Cveigs Stefans

Sirmās stundas noslēpums

Stefans Cveigs

Sirmās stundas noslēpums

Noveles

Sirmas stundas stāsts

Kas tas? Vai tiešām vējš atkal atpūtis lietu pilsētā, ka mūsu istaba tik pēkšņi satumsa? Nē, gaiss tik sidrabaini dzidrs un kluss kā reti šais vasaras dienās; gluži vienkārši jau pienācis vakars, bet mēs to nejūtam. Tikai jumtistabu logi taisni pretim smaida rieta maigā mirdzumā, bet debesis pār jumtu korēm tītas zeltītā dūmakā. Pēc stundas būs jau nakts. Brīnišķīga stunda! Nav nekā burvīgāka par šīm krāsām, kas lēni bālē un apmiglojas, un istaba tad iegrimst tumsā, kas ceļas no grīdas, līdz melnie viļņi klusi izklīst gar sienām un ietin mūs tumsas plīvurā. Kad cilvēki sēd viens pretim otram un mēmi raugās, tad tuva seja ēnā sāk likties vecāka, svešāka un tālāka, it kā tuvu nekad nebūtu pazīta un tagad tā redzama tālumā, pāri daudzu gadu telpai. Bet tu saki, ka negribi klusēšanu, jo pārāk grūti dzirdēt, kā pulkstenis saskalda laiku tūkstots sīkās drumstalās un elpa klusumā top skaļa kā slimnieka elsas. Lai es tev ko stāstu? Labprāt. Protams, par sevi ne: mūsu dzīve šais bezgalīgajās pilsētās ir nabadzīga, tur nav nekādu pārdzīvojumu, vai arī mums tā liekas, jo paši sev nenoskaidrojam, kas mums tiešām pieder. Sai stundā, kurai, taisnību sakot, patīk klusēšana, es gribu tev ko stāstīt, un man gribētos, lai šis stāsts atspoguļotu kaut daļu tās siltās, liegās mijkrēšļa gaismas, kas līst mūsu logos.

Es nezinu, kur esmu ņēmis šo stāstu. Es tikai atceros, ka ilgi sēdēju še pēcpusdienā, lasīju grāmatu un nometu to, ļaudamies kā sapņiem, kā vieglai snaudai. Un pēkšņi mani apstāja tēli, tie līda gar sienām, un es varēju dzirdēt viņu vārdus un ielūkoties viņu dzīvē. Bet, tiklīdz dzīros tvert skatienā šos aizzūdošos rēgus, es atmodos un biju viens. Nomestā grāmata bija pie manām kājām. Grāmatu es pacēlu un viņā meklēju šos tēlus, bet nekā neatradu. It kā šis stāsts būtu no grāmatas lapaspusēm iekritis manās rokās, vai varbūt tas nekad nav tur bijis. Varbūt kādreiz tas rādījies man sapnī vai esmu to izlasījis kādā no tiem ērmīgajiem mākoņiem, kas šodien atjoņoja mūsu pilsētā no tālām zemēm un aizdzina lietu, kas tik ilgi rotaļājies ar mūsu pacietību. Bet varbūt šo stāstu esmu saklausījis naivas senlaicīgas dziesmiņas skaņās, ko pie mana loga skumīgi spēlēja leijerkaste, vai arī to kāds man stāstījis senos gados? Nezinu. Tādas pasakas bieži nāk pie manis sērst, un spēlēdams es ļauju tecēt viņu notikumiem it kā caur pirkstiem, un es neaizturu tos. Tā cilvēks, garām iedams, glāsta vārpas un ziedu augstos stiebrus, tos nenoplūkdams. Sīs pasakas man rādās sapņos, tās sākas ar ātri topošiem spirgtiem tēliem un beidzot izdziest, bet tvert tos nevaru. Un tu tomēr gribi, lai stāstu šodien, un es tev stāstīšu to šai sirmajā stundā, kad mūsu acis, pagurušas pelēkumā, ilgojas pēc spilgtas gaismas un kustības.

Kā lai sāku? Es jūtu, ka man no tumsas jāiztver mirklis, tēls un seja, kā tas vienmēr sākas manos brīnišķīgajos sapņos. Nu, redzi, es jau atcerējos. Es redzu slaidu zēnu, kas kāpj pa platām pils kāpnēm. Ir nakts, tikai nespodras mēnesnīcas apvizēta, bet kā apgaismotā spogulī es uztveru katru viņa vijīgā auguma kontūru, skaidri redzu viņa vaibstus. Viņš ir ļoti skaists. Kā mazam bērnam sasukātie melnie mati krīt taisni uz augsto pieri, un rokas, ko tas izstiepj tumsā, lai sajustu saules siltuma piestarotā gaisa maigo tvīksmi, ir gleznas un cēlas. Viņa soļi vēršas aizvien lēnāki. Domīgi viņš nokāpj lielā, zaru šalkoņas pieskanētā parkā, kam cauri kā balta vārsma aizvijas kaltais ceļš.

Es nezinu, kad tas viss noticis — vakar vai pirms piecdesmit gadiem —, un nezinu, kur, bet man liekas, Anglijā vai Skotijā, jo tikai tur man zināmas tik augstas kvadrāta pilis, kas iztālēm biedē kā cietokšņi, un tikai draudzīgam skatienam tās, laipni mājot, zemojas, slīgdamas pret jautriem dārziem, pilniem ziedu. Jā, nu es zinu pavisam skaidri, ka tas notika kalnos, Skotijā: tikai tur vasaras naktis tik gaišas, ka debesis ir pienainas kā opāls, lauki nekad nesatumst un viss šķiet izstarojam apslēptu gaismu. Ēnas kā melni milzu putni nolaižas gaišās ielejās. Tas notiek Skotijā, — nu es to zinu skaidri un noteikti, un, ja es gribētu pūlēties, es atrastu šīs grāfa pils nosaukumu un zēna vārdu, jo tumsas auts drīz nokrīt no mana sapņa un visu es redzu tik dzidri un spilgti, it kā tā nebūtu vis atmiņa, bet pati dzīve. Zēns vasaras brīvlaikā ciemojas pie savas precētās māsas, un, pēc angļu muižnieku dzimtas senām, jaukām ieražām, viņš tur nav vienīgais viesis. Vakarā pie apaļā galda sanāk daudzi medību biedri, viņu sievas, dažas jaunas meitenes — visi stalti, daiļi cilvēki, kuru jaunie smiekli jautri, bet ne skaļi modina seno sienu atbalsi. Augu dienu auļo zirgi, suņu bari; upē zaigo dažas laivas. Nerimstošā kustība, bez darba raizēm, dienai dod patīkamu strauju ritumu.

Tagad ir vakars, un galds jau tukšs. Vīrieši sēd salonā, smēķē un spēlē. Līdz pusnaktij pa vaļā logiem parkā līst trīcošas gaismas vārsmas, lāgiem skan skaļi, jautri smiekli. Dāmas gandrīz jau visas iegājušas savās istabās, dažas no tām vēl tērzē, aizkavējušās vestibilā. Zēns šai vakarā ir gluži viens. Pie vīriešiem viņš nedrīkst iet, un, ja drīkst, tad tikai uz īsu brīdi, bet pret sievietēm viņš ir bikls, jo, tiklīdz viņš atver durvis, tās sāk sarunāties klusāk, un viņš jūt, ka tās runā par tādām lietām, ko viņam neklājas dzirdēt. Un vispār tam nepatīk viņu klātbūtne; tās izturas pret viņu kā pret bērnu, līdzjūtīgi viņu uzklausa, izlieto viņu tūkstots sīkiem uzdevumiem un pateicas viņam kā smalki audzinātam zēnam. Viņš gribēja iet jau gulēt un uzkāpa pa līkumotām kāpnēm, bet istaba bija pārāk piesilusi un pietvīkusi smacīga, stinguša gaisa. Dienu bija aizmirsts aizvērt logus un saule bija ļāvusi sev pilnu vaļu: sakarsējusi galdu, nokaitējusi gultu, smagi iegulusies sienās un savu smacējošo elpu pametusi visos kaktos un aizkaros. Un ir jau vēl agrs, — un no āra iespīd vasaras nakts kā balta svece, tik rāmi, klusi, tik mierīgi. Zēns atkal kāpj lejā pa augstajām pils kāpnēm — dārzā, kur pār tumšo lapotni spulgo debesis kā nimbs un no lejas pret debesīm kairinoši trīc tūkstots neredzamu ziedu smarža. Viņa dvēselē šalko dīvainas jūtas. Viņš savu piecpadsmit gadu neskaidrā jausmā nebūtu varējis pateikt, kādēļ, bet lūpas viņam dreb, it kā viņš gribētu ko teikt naktij vai pacelt rokas, vai ilgi aizvērt acis; it kā būtu kāds noslēpums starp viņu un šo vasaras nakti, kas prasa vārdus vai sveiciena zīmi.

Lēni zēns novēršas no platās, klajās gatves un aiziet pa sānceliņu, kur koki ar savām sidrabotajām galotnēm it kā apskaujas augstumos, bet lejā zem tām snauž smaga tumsa. Visapkārt klusums. Bet klusums, kurā san tā neizteicamā skanēšana, kāda ir dārzā, līdzīga lietus lāšu kritieniem zālē vai divu zāļu stiebru saskārienu čabēšanai. Zālē šī neminamā mūzika aijā ejošo zēnu, ko šūpo saldas, neizskaidrojamas skumjas. Lāgiem viņš viegli pieskaras kokam vai apstājas, lai ieklausītos nakts izgaistošās skaņās. Platmale spiež viņam pieri, un viņš noņem to, lai savus kailos deniņus, kuros pulsē asinis, ļautu miegainās vēsmas pūsmai.

Te pēkšņi, viņam dziļāk ieejot tumsā, notiek kas neticams. Aiz viņa atskan grants čirkstoņa. Izbailēs atskatījies, viņš ierauga tam pretim nākošas slaidas, baltas figūras pazibējienu, un šausmās viņš jūtas stiprās sievietes skaujās. Silts, maigs augums cieši kļaujas pie viņa, trīcoša roka ātri glāsta viņa matus un atmet atpakaļ viņa galvu. Grīļodamies viņš jūt kā vaļā vērtu augli svešas trīcošas lūpas, kas iezīžas viņa lūpās. Sī seja viņam tik tuvu, ka viņš neizšķir tās vaibstus. Viņš pat neiedrošinās ielūkoties. Kā sāpēs viņu krata drebuļi tik stipri, ka viņam jāaizver acis, un bez gribas kā laupījums viņš ļaujas šim kvēlošām lūpām. Dairi, nedroši viņa rokas kā jautādamas satver šo svešo augumu, un, ātri skurbdams, viņš kļauj to pie sevis. Kāri viņa pirksti slīd pa liegām līnijām, tad apstājas — un atkal trīcēdami slīd, aizvien drudžaināk un pārgalvīgāk. Aizvien kaislīgāk piekļaudamies un noliekdamies pār viņu, šis augums ar savu saldo smagumu māc viņa padodošās krūtis: viņš jūt, ka šis smagais, elsājošais lietuvēns to nes, ka viņš krīt, un ceļi viņam ļimst. Viņš nedomā par to, kā šī sieviete pienāca pie viņa, kāds viņai vārds, — viņš, acis aizvēris, tikai kāri dzer baudu no svešām, valgām, smaržainām lūpām, līdz apreibst un neatmaņā, neprātā ļaujas negantai kaislībai. Viņam liekas, ka pēkšņi no debesīm krīt zvaigznes, — tik spoži zib viņam acīs, un viss, kam viņš pieskaras, kaisa dzirkstis un dedzina. Viņš nezina, cik ilgi jau kalts šais mīkstajās važās, stundas vai mirkļus, viņš tikai jūt, ka visa būtne iedegusies trakā tieksmē šai saldajā cīņā, ka viss sagriezies, savirpuļojies brīnišķīgā viesulī.’

Un pēkšņi ar joni pārtrūka dedzinošās važas. Atri, gandrīz nikni tās atvieglo viņa nomāktās krūtis. Neminamais tēls jau aizskrej, gaišs un ātrs, starp kokiem pazibot balts, un izgaist, pirms viņš pagūst roku izstiept, lai to aizturētu.

Kas tas bija? Un cik ilgi tas vilkās? Nomākts, apstulbots viņš piespiežas pie koka. Salta apziņa lēni skar drudžainos deniņus. Viņam liekas, ka viņa dzīve pēkšņi aiztraukusies tūkstots stundas uz priekšu. Vai tiešām viss, ko neskaidros sapņos viņš bija domājis par sievietēm un kaislību, pēkšņi pārvērties par īstenību? Vai tas bija sapnis? Viņš aprauga sevi, tver matus. Jā, tie ir valgi pie dunošiem deniņiem, valgi un dzestri no rasainās zāles, kurā viņi iekrita. Pēkšņi atkal viss aizjoņo gar viņa acīm, viņš jūt, kā kaist tam lūpas, ieelpo svešu, saldu smaržu, kas izkūp no viņa drēbēm, grib atkārtot katru vārdu, bet nevar atcerēties nevienu.

Un te viņš šausmās pēkšņi atceras, ka viņa neteica nekā, ne reizi pat nesauca viņu vārdā, atceras, ka juta tikai viņas kaislās nopūtas, kliedzienus, drudžaini aizturētās baudu elsas, ka pazīst tikai viņas klaidā izirušos matus, krūšu kvēlos pieskārienus, glezno ādas emalju, ka viņam piederēja viņas miesa, viņas elpa, visa viņas straujā brāzmība, bet viņam nav ne jausmas, kas bija šī sieviete, kas tumsā viņu apmulsināja ar savu mīlestību. Viņam nav vārda, lai sauktu savu necerēto laimi.

Un pēkšņi viss dīvainais, ko viņš negaidot piedzīvoja ar sievieti, viņam liekas tik nabadzīgs un niecīgs pret to dzirkstošo noslēpumu, kas vilinošām acīm viņā raugās no tumsas. Kas bija šī sieviete? Atri viņš apsver visas varbūtības, visus sieviešu tēlus, kas dzīvo pilī; atceras katru zīmīgu stundu, katru sarunu, katru smaidu to piecu vai sešu sieviešu lūpās, kas būtu iejaucamas šai mīklainajā dēkā. Varbūt jaunā grāfiene E., kas bieži tik dedzīgi sūdzējās par savu sirmojošo vīru, vai viņa krusttēva jaunā sieva, kurai burvīgi maigas un tomēr kairas acis. Vai arī — bet viņu baida tādas domas — viena no trim māsām, viņa māsīcām, kas tik līdzīgas cita citai ar savu augstprātīgo, lepno, bargo izskatu? Nē, tie visi ir vēsi prāta cilvēki. Cik bieži viņš pēdējos gados jutās atstāts, slims, kopš viņa krūtīs trakoja apslēptās dziņas, dedzinot viņu miegā. Kā viņš apskauda visus, kas bija vai likās tik mierīgi, brīvi no aizrautībām un tieksmēm, kā viņš baidījās no savas kaislības, kas modās. Bet kura, kura no visām šīm sievietēm prot tā izlikties?

Sis nevairāmais jautājums pamazām nomierina viņa asins brāzmu. Jau vēls, ugunis zālē izdzisušas, tikai viņš pilī ir nomodā, viņš — un varbūt vēl šī svešiniece. Lēni viņu nomāc gurdums. Kādē| vēl domāt? Vai nu ar skatienu, vai acu mirdzumu, vai rokas spiedienu — viņa tomēr sevi rīt nodos. Domīgi, sapņaini viņš kāpj augšup pa kāpnēm, tikpat sapņaini, kā kāpa lejā, un tomēr pavisam citādi. Asinis viņam vēl sabangotas, un piekarsētā istaba viņam tagad liekas vēsāka un gaišāka.

Kad citu rītu viņš atmostas, lejā jau dun nepacietīga zirgu pakavu dima, skan smiekli, balsis, kāds min viņa vārdu. Viņš ātri pietrūkstas — azaida laiks jau palaists garām —, drudžainā steigā saģērbjas un skrej lejā, kur visi viņu jautri apsveic. «Miegamice!» viņam pretim sauc grāfiene E., un smiekli staro gaišās acīs. Kāriem skatieniem viņš veras viņai sejā. Nē, nē, tā nav viņa, viņas smiekli pārāk bezbēdīgi. «Vai saldi sapņojāt?» jokodamās jautā jaunā sieviete, bet pārāk glezns viņam liekas maigais augums. Atri viņa jautājums vēršas no sejas uz seju, bet nevienā viņš neatrod atbildes smaidu.

Viņi izjāj jāšus pa lauku klajiem. Viņš ieklausās katrā balsī, vērīgi ielūkojas katrā līnijā, katrā jājot cilājošos sieviešu augumu vilnī, viņš vēro katru pagriezienu un ari to, kā viņas paceļ rokas. Pusdienas ēdot, pie galda viņš noliecas sarunā, lai sajustu lūpu aromātu vai matu smaržu, bet nekas, nekas viņam nerāda, nemāj kādu zīmi, kas va • rētu būt par viņa kaistošo domu pavedienu. Diena bezgalīgi velkas uz vakaru. Viņš grib lasīt, bet rindas klīst prom no lappusēm un pēkšņi iemaldās dārzā, — un atkal ir nakts, šī brīnišķīgā nakts, un atkal viņš jūtas nezināmās sievietes skaujas. Viņš izlaiž grāmatu no trīcošām rokām un iet pie dīķa. Un pēkšņi izbailēs redz, ka viņš ir tai pašā vietā, uz zaļu mauru apaugušā celiņa. Vakarā pie galda viņu krata drudzis, viņa rokas maldās un nemitīgi kustas, it kā tās kas trauktu, viņa acis bikli slēpjas zem plakstiņiem. Kad visi — ak, beidzot! — pieceļas no galda, viņš ir laimīgs, viņš ātri izsteidzas no istabas parkā, staigā no vienas puses uz otru — pa balto taciņu, kas zaigo zem viņa kājām kā pienaina migla, no vienas puses uz otru, no vienas puses uz otru — simts, tūkstots reizes. Vai zālē deg jau sveces? Jā, sveces beidzot iedegtas, dažos pirmā stāva logos redzama gaisma. Tātad dāmas aizgājušas. Tagad vēl jāgaida tikai daži mirkļi, kamēr viņa atnāks, bet katra minūte milst, un liekas, ka tā plīsīs no kaistošās nepacietības. Un atkal viņš svaidās no vienas puses uz otru, it kā viņu raustītu neredzami pavedieni.

Pēkšņi uz kāpnēm pazib balta ēna, ātri, pārāk ātri, lai to varētu saskatīt. Tā lieka kā mēness stars vai kā vējā plīvojošs šķidrauts, kas plandās starp kokiem. Un atkal viņš skaujās kaislīgi, kā nagiem, žņaudz šo neremdināmo, ātrā skrejā sakaisušo augumu. Tāpat kā vakar tikai viens mirklis — un karsts vilnis neviļus atsitas pret viņa krūtīm ar tādu sparu, ka viņš gandrīz zaudē apziņu no viņas kaislīgā aicinājuma ļauties tumšās baudas strāvai. Pēkšņi asiņu troksnis rimstas un viņš apvalda savu kvēlo dziņu. Nē, tikai nezust šai skurbā baudas reibonī, neļauties šīm zīdošām lūpām, līdz nebūs zināms, kāds vārds šim augumam, kas piekļaujas tik cieši, ka sāk likties, it kā paša krūtīs jau pukst sveša sirds! Viņš atvaira galvu no viņas skūpsta, lai redzētu viņas seju, bet ēnas krīt neskaidrā gaismā un sajaucas ar viņas tumšiem matiem. Pārāk biezs ir koku puduris, un pārāk bāla ir mākoņa klātā mēness gaisma. Viņš redz tikai mirdzošās acis, dzirkstošos akmeņus, baltā marmorā dziļi cirstās sejas.

Viņš grib dzirdēt kaut vārdu, kaut viņas balss asi aprautu skaņu. «Kas esi, jel saki, kas esi tu?» viņš prasa. Bet šīm mīkstajām, valgajām lūpām ir tikai skūpsti, ne vārdi. Viņš grib ar varu izvilināt kādu vārdu, sāpju kliedzienu, viņš sažņaudz tai roku, nagiem ieķeras dziļi viņas miesa. Velti, viņš tikai jūt, cik smagi elsā viņa satrauktās krūtis, cik liesmaina ir viņas elpa un cik karstas viņas spītīgās, mēmās lūpas, kas izvaid tikai klususkunkstus, sāpju vai kaislības kunkstus. Viņam prātu zudina apziņa, ka viņš ir nevarīgs pret šo spītīgo gribu, ka šī sieviete no tumsas viņu satver un pati nerādās, ka viņam ir neaprobežota vara pār viņas kārīgo miesu, bet ne pār viņas vārdu. Viņu iesveļ dusmas, un viņš pretojas šīs sievietes skaujām, bet viņa, juzdama tā gurdumu, ģizdama tā nemieru, cenšas to mierināt, liegi un kairinoši glāsta viņa matus. Un, jūtot viņas trīcošo pirkstu pieskārienu, viegli kas skanot piesitas pie viņa pieres, kas metālisks: medaljons vai monēta, kas nokarājas no viņas sprādzes. Pēkšņi viņam galvā pazib domas. Kā trakas kaislības uzliesmojumā viņš piekļauj pie savām krūtīm viņas roku un monētu dziļi iespiež savā rokā, līdz tā iegriežas ādā. Beidzot viņam ir skaidra un noteikta zīme, un tagad, kad tā kā ugunīs deg viņa miesā, var brīvi ļauties visu laiku aizturētai kaislībai. Viņš cieši kļaujas pie šī auguma, dzer baudu no viņas lūpām, mezdamies mēmo skauju noslēpumainā ugunī.

Un, kad viņa, tāpat kā vakar, pēkšņi pietrūkstas un aizskrej, viņš necenšas to aizturēt, jo viņa asinīs kaist ziņkārība redzēt iegūto zīmi. Viņš traucas savā istabā, liek spoži iedegties dziestošai lampai un kāri noliecas pie nospieduma, ko monēta atstājusi viņa rokas ādā.

Nospiedums vairs nav tik skaidrs, apmēts jau izdzisis, bet viena mala vēl dziļi iespiesta un gluži sarkana, tā saskatāma labi. Naudas gabals ar slīpētām malām, astoņstūrains, vidēja lieluma, bet reljefs, kā redzams no dziļās bedrītes rokā. Zīme deg kā uguns, kamēr viņš to kāri skata. Sī vieta sūrst kā rēta. Viņš iebāž roku vēsā ūdenī, un sūrstošās sāpes rimstas. Tātad medaljons ir astoņstūrains, nu viņš ir mierīgs. Viņa skatiens kvēlo triumfā. Rīt viņš zinās visu.

Citu rītu viņš ir viens no pirmajiem pie azaida galda. No dāmām ir tikai viņa māsa, kāda paveca jaunkundze un grāfiene E. Tās visas tērzē, viņu nevērodamas. Tādēļ jo ērtāk viņam vērot. Ātri viņš uzmet skatienu grāfienes šaurajai rokai: viņa nevalkā sprādzi. Nu viņš var mierīgi ar to sarunāties, bet viņa nervozais skatiens nenovēršas no durvīm. Trīs māsas, viņa māsīcas, ienāk visas reizē. Viņu atkal trauc nemiers. Neskaidri viņš izšķir zem piedurknēm slēptās rotas uz viņu rokām, bet māsas atsēstas pārāk ātri, taisni viņam pretim: tumšmate Kitija, gaišmate Margo un Elizabete, kurai mati tik gaiši, ka tumsā sidrabo, bet saulē spulgo kā zelts. Kā daždien, viņas ir vēsas, klusas, nesniedzamas, stingušas savā cienībā, kas viņam visvairāk nepatīk, jo tās ir mazliet vecākas par viņu un vēl nesen bija viņa rotaļu biedrenes. Vēl nav atnākusi viņa krusttēva jaunā sieva. Aizvien nemierīgāk bango zēna sirds, atrisinājums tuvojas, un pēkšņi šī noslēpuma dīvainās mokas viņam tapušas gandrīz dārgas. Viņa skatiens drudžaini klīst pa galda malu, kur galdauta baltumā izšķiras vai liegi maldās sieviešu rokas kā glezni kuģi gaišā jūras līča limenī. Viņš redz tikai rokas, un šīs rokas viņam pēkšņi sāk likties kā sevišķas būtnes, kā figūras uz skatuves — katra ar savu sevišķu dzīvi, savu sevišķu dvēseli. Kādēļ asinis tā pulsē deniņos? Izbailēs viņš redz, ka visām trim māsīcām ir rokassprādzes, un pārliecība, ka tā var būt viena no šīm augstprātīgām, izskatā tik nemaldīgām un no bērna dienām sevī noslēgtām sievietēm, viņu mulsina. Bet kura no tām? Vai Kitija, ko viņš pazīst mazāk nekā citas, jo tā ir vecāka, vai skarbā Margo, vai mazā Elizabete? Viņš pat negrib vēlēties, lai tā būtu kāda no viņām. Klusībā viņš grib, lai tā nebūtu neviena no viņām vai vismaz lai viņš nezinātu to. Bet ziņkārība viņu aizrauj.

«Vai tu būtu tik laipna un pasniegtu man tēju, Kitij?» Viņa balss skan tā, it kā rīklē būtu piebērtas smiltis. Viņš sniedz savu krūzīti, nu viņai jāpaceļ roka, jāstiepj tā pār galdu uz viņu. Viņš redz: no viņas sprādzes nokarājas medaljons. Mirkli viņa roka sastingst, — bet nē: tas ir zaļš akmens apaļā kalumā, kas, klusi skanot, atsitas pret porcelānu. Viņa pateicīgais skatiens kā skūpsts glāsta Kitijas tumšos matus.

Brīdi viņš uzelpo.

«Lūdzu, graudiņu cukura, Margo.» Smalka roka paceļas pār galdu, stiepjas uz sudraba cukurdozi un sniedz, to viņam. Roka viņam trīc, un viņš redz, ka tur, kur roka ieslēpjas piedurknē, no skaistas, vītas sprādzes nokarājas vecs sudraba naudas gabals, astoņstūraini slīpēts,, droši vien dārgs dzimtas mantojums. Jā, astoņstūrains, asām malām, — tas pats, kas vakar dega viņa miesā. Viņa roka aizvien vēl trīc, divi lāgi viņš ņem cukura knaibles un tikai tad graudiņu iemet tējā, ko tomēr aizmirst izdzert.

