnī.

—   Tā — manuprāt, mēs esam novērsuši lielu nelaimi — ļoti lielu nelaimi. Un tagad parunāsimies! Lai nu kā, es tomēr esmu pateicīgs, ka man bija iespējams kaut cik jūs iepazīt, tagad — uzklausieties, ko teikšu. Es jūs nevērtēju pārāk augsti, es nemaz neuzskatu, ka jūs esat «brīnišķīgs, labs cilvēks», kā Kekesfalva jūs allaž cildina, — nē, gluži

otrādi, manuprāt, jūs ar savām nepastāvīgajām jūtām, ar savu īpašo sirds nepacietību esat partneris, uz ko nevar paļauties; lai arī priecāj9S, ka esmu novērsis jūsu aiziešanu no pulka, .man tomēr nemaz nepatīk jūsu īpašība ātri pieņemt lēmumus un ātri atsacīties no saviem nodomiem. Cilvēkam, kurš tā padodas noskaņojumam, nepiemīt nopietna atbildības sajūta. Ja man būtu jāuzliek kādam pienākums, kur nepieciešama izturība un noteiktība, jūs būtu pats pēdējais, kam es to uzticētu. Tāpēc klausieties, ko sacīšu! Es neprasu no jums daudz, prasu tikai pašu nepieciešamāko, noteikti tikai pašu nepieciešamāko. Mēs pierunājām Edīti uzsākt jaunu ārstniecības kūri — vai, pareizāk sakot, tādu, ko viņa uzskata par jaunu. Jūsu dēļ viņa nolēmusi aizbraukt, aizbraukt uz vairākiem mēnešiem, ūn, kā jūs zināt, viņa dosies prom pēc astoņām dienām. Nu, un šīs astoņas dienas man vajadzīga jūsu palīdzība; lai jūs atvieglotu, tūlīt jau pasaku — tikai astoņas dienas! Es neprasu daudz, tikai apsoliet, ka šo vienu nedēļu līdz aizbraukšanai neizturēsieties asi, neizdarīsiet neko pārsteidzīgu un pirmām kārtām ne ar vārdu vai žestu nenodosiet, ka nabaga meitenes mīlestība jūs tik ļoti biedē. Pagaidām neko citu no jums nevēlos, man šķiet, ka gaužām pieticīga ir šī prasība — izturēt astoņas dienas, ja ir runa par otra cilvēka dzīvību.

—   Jā … bet pēc tam?

—  Par tālāko pagaidām nedomāsim. Ja man jāoperē augonis, es daudz neprātoju, vai tas pēc pāris mēnešiem neparādīsies atkal. Ja tieku aicināts palīdzēt, tad man tas nekavējoties jādara. Tā ir vienīgā pareizā rīcība, jo tā vienīgā ir cilvēciska. Viss pārējais ir nejaušība vai, kā dievticīgie saka, dieva pirksts. Kas gan nevar notikt pāris mēnešos! Varbūt viņas veselība uzlabojas ātrāk, nekā es domāju, varbūt viņas karstās jūtas tālumā pamazām atsalst — nevaru paredzēt visu iespējamo, un jums tas nepavisam nav vajadzīgs. Saņemieties vienīgi tik daudz, lai šajā izšķirīgajā laikā meitenei neparādītu, ka viņas mīlestība jūs… jūs tā biedē. Vienmēr paturiet prātā: astoņas dienas, septiņas dienas, sešas dienas — un es izglābju cilvēku, es nesāpinu, neaizvainoju, neapmulsinu, nelaupu viņai drosmi. Astoņas dienas ilgu vīrišķīgu, nosvērtu izturēšanos — vai ticat, ka to patiesi spēsiet?

—  Neapšaubāmi! — es spontāni izsaucos. — Noteikti! Pavisam noteikti!

Kopš zinu, ka manam uzdevumam ir nosacīts zināms laiks, es jūtos atkal stiprs.

Dzirdēju, ka Kondors skaļi uzelpo.

—   Paldies dievam! Man jums jāatzīstas, ka biju ļoti noraizējies. Ticiet man — Edīte nudien nepārdzīvotu to, ka jūs pēc viņas vēstules saņemšanas, pēc viņas atzīšanās būtu aizmucis. Tieši tuvākās dienas tālab ir izšķirošas. Viss pārējais nokārtosies pēc tam. Ļausim nelaimīgajam bērnam būt mazliet laimīgam — astoņas dienas bez mazākām aizdomām būt laimīgai; par šo vienu nedēļu jūs taču galvojat, vai ne?

Nebildu ne vārda, bet sniedzu viņam roku.

—   Nu tad, manuprāt, viss atkal kārtībā, un mēs varam mierīgi doties pie manas sievas.

Bet viņš vēl palika sēžot. Manīju, ka viņš vilcinās.

—   Vēl ko gribu teikt, — viņš klusi piebilda. — Mēs, ārsti, vienmēr esam spiesti paturēt prātā, ka var rasties neparedzēti apstākļi, mums jābūt gataviem uz visu iespējamo. Ja nu kaut kas notiek, pēc manām domām, tas gan nebūtu ticams… es gribu teikt — ja jums nepietiktu spēka vai arī Edītes neuzticēšanās novestu līdz krīzei, tūlīt man par to ziņojiet. Ne par kādu cenu šai īsajā, bet bīstamajā laikposmā nedrīkst notikt kaut kas vairs nelabojams. Ja jūsu uzdevums jums nebūtu pa spēkam vai ari ja jūs būtu sevi nodevis, tad nekautrējieties, dieva dēļ, nekautrējieties no manis, esmu pietiekami redzējis cilvēku īsto būtību un salauztas dvēseles! Varat nākt katrā dienas vai nakts laikā vai piezvanīt pa telefonu; vienmēr esmu gatavs palīdzēt, jo zinu, kas likts uz spēles. Un tagad, — krēsls man blakus sakustējās, es sapratu, ka Kondors pieceļas, — tagad pārvāksimies uz turieni. Diezgan ilgi esam runājušies, un mana sieva ātri kļūst nervoza. Vēl tagad, pēc daudziem gadiem, man vienmēr jābūt uzmanīgam, lai viņu neuztrauktu. Ko liktenis reiz smagi skāris, tas uz visiem laikiem kļūst viegli ievainojams.

Kondors atkal paspēra pāris soļu līdz gaismas slēdzim, spuldzes gaiši iedegās. Kad viņš pavērsās pret mani, viņa seja man šķita pavisam citāda; varbūt vainīga bija spilgtā gaisma, kas lika tik asi iezīmēties ik vaibstam, jo es pirmoreiz pamanīju, cik dziļas grumbas viņa pierē, un visa viņa izturēšanās liecināja, ka viņš ir pārguris un viņa spēki galā. Viņš arvien sevi ziedojis citiem, nodomāju. Pēkšņi man tik gauži nožēlojama likās vēlēšanās aizbēgt, tikko bija radušās pirmās nepatikšanas, — un es ar pateicīgu skatienu aizkustināts paraudzījos uz Kondoru.

Viņš laikam to pamanīja un pasmaidīja.

—   Cik labi, ka atnācāt pie manis un mēs aprunājāmies, — viņš teica, uzsizdams man uz pleca. — Padomājiet, kas būtu noticis, ja jūs, neko neapsvēris, būtu aizlaidies! Līdz mūža galam jums ar smagu sirdi būtu par to jādomā, jo no visa var izbēgt, tikai ne pats no sevis. Un nu iesim! Nāciet, mīļais draugs!

Vārds «draugs», ko Kondors man šai brīdī teica, mani dziļi saviļņoja. Viņš zināja, cik vājš, cik gļēvs esmu bijis, un tomēr mani nenicināja. Ar šo vienu vārdu viņš, vecākais, pieredzējušais, iedvesa man, jaunākajam, nedrošam iesācējam, atkal paļāvību. Kā smagu nastu novēlis, es ar vieglu sirdi sekoju viņam.

Mēs izgājām vispirms caur uzgaidāmo istabu, tad Kondors atvēra durvis uz blakus telpu. Pie ēdamgalda, kas vēl nebija nokopts, sēdēja un adīja viņa sieva. Vērojot, cik cītīgi viņa strādā, ne prātā nevarēja nākt doma, ka tik viegli un droši, adatām rotaļīgi zibinoties, neko neredzot', spēj kustēties rokas. Groziņš ar dziju un šķēres bija rūpīgi nolikti turpat blakus uz gaida. Kad viņa pacēla galvu un pavērsa pret mums tukšās acu zīlītes, kuru gludajos aplīšos miniatūri atspīdēja lampas atspulgs, tikai tad kļuva redzams, ka viņas acis ir aklas.

—   Nu, Klāra, esam taču turējuši vārdu? — Kondors vaicāja, un viņa balsī ietrīcējās maigs un sirsnīgs tonis — kā vienmēr, kad viņš uzrunāja sievu. — Mēs taču nepļāpājām ilgi, vai ne? Un, ja tu zinātu, kā es priecājos, ka leitnanta kungs mūs apciemojis! Laikam neesmu tev stāstījis, — bet apsēdieties taču uz brīdi, mīļais draugs, — ka viņš dien tās pašas pilsētas garnizonā, kur dzīvo'Kekesfalvas. Tu droši vien atceries manu mazo pacienti?

—  Ak to nabaga paralizēto bērnu, vai ne?

—   Saproti — es no leitnanta kunga šad tad uzzinu, kas pie Kekesfalvām jauns, un tad man pašam nav jādodas uz turieni. Viņš gandrīz vai ik dienas aizstaigā turp, lai mazliet parūpētos par nelaimīgo un pakavētu viņai laiku.

Aklā pagrieza galvu uz to pusi, kur, pēc viņas domām* es atrados. Viņas skarbie vaibsti pēkšņi tā kā atmaiga.

—   Labi, ka jūs to darāt, leitnanta kungs! Varu iedomāties, kā tas viņai sagādā prieku. — Viņa man pamāja ar galvu. Viņas roka, kura gulēja uz galda, neviļus pavirzījās man tuvāk.

—   Jā, arī man no tā ir savs labums, — Kondors turpināja. — Citādi man nāktos daudz biežāk bra-ukt uz turieni, lai meiteni iedrošinātu, jo viņa pašlaik ir ļoti satraukta. Man būs liels atvieglojums, ja tieši šai pēdējā nedēļā, pirms viņa dodas atpūsties uz Sveici, leitnants Hofmillers viņu mazliet pieskatīs. Ar slimnieci ne vienmēr ir viegli, bet viņš prot lieliski ar meiteni apieties, es zinu, ka viņš man palīdzēs. Uz viņu varu vairāk paļauties nekā uz saviem asistentiem un kolēģiem.

Es tūdaļ sapratu, ka Kondors vēlas' mani vēl ciešāk iesaistīt šai lietā, atgādinādams manu pienākumu šīs otras bezpalīdzīgās sievietes klātbūtnē; bet es labprāt gribēju pildīt solījumu.

—   Protams, jūs varat uz mani paļauties, doktora kungs. Noteikti iešu. uz turieni visas astoņas dienas un par mazāko starpgadījumu jums nekavējoties zvanīšu. — Es ar zīmīgu skatienu pāri aklās galvai palūkojos uz Kondoru. —Nekādu starpgadījumu nebūs, noteikti nebūs, tāpat arī nekādu grūtību. Esmu par to pilnīgi pārliecināts.

—   Es arī, — viņš piebalsoja, mazliet pasmaidīdams. Mēs pilnīgi sapratāmies. Bet ap viņa sievas lūpām pavīdēja viegli saspringts vaibsts. Acīmredzot viņu kaut kas nomāca.

—   Es vēl neesmu paguvusi jums atvainoties, leitnanta kungs. Baidos, ka es pirmīt mazliet… biju mazliet nelaipna pret jums. Bet muļķe kalpone man nevienu nebija pieteikusi, un man ne jausmas nebija, kas istabā gaida, un Emerihs man nav nekad par jums stāstījis. Tāpēc domāju, ka uzgaidāmā telpā ir kāds svešs cilvēks, kas viņu grib aizkavēt, bet viņš taču vienmēr pārnāk mājās līdz nāvei noguris.

—   Jums tiešām taisnība, cienījamā kundze, un jums jābūt vēl stingrākai. Es baidos — piedodiet manu nekautrību —, ka jūsu vīra kungs pārāk daudz nododas darbam.

—   Nesaudzīgi, — viņa mani dedzīgi pārtrauca un spēji pievirzījās ar krēslu man tuvāk. — Ka es jums saku, nesaudzīgi viņš sevi tam ziedo — gan savu laiku, savus nervus, savu naudu. Ne viņš ēd, ne guļ savu slimnieku dēļ.

Visi viņu izmanto, un es, aklā, nevaru viņam neko pali* dzēt, nekā viņu atvieglot. Ja jūs zinātu, kā esmu par viņu noraizējusies! Cauru dienu domāju: viņš nav neko iebaudījis, viņš jau atkal sēž vilcienā, tramvajā, un nakti tie atkal viņu modinās. Visiem citiem viņam pietiek laika, tikai pašam priekš sevis nepietiek! Un, dieviņ mīļais, vai kāds viņam par to pateicas? Neviens! Neviens!

—   Patiešām neviens? — viņš smaidīdams noliecās pār satraukto sievu.

—   Protams, neviens. — Viņa nosarka. — Es taču neko nespēju darīt viņa labā! Kad viņš pārnāk no darba, vienmēr esmu nomocījusi sevi aiz bailēm. Ak, kaut jūs varētu viņu iespaidot! Viņam vajag kādu, kas mazliet apvalda. Nav taču iespējams visiem palīdzēt…

—   Bet vismaz jācenšas to darīt, — Kondors teica, manī lūkodamies. — Tāpēc taču dzīvo. Tikai tāpēc. — Jutu, ka viņš liek man pie sirds šo atgādinājumu. Bet es izturēju viņa skatienu, jo zināju, ka mans lēmums ir noteikts.

Es piecēlos. Sajā brīdī biju svēti apņēmies to pildīt. Padzirdusi, ka pagrūžu krēslu, aklā pacēla galvu.

—   Vai jums patiesi laiks doties prom? — viņa ar patiesu nožēlu vaicāja. Žēl, žēl gan. Bet jūs drīz atkal atnāksiet, vai ne?

Man bija. dīvaini ap sirdi. Kas ir manī tāds, es klusībā brīnījos, ka visi man uzticas, ka aklā sieviete raugās starojošām aklām acīm uz mani, ka šis vīrs, gandrīz svešs cilvēks, apliek draudzīgi roku man ap pleciem? Iedams lejā pa kāpnēm, vairs nevarēju saprast, kas mani pirms stundas bija atdzinis šurp. Kāpēc īsti biju gribējis bēgt projām? Vai tikai tāpēc, ka nelaimīgā, kroplā būtne bija iedegusies mīlā pret mani? Vai tāpēc, ka viņa gaidīja no manis atbalstu un mierinājumu? Palīdzēt taču ir brīnum jauki, tas dzīvē ir vienīgais patiesi vērtīgais un vajadzīgais. Un šī atziņa mudināja mani no brīva prāta darīt to, kas vēl vakar man šķita nepanesama uzupurēšanās, •— par kāda cilvēka lielu, kvēlu mīlu pateikties viņam.

Astoņas dienas! Kopš Kondors manam uzdevumam bija noteicis zināmu laiku, es jutos atkal drošs. Tikai viens brīdis vai, pareizāk sakot, viens vienīgs mirklis man iedvesa bailes — mirklis, kad man būs jāsastopas ar Edīti

pirmoreiz pēc viņas atzīšanās. Es zināju, ka pēc tik bezprātīgas jūtu atklāšanas vairs nav iespējama agrākā nepiespiestā izturēšanās; pirmajā skatienā, ko viņa man tagad uzmetīs pēc tā kvēlā skūpsta, būs vaicājums: vai esi), man piedevis? — un varbūt vēl kāds bīstamāks: vai ļausi man tevi mīlēt un vai atbildēsi ar pretmīlu? Šai pirmajā skatienā, ko viņa, aiz kauna nosarkusi, man uzmetīs, taču būs apslēpta un tomēr neapvaldīta nepacietība, un — es skaidri jutu — tas varēja kļūt pats bīstamākais un arī pats izšķirīgākais. Viens vienīgs neapdomīgs vārds, kāds aplams žests — un jau visā nežēlībā tiks atklāts tas, ko es nedrīkstēju atklāt, un tas nozīmēja apvainojumu un cietsirdību, no kā Kondors mani tik stingri bija brīdinājis. Bet, ja man izdosies izturēt šo skatienu, tad būšu pasargāts un varbūt uz visiem laikiem būs pasargāta arī Edīte.

Bet, tikko nākamajā dienā pārkāpu nama slieksni, tā tūlīt nomanīju, ka Edīte aiz tādas pašas apdomīgas piesardzības bija parūpējusies, lai nesatiktos ar mani vienatnē. Jau priekštelpā es izdzirdu skaļas sieviešu balsis: tātad viņa bija šajā laikā, kad citkārt viesi nekad mūs netraucēja, ielūgusi paziņas, lai to klātbūtne pasargātu pirmajā kritiskajā acumirklī.

Vēl nebiju paspējis ieiet salonā, kad neparasti straujiem soļiem man pretī izsteidzās Ilona — vai nu pēc Edītes norādījuma, vai pati pēc savas ierosmes —, ieveda mani istabā un iepazīstināja ar iecirkņa priekšnieka kundzi un viņas meitu, bālu, vasarraibumainu, zobgalīgu būtni, kuru, kā man, starp citu, bija zināms, Edīte nevarēja ciest; tā nu pirmais mirklis paslīdēja pilnīgi nemanot garām, un Ilona jau skubināja mani sēsties pie galda. Dzērām tēju un pļāpājām. Es cītīgi tērzēju ar vīzdegunīgo, vasaras raibumiem nosēto provinces zostiņu, kamēr Edīte sarunājās ar viņas māti. Šāds ne jau nevilšs viesu sagrupējums deva iespēju starp Edīti un mani atrasties pāris cilvēkiem, kuri mūs nošķīra katru savrup; es varēju izvairīties Edīti uzlūkot, tomēr jutu, ka viņas skatiens reižu reizēm nemierīgi kavējas pie manis. Un arī tad, kad abas dāmas beidzot piecēlās, lai ietu prom, nadzīgā Ilona ātri vien visu nokārtoja.

—   Es tikai pavadīšu dāmas. Jūs varat pa to laiku uzsākt šaha partiju. Man vēl šis tas jāsagatavo ceļojumam, bet pēc kādas stundas es atkal būšu pie jums.

<— Vai veļaties izspēlēt kādu partiju? — es jau spēju nepiespiesti pavaicāt Edītei. Tobrīd visas trīs sievietes izgāja no salona.

—   Labprāt, — Edīte, acis nodūrusi, atbildēja.

Viņa joprojām nepacēla acis, bet es tikmēr noliku šaha dēlīti un ļoti rūpīgi, lai iegūtu laiku, sarindoju figūras. Pēc veca šaha spēles noteikuma, lai uzzinātu, kurš būs uzbrucējs, kurš aizstāvēsies, mēs parasti mēdzām paslēpt aiz muguras vienā saujā balto, otrā melno figūru. Bet izvēlēšanās, pasakot — «labo» vai «kreiso», tomēr būtu sarunāšanās; pat no tās mēs abi izvairījāmies, un es tūlīt sāku salikt figūras. Tikai nerunāt! Visas domas tikai piesaistīt sešdesmit četriem laukumiņa kvadrātiem! Lūkoties vienīgi uz figūrām, neskatoties pat uz svešajiem pirkstiem, kuri tās pārvieto! Un tā mēs spēlējām, izlikdamies, ka darām to ar tik lielu aizrautību, kāda parasti piemīt tikai kaislīgiem šahistiem, kas aizmirst visu un savu uzmanību veltī vienīgi spēlei.

Bet drīz vien pati spēle atklāja, cik liekulīga ir mūsu izturēšanās. Ar trešo partiju Edīte nekādi vairs netika galā. Viņa izdarīja nepareizus gājienus; redzot, kā viņai dreb pirksti, man bija skaidrs, ka viņa vairs nevar izturēt šo melīgo klusēšanu. Partija vēl nebija pabeigta, kad viņa pēkšņi pastūma prom šaha dēlīti.!

•— Pietiek! Pasniedziet man cigareti!

Es padevu no sudrabā gravētās etvijas cigareti un pakalpīgi uzvilku sērkociņu. Uzliesmoja uguntiņa, un es vairs nevarēju izvairīties no viņas acīm. Tās stingu skatienu raudzījās man garām un tomēr ne jau noteiktā virzienā; it kā sasalušas aiz salta niknuma, tās lūkojās nekustīgi un dīvaini, taču uzacu loki virs tām trīsot raustījās. Es tūdaļ sapratu — tās liecina, ka tuvojas negaiss, tā ir vēsts, ka nenovēršami sekos nervu lēkme.

—   Nevajag! — es izbijies brīdinoši iesaucos. — Lūdzu, nevajag!

Bet viņa atlaidās puszviļus savā krēslā. Redzēju, ka pār viņas augumu pārskrien trīsas un pirksti arvien krampjaināk aptver roku balstus.

—   Nevajag! Nevajag! — es vēlreiz lūdzu; nekas cits man neiekrita prātā kā tikai šis lūdzošais vārds. Taču aizturētās asaras jau lauzās uz āru. Tās nebija nevaldāmas, skaļas elsas, bet — vēl briesmīgāk *— tā bija klusa, sirdi plosoša raudāšana ar sakniebtām lūpām, raudāšana, par ko pats kaunas un ko tomēr nespēj apklusināt.

• — Nevajag! Es jūs lūdzu — nevajag! — es teicu un, tuvu viņai pieliecies, mierinoši uzliku plaukstu uz viņas rokas. Pēkšņas trīsas pārskrēja viņas pleciem, it kā tos būtu skārusi elektriskā strāva, un viss puszvijus sēdošais augums sarāvās, kā saņēmis triecienu.

Bet tad vienā mirkli trīsas norima, viņa atkal sēdēja nekustīgi, kā sastingusi. Viss viņas augums, šķiet, ko gaidīja, ieklausījās un pūlējās saprast, ko nozīmē šis neapjaušamais pieskāriens. Vai tā ir maiguma vai mīlestības, vai tikai līdzjūtības izpausme? Briesmīga bija šī gaidīšana, kad, elpu aizturot, nekustīgi it kā ieklausās viss ķermenis. Man pietrūka drosmes noņemt no viņas rokas savējo, kas tik brīnumaini ātri bija likusi apsīkt asarām, bet man nebija spēka piespiest saviem pirkstiem dāvāt maigumu, kuru Edītes augums, viņas jūtīgā āda — es to skaidri manīju — ar ilgošanos gaidīja. Kā gluži sveša mana roka tur gulēja, un man šķita, ka šai vietā silti pulsē viņas asinis.

Es nezinu, vai ilgi mana plauksta, pašam nepavisam to nevēloties, palika uz viņas rOkas, j.o laiks šai brīdī bija apstājies un klusēja tāpat kā gaiss istabā. Bet tad manīju, ka viņa mazliet sakustas. Acis no manis novērsusi, viņa ar labo roku viegli pievilka manu plaukstu sev tuvāk, pievilka lēni to sev pie sirds, un labajai bikli un mulsi piebiedrojās arī viņas kreisā roka. Abas maigi turēja ciet mānu lielo, smago, kailo vīrieša roku un tad sāka to pavisam, pavisam liegi un kautri glāstīt. Vispirms viņas trauslie pirksti it kā ziņkārīgi aizskāra manu nevarīgo, nekustīgo plaukstu, viegli kā dvesma pārslīdot tai. Manīju, kā mulsie, bērnišķīgie pieskārieni piesardzīgi iedrošinās pārslīdēt rokai no locītavas līdz pirkstgaliem, kā tie gan no iekšpuses, gan ārpuses cenšas izjust manas plaukstas apveidu, kā izbijušies vispirms aprauga cietos nagus no visām pusēm un atkal sasniedz locītavu, tad vēlreiz slīd lejup un augšup; tā bija bikla iepazīšanās ar manu roku, ko viņa nekad nebūtu iedrīkstējusies saņemt, saspiest, paturēt savējā. Likās, silts ūdens apskalotu manu plaukstu — šie rotaļīgie glāsti bija reizē godbijīgi un bērnišķīgi, izbrīna pilni un kautrīgi. Un tomēr es jutu, ka mīlošā līdz ar šo mana «es» daļu, kas atradās viņas ziņā, ir paņēmusi mani visu. Neviļus viņa bija atliekusi galvu dziļāk atzveltnī, lai, šķiet, ar lielāku tīksmi izbaudītu liego pieskārienu; it kā iesnaudusies, it kā sapņos iegrimusi, viņa gulēja aizvērtām acīm, puspavērtām lūpām, un dziļš apmierinājums staroja viņas sejā, kad viņa vēl joprojām ar trauslajiem pirkstiem glāstīja manu plaukstu no locītavas līdz pirkstgaliem.

Sajā siltajā pieskārienā nebija ne'mazākās iekāres, tikai kluss, izbrīnās pilns prieks, ka beidzot viņai kaut vai uz brīdi drīkst piederēt kaut kas no manis un viņa var parādīt man savu bezgalīgo mīlestību; kopš tā laika pat viskvēlākajā sievietes apskāvienā nekad vairs neesmu izjutis tādu aizkustinošu maigumu kā šajā liegajā, gandrīz vai sapņainajā glāstu rotaļā.

Cik ilgi tā turpinājās, nezinu. Tādi pārdzīvojumi parasti notiek ārpus laika robežām. 5iem kautrajiem pieskārieniem un glāstiem piemita kaut kas skurbinošs, reibinošs, kaut kāda apmātība; tie mani satrauca un mulsināja vairāk nekā pēkšņais, kaislīgais skūpsts. Vēl aizvien man nebija spēka atvilkt nost savu roku — es atcerējos vārdus «tikai paciet manu mīlestību»; it kā trulā apmātībā es baudīju nemitīgos pieskārienus savai ādai, kuri mani nervozēja, un bezspēcīgs, nevarīgs, tomēr zemapziņā arī apkaunots, es atļāvu sevi tik bezgalīgi mīlēt, pats nejuzdams neko citu kā tikai dīvainu biklumu un mulsas bailes.

Taču pamazām man kļuva neizturams paša nekustīgums — mani nenogurdināja ne glāsts, ne maigo, silto pirkstu slīdēšana pār manu roku — šie liegie, kautrie pieskārieni, bet nomāca sajūta, ka paša roka tur guļ tik nedzīva, it kā tā nepiederētu man un cilvēks, kas to glauda, būtu pilnīgi svešs. Es neskaidri apjautu —1 tā pusmiegā dzird zvanu skaņas torņos —, ka man kaut kas jādara: vai nu jāatvaira šie glāsti, vai arī jāatbild uz tiem. Bet man nebija spēka ne atvairīt, ne atbildēt. Es tikai ļoti vēlējos izbeigt šo bīstamo rotaļu un tāpēc piesardzīgi sasprindzināju muskuļus. Lēnām, lēnām, pavisam lēnītiņām mana roka sāka raisīties vaļā no vieglā aptvēriena — gluži nemanāmi, kā es cerēju. Bet jūtīgā tomēr tūliņ —• iekams vēl pats to īsti apjēdzu — uztvēra šo kustību; pēkšņi it kā izbijusies viņa palaida vaļā manu roku. Viņas pirksti kļuva ļengani, es vairs nejutu siltuma, kas strāvoja no tiem. Mazliet apjucis, atņēmu nost no viņas rokas savu atbrīvoto plaukstu, jo tai pašā mirklī Edītes seja satumsa un mutes kaktiņi sāka raustīties kā niķīgam bērnam.

—   Nevajag! Nevajag! — es viņai čukstēju, neattapdams teikt kādu citu vārdu. — Tūlīt atnāks Ilona. — Un, redzot, ka viņa, padzirdusi šos tukšos, bezpalīdzīgos vārdus, sāk vēl stiprāk drebēt, manī spēji atkal uzvilnīja karsts līdzjūtības vilnis. Es noliecos pie viņas un ātri pieskāros ar lūpām viņas pierei.

Taču pelēkās acis lūkojās manī stingri un noraidoši, tās, šķiet, raudzījās man cauri, it kā varētu nolasīt manas domas. Man nebija izdevies apmānīt viņas skaidrās jūtas. Viņa bija noskārtusi, ka es, atbrīvodams roku, esmu atvairījis viņas maigo mīlestību un mans steidzīgais skūpsts dāvāts ne aiz patiesas sirsnības, bet vienīgi aiz apmulsuma un līdzjūtības.

Tā bija mana lielākā, nelabojamākā, nepiedodamākā kļūda, ko es izdarīju šais dienās, jo, lai cik dedzīgi pūlējos, man nepietika ne pacietības, ne spēka izlikties. Veltīgi biju apņēmies ne ar vārdu, ne skatu, ne žestu nelikt saprast, ka viņas maigums mani nomāc. Atkal un atkal es atcerējos Kondora brīdinājumu — attapu, cik riskantu lietu, kādu atbildību uzņemos, šo viegli aizvainojamo aizvainodams. Ļauj, lai viņa tevi mīl, es ik pa brīdim klusībā atkārtoju, noslēp patiesību, liekuļo šīs astoņas dienas, lai saudzētu viņas lepnumu! Neļauj viņai nojaust, ka tu apkrāp viņu, divkārši apkrāp, jautri un droši pieminēdams viņas drīzo izveseļošanos, lai gan tev sirds dreb aiz bailēm un kauna! Izturies nepiespiesti, pavisam nepiespiesti, — es sev nemitīgi atgādināju, — lai tava balss skan sirsnīgi, lai tavas rokas ir mīļas un maigas!