Margo! Sis vārds, neminama izbrīna kliedziens, dreb viņa lūpās, bet viņš sakož zobus. Viņš dzird, ka tā runā, un viņas balss šķiet tik sveša, it kā kāds runātu no tribīnes: salta, bezjūtīga, mazliet zobgalīga un ar tik izlīdzinātu elpu, ka viņu gandrīz satver šausmas un bailes no viņas dzīves briesmīgiem meliem. Vai tiešām tā būtu tā pati sieviete, kuras kvēlo elpu viņš vakar dzēra, kuras valgās lūpas iezīdās viņa lūpās, — lūpas, kas naktī viņam uzbruka kā plēsīgs zvērs? Sastindzis viņš arvien vēl vēro šo muti. Jā, šī spītība, šī noslēgtība, — tā varēja slēpties tikai šais asajās lūpās, bet ko tad gan nozīmēja viņas brāzmainā dedzība?

Tas dziļāk ielūkojās viņas sejā, it kā redzētu to pirmo' reizi. Un pirmo reizi viņš gavilēdams, laimē un gandrīz asarās trīcēdams, jūt, cik viņa skaista savā lepnumā, cik kaira savā noslēpumainībā. Viņa skatiens kaislīgi uztver viņas uzacu apaļo līniju, kas pēkšņi lūst, dziļi ietiecas zaļpelēko acu karneolā, skūpsta bālo, liegi dzidro vaigu ādu, viņas lūpu aso sakniebtību un tad klīst pa gaišajiem matiem un, ātri lejup grimdams, saldkairi apņem visu viņas figūru. Lfdz šim mirklim viņš nebija to pazinis. Viņš pieceļas no galda, viņa ceļi dreb. Viņas tēls to reibina kā stiprs vīns.

Lejā viņa māsa jau visus sauc. Zirgi apsegloti rīta jājienam, tie tramīgi dīdās un nepacietīgi kož laužņus. Strauji cits pēc cita ielec seglos, un raibā kavalkāde virzās pa dārza plato gatvi. Sākumā visi jāj lēniem rikšiem, kuru laiskais ritums nesaskan ar viņa asiņu bangaino strāvu. Bet aiz vārtiem palaiž iemauktus, joņo pa kreisi un pa labi, prom no ceļa, pa pļavām, kurās vēl izlijusi rīta migla. Droši vien nakti bijusi liela rasa, jo zem plīvojošās dūmakas ņirb nemierīgas dzirkstis un gaisā vēsmo brīnišķīgs spirgtums kā krāces tuvumā. Vienotā grupa izklīst, jātnieku virkne pārtrūkst, un daži jātnieki jau nozuduši mežā un aiz pakalniem.

Margo ir viena no pirmajām. Viņai patīk traki aulēkši, kaisla vēja brāzma, kas kuļ viņas matus, un neiztēlojamā galopa sajūta un svilpoņa ausīs. Viņai pēdās auļo zēns. Tas raugās uz viņas lepno, taisno figūru, kas skaisti šūpojas trakā skrējienā, lāgiem redz viņas seju, ko sārto viegla tvīksme, viņas acu mirdzumu, — un, kaisli izbaudījis savu spēku, tas atkal pazīst viņu. Viņš jūt kaislības neprātīgo liesmojumu. Viņam uznāk neklusināma dziņa iegūt to šai pašā mirklī, noraut viņu no zirga un žņaugt savās skaujās, atkal dzert no viņas neremdināmām lūpām, pie savām krūtīm just viņas satrauktās sirds drudžainos sitienus. Kājas spēriens — un viņa zirgs iezviedzies auļo uz priekšu. Nu viņš tai blakus, viņa ceļi gandrīz to skar, kāpšļi klusi šķind. Nu viņam jāsāk runāt, jāsāk … «Margo,» viņš izdveš. Viņa pagriež galvu, paceļ uzacis. «Kas ir, Bobi?» Salti viņa izrunā šos vārdus. Salti un skaidri raugās viņas acis. Viņš notrīc drebuļos no galvas līdz kājām. Ko viņš gribēja teikt? Viņš pats vairs nezina. Viņš nesakarīgi muld par došanos atpakaļ. «Vai esi piekusis?» viņa jautā mazliet zobgalīgi — tā viņam liekas. «Nē, bet citi palikuši tik tālu,» viņš lielām pūlēm atbild. Zēns jūt, ka vajadzīgs vēl tikai mirklis — un notiks kas neprātīgs: viņš sniegs tai roku vai sāks raudāt, vai cirtīs tai ar pātagu, kas trīc viņa rokā. Viņš nemierīgi rauj zirgu atpakaļ, un pēkšņi tas saslejas divkājās. Margo joņo uz priekšu, taisna, lepna, nesniedzama.

Zēnu drīz panāk citi. Visapkārt, pa labi un pa kreisi, skan jautras valodas, bet vārdus un smieklus viņš uztver bez jēgas, tāpat kā pakavu dimu. Viņu plosa apziņa, ka viņam nebija drosmes teikt tai par savu mīlestību, izvilt viņas atzīšanās vārdus, — un dziņa salauzt viņas spītību vēršas aizvien niknāka, izplešas pār zemi kā sarkankvēlas debesis. Kādēļ tas nesmējās par viņu, kā savā spītībā tā smējās par viņu? Nekā nejauzdams, viņš trauc savu zirgu, un tikai šai trakā skrējienā viņam ir vieglāk. Citi viņu sauc, aicina mājās. Saule jau ritina aiz kalna un zvī|o augstu dienvidā. No laukiem kup liegas, miglainas smaržas, krāsas zvīļo spilgtākas un deg kā kausēts zelts. Visu apkārtni žņaudz smacīgs smagums. Nosvīdušie zirgi nav vairs tik tramīgi, no tiem kūp silti garaiņi, un viņu elsas ir grūtas. Lēni atkal sanāk kopā kavalkāde, oma visiem gurdena, sarunas izdziest.

Atjāj Margo. Viņas zirgs vienās putās, kuru baltās pikas trīc uz viņas ģērba, un liekas, ka viņas matu pīnes, ko tikai viegli kopā tur ķemmes, izirs klaidā. Zēns kā apburts raugās uz šim gaišajām bizēm, un domas, ka tās pēkšņi varētu izirt un izjukt plandošās šķipsnās, satrauc un aptumšo viņa prātu. Jau tālumā, kur beidzas kaltais ceļš, pavīd darza vārtu velve un aiz tās platā gatve uz pili. Uzmanīgi viņš aizjāj citiem garam, viņš jau pirmais pie vārtiem, nolec, pavadu atdod pieskrējušam sulainim un gaida kavalkādi. Margo ir viena no pēdējām. Viņa jāj lēni, atgāzusi visu ķermeni kā kaislioas gurdumā. Viņš jūt, ka taisni tādai tai jābut bijušai, kad tā remdēja savu dziņu, un tāda tā varēja būt vakar un aizvakar. Sī atmiņa viņu satrako.' Tas traucas pie viņas; aizelsies viņš palīdz tai nokāpt no zirga. Kāpsli turēdams, ar drudžainu roku tas apņem viņas glezno kāju. «Margo,» viņš izdveš un klusi čukst. Viņa neatbild ne ar skatienu un, zemē kapdama, mierīgi saņem izstiepto roku.

«Margo, cik tu brīnišķīga!» viņš atkārto. Viņa uzlūko to bargi un atkal sarauc uzacis. «Man liekas, tu esi piedzēries, Bobi, ko tu tur mels?» Viņas izlikšanās kaitināts, akls savā kaislībā, viņš cieši kļauj pie sevis viņas roku, it kā gribēdams ar to izurbt savas krūtis. Dusmās sarkdama, Margo viņu pagrūž, no grūdiena viņš atgriļojas, un viņa ātri aiziet tam garām. Tas viss notika tik ātri, tik drudžaini, ka neviens nekā nejuta, un viņam pašam liekas, ka tas bijis baigs sapnis.

Visu dienu viņš ir tik bāls, tik satraukts, ka gaišmatainā grāfiene, ejot garām, noglāsta tam galvu un jautā, kas viņam kaiš. Viņš ir tik sakaitināts, ka ar kājas spērienu aiztriec suni, kas riedams izskrējis viņam pretim, un spēlē viņš ir tik neveikls, ka meitenes par viņu zobojas. Domas, ka šovakar viņa vairs neatnāks, saindē viņa asinis, sve| viņu drūmā piktumā. Dārzā pie tējas galda viņi sēd kopā — Margo viņam pretim, bet tā neraugās uz viņa pusi. Kā magnēta pievilktas, viņa acis vienā laidā vēršas uz viņu, bet saltas kā pelēks akmens viņas acis stingst un viņam neatbild. Viņš noskumst, domājot, ka tā ar viņu tik neganti spēlējas. Un tagad, kad tā no viņa strauji novērsās, viņš sažņaudz dūres un jut, ka mierīgi būtu varējis to sist.

«Kas tev kaiš, Bobi, tu esi tik bāls?» pēkšņi viņš dzird kādu balsi. Tā ir Elizabete, Margo jaunākā māsa. Viņas acis ir silta, liega gaisma, bet viņš to neredz. Viņš jūtas sagūstīts un nikni saka: «Atstājieties no manis ar savu nolādēto gādību!» Un tūdaļ pats to nožēlo. Elizabete nobāl, novēršas un asaru pilnā balsī saka: «Tu esi vairāk nekā dīvains.» Visi viņu uzlūko dusmīgām acīm, gandrīz draudoši, un viņš pats jūt savu nekorektību. Bet, pirms viņš pagūst atvainoties, pār galdu viņam ausis ieskan skarba balss, asa un dzedra kā asmens, tā ir Margo balss: «Vispār man jāsaka, ka Bobis savā vecumā ir ļoti slikti audzināts. Pret viņu nevar izturēties kā pret džentlmeni vai kā pret pieaugušu cilvēku.» Un to saka Margo, tā pati Margo, kas vēl viņnakt tam sniedza savas lūpas. Viņš jūt, ka ap viņu visapkārt viss griežas un acis aizklāj migla. Krūtīs viņam vandās dusmas. «Tev tas gan bija jāzina, taisni tev!» viņš saka piktā balsī un pieceļas. Aiz viņa nogāžas krēsls, bet viņš neatskatās.

Un tomēr vakarā, lai tas viņam pašam liktos cik dīvaini likdamies, viņš atkal stāv lejā, dārzā, un lūdz Dievu, kaut viņa atnāktu. Varbūt tā bija tikai spēle un spītība. Nē, viņš nejautās nekā un nemocīs, kaut viņa tikai atnāktu, kaut viņš savās lūpās atkal justu šo mīksto, valgo lūpu neganto tvīksmi, šo lūpu, kas stindzina visus jautājumus. Laiks it kā aizmidzis. Kā laisks, noguris zvērs pils priekšā nogulusies nakts. Bezgala gausi velkas stundas. Zāles vieglā čaukstoņa viņam liekas kā ņirdzīgas balsis; un koku zari, kas viegli līgojas un spēlējas ar savām ēnām un gaismas zaigu, viņam liekas kā zaimojošas rokas. Visi trokšņi liekas sajaukti un sveši, un tie dzeļ sāpīgāk nekā klusums. Reiz ciemā ierējās suns, nozvīļoja krītoša zvaigzne un nokrita aiz pils. Nakts staro aizvien gaišāka, tumst koku ēnas pār ceļu, bet klusās skaņas vēršas aizvien neskaidrākas. Debesjumā peldošie mākoņi to pēkšņi ietin drūmā tumsā. Vientulība slimīgi atsaucas drudžainā sirdi.

Zēns staigā no vienas puses uz otru. Aizvien ātrāk un nervozāk. Vairāki lāgi viņš dusmās sit pa koku vai berž pirkstos koka mizu tik pikti, ka tie sāk asiņot. Nē, viņa neatnāks, viņš to zināja un tomēr negrib ticēt, jo tas nozīmē, ka viņa vairs nenāks nekad, nekad. Viņš pārdzīvo sava mūža rūgtāko brīdi. Viņa jūtas vēl tik kaislīgi jaunas, ka viņš ar joni pakrīt valgajās sūnās, iecērt pirkstus zemē, asaras rit pa vaigiem un viņš klusi, rūgti šņukst, tik gauži, kā nav raudājis pat bērnībā un neraudās vairs nemūžam.

Viegls brikšķis koku biezoknī pēkšņi viņu atraisa no izmisuma. Viņš pietrūkstas, velkas uz priekšu aklām, taustošām rokām, un — cik brīnišķīgs ir šis ātrais, kvēlais atsitiens pret viņa krūtīm! — un atkal viņš savās rokās jūt augumu, par kuru sapņojis kā nemaņā. Raudas apklust, visa viņa būtne izgaist nedzirdētā paroksismā, un slaido, apa|o stāvu viņš sažņaudz ar tādu spēku, ka svešās mēmās lūpas izdveš vaidu. Un, juzdams, ka tā vaid no viņa spēka, viņš pirmo reizi apzinās, ka ir viņas kungs, nevis viņas omas upuris, kā bija vakar, aizvakar. Viņam uznāk dziņa mocīt viņu to moku dēļ, ko viņš izcieta simts stundas, sodīt viņu spītības un nicinošo vārdu dēļ, ko tā teica šovakar, citiem dzirdot, sodīt par visu viņas dzīves melīgo spēli. Viņa versmīgā milestiba nešķirami sajaucas ar naidu, un viņa skaujas drīzāk līdzīgas cīņai nekā glāstam. Gleznos kaulus viņš sažņaudz tik stipri, ka viss viņas smagi elsājošais augums trīcot vijas un raustās, un tad viņš kļauj to pie sevis ar tādu spēku, ka viņa nevar pakustēties, bet tikai dobji kunkst, — viņš nezina, no kaislības vai sāpēm. Bet no viņas lūpām tas nevar izvilt ne vārda. Kad tas iezīžas viņas lūpās, lai nomāktu dobjo kunkstienu, viņš jūt tur valgu siltumu, asinis, kas sūcas lielām lāsēm — tik stipri viņa zobiem iekodusies savās lūpās. Un viņš turpina to mocīt, līdz pēkšņi jūt, ka spēki viņam zūd un viņa miesā sāk bangot karsts baudkāres vilnis, — tad viņi abi smagi elso, krūtis pie krūtīm. Nakti apspīd uguņi, zvaigznes dzirkst viņa acīs, viss top neskaidrs, domas jūk, un visam pāri paceļas tikai viens vārds: Margo. Dobji, no pašām dvēseles dzīlēm, liesmainā brāzmā beidzot viņš izdveš šo vārdu — visu — gaviles un izmisumu, kaislību, naidu, dusmas un mīlestību reizē, vienīgo kliedzienu, kurā iežņaugtas triju dienu mokas: «Margo! Margo!» Sai vārdā viņam skan visa pasaules mūzika.

Pēkšņi viņa nodreb kā no sitiena. Un sastingst skauju neprāts. Skarbi un neganti viņa to atgrūž, raudas aizžņaudz tai rīkli, un atkal uguns sveļ viņas kustības, bet tikai lai izrautos un bēgtu kā no riebīga pieskāriena. Izbrīnā viņš cenšas to turēt, bet viņa cīnās, — un, pieliecies pie viņas sejas, tas redz, ka uz vaigiem trīc dusmu asaras, un viņas vijīgais augums lokās kā čūska. Te pēkšņi ar strauju grūdienu viņa atvaira to un nozūd. Viņas baltais ģērbs pazib koku biezoknī un iegrimst tumsā.

Un atkal viņš ir viens, izbiedēts un satriekts, kā pirmo reizi, kad siltums un kaislība ar joni izrāvās no viņa skaujām. Viņa acīs zvaigžņu mirdzumu slēpj valgme, asinis saplūst pierē ar tādu joni, ka kaisās dzirkstis. Kas ar viņu notiks? Tvarstīdamies viņš laužas cauri koku pudurim dziļāk dārzā, kur — viņš to zina — šalc maza strūklaka, un savas rokas gremdē strūklas ūdens glāstošā vēsumā, baltā, sudrabainā ūdenī, kas klusi čurkst un burbu|o un burvīgi zaigo no mākoņiem lēni izlīdušā mēness gaismā. Jo vairāk zēna acis noskaidrojas, jo stiprāk viņu satver dīvainas smeldzošas skumjas, it kā siltas vēsmas tās būtu nopūtušas no koku galotnēm. Karstas asaras sāk šalkot viņa krūtīs, un tagad stiprāk un skaidrāk nekā drudžaino skauju mirkļos viņš jūt, cik liela viņa mīlestība pret Margo. Viss, kas bijis līdz šim — reibums, kairās trīsas, iegūšanas drudzis, dusmas par nesniedzamo noslēpumu —, viss pēkšņi izgaisis, un viņu auklē mīlestība, saldkairi sāpīga, gandrīz brīva no iegūšanas dziņas un tomēr varena.

Kādēļ viņš mocīja to? Vai tad šais trijās naktīs viņa nedeva tam neminami daudz, vai viņa dzīve no pelēkā mijkrēšļa pēkšņi nepacēlās dzirkstošas, bīstamas gaismas joslā, kopš viņa tam iemācīja mīlestības maigumu un neprātu? Un viņa atstāja to asarās un dusmās! Viņā mostas neatvairāma lēnprātīga tieksme samierināties, teikt mīļus, mierīgus vārdus, tieksme klusi turēt to savās skaujās un teikt, cik viņš tai pateicīgs. Jā, viņš ies pie tās pazemīgi un teiks, cik tīra viņa mīlestība, ka nekad vairs tas nesauks viņas vārdu un neteiks aizliegtus jautājumus.

Sidrabaini burbuļo ūdens, un tas atceras viņas asaras. Tagad viņa droši vien ir viena savā istabā, tas domā, un viņu dzird tikai čukstošā nakts, kas dzird visus, bet mierinājumu nedod nevienam. Apziņa, ka viņš ir reizē tāls

tai un tuvs, ka viņam nav ļauts redzēt pat ne viņas matu spulgu, dzirdēt viņas balss kluso skaņu un ka tomēr viņi ir neatvairāmi saistīti, viņa krūtis vieš skaudras sāpes.

Un tieksme būt viņas tuvumā top nepārvarama, — kaut viņam būtu jāguļ pie viņas durvīm kā sunim vai jāstāv pie viņas loga kā ubagam.

Bikli iznācis no koku biezokņa, viņš redz, ka viņas logā pirmā stāvā deg vēl gaisma. Tā ir nespodra gaisma, un tās dzeltenais mirdzums tikko apspīd lielās kļavas zarus, kuri drīz kā rokas stiepjas un klaudzina pie loga, drīz liecas atpakaļ no vēja pūsmas, bet pats koks liekas kā tumšs milzu sargs pie mazā, gaišā loga. Domas, ka Margo ir nomodā aiz šīm apgaismotām rūtīm, ka tā varbūt vēl raud un domā par viņu, zēnu tik ļoti uztrauc, ka viņam jāpiespiežas pie koka, lai nekristu nemaņā.

Kā apburts viņš nenovērš acis. Tumsā redzams, ka baltie aizkari līgojas, nemierīgi spēlēdamies vējā, drīz laistīdamies tumšā zeltā no lampas dzeltenās gaismas, drīz sudrabodami, kad vēsma tos iešūpo cauri apaļām lapām iespidošā mēness gaismas vārsmā. Un uz iekšu atvērtā rūts atspīd šo gaismas un ēnu spēli kā refleksu mežģīnes. Kā drudzī trīcošam zēnam, kas kaistošām acīm no tumsas raugās uz apgaismoto logu, liekas, ka viss notikušais tumšiem burtiem uzrakstīts uz gaišas plāksnes.

Enu rotaļa, sudrabainā vizma, kas liegā dūmakā ietin gaišo apkārtni, visas šīs ātri gaistošās izjūtas viņa fantāzijā izaug par satriecošiem tēliem. Viņš redz, ka viņa,

Margo, slaida un skaista, klaidā palaistiem matiem — ak, šie neprātīgie zeltainie mati! —, ar tikpat satrauktām asinīm kā viņam, staigā savā istabā, trīc kaislībā, raud dusmās. It kā caur stiklu viņš redz caur augstām sie- <

nām katru viņas kustību, viņš redz, kā tā paceļ rokas, kā iekrīt krēslā un mēmām, izmisuma pilnām acīm raugās baltās, zvaigžņotās debesīs. Un, kad uz mirkli logā atspid gaisma, viņam pat liekas, ka tas pazīst viņas seju; viņš redz, ka tā trīcot noliecas, lai paskatītos, vai snaudošā parkā nav viņš. Viņam uznāk traka dziņa, un viņš gan klusi, bet aicinoši sauc viņas vārdu: «Margo! …

Margo!»

Vai nepazibēja viegla, balta ēna kā plīvurs? Viņam liekas, ka viņš skaidri to redzējis. Viņš ieklausās, bet nav dzirdams nekas. Aiz viņa šalc miegā grimušo koku vieglā elpa un zāles zīdainie čauksti no klusā vēja — silts vilnis, kas atšalc un sastingst tālumā. Mierīgi elpo nakts,

2 365 1 7 / \

\r,-

un mēms veras logs kā sudraba rāmis ap satumsušu gleznu. Vai viņa to dzirdēja? Vai viņa vairs negrib to dzirdēt?

Sī gaismas plandīšanās ap logu mulsina tam prātu. Sirds dauzās pret krūtīm, kas piespiedušās pie koka, un liekas, ka no brāzmīgās kaislības trīc koka miza. Viņš zina tikai to, ka viņam tūdaļ tā jāredz un jārunā ar viņu, un jāsauc viņa tik skaļi, lai saskrien visi ļaudis, uztraukti no miega. Viņš jūt, ka tagad kam jānotiek, vislielākais neprāts viņam liekas ilgojams, — un viss ir viegls un iespējams, kā sapnī. Kad viņa skatiens vēlreiz vēršas augšup pie loga, viņš pēkšņi ierauga nolīkušā koka izstiepto zaru kā ceļa rādītāju, — un roka jau aptver stumbru. Gluži neviļus viņam viss ir skaidrs: viņam jārāpjas augšā — stumbrs ir plats, bet mīksts un vijīgs — un augšā jāuzsauc; no turienes tikai solis līdz viņas logam. Tur, viņas tuvumā, tas varēs parunāt ar viņu un zemē nekāps, līdz viņa tam piedos. Viņš nedomā vairs ne mirkli, juzdams tikai vilinošo gaismu logā un koku, kas grib viņu turēt. Daži strauji aptvērieni, palēciens, — un viņa rokas jau pieķērušās pie zara un enerģiski velk līdzi visu augumu. Te viņš jau pašā augšā, un zem viņa dīvaini līgojas koka lapotne. Ik sīkākā lapiņa čab no vieglās trīsas, un izstieptais zars tuvāk pieliecas pie loga, it kā gribēdams brīdināt viņu, kas nenojauš nekā. Zens jau redz istabas baltos griestus un istabas vidū zelta gaismas apli, ko uz grīdas met lampa. Uztraukumā viņš dreb, zinādams, ka nākamā mirklī jau ieraudzīs viņu, raudošu vai klusi skumstošu, bet varbūt viņa rādīs kailu savu kairo miesu. Rokas viņam gurst, bet viņš sažņaudz tās ciešāk. Viņš lēni lien pa zaru, kas pieliecies pie viņas loga, ceļi mazliet asiņo, rokas saskrāpētas, bet viņš lien vēl tālāk, un viņu gandrīz jau apspīd gaisma, kas krīt no loga. Liels zars vēl aizslēpj tēlu, uz kuru viņš tik kaislīgi tiecas. Kad viņš paceļ roku, lai zaru atstumtu, un gaismas stars jau krīt uz viņu, kad drebot viņš pieliecas, — viņa ķermenis pēkšņi sāk slīdēt, viņš zaudē līdzsvaru un griezdamies krīt lejā.

Nodun dobjš, viegls sitiens pret mauru, it kā zemē būtu nokritis smags auglis. No augšas nemierīgi ielūkodamās tumsā, logā parādās figūra, bet tumsa ir nekustīga un rāma kā dīķa līmenis, kas aprijis slīcēju. Augšā gaisma_ izdziest, un dārzs atkal iegrimst dzidrā, nedrošā mijkrēslī.

Pēc dažām minūtēm nokritušais attopas. Viņa skatiens izbrīnā vērsts augšup, no kurienes viņā raugās bālās,

saltās debesis ar dažām mirgojošām zvaigznītēm. Pēkšņi viņš labajā kājā sajūt smeldzošas sāpes, kas viņam liek iekliegties, tiklīdz viņš pakustas. Viņš tūdaļ saprot, kas ar viņu noticis. Viņš zina arī, ka viņam nav jāpaliek pie Margo loga, nav jālūdz palīdzība, nav jāsauc, nav jākustas tā, ka citi dzird. No pieres lāso asinis, viņš droši vien krizdams sasities pret akmeni vai koku; ar roku viņš noslauka asinis, lai tās netek acīs. Uz kreisiem sāniem nogūlies un rokām ieracies zemē, viņš cenšas lēni virzīties uz priekšu. Ikreiz, kad viņš pieskaras salauztajai kājai vai to satricina, viņš sajūt tik asas sāpes, ka baidās atkal zaudēt samaņu, tomēr lēni lien tālāk. Pusstunda aizritējusi, kamēr viņš aizlīdis līdz kāpnēm. Rokas viņam tirpst, salti sviedri birst no pieres un sajaucas ar lāsojošām lipīgām asinīm. Vēl jāpārvar pēdējā, lielākā grūtība: kāpnes. Viņš kāpj lēni, izciezdams neticamas mokas. Kad jau augšā viņš drebošām rokām pieķeras pie margām, viņam aizraujas elpa. Viņš aizvelkas vēl dažus soļus līdz salona durvīm, no kurienes atskan balsis un redzama gaisma. Viņš nospiež rokturi, durvis atveras, un kā iemests akmens viņš ieveļas apgaismotā istabā.

Izskats viņam droši vien briesmīgs — asinis līst no sejas, kas notriepta ar zemi, — kad viņš kā kamols nokrīt uz grīdas, jo visi vīrieši pēkšņi pietrūkstas, krēsli norīb, visi steidzas viņam palīgā. Viņu uzmanīgi nogulda dīvānā. Viņš vēl ko nesakarīgi stāsta, ka nokritis no kāpnēm, kad gribējis iziet parkā, te pēkšņi tumšs auts aizklāj tam acis, viņš zaudē samaņu un neatceras vairs nekā.

Tiek apseglots zirgs un sūtīts uz tuvāko miestiņu pēc ārsta. Kā rēgs atdzīvojas sabiedētā pils. Koridoros kā jāņtārpiņi trīc iedegtās ugunis, balsis čukstas un jautā pa puspavērtām durvīm, saskrej kalpi, iztrūcināti un apmiegojušies, un beidzot zēnu bez samaņas ienes viņa istabā.

2*

Ārsts konstatē kājas lūzumu un visus mierina, ka bīstama nekā nav. Bet cietušajam ilgi būs jāguļ nekustīgi, ar pārsietu kāju. Kad to pasaka zēnam, viņš vārgi pasmaida. Nav liela nelaime! Jo ir tik patīkami ilgi gulēt vienam, bez trokšņa un bez ļaudīm, augstā, gaišā istabā, kur ielūkojas koku zari, — kad gribas sapņot par to, kas mīļa. Tik saldi ir mierā atkal visu pārdomāt, sapņot par savu vienīgo, būt brīvam no visiem pienākumiem, būt vienatnē ar sapņu radītiem tēliem, kas apstāj no visām

19

pusēm, tiklīdz aizveras acis. Varbūt mīlestībai nav zināmi burvīgāki mirk|i kā šie bālie mijkrēšļa sapņi.

Pirmās dienās sāpes vēl ļoti lielas. Bet tās sajaucas ar dīvainu baudu. Domas, ka šīs sāpes viņš cieš Margo, savas mīļās, dēļ, zēna sirdī vieš dziļas, romantiskas apmierinājuma jūtas. Viņam liekas, ka viņš būtu gribējis, lai visu seju tam šķeļ asiņaina rēta, lai viņš varētu to nēsāt klaji, kā bruņinieks nēsā savas dāmas krāsas, un vēl skaistāk būtu neatmosties nemaz un palikt satriektam pie viņas loga. Viņš jau sapņo, ka no rīta viņu atmodina balsis, kas trokšņo un sasaucas pie viņas loga, ka viņa ziņkārībā izliecas un redz to satriektu viņas dēļ. Un viņš redz, ka tā pakrīt, spalgi iekliegdamās. Sis spalgais kliedziens skan tam ausīs, tas redz viņas izmisumu, viņas skumjas. Tas redz, ka visu savu salauzto mūžu viņa vairs nenoģērbj melnās drēbes, ka tā staigā dziļās sērās un viņas lūpas trīc, kad ļaudis jautā par viņas bēdām.

Tā viņš sapņo augas dienas, sākumā tumsā, tad vaļā acīm, nešķirdamies no svētlaimīgām atmiņām par dārgo tēlu. Ne spilgtā gaisma, ne skaļais troksnis nevar kavēt, lai viņas tēls, gar sienām slīdēdams kā viegla ēna, tuvotos viņam, lai viņas balsi tas dzirdētu lāsēs, kas pil no koku lapām, smilšu čirkstoņā spožās saules staros. Ilgas stundas viņš tā tērzē ar Margo vai iedomājas sevi kopā ar viņu brīnišķīgos ceļojumos. Lāgiem viņš pamostas kā prātu zaudējis: vai tiešām tā sēros par viņu? Vai tā vispār viņu atcerēsies?

Protams, viņa dažreiz nāk pie slimnieka sērst. Bieži, kad domās tas tērzē ar viņu un redz viņas gaišo tēlu, durvis atveras un viņa ienāk, stalta un skaista, bet nemaz nav līdzīga tam tēlam, ko radījis viņš. Viņa nav maiga un mīļa, viņa nenoliecas uztraukta, lai skūpstītu tam pieri, kā to dara viņa sapņu Margo, viņa tikai piesēstas blakus viņa krēslam, pavaicā, kā viņam klājas, vai viņam nesāp, un pastāsta kādu nieku. Viņas klātbūtne to vienmēr tik saldi baida un mulsina, ka tas neiedrošinās viņu uzlūkot; bieži viņš aizver plakstiņus, lai labāk dzirdētu viņas balsi, lai dziļāk izjustu viņas vārdu skaņas, to dīvaino mūziku, kas vēlāk ilgi viņu aijā. Viņš atbild tai lēni, jo viņam pārāk mīļa ir klusēšana, kad tas dzird tikai viņas elpu un dziļāk jūt, ka ir viens ar viņu istabā, pasaules visumā. Un, kad viņa pieceļas un iet pie durvīm, viņš, nevērodams savas sāpes, velkas līdzi, lai vēlreiz sevī ietvertu katru viņas auguma līniju, vēlreiz to apskautu dzīvu, iekams ta atkal iegrims viņa sapņu neskaidrajā pasaulē.

Margo nāk pie viņa katru dienu. Bet vai nenāk arī Kitija un Elizabete, mazā Elizabete, kas viņu uzlūko tik izbai|u pilnām, lēnprātīgām acīm un zūdīdamās jautā, vai viņam nav jau labāk? Vai katru dienu viņu neapciemo viņa māsa un citas dāmas, vai tās visas nav tikpat sirsnīgas pret viņu? Tās visas sēd pie viņa un stāsta dažādus notikumus. Tās sēd pat pārāk ilgi, un viņu klātbūtne gaina viņa sapņus, modina viņa sapņu miglā tīto apziņu un viņa domas pievērš vienaldzīgām sarunām un muļķīgām frāzēm. Viņš gribētu, lai pie viņa nenāk neviens, lai nāk tikai Margo, un tikai uz stundu, uz dažiem mirkļiem, bet tad lai viņš paliek viens, lai netraucēts sapņotu par viņu, klusi, līksmi, it ka šūpodamies vieglos viļņos, ar iekšup vērstu skatienu uz savas mīlestības mīļiem tēliem.

Tādēļ bieži, dzirdot kādu roku nospiežam durvju kloķi, viņš aizver acis un izliekas aizmidzis. Tad ciemiņi uz pirkstgaliem aiziet; viņš dzird, ka lēni aizveras durvis, un zina, ka atkal var ļauties sapņu saldajai plūsmai, kas viņu aiznes burvju tālēs.

Reiz notika, ka Margo pie viņa atnāca uz īsu brīdi, bet savos matos atnesa visu dārza aromātu, ziedošo jasmīnu skurbinošo smaržu un augusta saules zaigu savās acīs. Viņš zināja, ka šodien tā vairs neatnāks. Visa ilgā, gaišā diena viņam aizlīgos saldos sapņos, jo neviens vairs nenāks viņu traucēt: visi izjājuši. Un, kad durvis pēkšņi pakustējās, viņš aizvēra acis un izlikās aizmidzis. Bet ienācēja — viņš skaidri to dzird klusumā — neiet prom, tā klusi aizver durvis, lai viņu nenjodinatu. Vērīgi, tikko pieskardamās grīdai, tā tuvojas viņam. Viņš dzird, kā liegi čaukst ģērbs, kad tā piesēstas pie viņa gultas. Un caur aizvērtiem plakstiņiem viņš jūt, cik karsts ir viņas skatiens, kas glāsta tam seju.

Viņa sirds pukst nemierīgi. Vai tiešām Margo? Jā, tā ir viņa, viņš to jūt. Cik salda, satraucoša, noslēpumaina bauda: neatvērt acis un just viņas tuvumu! Ko viņa darīs? Mirk|i viņam liekas kā mūžība. Tā nenovērš acis no viņa, ieklausās viņa elpā. Kā elektriska strāva izšalc viņa dzīslās no baigās un reibinošās sajūtas — ak, ļauties viņas skatieniem un zināt: ja viņš atvērs acis, viņa skatiens kā zīda šķidrautā maigi apņems Margo izbaiļu pilno seju. Bet viņš nekustas, aiztur elpu, kas joņiem izlaužas no sažņaugtām krūtīm, un viņš gaida, gaida…

Bet nekas nenotiek. Viņam tikai liekas, ka tā noliekusies pār viņu un ka pavisam tuvu pie savas sejas viņš jūt valgo, maigo, viņam tik labi pazīstamo lūpu aromātu. Tā noliek roku uz viņa gultas, un viņa miesā izlīst karsts asiņu vilnis. Virs gultas segas tā glāsta viņa roku, mierīgi un liegi. Magnētiski tas jūt viņas glāstu, un asinis kūsā drīz paisumā, drīz bēguma. Burvīga ir šī maiguma sajūta, reibinoša un uztraucoša.

Lēni, gandrīz ritmiski viņas roka aizvien vēl glāsta viņu. Acis piemiedzis, viņš paver plakstiņus. Sākuma viņa acu priekšā griežas tikai sarkani gredzeni, nemierīgas gaismas mākonis, tad viņš jau izšķir tumšām lāsēm apbārstītu segu, kas to klāj, un kā iztālēm nākošu glāstošu roku. Neskaidri viņš tumsā skata šauru, baltu vārsmu, kas drīz parādās kā gaišs mākonis, drīz atkal izgaist. Aizvien platākas viņš atver acis. Nu viņš jau skaidri saskata pirkstus, baltus, vizošus, kā porcelāns. Liegi, glezni izliekdamies, tie kustas lēni un liegi, kā spēlēdamies, bet pilni iekšējas dzīvības. Kā taustekļi tie izstiepjas un atvelkas, un tas sajūt viņas roku kā ko dzīvu, kā kaķi, kas pieglaudies pie drēbēm, mazu, baltu kaķēnu, kas ievilcis nagus un pieglauzdamies klusi maļ savas dzirnaviņas. Viņš nemaz nebūtu brīnījies, ja kaķēna acis pēkšņi iedzirkstītos. Un tiešām: vai šie baltie pieskārieni neliekas kā dzirkstošs skatiens? Nē, tas tikai metāla spožums, zelta mirdzums. Bet, kad roka pavirzās uz priekšu, viņš skaidri redz medaljonu, kas nokarājas no sprādzes, noslēpumaino, nodevīgo medaljonu, nelielo astoņstūraino medaljonu. Tā ir Margo roka, kas viņu maigi glāsta, un viņam uznāk dziņa pvām lūpām pieplakt pie šīs gleznās, baltās kailās rokas, kurā nav gredzenu. Pēkšņi tas jūt viņas elpu, jūt, ka tā tuvina viņam savu seju, un viņš vairs nevar aizvērt plakstiņus; laimīgs, starojošs, viņš atver acis un raugās pār viņu noliektajā sejā, kas iekaist tvīksmē un izbailēs metas atpakaļ. Un, kad noliektās sejas ēna izgaist un noskaidrojas satrauktie vaibsti, viņš pazīst Elizabeti — kā belziens satriec viņa locekļus —, Margo māsu, jauno, dīvaino Elizabeti. Vai tas naV’sapnis? Nē, viņš raugās sārti pietvīkušajā sejā, bikli mulstošās acīs. Nav šaubu, tā ir Elizabete. Briesmīgā kļūda pēkšņi viņam skaidra, tas kāri uzlūko viņas roku: jā, viņai ir medaljons.

Acīs viņam griežas gredzeni. Tāpat kā toreiz, viņš jūt, ka krīt nemaņā, bet viņš sakož zobus, viņš negrib zaudēt apziņu. Kā zibens viss aizšaujas viņam gar acīm, ietverts viena mirkļa robežās: Margo izbrīns un augstprātība, Elizabetes smaids, viņas dīvainais skatiens, kas viņu skāra kā mēma roka, — nē, nē, kļūda nav iespējama.

Viņā uzliesmo pēdējā neskaidrā cerība. Viņš raugās uz medaljonu: varbūt Margo to viņai atdāvājusi šodien vai vakar, vai todien.

Elizabete jau sāk ar viņu runāt. Šīs drudžainās domas droši vien tik ļoti pārvērtušas viņa vaibstus, ka viņa nemierīgi jautā: «Vai tev ļoti sāp?»

«Cik līdzīgas viņu balsis,» viņš domā un mehāniski atbild: «Jā, jā … ak, nē… es jūtos ļoti labi.»

Atkal klusums. Kā karsts vilnis atkal atgriežas viņa domas. Varbūt Margo viņai to tikai iedevusi. Viņš zina, ka tas nav ticams, bet viņam jājautā:

«Kas tas tev par medaljonu?»

«Tā ir kādas Amerikas republikas nauda, es pat nezinu, kādas republikas. To mums reiz atveda tēvocis Roberts.»

«Mums?»

Viņš aiztur elpu. Tūdaļ viņai jāsaka.

«Man un Margo. Kitija to negrib. Nezinu, kādēļ.»

Viņš jūt, ka valgme aizmiglo tam acis. Viņš noliec galvu sāņus, lai Elizabete neredzētu asaras, kas — viņš to jūt — trīc viņa skropstās. Viņš nevar tās valdīt, un tās jau lēni birst gar kaklu. Viņš būtu ko teicis, bet baidās, ka raudu elsās balss drebēs. Abi klusē, nemierīgi vērodami viens otru. Tad Elizabete pieceļas. «Es iešu, Bobi. Veseļojies drīzāk.» Viņš aizver acis, un durvis klusi čīkst.

Kā izbiedēts dūju bars šaudās viņa domas. Tikai tagad viņš saprot visas pārpratuma briesmas. Viņu satver kauns un dusmas par savu muļķību, bet līdz ar to ari neprātīgas sāpes. Viņš zina, ka Margo zaudējis uz visu mūžu, bet jūt, ka tā viņam mīļa, varbūt tagad vēl mīļāka, viņš mīl to skumji, bez cerībām. Bet Elizabete — viņš it kā dusmās gaina viņas tēlu —, viņas pazemība un tagad viņas kaislības apslāpētā uguns nevar dot viņam to, cik viens Margo smaids vai rokas pieskāriens. Ja toreiz viņam būtu parādījusies Elizabete, tas būtu iemīlējies viņā. Tad viņš vēl bija bērns savās dziņās, bet tagad Margo vārds tūkstots sapņos izdedzinājis viņa dvēseli, un viņam nav spēka to izdzēst no savas dzīves.

Viņš jūt, ka acis viņam tumst, un neatlaidīgas domas lēni izlīst asarās. Velti viņš ilgās vientulīgās stundās cenšas uzburt Margo tēlu kā savas slimības pirmajās dienās: kā ēna šo tēlu nomāc Elizabete ar savām kaislībā tvīkstošām acīm, un tad viss sajūk, un mokās viņam jāatceras, kā tas viss noticis no paša sākuma. Viņam kauns, domājot, kā viņš stāvēja pie Margo loga un viņu sauca, un viņam sirdī mostas žēlums pret kluso gaišmati Elizabeti, kurai viņš nav veltījis ne vārda, ne skatiena šais dienās, kad viņa pateicībai būtu vajadzējis iedegties spožā liesmā.

Citu rītu Margo ieiet pie viņa uz īsu mirkli. Viņas tuvumā tas sāk trīcēt un neiedrošinās ielūkoties tai acīs. I<o viņa tam saka? Viņš tikko to dzird, briesmīga duna deniņos ir skaļāka par viņas balsi. Tikai tad, kad tā aiziet, viņš atkal kāriem skatieniem apņem visu viņas tēlu. Viņš jūt: nekad nav mīlējis to vēl kaislīgāk.

Pēcpusdienā ienāk Elizabete. Viņas rokās, kad dažreiz tā viņu glāsta, jūtama savāda intimitāte, bet viņas balss ir klusa, mazliet dobja. Dairi un bikli viņa runā par vienaldzīgām lietām, it kā baidīdamās nodot, runājot par sevi vai viņu. Viņš pats skaidri nezina, ko jūt pret viņu. Dažreiz žēlumu, citreiz atzinību par viņas mīlestību, bet pateikt viņai nevar nekā. Viņš gandrīz neiedrošinās to uzlūkot, bīdamies tai melot.

Katru dienu viņa tagad nāk un paliek ilgi. Liekas, ka neziņa izgaisusi, kopš viņus ietinis noslēpums. Bet viņa nekad neiedrošinās runāt par tām stundām, kas bija parka tumsā.

Reiz Elizabete sēd pie viņa gultas. Ārā spoža saule, uz sienām trīc zaļš atspīdums no līgojošām koku galotnēm. Tādos brīžos viņas mati liekas ugunīgi, kā degoši mākoņi, viņas āda liekas bāla un dzidra un visa viņas miesa caurspīdīga un viegla. No spilvena, uz kuru krīt ēna, viņš savā tuvumā redz viņas smaidošo seju, bet tā viņam liekas tik tāla, jo to apspīd gaisma, kas viņu neaizsniedz. Un, kad tā noliecas pie viņa, tā ka acis liekas dziļākas un tiecas uz iekšu kā tumšas spirāles, kad viņa noliecas, viņa roka aptver tās augumu, pieliec pie sevis viņas galvu un skūpsta viņas smalkās, valgās lūpas. Viņa trīc, bet nepretojas un tikai skumīgi glāsta viņa matus. Tad, dziļi nopūzdamās, ar maigu grūtsirdību balsī saka:

«Tu jau mīli tikai Margo.» Viņu līdz sirds dziļumiem satrauc šī atsacīšanās, šis klusais, nevarīgais izmisums un līdz dvēseles dziļumiem šis vārds, kas viņu sabango.

Viņš neiedrošinās melot šai brīdī. Viņš klusē.

Viņa vēlreiz klusi skūpsta tam lūpas, gandrīz kā māsa, un, neteikusi ne vārda, aiziet.

Tā bija vienīgā reize, kad viņi runāja par to. Pēc dažām dienām atspirdzēju izved dārzā, kur jau pirmās dzeltenās lapas cita citu trenkā pa taciņu un agri satumstošais vakars atvēdina rudens sēras. Vēl dažas dienas, un viņš ar pūlēm jau staigā viens un pēdējo reizi šai gada pastaigājas savijušos koku pavēnī, un vēja šūpotie koki šalc tagad skaļāk, drūmāk nekā toreiz, šais trijās siltās vasaras naktīs. Sērodams zēns iet turp, uz viņu vietu.

Viņam liekas, ka tur uzcelta neredzama tumša siena, aiz kuras, tumsā grimusi, māj viņa bērnība, bet priekšā izplešas jauna pasaule — bīstama un sveša.

Vakarā viņš ardievojas no visiem, vēlreiz vērīgi ielūkojas Margo sejā, lai atcerētos to visu mūžu, nemiera traukts, sniedz roku Elizabetei, kura to spiež silti un cieši, pavirši uzlūko Kitiju, draugus, savu māsu, — viņa dvēsele tik pārpilna šīs sajūtas, ka viņš mīl vienu, bet viņu mīl cita. Viņš ir ļoti bāls, un sejā dīvaini jauns, skarbs vaibsts, kas viņu jau atšķir no bērna. Pirmo reizi viņam ir vīrieša izskats.

Un tomēr, kad zirgi sāk cilāt kājas un viņš redz, ka Margo vienaldzīgi pagriezusies, lai kāptu augšā, un ka Elizabetei acīs pēkšņi atspulgo valgs zaigums un viņa turas pie margām, viņš tik dziļi un pilnīgi izjūt visu, kas pārdzīvots, ka neturami ļaujas asaram kā bērns.

Aizvien tālāka paliek pils, aizvien mazāks putekļu mā- l

koņos, ko saceļ ekipāža, liekas parks, aizvien tālāk aizklīst peizāža, un viss pārdzīvotais jau pagātnē, un paliek tikai mācošas atmiņas. Pēc divu stundu brauciena viņš ir tuvākā piestātnē, bet citu rītu Londonā.

Aizrit daži gadi, un viņš nav vairs zēns. Bet pirmais pārdzīvojums viņā vēl tik dzīvs, ka izlīdzināties nevarēs nekad. Margo un Elizabete abas apprecējušās, bet viņš negrib tās satikt, jo atmiņas par viņām stundām uzmācas lāgiem ar tik nevairāmu spēku, ka visa turpmākā dzīve viņam liekas tikai sapnis un rēgs salīdzinājumā ar šo atmiņu īstenību. Viņš kļuvis viens no tiem cilvēkiem, kuriem jau aizvērti ceļi uz mīlestību un sievieti. Reiz tik pilnīgi izbaudījis tās abas, jo viņš ir mīlējis un bijis mī-

lēts, viņš ilgās nemeklēs vairs to, kas reiz jau bija viņa trīcošās, biklās rokās. Viņš izceļoja daudzas zemes, — viens no tiem korektiem, klusiem angļiem, kurus daudzi šķiet bezjūtīgus, jo viņi ir tik nerunīgi un viņu skatiens tik vienaldzīgi slīd pa sieviešu sejām un viņu Smaidiem. Kam gan varētu prātā nākt, ka tēli, pie kuriem mūžam saistīts viņu skatiens, slēpti viņu dvēseles dzīlēs, pašās asinīs, tēli, kas vienmēr deg viņu acu priekšā kā nedziestošā lampiņa svētās madonnas vaiga priekšā.

Bet nu es jau zinu, kur radies šis stāsts. Grāmatā, ko es pēcpusdienā lasīju, bija ielikta pastkartīte, ko draugs man bija atsūtījis no Kanādas. Tas ir jauns anglis, ar ko es iepazinos kādā ceļojumā. Bieži, ilgus vakarus, es tērzēju ar viņu, un viņa runās noslēpumaini, kā tālas statujas, dažreiz atdzīvojās atmiņas par divām sievietēm, kas uz mūžu saistītas ar kādu momentu viņa jaunībā. Sen, ļoti sen es runāju ar viņu, un esmu jau aizmirsis visas mūsu bijušās sarunas. Bet šodien man pienāca pastkarte, atkal atdzima šīs atmiņas, sajaukdamās ar dažādiem personīgiem pārdzīvojumiem, un man likās, ka es viņa dzīves stāstu esmu izlasījis šai grāmatā, kas izslīdēja no manām rokain, vai ari — ka biju redzējis sapnī…

Bet cik pēkšņi satumsa istaba, un cik tāla tu man šķieti šai dziļajā tumsā! Es redzu tikai liegu, gaišu zaigu tur, kur jūtu tavu seju, un nezinu, vai tu smaidi vai skumsti. Vai tu smaidi par to, ka es izdomāju dīvainus stāstus no tādu cilvēku dzīves, kurus gandrīz nepazīstu, sapņos redzu viņu likteni, ko mierīgi atdodu atpakaļ viņu dzīvei? Vai tu skumsti par zēnu, kas aizgāja garām mīlestībai un vienā stundā uz visu mūžu pazaudēja šī saldā sapņa apsolīto zemi? Redzi, es negribu, lai šis stāsts būtu skumīgs un drūms, es tikai gribēju tev stāstīt par zēnu, ko pēkšņi pārsteidza mīlestība, viņa paša un sveša mīlestība. Bet stāsti, ko stāsta sirmajā stundā, vienmēr aizvirzās pa vieglo skumju taku. Mijkrēslis izpleš savu šķidrautu pār tiem, vakara skumjas pār tiem klāj bezzvaigžņu debesis, tumsa ielien viņu asinīs, un visi gaišie un spilgtie vārdi tur skan tik dobji un smagi, it kā tie nāktu no mūsu dzīves slēptākām dzīlēm.

Jūtu mulsums

(Slepenpadomnieka R. fon D. privātās piezīmes)

Jūs to esat labi domājuši, fakultātes audzēkņi un kolēģi: te gu| svinīgi pasniegtais un dārgi iesietais svētku izdevuma pirmais eksemplārs, ko filologi man veltījuši manā sešdesmitajā dzimšanas dienā un trīsdesmit gadu akadēmiķa darba jubilejā. Tas ir kļuvis par īstu biogrāfiju, netrūkst ne mazākā rakstiņa, ne svētku runas, ne niecīgākās recenzijas kādā zinātniskā gadagrāmatā, ko bibliogrāfiskā uzcītība nebūtu atrāvusi arhīva kapam. Viss mans tapšanas process līdz pašreizējam brīdim ir uzcelts spodri skaidrs, pakāpi pa pakāpei, kā labi noslaucītas kāpnes. Es tiešām būtu nepateicīgs, ja negribētu priecāties par šo aizkustinošo pamatīgumu. Viss, ko pats domāju pārdzīvotu un zudušu, atgriežas šai ainā, sakārtots un vienots. Nē, nedrīkstu noliegt, ka es, vecs vīrs, aplūkoju šīs lapas ar tādu pašu lepnumu kā kādreiz skolnieks liecību, kurā skolotāji pirmo reizi atzīst viņa spējas un cenšanos pēc zinātnes.

Bet man tomēr bija jāsmaida, kad izšķirstīju divsimt uzcītīgās lappuses un labi apskatīju savu garīgo attēlu. Vai tiešām tā bija mana dzīve, vai tiešām tā no pirmā brīža līdz šai dienai pacēlās tik patīkamos mērķpilnos lokos, kā biogrāfs šeit uz papīra tos bija savirknējis? Man klājās tāpat kā tad, kad pirmo reizi skaņuplatē dzirdēju savu balsi, — es to sākumā nemaz nepazinu. Tā bija gan mana balss, bet tikai tāda, kādu to uztver citi, un nevis tā, ko it kā dzirdu sevī, savās asinīs. Visu mūžu pieradis cilvēkus attēlot pēc viņu darbiem un izskaidrot viņu garīgās pasaules secības, es taisni pats no sava piedzīvojuma atkal atzinu, cik neizprotams ir katra likteņa īstais būtības kodols, tā plastiskā šūna, no kuras plaukst visa veģetācija. Mēs piedzīvojam miriādēm mirkļu, un tomēr tikai viens, viens vienīgais, saviļņo visu mūsu iekšējo pasauli, tas mirklis (Stendāls to aprakstījis), kad musu iekšējie pārdzīvojumi strauji kristalizējas. Sis burvīgais mirklis līdzīgi dzemdību brīdim arī slēpts mūsu sīkajā ķermenī un nav ne redzams, ne jūtams, ne sataustāms. Nekāda gara algebra to nespēj atrisināt, nekāda nojautu alķīmija uzminēt, un to reti atklāj paša sajūta.

Man bija jāsmaida tāpēc, ka šī grāmata nezina ne vārda par šo noslēpumaināko manas garīgās dzīves attistību. Viss tani ir patiess, — trūkst tikai būtiskā. Tā tikai apraksta, bet neizteic mani. Tā mani neizprot, bet tikai stāsta par mani. Rūpīgi sakārtotais rādītājs aptver divsimt vardu, — iztrūkst tikai viens, no kura izrietēja visi radošie impulsi, tā cilvēka vārds, kas noteica manu likteni un tagad atkal ar divkāršu spēku atsauc mani manā jaunība. Visi ir minēti, tikai ne tas, kurš man deva valodu un ar kura elpu es runāju: un es piepeši jūtu, ka ši gļēva klusēšana ir grēks. Visu mūžu esmu zīmējis cilvēku attēlus, atmodinājis tagadnes uztverei pirms gadsimtiem dzīvojušas personības un nekad neesmu domājis par sev tieši vistuvāko, par viņu. Tāpēc gribu viņam, mīļajai ēnai, dot kā Homēra dienās dzert savas asinis, lai tas atkal runātu ar mani un lai jau sen mirušais būtu pie manis, kas arī jau tuvojas vecumam. Es gribu publicētajam pievienot slepenu lapu, zinātniskajai grāmatai — atzīšanos jūtās un pats viņa dēļ pastāstīt patiesību par savu jaunību.