Bet starp sievieti, kas reiz atklājusi vīrietim savas jūtas, un šo vīrieti attiecības ir noslēpumainas, saspringtas un bīstamas. Mīlošu sievieti vienmēr māc baisa paredzēšana, ka mīļotā jūtas var izrādīties nepatiesas, un, tā kā atbilstoši viņas iekšējai būtībai mīlestībai vajadzētu būt mūžīgai, tad viss ierobežotais, viss mērenais viņai ir pretīgs un neciešams. Katra vilcināšanās, katra apvaldīta rīcība no mīļotā puses viņai šķiet pretošanās, katra mazākā izvairīšanās viņai ar pilnām tiesībām jau liekas apslēpta aizsargāšanās. Un kaut kas laikam toreiz manā uzvedībā bija bijis mulss un neskaidrs, kaut kas manos vārdos neīsts un neveikls, jo, lai kā centos, manas pūles Edītei aizmiglot acis bija veltīgas. Man neizdevās viņu pārliecināt, un viņa aizvien ar lielāku nemieru aizdomu pilna noģida, ka es viņai nesniedzu to vienīgo un īsto, ko viņa no manis gaidīja: pretmīlu. Reizēm sarunājoties — un tieši tad, kad es visdedzīgāk vēlējos iegūt viņas uzticību, viņas sirsnību, — viņas pelēkās acis pameta ašu mirkli augšup uz mani; man vienmēr tad nācās nolaist plakstus. Man bija tāda sajūta, it kā viņa gribētu izzondēt, kas slēpjas manas sirds dzijumos.

Tā pagāja trīs mokpilnas dienas, mokpilnas gan man, gan viņai; viņas skatienā, viņas klusēšanā nepārtraukti jutu mēmas, alkatīgas gaidas. Tad pēkšņi — man liekas, tas bija ceturtajā dienā — viņa sāka izturēties ar dīvainu naidīgumu, kas pirmajā brīdī likās neizprotams. Kā parasti, biju ieradies pēcpusdienā un atnesis viņai ziedus. Viņa tos paņēma, tikpat kā nepaskatīdamās uz tiem, un nolika nevērīgi, ar šo uzsvērto vienaldzību ļaudama man saprast, ka nav ko cerēt piekukuļoties ar dāvanām. Gandrīz nicīgi iesaukusies: «Ak, kādēļ tik skaistus ziedus!» —viņa uzreiz uzcēla ap sevi izaicinošu un naidīgu klusēšanas valni. Es mēģināju brīvi risināt sarunu. Bet viņa —* ja vispār ko atbildēja, tad tikai skopu «ak» vai «lūk, kā», vai «interesanti, interesanti», taču vienmēr nepārprotami aizvainojoši parādīdama, ka mans sarunu temats viņu nepavisam neinteresē. Viņa tīšuprāt nemaz neslēpa savu vienaldzību — pagrozīja rokās kādu grāmatu, atšķīra to, atkal nolika, pakavēja sev laiku ar dažādiem priekšmetiem, pāris reižu izaicinoši nožāvājās, tad, kamēr es vēl ko stāstīju, pasauca sumini un apjautājās, vai viņš nav aizmirsis iesaiņot šinšillas kažokādu, un tikai tad, kad viņš apgalvoja, ka to izdarījis, viņa atkal pievērsās man, salti pateikdama «stāstiet vien tālāk», tā ka pārāk skaidri1 bija uzminams vēl nepasacītais — «man taču gluži vienalga, ko jūs tur melšat».

Pēdīgi jutu, ka mani spēki ir galā. Biežāk pametu acis uz durvīm, vai beidzot kāds neienāks — vai nu Ilona, vai Kekesfalva, lai mani atbrīvotu no šī izmisīgā monologa. Bet arī mans skatiens uz durvīm Edītei nepalika nepamanīts. Ar slēptu izsmieklu viņa šķietami ieinteresēta jautāja:

—   Vai jūs ko meklējat? Vai ko vēlaties?

Un es, juzdamies apkaunots, spēju vienīgi muļķīgi atbildēt:

—   Nē, it neko!

Laikam visprātīgāk būtu bijis, ja es būtu uzsācis atklātu cīņu un uzkliedzis viņai: «I<o jūs īsti gribat no manis? Kāpēc jūs mani mokāt? Es varu arī aiziet, ja jūs to vēlaties!» Bet es taču biju Kondoram apsolījis izvairīties no skarbiem un izaicinošiem vārdiem; tāpēc nenokratīju vienā rāvienā šoļaunprātīgo klusēšanas jūgu, bet kā muļķis divas stundas kā pa karstām, mēmām smiltīm vilku sarunas, līdz pēdīgi ienāca Kekesfalva, bikls kā allaž pēdējā laikā un varbūt pat vēl vairāk apjucis.

—   Vai nesēdīsimies pie galda?

Un tad mēs visi sēdējām ap galdu, Edīte man iepretī. Ne reizes viņa nepacēla acis, arī nerunāja ne ar vienu. Mēs visi trīs izjutām, cik iecirtīga, cik naidīgi aizvainojoša ir viņas nomācošā klusēšana. Tāpēc vēl jo cītīgāk centos uzlabot noskaņu. Es stāstīju par mūsu pulkvedi, kurš vienmēr jūnijā un jūlijā saslima ar savu tā saucamo «manevru kaiti», kā viņš aizvien nervozāks kļuva un aizvien vairāk ņēmās «smērēt» papīrus, jo tuvāk nāca lielo apmācību laiks. Lai muļķīgo notikumu saraibinātu, es izpušķoju to ar aizvien aušīgākiem sīkumiem, lai gan man bija sajūta, ka apkakle it kā žņaudz rīkli. Smējās vienīgi Ilona un Kekesfalva, arī tikai iztapīgi, skaidri redzams, pūlēdamies maskēt Edītes nomācošo klusēšanu; viņa jau trešo reizi izaicinoši nožāvājās. Tikai nepārtraukti runāt, es sev pavēlēju, un tā nu ņēmos stāstīt, kā mēs tagad tiekam trenkāti un ka neviens vairs nezina, ko darīt, ko nedarīt. Lai gan vakar divi ulāni dabūjuši saules dūrienu un izgāzušies no segliem, negantais ļaužu bendētājs ik dienas mūs jo stingrāk ņem priekšā. Neviens taču nevar paredzēt, kad izkritīs no segliem, — viņš liekot tad divdesmit vai trīsdesmit reizes atkārtot savu trako manevru visbezjēdzīgākos vingrinājumus. Ar lielām pūlēm man šodien izdevies laikus aizšmaukt, bet, vai rīt es tieši noteiktā laikā varēšu atnākt, to zinot vienīgi pats mīļais dieviņš un pulkveža kungs, kas pašlaik sevi uzskatot par dieva vietnieku zemes virsū.

Tas, protams, bija pavisam nevainīgs secinājums, kālab neviens nebūtu varējis ne uztraukties, ne justies aizskarts; es to pateicu gluži familiārā, jautrā tonī, pievērsdamies Kekesfalvam, uz Edīti nemaz nepalūkodamies (es ilgāk vairs nespēju paciest viņas stingo, it kā tukšumā raidīto skatienu). Pēkšņi kaut kas nošķindēja. Viņa bija nosviedusi nazi, ar ko visu laiku niekojās, šķērsām pār šķīvi un, kad mēs visi izbijušies sarāvāmies, asi kā skaldīt noskaldīja:

—   Nu, ja tas jums sagādā tādas pūles, tad palieciet vien turpat kazarmās vai kafejnīcā. Gan jau mēs to pārcietīsim.

Elpu aizturējuši, sastingām, it kā pa logu būtu ielidojusi lode.

—   Bet Edīt, — Kekesfalva ar sausu muti nošļupstēja.

Taču viņa atzvēlās krēslā un ar izsmieklu atteica:

—  Jābūt taču līdzjūtīgiem pret tik nomocītu cilvēku! Kādēļ lai mēs viņu, šo leitnanta kungu, neatbrīvotu uz vienu dienu no pienākuma mūs apmeklēt! Es no savas puses ar prieku dāvāju viņam vienu brīvdienu.

Kekesfalva un Ilona apjukuši saskatījās. Abi tūliņ saprata, ka ilgi apvaldītais satraukums pilnīgi nepelnīti vērsts tieši pret mani. Ilona un Kekesfalva iztrūkušies raudzījās uz mani, un es nopratu — viņi uztraucās, ka es varētu uz viņas rupjo izturēšanos atbildēt tikpat rupji, un tāpēc vēl jo stingrāk saņēmu sevi rokās.

—   Vai zināt, Edīt, īstenībā jums taisnība, — es teicu, cik sirsnīgi vien vārēdams, jo man stipri dauzījās sirds.

—   Kad esmu gauži nomocīts, tad tiešām nekāds labais sarunu biedrs jums nespēju būt. Pats visu laiku redzu, ka šodien jūs krietni vien garlaikoju. Bet vēl pāris dienu jums jāsamierinās arī ar tādu notrenkātu puisi. Cik tad nu vairs ilgi nākšu pie jums? Drīz vien māja būs tukša un jūs visi prom. Nevaru nemaz iedomāties, ka mēs vēl tikai četras dienas būsim kopā, tikai četras dienas vali patiesībā tikai trīsarpus, iekams jūs …

Bet viņpus galda asi un spalgi noskanēja smiekli —* nosprakstēja kā eļļa ugunī.

—   Ha, ha! Trīsarpus dienu! Ha, ha! Pat to pusi dienas viņš izrēķinājis — kad beidzot varēs tikt no manis vaļā! Laikam viņš tādēļ vien nopircis kalendāru un atzīmējis sarkano datumu: brīvdiena, mūsu aizbraukšanas diena! Bet ievērojiet labi! Kādreiz var pamatīgi pārrēķināties. Ha, ha! Trīsarpus dienu, trīs un viena puse, puse, puse…

Edīte sāka smieties aizvien nevaldāmāk un tai pašā laikā pazibsnīja bargām acīm uz mums, taču smiedamās viņa visa drebēja; viņu drīzāk purināja negants drudzis, nevis patiesi, jautri smiekli. Likās, viņa ar lielāko prieku būtu pielēkusi kājās — tā arī būtu bijusi pati dabiskākā kustība pēc tik liela sasprindzinājuma; taču bezspēcīgās kājas neļāva to izdarīt. Šī uzspiestā piesaistīšana pie krēsla vērta viņu ļaunu un dusmīgu, un viņas dusmas bija traģiski bezpalīdzīgas kā iesprostotam zvēram.

—   Es tūlīt pasaukšu Jozefu, — gluži bāla viņai pačukstēja Ilona, kopš gadiem pieradusi uzminēt, ko nozīmē katra Edītes kustība; norūpējies pie meitas piegāja tēvs, bet viņa bailes bija veltīgas, jo, tikko ienāca sulainis, Edīte klusēdama ļāva, lai viņš un tēvs ved viņu ārā, ne vārda neteikusi, lai atvadītos vai atvainotos; tikai vērojot mūsu apjukumu, viņai acīmredzot kļuva skaidrs, kādu uztraukumu visiem sagādājusi.

Es paliku vienatnē ar Ilonu. Es jutos kā cilvēks, kas nogāzies ar lidmašīnu un, atjēdzies no bailēm, grīļodamies pieceļas, pats īsti nezinādams, kas ar viņu noticis.

—  Jums vajadzētu to saprast, — Ilona man steidzīgi pačukstēja, — viņa vairs neguļ nevienu nakti. Domas par ceļojumu viņu briesmīgi uztrauc un … jūs jau nezināt…

—   Ilona, es tomēr zinu. Zinu visu, — es sacīju. — Tieši tāpēc es rīt atkal atnākšu.

«Izturēt! Tikai izturēt!» es sev uzstājīgi pavēlēju, kad, pēc šīs scēnas gauži satraukts, devos uz mājām. Par katru cenu nelokāmi turēties! Tu tak esi Kondoram apsolījis, tavs vārds likts uz spēles. Neļauj nesavaldībai un kaprīzēm sevi samulsināt. Vienmēr paturi prātā, ka šo ļaunprātību izraisījis vienīgi izmisums, kādā kritis cilvēks, kas tevi mīl un kam esi nodarījis pāri, tāpēc ka tava sirds ir cieta un salta. Izturēt līdz pēdīgam — palikušas vairs tikai trīsarpus dienas, trīs dienas, tad būsi izturējis pārbaudījumu, tad varēsi atpūsties, būsi brīvs nedēļām ilgi, mēnešiem ilgi! Bet tagad pacietību — pacietību vēl tikaiīsu laiciņu, šīs beidzamās trīsarpus dienas, šīs beidzamās trīs dienas!

Kondoram bija taisnība. Vienīgi bezgalīgais, neaptveramais biedē mūs, turpretī viss ierobežotais, viss noteiktais mudina mūs izturēt pārbaudījumu un top mūsu spēka mērs. Trīs dienas es jutu, ka tās izturēšu, un šī apziņa piešķīra man drosmi. Nākamajā rītā teicami veicu savus dienesta pienākumus, bet tas jau ir kaut kas sevišķs, jo šoreiz mums bija jābūt apmācību laukumā stundu agrāk nekā parasti un tik traki jānoņemas, ka sviedri pilēja aiz apkakles. Biju pārsteigts, ka esmu spējis pat niknajam pulkvedim neviļus izvilināt pār lūpām vārdus —* «tā ir pareizi»; toties jo niknāk negaiss šoreiz brāzās pār grāfa Šteinhībela galvu. Viņš bija kaislīgs zirgu mīļotājs un tieši aizvakar bija nopircis zirgu, jaunu, nevaldāmu, garkājainu tīrasiņu sarķi; paļaudamies uz savu jātnieka pieredzi, viņš diemžēl bija bijis tik nepiesardzīgs, ka netika iepriekš kārtīgi pārbaudījis, kāds ir jaunais zirgs. Apmācības ritēja pilnā sparā, kad tas, nelietis, izbijies no kāda putna ēnas, saslējās pakaļkājās; otrreiz, kad bija jādodas triecienuzbrukumā, tas ne no šā, ne no tā pēkšņi sāka auļot — un, ja Steinhībels nebūtu bijis tik lielisks jātnieks, visa . ierinda būtu dabūjusi noskatīties amizantā kūleņošanā. Tikai pēc krietnas akrobātiskas cīņas Šteinhībelam izdevās satracināto dzīvnieku pievārēt, bet no pulkveža viņš par šo izcilo veikumu nedabūja dzirdēt neko iepriecinošu. Reizi par visām reizēm viņš aizliedzot apmācību laukumā rādīt cirka trikus, pulkvedis norūca; ja grāfa kungs no zirgiem neko nesajēdzot, tad lai iepriekš vismaz pieklājīgi iejādot zirgu man'ēžā un neapkaunojot sevi tik nožēlojami visas ierindas priekšā.

Niknā piezīme rotmistru sāpīgi aizskāra. Mājup jādams un arī vēlāk pie galda viņš nebeidza žēloties par nodarīto netaisnību. Zirgs esot nevaldāma spēka pilns; gan jau vēl redzēšot, cik lielisks zirgs būšot sarķis, kad tam beidzot tikšot izdzīti visi niķi. Bet, jo vairāk saniknotais grāfs šķendējās, jo trakāk viņu izzoboja biedri. Kādēļ viņš ļāvis sevi piemuļķot, tie ņirgājās un ne pa jokam viņu aizkaitina j a. Debates kļuva arvien karstākas. So vētraino sarunu laikā pie manis pienāk raitnieks.

—   Leitnanta kungs, lūdzu, pie telefona!

Ļaunā priekšnojautā pietrūkstos kājās. Pēdējo nedēļu laikā telefona sarunas, telegrammas un vēstules man sagādājušas tikai uztraukumu un sarūgtinājumu. Ko viņa atkal vēlas? Droši vien nožēlo, ka šodien man dāvājusi brīvu pēcpusdienu. Nu, ja viņa nožēlo, tad viss būs labi1 . Drošs paliek drošs, cieši aizveru telefona būdiņas popētās durvis, it kā pilnīgi nošķirdams savu dienesta pasauli no tās otras. Runā Ilona.

—  Es jums tikai gribēju pateikt, — viņa saka, manuprāt, mazliet samulsusi, — ka būtu labāk, ja jūs šodien nenāktu. Edīte nejūtas visai labi…

—   Cerams, taču nekas nopietns? — es viņu pārtraucu.

—' Nē, nē… es tikai domāju, ka labāk ļausim viņai šodien atpūsties, un tad… — savādi man šķiet, ka viņa tik ilgi kavējas turpināt,. — un tad… nu, kāda gan nozīme vienai dienai. Mums tomēr vajadzēs.,, vajadzēs ceļojumu vēl mazliet atlikt.

—   Atlikt? — Manā balsī laikam jaušas bailes, jo viņa steidzīgi piebilst: \

—   Jā… bet mēs ceram, ka tikai uz pāris dienām.., starp citu, par-to vēl parunāsim rīt vai parīt… varbūt jums vēl piezvanīšu. Es katrā ziņā gribēju jums to nekā-, vējoties pateikt… tātad šodien labāk nenāciet un,,, un … visu labu, uz redzēšanos!

—   Jā, bet… — es stomīdamies saku klausulē. Tomēr atbildes nav. Paklausos vēl brīdi. Nē, nekādas atbildes. Viņa ir uzkārusi klausuli. Dīvaini — kādēļ viņa tik pēkšņi pārtrauca sarunu? Tik aši, it kā baidīdamās, ka es vēl ko vaicāšu. Kaut kas te slēpjas … Un vispār kāpēc ceļojums jāatliek? Kāpēc jāatliek, kad diena jau tik precīzi norunāta? Astoņas dienas — tā Kondors bija apgalvojis. Astoņas dienas — iekšķīgi jau esmu uz to pilnīgi noskaņots, un tagad atkal… neiespējami… tas taču ir neiespējami… es vairs to nevaru izturēt — šo mūžīgo gan šā, gan atkal tā … katram taču ir nervi.,. galu galā man arī reiz vajag mieru …

Vai tiešām telefona būdiņā ir tik karsti? Kā aizslāpis atrauju popētās durvis un nedrošiem soļiem eju atpakaļ pie galda. Liekas, neviens nav pamanījis, ka pieceļos un aizeju. Pārējie vēl aizvien sīvi strīdas un zobojas par Steinhībelu; blakus manam tukšajam krēslam, cītīgi gaidīdams, arvien vēl stāv raitnieks ar cepeša bļodu. Lai tiktu no puiša vaļā, es, daudz nedomādams, uzlieku uz šķīvja pāris šķēļu, bet neaiztieku ne nazi, ne dakšiņu, jo man deniņos spēcīgi tikšķ, it kā mazs āmuriņš nežēlīgi tur kaltu vārdus: «Atlikta! Aizbraukšana atlikta!» Jābūt taču kādam iemeslam. Noteikti kaut kas ir noticis. Vai Edīte nopietni saslimusi? Vai esmu viņu.apvainojis? Kāpēc viņa pēkšņi vairs negrib braukt? Kondors taču man apsolīja, ka jāiztur tikai astoņas dienas, un ar piecām esmu jau galā … Bet ilgāk es vairs nespēju … nudien nespēju!

—   Nu, ko tad tu tā prāto, Tonij? Liekas, mūsu rostbifs tev īsti neiet pie sirds. Nūja — esi pieradis pie lepniem ēdieniem. Es vienmēr esmu teicis — mūsu sabiedrība viņam nav smalka diezgan.

Aizvien šis nolāpītais Ferencs ar saviem labsirdīgajiem, šķebīgajiem smiekliem, aizvien šie nejēdzīgie mājieni, it kā es dzīvotu uz to tur rēķina!

—< Pie velna, liec mani mierā ar saviem stulbajiem jokiem! — es viņam uzkliedzu. Laikam manā balsī ieskanas viss ilgi krātais niknums, jo divi jaunākie virsnieki, kas sēž mums iepretī, gaužām izbrīnīti paceļ acis. Ferencs noliek dakšiņu un nazi.

Paklau, Tonij, — viņš draudīgi saka, — tādā fonī tu ar mani nerunā. Mazliet patriekt jokus pie galda laikam vēl ir atļauts. Ja tev citur garšo labāk, tad tā ir tava darīšana, kāda man tur daļa. Bet pie mūsu galda taču vēl drīkstēšu pateikt, ka tu mūsu pusdienas neēd.

Tuvāk sēdošie ziņkārīgi noraugās uz mums abiem. Dakšiņu un nažu piesitieni un šķindas pēkšņi pieklust. Pat majors, acis piemiedzis, vērīgi raugās šurp. Redzu, ka jo drīzāk jānovērš pārpratums, ko izraisījusi mana nesavaldība.

—   Un tu, Ferenc, esi tik laipns un atļauj manam paurim kādreiz pasāpēt un man pašam nejusties labi, — es atbildu, piespiesti pasmiedamies.

Ferencs tūlīt maina toni.

—   Pardon, mīļais, — kas to var uzminēt? Jā, tik tiešām tu izskaties pagalam sačākstējis. ps jau pāris dientt manu, ka ar tetfi nav īsti tā, kā vajadzētu. Nu nekas — gan jau tu atkal tiksi uz pekām, par tevi man maza bēda.

Starpgadījums laimīgi beidzies. Bet dusmas manī joprojām nerimst. Ko viņi — tur pilī — nedod man mieru? Tad šurpu, tad turpu, tad augšā, tad lejā, tad iekarst, tad atsalst — nē, es neļaušu sevi tā tramdīt! Trīs dienas es esmu apsolījis, trīsarpus dienas un ne stundu vairāk! Un, vai nu viņi aizbraukšanu atliek, vai neatliek, tas man vienalga! Es neļaušu ilgāk sev bendēt nervus, neļaušu sevi ilgāk mocīt nolādētās līdzjūtības dēļ. Cilvēks prātā var sajukt!

Vajadzēja saņemties, lai apslāpētu dusmas, kas bija sagrābušas manu sirdi. Tā vien gribējās paķert glāzes un saspiest starp pirkstiem vai uzcirst dūri uz galda; jutu, ka noteikti jāizdara kaut kas vardarbīgs, lai atbrīvotos no nervu saspringuma. Tikai nesēdēt tik bezpalīdzīgi, ar drebošu sirdi gaidot, vai viņa atkal nerakstīs, vai nezvanīs pa telefonu, vai atliks aizbraukšanu vai neatliks. Es vairs nespēju to izturēt. Kaut kas ir jādara.

Biedri iepretī pie galda visu laiku vēl tāpat strīdīgi spriedelē.

—   Ka es tev saku, — kalsnais Joži zobojas, — šis zellis no Neititšenas tevi pamatīgi apšmaucis. Es ari no zirgiem ko saprotu, ar šo auzu motoru tu galā netiksi, to neviens nesavaldīs.

—   Vai tiešām? To tik man gribētos redzēt, — es piepeši iejaucos sarunā, *— to tik man gribētos redzēt — vai tie* šām ar tādu nevar tikt galāl Steinhībel, vai tev būtu iebildumi, ja es tavu sarķi kādu stundu vai pāris stundu ņemtu stingri priekšā un sadotu tam tādus piparus, līdz tas kļūtu galīgi rāms?

Pats nezinu, kā man uzreiz bija ienākusi prātā šī doma. Man vajadzēja izgāzt uz kādu vai uz kaut ko savas dusmas, vajadzēja plosīties, kauties, es nevarēju un nevarēju norimt un par varēm centos izmantot pirmo nevilšo gadījumu. Visi pārsteigti palūkojas uz mani.

—       Labu izdošanos, — Steinhībels smiedamies saka,

—   ja tev ir dūša, tu pat izdarīsi man pakalpojumu. Šodien man to lopiņu tā nācās valdīt, ka pirkstos iemetās krampji; būtu labi, ja kāds ar jauniem spēkiem ņemtu palaidni uz grauda. Varam sākt tūlīt, ja esi ar mieru. Ceļamies! Ejam!

Labā priekšnojautā, cerēdami noskatīties īstu dresūru, visi pielec kājās. Mēs ieejam stallī, lai izvestu Cēzaru, — Steinhībels varbūt mazliet pārsteidzīgi bija devis savam nevaldāmajam zirgam neuzvaramā vīra vārdu. Kad mēs tik trokšņainā barā salasāmies pie steliņģa, Cēzars tūlīt kļūst tramīgs. Viņš šņākuļo, dīdās, mīņājas šurpu turpu šaurajā telpā, rausta apaušus, tā ka baļķi krakšķ. Ar pūlēm iedabūjam satramdīto lopiņu manēžā.

Es vispār biju tikai viduvējs jātnieks un nepavisam nevarēju mēroties ar tādu aizrautīgu kavalēristu, kāds bija Steinhībels. Taču šodien viņš nebūtu varējis atrast nevienu labāku jātnieku, tāpat kā nevaldāmajam Cēzaram neviens pretinieks nebūtu bīstamāks par mani. Jo šoreiz dusmas lika saspringt maniem muskuļiem; ļauns prieks tikt ar kaut ko galā, kaut ko uzveikt sagādāja man gandrīz vai sadistisku baudu, vismaz šim spītīgajam dzīvniekam jāparāda, ka manai pacietībai ir robežas (pret nesasniedzamo nevar doties uzbrukumā). Velti Cēzars svaidījās kā traks uz visām pusēm, spārdīja ar pakaviem sienas, slējās pakaļkā-

jās, ar pēkšņiem lēcieniem sāņus mēģinādams nosviest mani zemē. Es nu reiz biju sasparojies, bez žēlastības raustīju laužņus, it kā gribētu viņam izlauzt zobus, spiedu viņam cinkšļus ribās, un*tāda apiešanās drīz vien izdzina lopiņam visus niķus. Mani kaitināja, valdzināja un sajūsmināja viņa iecirtīgā pretošanās un tai pašā laikā aizvien drosmīgāk rīkoties mudināja virsnieku atzinīgās piezīmes: «Velna milti, tas nu gan viņam sadod pa krietnam!» — vai arī: «Paskatiet vien, ko Hofmillers prot!» Ja cilvēks gūsi panākumus ar fizisku spēku, tad aizvien viņā pamostas pašapziņa; pēc pusstundu ilga izmisīga cīniņa es jau sēžu kā uzvarētājs seglos, un zem mana auguma elso un kūp apvaldītais zirgs, mirkdams sviedros, it kā būtu iznācis no karstas dušas. Tā kaklu un apaušus klāj baltu putu šļakatas, ausis padevīgi saglaustas, un vēl pēc pusstundas neuzvaramais jau iet pēc manas pavēles rāms un paklausīgs; man vairs nav jāspiež viņam cinkšļi sānos, un es varu mierīgi nokāpt zemē un saņemt biedru apsveikumus.

Bet manī vēl arvien ir tik daudz mežonīga spara un es jūtos tik labi šai sakāpinātas piepūles brīdī, ka lūdzu Steinhībelu, lai atļauj vēl pāris stundu pajādelēt pa apmācību laukumu — protams, rikšiem, lai sasvīdušais zirgs mazliet atvēsinātos.

—   Bet labprāt, — Steinhībels piekrīt, man uzsmaidīdams. — Es zinu, ka tu man viņu sveiku un veselu atvedīsi atpakaļ. Tagad tas vairš tādus jokus netaisīs. Bravo, Tonij, visu cienību!

Tā nu, skanot vētrainiem biedru aplausiem, izjāju no manēžas un, pavisam vaļīgi turēdams pavadu, dodos ar nokausēto zirgu cauri pilsētai uz pļavām. Viegli un brīvi soļo zirgs, viegli un brīvi jūtos es pats. Pa šīm saspringuma pilnajām stundām, kamēr dīdīju stūrgalvīgo dzīvnieku, izgaisis viss mans niknums un sarūgtinājums; Cēzars rikšo rāmi un paklausīgi, un man jāatzīst, ka Šteinhībelam taisnība: zirgam tiešām lielisks solis. Skaistāk, vieglāk, vingrāk nemaz nav iespējams aulekšot; pamazām mana īgnā noskaņa pārvēršas tīksmā un gandrīz vai sapņainā labsajūtā. Krietnu stundu trenkāju Cēzaru šurpu turpu; beidzot pulkstenis ir puspieci — tātad nu lēnām mājup. Mums abiem — gan Cēzaram, gan Man — šodien T pietiek. Vieglā, līganā riksī jāju pa labi pazīstamo šoseju atpakaļ uz pilsētu; jūtos jau mazliet miegains. Pēkšņi mums aiz muguras skaļi un spalgi atskan auto taures signāls. Tramīgais sarķis tūlīt sasmailē ausis un notrīs. Bet es vēl īstā laikā to pamanu, pievelku stingri pavadu un paskubinu viņu ar cinkšļiem paiet no ceļa vidus pavisam malā un apstāties pie kāda koka, lai auto netraucēti varētu pabraukt garām.

Šoferis ir uzmanīgs, viņš pareizi izprot manu piesardzīgo pavirzīšanos uz pašu ceļa malu. Pavisam lēnām, tā ka tikko vairs ir sadzirdama motora rūkoņa, viņš klusām piebrauc mums klāt; īstenībā ir gandrīz vai lieki tik stingri uzmanīt trīsošo zirgu un tik cieši piespiest cinkšļus, kuru katru brīdi sagaidot, ka viņš metīsies sāņus vai rausies atpakaļ, jo, kad auto brauc garām, Cēzars stāv diezgan mierīgs. Es droši varu pacelt acis. Bet mirklī, kad paskatos, pamanu, ka no vaļējā auto kāds man pamāj, un es pēkšņi ieraugu Kondora apaļo, kailo pauri blakus Kekesfalvas ovālajai, plāniem, sirmiem matiem klātajai galvai.