Pirms sākšanas vēlreiz šķirstu šo grāmatu, kas it kā attēlo manu dzīvi. Man atkal jāsmaida. Kā viņi grib piekļūt manai īstajai būtībai, ja izvēlējušies nepareizu pieeju? Jau pirmais viņu solis ir nepareizs! Te krietns skolasbiedrs, tagad arī slepenpadomnieks, stāsta, ka jau ģimnāzijā esmu kaislīgi mīlējis zinātnes. Tava atmiņa tevi maldina, mīļo slepenpadomniek! Es visas mācības, zobus griezdams, sajutu kā nepanesamus spaidus. Taisni tāpēc, ka tanī Ziemeļvācijas mazpilsētā es kā rektora dēls vienmēr mājās un pie galda dzirdēju runājam par izglītību kā par maizesdarbu, es jau no bērnības ienīdu visu filoloģiju: daba taču sakarā ar tās mistiskajiem uzdevumiem, lai pasargātu radošo dziņu, vienmēr liek bērnam nicināt un nīst tēva tieksmes. Tā negrib rāma, vāja mantojuma un tikai iepriekšējās paaudzes turpinājuma, bet arvien rada pretišķības starp vienveidīgajiem un atļauj vēlākajai atvasei tikai pēc grūta un neauglīga līkuma iegriezties senču sliedēs. Pietika, ka mans tēvs dievināja zinātni, un man jau likās, ka tā ir tīra spriedelēšana jēdzienos; ja viņš ieteica klasiķus par paraugiem, man tie likās didaktiski un es tos ienīdu. Grāmatu ielenkts, es nicināju grāmatas; tā kā tēvs mani vienmēr spieda mācīties, es sacēlos pret katru no rakstiem smeļamas izglītības veidu. Tāpēc nebija jābrīnās, ka es tikai ar pūlēm tiku līdz abitūrijai un tad dedzīgi atteicos turpināt studijas. Es gribēju kļūt par virsnieku, jūrnieku vai inženieri. Ne pie vienas no šīm profesijām mani nesaistīja sevišķa tieksme. Tikai riebums pret rakstiem un didaktisku zinātni lika man tiekties nevis pēc akadēmiska, bet praktiska darba. Tomēr mans tēvs ar savu fanātisko godbijību pret universitāti gribēja, lai turpinu akadēmiski izglītoties, un man izdevās panākt tikai to mīkstinājumu, ka klasiskās filoloģijas vietā drīkstēju izvēlēties angļu. (Cik divkosīgu atrisinājumu beidzot atrada mana zemapziņa! Pateicoties šīm jūras valodas zināšanām, es varētu vieglāk uzņemties tik ļoti ilgotās jūrnieka gaitas.)

Tāpēc nekas nav nepatiesāks šai curriculum vitae par laipno apgalvojumu, ka es pirmajā semestrī Berlīnē cienījamu profesoru vadībā esot piesavinājies filoloģijas zinātņu pamatus. Ko mana strauji izplūstošā brīvības kaisle toreiz zināja par lekcijām un docentiem! Jau pirmo reizi pavirši apmeklējot klausītavu, mani tā nogurdināja sasmakušais gaiss, vienmuļā mācītājā balsī lasītais un reizē plašais priekšlasījums, ka man bija jāsaņemas, lai galva snaudā nenoslīgtu uz galda. Tā taču atkal bija skola, kurai iedomājos laimīgi izbēdzis: tā bija tā pati klasestelpa ar paaugstināto katedru un sīkumaino burtošanu; man neviļus likās, ka no slepenpadomnieka viegli pavērtajām lūpām tek smiltis, cik saberzti un vienmērīgi no applūkātās priekšlasījumu burtnīcas plūda vārdi biezajā gaisā. Man bikli pamodās aizdomas, kuras sajutu jau kā skolaspuika, ka tikai neesmu iekļuvis gara kapličā, kur vienaldzīgas rokas anatomizējot aptausta mirušos. Cik intensīvs kļuva šis pretošanās instinkts, kad, ar mokām noklausījies lekciju, izgāju uz ielas toreizējā Berlīnē, kas gluži pārsteigta par pašas progresu un pārāk pēkšņi uzplaukušas vīrišķības pilna dzirkstīja elektrību visās ielās un logos, katram neatvairāmi uzspiezdama drudžaini pulsējošo tempu, un kas ar savu aizraujošo skurbuma kāri tik Joti līdzinājās manai tikko pamanītai vīrišķībai. Izrāvušies no protestantiski kārtīgās un aprobežotās sīkpilsonības, mēs abi — pilsēta un es, jaunais, uzdzīvojošais puisis — trīcējām nepacietībā un nemierā kā dinamo. Nekad Berlīni neesmu tā sapratis un mīlējis kā toreiz, jo arī manī katra šūniņa, tāpat kā šīs pārpilnās, siltās cilvēku šūnas, tiecās piepeši paplašināties. Kur gan vēl tā varētu atviegloties spēkpilnās jaunības nepacietīgums kā šīs dedzīgās milzu sievas drebošajā klēpī, šinī nepacietīgajā, spēku izstarojošajā pilsētā! Tā spēji pievilka mani, es metos tanī, nolaidos tās dzīslās, mana ziņkāre steidzīgi apskrēja visu tās akmeņaino un tomēr silto ķermeni. No agra rīta līdz naktij es klīdu pa ielām, aizbraucu līdz ezeriem, izložņāju visas paslēptuves; es tiešām kā apsēsts, neievērodams studijas, metos dzīves dēku pētīšanā. Bet šai pārmērībā es, zināms, nokļuvu sava rakstura īpatnības dēļ: jau no bērna dienām spēju nodoties tikai vienai lietai un pilnīgi aizmirsu katru blakusnodarbi; vienmēr un visur man bija šis vienpusīgi attīstītais impulss, un vēl tagad savā darbā es bieži tik fanātiski iekožos kādā problēmā, ka neatlaižos, līdz neesmu ticis līdz tās serdei.

Toreiz Berlīnē brīvības sajūta kļuva man par tik varenu skurbuli, ka es pat neizturēju lekciju paviršo klauzūru un savas šaurās istabas noslēgtību; es ierakstīju zaudējumos visu, kas nenesa piedzīvojumus. Pirmoreiz bez apaušiem palaistais lauku jauneklis, kam vēl bija slapjš aiz ausīm, par vari centās izturēties īsti vīrišķīgi. Es biju veicinātājs kādā savienībā, mēģināju savai patiesībā kautrīgajai dabai piedot kaut ko pārdrošu un izlaidīgu, tikko astoņas dienas iedzīvojies, jau spēlēju lielpilsētnieku un pārsteidzoši ātri iemācījos sēdēšanu un nīkšanu kafejnīcās kā īsts miles gloriosus. Sai vīrišķības periodā, zināms, iederējās arī sievietes jeb — meitas, kā tās studenti dižodamies sauca. Mana priekšrocība bija tā, ka biju uzkrītoši glīts puisis. Liela auguma, slaids, saulē iedegušu seju, vingrām kustībām, es viegli uzveicu sadzeltējušos, istabas gaisā kā siļķes izžuvušos veikalu slaistus, kas tāpat kā mēs ik svētdienas metās uz laupījumu Halenzē un Hundekēles dejas lokālos (toreiz tie vēl atradās tālu ārpus pilsētas). Te tā bija linmataina Mēklenburgas kalpone ar pienbaltu ādu, ko es, dejā sakarsis, ievilku savā kaktā vēl īsi pirms viņas došanās atvaļinājumā, te maza ķepurīga, nervoza žīdiete no Posenas, kas pārdeva pie Tīca zeķes, — pa lielākai daļai lēti upuri, kurus viegli ieguva un ātri atdeva tālāk komilitoņiem. Bet negaidīti vieglā iekarošana vakar vēl bailīgajam zeņķim sagādāja mulsinošu pārsteigumu, lētie panākumi kāpināja manu pārdrošību, un es sāku aplūkot ielu tikai kā šādu nemaz nešķirojamu un vienīgi sporta dēļ piekoptu dēku medību vietu. Kad tā reiz, sekodams glītai meitenei, nonācu zem liepām un — tiešām nejauši — pie universitātes, man bija jāsmejas, iedomājoties, cik ilgi neesmu spēris kāju pār cienījamo slieksni. Aiz pārgalvības iegāju ar līdzīgi noskaņotu biedru iekšā, mēs pavērām tikai durvis un redzējām (tas izskatījās neticami smieklīgi) simt piecdesmit pār soliem rakstot nolikušas muguras, kas it kā lūdzās dziedoša sirmgalvja turētā liturģijā. Es aizvēru durvis, ļaudams bēdīgās daiļrunības strautam plūst tālāk pār uzcītīgo pleciem, un atkal pārgalvīgi devos ar biedru laukā, saulainajā alejā.

Dažreiz man liekas, ka neviens jauneklis nekad nav muļķīgāk nositis laiku par mani tanīs mēnešos. Es nelasīju nevienu grāmatu, esmu pārliecināts, ka nepateicu neviena prātīga vārda, nedomāju nevienas īstas domas, — es instinktīvi izvairījos katras kulturālas sabiedrības, lai tikai ar pamodušos miesu stiprāk izjustu jaunā un līdz šim aizliegtā sīvumu. Kaut arī šī apreibināšanās ar paša spēku un trakošana pašam pret sevi varbūt piederēja piepeši atsvabinātai jaunībai, tomēr mans neprāts padarīja jau bīstamu šāda veida laimes spēli, un es pilnīgi paklīstu vai, mazākais, notrulinātu savas sajūtas, ja gadījums piepeši nenobremzētu šo kritienu.

Šis gadījums — tagad es to pateicīgi saucu par laimīgu — radās aiz tā, ka mans tēvs negaidot iebrauca uz vienu dienu Berlinē, lai piedalītos rektoru konferencē ministrijā. Kā profesionāls pedagogs viņš izmantoja izdevību, lai, iepriekš nekā nepaziņojot, pārbaudītu manu uzvešanos un mani nezinot pārsteigtu, šis uzbrukums viņam teicami izdevās. Pie manis manā lētajā studenta istabiņā ziemeļos, kurā varēja iekļūt caur priekškariem atdalīto virtuvi, kā jau bieži tādās vakara stundās, atradās kāda meitene. Piepeši tika stipri pieklauvēts pie durvīm. Domādams, ka tas ir kāds kolēģis, es īgni atrūcu: «Neesmu runājams.» Bet pēc maza brīža klauvēšana atkārtojās vienreiz, divreiz un tad manāmā nepacietībā trešo reizi. Es_ dusmās uzvilku bikses, lai aiztriektu nekaunīgo traucētāju, un tāds, vaļēju kreklu, nošļukušiem bikšturiem, kailām kājām, atrāvu durvis, bet tūliņ, kā pļauku dabūjis, priekšnama tumsā ieraudzīju sava tēva stāvu. No viņa sejas es ēnā saskatīju tikai mirdzošos briļļu stiklus. Bet pietika šī skata, lai sagatavotais rupjais vārds iespriestos man kaklā kā asa asaka. Es mirkli stāvēju apstulbis. Tad man bija — briesmīgs bridis! — pazemīgi viņu jālūdz pagaidīt dažas minūtes virtuvē, līdz būšu sakārtojis istabu. Kā jau teicu: es neredzēju viņa seju, bet jutu, ka viņš saprata. Es to nojautu no viņa klusēšanas un atturības, kad viņš, man roku nesniedzis, it kā riebumu pārvarēdams, aizgāja aiz virtuves aizkariem. Un tur pie plīts, kas oda pēc uzsildītas kafijas un kartupeļiem, vecajam vīram bija stāvot jāgaida desmit minūtes, desmit mani un viņu līdzīgi pazemojošas minūtes, līdz iztriecu no gultas meiteni, tā apģērbās un, viņam negribot klausoties, atstāja dzīvokli. Viņam bija jādzird tās soļi un jāredz, ka, tai ātri pazūdot, caurvējā saviļņojās priekškara krokas. Bet es vēl nevarēju izvest veco vīru no pazemojošās slēptuves, man vispirms bija jāsakārto aizdomīgi savandītā gulta. Tad tikai — nekad savā mūžā neesmu bijis vairāk sakaunējies — iegāju pie viņa.

Mans tēvs nezaudēja savaldīšanos šai nepatīkamajā brīdī, un es vēl šodien viņam sirsnīgi pateicos par to. Jo vienmēr, kad gribu atcerēties sen aizgājušo, es izvairos skatīt viņu skolnieka perspektīvā, kas mēdza viņu nicināt kā tīru labošanas mašīnu, neatlaidīgi vainas meklējošu, pareizībā ie'kodušos skolas lapsu, bet es vienmēr redzu viņu šai cilvēcīgajā brīdī, kad vecais vīrs, juzdams dziļu riebumu un tomēr savaldīdamies, mēmi sekoja man piesmakušajā istabā. Viņš nesa cepuri un cimdus rokā, neviļus viņš tos gribēja nolikt, bet tad izdarīja riebuma pilnu kustību, it kā viņam būtu pretīgi ar kādu savas būtnes daļu pieskarties šiem netīrumiem. Es piedāvāju viņam krēslu, viņš neatbildēja un tikai atmeta ar roku, it kā viņam nebūtu nekas kopīgs ar šīs istabas priekšmetiem.

Pastāvējis dažus saltus mirkļus novērsies, viņš beidzot noņēma un sāka kārtīgi spodrināt savas brilles; es zināju, ka tas pie viņa vienmēr nozīmē apjukumu. Man nepagāja arī nepamanīts, ka vecais vīrs pirms to uzlikšanas pārlaida ar roku acīm. Viņš kaunējās no manis, un

es kaunējos no viņa, neviens nezinājām, ko teikt. Es slepeni baidījos, ka viņš nesāk sprediķi, daiļrunīgu uzrunu ar to rīkles pieskaņu, ko jau no skolas laikiem nicināju un ienīdu. Bet — un vēl šodien viņam par to pateicos — vecais vīrs klusēja un izvairījās mani uzlūkot. Beidzot viņš piegāja ļodzīgajam plauktam, kur stāvēja manas studiju grāmatas, atšķīra tās un ar pirmo skatu pārliecinājās, ka tās ir neaiztiktas un pa lielākai daļai neatgrieztas. «Tavas piezīmes!» šī pavēle bija viņa pirmais vārds. Es drebēdams tās pasniedzu viņam, jo zināju, ka bija stenografēta tikai viena vienīga lekcija. Viņš ātri pašķīra šīs divas lappuses un, neizrādīdams ne mazāko uztraukuma pazīmi, nolika burtnīcu uz galda. Tad viņš pievilka sev krēslu, apsēdās un bez kāda pārmetuma, bet nopietni mani uzlūkodams, jautāja:

«Nu, ko tu par to visu domā? Kas tur iznāks?»

Mani satrieca šis mierīgais jautājums. Es jau biju sagatavojies: būtu viņš mani rājis, es būtu attiecīgi pretojies; būtu viņš mani aizkustinoši pamācījis, es viņu izsmietu. Bet šis lietišķais jautājums salauza manu spītību. Viņa nopietnībai bija jāatbild ar nopietnību, viņa piespiestajam mieram — ar cieņu, iekšēju gatavību. Es tikko iedrošinos atcerēties, ko atbildēju, tāpat kā nespēju aprakstīt visu sekojošo sarunu. Ir piepeši satricinājumi, zināma veida iekšēji uzplūdi, kas atstāstīti varbūt skanētu sentimentāli, ir vārdi — tikai vienreizēji patiesi, kas izlaužas no negaidīta jūtu sastrēguma starp četrām acīm. Tā man toreiz ar tēvu bija vienīgā īstā saruna, un es neapdomādamies labprātīgi padevos: ļāvu, lai viņš izlemj, ko darīt. Bet viņš man deva tikai padomu atstāt Berlīni un nākošo semestri studēt kādā mazā universitātē; viņš esot pārliecināts, tas gandrīz mierināja, ka es tagad dedzīgi atgūšot nokavēto. Viņa paļāvība mani aizkustināja, šai brīdī es jutu, kādu netaisnību visu savu jaunību biju nodarījis aukstajā formālismā iestigušajam vecajam vīram. Man bija sāpīgi jāsakož lūpas, lai no acīm karsti nesāktu plūst asaras. Bet laikam arī viņam bija līdzīga sajūta, jo viņš piepeši spieda man roku, drebēdams paturēja to mirkli un tad izsteidzās laukā. Es neuzdrošinājos viņam sekot, paliku satraukts un samulsis un noslaucīju ar kabatas drāniņu asinis no lūpām: tik stipri tanīs biju iekodis zobus, lai apvaldītu savas sajūtas.

Tas bija pirmais satricinājums, ko es, deviņpadsmit gadu vecais jauneklis, piedzīvoju, — tas sagrāva bez stip-

rāka vārda vēsmas visu manu trijos mēnešos uzcelto vīrišķības, studentibas un pašapziņas kāršu mājiņu. Es tagad jutos pietiekoši stiprs, lai atteiktos no visām izklaidējošām izpriecām. Mani pārņēma nepacietība izmēģināt lidz šim izšķiestos spēkus zinātnē. Tā bija nopietnības, atturības, augšanas un stingruma tieksme. Es apņēmos pilnīgi nodoties studijām kā klostera dievkalpojumam, nezinādams, kā tās mani apreibinās, un nenojauzdams, ka ari šinī augstākajā gara pasaulē kaislu dabu vienmēr gaida briesmas un dēkas.

Provinces pilsētiņa, kuru saziņā ar tēvu izvēlējos nākošajam semestrim, atradās Vidusvācijā. Tās plašā akadēmiskā slava atradās lielā pretstatā ar nelielo māju puduri, kas ielenca universitātes ēku. No piestātnes, kur sākumā atstāja savas somas, ulma maler nebija grūti atrodama, un plašajā, vecmodīgajā celtnē es tūliņ jutu, ka šeit iekšējas dzīves kontakts bija daudz ciešāks nekā Berlīnē. Divās stundās bija izdarīta pierakstīšanās un apmeklēta lielākā daļa profesoru, es tikai tūliņ nevarēju satikt savu ordinariju, angļu filoloģijas lektoru, bet man norādīja, ka viņš pēcpusdienā ap četriem ierodoties seminārā.

Negribēdams nokavēt ne stundu un tikpat kaislīgi pieķerdamies zinātnēm, kā nesen no tām bēgu, es, pavirši apstaigājis mazpilsētu, kas salīdzinājumā ar Berlīni gulēja it kā narkotiskā miegā, taisni četros atrados norādītajā vietā. Apkalpotājs parādīja man semināra durvis. Es pieklauvēju. Tā kā man likās, ka iekšā kāda balss atbildēja, es iegāju.

Bet es biju pārklausījies. Neviens nebija lūdzis mani ienākt, un neskaidrā skaņa, ko saklausīju, bija bijusi tikai profesora enerģiskā runā paceltā un uzsvērtā balss. Viņš, kā redzams, turēja viņu ielenkušajam, apmēram pāris duču lielajam studentu lokam improvizētu uzrunu. Nepatīkami pārsteigts, ka aiz pārskatīšanās esmu ienācis bez atļaujas, es jau atkal gribēju klusu atkāpties, bet baidījos, ka taisni ar to vērsīšu uz sevi uzmanību, jo līdz šim neviens no klausītājiem nebija mani pamanījis. Tā nu es paliku durvju tuvumā, un man negribot bija jāklausās.

Prfekšlasījums, kā redzams, bija dabīgi izrietējis no sarunas, to, mazākais, norādīja vaļīgais un pilnīgi nejaušais skolotāja un audzēkņu grupējums. Viņš nesēdēja zi-

nama atstatumā no tiem, bet gandrīz puiciski, viegli pārkāris kājas, uz kāda galda, un ap viņu brīvi drūzmējās jaunekļi, kas klausīdamies bija sastinguši plastiskos stāvokļos. Likās, ka viņi bija stāvējuši sarunādamies, kad skolotājs piepeši uzmeties uz galda un tad no paaugstinājuma saistījis viņus vārdiem kā laso. L: n pagāja tikai dažas minūtes, kad jau es pats, aizmirsdams, ka esmu ienācis neaicināts, jutu, ka mani magnētiski pievelk viņa runas spēks. Es neviļus piegāju tuvāk, lai redzētu vārdus dīvaini attēlojošās un aptverošās roku kustības. Dažreiz, vārdam valdonīgi atskanot, tam rokas izpletās kā spārni, drebēdamas pacēlās augšup, lai tad pamazām diriģenta nomierinošām kustībām muzikāli noslīgtu lejup. Runa plūda arvien dedzīgāk, pie kam runātājs ritmiski šūpojās uz cietā galda kā uz auļojoša zirga muguras un bez elpas traucās vētrainajā, mirdzošam ainām zibošajā domu lidojumā. Nekad vēl nebiju dzirdējis nevienu cilvēku tik sajūsmināti, tik patiesi aizraujoši runājam, es pirmo reizi piedzīvoju to, ko Iatīņi sauc raptus — cilvēka izraušanos no sevis: šīs trauksmainās lūpas nerunāja ne sev, ne citiem, caur tām strāvoja it kā uguns no iekšēji aizdedzināta cilvēka.

Es nekad nebiju piedzīvojis, ka runājot var nonākt tādā ekstāzē, ka tik vienkārši var rasties tik dedzīgs priekšlasījums, un tas mani pārsteidza. Neapzinādamies, ka eju, par ziņkāri stiprākas varas hipnotiski pievilkts, tik viegliem soļiem, kādi ir mēnessērdzīgajiem, es iespiedos ciešajā lokā un neviļus atrados desmit collu attālumā no viņa visu pārējo vidū, kas bija tāpat apburti, lai ievērotu mani vai citu. Mani aizrāva runas plūdums, lai gan es nezināju tās cēloni. Laikam kāds no studentiem bija <

jūsmojis par Šekspīru kā meteorisku parādību, bet šis vīrs tur augšā gribēja pierādīt, ka tas tikai ir visspēcīgāk izpaudis veselu paaudzi un jutekliski attēlojis kaislību saviļņotu laiku. Ar vienu vienīgu vilcienu viņš attēloja to Anglijas vareno stundu, to vienīgo apgarotības mirkli, kas negaidot uzplūst ne vien katra cilvēka, bet arī katras tautas dzīvē, sakopojot visus spēkus varenam solim uz priekšu. Zeme piepeši bija kļuvusi plašāka, atklāts jauns kontinents, pie kam draudēja sabrukt visvecākā no vecajām — pāvesta vara. Aiz jūrām, kas ļaudīm tagad pieder, Spānijas armāda pāršķēla vēju un viļņus, ataust jaunas iespējamības. Pasaule ir kļuvusi plaša, un dvēsele neviļus tiecas kļūt tai līdzīga, arī tā grib būt plaša, arī tā grib līdz beidzamam izbaudīt labo un ļauno; tā grib atklāt, iekarot līdzīgi jaunās pasaules iekarotājam, tai vajag jaunas valodas, jaunu spēku. Un kādu nakti rodas šīs valodas runātāji, dzejnieki, — piecdesmit, simts vienā gadsimtā, mežonīgi, neatkarīgi puiši, kas neattēlo kā galma dzejnieki Arkādijas dārzus un neapdzejo izmeklētu mitoloģiju, — nē, viņi iekaro teātri, uzceļ savu valsti dēļu būdā, kur līdz šim notika tikai zvēru rīdīšana un asiņainas spēles, un viņu darbos vēl ir karstās asins slāpes, pat viņu drāma ir tāds circus maximus, kurā mežonīgās sajūtu bestijas izsalkušas uzbrūk cita citai. Zvēriski iztrakojas šo kaislo siržu patvaļas, cita grib pārspēt citu mežonībā un pārmērībās, attēlot var un drīkst visu: asinsgrēku, slepkavību, noziegumu, — visa cilvēciskā bezgalīgais jūklis svin traku orģiju. Kā pirms tam izsalkušie zvēri no saviem krātiņiem, tā tagad dēļiem nožogotajā arēnā rēkdamas un draudošas metas apreibušās sajūtas, šis izvirdums eksplodē kā petarde, piecdesmit gadu ilgst šī asiņošana, šis kliedziens, šī mežonība, kas aptver un plosa visu pasauli; šai spēku orģijā tikko jūt atsevišķu balsi un stāvu. Viens aizraujas no otra, ikviens mācās, ikviens zog no otra, ikviens cenšas otru pārspēt, un visi tomēr ir vienu un to pašu svētku gara gladiatori, laikmeta ģenialitātes uz priekšu dzīti, atraisīti vergi. Viņi sarodas no tumšiem, šķībiem priekšpilsētu namiem un pilīm, — mūrnieka mazdēls Bens Džonsons, kurpnieka dēls Mārlovs, kambarsulaiņa atvase Mesindžers, bagātais, gudrais valstsvīrs Filips Sidnijs —, bet trakais mutulis sajauc visus kopā, šodien viņi tiek dievināti, rit mirst badā, Kids, Heivuds visdziļākajā postā tāpat kā Spensers sabrūk Kingstrītā. Visiem viņiem ir pilsoniska nodarbošanās, viņi ir kaušļi, uzdzīvotāji, aktieri, krāpnieki, bet visi arī dzejnieki, dzejnieki, dzejnieki. Šekspīrs ir tikai viņu centrs — the very age and body oj the time[1] —, bet neatliek laika viņu sevišķi izdalīt, kā plosās šis virpulis, cik bagāti darbs pārspēj darbu, kaisle — kaisli. Un piepeši drebēdams, tāpat kā uzkāpis, atkal saplok brīnišķais cilvēcības izvirdums, drāmai beigas, Anglija izsmelta, un simtiem gadu Temzas mitri miglainais pelēkums smacē ari garu. Vesela paaudze vienā vienīgā trauksmē sasniedza visus kaisles dziļumus un virsotnes, — tagad zeme ir nogutusi un izsmelta, biklais puritānisms aizslēdz teāt-

rus un līdz ar to izbeidz kaislīgo valodu; tur, kur reiz atklājās viscilvēcīgākās sajūtas un viena kaistoša paaudze dzīvoja tūkstošu vietā, sāk atkal runāt bībele un dievišķais.