Nezinu, vai zem mana auguma notrīs zirgs vai es pats. Ko tas nozīmē? Kondors ir ieradies un nav man neko ziņojis? Viņš droši vien bijis pie Kekesfalvām, jo vecais sēž viņam blakus mašīnā. Bet kāpēc viņi neliek pieturēt, lai apsveicinātos ar mani? Dīvaini, kāpēc viņi aizbrauc man garām? Un kā tad Kondors atkal pēkšņi atrodas te? Viņam taču no diviem līdz četriem ir pieņemšanas stundas Vīnē! Laikam viņiem vajadzējis Kondoru sevišķi steidzīgi izsaukt un pat jau no agra rīta. Tur kaut kas noticis. Protams, tam visam ir sakars ar Ilonas telefonzvanu — gan ar to, ka ceļojums jāatliek, gan ar to, ka šodien nedrīkstu doties uz turieni. Neapšaubāmi kaut kas ir noticis, kaut kas, ko man noklusē. Beigu beigās Edīte būs sev ko padarījusi — vakar vakarā visa viņas izturēšanās pauda tādu kā apņēmību, izsmiekla pilnu drosmi, kāda piemīt cilvēkam, ja tam padomā kaut kas ļauns, kaut kas bīstams. Laikam gan viņa sev ko nodarījusi! Vai tomēr man nevajadzētu brāzties viņiem pakaļ, varbūt vēl noķeru Kondoru stacijāl

Bet varbūt — man iešaujas prātā 1 — viņš vēl nedomā braukt projām. Nē, ja noticis kaut kas ļauns, viņš nekādā gadījumā neaizbrauks, man neko nepaziņojis. Varbūt viņš atstājis kazarmās kādu zīmīti. Es zinu, ka šis cilvēks nedarīs neko paslepšus no manis, nenostāsies pret mani. Viņš nepametīs mani nelaimē. Tagad tikai ātri mājup! Neapšaubāmi kazarmās taču būs kāda vēsts — kāda vēstule vai zīmīte no viņa vai viņš pats. Tikai labi ātri mājup l

Aizjājis uz kazarmām, lielā steigā ievedu stalli zirgu un, lai izvairītos no pļāpāšanas un apsveikumiem, metos augšā pa blakus kāpnēm. Patiesi -— Kuzma jau gaida mani pie istabas durvīm. Redzot viņa izbiedēto seju un sagumušos plecus, tūliņ saprotu: kaut kas noticis. Kāds kungs civilģērbā gaidot mani istabā, Kuzma pavēsta, mazliet apjucis; viņš neesot uzdrīkstējies kungu atraidīt, jo ciemiņam steidzīgi esot kas sakāms. Kuzmam vispār ir stingri noteikts nevienu neielaist manā istabā. Bet droši vien Kondors iedevis viņam dzeramnaudu — tālab arī viņš ir tik izbijies un nedrošs; taču viņa apjukums pagaist un tūdaļ pārvēršas izbrīnā, kad es viņu nevis izrāju, bet tikai priecīgi nomurminu «ir'jau labi» un steidzos uz durvīm. Paldies dievam, Kondors ir atnācis! Viņš man visu pastāstīs.

Atri atgrūžu durvis, un tūdaļ krēslainās telpas (Kuzma tveices dēļ ir nolaidis lejup žalūzijas) pašā viņējā stūrī sakustas un it kā izaug no tumsas kāds stāvs. Jau gribu Kondoram priecīgi doties pretī, bet ieraugu, ka tas tomēr nav viņš. Tas ir kāds cits, kas mani te gaida un ko es vismazāk biju cerējis sastapt. Tas ir Kekesfalva. Ja arī istaba būtu vēl krēslaināka, es tik un tā starp tūkstošiem citu pazītu viņu pēc tā, cik viņš tramīgi pieceļas un paklanās. Viņš noklepojas un grasās runātj un es jau iepriekš zinu, cik pazemīgi un satriecoši skanēs viņa balss.

—   Atvainojiet, leitnanta kungs, — viņš saka uri paklanās, — ka esmu ieradies pie jums bez pieteikšanās. Bet doktors Kondors man uzdeva nodot jums sveicienu un lūgt, lai jūs piedodot, ka viņš nav licis apturēt mašīnu… bija pats pēdējais laiks steigties, lai pagūtu noķert Vīnes ātrvilcienu, jo viņam tur vakarā … un … un … tāpēc viņš lūdza mani pateikt, cik viņam žēl… Tikai tālab.,, tikai tālab esmu atļāvies uznākt pie jums…

Viņš stāv man iepretī, galvu nodūris, it kā to noliektu kāds neredzams slogs. Krēslā blāvi spīd viņa kaulainā galva ar plānajiem, uz celiņa pāršķirtajiem matiem. Mani sāk kaitināt viņa gluži nevajadzīgā pazemība. Nepatīkamā sajūta nemaldīgi vedina domāt, ka šī mulsā, juceklīgā runāšana slēpj noteiktu nodomu. Lai tikai nodotu parastus sveicienus, vecs, ar sirdskaiti slims cilvēks nekāps trešajā stāvā. Sveicienus viņš tikpat labi būtu varējis nodot pa telefonu vai arī atlikt līdz rītdienai. Esi piesardzīgs, es sev saku, Kekesfalva kaut ko vēlas no tevis. Viņš jau reiz tā bija pēkšņi izniris no tumsas; viņš iesāk pazemīgi kā lūdzējs un beidzot tomēr uzspiež tev savu gribu tāpat kā tava sapņa džins līdzjūtīgajam jauneklim. Nepadodies viņam! Neļauj sevi aptīt ap pirkstu! Neko nejautā, ne par ko neizprašņā viņu, cik iespējams ātri tiec vaļā un aizvadi prom!

Bet man iepretī stāv vecs vīrs, umviņa galva tik pazemīgi noliekta. Redzu, ka to klāj plāni, sirmi mati; kā pa sapņiem atceros savu vecomāti, kura stāsta mums, saviem mazbērniem,, pasakas un kuras galva nolīkusi pār adīkli. Vecu, slimu vīru taču nedrīkst tik nepieklājīgi aizraidīt prom.. Tā nu es — par spīti savai pieredzei, neizmācāms — norādu uz krēslu.

—  Ļoti laipni no jums, fon Kekesfalvas kungs, ka esat pūlējies! Tiešām pārāk larpni no jums! Vai nevēlaties apsēsties?

Kekesfalva neatbild. Viņš laikam nav skaidri dzirdējis, kovsaku! Bet vismaz ir sapratis manu žestu. Bikli viņš apsēžas uz piedāvātā krēsla pašas maliņas. Tik bailīgi viņš droši vien jaunībā kā pansionārs sēdējis pie svešu ļaužu galda, kur par velti ēdināts, man pēkšņi iešaujas prātā. Un tā viņš, miljonārs, tagad sēž te pie manis uz ļodzīgā, nodeldētā niedru krēsla. Kekesfalva lēnām noņem brilles, izvelk no kabatas mutautu un sāk spodrināt stiklus. Bet, mīļais, man jau ir rūgta pieredze, es saprotu, ko nozīmē šī briļļu spodrināšana, es pazīstu tavus trikus! Zinu — tu tos spodrini, lai iegūtu laiku. Tu vēlies, lai es uzsāku sarunu, lai es jautāju, un es pat zinu, ko tu vēlies, lai jautāju, — tu vēlies, lai jautāju, vai Edīte tiešām saslimusi un kāpēc jāatliek aizbraukšana. Bet es esmu piesardzīgs. Runā pats, ja tu gribi man ko teikt! Nemaz nedomāju pirmais bilst vārdu! Nē — es neļaušu sevi atkal ievilināt — man gana ar nolādēto līdzjūtību, ar mūžīgo «vēl» un «vēl». Pietiek man šo viltīgo izdarību un neskaidrību! Ja kaut ko vēlies no manis, tad saki to žigli un godīgi, bet netēlo naivo, spodrinādams brilles! Es vairs nelīdīšu tavā cilpā, man pietiek šīs līdzjūtības!

It kā būtu sadzirdējis vārdus, ko neizrunā manas aizvērtās lūpas, vecais vīrs beidzot rezignēti noliek tīri nospodrinātās brilles. Acīmredzot viņš noprot, ka negribu viņam palīdzēt un ka jārunā viņam pašam; vēl aizvien galvu noliecis, viņš sāk runāt, nepievērsis man skatienu. Viņš raugās uz galdu, it kā cerēdams no cietā, saplaisājušā koka saņemt vairāk līdzjūtības nekā no manis.

—   Leitnanta kungs, — viņš nomākti iesāk, — es zinu, ka man nav nekādu tiesību — ai, protams, nekādu! — jūs aizkavēt. Bet ko lai es daru, ko lai mēs darām? Es vairs to nespēju izturēt, mēs neviens vairs nespējam izturēt… Dievs vien zina, kas ar Edīti noticis, ar viņu vairs nevar sarunāties, viņa nevienā neklausās… Un turklāt es taču skaidri zinu, ka viņa to nedara ar ļaunu nolūku … viņa tikai ir nelaimīga, neizsakāmi nelaimīga … tikai aiz izņiisuma viņa tā izturas … ticiet man, tikai aiz izmisuma.

Es nogaidu. Ko viņš grib teikt? Ko viņa tiem dara? Ko tad īsti? Lai taču pasaka beidzot! Kādēļ viņš runā aplinkiem, kāpēc nepasaka skaidri un gaiši, kas noticis?

Bet Kekesfalva ar tukšu, stingu skatienu raugās uz galdu.

—   Un viss taču bija norunāts, viss jau sagatavots. Vietas guļamvagonā pasūtītas, skaistākās istabas rezervētas, un vakar pēcpusdienā viņa vēl vai dega aiz nepacietības. Pati bija sameklējusi grāmatas, ko gribēja ņemt līdzi, pielaikojusi jaunos tērpus un kažoku, kurus es liku atvest no Vīnes; un pēkšņi viņa pārvērtās, — neko nespēju saprast; jūs atceraties, cik viņa bija uztraukta vakar pēc vakariņām? Arī Ilona nezina, kas noticis, neviens nezina, kas viņai lēcies. Bet Edīte kliegdama un apzvērēdama pavēsti, ka nekādā gadījumā nebraukšot prom, nekāda vara šai pasaulē nevarot piespiest viņu doties prom. Viņa nebraukšot, nebraukšot, nebraukšot, Edīte apgalvo, kaut vai jumts uz galvas sagāztos. Viņa nevēloties piedalīties šai krāpšanā un neļaušot sevi apmuļķot, viņa saka. $ī ārstēšanas metode izgudrota tikai tālab, lai viņu aizdabūtu prom, lai tiktu vaļā no viņas. Bet mēs visi pievilšoties, mēs visi. Viņa nekur nebraukšot, viņa tepat palikšot, palikšot, palikšot.

Man pārskrien auksti drebuļi pār muguru. Tātad tāpēc šie ļaunie smiekli iepriekšējā vakarā. Vai viņa ir noskārtusi, ka vairs ilgāk nespēju izturēt, un sarīkojusi šo «izrādi», lai es apsolītu aizbraukt pie viņas uz Šveici?

Tikai nepiekāpties — es sev pavēlu. Tikai neparādīt, ka tas mani uztrauc! Lai tikai vecais vīrs neattop, ka mani nervi neizturēs, ja viņa te paliks! Tāpēc tīšuprāt izliekos muļķis un pavisam vienaldzīgi saku:

Ak, gan jau viss nokārtosies. Jūs taču vislabāk zināt,

cik untumains ir viņas garastāvoklis, un Ilona man pa telefonu teica, ka braucienu, iespējams, atlikšot tikai uz dažām dienām.

Dobja nopūta izlaužas no Kekesfalvas krūtīm, it kā viņš to izdvestu ar pēdējiem spēkiem.

—   Ak dievs, kaut nu tā būtu! Bet sliktākais — no kā es visvairāk baidos … no kā mēs visi baidāmies — ir tas, ka viņa vispār vairs negrib nekur braukt. Es nezinu un nesaprotu, kāpēc viņai uzreiz vienalga, vai viņa kļūs vesela vai nekļūs. «Es neļaušu vairs ilgāk sevi mocīt, es neļaušu vairs sevi ārstēt, jo tam visam nav nekādas nozīmes!» Par to viņa runā tādā balsī, ka sirds vai pamirst. «Es neļaušu sevi ilgāk mānīt,» viņa kliedz un elso, «es saprotu, visu saprotu … visu!»

Ātri apsveru. Dieva dēļ, vai tiešām viņa ko manījusi? Vai esmu sevi nodevis? Vai varbūt Kondors nav bijis piesardzīgs? Vai kāda nevērīgi izmesta piezīme modinājusi viņā aizdomas, ka ar Šveices ārstniecības metodi nav kaut kas skaidrs? Vai viņa ar savu aso prātu, ar tik neuzticīgo aso prātu atskārtusi, ka patiesībā mēs veltīgi sūtām viņu prom? Piesardzīgi cenšos ko izdibināt.

—   Nevaru gan saprast… Edītes jaunkundze taču aizvien ir uzticējusies doktoram Kondoram, un, ja viņš šo metodi tik neatlaidīgi ieteic… tad es gluži vienkārši neko vairs nesaprotu.

—   Jā, bet tā nu tas ir!… Taisni neprāts: viņa vairs vispār negrib ārstēties, viņa vairs negrib kļūt vesela! Vai zināt, ko viņa saka? … «Es neparko nebraukšu prom, man pietiek melu!… Labāk dzīvoju kropla — tāda, kāda esmu, un palieku tepat,.. es vairs negribu ārstēties, nē, negribu, jo tam vairs nav nozīmes.»

—   Nav nozīmes? — es samulsis jautāju.

Bet vecais vīrs noliec galvu vēl zemāk, es vairs neredzu ne viņa miklās acis, ne brilles. Tikai, ieraugot,' kā viegli purinās viņa plānie, sirmie mati, saprotu, ka viņu krata drebuļi. Gandrīz nesaprotami viņš nomurmina:

—   «Nav vairs nekādas nozīmes, ka kļūstu vesela,» viņa saka un šņukst, «jo viņš … viņš …»

Kekesfalva atvelk elpu kā pirms smagas piepūles. Tad beidzot it kā grūšus izgrūž: — «Viņš… viņš taču ir tikai līdzjūtīgs pret mani.»

Kolīdz Kekesfalva pasaka vārdu «viņš», man pēkšņi auksts pārskrien pār muguru. Pirmoreiz viņš sarunā ar

mani ieminas par savas meitas jūtām… Jau labu laiku biju ievērojis, ka viņš neapšaubāmi izvairās, pat gandrīz neiedrošinās mani uzlūkot, lai gan senāk bija izturējies pret mani ar tik maigu, pat uzmācīgu uzmanību. Es saprotu, ka viņam ir kauns un tālab viņš ir pret mani atturīgs; bez šaubām, vecajam vīram bija grūti noskatīties, kā viņa meita tīko iegūt tā cilvēka mīlestību, kas no viņas bēg. Kekesfalvu laikam neizsakāmi nomāca meitas klusā atzīšanās un pārlieku apkaunoja viņas neslēptās, kaislīgās alkas. Arī viņš, tāpat kā es, vairs nevarēja izturēties brīvi. Cilvēks, kas kaut ko slēpj vai kas spiests kaut ko slēpt, vairs nespēj atklāti un droši raudzīties citiem acīs.

Bet nu tas bija pasacīts — mums abiem vienas un tās pašas bēdas māca sirdi. Nodevīgais vārds bija izteikts, mēs sēdējām klusēdami un vairījāmies viens otru uzlūkot. Šaurās telpas sastingušajā gaisā starp mums abiem valda klusums. Mazpamazām šis klusums plešas plašumā; kā indīgs tvans tas paceļas līdz griestiem un piepilda visu istabu; no augšas, no apakšas, no visām pusēm mūs spiež un nomāc tukšums, un, dzirdot Kekesfalvas aprautās elpas vilcienus, es saprotu, kā viņa rīkli sažņaudz šis klusums. Vēl mirklis, un tas mūs abus noslāpēs — vai varbūt vienam no mums būtu jāpielec kājās un ar vienu vārdu jāsalauž šis nomācošais, nāvējošais tukšums.

Bet pēkšņi kaut kas notiek: sākumā es tikai manu, ka Kekesfalva sakustas, sakustas dīvaini — neveikli un smagi. Un tad uzreiz kā mīksta masa noveļas no krēsla. Aiz viņa ar troksni, skaļi nobūkšķēdams, gāžas krēsls.

Lēkme — es pirmajā brīdī domāju. Trieka, — Kondors taču man teica, ka viņam ir slima sirds. Izbijies metos pie viņa, lai palīdzētu un noguldītu viņu uz sofas. Bet šajā mirklī attopu, ka vecais vīrs nemaz nav nogāzies, nav nokritis no krēsla. Viņš tīšuprāt noslīdējis no tā. Brīdī, kad satraukts biju meties viņam klāt, nepavisam nebiju atskārtis, ka viņš ar nodomu noslīdējis uz ceļiem, un, kad gribu viņu piecelt kājās, viņš piešļūc tuvāk, satver manas rokas un sāk lūgties:

—  Jums jāpalīdz viņai… tikai jūs varat viņai palīdzēt, tikai jūs… arī Kondors to pašu saka: tikai jūs un neviens cits!… Es jūs lūgtin lūdzu, apžēlojieties… tā vairs nevar turpināties, viņa sev ko izdarīs, viņa aizies bojā.

Lai kā man trīc rokas, tomēr ar varu uzrauju uz ceļiem noslīgušo atkal kājās. Bet viņš sagrābj manas palīdzīgas rokas, es jūtu, ka viņa pirksti kā nagi izmisīgi spiežas manā miesā — viņš ir džins, mana sapņa džins, kas bija pievārējis līdzjūtīgo.

—       Palīdziet Edītei, — viņš, smagi elsodams, saka,

—   dieva dēļ, palīdziet… Nevar taču pamest bērnu tādā izmisumā… es jums zvēru, te ir dzīvība likta uz spēles… jūs nevarat iedomāties, kādas neprātības viņa savās bēdās sarunā… viņai vajagot sevi novākt no ceļa, viņa šņukst, lai jums būtu miers un mums visiem reiz būtu miers… Divreiz viņa jau ir mēģinājusi — pirmoreiz pārgrieza artēriju un otrreiz iedzēra miegazāles. Ko viņa nodomājusi, no tā neviens viņu neatrunās, neviens … tikai jūs viņu tagad spējat glābt, tikai jūs, varu jums to apzvērēt — jūs vienīgais .,.

—   Bet pats par sevi saprotams, fon Kekesfalvas kungs … tikai, lūdzu, nomierinieties … tas taču skaidrs, ka darīšu visu, kas manos spēkos, Ja vēlaties, brauksim nekavējoties turp, es pūlēšos viņu pierunāt. Braukšu tūliņ reizē ar jums. Pasakiet tikai, ko lai ar viņu runāju, ko lai daru…

Negaidot viņš palaiž vaļā manu roku un cieši palūkojas uz mani.

—   Ko lai jūs darāt? … Vai jūs patiesi neko nesaprotat vai nevēlaties saprast? Viņa taču atklājusi jums savu sirdi, piedāvājusi jums sevi, un tagad viņai neizsakāms kauns, ka to darījusi. Viņa jums rakstīja, un jūs neatbildējāt, un nu viņa mocās caurām dienām un naktīm, domādama, ka jūs gribat viņu aizsūtīt prom, tikt vaļā no viņas, jo nicināt viņu… viņa galīgi zaudējusi jēgu aiz bailēm, ka ir jums pretīga… jo viņa… jo viņa… Vai saprotat, ka cilvēks tālab var aiziet bojā, turklāt tik lepna un kaislīga būtne kā šī meitene — ja viņai tik ilgi liek gaidīt? Kāpēc nedodat viņai kaut niecīgas cerības? Kāpēc nebilstat viņai ne vārda, kāpēc esat tik nežēlīgs, tik bezsirdīgs pret viņu? Kāpēc tik briesmīgi mokāt nabaga nevainīgo bērnu?

—   Bet es taču esmu darījis visu, lai viņu nomierinātu«,, es taču viņai teicu ..,

—   Neko jūs viņai neesat teicis! Jums pašam vajadzēja pamanīt, ka viņa ir kā bez prāta — un tas viss jūsu viesošanās, jūsu klusēšanas dēļ, jo viņa gaida tikai vienu vājrdu, ko katra sieviete gaida no vīrieša, kuru mīl… Viņa taču nekad kaut ko tādu nebūtu iedrošinājusies cerēt, kamēr vēl bija tik nevarīga… bet tagad, kad viņa zina, ka noteikti kļūs vesela, pāris nedēļās pavisam, pavisam vesela, — kāpēc lai viņa negaidītu to pašu, ko katra jauna meitene, to pašu … viņa taču to jums likusi saprast, teikusi, cik nepacietīgi viņa gaida šo vārdu no jums … Viņa nevar darīt vairāk, kā ir jau darījusi… viņa taču nevar diedelēt… un jūs — jūs nesakāt ne vārda, nesakāt to vienu vienīgo, kas viņu varētu aplaimot… Vai tas jums tiešām liekas tik briesmīgi? Jums taču būtu viss, kas vien cilvēkam šai pasaulē var piederēt. Es esmu vecs un slims. Visu, kas man ir, es atstāšu jums — pili un mantu, un sešus vai septiņus miljonus, visu, ko esmu sakrājis četrdesmit gados … viss piederēs j«ms … kaut vai jau rīt, kaut kuru dienu, kaut kuru stundu, man pašam vairs nekā nevajag… es tikai vēlos, lai būtu kāds, kas rūpētos par manu bērnu, kad manis vairs nebūs pasaulē. Un es zinu, ka jūs esat krietns cilvēks, kārtīgs cilvēks, jūs viņu saudzēsiet, jūs pret viņu būsiet labs!

Viņam aizrāvās elpa. Bezpalīdzīgs un bezspēcīgs viņš atkal atslīga krēslā. Bet arī man vairs nebija spēka, arī es biju pārguris un krišus iekritu otrā krēslā. Un tā nu mēs nosēdējām tāpat kā sākumā diezin cik ilgi viens otram pretī, nebilzdami ne vārda, nepaceldami acis. Tikai reizi pa reizei es manīju, kā viegli sakustas galds, pie kura viņš cieši turējās, spēji nodrebot viņa augumam. Tad izdzirdu — atkal bija pagājis nez cik ilgs laiks — kādu sausu skaņu, it kā kaut kas ciets saskartos ar cietu. Viņa noliektā galva ar pieri bija atsitusies pret galda virsu. Jutu, kā šis cilvēks cieš, un manī modās bezgalīga vēlēšanās viņu mierināt.

—   Fon Kekesfalvas kungs, — es teicu, noliekdamies pār viņu. — Jūs taču man uzticaties… mēs visu apsvērsim, rāmi apsvērsim… es vēlreiz jums atgādinu — esmu pilnīgi jūsu rīcībā … darīšu visu, kas manos spēkos … Vienīgi tas… par ko jūs pirmīt ieminējāties.,, tas,,, tas ir neiespējami… pilnīgi neiespējami.

Viņš viegli sarāvās kā pievārēts dzīvnieks, gaidot pēdējo nāvīgo cirtienu. Viņa aiz satraukuma siekalainās lūpas nervozi sakustējās, bet es neļāvu viņam neko iebilst.

—« Tas ir neiespējami, fon Kekesfalvas kungs, lūdzu, nerunāsim vairs par to… apdomājiet taču pats.,, kas tad es esmu? Nabaga leitnants, kas iztiek no savas algas un niecīga pabalsta ik mēnesi… ar tik ierobežotiem līdzekļiem taču nevar nodrošināt iztiku, ar to nevar dzīvot, divatā dzīvot…

Viņš dzīrās man ko sacīt.

Jā, es jau zinu, ko jūs, fon Kekesfalvas kungs, gribat teikt. Jūs domājat, ka nauda te nespēlē lomu, ka par to tiktu gādāts. Un es zinu arī to, ka esat bagāts un… ka es visu no jums varētu saņemt… Bet tieši tāpēc, ka jūs esat bagāts un es nekas, tikai nulle… tieši tāpēc tas ir neiespējami… Ikviens domātu, ka esmu to darījis vienīgi naudas dēļ, ka esmu sevi..: un, ticiet man, arī Edīte visu mūžu nevarēs tikt vaļā no aizdomām, ka tikai naudas dēļ esmu viņu apprecējis, lai gan… lai gan ir īpašf apstākļi … Ticiet man, fon Kekesfalvas kungs, tas ir neiespējami, kaut ari es jūsu meitu patiešām tik ļoti cienu un … un man viņa patīk … taču jums tomēr tas jāsaprot.

Kekesfalva sēdēja nepakustēdamies. Sākumā man likās, ka viņš nav sapratis, ko"es teicu. Bet tad viņa bezspēcīgais augums lēnām sakustējās. Ar pūlēm viņš pacēla galvu un stingu skatienu raudzījās tukšumā. Ar abām rokām viņš pieķērās pie galda malas, un es sapratu, ka viņš grib gurdo augumu atbalstīt, ka viņš grib piecelties, tomēr tas viņam tūlīt neizdevās. Divas trīs reizes viņš mēģināja, bet viņam pietrūka spēka. Beidzot viņš uzslējās kājās un stāvēja, grīļodamies aiz piepūles, — tumšs stāvs tumšā telpā, ar sastingušām acu zīlītēm, kas izskatījās kā melns stikls. Pavisam svešādā, baisi vienaldzīgā balsī, it kā pats savējo — cilvēcisko būtu zaudējis, viņš izdvesa:

*— Tad … tad visam beigas.

Briesmīga bija viņa balss, briesmīga šī padošanās liktenim. Vēl aizvien ciešu skatienu vērsdamies tukšumā, viņš uz galda sataustīja brilles. Taču neuzlika tās uz stingajām acīm -— kāpēc vēl ko redzēt? kāpēc vēl dzīvot? — bet neveikli iebāza kabatā. Zilgani pirksti (tādos Kondors bija redzējis nāvi) atkal maldījās pa galdu, līdz beidzot uz pašas malas sataustīja arī melno, sagumzīto cepuri. Tikai tad viņš pagriezās, lai aizietu, un, mani neuzlūkodams, nomurmināja:

—   Piedodiet, ka traucēju.

Viņš bija uzlicis cepuri šķībi galvā; kājas viņam nemaz neklausīja; grīļodamies viņš bez spēka tās vilka. Kā mēnessērdzīgs Kekesfalva streipuļoja uz durvīm. Tad, it kā

pēkšņi būtu ko atcerējies, noņēma cepuri, palocījās un atkārtoja:

—   Piedodiet, ka traucēju.

Vecais, satriektais cilvēks paklanījās, un tieši šis pieklājības žests tādā samulsuma brīdī mani pazudināja. Pēkšņi jutu, ka manī atkal ieplūst siltais, karstais vilnis, kas sakāpj pat acīs, un mana sirds kļūst mīksta un padevīga; no jauna mani bija pieveikusi līdzjūtība. Es taču nevarēju ļaut tā aiziet vecajam vīram, kas bija atnācis, lai piedāvātu man savu bērnu, vienu vienīgo, kas viņam šai pasaulē bija, es nevareju ļaut ta aiziet — iedzīt viņu izmisumā un nāvē. Nevarēju taču viņam laupīt dzīvību. Man vajadzēja vēl ko pateikt, kaut ko priecīgu, nomierinošu, bēdas remdinošu. Tāpēc steigšus metos viņam pakaļ.

—   Fon Kekesfalvas kungs, lūdzu, nepārprotiet mani… Nekādā gadījumā jūs nedrīkstat tā aiziet un beigu beigās vēl pateikt viņai… tas šai brīdī Edītei būtu nepanesami un tā tomēr nebūtu taisnība.

Uztraucos aizvien vairāk, jo manīju, ka viņš manī nemaz neklausās. Savā izmisumā viņš stāvēja, sastindzis kā sālsstabs, vairs tikai kā ēna, kā dzīvs mironis. Aizvien dedzīgāka tapa mana vēlēšanās viņu nomierināt.

—   Tā patiesi nebūtu taisnība,, fon Kekesfalvas kungs, es jums zvēru… un nekas mani tā nesatriektu kā doma, ka esmu jūsu. meitu, ka esmu Edīti… aizvainojis vai… licis viņai sajust, ka viņa man, atklāti sakot, nepatīk… neviens taču neizturas sirsnīgāk pret viņu kā es, zvēru jums, ka nevienam viņa nav mīļāka kā man… Tā patiesi ir 'tikai viņas slimīgā iedoma, ka … viņa ir man vienaldzīga … gluži otrādi… gluži otrādi… es tikai domāju, ka nebūtu nekādas jēgas, ja es tagad.«, ja es šodien kaut ko solītu… pirmām kārtām svarīgi… lai viņa sevi saudzē … lai tiešām tiek izārstēta!

—   Bet tad … kad viņa būs izārstēta? …

Viņš pēkšņi bija pavērsies pret mani. Acu zīlītes, nupat vēl stingas un nedzīvas, spoži mirdzēja tumsā.

Es izbijos. Instinktīvi nojautu briesmas. Ja tagad ko apsolu, tad uzņemos pienākumu. Bet šai mirklī man iekrita prātā: tas viss, ko viņa cer, taču ir apmāns. Nekādā gadījumā viņa nekļūs uzreiz vesela. Tas var vilkties vēl gadu gadiem; nav ko domāt tik tālu, Kondors bija teicis, tagad nepieciešams viņu vienīgi nomierināt, vienīgi iepriecināti

Kāpēc viņai nedot mazliet cerības, kāpēc viņu neaplaimot vismaz uz īsu laiciņu? Un tālab es teicu:

—   Jā, kad viņa būs vesela, tad, protamstad es būtu pats pie jums aizgājis.

Viņš vērīgi paraudzījās uz mani. Pār viņa augumu pārskrēja trīsas; šķita, viņu nemanāmi mundrināja iekšējs spēks.

—   Vai drīkstu … vai drīkstu viņai to pateikt?

Atkal jutu, ka draud briesmas. Bet man vairs nebija spēka pretoties viņa lūdzošajam skatienam. Atbildēju viņam stingri un noteikti:

—  Jā, pasakiet to viņai. — Un sniedzu viņam roku.

Viņa acis mirdzēja, tās kļuva lielas, sirsnīgi raudzījās

man pretī. Tā laikam bija raudzījies Lācars, kad viņš kā apmāts bija izkāpis no kapa un atkal skatīja debesis un savu svēto gaismu. Jutu, ka viņa roka manējā sāk drebēt aizvien stiprāk un stiprāk. Aizvien zemāk un zemāk viņam slīga galva. Labi, ka vēl īstā laikā atcerējos, kā viņš toreiz bija noliecies un noskūpstījis man roku. Steidzīgi atrāvu savējo atpakaļ un atkārtoju:

—   Jā, pasakiet to viņai, lūdzu, pasakiet, lai viņa neraizējas. Un pirmām kārtām — lai kļūst vesela, drīz jo drīz vesela pati savā un mūsu visu labā!

— Jā, vesela, — viņš aizgrābti atkārtoja, — vesela, drīz jo drīz vesela. Nu viņa nekavējoties brauks prom5 jā, esmu par to pilnīgi pārliecināts. Viņa tūliņ aizceļos un kļūs vesela, pateicoties jums — un par prieku jums kļūs vesela… kopš pirmā brīža es zināju, ka dievs man jūs sūtījis… nē, nē, es nespēju jums pateikties… lai dievs jums atlīdzina … Es nu iešu … nē, jūs palieciet, nepūlieties., * es nu iešu.

Un pavisam citādiem soļiem, nekā es biju paradis redzēt viņu ejam, — ar viegliem, līganiem soļiem, melnās frakas stūriem plīvojot, viņš steidzās uz durvīm. Ar gaišu, gandrīz līksmu blīkšķi tās aizcirtās aiz viņa. Es paliku Viens stāvam tumšajā istabā, mazliet apjucis, kā allaž, kad paveikts kaut kas izšķirošs, ko iepriekš neesi sevī izlēmis. Bet tas, ko es savā mazdūšībā aiz līdzjūtības biju apsolījies un kādu atbildību uzņēmies, man kļuva skaidrs tikai stundu vēlāk, kad mans rāitnieks, bikli pieklauvējis pie durvīm, ienesa vēstuli zilajā labi pazīstamā formāta aploksnē.

«Mēs aizbrauksim parit. To es tēvam stingri apsolīju. Piedodiet, ka pēdējās dienās tā izturējos, bet biju galīgi apjukusi aiz bailēm, domādama, ka esmu Jums par nastu. Nu es zinu, kālab un kam par prieku man jākļūst veselai. Tagad ne no kā vairs nebaidos. Atnāciet rīt pēc iespējas agrāk. Nekad vēl neesmu Jūs tik nepacietīgi gaidījusi. Uz visiem laikiem Jūsu Edīte.»

«Uz visiem laikiem» — mani sagrāba pēkšņas izbailes, izlasot šos vārdus, kas neatsaucami un uz mūžību saista cilvēkus. Bet atpakaļceļa vairs nebija. Mana līdzjūtība atkal reiz bija bijusi stiprāka nekā mana griba. Es biju sevi upurējis. Nepiederēju vairs pats sev.

Saņem visus spēkus, es sev teicu. Šis pa pusei dotais solījums, kas nekad netiks pilnīgi izpildīts, bija pēdējais, ko viņi no tevis varēja izspiest. Vēl dienu, divas dienas tev jāpacieš šī neprātīgā mīla, tad viņi aizceļos un tu būsi noteicējs pār sevi. Bet, jo tuvāk nāca pēcpusdiena, jo satrauktāks un īgnāks kļuvu, aizvien vairāk mani nomāca doma, ka ar meliem sirdī būs jāiztur viņas maigais, paļāvības pilnais skatiens. Veltīgi centos brīvi tērzēt ar biedriem — pārāk skaidri manīju pulsāciju galvā, nervu vibrēšanu un sajutu sausumu mutē, it kā manī gruzdētu un kvēlotu apslāpusi uguns. Gandrīz vai neapzināti pasūtīju glāzi konjaka un ātri izdzēru — bet tas neko nelīdzēja, sausums-joprojām kaltēja rīkli. Pasūtīju vēl glāzi; tikai tad, kad biju pieprasījis trešo, man kļuva skaidrs, kas mani mudina dzert: es gribēju saņemt dūšu, lai tur pie viņiem nekļūtu gļēvs vai sentimentāls. Gribēju jau iepriekš izdzēst sevī kādas jūtas — varbūt bailes, varbūt kaunu, varbūt ļoti labas vai ļoti sliktas jūtas. Jā, tikai tas bija iemesls, tikai tas — tāpēc arī karavīriem pirms kaujas deva divkāršu porciju degvīna: es gribēju kļūt truls un nejūtīgs, lai visu apšaubāmo un, kas zin, arī bīstamo, ar ko man būs jāsastopas, tik skaidri neatskārstu. Taču pēc trīs glāžu iztukšošanas jutu vienīgi to, ka manas kājas kļuvušas smagas un galvā kaut kas san un urbjas, kā zobārsta boris sāpīgi ieurbies zobā. Tas vis nebija drošs, atklāts un nepavisam ne līksms cilvēks, kas pa garo šoseju — vai šoreiz man tā tikai likās bezgalīgi gara? — ar pukstošu sirdi vilcinādamies devās uz bīstamo māju.

Bet viss norisa vieglāk, nekā es biju domājis. Cits — labāks apskurbums mani te gaidīja, smalkāks, tīrāks noreibums nekā tas, ko biju guvis, lietojot alkoholu. Arī godkārība apmāj, arī pateicība skurbina, arī maigums aplaimo un apmulsina. Pie durvīm vecais, krietnais Jozefs iztrūcies gauži priecīgs iesaucās:

—   A, leitnanta kungs! >— Viņš čāpstināja, aiz uztraukuma mīņājās un šad tad paraudzījās augšup uz mani tā, kā baznīcā raugās — citādi nemāku pateikt — uz svētbildi.

—   Lūdzu, leitnanta kungs, nāciet tūliņ uz salonu! Edītes jaunkundze leitnanta kungu visu laiku jau gaida, — viņš satraukts čukstēja kautri jūsmīgā balsī.

Domās sev jautāju un brīnījos: kādēļ gan svešais cilvēks, vecais sulainis, uzlūko mani tik saviļņots? Kāpēc viņš mani tā iemīļojis? Vai cilvēki patiesi kļūst labi un laimīgi, redzot, ka otrs ir labs un līdzjūtīgs? Jā, Kondoram taisnība — dzīvei tikai tad ir nozīme, ja esi palīdzējis kaut vienam vienīgam cilvēkam, tikai tad vērts dzīvot, ja ziedojies citu labā līdz pēdējiem spēkiem un pat pāri tiem. Tad attaisnojams katrs upuris, un pat meli, kas otru aplaimo, ir labāki nekā patiesība. Pēkšņi sajutu, ka manas kājas sper drošu soli:' citādi soļi ir cilvēkam, kas apzinās, ka sagādās otram prieku.

Bet pretī man jau steidzās Ilona, ari priekā starojoša; viņas skatiens mani noglāstīja kā ar maigām, brūnganām plaukstām. Vēl nekad viņa man nebija tik silti, tik sirsnīgi spiedusi roku.

—   Es jums pateicos, — viņa sacīja. Un viņas vārdi skanēja tā, it kā tie plūstu cauri siltam, miklam vasaras lietum. — Jūs nemaz nevarat iedomāties, ko esat darījis Edītes labāl Jūs esat viņu izglābis, paldies dievam, esat viņu izglābis! Nāciet žigli, nespēju jums izteikt, kā viņa jūs gaida!

Tikmēr klusi pavērās durvis. Man jau bija licies, ka aiz durvīm kāds stāv un klausās. Ienāca vecais vīrs, un viņa acīs vairs nebija ne nāves jausmu, ne baiļu kā vakar, to skatiens bija maigs un starojošs.

—   Cik jauki, ka esat atnācis! Jūs būsiet pārsteigts, kā viņa pārvērtusies. Visus šos gadus, kopš viņai uzbrukusi nelaime, nekad neesmu redzējis viņu tik līksmu, tik laimīgu. Taisni brīnums, tiešām brīnums! Ak dievs, cik daudz viņas labā, cik daudz mūsu labā esat darījis!

Kekesfalva nespēja vairs parunāt. Viņš rija siekalas un šņukstēja, un kaunējās par savu aizkustinājumu, kas pamazām sagrāba ari mani. Jo kurš gan būtu varējis palikt vienaldzīgs, jūtot tādu pateicību? Man šķiet, ka nekad neesmu bijis iedomīgs, nekad neesmu piederējis pie tiem, kas sevi apbrīno vai pārāk augsti novērtē, un arī tagad es neticu ne savai labsirdībai, ne saviem spēkiem, bet viņu nevaldāmā un pateicības pilnā sajūsma kā karsts paļāvības vilnis neatturami plūda manā sirdī. It kā brīnumains vējš būtu aizvēdījis visas bailes, visu mazdūšību. Kāpēc gan lai neļauju sevi mīlēt, ja citi tālab kļuva tik laimīgi? Tapu nepacietīgs aiz vēlēšanās tūlīt doties uz istabu, ko aizvakar, izmisuma pārņemts, biju atstājis.

Un, lūk, tur atzveltnes krēslā sēdēja meitene, ko tikko vairs varēju pazīt, — tik jautri viņa raudzījās uz mani, un no viņas staroja tāds gaišums. Edīte bija tērpusies maigi zilā kleitā, tāpēc izskatījās vēl meitenīgāka, vēl bērnišķīgāka. Iesarkanajos matos mirdzēja balti ziedi vai tie bija mirtes ziedi? — un visapkārt krēslam sarindoti — nez kas tos viņai bija dāvājis? — puķu grozi, vesels raibs dārzs. Viņa laikam jau bija uzzinājusi, ka esmu atnācis; droši vien viņa bija dzirdējusi līksmo apsveicināšanos un manus soļus, kad nācu uz salonu. Ne vēsts šoreiz nebija no tā nervozi pētījošā, aizdomīgā skatiena ar puspievērtiem plakstiem, ar kādu viņa parasti mēdza uz mani raudzīties, kad ierados. Brīvi un taisni izslējusies, viņa sēdēja savā atzveltnī; šoreiz galīgi aizmirsu, ka, segā ievīstīts, slēpjas kropls ķermenis un ka dziļais krēsls patiesībā ir viņas cietuma krēsls, jo biju tik pārsteigts par jauno būtni, ko prieks bija vērtis bērnišķīgāku un skaistums — sievišķīgāku. Viņa pamanīja manu kluso apbrīnu un pieņēma to kā dāvanu. Kad viņa mani aicināja apsēsties, viņas balsī ieskanējās mūsu bezrūpīgo, draudzīgo dienu senais sarunu tonis.

—  Beidzot! Beidzot! Lūdzu, apsēdieties tepat man blakus! Un, lūdzu, neko’ nerunājiet! Man jums jāpasaka kaut kas svarīgs.

Jutos pilnīgi brīvi un apsēdos. Jo vai tad iespējams apjukt, vai iespējams uztraukties, ja tevi tik sirsnīgi, tik laipni uzrunā?

—  Tikai īsu brītiņu uzklausiet mani. Jūs nepārtrauksiet mani, vai ne?

Es jutu, ka šoreiz viņa apsvērusi katru vārdu, ko saka.

—   Zinu visu, ko esat teicis manam tēvam. Zinu, ko vēlaties darīt manā labā. Un nu ticiet man, lūdzu, ko es jums vārds vārdā apsolīšu. Es jums nekad — vai dzirdat, nekad —« nejautāšu, kāpēc esat to darījis: vai tikai manam tēvam par prieku, vai patiesi tikai manā labā. Vai tas tikai aiz līdzjūtības bija vai… nē, nepārtrauciet mani, es to nevēlos zināt, es to nevēlos… es nevēlos vairs prātot par to un mocīt sevi, un mocīt citus. Pietiek, ka es, pateicoties jums, atkal dzīvoju un dzīvošu… ka es tikai kopš vakardienas esmu sākusi dzīvot… Ja kļūšu vesela, tad par to būs jāsaka paldies tikai jums. Tikai jums!

Viņa brīdi vilcinājās* tad turpināja:

—' Un tagad klausieties, ko es no savas puses jums apsolu. Pagājušo nakti esmu visu pārdomājusi. Pirmoreiz esmu kā vesels cilvēks visu labi apsvērusi, nevis tā kā agrāk, kad vēl jutos nedroša, kad biju satraukta un nepacietīga. Tikai tagad es zinu, cik brīnum jauki ir domāt bez bailēm, cik brīnum jauki, ka varu tagad pirmoreiz jau iepriekš justies tā, kā jūtas vesels cilvēks, un jums, vienīgi jums man jāpateicas par šo priekšnojausmu. Tādēļ gribu izpildīt visu, ko ārsti man liks darīt, visu, visu, lai no «kropļa» kļūtu par cilvēku. Es nepadošos un nepiekāpšos, jo nu zinu, kāpēc tas jādara. Ar katru nervu šķiedriņu, ar katru savu asins pilienu es pūlēšos kļūt vesela, un es ticu — ja cilvēks tik dedzīgi ko vēlas, tad dievs viņu uzklausīs. To visu daru jūsu dēļ, — protams, negribu pieņemt no jums nekādu upuri. Bet, ja nu nekas neizdotos … lūdzu, nepārtrauciet… vai arī ja pilnīgi neizdotos, ja es nekļūtu pavisam vesela, ja nevarētu staigāt tā kā citi, tad nebaidieties! Tad pati ar visu tikšu galā. Es zinu, ka ir tādi upuri, kurus nedrīkst pieņemt un kurus jo mazāk drīkst pieņemt no cilvēka, ko mīl. Tātad, ja šī ārstniecības metode — uz ko es lieku visas cerības, visas! — nedotu panākumus, jūs vairs nekad neko par mani nedzirdēsiet, nekad vairs mani neredzēsiet. Zvēru jums, ka tad nebūšu jums par nastu, tad vispār vairs nevienu neapgrūtināšu un jūs jau nu vismazāk. Tā — tas ir viss. Un nu vairs ne vārda par to! Mums atlikušas tikai nedaudzas stundas, ko turpmākajās dienās pavadīsim kopā; es vēlos justies laimīga šais stundās!

Viņas balss tagad skanēja citādi, tā bija pieauguša cilvēka balss. Viņas acis raudzījās citādi — tās vairs nebija nemierpilnas bērna acis, ne afl sāpju pilnas, pavēlošas

slima cilvēka acis. Viņas mīla, ar kādu viņa mani mīlēja, >— es jutu — arī bija kļuvusi citāda, ne slepena kā sākumā un ne vairs alkatīgi izmisīga. Un arī es pats viņu uzlūkoju ar citādām acīm; līdzjūtība, redzot viņas ciešanas,-mani nenomāca vairs kā"senāk, man vairs nebija ne jābaidās, ne jābūt piesardzīgam, varēju izturēties atklāti un sirsnīgi. Nemaz to neapjauzdams, pirmoreiz jutu patiesu maigumu pret meiteni, kuru sapņi par laimi vērta tik saulainu. Pats nemanot, neatskāršot, pievirzījos viņai tuvāk un satverti viņas roku, un viņa no šā pieskāriena nenotrīsēja kā toreiz. Rāmi un padevīgi viņas vēsā, šaurā plauksta piekļāvās manai rokai, kas bija to aptvērusi, un es biju laimīgs, ka viņas mazais pulsa āmuriņš sita tik mierīgi.

Tad brīvi un atklāti spriedām par ceļojumu un sīkiem ikdienišķiem jautājumiem, pārrunājām to, kas noticis garr pilsētā, gan kazarmās. Es vairs nespēju aptvert, kā biju varējis raizēties, jo viss taču bija tik saprotami: sēdēju blakus meitenei un turēju viņas roku savējā. Nekāda saspringuma, nekā noslēpjama; mēs izturējāmies sirsnīgi viens pret otru, mums nebija jāvairās no maiguma, nekautrēdamies un ar pateicīgu sirdi ļāvāmies savām jūtām.

Un tad mēs sēdējām pie galda. Sveču gaismā mirdzēja sudraba svečturi, un puķes vāzēs šķita kā sarkanas liesmas. Kristāla lustras it kā sveicinot meta gaismas atspulgu no spoguļa spogulī; visu māju apņēma klusums — tā bija kā tumša, izvelbta gliemežnīca ap savu mirdzošo pērli. Reizēm man šķita — es dzirdu, kā laukā klusi elpo koki un vējš silti un alkani noglauž zāles stiebrus, jo pa atvērto logu ievēdīja smaržu vilnis. Viss likās skaistāks un labāks nekā jebkad; vecais vīrs sēdēja kā priesteris, svinīgi un taisni izslējies; nekad vēl nebiju redzējis Ilonu un Edīti tik jautras un meitenīgas, nekad sulaiņa krekla elsiņš nebija mirdzējis tik spodri balts, nekad augļu gludā miza tik koši nosārtusi. Un mēs sēdējām un ēdām, un dzērām, un runājām, un priecājāmies, ka esam atguvuši labo saderību. No cita uz citu aizlidoja smiekli, tie bija bezrūpīgi un skanēja kā putna vidžināšana; rotaļīgiem viļņiem gan uzplūda, gan atkal pierima līksmība. Kad sulainis piepildīja šampanieša glāzes un es pirmais pacēlu glāzi un uzsaucu Edītei: «Uz jūsu veselību!» — tikai tad visi piepeši apklusa.

—   Jā, uz izveseļošanos! — Edīte nopūtās un ar cerību paraudzījās uz mani, it kā manam vēlējumam būtu vara pār dzīvību un nāvi. — Uz izveseļošanos tevis dēļ!

—   Lai dievs dotu! — Tēvs bija piecēlies. Viņš nespēja valdīties. Asaras aizmigloja briļļu stiklus; viņš tās noņēma un sāka lēni spodrināt. Jutu, ka viņš tikko spēj noturēties, lai man nepieskartos, un es vairs nevilcinājos. Arī es gribēju viņam pateikties, tāpēc piegāju klāt un apkampu viņu; manam vaigam pieskārās viņa bārda. Kad viņš atraisījās no manām rokām, manīju, ka Edīte skatās uz mani. Viņas lūpas viegli drebēja; es sapratu — pavērtās lūpas karsti ilgojas pēc sirsnīgāka pieskāriena. Ātri noliecos pie viņas un noskūpstīju.

Tā bija saderināšanās. Noskūpstīju meiteni gluži neapzināti — izdarīju to, aiz liela aizkustinājuma. Nezinu, kā tas bija noticis — pašam ne apjaušot, ne vēloties; bet es nenožēloju šo mazo maiguma izpausmi. Viņa piekļāvās man klāt ar kvēli pukstošu sirdi, viņa neturēja, laimē tvīkdama, mani ciet kā toreiz. Pazemīgi, kā lielu dāvanu viņa saņēma manu skūpstu. Visi klusēja. Tikai istabas kaktā bija sadzirdams vārs troksnis. Sākumā šķita — kāds bailīgi krekšķinātu, bet, paraudzījušies turpu, redzējām, ka sulainis kaktā klusi šņukst. Viņš bija nolicis pudeli un pagriezis mums muguru, lai mēs nepamanītu viņa nepiedienīgo aizkustinājumu, bet mēs visi jutām šīs svešās, kautrās asaras silti ielīstam savās acīs. Pēkšņi manīju Edītes roku pieskaramies manējai.

—   Iedod uz mirkli man savu roku!

Es nezināju, kas viņai padomā. Kaut kas vēss un gluds uzslīdēja uz mana ceturtā pirksta.

—   Lai tu mani atcerētos, kad būšu projām, — viņa it kā atvainodamās teica.

Es nepaskatījos uz gredzenu, tikai saņēmu viņas roku un noskūpstīju.

Sajā vakarā es biju dievs. Es biju radījis pasauli, un, palūk, tajā valdīja labsirdība un taisnīgums. Es biju radījis cilvēku; gaiša kā rītausma mirdzēja viņa piere, un viņa acīs zaigoja laimes varavīksne. Es biju uzklājis dāsnu un bagātu galdu, biju nobriedinājis augļus, gādājis vīnus un ēdienus. Manas pārpilnības liecinieki kā krāšņas upuru dāvanas bija krautin sakrautas uz galda: tās pildīja mirdzošas bļodas un lielus grozus; zaigoja vīns, vizēja augļi, tik kārdinoši un saldi manai mutei. Es biju iededzis gaismu telpā un gaismu cilvēku sirdīs. Glāzēs atspulgoja lustras saule, kā sniegs mirdzēja baltais damasts, un ar lepnumu jutu, ka cilvēki mīl šo manis dāvāto gaismu, un es pieņēmu viņu mīlestību un apskurbu no tās. Viņi sniedza man vīnu, un es iztukšoju kausu, viņi sniedza man augļus un ēdienus, un es ar prieku baudīju viņu veltes. Viņi parādīja man godbijību un pateicību, un es pieņēmu viņu suminājumus tāpat kā viņu ēdienu un dzērienu upurus.

Tajā vakarā es biju dievs. Bet es nenoraudzījos vienaldzīgi no augstā troņa uz to, ko biju paveicis; laipni un vēlīgi es sēdēju starp tiem, ko biju radījis, un cauri savu mākoņu sudrabainajai dūmakai miglaini samanīju viņu sejas. Pie manas kreisās rokas sēdēja vecs vīrs; spožā labsirdības saule, kas staroja no manis, bija izgludinājusi viņa grumbu izvagoto pieri un izdzēsusi ēnas, kuras aptumšoja viņa acis; es biju izglābis viņu no nāves, un viņš runāja tādā balsī kā augšāmcēlies, pateicīgs brīnumam, ko es biju izdarījis viņa labā. Man blakus sēdēja meitene; viņa bija bijusi slima, gaudena, saistīta pie krēsla un sava posta nomocīta. Bet nu, viņu apspīdēja cerību gaisma — viņa ticēja, ka izveseļosies. Manu Lūpu dvesma bija viņu izglābusi no baiļu elles un pacēlusi mīlas debesīs, un viņas gredzens manā pirkstā mirdzēja kā rīta zvaigzne. Viņai iepretī sēdēja cita meitene, arī viņa pateicībā smaidīja, jo es viņas sejai biju dāvājis skaistumu un tumšu, smaržīgu matu vilnim licis ieskaut"starojošo pieri. Visus es biju apdāvinājis un ietekmējis ar savu brīnum jauko izturēšanos, visiem acīs mirdzēja gaisma, ko biju iededzis. Kad viņi cits citu uzlūkoja, es biju atspulgs viņu acīs. Kad viņi cits ar cjtu sarunājās, tikai manam vārdam viņu lūpās bija nozīme, tikai manam, un pat tad, kad klusējām, viņi domāja par mani. Jo es, tikai es biju viņu laimes sākums, turpinājums un cēlonis. Kad viņi cits citu cildināja, tad cildināja mani un, kad cits citu mīlēja, tad mīlēja mani, savas mīlas radītāju. Bet es sēdēju viņu vidū laimīgs par paveikto un atzinu, ka ir labi būt vēlīgam pret tiem, ko esmu radījis. Un reizē ar vīnu un ēdieniem augstsirdīgi baudīju viņu mīlu un laimi.

Tajā vakarā es biju dievs. Es biju sabangotus ūdeņus padarījis rāmus un aizgainījis tumsu no sirdīm. Bet ari es pats vairs nejutu bailes, mierīga bija mana dvēsele — tāda, kāda tā senāk aizvien bija bijusi. Kad tuvojās vakars, es piecēlos no galda un mani pārņēma vieglas skumjas, mūžīgās dieva skumjas septītajā dienā, kad viņa darbs bija galā, un manas skumjas atspoguļojās viņu sejās. Jo nu bija pienācis atvadu brīdis. Mēs visi bijām dīvaini satraukti, it kā zinātu, ka kaut kas neatkārtojams tuvojas nobeigumam — viena no tām reti laimīgajām stundām, kuras aizslīd kā mākoņi, kas nekad neatgriežas. Man pašam pirmoreiz kļuva baismi ap sirdi, ka jāatstāj meitene; kā mīlošs cilvēks vilcinājos atvadīties no viņas, kura mani mīlēja. Cik jauki būtu, es domāju, vēl pasēdēt pie viņas gultas, atkal glāstīt viņas maigo, biklo roku, atkal redzēt, kā aiz laimes viņas sejā atplaukst liegs smaids. Bet bija jau vēls. Steidzīgi viņu apskāvu un noskūpstīju uz lūpām. Jutu, ka viņa neelpo, it kā gribētu uz'visiem laikiem saglabāt manas elpas siltumu. Tad gāju uz durvīm; mani pavadīja tēvs. Vēl pēdējais skatiens, atvadu sveiciens, un tad devos prom brīvi un paļāvīgi, kā aizvien aiziet pēc svētīga darba, pēc krietna veikuma.

Pāris soļu — un atrados priekštelpā, kur sulainis jau stāvēja un gaidīja ar manu cepuri un zobenu. Ak, kaut es būtu mazliet pasteidzies! Kaut nebūtu bijis tik uzmanīgs! Vecais vīrs taču nevarēja vēl no manis šķirties. Viņš vēlreiz mani aizturēja, vēlreiz noglauda man roku, lai atkal un atkal apliecinātu, cik1 viņš man pateicīgs un ko es viņa labā esot darījis. Tagad viņš mierīgi varot mirt, meita tikšot izdziedināta, viss atkal būšot labi, un par to jāpateicoties man, tikai man. Es jutos aizvien nepatīkamāk, jo sulaiņa klātbūtnē, kas, pacietīgi gaidot, ar noliektu galvu stāvēja turpat blakus, atļāvu sevi tā glaudīt un teikt glaimus. Jau vairākkārt biju viņam atvadoties paspiedis roku, bet viņš atkal atsāka visu no jauna. Un es, savas līdzjūtības apsēstais, paliku stāvot. Man nebija spēka aiziet, lai gan kāda iekšķīga balss drūmi mudināja: «Diezgan, nu jau par daudz!»

Pēkšņi aiz durvīm satraukums un kņada. Es ieklausījos. Blakus istabā laikam strīdējās: skaidri bija dzirdamas skaļas, uzbudinātas balsis. Ar bailēm attapu, ka strīdas Ilona un Edīte. Viena, šķiet, kaut ko gribēja darīt, bet otra centās viņu atrunāt* «Es tevi lūdzu, paliec taču!» — es skaidri saklausīju Ilonas brīdinājumu un Edītes skarbo, nikno: «Nē, laid mani, laid mani!» Kļuvu aizvien nemierīgāks un vairs nedzirdēju, ko vecais vīrs pļāpā. Kas tur aiz durvīm notiek?. Kāpēc bija izpostīts miers, mans miers, šīs dienas dieva miers? Ko Edīte tik neatlaidīgi uzstāja, ko otra gribēja aizkavēt? Un pēkšņi neciešamā kruķu klaudzoņa —* «tuk, tuk», «tuk, tuk», nedroši ejot. Dieva dēļ, viņa taču nebūs gribējusi bez Jozefa palīdzības nākt man pakaļ? Bet kokainā klaudzoņa jau steidzīgi tuvojās: «tuk» pa labi, «tuk» pa kreisi, «tuk» pa labi, pa kreisi, pa labi, pa kreisi — negribot iedomājos viņas auguma zvalstīšanos; viņai jau vajadzēja būt pavisam tuvu aiz durvīm. Tad blīkšķis — grūdiens, it kā pret durvīm ar dobju troksni būtu triecies kāds smagums. Pēc tam stipras piepūles izraisītas elsas — un ar varu tika nospiests durvju rokturis.

Baismīgs skats! Vēl galīgi bez spēka aiz piepūles Edīte balstījās pret durvju stenderi. Ar kreiso roku viņa nikni atspiedās pret to, lai nezaudētu līdzsvaru, labajā turēja abus kruķus. Aiz viņas steidzās izmisusī Ilona, kas acīmredzot gribēja viņai palīdzēt vai ar varu atturēt no šāda soļa. Bet Edītes acis mirdzēja aiz dusmām un nepacietības.

—   Kad es tev saku, laid mani, laid mani! — viņa uzkliedza uzmācīgajai palīdzētājai. — Man palīga nevajag. Es jau varu pati.

Un, iekams Kekesfalva vai sulainis spēja attapties, notika neticamais. Edīte saknieba lūpas kā pirms milzīga spēku sasprindzinājuma; ar ieplestām, degošām acīm uz mani lūkodamās, viņa, gluži kā peldētājs no krasta, ar vienu vienīgu grūdienu atgrūdās no durvīm, pret kurām bija balstījusies, lai dotos man pretī pavisam brīvi, bez kruķiem. Mirklī, kad bija atgrūdusies, viņa salīgojās, it kā grasītos krist telpas tukšumā, bet tad ātri savicināja gaisā rokas —» brīvo kreiso un labo, kurā turēja kruķus, — lai atgūtu līdzsvaru. Vēlreiz viņa saknieba lūpas, pastūma vienu kāju uz priekšu un otru pievilka klāt; šīs rāvieniem izdarītās kustības pa labi un pa kreisi atgādināja lelles raustīšanos. Tomēr viņā gāja! Gāja ieplestām acīm, lūkodamās tikai uz manī, gāja, it kā neredzamas stieples vilkta, sakostām lūpām, krampjaini savilktu seju! Viņa gāja, šurpu turpu sVaidīdāmās ka laiva vētrā, un tomēr gāja pirmo reizi viena pāt! bez citu palīdzības un kruķiem — brīnumains gHbasš^ēkš' bija atdzīvinājis viņas nejutīgās kājas. Neviens arstS Māli nav varējis izskaidrot, kā paralizētā meitene šo vienīgo reizi spējusi nevarīgās kājas izkustināt no sastinguma un iedot tām spēku, un man nav iespējams attēlot, kā tas viss notika, jo mēs kā apburti raudzījāmies viņas sajūsmā dzirkstošajās acīs; pat Ilona aizmirsa steigties, viņai klāt un atbalstīt. Bet Edīte, it kā iekšējas degsmes mudināta, zvalstīdamās paspēra pāris soļu; tā nebija iešana, bet it kā lidināšanās zemu virs grīdas; tā nedroši, mulsi lido putns, kam savainoti spārni. Taču gribasspēks, šis sirds dēmons, dzina viņu arvien un arvien uz priekšu. Jau tuvu, tuvu viņa man bija, jau uzvaras priekā pastiepa pret mani rokas, kuras vēcinot visu laiku bija spējusi noturēties līdzsvarā, jau atmaiga drudžaini saspringtie vaibsti un sejā atplauka eksaltēts, laimes pilns smaids. Viņa bija izdarījusi brīnumu — vēl tikai daži soļi, nē, tikai viens vienīgs, tikai vēl pēdējais solis. Gandrīz jau sajutu elpu, ko uzdvesa smaidā. pavērtās lūpas, un tad notika kaut kas briesmīgs. Pārāk steidzīgi un strauji pastiepusi rokas, kuras ilgojās mani apskaut, viņa zaudēja līdzsvaru. Pēkšņi viņai kā nopļauti saļima ceļi\ Ar troksni viņa nogāzās man pie kājām, uz cietajām flīzēm skaļi nograbēja nokritušie kruķi. Taču pēkšņajā izbīlī es nesteidzos vis palīdzēt, kas būtu pats saprotamākais, bet nevilšus pakāpos atpakaļ.