Un, pēkšņi mainoties, dedzīgā runa vērsās pret mums:

«Vai tagad saprotat, kāpēc savu priekšlasījumu nesāku vēsturiskā secībā ar karali Arturu un Coseru, bet, visiem likumiem par spīti, ar Elizabetes laikmetu? Vai saprotat, ka vispirms prasu, lai jūs iepazītos ar to un iedzīvotos šai lielajā trauksmē? Nav nekādas filoloģiskas izpratnes bez iedzīvošanās, neviena tīra gramatiska vārda bez savas nozīmes, un jums, jauniešiem, ja gribat iekarot kādu zemi un valodu, vispirms jāredz tā visaugstākajā un visspēcīgajā jaunības un skaistuma stadijā, vislielākajā kaislē. Vispirms jums jādzird, kā runā dzejnieki, tie, kas valodu rada un izveido, jums jājūt sirdīs dzejas darba siltums un elpa, pirms jūs to gribat anatomizēt. Tāpēc es vienmēr sāku ar dieviem, jo Anglija ir Elizabete, Šekspīrs un šekspiriānieši; viss iepriekšējais ir sagatavošanās, viss vēlākais pakaļklibošana šim vienīgajam, drošajam lēcienam bezgalībā, — bet šeit, jaunieši, ir jūtama mūsu zemes vistrauksmainākā jaunība. Katru parādību, katru cilvēku taču tikai īsti redzam tā kaislē un kvēlē. Viss garīgums izriet no asinīm, visa domāšana no kaisles, visa kaisle no sajūsmas. Tāpēc vispirms Šekspīrs un viņa laikabiedri, lai tie jūs, jauniešus, reiz darītu īsti jaunus!

Vispirms sajūsmu, tad uzcītību; pirms nododamies burta studijām, iepazīsimies ar vislielāko, pilnīgāko un brīnišķīgāko pasaules attēlotāju — Šekspīru!

Un tagad pietiek šai dienai! Dzīvojiet sveiki!»

Roka izliecās spēji noslēdzošā kustībā un negaidot (

valdonīgi noslīga lejup, pie kam viņš nolēca no galda.

Ciešā studentu grupa piepeši izklīda kā izkaisīta, čīkstēja krēsli, tika grūstīti galdi, divdesmit aizturētas rīkles uzreiz sāka runāt, čukstēt un dziļi elpot, — tikai tagad redzēja, cik magnētiska bija bijusi burvība, kas slēdza šīs elpojošās lūpas. Tagad studenti jo vaļīgāk un drudžaināk kustējās šaurajā telpā; daži tuvojās skolotājam, lai tam izsacītu pateicību vai arī ko citu, pie kam pārējie sakarsušām sejām apmainījās savstarpēji iespaidiem; bet neviens nestāvēja mierā, visus bija skāris elektriskais spraigums, kuram bija spēji izrauts kontakts un kura dzirkstis vēl, likās, sprakstēja saspiestajā gaisā.

Es nevarēju pakustēties, es biju it kā satriekts. Pirmo reizi mani saistīja kāds audzinātājs, kāds cilvēks, es sajutu tā garīgo pārsvaru, un man bija pienākums un bauda tam padoties. Manas asinis sakarsa, es jutu to, mana elpa kļuva ātrāka, šis trauksmainais ritms iespiedās manā ķermenī un nepacietīgi pārņēma katru locekli. Beidzot es sāku lēnam spiesties uz priekšu, lai redzētu šī cilvēka seju, jo — savādi! —, viņam runājot, es nebiju ievērojis tā vaibstus, tik ļoti tie saplūda un sakusa ar runu. Arī tagad sākumā varēju saskatīt tikai neskaidru, ēnainu profilu, jo viņš, pa pusei pievērsies kādam studentam, draudzīgi uzlicis tam roku uz pleca, stāvēja loga mijkrēslī. Bet pat šinī nejaušajā stāvoklī bija neparasts daiļums un sirsnība.

Pa to laiku daži studenti bija ievērojuši mani, un, lai neizrādītos par nelūgtu viesi, tuvojos vēl dažus soļus profesoram un gaidiju, kad tas beigs sarunu. Tikai tagad varēja ieskatīties viņa sejā: tā bija romieša galva, marmora izcirstu pieri, spoži mirdzošiem kupliem baltiem matiem, — imponējoša un droša garīgās struktūras virsbūve, ko drīz vien apaļais zoda veidojums un nemierīgās lūpas, ap kurām pavīdēja te smaids, te nervu trīsas, padarīja gandrīz sievišķīgu un maigu. Piere bija vīrišķīga un skaista, bet vaigos un ap muti nedrošs un gurds vilciens. Sākuma valdonīga un impozanta, tuvumā viņa seja likās ar pūlēm sasprindzināta. Arī ķermeņa stāvoklis izteica līdzīgu divkosību. Viņa kreisā roka gulēja nevīžīgi uz galda vai mazākais izlikās mierīga, jo pār to nepārtraukti vibrēja mazi trīsoši viļņi un slaidie pirksti, kas virieša rokai bija mazliet par smalkiem un maigiem, nepacietīgi zīmēja uz tukšās koka plāksnes neredzamas figūras, kamēr smago plakstu segtās acis ieinteresētas pievērsās sarunai. Vai nu viņš bija nemierīgs, vai arī uztraukums vēl nebija norimis tā nervos, bet šī neapvaldītā, kustīgā roka bija pretstatā ar mierīgo un nogaidošo seju, kas likās nogurusi, bet tomēr uzmanīgi nodziļinājusies sarunā ar studentu.

Beidzot pienāca mana kārta, es piegāju, pateicu savu vārdu un vēlēšanos, un man tūliņ pievērsās acu zvaigznes ar gandrīz zili mirdzošām zīlītēm. Sis mirdzums divus trīs mirkļus pārslīdēja manai sejai no zoda līdz matiem; es laikam nosarku zem šī maigi inkvizitoriskā skata, jo vihš ātru smaidu izlīdzināja manu apjukumu.

«Tātad jūs gribat pierakstīties pie manis, par to mums vēl tuvāk jāaprunājas. Atvainojiet mani, ka nedaru to tū-

liņ. Man vēl jānokārto dažas lietas. Varbūt jūs pagaidītu mani lejā pie vārtiem un tad pavadītu uz māju.»

Pie tam viņš sniedza man roku, šauru, smalku roku, kas vieglāk nekā cimds apņēma manus pirkstus. Tad viņš laipni pievērsās jau nākamajam studentam.

Es pukstošu sirdi gaidīju pie vārtiem desmit minūtes.

Ko teikt, ja viņš jautās par manām studijām, kā viņam atzīties, ka dzeja nekad nav aizņēmusi ne manas darba, ne brīvās stundas! Vai viņš mani nenicinās vai pat neizslēgs no tā liesmainā loka, kas mani šodien tik maģiski ietvēra? Bet, tikko viņš, ātri tuvodamies un laipni smaidīdams, pienāca, viņa klātbūtne jau aizdzina visu kautrību, un es, viņam nemaz nepamudinot, atzinos (nespēdams tam neko noslēpt), ka esmu pirmo semestri noslinkojis. Mani atkal ietvēra silts, līdzjūtīgs skats.

«Arī pauze iederas mūzikā,» viņš iedrošinot smaidīja un, kā redzams, negribēdams vairs tāpēc mani apkaunot, apjautājās tikai par personīgām lietām, par manu dzimteni un kur es šeit domājot dzīvot. Kad pastāstīju, ka līdz šim vēl neesmu atradis nevienu istabu, viņš piedāvāja man savu palīdzību un ieteica vispirms apjautāties viņa mājā, tur veca puskurla sieva izīrējot glītu istabiņu, ar kuru katrs viņa skolnieks esot savā laikā bijis apmierināts. Un par visu citu viņš gribot pats rūpēties: ja es tiešām ņemšot studijas nopietni, viņš uzskatīšot par savu mīļāko pienākumu izpalīdzēt man katrā gadījumā.

Pie sava dzīvokļa nonācis, viņš atkal sniedza man roku un ielūdza apmeklēt viņu nākošo vakaru mājās, lai kopīgi izstrādātu studiju plānu. Un mana pateicība par necerēto šī cilvēka labsirdību bija tik liela, ka es tikai godbijīgi pieskāros viņa rokai un apjucis pacēlu cepuri, aiz- < mirsdams viņam kaut ar vārdu pateikties.

Es, zināms, tūliņ noīrēju istabiņu tanī pašā mājā. Es to būtu ņēmis pat tad, ja tā man nemaz nebūtu ieteikta, lai tikai aiz naivi pateicīgas sajūtas dzīvotu tuvāk brīnišķajam audzinātājam, kas man vienā stundā bija devis vairāk nekā visi citi. Bet istabiņa bija burvīga: tā atradās bēniņos pār mana skolotāja dzīvokli un bija mazliet tumša no pārkārušās jumtgales, bet atklāja plašu skatu uz kaimiņu jumtiem un baznīcas torni, tālumā bija redzams zaļš četrstūris un pār to jau no bērna dienām iemīļotie mākoņi. Vecā pakurlā sieviņa aizkustinoši kā

māte rūpējās par savu katrreizējo īrnieku; pāris minūtēs vienojos ar viņu, un pēc stundas mana soma jau gurkstēja augšā pa čīkstošajām koka kāpnēm.

Tanī vakarā es vairs neizgāju, es pat aizmirsu ēst un smēķēt. Vispirms izņēmu no somas nejauši iepakoto Šekspīru, lai sāktu to nepacietīgi (kopš gadiem atkal pirmo reizi) lasīt; priekšlasījums bija pamodinājis manī kaislīgu ziņkāri, un es lasīju dzejas vārdus, kā vēl nekad tos nebiju lasījis. Vai var izskaidrot tādas pārvērtības? Bet man grāmatā piepeši atausa vesela pasaule, likās, ka vārdi jau gadsimtiem bija mani gaidījuši, vārsmas tā aizrāva mani, ka sajutu to savādo vieglumu deniņos, kā lidojot pa sapņiem. Es trīsēju un jutu asinis siltāk riņķojam, mani pārņēma kā drudzis, — agrāk tā ar mani nekad nebija noticis, un es taču nebiju piedzīvojis neko citu kā noklausījies tikai dedzīgu runu. Bet es laikam vēl biju apskurbis no šīs runas, — atkārtojot kādu rindu skaļi, es dzirdēju, ka mana balss neapzinīgi atdarina viņa balsi, teikumi veidojās līdzīgi trauksmainā ritmā, un manas rokas gribēja žestikulējot pacelties tāpat kā viņa. Kā burvībā es vienā stundā biju sagrāvis sienu, kas atradās starp mani un garīgo pasauli, un es, kaislais, atklāju sevī jaunu kaislību, kas man palikusi uzticīga līdz šai dienai: prieku izbaudīt visu laicīgo apgarotos vārdos. Nejauši biju apstājies pie Koriolāna, un mani pārņēma kā skurbums, kad atradu sevī visus šī vissvešākā romieša elementus: lepnumu, augstprātību, dusmas, ironiju, spītu, visu sajūtu sāli, alvu, zeltu un metālu. Kāds jauns prieks bija to visu uzreiz nojaust un saprast. Es lasīju un lasīju, līdz sāka sāpēt acis; pulkstenis, kad tanī paskatījos, rādīja pusčetri. Gandrīz izbijies par jauno varu, kas sešas stundas bija reizē uztraukusi un apmulsinājusi man visus prātus, es izdzēsu gaismu.

Bet manī vēl turpināja kvēlot un trīsēt ainas, es tikko varēju gulēt, ilgodamies un gaidīdams nākošo dienu, kurai vajadzēja manī paplašināt un pilnīgi izveidot tik burvīgi atklāto pasauli.

Taču nākošais rīts atnesa vilšanos. Es nepacietīgi kā viens no pirmajiem biju ieradies klausītavā, kur manam skoldtājam (turpmāk gribu viņu tā saukt) bija jālasa lekcija par angļu fonētiku. Es jau izbijos, kad viņš ienāca. Vai tad tas bija vakarējais cilvēks? Vai tikai mans uztrauktais noskaņojums un atmiņas bija iztēlojušas viņu par Koriolānu, kas varonīgi droši, uzvaroši un satriecoši raida forumā vārdus kā zibensstarus? Tas, kas ienāca šeit klusiem, š|ūcošiem soļiem, bija vecs, piekusis vīrs. Likās, ka viņa sejai būtu noņemta mirdzoša blāva rūts, es no pirmajiem soliem ievēroju, ka viņa gandrīz slimīgi bālie vaibsti bija asu un dziļu grumbu izvagoti, zilas ēnas izraka gultnes vaigu gurdajā pelēkumā. Pār runātāja acīm ēnojās pārāk smagi plaksti, arī mute ar pārāk šaurajām un bālajām lūpām nepiedeva vārdiem metālisku skaņu. Kur bija viņa līksme un uzgavilējošais patoss? Pat balss likās man sveša; runājot par sausu gramatikas tematu, tā it kā vienmuļiem, gurdiem soļiem gāja pār čirkstošu smilti.

Mani pārņēma nemiers. Tas taču nemaz nebija tas cilvēks, ko es šodien, tikko pamodies, sāku gaidīt. Kur bija palikusi viņa seja, viņa vakar tik astrāli apgarotā seja? Seit gurds profesors lietišķi šķetināja savu tematu, un es arvien baiļodamies ieklausījos viņa vārdos, vai tomēr neatgriezīsies vakardienas intonācija, tā siltā vibrācija, kas kā roka spēlējot tvēra manas sajūtas un noskaņoja tās par kaisli. Es lūkojos uz viņu arvien nemierīgāk, vilšanās pilns vērodams atsvešināto seju. Sī seja nenoliedzami bija tā pati, bet it kā tukšāka, zaudējusi visu radošo spēku, gurda un veca, — veca vīra pergamentam līdzīga maska. Vai tas bija iespējams? Kā viņš varēja būt vienu stundu tik jauns un nākošā jau tā novecojis? Vai bija tādi piepeši gara saviļņojumi, kas līdz ar vārdiem varēja pārveidot arī seju un padarīt par gadu desmitiem jaunāku?

Mani mocīja šis jautājums. Tas dega manī kā slāpes. Es gribēju uzzināt kaut ko vairāk par šo divsejīgo cilvēku. Un, tikko viņš bija atstājis katedru un izgājis, nepaskatīdamies uz mums, es, padodamies pēkšņai iedvesmai, steidzos uz bibliotēku un prasīju viņa darbus. Varbūt viņš šodien bija tikai piekusis, varbūt nejutās īsti vesels. Tāpēc cerēju atrast viņa personības atslēgu tā darbos.

Kalpotājs atnesa grāmatas: es brīnījos, ka tik maz. Tātad vecīgais vīrs divdesmit gados nebija laidis klajā neko vairāk kā šos plānos, neiesietos izdevumus — ievadus, priekšvārdus, diskusiju par Šekspīra Perikla īstumu, Helderlīna un Sellija salīdzinājumu (zināms, no tiem laikiem, kad ne viens, ne otrs nebija ģēnijs) un citādi tikai filoloģiskus sīkumus. Visos rakstos, zināms, bija atzīmēts, ka sagatavots darbs divos sējumos! — «Globusa teātris», tā vēsture, izrādes un dramaturgi. Kaut gan tas bija atzīmēts jau pirms diviem gadu desmitiem, bibliotekārs, kad vēlreiz pajautāju, atbildēja, ka darbs vēl nav iznācis. Mazliet kautri un tikai vairs ar pusi iepriekšējās drosmes es šķirstīju rakstus, ilgodamies atkal atjaunot atmiņa saistošo balsi un ritma plūsmu. Bet šais rindās bija izturēta nopietnība, nekur netrīcēja dedzīgi uzsvērumi un aizraujošās runas ritmiskie vijņi. «Cik žēl!» kaut kas manī nopūtās. Es būtu varējis pats sevi sist, kā drebēju aiz dusmām un neuzticības, ka tik vieglprātīgi un ātri biju veltījis viņam savu sajūsmu.

Bet pēcpusdienā seminārā es viņu atkal pazinu. Šoreiz viņš tūliņ pat nerunāja. Pēc ang|u koledžu parauga divi duči studentu bija sadalīti diskusijai runātājos un oponentos, temats bija nesen izvēlēts par viņa iemīļoto Šekspīru, tas ir — vai Troils un Kresida (viņa mījākais darbs) jāuzskata par parodijas tēliem un pats darbs par satīru jeb vai aiz ironijas slēpta traģēdija. Drīz, viņa veiklo roku uzkurts, iedegās uztraukums, — argumenti spēcīgi satrieca paviršus apgalvojumus, starpsaucieni asi un griezīgi sakarsēja diskusiju, līdz jaunekļi gandrīz naidīgi uzbruka viens otram. Viņš iejaucās tikai tad, kad jau sprēgāja dzirkstis, atslābināja pārāk aso pieeju, veikli atgriezdamies pie temata, lai līdz ar slepenu mājienu pastiprinātu tā garīgo izpratni, — un tā viņš piepeši stāvēja šīs dialektiskās liesmu rotaļas vidū, pats līksmi uztraukts, uzkūdīdams un apsaukdams domu gaiļu cīņu un vadīdams šo uzplūdušā jauneklīgā entuziasma vilni, kas pārplūdināja viņu pašu. Atbalstījies pret galdu, rokas sakrustojis uz krūtīm, viņš skatījās no cita uz citu, vienam uzsmaidīdams, otru ar slepenu mājienu pamudinādams oponēt, un viņa acis mirdzēja tikpat satraukti kā vakar. Es jutu, ka tam bija jāapvaldās, lai viņš pats neizrautu tiem vārdu no mutes. Bet viņš ar varu atturējās. Es to redzēju no rokām, kas arvien ciešāk sažņaudzās uz krūtīm, es uzminēju to no trīcošajiem mutes kaktiņiem, kas ar pūlēm apspieda jau raisošos vārdu. Piepeši viņš vairs nespēja atturēties, strauji metās diskusijā un sašķēla troksni ar paceltās rokas spēcīgo kustību kā ar takts zizli. Visi»tūliņ apklusa, un viņš sāka kopot argumentus. Viņam runājot, atausa vakarējā seja, trīsošo nervu rotaļa izdzēsa grumbas, kakls un stāvs saslējās drošās un valdonīgās kustībās. Klausoties viņš stāvēja salīcis, bet tagad metās runā kā varenā straumē. Improvizācija viņu aizrāva. Es tagad sāku nojaust, ka viņam vienam ar sevi, lietišķajās lekcijās vai vientuļajā darbistabā trūka tās degvielas, kas uzliesmoja mūsu ciešajā lokā. Viņam vajadzēja (ak, kā es to jutu!) mūsu entuziasma, mūsu atdošanās, mūsu jaunības, lai viņš varētu būt izšķērdīgs un jauns sajūsmā. Kā cimbalas sitējs apreibst arvien mežonīgākā savu drudžaino roku ritmā, tā viņa runa kļuva arvien labāka, arvien liesmaināka, arvien krāsaināka dedzīgajos vārdos, un, jo dziļāk mēs klusējām (neviļus bija jūtams, ka mēs aizturam elpu), jo augstāk, spraigāk un himniskāk pacēlās viņa tēlojums. Sai brīdī mēs visi piederējām vienīgi viņam, tā mūs aizrāva viņa runa.

Un, kad viņš piepeši beidza ar citātu no Gētes runas par Šekspīru, mūsu uztraukums atkal strauji saplaka. Un viņš atkal kā vakar noguris, bālu seju, kurā vēl viļņoja mazas nervu trīsas, atbalstījās pret galdu, un acīs viņam vēl savādi mirdzēja atdošanās prieks kā sievietei, kas tikko izrāvusies spēcīgiem apkampieniem. Es kautrējos tagad runāt ar viņu; bet viņš nejauši ieraudzīja mani. Viņš laikam sajuta manu apgaroto pateicību, jo laipni man uzsmaidīja un, viegli pieliecies un aplikdams roku man pleciem, atgādināja, ka esmu apsolījies viņu šovakar apmeklēt.

Es ierados pie viņa taisni septiņos. Ar kādām trīsām pirmo reizi pārkāpu šo slieksni! Nekas nav kaislāks par jaunekļa godbijību, nekas sievišķīgāks un kautrāks par to. Es tiku ievests viņa darbistabā, pustumšā telpā, kurā aiz stikla rūtīm sākumā redzēju mirdzam tikai daudzo grāmatu krāsainās muguras. Pār rakstāmgaldu karājās Rafaēla «Atēnu skola»; viņš vēlāk paskaidroja, ka ir sevišķi iemīļojis šo gleznu, jo šeit simboliski pilnīgā sintēzē apvienojoties visi mācību veidi, visi gara veidoli. Es redzēju to pirmo reizi. Man neviļus likās, ka Sokrātā spītīgajā sejā saskatu zināmu viņa pieres līdzību. Aiz manis mirdzēja balts marmors, Parīzes Ganimēds skaistā pamazinājumā, kuram līdzās bija vccvācu meistara svētais Sebastiāns, — traģiskais skaistums laikam nebija ne* jauši nolikts blakus baudītājam. Es gaidīju pukstošu sirdi, neelpodams, kā visi cēli klusējošie mākslas tēli ap mani; no šīm lietām runāja man nepazīts garīgs skaistums, ko es nekad nebiju nojautis un kas man vēl nebija skaidrs, kaut arī jutos gatavs to uztvert. Bet es tikai īsu brīdi varēju nodoties vērošanai, jo tūliņ ienāca un man tuvojās gaidītais, mani atkal skāra maigi aizplīvurotais, it kā slēptās ugunīs gruzdošais skats, kas man par izbrīnu izkausēja manī visslēptāko. Es tūliņ runāju ar viņu gluži brīvi, kā draugs, un, kad viņš apjautājās par manu studiju gaitu Berlīnē, man piepeši — es tanī pašā brīdī izbijos — bija uz lūpām stāsts par mana tēva apciemojumu, un es apstiprināju viņam slepeno solījumu ļoti nopietni nodoties studijām. Viņš mani aizkustināts uzlūkoja.

«Ne tikai nopietni, manu zēn,» viņš tad teica, «bet arī dedzīgi. Kas nepazīst kaislību, būs labākajā gadījumā tikai sauss zinātnieks. Lietām jāpieiet ar sirdi un vienmēr, vienmēr ar kaisli.»

Viņa balss kļuva arvien siltāka, istaba arvien tumšāka. Viņš daudz stāstīja par savu jaunību, kā arī viņš muļķīgi sācis un tikai vēlāk atklājis savas tieksmes, lai tikai es nezaudējot drosmi, un, kas attiecoties uz viņu, viņš gribot būt manā rīcībā, es varot droši pie viņa griezties ar visiem jautājumiem un vēlēšanām. Neviens mani vēl nekad nebija tā izpratis un ņēmis tādu dalību manā dzīvē; es drebēju pateicībā un priecājos par tumsu, kas slēpa manas mitrās acis.

Es būtu varējis tā sēdēt stundām ilgi, neievērodams laiku, te tika viegli pieklauvēts. Atvērās durvis, ēnaini ienāca slaids stāvs.

«Mana sieva,» viņš piecēlās un iepazīstināja.

Slaidā ēna neskaidri pienāca, ielika šauru roku manējā un tad, pret viņu pagriezusies, atgādināja:

«Vakariņas ir gatavas.»

«Jā, jā, es zinu,» viņš steidzīgi un, kā man likās, mazliet īgni atbildēja.

Viņa balsī bija piepeši iezadzies kaut kas salts, un, kad tagad uzliesmoja elektriskā gaisma, tas atkal bija vecīgais vīrs kā pelēkajā klausītavā, un viņš man gurdi sniedza roku.

Nākošās divas nedēļas es pavadīju dedzīgā lasīšanas un mācīšanās trauksmē. Es gandrīz nemaz neatstāju istabu, lai nezaudētu laiku, paēdu stāvot, es studēju bez apstājas, atpūtas un gandrīz bez miega. Man klājās kā princim austrumnieku burvju pasakā, kas, atlauzdams citu pēc cita aizslēgto durvju zīmogus, katrā istabā atrod arvien vairāk rotu un dārgakmeņu un arvien kārāk izmeklē visu istabu virkni, lai nokļūtu pēdējā. Tāpat es metos no vienas grāmatas otrā, katra apreibināja, un ne-

viena neapmierināja mani: mana nevaldāmība bija tagad pārcelta garīgā plāksnē. Mani bija pārņēmusi pirmā nojauta par garīgās pasaules bezceļu plašumu, kas man bija tikpat kārdinošs kā pilsētas dēkainība, bet mani līdz ar to pārņēma arī bērnišķīgas bailes, ka nespēšu to iekarot; tāpēc es atteicos no miega, izpriecām, sarunām un katra veida izklaidēšanās, lai tikai taupītu pirmoreiz par dārgu atzīto laiku. Bet manu uzcītību visvairāk dzina godkāre nepievilt sava skolotāja uzticību, iegūt tā piekrītošo smaidu, lai viņš justu mani, tāpat kā es jutu viņu.

Es pārbaudīju sevi pie niecīgākās izdevības, neatlaidīgi sasprindzinādams neveiklos, bet tagad ievērojami saviļņotos prātus, lai viņam imponētu un viņu pārsteigtu. Ja viņš lekcijā nosauca kādu dzejnieku, kura darbus es nepazinu, tad pēcpusdienā metos to meklēt, lai pēc dažām dienām diskusijā varētu iedomīgi lepoties ar savām zināšanām. Nejauši izteikta, citu tikko ievērota vēlēšanās kļuva man par pavēli: pietika ar pavirši izmestu piezīmi par studentu mūžīgo kūpināšanu, lai es tūliņ aizmestu degošo cigareti un piepeši uz visiem laikiem atteiktos no šī peļamā paraduma. Viņa vārdi kā evaņģēlijs bija man reizē žēlastība un likums. Es neatlaidīgi vēroju, mana sasprindzinātā uzmanība kāri uztvēra katru vārdu, katru kustību, mājās visiem prātiem dedzīgi aptaustīdams un noglabādams sarausto. Savā neiecietīgajā kaislē jutu, ka viņš man ir vadonis, bet visi mani biedri ir man tikai ienaidnieki, kurus mana godkārīgā griba ik dienas apņēmās no jauna noskriet un pārspēt.

Vai nu viņš tagad juta, cik daudz man nozīmē, vai arī viņam bija iepaticies šis manas būtnes straujums, bet mans skolotājs man drīz vien atklāti izrādīja savas sim- (

pātijas. Viņš man ieteica, ko lasīt, izvirzīja mani, iesācēju, kopējās diskusijās, un bieži vakaros es drīkstēju viņu apmeklēt, lai sirsnīgi parunātos. Tad viņš mēdza paņemt no skapja grāmatu un lasīja savā sonorajā balsī, kas uztraukumā vienmēr kļuva par pakāpi gaišāka un skanīgāka, dzejas un traģēdijas vai arī izskaidroja sarežģītas problēmas. Sais abās pirmajās skurbuma nedēļās es vairāk iepazinos ar mākslas būtību nekā līdz tam deviņpadsmit gados. Mēs vienmēr bijām vieni šinīs man pārāk īsajās stundās. Ap astoņiem tika viegli pieklauvēts pie durvīm: viņa sieva sauca viņu vakariņās. Bet viņa nekad neienāca istabā, jo laikam bija dabūjusi mājienu netraucēt mūsu sarunu.

Tā bija pagājušas četrpadsmit dienas, spraiguma pilnas agra pavasara dienas, kad kādu rītu manas darbaspējas pārtrūka mani kā pārāk savilkta tērauda atspere. Jau pirms tam mans skolotājs mani brīdināja, lai nepārspīlēju dedzību, šad tad kādu dienu atpūšos un izeju aiz pilsētas, — tagad pēkšņi piepildījās viņa pareģojums: es pamodos truls no trula miega, visi burti, kolīdz mēģināju lasīt, durstīja kā kniepadatas. Verdziski uzticīgs mazākajam sava skolotāja vārdam, es tūliņ apņēmos paklausīt un, aizmirstot savas izglītības slāpes, atļauties sev brīvu, rotaļīgu dienu. Es izgāju tūliņ no rīta, pirmo reizi apskatīju pa daļai veclaicīgo pilsētu, lai tikai sasprindzinātu ķermeni, uzkāpu simtiem pakāpju baznīcas tornī un no turienes zaļajā apkartnē atklāju mazu ezeru. Es kaislīgi mīlēju peldēšanas sportu, un taisni šeit augšā, tornī, no kura kā zaļi dīķi lejā redzami pļavu plankumi, mani piepeši, it kā dzimtenes vēja atpūsta, pārņēma nevaidama vēlēšanās atkal mesties iemīļotajā elementā. Un, tikko pēc pusdienas biju atradis peldētavu un ieniris ūdenī, manu ķermeni atkal pārņēma labsajūta, roku muskuļi atkal izstiepās elastīgā spēkā, saule un vējš, skardami manu kailo ādu, pusstundā pārvērta mani par agrāko nevaldāmo puisi, kas mežonīgi plūcās ar biedriem un pārdroši rotaļājās ar savu dzīvību; mežonīgi plunčodamies un slaistīdamies, es aizmirsu gramatas un zinātni. Nododamies ar sev īpatnējo pārmērību tik ilgi nomāktai kaislībai, es divas stundas trakoju atkal atrastajā elementā, varbūt kādas trīsdesmit reizes lēcu no tramplīna, lai kritienos atsvabinatos no spēku pārmērības, divreiz šķērsām pārpeldēju ezeram un vēl nebiju nokausējis sevi. Elsodams un visiem sasprindzinātajiem muskuļiem trīcot, es meklēju jaunu izdevību, gribēdams izdarīt kaut ko spēcīgu, pārgalvīgu un pārdrošu.

Te līdzās damu peldētavā noklaudzēja tramplīns, es jutu, ka spēcīgais vēriens notrīcēja pa dēļiem līdz pat manīm. Un slaids sievietes ķermenis, lecot izveidodams turku zobenam līdzīgu zibošu pusloku, devās uz augšu un tad ar galvu uz leju. Vienu mirkli lēciens sacēla šļakstošu un reizē balti putojošu mutuli, tad atkal uznira spraigais stāvs, straujiem vēzieniem peldēdams uz saliņu ezera vidū.

Viņai pakaļ! Panākt!

Sporta prieks ietrīcējās muskuļos, es ātri ielēcu ūdenī un ar plecu uz priekšu saniknotā tempā devos viņai pa-

kaļ. Bet, laikam pamanījusi sekošanu un tāpat gatava sacensībai, vajātā dūšīgi izmantoja atstatumu, veikli appeldēju apkārt saliņai, lai steidzīgi dotos atpakaļ. Uzminēdams viņas nodomu, es tūliņ metos pa labi pretim un airējos tik spēcīgi, ka mana izstieptā roka jau gandrīz aizsniedza viņu, mūs šķira tikai vēl sprīdis, te vajātā piepeši viltīgi un droši pazuda zem ūdens, lai pēc dažām minūtēm iznirtu pie dāmu nodalījuma žoga, kas liedza sekot tālāk. Uzvarētāja pilēdama uzkāpa pa kāpnēm. Viņa mirkli apstajās un piespieda roku krūtīm, kā redzams, viņai aptrūka elpas; bet tad viņa apgriezās un, redzēdama, ka esmu palicis pie žoga, zibošiem zobiem triumfēdama pasmaidīja. Spilgtajā saulē un zem peldcepures es nevarēju labi saskatīt viņas seju, līdz uzveiktajam ironiski un spoži tikai atmirdzēja smaids.

Es dusmojos un priecājos: pirmo reizi kopš Berlīnes es atkal biju jutis kādas sievietes atzinīgo skatu, — varbūt te bija gaidāms piedzīvojums. Trim vēzieniem atpeldēju atpakaļ kungu peldētavā, ātri uzvilku drēbes uz slapjās miesas, lai tikai laikā varētu uzmanīt viņu pie izejas. Man bija jāgaida desmit minūtes, tad — es tūliņ pazinu viņas puiciski slaido stāvu — viegliem soļiem nāca mana pārgalvīgā pretiniece, un viņa vēl paātrināja gaitu, kad ieraudzīja mani stāvam, kā redzams, nevēlēdamās dot man izdevību viņu uzrunāt. Viņa soļoja tikpat vingri kā iepriekš peldēja, visi locekļi stiegraini kalpoja šim slaidajam, varbūt mazliet par daudz slaidajam ķermenim; man tiešām bija diezgan grūti, nepievēršot sev uzmanību, panākt vieglo soļotāju. Beidzot tas izdevās, es veikli kādā ceļa lokā aizstājos viņai priekšā, pacēlu pa studentu paradumam cepuri un, neieskatījies vēl tai nemaz labi acīs, jau- < tāju, vai nedrīkstu viņu pavadīt. Viņa uzmeta man no sāniem spītīgu skatu un, nemaz nesamazinādama straujo tempu, gandrīz ķircinošā ironijā atbildēja:

«Kāpēc ne, ja tikai neeju jums par ātru? Man ļoti jāsteidzas.»

Sīs brīvās izturēšanās ierosināts, es kļuvu uzmācīgāks un uzstādīju duci ziņkārīgu un pa lielākai daļai muļķīgu jautājumu, uz kuriem viņa atbildēja labprāt un tik pārsteidzoši brīvi, ka vairāk tiku samulsināts nekā izaicināts.

Mans berlīnieša uzrunu kodekss vairāk atbilda pretestībai un ķircinājumiem nekā tik atklātai sarunai, tik ātri soļojot, tāpēc man jau otrreiz bija tāda sajūta, ka esmu uzsācis cīņu ar gudru pretinieci.

Bet vajadzēja nākt kam vēl Jaunākam. Kad es, pavairodams savu nekaunīgo uzmācību, viņai jautāju, kur tā dzīvo, pret mani asi pavērsās un pazibēja, nemaz vairs neslēpdamas smaidu, divas kastaņbrūnas acis:

«Jūsu vistuvākā tuvumā.»

Es apjucis raudzījos viņā. Viņa paskatījās uz mani no sāniem un pasmaidīja. Es tūliņ atmetu berlīnieša nekaunīgo uzrunas veidu un gandrīz nedroši un pat pazemīgi stomījos, vai tādā gadījumā neapgrūtinu viņu, to pavadīdams.

«Bet kā tad?» viņa atkal smaidīja. «Mums atliek tikai vairs divas ielas, un tās taču mēs varam noskriet kopā.»

Asinis sastinga man šai brīdī, es tikko vairs varēju paiet, bet atkāpšanās būtu vēl nepatīkamāka: tā man bija jāaiziet līdz mājai, kurā es dzīvoju. Viņa piepeši apstājās, sniedza man roku un it kā starp citu teica:

«Paldies par pavadīšanu! Jūs jau šodiet ap sešiem nāksiet pie mana vīra.»

Es laikam nosarku aiz kauna kā vēzis, bet, pirms kā paguvu atvainoties, viņa jau veikli uzskrēja pa kāpnēm, un es nu stāvēju tur, ar bailēm atcerēdamies vientiesīgos vārdus, kādus sev muļķīgi biju atļāvies. Es, muldošais nerrs, biju viņu kā šuvēju uzaicinājis uz svētdienas izbraukumu, nekautrīgi slavējis viņas augumu un tad sentimentāli stāstījis par vientuļa studenta dzīvi. Man likās, ka būtu jāpazūd aiz kauna, kā mani smacēja riebums. Nu tā pārgalvības pilna smiedamās gāja pie sava vīra, lai izstāstītu viņam manas muļķības. Un neviena cilvēka spriedums man nebija tā no svara kā viņa, kļūt smieklīgam viņa acīs būtu tikpat mokoši kā tikt izpērtam uz klaja tirgus laukuma.

Tās bija briesmīgas stundas līdz vakaram. Es tūkstošiem reižu jau iedomājos, kā viņš mani saņems ar savu smalko, ironisko smaidu. Ak, es zināju, kā viņš pārvaldīja sarkastisko vārdu mākslu un prata nokaitēt jokus līdz tādai sarkankvēlei, ka tie iedzēla. Noziedznieks nedodas uz ešafotu vairāk satriekts kā es tanī vakarā iegāju pie sava skolotāja, un mans apmulsums tikai vēl pieauga, jo man likās, ka blakusistabā būtu dzirdējis sievietes tērpa čukstošās šalkas. Droši vien viņa tur, pārgalve, klausījās, lai priecātos par manu apjukumu un izbaudītu balamutīgā puikas kaunu. Beidzot nāca mans skolotājs.

«Kas jums ir?» viņš norūpējies jautāja. «Jūs šodiet esat tik bāls.»

Es, trieciena gaidīdams, atbildēju, ka man nekas nekaiš. Bet gaidītais sods izpalika. Viņš kā parasti runāja par zinātniskām lietām. Cik bažīgi arī ieklausījos, neviens vārds neslēpa sevī atriebību vai ironiju. Es, sākumā pārsteigts un tad aplaimots, sapratu, ka viņa bija klusējusi.

Ap astoņiem atkal tika pieklauvēts pie durvīm. Es atvadījos, es atkal biju apmierinājies. Viņa nāca garām, kad izgāju pa durvīm. Es sveicināju, un viņas skats man viegli uzsmaidīja. Un kaistošām asinīm es iztulkoju sev šo piedošanu kā solījumu klusēt arī turpmāk.

No šī brīža mana uzmanība ieguva jaunu veidu. Līdz šim, jauneklīgā sajūsmā godādams dievināto skolotāju, es biju iedomājies viņu par tādu citas pasaules ģēniju, ka pilnīgi aizmirsu novērot viņa privāto un ikdienišķo dzīvi. Pārspīlējumā, kas piemīt katrai īstai jūsmai, es biju viņa eksistenci pilnīgi attālinājis no mūsu metodiski iekārtotās zemes ikdienišķajiem iestādījumiem. Kā varbūt pirmoreiz iemīlējies jauneklis neuzdrošinās domās izģērbt mīļoto meiteni un uzlūkot viņu par tādu pašu kā tūkstošiem pārējās brunču valkātājas, tāpat es neuzdrošinājos iemest zagšus skatu viņa privātajā dzīvē; es viņu vienmēr iedomājos tikai atraisītu no visa lietišķi parastā, kā vārda pravieti un radošā gara pilnību. Tagad, kad traģikomiskais piedzīvojums bija man licis sadurties ar viņa sievu, man bija intīmāk jānovēro viņa ģimenes un mājas dzīve; manī patiesībā pret paša gribu pamodās nemierīgi vērojoša ziņkāre. Un šis vērojošais skats, tikko pamodies, jau apmulsa, jo šī cilvēka dzīve viņa četrās sienās bija īpatnēja un gandrīz baigi mīklaina. Jau tad, kad pirmo reizi pēc minētās tikšanās mani ielūdza uz pusdienām un es neredzēju viņu vienu, bet kopā ar sievu, manī pamodās dīvainas aizdomas par īpatnēji sarežģīto kopdzīvi. Jo vairāk iespiedos mājas iekšējā lokā, jo mulsinošāka kļuva šī sajūta. Viņu abu vārdi un kustības nepauda nesaticību vai nesaskaņas; gluži otrādi, tas, ka nekā nebija, ka viņiem nebija nekādu nesaskaņu, savādi aizplīvuroja viņus abus un padarīja tos neizprotamus, tas bija smags un tvanīgs jūtu klusums, kas smacēja tāpat kā ķildas negaiss vai slēptu dusmu rūsa. Arēji nekas nenodeva uztraukumu vai nesaskaņas, tik arvien stiprāk un stiprāk bija jūtams savstarpējs svešums. Jautājumi un atbildes viņu retajās sarunās steidzīgi saskārās tikai it kā pirkstgaliem, tie nekad sirsnīgi negāja rokrokā, un viņu valoda pie pusdienām pat pret mani kļuva stomīga un nebrīva. Reizēm saruna izsīka, līdz atkal nebijām atgriezušies pie darba, — mēs tikām ieslēgti plašā klusēšanas lokā, ko beidzot neviens vairs neuzdrošinājāmies salauzt, un šī aukstā nasta vēl stundām ilgi nomāca manu dvēseli.

Visvairāk mani biedēja viņa pilnīgā vientulība. Šim ģenialajam, ekspansīvajam cilvēkam nebija nekādu draugu, viņš satikās tikai ar saviem skolniekiem. Ar kolēģiem universitātē viņam bija tikai pieklājīgi laipnas attiecības, viņš nekad neapmeklēja viesības. Viņš bieži dienām neatstāja māju citam gājienam kā divdesmit soļiem līdz universitātei. Viņš klusu ierakās sevī, neuzticēdamies ne cilvēkiem, ne grāmatām. Tagad es ari sapratu viņa ugunīgās un fanātiski patētiskās runas studentu vidū: tur izlauzās dienām sakrātā runība, un visas viņa klusot sevī nestās domas nevaldāmi un trokšņaini metās vārdu sacensībā.

Mājās viņš runāja ļoti reti, vismazāk ar savu sievu. Pat es, nepiedzīvojušais jauneklis, bailīgā un gandrīz kaunpilnā izbrīnā ievēroju, ka šeit starp diviem cilvēkiem līgojās kāda ēna, plīvojoša, vienmēr klātesoša ēna no neredzamas vielas, kas viņus tomēr pilnīgi šķīra vienu no otra, un es pirmo reizi nojautu, cik daudz kāda laulība var noslēpt pasaulei. Viņa sieva nekad bez sevišķa uzaicinājuma neuzdrošinājās ienākt darbistabā, it kā uz sliekšņa būtu uzzīmēts lietuvēna krusts; no tā bija redzams, ka sieva bija pilnīgi izslēgta no viņa garīgās pasaules. Mans skolotājs nekad necieta, ka tās klātbūtnē runā par viņa darbiem un plāniem, jā, man pat bija sāpīgi, ka viņš, tai ienākot, tūliņ aprāva dedzīgi iesāktu teikumu. Tas gandrīz bija apvainojums un atklāta nicināšana, kurai trūka pat pieklājības maskas, asi un atklāti viņš atraidīja tās līdzdalību, bet viņa izlikās nemanām apvainojumu vai arī bija pie tā jau pieradusi. Pārgalvīgu, puicisku seju, viegli un ātri, spraiga un slaida, viņa lidoja augšā un lejā pa kāpnēm, viņai arvien bija pilnas rokas darba un tomēr arvien brīvs laiks, viņa apmeklēja teātri un nepalaida garām nevienu notikumu sporta dzīvē, bet apmēram trīsdesmit piecus gadus vecā sieviete nelikās ne zinis par grāmatām. Likās, ka viņa tikai tad bija laimīga, kad — arvien trallinādama, labprāt smaidīdama un vienmēr ķircinošai sarunai gatava —

varēja nodoties kaut kam aizraujošam — dejai, peldēšanai vai skrējienam. Ar mani viņa nekad nerunāja nopietni, bet vienmēr tikai ķircinājās kā ar pusaudzi un labākajā gadijumā pieņēma par partneri pārgalvīgām spēka pārbaudēm. Viņas spraigums un vieglums bija tādā pretstatā ar mana skolotāja tumšo, pilnīgi atturīgo un tikai grāmatām veltīto dzīvesveidu, ka es ar jaunu izbrīnu sev jautāju, kas gan reiz varējis saistīt šos svešos raksturus.

Man, zināms, šis savādais kontrasts nāca tikai par labu: ja pēc nogurdinoša darba uzsāku ar viņu sarunu, man likās, ka man noņemta no pieres smaga bruņucepure, es no ekstātiskās trauksmes atkal atgriezos dienas gaismā un skaidrajā laicībā, jaunība rotaļīgi prasīja savu, un smaids, ko gandrīz aizmirsu sava skolotāja sabiedrībā, atkal patīkami izlīdzināja pārmērīgo garīguma spiedienu.

Starp mums nodibinājās jauneklīgs biedriskums, taisni tāpēc, ka mēs vienmēr tikai pavirši pļāpājām par vienaldzīgām lietām vai kopā gājām uz teātri, mūsu attiecības bija ļoti brīvas. Tikai viena lieta nepatīkami traucēja mūsu sarunu pilnīgo bezrūpību, katrreiz apmulsinādama mani: tā bija viņa vārda minēšana. Tad mana mūžam jautājošā ziņkāre apstājās pret saniknotu klusēšanu vai, ja runāju sajūsmā, — savādu aizplīvurotu smaidu. Bet viņas lupas palika mēmas; arī viņa ar tikpat dedzīgu žestu, bet tikai citādi izslēdza šo cilvēku no savas dzīves.

Un tomēr abus jau piecpadsmit gadu klusot sedza viens un tas pats jumts.

Jo neizprotamāks bija šis noslēpums, jo vairāk tas kārdināja manu dedzīgo nepacietību. Šeit bija ēna, plīvurs, ko pie katras vārda vēsmas jutu dīvaini tuvu saviļņojamies; daudzreiz jau domāju, ka esmu atradis pēdas, te I šis mulsinošais audums atkal aizslīdēja, lai nākošā brīdī plūstu pār mani no jauna, bet nekad tas nebija taustāms vārds, tverams veids. Nekas jaunekli neuztrauc un neuzjautrina vairāk kā pārdrošu minējumu rotaļa; parasti brīvi klīstošā fantāzija piepeši atrod mērķi, pēc kā dzīties, un jau kaist jaunajā sekošanas priekā. Man, trulajam puisim, radās tais dienās jauni jutekļi — plānā dzirdes plēve, kas aizdomīgi uztvēra katru balss noskaņu, neuzticīgs un ass, klīstošs un vērojošs skats, ložņājoša, tumša slēpta ziņkāre. Vienmēr nojautu uztraukti, elastīgie nervi tā sasprindzinājās, ka sāpēja.

4*

Es tomēr nekaunos par šo ziņkāri, kas klausoties aizturēja elpu, jo tā bija tīra. Manus prātus nesatrauca tikai

51

kāra vērošanas bauda, kas ģeniālā cilvēkā grib ļaunprātīgi atrast kaut ko zemu, gluži otrādi, es ar slepenām bailēm, nevarīgi kautru līdzcietību un nedrošām bažām šai klusēšanā nojautu ciešanas. Jo dziļāk iegāju viņa dzīvē, jo jūtamāk mani nomāca mana skolotāja mīļajā sejā jau plastiski iespiedusies ēna, šī cēli apvaldītā un tāpēc cēlā melanholija, kas nekad nenolaidās līdz rupjam īgnumam vai nesavaldīgām dusmām. Ja pirmajā brīdī viņš saistīja mani ar savas runas vulkāniski izplūstošo spožumu, tad tagad vēl dziļāk mani satrauca viņa klusēšana un pār pieri klīstošais skumju mākonis. Nekas tik vareni neaizrauj jauneklīgos prātus kā vīrišķīgi cēls drūmums. Mikelandželo Domātājs, kas raugās pats savos dziļumos, Bēthovena rūgti sakniebtā mute, — šīs pasaules sāpju traģiskās maskas saviļņo neizveidoto dvēseli stiprāk nekā Mocarta sudrabainā melodija un Leonardo tēlu skanošā gaisma. Skaistums, pati jaunatne neprasa apskaidrošanas, dzīvo spēku pārpilnībā tā pievēršas traģiskajam un labprāt ļauj grūtsirdībai saldiem malkiem sūkt savas vēl nepiedzīvojušās asinis. Tāpēc jaunatne nekad nebaidās briesmu un biedriski sniedz roku katrām gara ciešanām.

Es šeit pirmo reizi redzēju tādu patiesa cietēja seju. Mazu ļaužu dēls, pilsoniskās ērtībās uzaudzis, es pazinu rūpes tikai to smieklīgajās ikdienas maskās, pārģērbtas par dusmām, naida dzeltenajā tērpā, sīknaudu žvadzinot, — bet es tūliņ jutu, ka šīs sejas izmisumu rada svētāki elementi. Šī tumsa cēlas no tumsas, nežēlīgs zīmulis no iekšienes bija savilcis grumbas un rievas priekšlaicīgi sakritušajos vaigos. Dažreiz, kad iegāju viņa istabā (vienmēr ar tādu kautrību kā bērnam, kas tuvojas mājai, kurā mīt dēmoni), bet viņš, domās nogrimis, nebija dzirdējis manu klauvējienu un es pārsteidzu viņu aizmiršanās brīdī, man likās, ka redzēju tikai Faustu, kura gars lidoja noslēpumainās aizās un drausmīgās Valpurģu naktīs, šādos brīžos viņa prāti bija pilnīgi nejutīgi, viņš nedzirdēja ne manus tuvojošos soļus, ne kautro sveicienu. Ja viņš, spēji atjēgdamies, pielēca kājās, tad ātri mēģināja slēpt apjukumu; viņš soļoja šurp un turp un pūlējās jautājumiem novērst no sevis vērojošo skatu. Bet tumsa tad ilgi gulēja pār viņa pieri, un tikai saruna iedegdamās varēja izkliedēt iekšēji savilkušos mākoni.

Viņam vajadzēja to dažreiz just, cik ļoti viņa skats mani saviļņo, varbūt no manām acīm un nemierīgajām rokām viņam vajadzēja nojaust, ka uz lūpām man neredzami kaist lūgums, lai viņš man uzticas. Viņam vajadzēja to uzminēt no manas uzmanīgās izturēšanās, ka sajūtu slepenu vēlēšanos, lai viņš atdod man savas sāpes. Viņš to droši vien juta, jo negaidot pārtrauca dzīvo sarunu un aizkustināts uzlūkoja mani, jā, mani ietvēra dīvaini siltais, iekšēju sajūtu aizplīvurotais skats. Tad viņš bieži satvēra manu roku un satraukts turēja to ilgi, — es vienmēr gaidīju: tagad, tagad, tagad viņš ar mani runās. Bet tai vietā viņš izdarīja strauju kustību vai arī pateica saltu, tīšām atmodinošu vai ironisku vārdu. Pats dzīvodams sajūsmā, atmodinājis un veicinājis to manī, viņš to man piepeši izsvītroja kā kļūdu vāji uzrakstītā domrakstā, un, jo vairāk viņš redzēja, ka esmu iekšēji atdarījies un slāpstu viņa uzticības, jo īgnāk viņš izgrūda tik ledainus vārdus kā: «To jūs nesaprotat» vai «Nepārspīlējiet taču tā!» — vārdus, kas sadusmoja mani un noveda līdz izmisumam. Kā es cietu šī cilvēka dēļ, kura jūtu aukstums un karstums mainījās kā spilgta rūsa, kas neapzinādamies sakarsēja mani, lai tad piepeši pārlietu man saltumu, kas ar savu nevaldāmību sakūdīja manējo, lai tad piepeši tvertu ironisku piezīmju pātagu, — jā, man bija tā drausmīgā sajūta, ka, jo tuvāk viņam spiežos, jo skarbāk, jo baigāk viņš mani atgrūž. Neviens nedrīkstēja tuvoties viņa noslēpumam.

Er arvien kvēlāk jutu, ka viņa pievilcīgajā tuvumā mīt svešs un nepatīkams noslēpums. Es nojautu to no viņa dīvaini bēgošā skata, kas dedzīgi uzliesmoja un kautri izdzisa, kad viņam pateicīgi atdevās; es jutu to no viņa sievas rūgti sakniebtajām lūpām, no cilvēku savādi saltās atturības pilsētā, jo tie gandrīz sapīka, ja viņu slavēja, — no simts savādībām un pēkšņiem apjukumiem. Kādas mokas bija būt jau šādas dzīves iekšējā lokā un tomēr klīst tanī apkārt kā labirintā, nezinot ce]a uz tās cēloni un serdi.

Bet visneizskaidrojamākā un uztraucošākā bija viņa biežā nozušana. Reiz, kad ierados klausītavā, tur karājās zīmīte, ka lekcijas uz divām dienām pārtrauktas. Studenti nelikās pārsteigti, bet es, lai gan vēl vakar biju pie viņa, steidzos uz māju, baiļodamies, ka viņš varētu būt saslimis. Viņa sieva tikai sausi smaidīja, kad mana iedrāšanās nodeva šo uztraukumu.

«Tas bieži gadās,» viņa savādi vēsi teica, «jūs tikai vēl to nezināt.»

Un cs no kolēģiem tiešām uzzināju, ka viņš tā bieži pa naktīm pazūd, dažreiz tikai telegrāfiski atvainodamies; reiz viņu kāds students ap četriem rītā saticis kādā Berlīnes ielā, cits atkal svešas pilsētas krogā. Viņš piepeši devās projām kā korķis no pudeles, tad atkal atgriezās, un neviens nezināja, kur viņš bijis.

Sī piepešā aizbraukšana uztrauca mani kā kāda slimība, es šīs divas dienas staigāju apkārt izklaidīgs un nemierīgs. Bez viņa pierastā tuvuma studijas piepeši likās nejēdzīgi tukšas, es nomocījos juceklīgos greizsirdīgos minējumos, jā, manī pat sacēlās naids un dusmas, ka viņš bija tik noslēgts un mani, dedzīgo dievinātāju, atstāja ārpus savas patiesās dzīves kā ubagu salā. Velti sev iestāstīju, ka man, puikam un skolniekam, nav nekādu tiesību uz viņa vaļsirdību, ka viņa labsirdība man dāvājusi simtreiz vairāk uzticības, nekā akadēmiskā skolotāja pienākumi to prasa. Bet prātam nebija nekādas varas pār degošo kaisli, es, mu|ķa puika, gāju desmitreiz dienā apjautāties, vai viņš nav atgriezies, līdz beidzot jau sāku just sarūgtinājumu viņa sievas arvien strupākajas atbildēs. Es pusi nakts negulēju un klausījos, vai nedzirdēšu atgriežamies viņa soļus, no rīta nemierīgi ložņāju gar durvīm, neuzdrošinādamies vairs jautāt. Un, kad viņš beidzot trešajā dienā negaidot ienāca manā istabā, es satrūkos. Laikam manas bailes bija pārāk lielas, jo viņš it kā atsala, bet tad ātri aizdzina savu mulsumu ar pāris vienaldzīgiem jautājumiem. Viņa skats man izvairījās. Mūsu saruna pirmo reizi meta līkumus, viens vārds klupa pār otru, un, tā kā mēs abi tīšām izvairījāmies minēt viņa izpalikšanu, tad taisni tas, ko noklusējām, liedza mums izrunāties. Kad viņš aizgāja, atkal uzliesmoja degošā ziņkāre, pamazām saēzdama kā manu miegu, tā nomodu.