Gandrīz Vienlaikus Kekesfalva, Ilona un sulainis metās pie vaidošās meitenes, lai viņu pieceltu. Es manīju (vēl vienmēr nebiju spējīgs paskatīties), ka viņi visi trīs Edīti aiznes, un dzirdēju vienīgi izmisīgās dusmās apslāpētos šņukstus un šļūcošos soļus, kad viņi uzmanīgi ar savu nastu devās prom. Šai mirklī izklīda sajūsmas migla, kas visu Vakaru man bija aizklājusi acis. Pēkšņi uzzibsnījušās iekŠejas apskaidrības brīdī ar nežēlīgu skaudrumu attapos: es sapratu, ka nelaimīgā nekad nekļūs pilnīgi vesela. Brīnums, ko mēs visi no viņas gaidījām, nebija noticis. Es vairs nebiju dievs, biju tikai sīks, nožēlojams cilvēciņš, kas ar savu nelietīgo gļēvumu nodara vienīgi ļaunumu, kas ar savu līdzjūtību mulsina un iznīcina. Skaidri, šausminoši skaidri es dziļi sirdī apzinājos savu pienākumu: tagad vai nekad man būtu vajadzējis parādīt savu uzticību, sēdēt pie viņas gultas, mierināt un melot, ka viņa brīnum labi staigājusi, ka viņa brīnum ātri izveseļosies! Bet man vairs nepietika drosmes tik nežēlīgi krāpt. Mani sagrāba bailes, mežonīgas bailes no baismīgi lūdzošajām un alkatīgi dedzīgajām acīm, bailes no šīs trauksmainās sirds nepacietības, bailes no svešās nelaimes, jo es nebiju spējīgs palīdzēt. Un, nemaz neapsvērdams, ko daru, es paķēru zobenu un cepuri. Trešo reizi — pēdējo reizi es bēgu kā noziedznieks prom no šīs mājas.

Gaisu, tikai vienu elpas vilcienu gaisa! Es nosmakšu. Vai nakts te starp kokiem ir tik tveicīga, vai arī tas no vīna, no lielā daudzuma vīna, ko biju izdzēris? Pretīgi cieši krekls kļaujas pie miesas, es atrauju vaļā apkaklīti, cik labprāt nomestu mēteli — tik smagi tas spiež plecus. Gaisu, tikai vienu elpas vilcienu gaisa! Šķiet, it kā asinis gribētu izspiesties cauri ādai, tik karstas tās plūst un smacē, un ausīs skan «tuk-tuk, tuk-tuk» — vai tā ir pretīgā kruķu klaboņa, vai tikai pulss sit deniņos? Un kādēļ es īsti tā skrienu? Kas tad noticis? Man jāmēģina apdomāt. Kas tad īsti noticis? Jādomā lēni, mierīgi, nav ko klausīties šajā «tuk-tuk, tuk-tuk»! Tātad esmu saderinājies … nē, esmu saderināts… es taču negribēju, es nekad neesmu par to domājis… un tagad esmu saderinājies… tagad esmu saistīts… Bet nē… tā nav taisnība… es taču vecajam teicu, ka tikai tad, kad viņa būs izārstēta, un viņa nekad netiks izārstēta… Mans solījums ir spēkā tikai tad … nē, tāda vispār nav! Nekas nav noticis, it nekas. Bet kāpēc tad viņu noskūpstīju, uz lūpām noskūpstīju? … Es taču negribēju… Ak, šī līdzjūtība, nolādētā līdzjūtība! Viņi mani atkal un atkal ar to notvēruši, un tagad esmu sagūstīts. Esmu pēc visiem noteikumiem saderinājies, tie abi bija klāt — tēvs un tā otra, un sulainis. Un es taču nevēlos, es nevēlos … ko lai tagad dara? … Tikai ar mierīgu prātu visu apsvērt… Ak, cik pretīgi, mūžīgi šis «tuk-tuk», mūžīgi «tuk-tuk»… Tagad, tas man vienmēr skanēs ausīs, vienmēr viņa man metīsies pakaļ ar kruķiem… Tas ir noticis, neglābjami noticis. Es esmu viņus pievīlis, arī viņi mani ir pievīluši. Es esmu saderinājies. Es esmu saderināts.

Kas tad tas? Kāpēc juku jukām streipuļo koki? Un zvaigznes — kā sāp un griežas galva, kaut kas laikam noticis ar acīm. Un kā spiež galvu! Ak, kāda tveice! Vajadzētu kaut kur atvēsināt pieri, tad varētu atkal skaidri domāt. Vai kaut ko iedzert, lai aizskalotu no rīkles visu duļķaino, visu žultaino? Vai tur tālāk — es taču esmu tik bieži te jājis garām — ceļmalā nav kāda aka? Nē, sen jau

esmu tai garām, laikam esmu skrējis kā muļķis, tālab šie tikšķi deniņos, atkal un atkal šie briesmīgie tikšķi! Kaut kas jāiedzer, tad varbūt varētu atjēgties. Beidzot — tur, kur sākas pirmās zemās mājiņas, mirkšķina pusaizsegta ļ rūts ar dzeltenu petrolejas lampas actiņu. Pareizi, tagad atceros — tas ir mazs priekšpilsētas krodziņš, kur rītos apstājas važoņi, lai vēl ātri sasildītos ar glāzīti degvīna. Palūgt tur ūdeni vai ar kaut ko asu vai rūgtu atbrīvoties no gļotām rīklē! Tikai iedzert, vienalga, ko! Neko nedomāi dams, ar izslāpuša cilvēka alkatīgu nepacietību es atgrūžu durvis.

No pustumšā midzeņa man pretī sitas nelāgas tabakas smacīgā dvaka. Kroga telpas dibenplānā ir bufete, kur pārdod sliktu degvīnu, priekšpusē galds, pie kura apsēdušies ceļa strādnieki un spēlē kārtis. Pret leti atbalstījies, : muguru man pagriezis, stāv kāds ulāns un lakstojas ap krodzinieci. Viņš sajūt no durvīm vēja pūsmu, bet, kolīdz paraugās apkārt, tā mute viņam aiz izbīļa paveras: puisis tūdaļ izslējās taisns un sasit papēžus. Kāpēc viņš tā iztrūkstas? Ak tā — viņš droši vien domā, ka esmu patruļas virsnieks, un viņam varbūt sen jau laiks atrasties kazarmās. Arī krodziniece ar bažām paskatās uz mani; strādnieki uz brīdi pārtrauc kāršu partiju. Kaut kas viņus pārsteidzis, ieraugot mani. Tikai tagad — bet jau par vēlu ■-—* man ienāk prātā: šis, bez šaubām, ir viens no tiem krodziņiem, kurus apmeklē tikai kareivji. Es esmu virsnieks un nedrīkstēju te ienākt. Neapzināti pagriežos, lai aizietu.

Bet tūlīt piesteidzas krodziniece un godbijīgi vaicā, ar ko varot man pakalpot. Saprotu, ka man sava nejaušā ieklīšana šajā vietā jāmēģina attaisnot. Es saku, ka nejūtos visai labi, vai viņa man nevar iedot sodas ūdeni un glāzīti slivovicas.

—   Lūdzu, lūdzu. — Un viņa nekavējoties klusi un ātri aizsteidzas. Gribu tikai labi žigli tepat pie letes iztukšot abas glāzes, bet pēkšņi petrolejas lampa istabas vidū sāk šūpoties, pudeles uz plaukta neskanīgi lēkā augšup lejup, grīda zem manām kājām uzreiz kļūst mīksta un salīgojas, un sazvāļojas, tā ka es arī sagrīļojos. Jāapsēžas, es domāju; ar pēdējiem spēkiem aizstreipuļoju līdz tukšam galdiņam; man atnes sodas ūdeni, ko vienā malkā izdzeru. Ak, cik tas vēss un labs! Uz mirkli pazūd šķebīgā garša mutē. Nu tikai vēl labi ātri stipro degvīnu — un tad prom. Bet nespēju piecelties: manas kājas, šķiet, kā pie zemes

pieaugušas, un galvā dīvaini dobja dūkoņa. Es pasūtu vēl glāzi slivovicas. Vēl vienu cigareti — un tad mudīgi proml

Aizsmēķēju cigareti. Gribu tikai vēl brītiņu pasēdēt, atbalstīt neskaidro galvu rokās un padomāt, padomāt un pārdomāt visu pēc kārtas. Tātad esmu saderinājies.,, esmu saderināts … bet tas taču tikai tad… nē, nekādas izlocīšanās… tā ir, tā ir … esmu noskūpstījis viņu uz lūpām, esmu darījis to labprātīgi. Bet tikai tālab, lai viņu nomierinātu, jo es zināju, ka viņa nekad nekļūs vesela … Viņa atkal nokrita kā koka gabals … ar tādu taču nevar precēties, viņa nemaz nav īsta sieviete, viņa taču… bet viņi mani nelaidīs vaļā, nē, brīvs vairs nekļūšu.,. vecais džins, džins ar godavīra melanholisko seju un brillēm zelta ietvaros — viņš krampjaini satvēris mani, viņš ne; ļaus sevi nokratīt nost… vienmēr viņš mani turēs aiz rokas, vienmēr izmantos manu līdzjūtību, manu nolādēto līdzjūtību.

Rīt viņi jau to izbazūnēs pa visu pilsētu, liks nodrukāt avīzē, un tad vairs nebūs ceļa atpakaļ… Vai labāk jau tagad nepaziņot mājiniekiem, lai tēvs un māte nedabū to zināt no citiem vai neizlasa avīzē? Vai nepastāstīt viņiem, kā un kāpēc esmu saderinājies un ka tas nav tik steidzami, un ka nebija tā domāts, bet tikai aiz līdzjūtības esmu to darījis … Ak, šī nolādētā līdzjūtība, šī nolādētā līdzjūtībai Un viņi pulkā to nepavisam nevarēs saprast, neviens no pulka biedriem to nesapratīs. Kā Šteinhībels teica par Balinkejū? «Ja tu pārdod sevi, tad pārdod vismaz dārgi…» Ak dievs, ko visu gan nesatenkos, — es pats nemaz nespēju aptvert, kā es varēju saderināties ar… ar šo nīkulīgo būtni… Un, kad to uzzinās tante Dēzija … viņa vis neļaus sev ko iestāstīt] viņa jokus neprot. Viņai nesamelsīsi par dižciltību un pilīm. Viņa tūlīt paskatīsies muižnieku ciltsgrānļatā, un pēc pāris dienām viņai būs zināms, ka šis Kekesfalva senāk bijis Lemmels Kanics un ka Edīte ir pusebrejiete; tantei Dēzijai pats briesmīgākais šķiet saradoties ar ebrejiem.,. Ar māti vēl kaut kā tiktu galā, viņai ir cieņa pret naudu — seši miljoni, septiņi miljoni, viņš teica… Bet es pasvilpoju par viņa naudu, es taču nepavisam nedomāju Edīti precēt, nē, ne par kādu cenu pasaulē.,. Es taču apsolīju, ka tikai tad, ja viņa izveseļosies, tikai tad … bet kā lai viņiem to paskaidro… pulkā visiem jau bez tā ir kaut kas pret veco, un tādās lietās viņi ir sasodīti jūtīgi… pulka gods, es jau zinu… Pat

Balinkejam viņi to nav piedevuši. Viņš esot sevi pārdevis, viņi zobojas … pārdevis sevi vecajai holandiešu govij. Un ja tik viņi ieraudzīs kruķus… nē, labāk neko par to nerakstīšu uz mājām, lai pagaidām neviens nezina, neviens, negribu, lai par mani ņirgājas virsnieku klubā! Bet kā izmukt no viņiem? Vai tomēr nebraukt uz Holandi pie Balinkeja? Tik tiešām — es viņam pavisam vēl neesmu atteicis, varu kuru katru dienu laisties prom uz Roterdamu, lai tad Kondors viens izstrebj to, ko ievārījis … Lai tad pats zina, kā visu atkal nokārtot, — viņš vien pie visa vainīgs… Prātīgākais, braukšu tūliņ pie viņa un skaidri un gaiši pateikšu … ka es nevaru … Cik briesmīgi viņa nogāzās, kā peļu maiss… tādu taču nevar precēt… jā, tūlīt viņam pateikšu, lai ar mani nerēķinās… nekavējoties steigšos pie Kondora, nekavējoties… Ormani! Ormani, ormani! Uz kurieni? Uz Floriana ielu… Kāds bija numurs? Floriana ielā deviņdesmit septiņi… Un mudīgi, dabūsi krietnu dzeramnaudu, tikai ātri… paskubini zirgus … Ak, te nu mēs esam, es jau pazīstu noplukušo māju, kurā viņš dzīvo, es pazīstu pretīgās, netīrās vītņu kāpnes. Bet, par laimi, tās ir tik stāvas … Ha, ha, te viņa nenāks ar saviem kruķiem, te viņa nekāps augšā, esmu pasargāts vismaz no šī «tuk-tuk» ..'. Ko?,… Vai atkal nevīžīgā kalpone ir pie durvīm? Vai viņa vienmēr tā stāv pie durvīm — šī nevīža? … «Vai doktora kungs mājās?» — «Nē, nē, bet eita vien iekšā, tūlīt jau nāks.» Bohēmiešu tūļa! Nu, iesim ar un sēdēsim, un gaidīsim … Sis kungs vienmēr jāgaida… nekad viņa nav mājās. Ak dieviņ, kaut tik nu atkal neiešļūc aklā … viņa man tagad nav vajadzīga, mani nervi nespēj to izturēt — šo mūžīgo rēķināšanos ar citiem… Jēzus Marija, tur jau viņa nāk… es dzirdu viņas soļus tepat tuvumā … Nē, paldies dievam, nē, viņa tā nevar būt, tik stingri viņas soļi nav, tas būs kāds cits, kas tur staigā un runā … Bet balss man tomēr pazīstama… Kā? Kā tad tā?… Tā taču ir… tā taču ir tantes Dēzijas balss un … jā, kā tas ir iespējams? … Kā gan pēkšņi tante Bella arī ir te un mana māte un brālis, un svainiene?… Muļķības… neiespējami… es taču esmu Floriana ielā un gaidu Kondoru… mana ģimene viņu nemaz nepazīst, kā viņi visi norunājuši satikšanos tieši pie Kondora? Bet tie taču ir viņi, es pazīstu tantes Dēzijas spiedzīgo balsi… Dieva dēļ, kur lai es žigli paslēpjos? .,. Viņi nāk aizvien tuvāk ., ♦ Un atdarās durvis, abas puses… vai tās atvērušās pašas no sevis, un ak tu pasaulīt! — tur nu viņi visi stāv puslokā gluži kā fotogrāfa priekšā un lūkojas uz mani; māte melnā tafta kleitā ar baltiem volāniņiem, kurā viņa bija tērpusies Ferdinanda kāzās, un tante Dēzija kleitā ar kuplām piedurknēm, zelta lornete viņai uz smailā, augstprātīgā deguna, uz šī pretīgā, smailā deguna, ko es nevarēju ciest jau tad, kad man bija četri gadi. Mans brālis frakā… Kālab viņš gaišā dienas laikā uzvilcis fraku? … Un svainiene Fransī ar tuklo seju … Ak, cik pretīgi, cik pretīgi! Kā viņi blenž uz mani, un tante Bella ļauni smīn, it kā viņa kaut ko vēl gaidītu … Visi viņi stāv puslokā it kā pieņemšanā, visi viņi gaida un gaida … ko tad viņi gaida?

«Gratulēju,» mans brālis saka un svinīgi iznāk priekšā, un cilindru viņš jau tur rokā … man liekas, viņš, nelietis, saka to mazliet izsmējīgi, un pārējie pamāj ar galvu un palokās. «Gratulējam … gratulējam» … bet kā … kā 'tad viņi jau zina, un kā tad viņi jau visi ir sanākuši kopā … tante Dēzija taču ir sanīdusies ar Ferdinandu.., un es nevienam neesmu neko teicis.

«Nu tad var apsveikt, bravo, bravo… septiņi miljoni, tas ir ķēriens, tev labi veicies … Septiņi miljoni, kaut ko no tā dabūs arī visa ģimene.» Viņi runā cits caur citu un ņirdz. «Bravo, bravo,» čāpstina tante Bella, «nu arī Fransī varēs studēt. Laba partija!» — «Turklāt viņi ir arī dižciltīgi,» svepst mans brālis, aizslēpies aiz cilindra, bet tante Dēzija ar savu kakadū balsi metas starpā: «Tā dižciltība vēl pamatīgi jāpapēta.» Un nu mana māte panāk tuvāk un pavisam bikli pačukst: «Bet vai tu beidzot neiepazīstināsi mūs ar savu līgavas jaunkundzi…»

Iepazīstināt? … Tā tik vēl trūktu, ka viņi redzētu kruķus un saprastu, ko esmu izstrādājis ar savu muļķīgo līdzjūtību … būšu piesardzīgs … un tad — kā gan varu iepazīstināt, mēs tačif esam pie Kondora, Floriana ielā, trešajā stāvā… Gaudenajai nav pa spēkam uzkāpt astoņdesmit pakāpienus… Bet kāpēc viņi visi pagriežas uz otru pusi, it kā blakus istabā kaut kas notiktu?… Jūtu vēja pūsmu aizmugurē… aiz mums laikam kāds atvēris durvis. Vai tad vēl kāds beigu beigās ieradīsies? … Jā, es dzirdu — kāds nāk… kāpņu telpā atskan sēkšana, čīkstēšana un krakšķēšana … kāds sēkdams raušas pa kāpnēm un pūlas tikt augšā … tuk-tuk, tuk-tuk … dieva dēļ, vai tad tiešām viņa kāpj augšā!,,. Viņa taču negribēs mani izblamēt ar saviem kruķiem… tad man vajadzētu zemē ielīst aiz kauna šīs ļaunās zobgaļu bandas priekšā … Bet šausmas, tā tiešām ir viņa, kā tad, ka viņa … tuk-tuk, tuk-tuk — aizvien tuvāk.,, tūlīt viņa būs augšā … vislabāk — aizslēgšu durvis… bet mans brālis jau noņem cilindru un paklanās kādam aizmugurē uz to pusi, no kurienes skan «tuk-tuk» … kam gan viņš paklanās un kādēļ tik zemu … Un pēkšņi visi sāk smieties tā, ka rūtis nostrinkšķ. «Ak tā, ak tā, ak tā-ā, ak tā-āl Haha … haha … tad tā-ādi ir tie septiņi miljoni, septiņi miljoni… Aha-ha, aha-ha… un kruķi arī pūrā līdzi, ahaha, ahaha…»

Ai! — es uztrūkstos. Kur es atrodos? Niknām acīm paraugos apkārt. Mans dievs, biju laikam iesnaudies, laikam gan biju iesnaudies šai nožēlojamā dzertuvē. Tramīgi lūkojos visapkārt. Vai citi ko manījuši? Krodziniece vienaldzīgi slauka glāzes, ulāns joprojām man pagriezis plato, drukno muguru. Varbūt viņi neko nav ievērojuši. Varēju būt minūti, lielākais, pāris minūšu aizmidzis, saspiestās cigaretes gals vēl kvēlo pelnutraukā. Minūti, varbūt divas minūtes ildzis šis juceklīgais sapnis. Bet pa šo laiku man no galvas izkūpējusi visa smacīgā un trulā dvinga; pēkšņi ar ledainu skaidrību apzinos, kas noticis. Pirmām kārtām tagad prom no šī zaņķa! Uz galda nošķind nauda, ko nolieku, es eju uz durvīm, un ulāns vienā mirklī nostiepjas taisns kā stīga manā priekšā. Vēl pamanu, ar kādu dīvainu skatienu strādnieki paceļ acis no savām kārtīm, un saprotu: tūdaļ pat, kolīdz aizvēršu durvis, viņi sāks melst par savādo tipu virsnieka mundierī; kopš šīs dienas visi cilvēki smiesies man aiz muguras. Visi, visi, visi, un nevienam nebūs līdzjūtības pret līdzjūtības apsēsto.

Uz kurieni tagad? Tikai ne uz mājām! Tikai ne savā istabā, tikai ne vienatnē ar savām nejēdzīgajām domārnl Vislabāk — vēl kaut ko iedzert, kaut ko vēsu, stipru, jo es atkal manu riebīgo žultaino garšu mutē. Varbūt tās ir domas, no kurām es gribētu atviegloties, — tikai aizskalot, tikai apdzēst, tikai notrulināt, tikai notrulināt visas šīs jūtas! Ak, cik pretīgas, cik baismīgas jūtas! Mudīgi uz pilsētu! Un cik jauki — kafejnīca rātslaukumā vēl nav slēgta, gar logu aizkariem spīd gaisma. Ak, tagad tik iedzert, kaut ko iedzert!

Es ieeju kafejnīcā un jau uz sliekšņa redzu, ka pie ierastā galda sēž vēl visi: Ferencs, Joži, grāfs Steinhībels, pulka ārsts visa kompānija. Bet kādēļ Joži tik pār-

steigts raugās šurp, kāpēc slepus iegrūž galda kaimiņam dunku sānos, un kāpēc visi tik nejauki blenž uz mani? Kāpēc viņi pēkšņi apklusuši? Nupat taču viņi vēl bija dedzīgi par kaut ko spriedelējuši un cits pār citu tik skaļi runājuši, ka es pat pie durvīm jau dzirdēju kņadu, bet, tikko mani ieraudzījuši, viņi nu sēž kā mēmi un ir tādi kā apjukuši… Kaut kas laikam būs atgadījies.

Apgriezties un aiziet es vairs nevaru, jo viņi ir mani pamanījuši. Tāpēc cik iespējams nepiespiesti dodos pīs galda. Diez cik labi vis nejūtos, un man nav ne patikas uzjautrināties, ne pļāpāt. Un turklāt… es nomanu te tādu kā saspīlētu atmosfēru. Parasti taču kāds pamāj ar roku. vai puszālei pāri tev pretī izmet savu servus kā skanošu metāla bumbiņu; šodien visi sēž iecirtīgi kā nedarbos pieķerti skolas puikas. Pagrūzdams tuvāk pie galda krēslu, es apjucis stulbi jautāju;

—   Vai atļausiet?

Joži savādi paskatās uz mani.

—   Nu ko jūs neteiksiet? — Viņš pamāj citiem. — Vai mēs atļaušot? Vai tādu ceremoniālu esat kādreiz pieredzcjuši? Jā, jā, Hofmilleram šodien tā laikam nav pirmā ceremonija!

Nīgrais puisis droši vien bija gribējis pajokoties, jo pārējie smīn vai slepus bezkaunīgi simejas. Jā, kaut kas ir atgadījies. Citkārt, ja kāds no mums ierodas pēc pusnakts, pārējie sīki izprašņā, no kurienes un kāpēc tik vēlu, un savus jokus sapiparo ar visādiem minējumiem. Šodien neviens man nekā nejautā, visi it kā kautrējas. Kā ūdeni saņirbina iemests akmens, tā es biju iztraucējis viņu izlaidīgo omulību. Beidzot Joži atzveļas krēslā, piemiedz aci it kā tēmējot un jautā:

<— Nu, vai tad var jau apsveikt?

—   Apsveikt — ar ko? Esmu tik apstulbis, ka pirmaja mirklī tiešām nesaprotu, ko viņš domā.

—   Jā, aptiekārs — viņš nupat kā aizgāja, viņš stāstīja, ka sulainis no muižas viņam zvanījis pa telefonu tu esot… ar… ar… nu, vārdu sakot, tu esot saderinājies tur ar to jauno dāmu.

Visu acis pievērstas man. Divi, trīs, četri, pieci, seši acu pāri cieši raugās uz manām lūpām; es zinu — ja atzīšos, tūlīt sacelsies liela kņada, būs joki, zobgalības, ņirgāšanās un ironiska apsveikšana. Nē, es nevaru atzīties. Neiespejami pateikt to šiem pārgalvīgajiem puišiem, šiem zobgaļiem!

Muļķības, — es norūcu, lai tiktu sveikā cauri. Bet izvairīgā atbilde viņus neapmierina; lāga Ferencs uzsit man uz pleca un ar patiesu ziņkārību jautā:

—   Tonij, neesmu taču kļūdījies -— tā nav taisnība, vai ne?

Krietnais, uzticīgais puisis — viņš to ir labi domājis, bet kāpēc viņš man padara atbildi «nē» tik vieglu? Mani sagrābj neizsakāms riebums pret šo familiāro, zobgalīgo ziņkārību. Es jūtu, cik aplam būtu te kafejnīcā censties paskaidrot to, kas man pašam sirds dziļumos vēl nav skaidrs. Neko īsti nepadomājis, īgni atvairos:

—   Nekā tamlīdzīga.

Brīdi valda klusums. Viņi izbrīnījušies cits citu uzlūko un, man liekas, jūtas mazliet vīlušies. Acīmredzot esmu izjaucis viņiem prieku pajokot. Bet Ferencs, lepni atbalstījies ar elkoņiem pret galdu, uzvaras priekā iekliedzas:

—   Nu! Vai es tūlīt neteicu? Pazīstu Hofmilleru kā raibu suni! Tūlīt sacīju — meli, nekaunīgi meli, ko aptieķnieks melš. Nu, rīt es viņam parādīšu, šim stulbajam zāļu maisītājam, lai viņš muļķo citus, nevis mūsējos! Ņemšu viņu priekšā, un pāris krietnu pļauku viņš dabūs vēl piedevām. Ko tāds atļaujas? Ne no šā, ne no tā iegrūst kaunā kārtīgu cilvēku! Ar savu lielo muti samuldēt tādas nelietības par mūsu biedru! Bet, redz, es tak tūdaļ teicu — kaut ko tādu Hofmillers nedarīs! Tas savus godīgos kauliņus nepārdos pat par maisu zelta!

Viņš pagriežas pret mani un ar savu smago roku labsirdīgi un draudzīgi paplikšķina man pa plecu.

—   Nudien, Tonij, esmu nāvīgi priecīgs, ka tas nav tiesa. Kauns un negods tas būtu bijis gan tev, gan mums, kauns visam pulkam.

—   Un vēl tieši viņa, — grāfs Šteinhībels piebilst, — vecā augļotāja meita! Viņš savā laikā Uli Neiendorfu izputināja ar vekseļiem. Pietiekami liels skandāls, un tādiem vēl atļauj iedzīvoties, pirkt pilis un titulus. Tikai to viņam vēl vajadzētu — cienītajai meitas jaunkundzei nozvejot kādu no mums. Kāds bezgods! Tas zina, kāpēc no manis izvairās, kad satiek uz ielas.

Ferencs uztraukumā aizsvilstas aizvien vairāk:

—   Šis nelietis aptieķnieks — man būtu prieks naktī izcelt viņu no viņa bodītes un ievilkt viņam pāris pamatīgu

p]auku. Tāda nekaunība! Tikai tādēļ, ka tu ^dažas reizes esi tur pabijis, tevi tik negodīgi apmelot!

Sarunā iejaucas arī barons Šēntālers, kalsns, aristokrātisks vējagrābslis.

—   Hofmiller, es negribu maisīties tavās lietās — chacun ā son goutl Bet, ja tu man vaicātu, tad es teiktu atklāti, ka man jau no paša sākuma nav paticis, ka tu, kā dzirdēju, vienmēr pie tiem tur muižā viesojies. Mums jāpadomā, kam mēs parādām godu, ar ko saejamies. Kādus veikalus viņš taisa vai kādus taisījis, to es nezinu un gar to man nav daļas. Kas bijis, to nepieminu. Bet mūsu cilvēkam tomēr jābūt mazliet uzmanīgākam. Pats redzi, ka ne no šā, ne no tā palaistas muļķīgas tenkas. Nevajag saieties ar cilvēkiem, ko labi nepazīst. Mums jādzīvo ar tīru slavu, vienmēr ar tīru slavu, jo neesi vēl ne labi apskatījies, kad jau iekulies ķezā. Nu, vari būt laimīgs, ka pārāk tālu neesi ielaidies.

Visi satraukušies tērgo cits caur citu, nozākā veco vīru, ceļ dienas gaismā visneticamākās lietas, ņirgājas par «biedēkli ar kruķiem», viņa meitu; atkal un atkal kāds ik pa brīdim pievēršas man, lai paslavētu, ka neesmu pa īstam ielaidies ar šo «kruķaino». Un es — es sēžu stīvs un mēms; viņu pretīgās slavas dziesmas mani moca, es tik labprāt vēlētos viņiem uzbrēkt: «Vai turēsiet savas zemiskās mutes!» — vai arī iesaukties: «Es esmu nelietis! Taisnība aptiekāram, nevis man! Es esmu melojis, nevis viņš! Es, es esmu gļēvs un nožēlojams melis!» Bet es zinu, ka ir jau par vēlu — viss par vēlu! Nu vairs neko neVar vērst par labu, neko vairs noliegt. Tā nu sēžu, izdzisušu cigareti sakodis starp zobiem, un mēmi raugos zemē, ar šausmām apzinoties savu nelietīgo, briesmīgo nodevību, jo es ar savu klusēšanu esmu izturējies kā nodevējs pret nelaimīgo, pret nevainīgo. Ak — kaut varētu zemē ielīst! Nonāvēt sevi! Iznīcināt sevi! Es nezinu, kur lai lieku acis, es nezinu, ko darīt ar savām rokām, kas dreb un var mani nodot. Piesardzīgi pievelku tās sev klāt un sāpīgi saspiežu kopā pirkstus, lai, tos krampjaini sažņaugdams, kaut uz brīdi apvaldītu iekšēju saspīlējumu.

Taču tai mirklī, kad mani pirksti drudžaini savijas kopā, es samanu kaut ko cietu, kaut ko neparastu starp tiem. Nevilšus pataustu. Tas ir gredzens, ko Edīte pirms stundas nosarkdama bija uzmaukusi man pirkstā! Saderināšanās gredzens, ko es labprātīgi biju pieņēmis! Man nepietiek vairs spēka .savu melu spožo pierādījumu noraut no pirksta. Iekams sniedzu biedriem atvadoties roku, es tikai spēju gļēvi, kā zaglis pagriezt gredzena akmeni uz iekšpusi.

Spokaini gaišs ledaini spožajā mēness gaismā slīga rātslaukums; uz bruģa asi iezīmēts ik akmens apveids, katra līnija līdz pat jumta korei skaidri izcelta. Tikpat ledaini skaidras bija manas domas. Nekad tās vēl nebija bijušas tik skaidras un asas kā tobrīd: es apzinājos, ko esmu izdarījis, un apzinājos arī to, kas ir mans pienākums. Pulksten desmitos vakarā biju saderinājies un pēc trim stundām to gļēvi noliedzis. Ar saderināšanās gredzenu pirkstā septiņu liecinieku klātbūtnē — mūsu pulka rotmistra, divu virsleitnantu, pulka ārsta, divu , leitnantu un jaunākā virsnieka klātbūtnē biju vēl ļāvis sevi cildināt par saviem nelietīgajiem meliem. Es biju slepus kompromitējis meiteni, kas mani kaislīgi mīlēja, slimu, nevarīgu būtni, kas neko nenojauta; neko neiebildis, biju ļāvis nozākāt viņas tēvu un nepatiesi nosaukt par krāpnieku svešu cilvēku, kas teicis patiesību. Rīt par manu negodu uzzinās pulkā, tad visam beigas. Tie paši, kas man šodien draudzīgi sitauz pleca, rīt nesniegs vairs roku un neatņems sveicienu. Biju atmaskots melis un nevarēju vairs valkāt virsnieka mundieri, bet arī pie tiem — nodotajiem, pie apmelotajiem vairs nedrīkstēju atgriezties; pat ar Balinkeju viss pagalam. Trīs gļēvulības minūtes bija izpostījušas manu dzīvi: man nebija citas izvēles kā vien revolveris.

Jau kafejnīcā es skaidri biju sapratis, ka tikai tā varu glābt savu "godu; tas, ko tagad apsvēru, klaiņodams viens pa ielām, bija tikai mana nodoma vispārējā īstenošana. Pilnīgi skaidras manā galvā rosījās domas, it kā cauri cepurei tās būtu vērtusi gaišas baltā mēness gaisma; un tikpat vienaldzīgi, kā pa daļām izjaucot karabīni, es iedalīju darbus^ kas man turpmākajās divās trijās pēdējās sava mūža stundās jāpaveic. Visu atstāt labā kārtībā, neko neaizmirst, neko nepamest neizdarītu! Pirmām kārtām vēstuli vecākiem: lūgt, lai piedod, ka man viņi tā jāsāpina. Tad rakstisks lūgums Ferencam, lai viņš neprasa paskaidrojumus aptiekāram; mana nāve visu izlīdzina. Trešo vēstuli pulkvedim: lūgums pēc iespējas visu noklusēt, apbedīt, vēlams, Vīnē, nekādu delegāciju, ne vainagu. Varbūt vēl da*

žus vārdus Kekesfalvam, pavisam īsi — lai viņš nodod Edītei manu vissirsnīgāko simpātiju apliecinājumu, un lai viņa nepiemin mani ar ļaunu. Mājās atstāt visu nevainojamā kārtībā, uz lapiņas atzīmēt sīkos parādus, uzdot, lai pārdod manu zirgu, tad būtu ar ko segt šos iespējamos parādus. Mantojumā man nav ko atstāt. Pulkstenis un nedaudzie veļas gabali pienākas manam raitniekam, — ak jā, gredzenu un zelta etviju lai aizsūta atpakaļ fon Kekesfalvas kungam.

Kas vēl? Ak tā: jāsadedzina Edītes abas vēstules un vispār arī citas vēstules un fotogrāfijas. Neko neatstāt aiz sevis, nekādas atmiņas, nekādas pēdas. Pazust pēc iespējas nemanāmi, tāpat kā nemanāmi ritējusi mana dzīve. Tomēr divām trim stundām darba diezgan, jo vēstules jāuzraksta kārtīgi, lai neviens pēc tam neteiktu, ka esmu bijis apjucis un nobijies. Tad pēdējais darbs, pats visvieglākais: likties gultā, uzvilkt divas trīs segas cieši pār galvu un virsū vēl smago pēli, lai blakus telpās vai uz ielas nedzird šāviena troksni, — tā kādreiz bija rīkojies rotmistrs Felbers; viņš bija nošāvies pusnaktī, neviens nebija dzirdējis ne mazāko troksni; tika> no rīta viņu atraduši ar sašķaidītu galvaskausu. Tad, guļot zem segām, piespiest stobru pie deniņiem; uz manu revolveri var paļauties, vēl tikai aizvakar man pagadījās ieeļļot aizslēgu. Un es zinu, ka man ir droša roka.

Nekad savā mūžā —■ man tas jāsaka vēlreiz — neko skaidrāk, sīkāk, noteiktāk neesmu izplānojis kā toreiz savu nāvi. Viss tika sakārtots pārskatāmi kā reģistratūrā, ik minūte iedalīta, kad es pēc stundas ilgas, šķietami bezmērķīgas klaiņošanas atgriezos kazarmās. Visu laiku gāju gluži mierīgiem soļiem, mans pulss sita vienmērīgi, un, cik-taisna aizvien vēl mana roka, to ar lepnumu nomanīju, bāzdams slēdzeni mazo sāndurvju atslēgas caurumā, — mazās sāndurvis mēs, virsnieki, vienmēr izmantojām pēc pusnakts. Pat tumsā ne par matu nekļūdījos un trāpīju slēdzeni šaurajā spraugā. Tagad vēl tikai pāri pagalmam un trīs kāpnes augšup! Tad būšu viens un varēšu sākt un arī beigt. Taču, kad, pārgājis pāri mēness gaismas apspīdētajam pagalma četrstūrim, tuvojos kāpnēm, vārtu ēnā sakustas kāds stāvs. Nolādēts, es noddmāju; tas ir kāds virsnieks, kas atgriezies mājup īsi pirms manis un grib ar mani vēl apsveicināties un beigu beigās vēl gari izpļāpāties! Bet tūlīt, nepatīkami pārsteigts, pēc platajiem pleciem pazīstu pulkvedi Bubenčiku, kas mani nupat vēl pirms pāris dienām bija nostrostējis. Liekas, viņš ar nolūku stāv vārtu arkā; es zinu — šim burtakalpam nepatīk, ka mūsu ļaudis vēlu atgriežas mājup. Bet, pie velna, kāda man vairs gar visu daļa! Rīt es jau raportēšu kādam citam. Stingrā apņēmībā gribu doties tālāk, it kā nebūtu viņu pamanījis, taču viņš jau iznāk no vārtu ēnas, Asā, spiedzīgā balsī viņš mani aptur:

—   Leitnant Hofmiller!

Es eju tuvāk un palieku pamatstājā. Viņš vērīgi mani nopēta.

■»* Visjaunākā mode oficieru kungiem *—* mēteli valkāt pa pusei aizpogātu. Jūs domājat, ka pēc pusnakts,drīkstat blandīties apkārt kā cūkas ar noļukušiem pupiem? Drīz vien sāksiet vazāties ar vaļā biksēm. To es aizliedzu! Arī pēc pusnakts maniem virsniekiem kārtīgi jāapģērbjas. Skaidrs?

Es jo paklausīgi sasitu papēžus.

—« Klausos, pulkveža kungs.

Nicīgi manī paraudzījies, viņš, nepamājis ar galvu, pagriežas un smagiem soļiem dodas uz kāpņu pusi; mēness gaisma apspīd viņa plato, tuklo muguru. Bet tad mani sagrābj dusmas, ka pēdējie vārdi, ko es savā mūžā būšu dzirdējis, bijuši lamu vārdi; pats esmu pārsteigts, ka notiek kaut kas tāds, ko mans ķermenis it kā izdara bez manas gribas, es pasperu pāris steidzīgu soļu un metos viņam pakaļ. Es zinu, ka tas, ko es daru, ir pilnīgi bezjēdzīgi. Kāpēc stundu pirms visupēdējā vēl kaut ko paskaidrot vai paziņot šim cietpaurim? Bet šāds aplams konsekvences trūkums piemīt visiem pašnāvniekiem; desmit minūtes pirms tam, iekams viņi kļūst .par sakropļotu līķi, viņos pamostas lepna vēlēšanās katrā ziņā tīriem šķirties no dzīves (no dzīves, kurā vienīgi viņi vairs neeksistēs), viņi noskujas (kālab?) un uzvelk tīru veļu (kālab?), iekams iešauj sev lodi galvā; jā, atceros — man tika stāstīts par kādu sievieti, kura, iekams metusies lejā no ceturtā stāva, pat bija izkrāšļojusies, likusi pie frizieres sakārtot matus un sasmaržojusies ar visdārgāko smaržu. Sī loģiski galīgi neizskaidrojamā sajūta bija tā, kas sasprindzināja manus muskuļus, un, ja nu es tagad steidzos pakaļ pulkvedim, tad tas nenotika — man noteikti tas jāuzsver — aiz bailēm no nāves vai pēkšņas gļēvulības, bet vienīgi aiz gluži aplama tīrības instinkta *—< neaiziet nebūtībā netīram un aptraipītam.

Pulkvedis laikam bija izdzirdis manus solus, jo viņš spēji apgriezās, un viņa mazās, dzēlīgās acis zem kuplajām uzacīm ar apjukušu skatienu cieši raudzījās manī. Acīmredzot viņš neparko nespēja aptvert neiedomājamo nepieklājību, ka zemākas pakāpes virsnieks iedrošinājies bez viņa atļaujas sekot viņam. Apstājos soļus divus no viņa, pieliku roku pie cepures un — mana balss laikam bija tikpat blāva kā mēness gaisma —, mierīgi izturēdams draudīgo skatienu, teicu:

.•— Padevīgi lūdzu — vai būtu atļauts ar pulkveža kungu pāris minūšu parunāt?

Kuplās uzacis savelkas izbrīna pilnā lokā.

—   Ko? Tagad? Pusdivos naktī?

Viņš īgni paskatās uz mani. Ik mirkli sagaidāms, ka viņš man rupji uzbrēks vai pieprasīs raportu. Bet laikam manā sejā nomanāms kaut kas tāds, kas viņa rada nemieru. Minūti, pāris minūšu mani nopētī stingras, dzelstīgas acis, tad viņš norūc:

—   Ko tu neteiksi, jauki gan! Kā nu gribi! Nu tad nāc ar augšā pie manis, bet mudīgi!

Pulkvedis Svetozars Bubenčiks, kuram es tagad kā ēna soļoju pakaļ pa petrolejas lampas blāvi apgaismotajiem, tukšajiem, smacīgajiem, daudzu cilvēku pieelpotajiem gaiteņiem un kāpnēm, bija karavīrs caur un cauri un pats negantākais no mūsu priekšniekiem. Kājas viņam bija īsas, kakls īss, piere zema, dziļi dobumos iegrimušas, zem spurainajām uzacīm slēpās dzelstīgas acis, kuras reti kādam bija izdevies redzēt jautras. Druknais augums, neveiklā, smagā gaita nepārprotami liecināja, ka viņš cēlies no zemniekiem (viņš bija no Banatas). Bet, lai arī viņam bija zema piere kā bifelim un ciets pauris, viņš tomēr pamazām ar lielu neatlaidību bija uzkalpojies līdz pulkvedim. Rupjās mutes un lamāšanās dēļ un arī tādēļ, ka viņam nebija nekādas izglītības un viņa izturēšanās nebija diez cik reprezentabla, ministrija viņu jau gadiem mētāja no viena provinces garnizona uz otru un augstākajās sfērās bija tikpat kā izlemts, ka viņu drīzāk atvaļinās, nekā viņš saņems sarkanos ģenerāļa lampasus. Lai gan viņš bija neizskatīgs un robusts, kazarmās un apmācību laukumā neviens nevarēja ar viņu mēroties. Katru sīkāko reglamenta paragrāfu viņš zināja kā skotu puritānis bībeli, un tie, pēc

viņa uzskata, bija nevis elastīgi likumi, kurus veiklāka roka prot harmoniski sasaistīt, bet gandrīz vai reliģiski baušļi, par kuru jēgu vai bezjēdzību nebija ko prātot kareivim. Dienests valdnieka armijā viņam bija tas pats, kas ticīgajam — kalpot dievam. Viņš nepinās ar sievietēm, nesmēķēja, nespēlēja kārtis un diez vai bija kādreiz savā mūžā bijis teātrī vai koncertā, un, tāpat kā viņa augstākais pavēlnieks Francis Jozejs, nekad nelasīja neko citu kā vienīgi reglamentu un armijas avīzi; viņam šai pasaulē eksistēja tikai imperatora armija, tajā — tikai kavalērija, kavalērijā — tikai ulāni, un ulāni viņam nozīmēja tikai vienu — viņa pulku. Iti tiiice1 , viņa dzīves mērķis bija — lai viņa pulkā viss veiktos labāk nekā citos.

Pats par sevi saprotams, ka cilvēks ar tik šauru redzesloku grūti paciešams tur, kur viņam dota vara, bet visbriesmīgāk tādu paciest armijā. Tā kā dienests karaspēka daļā vispirms nozīmē neskaitāmus pārlieku precīzus, pa lielākajai daļai jau novecojušus un negrozāmus priekšrakstus, kurus no galvas zina tikai īsts armijas entuziasts un kurus burtiski izpildīt pieprasa tikai stulbenis, tad neviens Jkazarmās nejutās pasargāts no šā svētā reglamenta fanātiķa. Viņa tuklais stāvs iemiesoja precizitātes teroru it visur — gan zirga mugurā, gan asi dzēlīgām acīm lepni sēžot pie galda; viņš bija kantīņu un kanceleju bieds; it visur, kur viņu gaidīja ierodamies, Uzvēdīja baiļu saltais vējš, un, kad pulks stāvēja, sagatavojies pārbaudei, un Bubenčiks, galvu mazliet noliecis kā vērsis pirms badīšanās, lēni jāja šurp uz sava rūsganbrūnā, zemā ērzeļa, katra kustība jātnieku rindās aprāvās, it kā pretī būtu nostādīta ienaidnieka artilērija, lielgabali jau atkabināti un tiktu nomērķēts. Kuru katru mirkli nenovēršami un neatturami vajadzēja lidot pirmajam šāviņam, un neviens nevarēja paredzēt, vai šis pirmais tiešais trāpījums neķers viņu. Ari zirgi stāvēja kā sasaluši, nekustinot ne ausu, pieši nešķindēja, un nebija dzirdams pat ne elpas vilciens. Un tad tirāns mierīgi, it kā pats izbaudīdams bailes, kas strāvoja no viņa, jāja gar ierindu, citu pēc cita durstīdams ar savu stingro skatienu, kuram nekas nepagāja secen. Sis metāliskais armijas vīra skatiens redzēja visu — tas pamanīja ikvienu cepuri, kas bija uzlikta pirksta platumā par zemu, ikvienu nenospodrinātu pogu, ikvienu rūsas plankumiņu

uz zobena un katru dubļu šļakatu, kas bija pielipusi zirgam; un, tikko viņš ievēroja kaut nieku, kas neatbilda priekšrakstam, tā tūliņ sākās negaiss vai — vēl biežāk — nolija vesela neķītru lāstu straume. Zem šaurās mundiera apkakles izspiedās ādamābols kā pēkšņi uzblīdis augonis, piere zem īsi apgrieztajiem matiem kļuva asinssarkana, deniņos piebrieda resnas, zilas dzīslas. Un tad nočērkstēja aizsmakusi, rejoša balss: vesels mēslu spainis izlija pār vainīgā vai nevainīgā upura galvu, un reizēm viņa vulgārie izteicieni bija tik pretīgi, ka virsnieki saniknoti nodūra acis, jo kautrējās viņa dēļ no kareivjiem.

Kā no īsta sātana no viņa baidījās kareivji, jo viņš par katru nieku nolika zem šautene? un sodīja ar karceri, un reizēm dusmās pat iecirta kārtīgu pļauku sejā. Es pats pieredzēju, ka reiz stallī kads ulāns, izdzirdis, ka «velna krupis» — tā mēs Bubenčiku bijām iesaukuši viņa resnā kakla dēļ, kas afe dusmām pietūka tik stipri, ka, likās, tūliņ pārplīsīs, — blakus steliņģī jau ārdās, pārmeta krustu un trīcošām lūpām sāka skaitīt lūgsnu, Līdz galīgam pārgurumam Bubenčiks trenkāja nabaga puišus, lika viņiem bez mitas atkārtot vingrinājumus ar karabīni, līdz rokas atsacījās klausīt, un tik ilgi jādelēt ar stūrgalvīgu zirgu, līdz asinis sāka sūkties cauri biksēm. Taču brīnumainā kārtā šā tirāna upuri — godīgie zemnieki, lai gan truli un bailīgi, tomēr cienīja viņu vairāk nekā pieklājīgākos un tāpēc arī atturīgākos virsniekus. Šķita, zemapziņā viņi bija nojautuši, ka šo bardzību izraisījusi ietiepīgi stulba vēlēšanās dzīvot pēc dieva noliktas kārtības; turklāt viņus, nabadziņus, mierināja doma, ka arī mums, virsniekiem, neklājas daudz labāk, jo pašu ļaunāko bardzību cilvēkam vieglāk paciest, kolīdz viņš zina, ka tā tikpat smagi spiež tuvākā kaimiņa plecus. Dīvaini, ka taisnīgums liek aizmirst vardarbību; kareivji vēl aizvien ar labpatiku atcerējās notikumu ar jauno princi V., kurš bija rados ar imperatora namu un tāpēc iedomājies, ka drīkst atļauties visādas izdarības. Bet Bubenčiks sodīja viņu tikpat nežēlīgi kā kuru katru iebūvieša dēlu ar četrpadsmit dienām arestā; veltīgi Vīnes ekselences zvanīja pa telefonu. Bubenčiks ne par vienu vienīgu dienu nesamazināja sodu augstdzimušajam vaininiekam — un, starp citu, savas iecietības dēļ toreiz nedabūja paaugstinājumu.

Bet vēl dīvaināk bija tas, ka pat mūs, virsniekus, kaut kas pie viņa neizprotami saistīja. Arī mums iedvesa cieņu vīņa trulais, taču nelokāmais godīgums uh pirmām kārtām viņa neapšaubāmā biedriskā solidaritāte. Tāpat kā viņš necieta ne puteklīti uz mundiera, ne dubļu šļakatu uz segliem, kaut vai to pamanītu pašas zemākās pakāpes karavīram, tāpat viņš nespēja izturēt ne mazāko netaisnīgumu; katrs skandāls pulkā viņam šķita kā paša goda aizskaršana. Mēs bijām nodoti viņa ziņā, un mums bija skaidrs — ja kāds kaut ko nodarījis, tad visprātīgākais bija taisnā ceļā doties pie viņa* viņš gan vispirms rupji uzkliedza vainīgajam, bet pecāk-darīja visu, lai palīdzētu izkļūt no ķezas. Ja bija runa par paaugstinājumu vai kādam, kas bija iekļuvis nelaimē, vajadzēja izdabūt no Albrehta fonda pabalstu, Bubenčiks stingrā apņēmībā nekavējoties brauca uz ministriju un ar savu cieto pauri visur tika galā. Vienalga, lai kā viņš mūs kaitināja un lai cik slikti ar mums apgājās, sirds dziļumos mēs visi jutām, ka šis Banatas zemnieks, lai ari neveikls un stulbs, uzticīgāk un godīgāk nekā augstdzimušie virsnieki aizstāv armijas intereses un tradīcijas — šo neredzamo spožumu, kas mums, slikti atalgotajiem jaunākajiem virsniekiem, iekšķīgi sniedza vairāk nekā mūsu alga.

Tāds bija pulkvedis Svetozars Bubenčiks, mūsu pulka galvenais dīriķis, kuram līdzi es nu devos augšā pa kāpnēm. Un tikpat stingri un stulbi, naivi godīgi un priekšzīmīgi, kā viņš visu laiku dresēja mūs, tikpat stingra atbildības sajūta viņam bija pašam pret sevi. Kad Serbijas karagājienā pēc sakāves pie Potioreksa no mūsu pulka, kas bija devies uz fronti visā spožumā, pāri Savai sveiki un veseli atgriezās vairs tikai četrdesmit deviņi ulāni, Bubenčiks pēdējais palika ienaidnieka krastā un, redzot, kādā panikā norit atkāpšanās, ko viņš uzskatīja par armijas goda apkaunošanu, izdarīja to, ko pēc sakāves izdarījis tikai retais no visiem pasaules kara karavadoņiem un augstākajiem virsniekiem: paņēma savu smago armijas revolveri un iešāva lodi galvā, lai nebūtu liecinieks Austrijas bojāejai, ko viņš savā trulajā prātā pravietiski nojauta, skatot šausmīgās ainas, kad viņa pulks steigā atkāpās.

Pulkvedis atslēdza durvis. Mēs iegājām istabā, kas ar savu spartisko vienkāršību izskatījās drīzāk pēc studenta mitekļa: saliekamā dzelzs gulta — viņš negribēja gulēt labākā nekā Francis Jozefs galma pilī, divi krāsaini attēli, pa labi — ķeizars, pa kreisi — ķeizariene, četras vai piecas fotogrāfijas lētos rāmjos piemiņai no karaspēka skates un pulka vakariem* pāris krusteniski saliktu zobenu un divas turku pistoles ** tas ari bija viss. Ne kāda ērtāka atzveltnes krēsla, ne grāmatas, tikai četri salmu pinuma krēsli ap tukšo koka galdu.

Bubenčiks stingri nobraucīja ūsas — vienreiz, divreiz, trīsreiz, Mums visiem bija pazīstamas šīs aprautās kustības! tās nepārprotami liecināja par bīstamu nepacietību. Nepiedāvājis man apsēsties, viņš sēkdams pēdīgi norūca:

—* Daudz negudro! Klāj vaļā — un runā skaidri, negrābsties! Ķezā ar naudu vai sievišķiem?

Man bija neērti runāt, kājās stāvot, turklāt jutu, ka spilgtajā apgaismojumā pārāk skaidri mani redz viņa nepacietīgās acis. Tāpēc aši iebildu, ka runa nebūt nav par naudas lietām,

—» Tātad sievišķi! Atkal sievišķi! Tīrais negals ar jums, puišiem! It kā nebūtu meitiešu, ar kuriem, pie velna, tas gaužām vienkārši, Bet nu stāsti, tikai nemuldi gari — kur tas suns aprakts?

Centos pēc iespējas īsi pastāstīt, ka šodien saderinājos ar fon Kekesfalvas kunga meitu un pēc trīs stundām atkal šo faktu noliedzu. Bet lai viņš nekādā ziņā nedomā, ka es savu negodīgo rīcību vēlos aizbildināt, —< gluži otrādi, esmu atnācis tikai tādēļ, lai viņam, savam priekšniekam, personiski paziņotu, ka es, pulka virsnieks, skaidri apzinos sekas, kādas var būt šādai nekorektai rīcībai. Es zinu, kas ir mans pienākums, un izpildīšu to.

Bubenčiks, neko nesaprazdams, blenza manī.

—   Ko tu mels muļķības? Negodīgums un sekas? Kur tad, un kā tad? Tad ta bēda! Tu esot saderinājies ar Kekesfalvas meitu? Es viņu reiz redzēju, savāda gaume gan tev — tas taču ir galīgi tizls un kropls meitietis. Nu, un pēc tam laikam pārdomāji? Nav ko bēdāt! Reiz jau kāds no mūsējiem tā izdarīja un tāpēc nebūt nav kļuvis nelietis. Vai varbūt tu… — viņš panācās tuvāk, — varbūt tev ar viņu tas joks jau sanācis un kaut kas gadījies? Tad nu gan čābiski.

Es skaitos un kaunējos. Mani kaitināja_ vaļīgais un, iespējams, ar nodomu nepiespiestais tonis, kādā viņš, visu pārprazdams, runāja. Sasitu papēžus.

—   Atļaujiet, pulkveža kungs, ka uzdrīkstos piebilst: septiņu pulka virsnieku klātbūtnē pie mūsu galda kafejnīcā es sarunāju galīgas aplamības, teikdams, ka neesmu saderinājies. Aiz gļēvulības un apjukuma es meloju saviem

biedriem. Rīt leitnants Havličeks pieprasīs paskaidrojumu aptiekāram, kurš viņam bija stāstījis tīru patiesību. Rīt . jau visa pilsēta zinās, ka esmu melojis pie virsnieku galda un uzvedies savai kārtai nepiedienīgi.

Bubenčiks apstulbis pacēla acis. Lai gan viņam bija lēna domāšanai viņš beidzot tomēr bija sapratis. Viņa seja pamazām sadrūma.

Teic — kur tas notika?

— Kafejnīcā pie mūsu galda.

— Virsnieku klātbūtnē — tu saki? Vai visi to dzirdēja?

—   Tieši tā.

—   Un aptiekārs zina, ka tu to esi noliedzis?

—   Rīt viņš to uzzinās. Viņš un visa pilsēta.

Pulkvedis tik cītīgi virpināja un plucināja biezās ūsas,

it kā gribētu tās izraut. Skaidri redzams, ka aiz zemās pieres rosījās domas. Rokas aiz muguras sakrustojis, viņš sapīcis staigāja pa istabu — vienreiz, divreiz, piecreiz, desmitreiz, divdesmitreiz šurp un turp. Zem stingrajiem soliem viegli trīsēja grīda, šad tad klusi iešķindējās pieši. Pēdīgi viņš atkal apstājās man blakus.

—   Saki — ko tu tagad domā darīt?

*— Ir tikai viens ceļš; pulkveža kungs pats zina, kāds. Esmu ieradies atvadīties no pulkveža kunga un pazemīgi lūgt, lai pēc tam viss tiktu klusi nokārtots un, ja iespējams, bez īpašas ievērības. Lai manis dēļ netiktu aizskarts pulka gods.

—   Muļķības,, — viņš nomurmināja. — Muļķības! Tādu nieku dēļ! Brašs, vesels, krietns puisis kāda tur gaudena sievišķa dēļ! Droši vien vecais lapsa tevi ievilināja lamatās un tu vairs ar labu netiec laukā. Nu, par tiem man ne silts, ne auksts kas mums par daļu! Bet, ka biedri un stulbais plukata aptieķnieks to zina, tas ir draņķīgi!

Viņš atkal sāka soļot šurp un turp vēl enerģiskāk. Domāšana acīmredzot viņam prasīja lielas pūles, viņu piegurdināja. Ikreiz, kad viņš, tā staigājot, apgriezās, ievēroju, ka viņa seja top aizvien sārtāka un sārtāka un dzīslas deniņos pietūkst resnas kā tumšas saknes. Beidzot viņš apņēmīgi palika stāvot.

*— Tagad paklausies! Jārīkojas aši un veicīgi, ja par to sāks runāt, tad tiešām neko vairs nevarēs līdzēt. Vispirms pasaki kurš no mūsējiem bija tur klāt?

Es nosaucu vārdus. Bubenčiks izņēma no krūškabatas piezīmju grāmatiņu —» mazo, bēdīgi slaveno grāmatiņu

sarkanos ādas vākos, kuru viņš ik reizes, kolīdz kāds pulkā tika pieķerts darām ko nepiedienīgu, izvilka no kabatas kā šaujamo. Kas tur reiz bija ierakstīts, tas varēja pārvilkt svītru paredzētajam atvaļinājumam. Pulkvedis pēc zem* nieku paraduma vispirms saslapināja zīmuli ar siekalām un tad, saņēmis to resnajos, raupjajos pirkstos, uzskricelēja visus vārdus pēc kārtas.

—   Vai visi?

—   Jā.

—  Noteikti visi?

—   Noteikti.

—   Tā. — Viņš iegrūda grāmatiņu atpakaļ kabatā kā zobenu makstī. Arī viņa teiktais «tā» it kā šķindēt nošķindēja. — Tā — tas nu tagad būtu nodarīts. Rīt likšu viņiem visiem te ierasties — visiem septiņiem pēc kārtas, iekams viņi vēl kāju nebūs spēruši apmācību laukumā, un lai dievs žēlīgs tam, kurš vēlāk vēl iedrīkstēsies atcerēties, ko tu esi teicis. Aptiekāru es vēl atsevišķi ņemšu priekšā. Gan jau viņam ko iestāstīšu, vari būt mierīgs, kaut ko izgud-„ rošu. Varbūt teikšu, ka tu vispirms gribēji man lūgt atļauju, iekams oficiāli… vai, pagaidi… — Viņš spēji pievirzījās man tik tuvu, ka sajutu viņa elpu, un dzelstīgajām acīm cieši paraudzījās manī. — Saki atklāti, bet pavisam atklāti, vai tu pirms tam biji iekāmpis, es domāju — pirms tam, iekams izdarīji tās ģeķības.

Es jutos apkaunots.

—   Tieši tā, pulkveža kungs, — pirms devos turp, es iz* dzēru pāris glāžu konjaka… un tur pie galda pa krietnam … Bet…

Es sagaidīju, ka viņš nikni iesvilpsies. Taču viņa seja pēkšņi atplauka platā smaidā. Viņš sasita plaukstas un sāka skaļi, dārdoši, pašapmierināti smieties.