Nedēļām ilga šī cīņa par izslēgšanu un dziļāku izpratni: es stūrgalvīgi urbos uz ugunīgo kodolu un domāju, ka jūtu to snaužam kā vulkānu zem klinšainās klusēšanas. Beidzot, laimīgā brīdī, man pirmo reizi izdevās ielauzties viņa iekšējā pasaulē. Es atkal biju līdz krēslai nosēdējis viņa istabā, te viņš atslēdza kādu atvilktni un izņēma dažus Šekspīra sonetus, vispirms lasīja paša pārtulkotos, it kā bronzā izlietos, pantus un tad tik brīnišķīgi izskaidroja to šķietami neizprotamo šifru, ka man manā svētlaimē bija žēl, ka viss, ko šis ģeniālais cilvēks dāvāja, pazuda ātri aizplūstošos vārdos. Tad — kur tā radās? — mani piepeši pārņēma drosme viņam jautāt, kāpēc viņš nav pabeidzis savu lielo darbu — «Globusa teātra» vēsture. Tikko to pateicis, jau izbijos, ka negribot esmu rupji aizskāris slepenu un, kā redzams, sāpīgu vainu. Viņš piecēlās, novērsās un ilgi klusēja. Istaba piepeši likās klusuma un tumsas pārpilna. Beidzot viņš pienāca pie manis, nopietni uzlūkoja mani, un viņa lūpas vairākreiz nodrebēja, pirms šauri atvērās. Tad sāpīgi izskanēja viņa atzīšanās:

«Es vairs nevaru izdarīt neko lielu. Tas ir garām. Tikai jaunībai ir tik pārdroši nodomi. Tagad man vairs nav nekādas izturības. Es — kāpēc slēpt? — sajūsminos tikai uz īsu brīdi. Agrāk man bija vairāk spēka, tagad tas ir projām. Es varu tikai runāt: tad mani dažreiz kaut kas nes un aizrauj mani. Bet vienmēr vienam, vienmēr vienam, klusu sēžot, strādāt, to es vairs nespēju.»

Mani satrieca viņa rezignācija, un es viņu sirsnīgi mudināju saturēt reiz beidzot stingrā dūrē to, ko viņš vieglu roku ik dienas izkaisa.

«Es nevaru rakstīt,» viņš gurdi atkārtoja, «nespēju pietiekoši koncentrēties.»

«Tad diktējiet!» Un, sajūsmināts par šo iedomu, es viņam gandrīz lūdzot uzmācos: «Tad diktējiet man. Pamēģiniet to reiz. Varbūt tikai sākumu, — tad jūs vairs pats nevarēsiet atkāpties. Ramēģiniet diktēt, es jūs lūdzu, man par prieku!»

Viņš uzlūkoja mani, sākumā apmulsis, tad domīgāks.

«Jums par prieku?» viņš atkārtoja. «Vai jūs tiešam domājat, ka tas kādam cilvēkam vēl varētu darīt prieku, ja es, vecs vīrs, kaut ko iesāktu?»

Es jutu, ka viņš jau vilcinoties sāk padoties, es to jutu no viņa skata, kas vēl tikko bija apmācies un sevi iegrimis, bet tagad, siltu cerību atraisīts, pamazām apskaidrojās.

«Jūs tiešām tā domājat?» viņš atkārtoja. Jau jutu, ka iekšējā gatavība caurstrāvo viņa gribu, tad viņš izšķīrās: «Tātad pamēģināsim! Jaunībai vienmēr taisnība. Gudrs, kas tai padodas.» Likās, ka viņu atdzīvināja mans nevaldāmi izplūstošais prieks un gaviles; gandrīz jauneklīgi uztraukts, viņš steidzīgi soļoja pa istabu, un mēs norunājām sākumā pamēģināt strādāt ik vakarus vienu stundu tūliņ pēc vakariņām, ap deviņiem. Nākošā vakarā viņš sāka man diktēt.

Kā lai attēloju šīs stundas! Es gaidīju uz tām visu dienu. Jau pēcpusdienā mokošs nemiers elektrizēja manus nepacietīgos prātus, es tikko varēju izturēt, līdz pienāca vakars. Tad tūliņ, kad bija paēstas vakariņas, devāmies viņa darbistabā, es apsēdos pie rakstāmgalda ar muguru pret viņu, bet viņš nemierīgiem soļiem staigāja šurp un turp pa istabu, līdz bija it kā uzkrājis sevī ritmu un radās pirmā vārda uztakts. Sim savādajam cilvēkam viss izrietēja no sajūtu muzikalitātes. Viņam vienmēr bija nepieciešama sajūsma, lai spārnotu savas idejas. Bieži vien tā bija glezna, droša metafora vai plastiska situācija, kas viņu, ātri garāmejot, neviļus satrauca un ko viņš paplašināja par dramatisku scēnu. Tad gaismā, ko meta šīs improvizācijas, bieži vien plaiksnījās visu radošo garu lielais spēks. Es atceros rindas, kas atgādināja jambā rakstītas dzejas vārsmas, un citas, kas kā katarakta izlija apbrīnojami spraigā stāstījumā, kā Homēra jūras dēkas vai Valta Vitmena barbariskās himnas. Man, jaunajam, topošajam cilvēkam, pirmo reizi tika dota izdevība iespiesties radīšanas noslēpumos. Es redzēju, kā vēl bezkrāsainā doma, kas bija tikai tīra un brīva kvēle, izplūda kā zvana masa no impulsīvā satraukuma katla, tad, pamazām atdziestot, ieguva veidu un kā šis veids tad vareni noapaļojās un atklājās, līdz beidzot no tā skaidri atraisījās vārdi, dodami dzejiski izjustajam cilvēku valodu, tāpat kā tikai mēle ieskandina zvanu. Kā katrs atsevišķs periods no ritma un katrs tēlojums no scēniski izveidotas ainas, tā viss plaši uzsāktais darbs pilnīgi nefiloloģiski izrietēja no himnas, himnas jūrai, kas viļņo no tāles uz tāli, raudzīdamās augstumos, slēpdamās dziļumos un gan bez jēgas, gan par ziņu rotaļādamās ar zemes likteņiem — cilvēku nedrošajām laiviņām. Sai jūras ainavai atbilda traģisma kā tā primitīvā spēka raksturojums, kas apskurbinot un satraucot saviļņo mūsu asinis. Tad gleznainais vilnis aizplūda līdz atsevišķai zemei: parādījās Anglija, tā nemierīgā elementa, kas apdraud visu zemju krastus, visus zemeslodes platumus un joslas, mūžam apskalotā sala. Tur, Anglijā, izveidojas valsts, skaidrā un aukstā elementa aina iespiežas pelēko un zilo acu redzokļos, — katrs iedzīvotājs ir reizē jūrnieks un salinieks; vētru un briesmu rūdītai, šai ciltij piemīt spēcīgas, vētrainas kaislības, un viņi neatlaidīgi, simtiem gadu, pārbauda savus spēkus vikingu braucienos. Bet tagad pār ūdeņu apskaloto zemi sūt miers; tomēr iedzīvotāji, apraduši ar vētrām, vēl vienmēr mīl jūru, uztraucošus notikumus ar ikdienas briesmām un tāpēc atkal rada sev sasprindzinājumu asiņainās spēlēs. Dēļu būdā sākumā notiek zvēru rīdīšana un divcīņas. Noasiņo lāči, gaiļu cīņas dzīvnieciski izsauc šausmu baudu; bet drīz vien augstāki jutekļi no cilvēcīgi heroiskām pretrunām rada tīru, satraucošu spriegumu. No svētajiem skatiem un baznīcu mistērijām rodas liela jauna aizraujoša cilvēku spēle, tiek atkārtoti kādreizējie braucieni un dēkas, bet tagad tikai dvēseles jūrā. Vēlākās, bet tomēr vēl arvien spēcīgās anglosakšu paaudzes ar prieku metas jaunajā bezgalībā, jaunajā kaislības straumju un gara paisumu okeānā, lai uztrauktas to izbraukātu un bez elpas tiktu mētātas pa to. Rodas angļu tautas, rodas Elizabetes laika drāma.

Un pilnskanīgi iešalcās gleznainie vārdi, viņam fanātiski attēlojot šo barbarisko senatni. Viņa sākumā čukstošā balss sasprindzināja sonoros muskuļus un saites, kļuva par metāliski mirdzošu aeroplānu, kas cēlās arvien augstāk un brīvāk; tam vajadzēja tik plašas telpas, ka istaba ar atbalsi slāpējošām sienām kļuva par šauru. Es jutu, ka stāvu vētrā, šalcošā jūra vareni runāja savu dārdošo valodu; lai gan biju nolīcis pār rakstāmgaldu, man likās, ka atkal stāvu kāpās savā dzimtenē un šīs lielās šalkas nes man pretim tūkstošiem viļņu un asā vēja elpa. Manā pārsteigtā, izbiedētā un jau aplaimotā dvēselē pirmoreiz ielauzās tās trīsas, kas sāpīgi ietver kā cilvēka, tā vārda dzimšanu.

Ja nu tad, kad varenā iedvesma raisīja vārdus un doma kļuva par dzeju, mans skolotājs beidza diktēt, es atmodos. Manī stipri un smagi izplūda kaistošs nogurums, kas ļoti maz līdzinājās viņējam, jo viņš bija izsmēlis un jau atdevis sevi, kamēr es drebēju, it kā varenas straumes pārplūdināts. Mums abiem tad vienmēr bija nepieciešama vēl viegla saruna, lai atkal atgūtu mieru un miegu. Es parasti pārlasīju stenogrammu, un savādi, tikko zīmes pārvērtās vārdos, manā balsī runāja, elpoja un skanēja kāda cita, it kā kāds būtu pārvērtis valodu manā mutē. Tad es to pazinu: es atkārtojot tik pilnīgi atdarināju un skandēju viņa intonāciju, ka likās, manī runā viņš, kā jau biju kļuvis par tā būtnes rezonansi un vārdu atbalsi. Pagājuši jau četrdesmit gadi, tomēr vēl tagad, ja mana valoda kādā priekšlasījumā atraisās un kļūst spārnota, es piepeši apjucis jūtu, ka nerunāju vairs pats, bet ka to dara it kā kāds cits ar manu runājošo muti. Es tad pazīstu dārgu apklusušu balsi, kas elpo vēl vienīgi manās lūpās: vienmēr, kad mani spārno sajūsma, es esmu viņš. Un es zinu, ka mani izveidoja šīs stundas.

Darbs auga, un tas izpletās ap mani kā mežs, pamazām aizēnodams katru skatu uz ārpasauli, es dzīvoju tikai iekšā, majas tumsā, augoša darba arvien pilnāk šalcošajos zaros, šī cilvēka saistošaja un sildošajā tuvumā.

Viņam piederēja visa mana diena, izņemot nedaudzās lekcijas universitātē. Es ēdu pie viņa galda, mēs sazinājāmies dienu un nakti, man bija viņa un viņam manu durvju atslēga, ta ka viņš varēja atrast mani kuru katru brīdi un viņam nemaz nevajadzēja sakliegties ar puskurlo veco saimnieci. Bet, jo vairak saistījos šai jaunajā satiksmē, jo pilnīgāk tiku atgriezts ārpasaulei, reizē ar šis iekšējas sfēras siltumu es dalījos ari viņa izolācija. Mani kolēģi vienprātīgi izradīja man zināmu vēsumu un nicināšanu. Vai nu tam bija kāds slepens iemesls, vai arī tā bija tikai pamodusies greizsirdība, tāpēc ka viņš mani vairāk ievēroja, — viņi izstūma mani no savas satiksmes un, kā redzams, norunājuši, izvairījās seminārā mani uzrunāt vai sveicināt. Pat profesori neslēpa savu naidīgo noskaņojumu. Reiz, kad romāņu filoloģijas docentam lūdzu kādu niecīgu informāciju, viņš mani ironiski atraidija: «Jums kā profesora draugam to taču vajadzēja zināt.»

Es velti mēģināju sev izskaidrot šo nepelnīto nicināšanu. Bet vārdi un skati nedeva nekada paskaidrojuma. Dzīvodams ar abiem vientuļiem, pats biju kļuvis vientuļš.

Es vairs nebūtu licies zinis par šo sabiedrisko izolāciju, jo visa mana uzmanība bija pilnīgi pievērsta garīgumam, bet nervi vairs nespēja izturēt mūžīgo spraigumu. Nevar nesodīts nedēļām dzīvot garīgā pārmērībā; es laikam pārāk pēkšņi aprobežoju savu dzīvi, pārak nevaldāmi metos no vienas galējības otrā, lai netiktu apdraudēts mans dabas dotais līdzsvars. Ja slaistīšanas Berlīnē patīkami atsvabināja manus muskuļus, piedzīvojumi ar sievietēm rotaļīgi atraisīja visu nemierīgi sastrēgušo, tad tvanīgĻ nospiedošā atmosfēra šeit tik neatlaidīgi žņaudza manus satrauktos jutekļus, ka tie trīsēja manī elektriski dzirkstošām smailēm. Es aizmirsu dziļo, veselīgo miegu, jo, godkāres dzīts un gribēdams savam mīļajam skolotājam pēc iespējas ātrāk nodot manuskripta lapas, vienmēr agri no rīta pārrakstīju iepriekšējā vakara diktātu. Tad augstskola un paātrinātā studiju gaita prasīja ari palielinātu koncentrāciju, un ne mazāk mani satrauca sarunas ar skolotāju, kad spartiski saspringa katrs nervs, jo negribēju viņam izlikties nevērīgs. Novārtā pamestā miesa nekavēja atriebt šīs pārmērības. Man bieži uznāca īsi reiboņi — apdraudētās dabas brīdinājuma signāli, kuros es neklausījos, bet paguruma brīži pieauga, katra sajūtu izpausme kļuva sāpīga, un noasinātie nervi vērsās ar savām smailēm uz iekšu, aizdzīdami miegu un satraukdami domas.

Mana skolotāja sieva bija pirmā, kas pamanīja mana stāvokļa briesmas. Es jau bieži biju jutis viņas uztraukto un vērojošo skatu, viņa tīšām arvien biežāk iemeta sarunā tādas piezīmes, kā — lai nedomājot vienā semestrī iekarot visu pasauli. Beidzot viņa sāka runāt skaidrāk.

«Tagad diezgan,» viņa man uzsauca, kad es kādā saulainā svētdienā kalu gramatiku, un izrāva man grāmatu. «Kā jauns un dzīvs cilvēks var tā vergot godkārei? Neskatieties vienmēr uz manu vīru: viņš ir vecs, bet jūs esat jauns. Jums jādzīvo citādi.»

Runājot par cilvēku, kuru es dievināju, viņā vienmēr pavīdēja tada nicināšana, ka es sašutu.

Es jutu, ka tā ar nodomu un varbūt pat zināmā maldīgā greizsirdībā mēģina mani arvien vairāk attālināt no viņa un ironiskām piezīmēm ierobežot manas pārmērības. Ja mēs vakaros par ilgu nosēdējām pie diktāta, viņa enerģiski klauvēja pie durvīm un, neievērodama viņa dusmīgo pretošanos, lika mums pārtraukt darbu.

«Viņš vēl sabeigs jūsu nervus, viņš jūs vēl pilnīgi salauzīs,» viņa reiz sarūgtināta teica, atrazdama mani sabrukušu. «Kā viņš jūs jau pārvērtis šinīs pāris nedēļās! Es vairs nevaru ilgāk noskatīties, kā jūs sevi postāt. Un pie tam…» viņa aprāvās un neizrunāja teikumu līdz galam. Bet bālas lūpas drebēja apslāpētās dusmās.

Un tiešām, man nebija viegli: jo dedzīgāk kalpoju savam skolotājam, jo mazāk viņš ievēroja dievinošo pakalpību. Retu reizi viņš man pateicās. Ja viņam no rīta aiznesu naktī pārrakstītu darbu, viņš tikai sausi teica: «Tam vēl bija laiks.»

Ja savā godkārīgajā dedzībā gribēju izdarīt nelūgtu pakalpojumu, viņš sarunas vidū piepeši saknieba lūpas un ironiski noraidīja mani. Ja viņš redzēja mani pazemotu un apjukušu atraujamies, tad, zināms, man atkal pievērsās viņa silti ietverošais skats, bet cik tas notika reti, cik reti! Sis aukstums un karstums, šis satraucošais tuvums un atkal īgnuma pilnais vēsums tā samulsināja manas nevaldāmās sajūtas, ka es ilgojos — nē, es nesapratu, kā ilgojos, vēlējos, gribēju, pēc kā tiecās un kādu viņa labvēlības zīmi cerēja ieraudzīt mana sajūsmas pilnā padevība. Pat sievietei tīri veltītā dievinošā kaisle tomēr neapzinīgi tiecas pēc miesīga apmierinājuma, jo daba tai tēlaini ļauj skaistu apvienošanos, iegūstot ķermeni, bet kā lai apmierinājumu iegūst nepiepildāmā gara kaisle, ko vīrietis sajūt pret vīrieti? Tā nemierīgi skauj dievināto stāvu, vienmēr uzliesmodama jaunā ekstāzē un nekad negūdama apmierinājuma, atdodot visu pēdējo. Tā vienmēr plūst un, mūžam neapmierināma tāpat kā gars, nekad nespēj sevi pilnīgi izliet. Arī man nekad nepietika viņa tuvuma un garajās sarunās nekad pilnīgi neatklājās viņa personība; pat ja viņš uzticēdamies nometa no sevis visu atturību, es tomēr zināju, ka nākošā mirklī asa kustība jau var izjaukt šo noskaņu. šīs maiņas arvien mulsināja manas sajūtas, un es nepārspīlēju, ja saku, ka bieži savā satraukumā jau gribēju izdarīt kādu neprātību tikai tāpēc, ka viņš vienaldzīgi atstūma sāņus kādu grāmatu, uz kuru biju vērsis viņa uzmanību, vai ari kad vakaros mūs saistīja sirsnīga saruna un viņš, vēl tikko maigi turējis roku man uz pleca, piepeši strauji piecēlās un strupi teica: «Bet tagad ejiet! Ir vēls. Ar labu nakti!»

Pietika jau šādu sīkumu, lai mani sarūgtinātu stundām un dienām. Varbūt, vienmēr satrauktas, manas pārkairinātās sajūtas redzēja apvainojumu arī tur, kur tas nemaz nebija domāts, — bet ko satrauktai dvēselei līdz visa analizējošā pašapmierināšanās? Tas atkārtojās ik dienas: es degu viņa tuvumā un salu, kad nebiju pie viņa, mani vienmēr pievīla viņa atturība, neapmierināja nekāda labvēlība un apmulsināja katra nejaušība.

Savādi: vienmēr, kad bija apvainota mana jūtelība, es bēgu pie viņa sievas. Varbūt tā bija neapmierināta dziņa atrast cilvēku, kas tāpat cieta no šīs mēmās atturības, varbūt tikai vajadzība runāt ar kādu un atrast, ja ne palīdzību, tad mazākais saprašanu, — lai vai kā, es bēgu pie viņas kā pie slepenas sazvērnieces. Viņa parasti izsmēja manu jūtelību vai arī, plecus paraustot, salti teica, lai taču aprodot ar šīm sāpīgajām savādībām. Bet dažreiz, kad piepešā izmisumā izkratīju viņai visus pārmetumus, sastrēgušās asaras un sažņaugtos vārdus, viņa mani dīvaini nopietni uzlūkoja, bet neteica ne vārda, tikai ap viņas lūpām raustījās apvaldītas trīsas, un es jutu, ka viņa ar varu apvalda kādu neapdomīgu vai īgnu vārdu. Arī viņai, bez šaubām, bija man kaut kas ko teikt, ari viņu ietvēra kāds noslēpums, varbūt tas pats, kas manu skolotāju; bet, ja viņš mani skarbi atstūma, tiklīdz tam ar kadu vārdu tuvojos, tad viņa mani atvairīja ar asprātību vai improvizētu joku.

Tikai vienu vienīgu reizi man gandrīz izdevās izvilināt viņai atklājumu. Kādu rītu, nododams diktātu, es nebiju varējis atturēties, sajūsminats nepastāstījis savam skolotājam, cik ļoti mani aizkustinājis tieši šis tēlojums (tas bija Mārlova raksturojums). Sajūsmā iekaisis, es vēl apbrīnodams piebildu, ka neviens vairs neuzzīinēs tik ģeniālu ģīmetni. Viņš, skarbi aizgriezdamies, saknieba lūpas, nometa manuskriptu un nicīgi norūca:

«Nerunājiet tādas muļķības! Ko jūs zināt par ģenialitāti!»

Pietika šo strupo vārdu (kas droši vien bija tikai kauna sajūtai uzlikta maska), lai sabojātu man visu dienu. Kad pēcpusdienā biju brīdi viens ar tā sievu, man uznāca tāda kā histērijas lēkme un es satvēru viņas rokas.

«Sakiet, kāpēc viņš mani tā ienīst? Kāpēc viņš mani tā nicina? Ko esmu viņam nodarījis, kāpēc katrs mans vārds viņu tā aizkaitina? Ko man darīt? Palīdziet man! Kāpēc viņš nevar mani ciest, — sakiet man to, es jūs lūdzu!»

Pārsteigta par šo negaidīto lēkmi, viņa raudzījās manī skarbu skatu.

«Nevar jūs ciest?» No viņas mutes atskanēja smiekli, tik īgni, spalgi un skarbi smiekli, ka es neviļus atrāvos. «Nevar jūs ciest?» viņa atkārtoja un sadusmota ieskatījās man apmulsušajās acīs. Bet tad viņa pieliecās tuvāk, viņas skats kļuva arvien maigāks, tas kļuva gandrīz līdzcietīgs, un piepeši viņa (pirmo reizi) noglāstīja man matus.

«Jūs tiešām esat bērns, muļķa bērns, kas neko neievēro, neko neredz un neko nezina. Bet tā ir labāk, — citādi jūs vēl vairāk uztrauktos.»

Un viņa spēji aizgriezās. Es mēģināju apmierināties, bet atrados it kā nesaraujama sapņa varā un velti meklēju kādu atrisinājumu, lai atmostos no šo pretrunīgo jūtu noslēpumainā mulsuma.

Tā bija pagajuši četri mēneši, satrauktibas un pārvērtību pilnas nedēļas. Semestris tuvojas noslēgumam, ar bailēm gaidīju brīvdienas, jo mīlēju savas šķīstīšanās ugunis un dzimtenes sausā, garīgi nabadzīgā mājiba draudēja man kā trimda. Es jau kalu slepenus plānus, kā iestāstīt saviem vecākiem, ka mani šeit attur svarīgs darbs, es jau veikli saviju melus un izdomu, lai paildzinātu zūdošo tagadni. Bet mans laiks un mana stunda jau sen bija izlemti citā sfērā. Un šī stunda gaidīja mani kā pusdienas zvana sitiens metālā, lai pēkšņi un nopietni sauktu dīkā stāvošos uz darbu vai šķiršanos.

Cik skaisti sākās liktenīgais vakars, cik nodevīgi skaisti! Es sēdēju ar viņiem abiem kopā pie galda. Logi stāvēja vaļā, un to satumsušajos rāmjos pamazām lēni iestājās krēslainas debesis ar baltiem mākoņiem, kas atstaroja maigumu un skaidrību. Mēs ar kundzi pļāpājām vaļīgak, saticīgāk un dzīvāk nekā parasti. Mans skolotājs klusēja, bet viņa klusēšana stāvēja aiz mūsu sarunas it kā sakļautiem spārniem. Es viņu zagšus no sāniem uzlūkoju: viņa būtnē bija šodien savāda apskaidrotība un nemiers, bet viņš nemaz nekustējās, tāpat kā vasarīgie mākoņi. Dažreiz viņš pacēla vīna glāzi un turēja to pret gaismu, priecādamies par krāsu, un, kad mans skats līksmi pavadīja šo kustību, viņš viegli pasmaidīja un saskandināja ar mani. Reti biju redzējis viņa seju tik skaidru, viņa kustības tik mierīgas un nosvērtas; viņš sēdēja gandrīz svinīgi jautrs, it kā dzirdētu uz ielas atskanam mūziku vai klausītos tālā sarunā. Viņa lūpas, ap kurām parasti viļņoja smalkas trīsas, bija klusas un maigas kā pāršķelts auglis, un, kad viņš tagad viegli pagrieza pret logu pieri, tā atspoguļojot uzņēma maigo gaišumu un izlikās man skaistāka nekā jebkad. Bija savādi redzēt viņu tik apmierinātu. Vai tas bija skaidrā vasaras vakara atspulgs vai viņā izsauca labsajūtu dziestošā gaisa maigums, jeb vai viņā pašā atmirdzēja kāds apmierinājums, — es to nezināju. Bet, paradis lasīt viņa sejā kā atvērtā grāmatā, es tikai jutu, ka šodien kāds maigs dievs ir izlīdzinājis viņa sirds grumbas un rievas.

Un savādi svinīgi bija arī tas, kā viņš tagad piecēlās un ar parasto galvas mājienu uzaicināja sekot uz viņa darbistabu; viņš, parasti vienmēr steigdamies, tagad gāja savādi nopietni. Tad viņš vēlreiz atgriezās, negaidot paņēma no bufetes un uzmanīgi aiznesa sev līdzi neaizsāktu vīna pudeli. Likās, ka viņa sieva tāpat kā es bija pamanījusi tā savādo rīcību. Viņa izbrīnījusies pacēla skatu no sava šuvek|a un novēroja to mēma ziņkārē.

Mūs kā vienmēr apņēma pilnīgi satumsušās istabas intīmā krēsla, tikai spuldze meta zelta loku ap gaidošo balto papīru kaudzi. Es apsēdos parastajā vietā un atkārtoju manuskripta pēdējo teikumu; viņam vienmēr kā kamertonis sevis noskaņošanai bija nepieciešams ritms, lai turpinātu plūst valoda. Lai gan viņš parasti tieši pieslēdzās šādam teikumam, šoreiz turpinājums izpalika. Telpā izpletās klusums; atsizdamies pret sienām, tas jau uztrauca mūs. Likās, ka viņš vēl nebija īsti saņēmies, jo dzirdēju sev aiz muguras nervozi šurp un turp ejošos soļus.