—   Lieliski, lieliski, tagad zinu, kāl Nu mēs izstrēbsim to putru. Nav ko bēdāt. Es paskaidrošu viņiem, ka tu biji pietempies kā sivēns un nesaprati, ko runā. Godavārdu taču neesi devis?

—   Nē, pulkveža kungs.

—   Nu tad viss kārtībā. Teikšu viņiem, ka laikam esi bijis piedzēries. Kuram tas kādreiz nav gadījies, pat ercherco'gam! Tu esi bijis pilns kā mārks, ne velna vairs neesi sajēdzis, ko runā, ne arī īsti dzirdējis, ne pareizi sapratis, ko viņi tev jautā. Tas taču ir gluži loģiski! Un aptiekāram vēl pamatīgi ņemšu iestāstīt, ka tu no manis dabūji krietnu

brāzienu par to, ka tik piesūcies esi ietenterējis kafejnīca. Tā. Pirmais punkts būtu nokārtots.

Manī modās aizvien lielāks niknums, jo viņš mani galīgi pārprata. Mani kaitināja, ka šis īstenībā labsirdīgais stūrgalvis par katru cenu man gribēja palīdzēt; beigu beigās viņš vēl iedomājās, ka aiz gļēvulības esmu ieķēries viņam piedurknē, lai viņš mani izpestī. Pie velna, kādēļ viņš negribēja un negribēja saprast, ka esmu izdarījis nekrietnību? Es saņēmu dūšu.

—   Pulkveža kungs, padevīgi ziņoju, ka es nekādā gadījumā nevaru uzskatīt lietu par nokārtotu. Es zinu, ko esmu izdarījis, zinu ari to, ka nevaru vairs raudzīties acīs nevienam godīgam cilvēkam, un, tā kā esmu nelietis, tad nevēlos vairs dzīvot…

—   Muti turēt! — viņš, mani pārtraukdams, uzbrēca.

Ak, pardon, ļauj taču man mierīgi padomāt un nebāz

degunu manās darīšanās, es pats zinu, kas man jādara, — vai tu, zaļknābi, gribi mani mācīt? Vai domā, ka runa ir tikai par tevi? Nē, mans mīļais, tas bija tikai pirmais punkts, un tagad būs otrais, proti, rīt no rīta tu pazudīsi, te rnan tevis nevajag. Lai zāle pāraug visam pāri, te tu nedrīksti palikt vairs nevienu dienu, citādi tūlīt sāksies muļķīga iztaujāšana un tenkas, un tas man neder. Kas ir manā pulkā, tas nedrīkst ļaut sevi izprašņāt un uz sevi šķībi raudzīties. To es neciešu … Kopš rītdienas tu esi pārskaitīts Uz rezerves pulku Časlavā… es pats uzrakstīšu par tevi pavēli un iedošu tev līdzi vēstuli pulkvedimleitnantam; kas tur būs rakstīts, tā nav tava daļa. Tev tikai jāpazūd, un, kas man jādara, to pats zinu. Šonakt ar savu raitnieku saposies ceļam un no rīta jau laikus taisies prom no kazarmām, lai neviens no mūsu ļaudīm tevi nepamana. Laijneviens neko nenojaustu. Pusdienas laikā tiks nolasīta pavēle, ka tu esi aizkomandēts ar steidzamu uzdevumu. Kā tu pēc tam tiec galā ar veco un ar skuķi, tā nav mana darīšana. Izstreb pats putru, ko esi savārījis, man tikai rūp, lai kazarmās par to neko nezinātu un netenkotu … Tātad norunāts — pussešos no rīta te augšā pie manis pilnīgi gatavs ceļam, es tev iedošu vēstuli, un tad — tūliņ prom! Skaidrs?

Es vilcinājos atbildēt. Ne jau tādēļ biju te atnācis. Es taču negribēju aizbēgt. Bubenčiks manīja, ka neesmu ar viņu vienis prātis, un gandrīz vai draudīgi atkārtoja:

—   Skaidrs?

—» Tieši tā, pulkveža kungs, — es atbildēju vēsā un militārā toni. Klusībā nodomāju: «Lai vecais nelga runā* ko vien grib. Es tomēr darīšu, kas man jādara.»

—  Tā — un tagad pietiek. Rīt pulksten pussešos.

Es stāvēju, nostiepis rokas gar sāniem. Viņš pienāca man klāt.

—* Tieši tev nu vajadzēja izdarīt tādas muļķības! Labprāt vis nedodu tevi prom uz Časlavu. No mūsu jaunajiem puišiem tu vienmēr esi man vislabāk paticis.

Es manu, ka viņš vilcinās, vai nesniegt man roku. Viņa skatiens kļuvis siltāks.

—       Varbūt tev vēl kas vajadzīgs? Nekautrējies, ja varu tev ko palīdzēt, labprāt to darīšu. Es nevēlos, lai ļaudis domā, ka esi aizraidīts no pulka vai kaut ko tamlīdzīgu. Nu, tev neko nevajag?

—   Nē, pulkveža kungs, padevīgi pateicos.

—   Jo labāk. Nu, tad ar dieva palīgu! No rīta pussešos.

—   Tieši tā, pulkveža kungs.

Es raugos uz viņu, kā raugās uz cilvēku, ko redz beidzamo reizi. Es zinu — viņš ir pēdējais cilvēks, ar ko es šajā pasaulē runāju. Rīt viņš būs vienīgais, kas zina visu patiesību. Braši sasitu papēžus, pagriežos ar kreiso plecu uz priekšu.

Bet laikam pat šis trulais cilvēks ir kaut ko manījis. Kaut kas manā skatienā vai manā gaitā viņam licies aizdomīgs, jo pēkšņi viņš man aiz muguras asi nokomandē:

—Hofmiller, atpakaļ!

Es strauji apgriežos. Viņš savelk uzacis, cieši mani nopētī, tad pikti un reizē labsirdīgi norūc:

—       Paklau, puis, tu man nepatīc! Ar tevi nav labi. Man liekas, tu taisies mani piemuļķot, tev prātā blēņas. Bet es necietīšu, ka tu tādu nieku dēļ izdari dumjības… ar revolveri vai citādi… es to necietīšu .., skaidrs?

—   Tieši tā, pulkveža kungs.

—       Ak, ko tu — nekādu «tieši tā»! Mani neapmānīsi. Neesmu pirmo reizi ar pīpi uz jumta. — Viņa balss kļūst pielaidīgāka. — Dod roku!

Es sniedzu viņam roku. Viņš stingri-tur to savējā.

—       Un tagad, — viņš paskatās man cieši acīs, — tagad, Hofmiller, dod godavārdu, ka šonakt nedarīsi nekādas muļķības! Dod godavārdu, ka pussešos būsi te un tūlīt dosies uz Časlavu!

Es neizturu viņa skatienu.

>— Mans godavārds, pulkveža kungs.

—   Nu, tad ir labi. Man, zini, pēkšņi ienāca prātā, ka tu pirmajā brīdī aiz dusmām vari izdarīt blēņas. Par jums, jaunajiem, trakajiem zeļļiem, nekad neesi drošs… jums allaž viss vedas ātri, un ar revolveri arī… Vēlāk jau pats nāksi pie prāta. Kaut kas tāds ātri aizmirstas. Gan, Hofmiller, redzēsi — nekas jau tālab nenotiks, it nekas. Es nokārtošu visu līdz pēdējam sīkumam, un otrreiz tādas dumjības vairs netaisi. Nu — un tagad ej, man būtu bijis žēl zaudēt tādu puisi kā tevi.

Mūsu lēmumi daudz lielākā mērā, nekā mēs gribētu atzīties, ir atkarīgi no spējas piemēroties apkārtējai videi un apstākļiem. Domās kavēdamies, mēs visbiežāk atceramies sen gūtus iespaidus, un jo sevišķi tas, kurš kopš bērnības audzināts armijas disciplīnas garā, pakļaujas pavēles psihozei kā neatvairāmai piespiedu varai. Tādam cilvēkam ikviena armijas pavēle ir loģiski neizprotama vara, kas tomēr pakļauj viņa gribu. Ieģērbts uniformas spaidu kreklā, viņš kā mēnessērdzīgs, gandrīz vai neapzinoties, izpilda pavēli, lai gan skaidri saprot sava uzdevuma bezjēdzību.

No saviem divdesmit pieciem gadiem piecpadsmit gadus — kad cilvēks patiesi aug un veidojas — biju pavadījis karaskolā un kazarmās, tāpēc arī kopš brīža, kad saņēmu pulkveža pavēli, pārstāju domāt un rīkoties patstāvīgi. Es vairs neko neprātoju. Tikai paklausīju. Manas smadzenes nodarbināja vienīgi doma, ka līdz pussešiem no rīta noteikti jāpagūst visu padarīt un pussešos jābūt gatavam doties ceļā. Pamodināju savu raitnieku, īsi pavēstīju, ka mums saskaņā ar steidzīgu pavēli no paša rīta jādodas uz Caslavu, un kopā ar viņu sakravājām gabalu pa gabalam visas mantas. Ar pūlēm paspējām tikt galā un, kā pavēlēts, taisni pussešos stāvējām pulkveža istabā, lai saņemtu dienesta dokumentus. Izpildot viņa rīkojumu, neviena nepamanīts, es atstāju kazarmas.

Protams, hipnotizētās gribas paralīze turpinājās vienīgi tik ilgi, kamēr atrados militārās varas robežās un kamēr savu uzdevumu vēl nebiju veicis līdz galam. Kad pēc pirmā lokomotīves parāviena vilciens sāka kustēties, mana apmātība pamazām gaisa un es satrūkos; tā jūtas cilvēks, kuru notriecis lādiņa sprādziena vilnīs un kurš grīļodamies pieceļas un ar izbrīnu attop, ka ir sveiks un vesels. Mans pirmais pārsteigums bija tas, ka esmu vēl dzīvs. Otrais — ka braucu vilcienā, kas nes mani prom no ikdienišķās, ierastās dzīves. Un, tikko es iedomājos par to, tā viss atkal acu priekšā. Es taču biju gribējis aiziet nebūtībā, un kāds bija atrāvis manu roku no revolvera. Pulkvedis bija apsolījis visu nokārtot. Bet apsolījis darīt to tikai tāpēc — kā, galīgi apjucis, secināju —, lai neciestu ne pulka, ne mana — viņa virsnieka «labā slava». Varbūt pašlaik mani biedri ir pie viņa kazarmās un — pats par sevi saprotams — zvēr pie sava goda nekad ne vārda neizpaust par to, kas noticis. Taču viņu īstās domas neviena pavēle nevar aizkavēt, viņiem šķiet, ka aiz gļēvuma esmu laidies lapās. Aptiekārs vienīgais varbūt sākumā vēl noticēs —bet Edīte, viņas tēvs un pārējie? Kas viņiem ko pastāstīs, kas visu paskaidros? Pulkstenis ir septiņi: pašlaik viņa pamostas un tūlīt iedomājas par mani. Varbūt viņa ar tālskati jau vēro no terases — ak, šī terase, kāpēc man vienmēr pārskrien šermuļi, kad iedomājos šīs margas? — mūsu apmācību laukumu, redz mūsu pulku rikšojam un nezina, un nenojauš, ka manis tur nav. Bet pēcpusdienā viņa sāks mani gaidīt, un es nenākšu, Un neviens viņai neko nezinās pateikt. Neesmu uzrakstījis viņai ne rindiņas. Viņa zvanīs uz kazarmām, un viņai paziņos, ka esmu aizkomandēts; viņa nespēs neko saprast,' neko aptvert. Vai vēl briesmīgāk: sapratīs, tūlīt sapratīs un tad… Pēkšņi redzu aiz spožajiem briļļu stikliem Kondora draudīgo skatienu, atkal dzirdu, ka viņš man uzkliedz: «Tas būtu noziegums, tā būtu slepkavība!» Un pirmo ainu jau nomaina nākamā: Edīte paslejas augšup no atzveltņa un triecas pret margām, un viņas acīs jau vīd domas par mešanos lejup, par pašnāvību.

Ir kaut kas jādara, tūlīt kaut kas jādara! No stacijas nekavējoties jānosūta viņai telegramma, jāpaskaidro. Man noteikti jāpagūst, lai viņa savā izmisumā neizdara kaut ko nelāgu, kaut ko pārsteidzīgu. Nē, es taču neko nelāgu, neko nelabojamu neesmu izdarījis, un Kondors bija teicis — ja notiek kas ļauns, lai viņam tūliņ ziņoju. Es viņam to noteikti apsolīju, un vārds jātur. Paldies dievam, Vīnē man ir brīvas vēl divas stundas. Vilciens atiet tikai pusdienas laikā. Varbūt pagūšu aiziet pie Kondora. Man katrā ziņā jāaiziet!

Tūlīt pēc atbraukšanas es nododu bagāžu savam raitniekam. Lai viņš nekavējoties brauc uz Ziemeļrietumu staciju un mani tur pagaida. Tad ar ormani drāžos pie Kondora, lūgdams dievu (es vispār neesmu dievbijīgs), kaut tikai viņš būtu mājās, kaut būtu mājās. Tikai viņam vienīgajam varu visu paskaidrot, tikai viņš mani sapratīs, tikai viņš spēj man palīdzēt!

Bet man pretī, kājas vilkdama, gaitenī iznāk kalpone ar raibu apkopējas lakatiņu ap galvu un pavēsta, ka doktora Kondora neēsot mājās. Vai es nevaru pagaidīt viņu?

Pirms pusdienas gan viņš nebūs mājās.

Vaicāju, vai viņa nezina, kur viņš pašlaik atrodas.

Nē, to es gan nezinu. Viņš iet no viena slimnieka pie

otra.

•*** Vai varbūt es varētu satikt doktora kundzi?

Es viņai pajautāšu. —« Viņa parausta plecus un ieiet istabā.

Es gaidu. Tā pati istaba, un tāpat arī jāgaida kā toreiz; lai slavēts dievs — tepat blakus dzirdami tie paši klusie, slīdošie soļi.

Durvis paveras piesardzīgi, nedroši. Tāpat kā toreiz, tās, šķiet, atpūtusi vaļā gaisa pūsma, tikai balss šoreiz ir laipna un sirsnīga.

—   Tas esat jūs, leitnanta kungs?

—       Jā, — es saku, un atkal — vienmēr tā pati muļķīgā izdarība ■— paklanos aklajai.

-— Ak, manam vīram būtu ļoti žēl, ja jūs nesastaptu. Es zinu, viņš to ļoti nožēlotu. Bet es ceru, ka jūs tomēr viņu sagaidīsiet. Viņš būs mājās, vēlākais, pulksten vienos.

—       Nē, diemžēl es nevaru gaidīt. Bet… bet man ir ļoti nepieciešami… vai varbūt es varētu piezvanīt pa telefonu pacientam, pie kura viņš atrodas?

Viņa nopūšas.

*— Nē, šaubos, vai tas būs iespējams. Es nezinu, kur viņš atrodas… un, saprotiet… ļaudīm, kurus viņš jo labprāt ārstē, nav telefona. Bet varbūt es pati varētu …

Viņa pienāk man tuvāk, viņas sejā uz mirkli var pamanīt biklumu. Viņa grasās ko sacīt, bet es redzu, ka viņa kautrējas. Beidzot tomēr saka:

*-*Es… es jūtu… es saprotu, ka tas ir ļoti steidzīgi, un, ja vien būtu kāda iespēja, tad es jums… es jums, bez šaubām, pateiktu, kur viņu var sastapt. Bet… bet… varbūt es varētu viņam pastāstīt, tiklīdz viņš pārnāks… tas droši vien ir sakarā ar to nabaga meiteni, pret kuru jūs aizvien esat tik labs… Ja jūs vēlaties, es labprāt uzņemšos …

Un nu ar mani notiek kaut kas aplams — es neuzdrošinos raudzīties viņas aklajās acīs. Nezinu, kāpēc, bet man ir sajūta, ka viņa visu zina, ka viņa visu nopratusi. Mani pārņem neizsakāms kauns, un es stomīdamies saku:

—   Ļoti laipni no jums, cienītā kundze, taču… es nevēlētos jūs apgrūtināt. Ja jūs būtu ar mieru, es varētu viņam pašu svarīgāko paziņot rakstiski. Bet vai viņš noteikti būs mājās pirms diviem? Jo tūlīt pēc diviem aiziet vilciens, un viņam jābrauc uz turieni, tas ir … viņam, ticiet man, katrā ziņā jābrauc turp. Es nudien nepārspīlēju.

Jūtu, ka viņa nešaubās. Viņa atkal pienāk man tuvāk, un es redzu, ka viņas roka ar neapzinātu žestu it kā cenšas mani nomierināt un apklusināt manu satraukumu.

—   Protams, es ticu tam, ko jūs sakāt. Esiet bez rūpēm. Viņš darīs visu, ko varēs.

—   Un vai drīkstu viņam rakstīt?

—  Jā, rakstiet vien, tikai… tur, lūdzu!

Apbrīnojami droši viņa iet man pa priekšu, jo zina, kur

atrodas katra lieta šai telpā. Laikam gan vai desmitiem reižu dienā viņa ar savām rūpīgajām rokām kārtojusi un posusi vīra rakstāmgaldu, jo tagad ar tikpat noteiktu kustību kā redzīgs cilvēks viņa izņem no galda kreisās puses atvilktnes četras vai piecas papīra lapas un noliek tās man taisni priekšā uz rakstāmgalda.

—   Te ir tinte un spalvaskāts, — viņa saka un atkal nekļūdīgi norāda uz pareizo vietu.

Vienā paņēmienā pierakstu piecas lappuses. Lūgtin lūdzu Kondoru, lai viņš nekavējoties brauc turp, vārdu «nekavējoties» pasvītroju trīs reizes. Es izstāstu viņam visu, izstāstu lielā steigā un pavisam vaļsirdīgi. Es neesmu izturējis līdz galam, biedriem esmu noliedzis savu saderināšanos. Viņš vienīgais ir jau tūliņ pašā sākumā sapratis, ka mana vājība ir bailes, nožēlojama baiļošanās no tenkām un pļāpām. Es nenoklusēju viņam arī to, ka biju gribējis šķirties no dzīves un pulkvedis mani pret manu paša gribu izglābis. Bet līdz šim brīdim esmu domājis vienīgi par sevi, tikai tagad es saprotu, ka reizē ar sevi būtu pazudinājis vēl kādu citu, kādu gluži nevainīgu būtni. Viņš taču sapratīs, ka viņam nekavējoties jābrauc uz turieni, — es atkal pasvītroju «nekavējoties», — un jāpastāsta viņiem

taisnība, tikai taisnība. Lai viņš nemēģina neko izskaistināt, Viņam nevajag mani parādīt labākā gaismā, krietnāku, nekā patiesībā esmu; ja viņa spēj piedot manu gļēvumu, tad mūsu saderināšanās man būs svētāka nekā jebkad. Tikai tagad tā man kļuvusi īsts svētums, un, ja viņa atļaus, es tūdaļ došos līdzi uz Sveici; aiziešu no dienesta, palikšu pie viņas, vienalga, vai viņa drīz būs vesela vai vēlāk, vai nekad. Visu es darīšu, lai izpirktu savu gļēvulību, savus melus, manai dzīvei tikai viens mērķis — parādīt viņai, ka nevis viņu, bet citus esmu pievīlis. Lai viņš atklāti viņai pasaka visu taisnību, jo tikai tagad saprotu, ka man pret viņu daudz lielāks pienākums nekā pret visiem citiem cilvēkiem, nekā pret pulka biedriem, nekā pret armiju. Tikai viņa var mani tiesāt, tikai viņa var man piedot. Tagad viņas ziņā izlemt, vai spēj man piedot, un vi' ņam, Kondoram, vajag atstāt un pamest visu — runa taču ir par dzīvību un nāvi — un braukt turp ar pusdienas vilcienu. Katrā ziņā viņam tur jāierodas puspiecos, ne vēlāk, katrā ziņā vēl tai stundā, kad viņa parasti mani gaida, Tas ir mans pēdējais lūgums. Lai tikai vēl šoreiz viņš man palīdz un nekavējotie's — es četrreiz pasvītroju šo trauksmaino vārdu — brauc turp, citādi būs par vēlu.

Kad. noliku spalvaskātu, man tūliņ tapa skaidrs, ka pirmoreiz esmu pieņēmis izšķirošu lēmumu. Tikai tagad —* kamēr rakstīju, biju pilnīgi sapratis, kāds ir mans pareizais ceļš. Pirmoreiz izjutu pateicību pret pulkvedi, kas bija mani izglābis. Es zināju: tikai vienam cilvēkam, tikai viņai, kura mani mīlēja, mans pienākums veltīt visu savu dzīvi.

Tobrīd pamanīju, ka aklā visu laiku nekustīgi stāv man blakām. Atkal mani pārņēma neizprotamā sajūta, it kā viņa būtu izlasījusi katru vārdu, ko vēstulē rakstīju, un zinātu it visu par mani.

—   Piedodiet, ka esmu bijis tik nepieklājīgs, — es teicu, tūlīt pietrūkdamies kājās, — es biju pavisam piemirsis… bet… bet tas man bija tik svarīgi, ka tūlīt steidzos to darīt zināmu jūsu vīra kungam …

Viņa man uzsmaidīja.

—   Tas nekas, ka mazliet pastāvēju. Svarīgs bija kas cits. Mans vīrs, bez šaubām, vienmēr darīs visu, ko jūs viņam lūgsiet… es tūlīt sapratu — pazīstu taču katru pieskaņu viņa balsī —, ka jūs viņam patīkat, it īpaši patīkat… Un nemociet sevi, —■ viņas tonis kļuva aizvien sirsnīgāks, — lūdzu, nemociet sevi, noteikti viss atkal būs labi.

—   Lai dievs dotu! es ar cerībām balsī atklāti pateicu: vai par aklajiem netika stāstīts, ka viņiem piemīt spējas pareģot?

Noliecos un noskūpstīju viņas roku, Kad pacēlu acis, nevarēju aptvert, ka man sākumā šī sieviete ar sirmajiem matiem, ar skarbo vaibstu ap muti un rūgto smeldzi aklajās acīs bija likusies neglīta. Viņas sejā taču staroja mīla un cilvēciska līdzjūtība. Man šķrta, ka šīs acis, kurās atspulgoja mūžīga tumsa, patieso dzīvi izprot labāk nekā visas tās, kas gaiši un starojoši raugās pasaulē.

Atvadījos, juzdamies kā izdziedināts. Sai stundā es ar to otru, bezpalīdzīgo un no dzīves izstumto, biju atkal un uz mūžu saderinājies, un pēkšņi tas man vairs nelikās upuris. Nē, ne jau veselās, stiprās, lepnās, priecīgās, jautrās jāmīl >— tām mīlestība nav nepieciešama! Tās — augstprātīgas un vienaldzīgas — mīlestību uzskata kā cildinājumu, kā pienākumu pret sevi. Ja cilvēks upurē sevi, viņas nesaprot, ka šis upuris ir viņu dzīves jēga un svētlaime; viņām svarīga tikai kāda dāvana — matu rota vai rokassprādze. Vienīgi viņām, kam liktenis nodarījis pāri, vienīgi salauztajām, atstumtajām, bezpalīdzīgajām, neglītajām un pazemotajām dāvājot mīlu, tiek sniegta palīdzīga roka. Kas viņām ziedojis savu dzīvi, tas atlīdzina viņām to, ko dzīve liegusi. Tikai viņas prot īsti mīlēt un mīlestību saņemt ar pateicību un lēnprātību.

Mans raitnieks pacietīgi gaida mani stacijas telpā.

—   Nāc, iesim! — es uzsaucu un uzsmaidu viņam.

Manu sirdi pārņēmis dīvains vieglums. Ar vēl nekad neizbaudītu atvieglojuma sajūtu es apzinos: beidzot esmu rīkojies pareizi. Esmu izglābis sevi, esmu izglābis arī otru cilvēku. Un es pat vairs nenožēloju bezjēdzīgo gļēvumu pēdējā naktī. Gluži otrādi, es domāju: tā ir labāk. Labāk, ka tā viss noticis, ka viņa, kas man uzticas, tagad zina, ka neesmu ne varonis, ne svētais, ne arī dievs, kuram visžēlīgi labpatikas savā gādībā pieņemt nabaga slimu būtni. Ja tagad neaizliegšu sevi mīlēt, tā vairs nebūs uzupurēšanās. Nē, man jālūdz viņai piedošana, un viņai jāpiedod man. Tā būs vislabāk.

Nekad vēl nebiju juties par sevi tik pārliecināts; tikai vēlreiz manai sirdij pārslīdēja aša baiļu ēna — tas notika Lundenburgā, kad kupejā iebrāzās korpulents kungs un sēkdams atkrita polsterētajā sēdeklī.

—  Paldies dievam, ka vēl noķēru! Ja vilciens nebūtu pienācis sešas minūtes par vēlu, es būtu nokavējis.

Nejauši iztrūkos. Ja nu Kondors pusdienas laikā tomēr nebūtu pārnācis mājās? Vai pārnācis par vēlu, lai vēl paspētu tikt uz pēcpusdienas vilcienu? Tad viss veltīgi! Viņa gaidīs un gaidīs! Atkal man acu priekšā atplaiksnīja baisā aina uz terases: viņa ar rokām ieķērusies margās un, jau pārliekusies tām pāri, cieši veras lejup. Dieva dēļ, viņai taču jāpagūst uzzināt, cik ļoti nožēloju savu nodevīgo izturēšanos, iekams viņa kristu izmisumā, iekams notiktu kas briesmīgs! Visla'bāk nosūtīšu viņai no pirmās stacijas telegrammu ar pāris vārdiem, kas iedvesīs viņai paļāvību — ja gadījumā Kondors nebūtu paspējis viņai vēl neko pavēstīt.

Brinnā — nākamajā piestātnē es izlecu no vagona un skienu uz stacijas pastu. Bet ko tas nozīmē? Durvju priekšā kā bites ap medus kāri drūzmējas satrauktu ļaužu bars un lasa kādu paziņojumu. Rupji, ar spēku, nesaudzīgi spiezdamies ar elkoņiem, es izlaužos līdz pasta nodaļas mazajām stikla durvīm. Ātri, nu tik ātri blanku! Ko lai raksta? Tikai labi īsi! «Edītei fon Kekesfalvai. Kekesfalvā. Esmu ceļā. Vissirsnīgākie sveicieni un vislabākie vēlējumi. Dienesta uzdevums. Drīz atgriezīšos. Kondors pastāstīs visu sīkāk. Tiklīdz būšu galā, rakstīšu. No sirds. Antons.»

Nododu telegrammu. Cik lēni strādā ierēdne, cik daudz viņa jautā: nosūtītājs, adrese, cita pēc citas nebeidzamas formalitātes. Un vilciens aiziet jau pēc divām minūtēm. Vēlreiz man ar varu jāizlaužas cauri ziņkārīgo pūlim, kas lasa paziņojumu un pa šo brīdi kļuvis vēl lielāks. «Kas tad īsti noticis?» es gribu vēl apjautāties. Bet noskan vilciena atiešanas signāls. Es vēl pagūstu ielēkt vagonā. Paldies dievam, tagad viss kārtībā, tagad viņa ticēs, tagad nomierināsies. Nu tikai jūtu, kā mani nogurdinājušas šīs divas satraukumu pilnās dienas, šīs divas negulētās naktis. Un vakarā, kad esmu nonācis Caslavā, man jāsaņem visi spēki, lai uzstreipuļotu otrā stāvā savā viesnīcas istabā. Tad iekrītu miegā kā dziļā bezdibenī.

Man liekas, biju aizmidzis tai pašā mirkli, tikko atlikos gultā, — tā bija it kā iegrimšana tumšā, dziļā straumē, dziļā, dziļā, nekad neaizsniedzamā bezdibenī, kad cilvēks neko vairs nespēj domāt un kad pilnīgi zaudēta apziņa. Tikai pēc tam — krietni vēlāk redzēju sapni, kura sākumu nekad vairs nevarēju atcerēties. Tikai to vēl atminos, ka atkal stāvu istabā, kas, šķiet, ir Kondora uzgaidāmā telpa, un piepeši no jauna dzirdu briesmīgās skaņas, kuras man jau kopš vairākām dienām gausi tikšķ deniņos, — kruķu ritmisko klaudzoņu, šo baismīgo «tuk-tuk-tuk-tuk». Sākumā dzirdu šos piesitienus kaut kur pavisam tālu, it kā uz ielas, bet tad jau tuvāk — tuk-tuk, tuk-tuk — un beidzot tik baigi pie pašām istabas durvīm, ka es uztrūkstos no sapņa un pamostos.

Ar vaļā acīm raugos svešās istabas tumsā. Bet atkal jau atskan «tuk-tuk», «tuk-tuk» — it kā piesitiens ar cietu kauliņu. Nē, es vairs nesapņoju, kāds klauvē. Kāds klauvē ārā pie manām durvīm. Izlecu no gultas un steigšus atveru. Gaitenī stāv šveicars.

—   Leitnanta kungu lūdz pie telefona.

Es stingi blenžu viņā. Pie telefona? Kur… kur gan es atrodos? Sveša istaba, sveša gulta… ak tā… esmu Časlavā. Bet es taču te nepazīstu nevienu cilvēku, kas var man nakts, vidū zvanīt pa telefonu? Blēņasl Droši vien ir pusnakts. Bet šveicars mudina:

—   Lūdzu, pasteidzieties, leitnanta kungs, tālsaruna ar Vīni, es labi nesapratu vārdu.

Miegs man vairs ne prātā. No Vīnes! Tas var būt vienīgi Kondors. Protams, viņš grib man pavēstīt: viņa ir piedevusi. Viss nokārtots. Uzsaucu šveicaram:

—   Ejiet mudīgi lejā! Sakiet, ka tūliņ nākšu.

Šveicars aiziet, es steigšus uzmetu šineli pāri kreklam un bez kavēšanās skrienu viņam pakaļ. Telefons atrodas pirmajā stāvā — kantora telpas stūrī. Šveicars jau tur ldausuli pie auss. Nepacietīgi pastumju viņu pie malas, lai gan viņš saka: «Saruna pārtrūkusi,» — un mēģinu kaut ko klausulē sadzirdēt.

Bet nekas… it nekas nav dzirdams. Tikai tāla dunoņa un sanoņa — zzz … sss … dz-dz-dz, metāliska skaņa, it kā džinkstēdami lidinātos odi.

—   Halo, halo! — es saucu un gaidu, gaidu. Nekādas atbildes. Tikai asā, bezjēdzīgā zuzoņa. Vai man tik ļoti salst tāpēc, ka esmu tikai šineli uzmetis uz pleciem, vai

arī tāpēc, ka mani sagrābj pēkšņas izbailes? Varbūt tomēr viss izjucis. Vai varbūt… es gaidu, es klausos, silto kaučuka apli piespiedis pie auss. Beidzot sprakstoņa,,. Beidzot pārslēgšanās, krikš, krikš. un telefonistes balss:

—   Vai savienojumu dabūjāt?

—   Nē.

—  Bet nupat tas vēl bija. Izsaukums no Vīnesl Vienu mirkli, lūdzu. Tūlīt pārbaudīšu.

Atkal — krikš … krikš … Klausulē sprakšķi, atkal sīc, krakšķ, guldz, burbuļo, šalc un vibrē, un tad pamazām, viss pieklust, dzirdama tikai vada smalkā dūkoņa un sanoņa. Pēkšņi atskan kāda balss, ciets, skarbs bass:

—  Seit Prāgas komandantūra. Vai savienots* ar Kara ministriju?

—   Nē, nē! — es izmisis saucu klausulē.

Balss vēl kaut ko skaļi un nesaprotanfi saka un tad izdziest, pazūd tukšumā. Atkal muļķīgā dūkoņa un sanoņa un no jauna juceklīgas, nesaprotamas, tālas balsis klausulē. Pēdīgi telefonistes balss:

—  Atvainojiet, es nupat pārbaudīju. Savienojums pārtraukts. Steidzīga dienesta saruna. Ja abonents atkal pieteiks, es tūlīt zvanīšu. Lūdzu, tikmēr uzkariet klausuli.

Noguris, vīlies, saniknots uzkaru klausuli. Nekas nav bezjēdzīgāk kā dzirdēt tālumā balsi1 , kas ar tevi runā, un atkal to pazaudēt. Sirds man krūtīs tā dauzās, it kā es pārāk strauji būtu uzkāpis milzum augstā kalnā. Kas bija zvanījis? Tas varēja būt vienīgi Kondors. Bet kāpēc viņš zvana pusvienos naktī?

Šveicars pieklājīgi man saka:

—   Leitnanta kungs var mierīgi pagaidīt augšā istabā. Tiklīdz dabūs savienojumu, es tūdaļ uzskriešu pasaukt.

Bet es atsakos. Negribu vēlreiz nokavēt sarunu. Ne minūti negribu zaudēt. Man jāzina, kas ir noticis, jo kaut kas — es to nojaušu — tur, kilometriem tālu no šejienes, ir atgadījies. Zvanītājs var būt vienīgi Kondors, vai arī tie bijuši viņi no muižas. Tikai Kondors varēja iedot viņiem viesnīcas adresi. Katrā ziņā noticis kaut kas svarīgs, kaut kas steidzīgs, citādi nevienu nemodinās naktī no miega. Drebu aiz nervu saspringuma: esmu kādam nepieciešams, esmu vajadzīgs! Kāds kaut ko vēlas no manis. Grib man pateikt kaut ko svarīgu, izšķirošu, kādam cilvēkam tas ir dzīvības un nāves jautājums. Nē, es nedrīkstu iet projām. Man jāpaliek te un jāgaida. Ne mirkli nevēlos zaudēt.

Apsēžos uz cietā koka sēdekļa, ko šveicars, mazliet iz« brīnījies, man noliek, un, paslēpis kailās kājas zem šineļa, acis nenovērsis, raugos uz telefonu. Gaidu minūtes piecpadsmit, gaidu pusstundu un trīcu aiz nemiera un, iespējams, ari aiz aukstuma; ik pa brīdim ar krekla piedurkni noslauku pieri, kas pēkšņi nosvīdusi. Beidzot — atskan zvans. Es klupšus ieklūpu istabiņā, paķeru klausuli; tagad uzzināšu, tagad visu uzzināšu!

Bet tā ir muļķīga kļūdīšanās, uz ko šveicars tūlīt vērš manu uzmanību. Nav zvanījis telefons, bet skanējis zvans ārā pie durvīm. Šveicars steidzīgi dodas ielaist kādu pārīti, kas aizkavējies. Piešiem šķindot, ienāk rotmistrs ar meiteni; garām ejot, viņš izbrīnījies palūkojas uz savādo cilvēku šveicara istabiņā, kurš sēž tur atsegtu kaklu un kailām kājām, uzmetis šineli uz pleciem, un noraugās viņā ar sastingušu skatienu. Visai nevērīgi pasveicinājis, viņš ar savu meiteni nozūd krēslainajā kāpņu telpā.

Man nav vairs spēka gaidīt. Es pagriežu kloķi un vaicāju telefonistei!

—   Vai izsaukuma vēl nav?

Kāds izsaukums?

>— No Vīnes … šķiet, no Vīnes .,, vairāk nekā pusstundu jau gaidu.

■— Es tūlīt ^vēlreiz pazvanīšu. Vienu mirkli.

Mirklis ieilgst. Beidzot zvana. 6et telefoniste tikai nomierinoši paskaidro;

-— Es vēlreiz apvaicājos: vēl nav nekādas atbildes. Pagaidiet dažas minūtes, es jūs tūlīt pasaukšu.

Gaidīt! Vēl dažas minūtes gaidīti Minūtes! Minūtes! Vienā sekunde cilvēks var nomirt, vienā sekundē var izšķirties liktenis, var aiziet bojā pasaule! Kāpēc man liek gaidīt, tik noziedzīgi ilgi gaidīt? Tās ir mocības, tas ir neprāts! Pulkstenis ir jau pusdivi. Sēžu te veselu stundu un drebinos, un salstu, un gaidu.

Beidzot, beidzot atkal zvana. Es klausos ar sasprindzinātu uzmanību, taču telefoniste tikai pasaka:

Es nupat saņēmu atbildi. Saruna atsaukta.

Atsaukta? Ko tas nozīmē? Atsaukta?

—   Acumirkli, jaunkundzi — Bet viņa jau nolikusi klausuli.

Atsaukta? Kāpēc saruna atsaukta? Kāpēc viņi man zvana pusvienos naktī un pēc tam sarunu atsauc? Kaut kas ir noticis, ko es nezinu, bet kas man būtu jāzina. Cik baismīgi, ka šķir tālums un kavē laiks! Varbūt man pašam piezvanīt Kondoram? Nē, tagad nakti nezvanīšu. Viņa sieva izbīsies. Droši vien arī viņš domā, ka pārāk vēls, un piezvanīs man rīt vēlreiz.

Sī nakts es to nespēju attēlot. Trauksmaini juceklīgas ainas, nesakarīgas domas, turklāt esmu pārguris un negulējis, līdz pēdējam sasprindzis gaidot, ieklausoties soļos Uz kāpnēm un gaiteni, katrā signālā un šķindoņā uz ielas, nomanot ik kustību un skaņu, un tai pašā laikā apdullis no pārg'tiruma, galīgi spēkus zaudējis; beidzot iekrītu miegā, p&rāk dziļā un ilgā, šķiet, nebeidzamā kā nave, bezgalīgā kā nebūtība.

Kad pamostos, istabā ir gaiša diena. Pametu acis uz pulksteni* pusvienpadsmit. Pasarg dievs, pulkvedis taču bija pavēlējis, lai tūlīt piesakos. Man vairs nav prātā personiskās lietas, jo neapzināti atkal esmu aizņemts ar domām par armiju un dienesta pienākumiem. Uzvelku uniformu un metos lejā pa kāpnēm. Šveicars grasās mani apturēt. Nē •*visu pārējo vēlāk! Vispirms raports •— to esmu ar godavārdu apsolījis pulkvedim.

Atbilstoši reglamentam aplicis jostu ar patronu somu, ieeju kancelejā. Bet tur sēž vienīgi apakšvirsnieks — maza auguma rudmatis, kas, mani ieraugot, gauži iztrūkstas.

—   Leitnanta kungs, lūdzu, ejiet tūdaļ lejā, tur nolasīs pavēli. Pulkveža-leitnanta kungs stingri noteicis visiem garnizona virsniekiem un kareivjiem precīzi pulksten vienpadsmitos nostāties ierindā. Lūdzu, labi ātri lejā!

Drāžos lejup pa kāpnēm. Kā tad — visi jau sapulcējušies pagalmā, viss garnizons; man vēl tieši pietiek laika ieņemt vietu blakus pulka garīdzniekam, un tūliņ jau ierodas divīzijas komandieris. Viņš nāk neparasti lēniem un svinīgiem soļiem, tad, atlocījis lapu, sāk lasīt, un viņa balss skan tālu:

—   «Ir izdarīts briesmīgs noziegums, kas iedveš šausmas gan Austroungārijā, gan visā civilizētajā pasaulē. (Kāds noziegums? — es izbijies domāju. Neviļus mani pārņem drebuļi, it kā es pats to būtu izdarījis.) Ļaunprātīgā slepkavība (Kāda slepkavība?), kas pastrādāta pret mūsu karsti mīļoto troņmantnieku, viņa ķeizarisko un karalisko augstību erchercogu Franci Ferdinandu, un viņas augstību viņa laulāto draudzeni (Kas? Vai nogalināts troņmantnieks? Tad tāpēc vakar Brinnē ļaudis drūzmējās ap sludinājumu dēli!), izraisījusi dziļas sēras un izmisumu mūsu gaišības ķeizara namā. Bet karaliskā un ķeizariskā armija …»

Es vairs skaidri nesaklausu tālāko lasījumu. Pats nezinu, kāpēc, bet, dzirdot vārdus «noziegums» un «slepkavība», man, liekas, kāds iedur sirdī. Manas bailes laikam nebūtu bijušas lielākas, ja es pats būtu šis slepkava, Noziegums, slepkavība — šos vārdus taču reiz bija ipinējis Kondors. Piepeši es vairs nedzirdu, ko dārdošā balsi gvelž zilā formā ģērbtais, ordeņiem izgreznotais vīrs ar spalvu pušķi pie cepures. Piepeši es atceros pagājušās nakts telefonzvanu. Kāpēc gan no rīta nav nekādu ziņu no Kondora? Vai tik tiešām kaut kas noticis? Es neeju pie pulkveža-leitnanta pieteikties, bet, izmantodams vispārējo kņadu, kas sākas pēc pavēles nolasīšanas, steidzos atpakaļ uz viesnīcu: varbūt pa šo laiku man tomēr ir zvanīts.

Šveicars pasniedz man telegrammu. Tā pienākusi jau no paša rīta, bet es tik aši aizmeties viņam garām, ka viņš neesot paguvis to nodot. Atplēšu blanku. Pirmajā acu uzmetienā nekā neaptveru. Nav paraksta! Gluži nesaprotams teksts! Bet tad attopu, ka tas ir pasta paziņojums: manu Brinnā trijos piecdesmit astoņās minūtēs nodoto telegrammu adresāts nav saņēmis.

Nav saņēmusi? Acis nenovērsis, lūkojos uz šiem vārdiem. Edīte fon Kekesfalva nav saņēmusi manu telegrammu? Mazajā pilsētiņā taču katrs viņu pazīst. Es vairs nespēju paciest neziņu. Tūlīt lieku pieteikt sarunu ar Vīni, ar doktoru Kondoru.

—   Vai steidzamu? — šveicars vaicā.

—   Jā, steidzamu.

Pēc divdesmit minūtēm Vīne atbild, un — gatavais brīnums!  Kondors ir mājās un pats pie telefona. Pēc trim minūtēm esmu uzzinājis visu. Tālsarunā nav laika izteikties saudzīgi,

Viss bija pagalam velnišķīgi bezjēdzīgas nejaušības dēļ, un nelaimīgā vairs nebija uzzinājusi ne par manu nožēlu, ne sirsnīgo, godīgo lēmumu. Pulkveža pūles noklusēt visu bija izrādījušas veltīgas. Ferencs un pārējie nebija devušies, no kafejnīcas mājup, bet vēl iegriezušies vīna pagrabiņā. Par nelaimi, viņi tur bija sastapuši aptiekāru ar lielu kompāniju, un Ferencs, šis tūļa ar labo sirdi, aiz patiesas draudzības pret mani bija tūliņ sācis^ uzbrukt aptiekāram ar pārmetumiem. Visu klātbūtnē viņš bija viņam pieprasījis paskaidrojumu, apvainojis viņu nekrietnu melu izplatīšanā. Izcēlies briesmīgs skandāls, nākamajā dienā to uzzinājusi visa pilsēta, jo aptiekārs, dziļi aizskarts savās goda jūtās, bija tūlīt no paša rīta drāzies uz kazarmām, lai piespiestu mani būt par liecinieku, bet, saņēmis aizdomīgu atbildi, ka es esot pazudis, nekavējoties braucis pie Kekesfalvām. Tur kantorī viņš uzklupis vecajam vīram, kliegdams tā, ka rūtis trīcējušas. Ar savu aplamo muldēšanu pa telefonu tie esot viņu pataisījuši par nerru, un viņš, ilggadējs pilsētas iedzīvotājs, nepieļaušot, ka šī nekaunīgā virsnieku banda viņu apvaino. Viņš labi zinot, kāpēc es esot aizlaidies lapās, un viņam vis nevarēšot samelstāka tas bijis tikai joks, tā no manas puses esot nedzirdēta nekaunība, un viņš iešot kaut vai uz ministriju, lai visu noskaidrotu, un nekādā gadījumā neļaušot tādiem smurguļiem nolamāt sevi ļaužu klātbūtnē.

Tikai ar lielām pūlēm bija izdevies satracināto vīru nomierināt un aizdabūt prom no muižas; pārbiedētais Kekesfalva tomēr bija cerējis, ka Edīte neko nebūs dzirdējusi par nelāgajām aizdomām. Taču liktenīgi — kantora logi bijuši vaļā, un katrs vārds skaidrāk par skaidru aizlidojis pāri pagalmam līdz salonam, pie kura loga viņa sēdējusi. Droši vien viņa tūlīt bija izšķīrusies par sen nodomāto soli; taču viņa labi pratusi izlikties: prasījusi, lai vēlreiz viņai parāda jaunos tērpus, pajokojusies ar Ilonu, bijusi laipna pret tēvu, sīki jo sīki prašņājusi, vai viss, kā nākas, sagatavots un sakravāts. Slepus viņa tomēr uzdevusi Jozefam piezvanīt uz kazarmām, lai uzzinātu, kad es atgriezīšos un vai neesmu licis ko pateikt. Raitnieks bija atbildējis, ka es dienesta uzdevumā uz nenoteiktu laiku esot komandējumā un paskaidrojumu nevienam neesot atstājis: šī ziņa izšķīrusi visu. Savas sirds nepacietībā viņa negribējusi vairs gaidīt nevienu dienu, nevienu stundu.

Pārāk rūgti biju viņu pievīlis, pārāk nežēlīgi aizvainojis, viņa nav spējusi vairs paļauties uz mani; un cik liktenīgi — mans nevarīgums devis viņai spēku.

Pēc pusdienas Edīte bija likusi, lai viņu uzved uz terases, un Ilona, drūmas nojautas mākta, ar bažām vērojusi viņas neparasto jautrību un ne bridi nav atstājusi viņu vienu. Bet puspiecos, tieši tai laikā, kad parasti mēdzu ierasties, un tieši stundas ceturksni pirms manas telegrammas saņemšanas un Kondora ierašanās, kas notikusi gandrīz vienlaikus, Edīte lūgusi, lai uzticamā draudzene atnes viņai kādu grāmatu; diemžēl Ilona bez aizdomām bija

uzklausījusi šo lūgumu. Un, nespēdama vairs valdīt pār sevi, nepacietīgā bija izmantojusi šo mirkli, lai izpildītu briesmīgo nodomu — lai izpildītu to tieši tā, kā reiz uz šīs pašas terases man bija stāstījusi, un tieši tā, kā es savos baiļpilnajos murgos biju iztēlojies.

Kondors atradis viņu vēl pie dzīvības. Lai cik dīvaini tas licies, uz viņas trauslā auguma nav bijis nekādu ārēju ievainojumu pēdu. Meiteni nesamaņā ar ātrās palīdzības mašīnu aizveduši uz Vīni. Līdz vēlai naktij ārsti vēl cerējuši, ka izdosies glābt viņas dzīvību, un tāpēc Kondors esot pulksten astoņos vakarā no slimnīcas man steidzīgi zvanījis. Bet, tā kā bija nogalināts troņmantnieks un naktī uz 29. jūniju visās monarhijas iestādēs valdīja liels satraukums, tad telefona līnijas nepārtraukti bija aizņemtas gan ar civilo, gan militāro pārvalžu dienesta sarunām. Četras stundas Kondors veltīgi gaidījis telefona sarunu. Tikai pēc pusnakts, kad ārsti sapratuši, ka nav vairs nekādu cerību, viņš atsaucis savu pieteikumu. Pēc pusstundas Edīte šķīrusies no dzīves.

Esmu pārliecināts, ka no simtiem un tūkstošiem, kuri šais augusta dienās tika iesaukti armijā, tikai nedaudzi devās uz fronti tik aukstasinīgi un pat ar nepacietību kā es. Ne jau tādēj, ka es būtu gribējis karot. Bet karš man bija vienīgā izeja, vienīgais glābiņš. Es bēgu uz fronti kā noziedznieks, kas grib paslēptie^ tumsā. Četras nedēļas pirms kara sākuma es aizvadīju, juzdams nicinājumu pret sevi, galīgā izmisumā un apjukumā, un vēl tagad, visu atceroties, man tās dienas liekas daudz šausmīgākas nekā visbaismīgākās stundas kaujas laukā. Jo es apzinājos, ka tikai savas nevarības dēļ, savas sākumā tik aizkustinošās, bet vēlāk nevērīgās līdzjūtības dēļ biju nonāvējis cilvēku, turklāt vienīgo cilvēku, kas mani kaislīgi mīlēja. Es vairs neuzdrīkstējos iziet uz ielas, paziņoju, ka esmu saslimis, un noslēpos savā istabā. Rakstīju Kekesfalvam un izteicu līdzjūtību (ak, es patiešām jutu līdzi!): vjņš man neatbildēja. Es nedevu miera Kondoram, sūtīdams vēstules ar paskaidrojumiem, lai .sevi attaisnotu: viņš neatbildēja. No pulka biedriem nesaņēmu ne rindiņas, arī no tēva ne vārda *— patiesībā laikam tāpēc, ka šais kritiskajās nedēļās viņš savā ministrijā bija pārslogots ar darbu. Bet man šī vienprātīgā klusēšana šķita kopējs nosodījums. Arvien vairāk nokļuvu slimīgo iedomu varā, it kā visi mani tāpat nosodītu, kā es pats to darīju, it kā visi mani uzskatītu par slepkavu, jo es pats sevi par tādu uzskatīju. Kamēr visa zeme aiz satraukuma drebēja, kamēr apjukušajā Eiropā, vēstot briesmu ziņas, kaita un trīsēja telefona vadi, kamēr svārstījās biržu kurss, tika mobilizētas armijas un piesardzīgie jau kravāja čemodānus, es domāju tikai par savu gļēvo nodevību, par savu noziegumu. Nosūtīšanu uz fronti es sajutu kā atvieglojumu, karš, kas miljoniem cilvēku, iegrūda postā, mani, vaininieku, paglāba no izmisuma. (Bet tāpēc es karu nepavisam necildinu.)

Patētiski vārdi man ir pretīgi. Tāpēc nesaku: es toreiz meklēju nāvi, — bet saku tikai: es nebaidījos no nāves, vismaz nebaidījos tik daudz kā lielākā tiesa karavīru, jo dažbrīd man šķita, ka atgriešanās aizmugurē, kur, manuprāt, ļaudis atcerējās manu noziegumu, ir daudz baismīgāka nekā frontes šausmas, — un kur lai es arī būtu devies, kam biju vajadzīgs, kas mani vēl mīlēja, kāpēc un kam par prieku lai dzīvoju? Tā kā būt drosmīgam nenozīmē neko īpašu, neko cildenāku kā vien neizjust bailes, tad mierīgi un godīgi varu apgalvot, ka kaujas laukā tiešām esmu bijis drošsirdīgs, jo pat tas, kas maniem visvīrišķīgākiem biedriem šķita vēl ļaunāk nekā nāve, — pat iespēja tikt sakropļotam -un palikt bez rokām un kājām mani nebiedēja. Ja es pats būtu kļuvis bezpalīdzīgs kroplis, kuram svešs cilvēks jūt līdzi, tad es to droši vien uzskatītu par sodu, par taisnīgu atmaksu tālab, ka mana līdzjūtība toreiz bija izrādījusies pārāk gļēva, pārāk nevarīga. Ja es izbēgu no nāves, tad tas nebija mans nopelns: desmitiem reižu ar saltu vienaldzību esmu skatījies tai acīs. Kad gadījās sevišķi smags uzdevums, ko aicināja izpildīt brīvprātīgi, es pieteicos. Kur gāja trakāk par traku, es jutos labi. Kad biju izveseļojies pēc pirmā ievainojuma, es pieprasīju, lai mani pārskaita uz ložmetēju rotu, bet vēlāk — uz aviācijas daļu; liekas, man tur patiesi izdevās ko paveikt ar mūsu nožēlojamām «kastēm». Bet ikreiz, kad pavēlē blakus vārdam «drošsirdība» pamanīju savu vārdu, es jutos kā krāpnieks. Un, ja kāds pārāk cieši sāka raudzīties uz manām apbalvojuma zīmēm, es ātri novērsos.

Kad četri bezgalīgi gari gadi beidzot bija pagājuši, es pārsteigts atklāju, ka tomēr atkal spēju dzīvot vecajā pasaulē. Jo mēs, kas bijām atgriezušies no Hadesa valstības, mērojām visu ar jaunu mērauklu. Just uz savas sirdsapziņas cilvēka dzīvību miera laikā bija pavisam kas cits nekā izjust to pašu pasaules kara laikā kā karavīram. Mans paša noziegums bija it kā saplūdis milzīgajā asins dumbrājā kopā ar vispārējo noziegumu. Jo arī es pats, manas acis, manas rokas bija nostādījušas ložmetēju, kas kaujā pie Limanovas mūsu ierakumu priekšā nopļāva uzbrucēju kājnieku pirmo vilni; vēlāk ar binokli biju redzējis manis paša nogalināto un ievainoto stingās acis; stundām ilgi viņi vaidēdami karājās dzeloņstieplēs, Itdz mokās izlaida garu. Pie Gercas biju notriecis lidmašīnu: trīs reizes gaisā apmetusi kūleni, tā gāzās lejā, sašķīda uz akmeņiem, un uzšāvās augsts liesmu stabs; pēc tam mēs paši ar savām rokām pārmeklējām pārogļojušos un vēl gruzdošos līķus, lai tos identificētu. Tūkstošu tūkstošiem karavīru, kas soļoja man blakus ierindā, bija darījuši to pašu — nonāvējuši ar karabīni, ar durkli, liesmu metēju, ložmetēju un kailu dūri, simt tūkstoši un miljoni —• visa mana paaudze to bija darījusi Francijā, Krievijā, Vācijā, ko gan vēl nozīmēja viena atsevišķa slepkavība, viens personisks noziegums salīdzinājumā ar tūkstoškārtīgo un kosmisko cilvēka dzīvības masveida iznīcināšanu un izpostīšanu, pašu šaušalīgāko, kādu līdz šim pazinusi vēsture.

Un vēl kāds jauns atvieglojums — šajā pasaulē, kur atgriezos, manam noziegumam vairs nebija neviena liecinieka. Neviens nevarēja apvainot kādreizējā gļēvulībā cilvēku, kas bija apbalvots par lielu drošsirdību, neviens man nevarēja pārmest liktenīgo gļēvumu. Kekesfalva bija nodzīvojis vēl tikai nedaudzas dienas pēc meitas nāves. Ilona bija apprecējusies ar notāru un dzīvoja kādā Dienvidslāvijas ciemā; pulkvedis Bubenčiks bija pie Savas nošāvies, mani pulka biedri vai nu krituši karā, vai sen aizmirsuši nenozīmīgo epizodi — viss «pirms tam» taču šajos četros apokaliptiskajos gados bija kļuvis tikpat nenozīmīgs un nederīgs kā vecā nauda. Neviens mani nevarēja ne apsūdzēt, ne tiesāt; jutos kā slepkava, kas sava upura līķi apracis krūmos, un pēkšņi baltām, lielām, smagām pārslām sāk krist sniegs; viņš zina — daudzus mēnešus sniega sega slēps viņa ļauno darbu, un tad pēdas pazudīs uz visiem laikiem. Es saņēmu drosmi un sāku atkal dzīvot. Tā kā neviens nepieminēja manu noziegumu, arī es pats to aizmirsu. Sirds spēj aizmirst viegli un ātri to, ko tā neatlaidīgi cenšas aizmirst.

Tikai reiz atmiņu vilnis atšalca no otra krasta. Sēdēju Vīnes operas partera pēdējā rindā uz stūra sēdekļa, lai

vēlreiz noklausītos Gluka «Orfeju», kura skumju apdvestā, skaidrā un liegā mūzika mani saviļņoja vairāk nekā citu operu mūzika. Kad beidzās uvertīra, īsajā pauzē zālē neiedegās gaisma, taču daži vēlīni apmeklētāji vēl paguva doties uz savām vietām. Arī uz manas rindas pusi virzījās divi silueti *— kāds nosebojies kungs ar dāmu.

Vai drīkstu palūgt? — Svešais kungs pieklājīgi palocījās pret mani. Neveltīdams viņam nekādu uzmanību, es piecēlos, lai palaistu abus garām. Taču viņš neapsēdās man blakus tukšajā vietā, bet, viegli un piesardzīgi pieturēdams, virzīja uz priekšu dāmu; viņš it kā rādīja un atbrīvoja viņai ceļu un tad gādīgi nolieca uz leju sēdekli un nosēdināja viņu tajā. Tāda uzmanība bija pārāk neparasta, lai es to nepamanītu. Ak tā, sieviete ir akla, es nodomāju un nevilšus līdzjūtīgi paskatījos uz viņu. Bet tad vietu blakus man ieņēma mazliet patuklais kungs, un pēkšņi man sarāvās sirds; es pazinu viņu: tas bija Kondors! Vienīgais cilvēks, kas visu zināja, kas līdz pēdējam sīkumam visu zināja par manu vainu, sēdēja man tik tuvu, ka jutu viņa elpu. Tas bija viņš, kura līdzjūtība nebija nāvējoši nevarīga kā manējā, bet kurai pietika spēka uzupurēties un kura uzupurējās, — tas bija viņš, kurš vienīgais varēja mani nosodīt, vienīgais, no kura man bija kauns! Kad starpbrīdī iedegsies lustras, viņš tūlīt mani pazīs!

Mani sāka kratīt drebuļi, un es aši aizsedzu seju ar plaukstu, lai vismaz tumsā justos drošībā. Es vairs nedzirdēju iemīļotās mūzikas liegi plūstošās skaņas, sirds man neprātīgi dauzījās. Mokoši sajutu tā cilvēka tuvumu, kurš vienīgais šai pasaulē zināja par mani visu patiesību. Man likās, it kā es kails sēdētu tumšajā zālē starp labi ģērbtajiem un pieklājīgajiem cilvēkiem, un es baidījos no tā brīža, kad iedegsies gaisma un kļūšu visiem redzams. Un īsajā mirklī, kamēr vēl zālē valdīja tumsa un priekškars pēc pirmā cēliena lēni slīdēja lejup, es ātri, galvu nodūris, metos prom «— manuprāt, pietiekami ātri, lai viņš mani nepaspētu ne pamanīt, ne pazīt. Bet kopš šīs stundas es atkal zinu: vainas apziņu nevar izdzēst no atmiņas, kamēr vien ir dzīva sirdsapziņas balss.

Стефан Цвейг НЕТЕРПЕНИЕ СЕРДЦА Роман Второе издание Рига «Лиесма» 1982 На латышском языке Перевела с немецкого В. Балоде Художник А. Спруджс

HB № 3653 Stefans Cveigs SIRDS NEPACIETĪBA

Redaktore V. Kumuška Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis Tehniska redaktore V. Ruskule Korektore L. Kamene

Parakstīta iespiešanai &3.03.82. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums no matricēm. 17,22 uzsk. iespiedi.; 17,53 uzsk. kr» nov.; 19,59 izdevn, 1. Metiens 50 000 eks. Pasūt. № 365. Cena 1 rbl. 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 183/31265/D-894. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Cveigs S.

Cv 230 Sirds nepacietība: Romāns / No vācu vai. tulk. V. Balode. — 2. izd. — R.: Liesma, 1982. — 326 Ipp.

A (Austr) 84.4 Aus

141.82.4703000000

70404—214 C M 801 (11)—82

1 Mandeles (franču).

1 Mainīt ādu (franču).

1 Ārpus likuma (franču).

[1] muļķība (fratiču).

[2] vairumā (franču).

[3] uzsākt sarunu (fratiču).

[4] kaincs Jozefs (1858—1910) — pazīstams austriešu aktieris,

[5] Atsevišķiem kabinetiem (franču).

[6] personiski (latiņu).

[7] par katru cenu (franču).

[8] par lietu (latiņu).

[9] pie lietas latiņu).

[10] sei.t: visiem uz mēles (franču).

Content

Cveigs Stefans Sirds nepacietība