«Lasiet to vēlreiz!» Savādi, cik nemierīgi pēkšņi vibrēja balss. Es atkārtoju pēdējos teikumus, tagad viņš tūliņ pieslēdzās maniem vārdiem. Ar pieciem teikumiem tika radīta vesela aina. Līdz šim viņš bija attēlojis tikai drāmas kulturālos priekšnoteikumus, bija devis vēsturisku uzmetumu. Tagad viņš piepeši pievērsās pašam teātrim, kas beidz klīst apkārt ratos un, ieguvis tiesības un priekšrocības, nostiprinās, uzceldams sev pajumti — sākumā «Rozes» teātri, vēlāk «Fortūnu», koka būdas tikpat kokainai spēlei. Bet līdz ar vīrišķīgi augošās dzejas krūšu plēšanos amatnieki izcērt jaunus dēļu svārkus: Temzas krastā, iedzenot stabus miklajās dūņās, uzceļ bēdīgo koka būdu ar neveiklo sešstūraino torni — «Globusa teātri», uz kura skatuves paradās meistars Šekspīrs. Tas stāv, noenkurojies dūņās kā jūras izskalots savāds kuģis ar pirātu sarkano karogu visaugstākajā mastā. Parterā, trokšņodama kā ostā, spiežas zemākā tauta, no galerijām smaidīdama un pļāpadama uz aktieriem noskatās lepnā aristokrātija. Viņi nepacietīgi prasa sākšanu. Viņi dauza kājām, trokšņo, šķindina pret dēļiem zobenu makstis, līdz pirmo reizi ar pāris plīvojot iznestām svecēm tiek apgaismota zemā skatuve un iznāk pavirši pārģērbti stāvi, lai sāktu šķietami improvizētu komēdiju. Un tad — es vēl šodien atceros, kā viņš teica:

«Piepeši uzšalc vārdu vētra, tā bezgalīgās kaisles jūra, kas, neizsmeļama, neizprotama, jautra un traģiska, visu daudzveidību pilna un visīstāk attēlodama cilvēku, visos laikos un visās cilvēku sirds joslās uzsit savu asins vilni, — tas ir Anglijas teātris, Šekspīra drāma.»

Runa ar šiem uzsvērtajiem vārdiem piepeši aprāvās. Iestājās ilgs, mokošs klusums. Es uztraukts apgriezos.

Mans skolotājs, krampjaini pieķēries ar roku galda malai, atkal izskatījās pilnīgi izsmēlis sevi. Bet šoreiz mani biedēja šis stingums. Es uzlēcu rūpēs, ka viņam kaut kas noticis, un bailīgi jautāju, vai man beigt rakstīt. Viņš tikai uzlūkoja mani, aizturētu elpu, nepārvērzdamies un vēl arvien tikpat stingi.

«Nu, — vai neko neievērojāt?» Viņš cieši raudzījās manī.

«Ko tad?» es nedroši stomījos.

Tad viņš dziji ievilka elpu un mazliet pasmaidīja, mēnešiem nebiju jutis šo brīvo, maigo, vieglo smaidu.

«Pirmā daļa ir pabeigta.»

Ar pūlēm atturēju prieka kliedzienu, cik negaidot nāca šis pārsteigums. Kā es neapķēros! Jā, tā bija visa no pagātnes pirmcēloņa līdz izveidošanās slieksnim lieliski un pakāpeniski uzceltā ēka. Tagad viņi varēja nākt — Mārlovs, Bens Džonsons, Šekspīrs — un to uzvaroši iekarot. Darbs svinēja savu pirmo dzimšanas dienu. Es piesteidzos pie galda un skaitīju lapas. Pirmā, grūtākā daļa aptvēra simt septiņdesmit cieši pierakstītas lappuses; tagad vajadzēja nākt brīvi tēlojošam vēstījumam, kas varēs pieturēties pie vēsturiskiem datiem. Viņš, bez šaubām, pabeigs savu — mūsu darbu!

Es nezinu, vai es trokšņoju vai dejoju aiz prieka, lepnuma un laimes, bet mana sajūsma laikam bija negaidīti pārmērīga, jo viņš smaidot noskatījās manī, kā es drīz pārlasīju pēdējos vārdus, drīz steidzīgi skaitīju lapas, pacēlu manuskriptu, svēru un iemīlējies aptaustīju to, jau priekšlaicīgi kalkulēdams, kad varēsim pabeigt visu darbu. Sevī sakrāto un dziļi slēpto lepnumu viņš redzēja atspoguļojamies manā priekā un aizkustināts smaidot uzlūkoja mani. Tad, izstiepis abas rokas, viņš lēnām pienāca gluži, gluži tuvu un satvēra manējās; viņš nenovērsa no manis skata. Viņa parasti zibošās acu zīlītes pildījās ar to skaidro, apgaroto zilumu, kas attēlo tikai ūdeņu un cilvēcisko sajūtu dziļumus. Un šo acu zvaigžņu mirdzošais zilums iespiedās manī, es jutu, ka manī ieplūst šis zilais vilnis un plaši izlīst, radīdams savādu prieka sajūtu. Sis augošais, plūstošais spēks piepeši izpleta manas krūtis, un man likās, ka esmu dienvidos.

«Es zinu,» šai spožumā atskanēja tikai viņa balss, «ka bez ļums nekad nebūtu uzsācis šo darbu, es to nekad jums neaizmirsīšu. Jūs devāt manam gurdumam glābjošo sajūsmu, un jūs esat izglābis to, kas atliks no manas izšķiestās, zudušās dzīves, jūs viens! Neviens nav darījis vairāk manis labā, neviens nav tik uzticami man palīdzējis. Un tāpēc es nesaku, ka man jāpateicas jums, nē, — man jāpateicas tev. Nāc! Pavadīsim kādu brīdi īsti draudzīgi!»

Viņš maigi pievilka mani pie galda un paņēma pudeli. Tur stāvēja arī divas glāzes: viņš gribēja man izrādīt pateicību ar šo simbolisko dzērienu. Es drebēju aiz prieka, jo nekas nesavi|ņo spēcīgāk mūsu iekšējos jutekļus kā degošas vēlēšanās pēkšņa piepildīšanās. Tā bija visredzamākās uzticības zīme, pēc kuras neapzināti biju ilgojies, un viņa pateicība sniedza man visskaistāko: draudzīgo «tu», kas bija septiņreiz tik dārgs, jo mūs šķīra gadu plaisa. Jau iešķindējās mēmā kristītāja, pudele, kas uz visiem laikiem gribēja pārvērst manu baiļu sajūtu ticībā, kaut kas jau skanēja manī tikpat gaiši kā šī skaidrā, trīcošā skaņa, — te vēl mazs šķērslis aizkavēja svinīgo brīdi: pudele bija aizkorķēta, un mums nebija neviena viļķa. Viņš gribēja iet un to atnest, bet es, uzminēdams viņa nodomu, nepacietīgi izsteidzos ēdamistabā, — jo es taču ilgojos pēc tā brīža, kas beidzot apmierinātu manu sirdi un visatklātāk apliecinātu man skolotāja pieķeršanos.

Strauji izdrāžoties pa durvīm neapgaismotajā telpā, es tumsā sadūros ar kaut ko mīkstu, kas steidzīgi atkāpās, — tā bija mana skolotāja sieva, kas, kā redzams, bija klausījusies pie durvīm. Bet savādi: lai gan tik spēcīgi uzgrūdos viņai, tā neiekliedzās, bet tikai mēmi atkāpās, un arī es, nespēdams pakustēties, izbijies klusēju. Tas ilga kādu mirkli, mēs abi stāvējām klusi, kaunēdamies viens no otra, viņa — klausoties pieķerta, es — sastindzis par negaidīto atklājumu. Bet tad tumsā atskanēja viegli soļi, iedegās gaisma, un es redzēju viņu, izaicinošu un bālu, atbalstāmies ar muguru pret skapi. Viņa nopietni skatījās manī, un viņas nekustīgajā stāvoklī bija kaut kas brīdinošs un draudošs. Tomēr viņa nerunāja ne vārda.

Manas rokas drebēja, kad es pēc ilgākas nervozas, pusaklas taustīšanās beidzot atradu viļķi. Man divreiz bija jāpaiet viņai garām, un katrreiz paskatoties es atdūros pret šo stingo skatu, kas mirdzēja ciets un tumšs kā nospodrināts koks. Nekas viņā nenodeva kaunu, ka viņa ir tikusi pieķerta slepeni klausoties pie durvīm; gluži otrādi — viņas acīs tagad apņēmīgi un skarbi zibēja man neizprotami draudi, un spītīgā izteiksme sejā liecināja, ka viņa nedomā atstāt šo nepieklājīgo vietu, bet turpinās klausīšanos. Mani samulsināja šis gribas pārākums, un es neapzinoties salīku zem šī stingra un draudoši uz mani vērstā skata. Un, kad beidzot nedrošiem soļiem ieslīdēju atpakaļ istabā, kur mans skolotājs jau nepacietīgi turēja rokās pudeli, mans tikko vēl pārmērīgais prieks bija pilnīgi sasalis par savādām bailēm.

Bet cik bezrūpīgi viņš mani sagaidīja, cik jautri raudzījās man pretim! Es vienmēr biju sapņojis, kaut redzētu apskaidrojamies viņa grūtsirdīgo pieri. Bet tagad, kad viņš, man sirsnīgi pievērsies, pirmoreiz staroja aiz prieka, man aprāvās katrs vārds, viss slepenais prieks aizplūda kā pa slepenām porām. Es apjucis un pat sakaunējies dzirdēju, ka viņš man vēlreiz pateicās, tagad uzrunādams ar tu, un ka sudrabaini nošķindēja glāzes. Draudzīgi aplicis man roku, viņš aizveda mani līdz krēslam, mēs sēdējām viens otram pretim, viņa roka vaļīgi gulēja manējās, — es pirmoreiz jutu, ka viņš ir pilnīgi atklāts un brīvs. Bet man nebija, ko teikt, es neviļus arvien raudzījos uz durvīm, baidīdamies, ka viņa vēl arvien stāv un klausās. «Viņa dzird,» es neatlaidīgi domāju, «katru vārdu, ko viņš man ,saka, un katru, ko es saku, bet kāpēc šodien, kāpēc taisni šodien?» Un, kad viņš, uzlūkodams mani ar savu silto skatu, piepeši teica: «Es tev pastāstīšu par sevi un savu jaunību,» — es tik ļoti izbijies lūdzoši pacēlu pret viņu roku, ka viņš bija pārsteigts.

«Šodien ne,» es stomījos, «šodien ne, — piedodiet.»

Doma, ka viņa varētu noklausīties to, ko viņš tās klātbūtnē noklusētu, bija pārāk briesmīga.

Mans skolotājs nedroši uzlūkoja mani.

«Kas tev ir?» viņš viegli sarūgtināts jautāja.

«Esmu noguris … Piedodiet… Man liekas, ka esmu par daudz piedzīvojis …» Un es trīcēdams piecēlos. «Man liekas, ka būs labāk, ja iešu.»

Mans skats neviļus slīdēja viņam garām uz durvīm, un man bija jādomā, ka tur, paslēpusies aiz sienas, vēl arvien greizsirdīgi klausās naidīga ziņkāre.

Arī viņš tagad grūtsirdīgi uzcēlās no sēdekļa. Ena pārlaidās viņa piepeši sagurušajai sejai.

«Vai tu tiešām gribi jau iet? Šodien — taisni šodien?»

Viņš turēja manu roku, tā neviļus kļuva smaga. Bet viņš piepeši ļāva tai nokrist kā akmenim.

«Zel,» viņš vilies teica, «es tā priecājos reiz vaļsirdīgi ar tevi izrunāties! Zēl!»

Dziļa nopūta mirkli šūpojās istabā kā tumšs tauriņš. Es sajutu kaunu un nevarīgas, neizskaidrojamas bailes, nedroši atkāpos un klusu aizvēru aiz sevis durvis.

Lēni uzvilkos savā istabā un iemetos gultā. Bet es nevarēju gulēt. Nekad nebiju tik stipri jutis, ka mana mītne atrodas pār viņējo, atdalīta tikai ar plānu sienu, necaurlaidīgiem, tumšiem dēļiem. Un tagad maģiski paasinātiem prātiem jutu, ka viņi abi lejā ir nomodā. Es redzēju neskatīdamies un dzirdēju neklausīdamies, kā viņš tagad lejā nemierīgi pastaigājās pa savu istabu, kamēr viņa sēdēja kaut kur klusu vai arī slīdēja apkārt klausīdamās.

Bet es jutu, ka viņu acis ir vaļā, un mani biedēja viņu nomods. Visa smagā, klusā māja ar savu tumsu un ēnām piepeši gulēja pār mani kā lietuvēns.

Es nometu segu. Manas rokas dega. Kur biju ticis? Es jau biju tuvu un asi jutis sejā noslēpuma karsto elpu, bet tagad tas atkal bija tālu, tomēr čukstēdama vēl klīda apkārt tā ēna, tā klusā, necaurredzamā ēna — es visu laiku jutu tās bīstamo tuvumu, tā slīdēja apkārt kā kaķis vieglām ķepām, pielēkdama un atlēkdama, vienmēr glāstīdama un mulsinādama ar savu elektrizēto spalvu, silta un tomēr spokaina. Un es nemitīgi tumsā jutu viņa saistošo skatu, tikpat maigu kā sniegtā roka, bet arī to otru, viņa sievas izbiedēto, draudošo un aso. Kas man bija daļas gar viņu noslēpumu, kāpēc viņi abi ievilka mani aizsietām acīm savās kaislībās, kāpēc ierāva savā <

neizprotamajā plaisā un kāpēc apmētāja mani ar katru degošo dusmu un naida kūli?

Piere man vēl arvien kvēloja. Es uzlēcu un atgrūdu logu.

Laukā pār mierīgo pilsētu slīdēja vasarīgi padebeši. Vēl mirdzēja spuldžu apgaismotie logi, bet tos, kas tur sēdēja, vienoja draudzīgas sarunas, iepriecināja grāmata vai mājas mūzika. Un, kur aiz baltajiem logu slēģiem jau bija tumšs, tur ļaudis droši vien apmierināti elpoja miegā.

Un pār visiem šiem dusošajiem jumtiem mēness sudrabainajās dūmakās šūpojās viegls un maigs klusums, un vienpadsmit torņa pulksteņa sitieni nokrita pār tiem bez spara. Tikai šinī mājā vēl bija jūtams nomods un ļauni klīstošas domas.

Piepeši es izbijos. Vai tie kāpnēs nebija soļi? Es klausījos. Tiešām, tur kāds taustījās kā akls, vilcinādamies kāpdams augšā uzmanīgiem, nedrošiem soļiem, — es pazinu izmīto pakāpienu čīkstēšanu un vaidēšanu. Tikai pie manis varēja nākt šie soļi, tikai pie manis, jo bez vecās sievas, kas sen jau gulēja un neviena negaidīja, neviens cits šeit augšā bēniņos vairs nedzīvoja. Vai tas bija mans skolotājs? Nē, tā nebija viņa nervozi steidzīgā gaita; šie soļi gļēvi vilcinājās un mīņājās — tagad atkal! — pie katra pakāpiena: tā varēja tuvoties tikai zaglis un noziedznieks, bet nevis draugs. Es tik sasprindzināti klausījos, ka man dūca ausīs. Un piepeši it kā saltums apņēma manas kailās kājas.

Lēni noskrapstēja atslēga, baigajam viesim jau vajadzēja būt pie durvīm. No vieglas gaisa pūsmas gar saviem kailajiem kāju pirkstiem jutu, ka atvērtas ārējās durvis, bet atslēga bija viņam, tikai viņam, manam skolotājam. Bet, ja tas bija viņš, kāpēc tad bija tik nedrošs un svešs? Vai viņš bija noraizējies, vai gribēja apraudzīt mani? Un kāpēc šis baigais viesis tagad kavējās ārā priekšnamā, jo zagšus slīdošie soļi bija piepeši apklusuši? Arī es pats stāvēju sastindzis aiz bailēm. Man likās, ka man jākliedz, bet rīkle krēpaini salipa. Es gribēju atvērt durvis, bet kājas saauga ar grīdu. Starp mums abiem, mani un nepatīkamo viesi, tagad bija tikai plāna siena, bet viņš nespēra ne soļa, un arī es nespēru neviena viņam pretim.

Tornī nosita pulkstenis, tikai vienu sitienu, ceturksni uz divpadsmitiem. Bet tas atraisīja manu stingumu. Es atrāvu durvis.

Un tiešām, tur, sveci rokā, stāvēja mans skolotājs. Man ātri atraujot durvis, gaisa strāva zili salīgoja liesmu, un, atraisīta no sava sastingušā stāvokļa, aiz viņa šķērsām pār sienu kā žūpa salīgojās milzīga dreboša ēna. Bet arī viņš pats sakustējās, mani ieraugot; viņš sarāvās kā cilvēks, ko uzmodinājusi spēja gaisa strāva un kas saldams neviļus savelk pār sevi segu. Tad tikai viņš atkāpās, svece pilēdama šūpojās viņa rokā.

Es, līdz nāvei izbijies, drebēju.

«Kas jums ir?» varēju tikai stomīties.

Viņš klusēdams uzlūkoja mani, arī viņam kaut kas sažņaudza kaklu. Beidzot viņš nolika sveci uz kumodes, un telpā tūliņ aprima sikspārniski plīvojošā ēnu rotaļa.

«Es gribēju … Es gribēju …» viņš beidzot izmocīja.

Viņa balss atkal aprāvās. Viņš stāvēja un raudzījās grīdā kā pieķerts zaglis, šīs bailes un šī stāvēšana bija neizturamas. Es biju kreklā un drebēju aiz saltuma, viņš bija sadudzis un samulsis aiz kauna.

Vārgais stāvs piepeši saslējās. Viņš man tuvojās — vispirms man mirkli ņirgājās pretim smaids, sastindzis ka sveša maska, ļauns, faunisks smaids, bīstami mirdzēdams tikai acīs, jo lūpas bija cieši sakniebtas, — tad asi šķeltā čūskas mēle sāka veidot vārdus:

«Es gribēju jums tikai teikt… Labāk atmetīsim tu… Tas… Tas — nepieklājas starp studentu un lektoru… Saprotat? Jāievēro atstatums… Atstatums… Atstatums.»

Un pie tam viņš raudzījās manī tāda naida un tik apvainojoša ļaunuma pilns, ka viņa roka neviļus sažņaudzās. Es streipuļodams atkāpos. Vai viņš bija ārprātīgs? Vai viņš bija piedzēries? Viņš stāvēja sažņaugtām dūrēm, it kā gribētu mesties uz mani vai sist man sejā.

Bet šīs šausmas ilga tikai mirkli, urbjošais skats atkal salūza. Viņš apgriezās, norūca kaut ko, kas skanēja kā atvainošanās, un paņēma sveci. Pie grīdas pieplakusi ēna atkal jau pacēlās kā melns pakalpīgs velns un grīļojās viņam pa priekšu uz durvīm. Un tad, pirms biju paguvis sakopot spēkus, lai izdomātu kādu vārdu, viņš izgāja arī pats. Asi noskrapstēja atslēga, mokoši un smagi čīkstēja kāpnes zem viņa it kā krītošajiem soļiem.

Es nekad neaizmirsīšu šo nakti; aukstas dusmas mainījās ar nevarīgi kaistošu izmisumu. Manas domas sajau- < cās spilgti kā raķetes. «Kāpēc viņš mani tā spīdzina?» es mocīdamies simto reizi sev jautāju. «Kāpēc viņš mani tā ienīst, ka pat nakti uzlien pa kāpnēm, lai tikai iemestu man sejā tādu apvainojumu? I<o esmu viņam nodarījis, ko man darīt? Kā izlīgt ar viņu, nezinot, ar ko esmu viņu sarūgtinājis?» Es kaisdams iemetos gultā, piecēlos, atkal pārākos zem segas, bet vienmēr manā priekšā bija mana skolotāja spokainais tēls un aiz viņa mīklaini sveša pie sienas grīļojās milzīgā ēna.

Kad otrā rītā atmodos no vieglas, īsas aizmirstības, vispirms iestāstīju sev, ka esmu tikai sapņojis. Bet kumodei vēl bija pielipušas apaļas un dzeltenas svecei nopilējušās stearīna lāses. Un mirdzoši gaišajā istabā man

atkal un atkal atausa atmiņā šīs nakts zagšus ieslīdējušais viesis.

Es neizgāju visu priekšpusdienu. Man bija bail viņu satikt. Es mēģināju rakstīt, lasīt, — nekas neveicās. Nespēju savaldīt savus nervus, kuru katru brīdi man varēja uznākt lēkme un es varēju sākt elsot un rēkt, — redzēju taču pats savus pirkstus trīcam kā svešas lapas pie koka, un ceļi man ļodzījās, it kā dzīslas būtu pārgrieztas. Ko darīt? Ko darīt? Es izvaicāju sevi līdz nogurumam. Asinis jau dūca man deniņos, un zem acīm bija zili loki. Bet es nedrīkstēju atstāt istabu, nedrīkstēju noiet lejā un piepeši atrasties viņa priekšā, nebūdams drošs par saviem nerviem. Izsalcis, satraukts, nemazgājies, izmisis atkal atkritu gultā, un atkal mani jutekļi domās mēģināja izspiesties cauri plānajai sienai, kur viņš tagad sēdēja, ko darīja, vai bija nomodā, vai bija izmisis tāpat kā es?

Pienāca pusdiena, un es vēl mocījos savā satraukumā, līdz beidzot izdzirdu soļus uz kāpnēm. Visi nervi zvanīja trauksmi: šie soļi bija bezrūpīgi un viegli, tie nāca augšā, ņemdami pa diviem pakāpieniem uzreiz, — tagad jau roka klauvējot aizskāra durvis. Es pielēcu kājās, bet neatvēru.

«Kas tur ir?» es jautāju.

«Kāpēc nenākat ēst?» mazliet sadusmota atbildēja viņa sievas balss. «Vai esat slims?»

«Nē, nē,» es samulsis stomījos, «es jau eju, es jau eju.»

Tagad man cits nekas neatlika kā ātri uzraut drēbes un doties lejā. Bet man bija jāpieturas pie kāpņu margām, kā man reiba.

Es iegāju ēdamistabā. Pie galda jau gaidīja mana skolotāja kundze un izteica man vieglu pārmetumu, ka esmu licis sevi saukt. Viņa parastā vieta bija tukša. Es jutu, ka asinis sakāpj man galvā. Ko nozīmēja šī negaidītā izpalikšana? Vai viņš vēl vairāk baidījās satikšanās nekā es? Vai viņš kaunējās un negribēja vairs turpmāk sēdēt ar mani kopā pie galda? Beidzot es saņēmos un jautāju, vai profesors nenāks.

Viņa izbrīnījusies paskatījās manī.

«Vai tad jūs nezināt, ka viņš šorīt aizbrauca?»

«Aizbrauca?» es stomījos. «Uz kurieni?»

Viņas seja tūliņ saspringa.

«Mans vīrs neturēja par vajadzīgu man to pateikt, — laikam atkal kāds no viņa parastajiem izbraukumiem.»

Tad viņa piepeši asi un jautājoši pagriezās pret mani.

«Savādi, ka jūs to nezināt. Viņš taču pagājušo nakti vēl pats uzgāja pie jums, — es domāju, lai atvadītos… Savādi, tiešām savādi, ka viņš arī jums nekā neteica.»

«Man!» es varēju tikai iekliegties.

Bet šis kliedziens aizrāva līdz ar manu kaunu visu to, kas pēdējās stundās bija tik bīstami sastrēdzis. Tas izlauzas man kā elsas un lēkme, man izplūda gurdzoša juceklīgu vārdu un kliedzienu straume, es raudāju, nē, es izkratīju, es histēriskās elsās izskaloju no drebošās mutes visas aizturētās mokas. Dauzīdams dūrēm galdu, es kā aizkaitināts bērns asarām pārplūdušu seju iztrakoju visu to, kas man nedējām bija draudējis kā negaiss. Un, atrazdams atvieglojumu šai trakajā lēkmē, es reizē sajutu arī bezgalīgu kaunu, ka esmu varējis viņai tā sevi nodot.

«Kas jums ir? Dieva dēļ!» Viņa uztraukta pielēca kājās. Bet tad viņa ātri piesteidzās un aizveda mani no galda uz dīvānu.

«Atgulieties! Apmierinieties!»

Viņa glāstīja man rokas un matus, kamēr elsas vēl turpināja kratīt manu drebošo ķermeni.

«Nemocieties, Roland, — neļaujiet sevi mocīt! Es to visu zinu, es jutu, ka tā notiks.» Viņa vēl arvien glāstīja man matus. Bet piepeši viņas balss kļuva asa: «Es pati zinu, kā viņš var samulsināt cilvēku, neviens to nezina labāk. Bet ticiet, es jūs vienmēr gribēju brīdināt, kad redzēju, kā jūs turaties pie tā, kam pašam nav nekāda satura. Jūs viņu nepazīstat, jūs esat akls, jūs esat bērns. Jūs nekā nenojaušat, jā, arī vēl tagad, tagad ne. Jeb vai jūs tagad esat sācis kaut ko saprast? — Jo labāk viņam un jums.»

Viņa palika silti pār mani noliekusies, es jutu viņas vārdus nākam kā no stiklainiem dziļumiem un jutu mierinošo roku iemidzinošos glāstus. Bija labi beidzot atkal reiz just līdzjūtības dvesmu un kādas sievietes roku, kas glāstīja mani gandrīz kā māte. Var būt, ka arī tās man bija pārāk ilgi trūcis, un tagad, redzot šo maigi norūpējušos sievieti, labsajūta piejaucās manām sāpēm. Bet kā es tomēr kaunējos, kā es kaunējos par šo nodevīgo lēkmi, šo izrādīto izmisumu! Un tas notika pret manu gribu, ka es, ar pūlēm sasliedamies, vēlreiz žēlodamies izkliedzu visu, ko viņš man nodarījis, — kā viņš mani ir atgrūdis, vajājis un atkal saistījis, cik nepamatoti asi un bez iemesla nostājies pret mani, — šis mocītājs, ko es taču mīlēju, mīlēdams ienīdu un nīzdams mīlēju. Es atkal sāku tā uztraukties, ka viņai bija mani no jauna jāapmierina. Maigas rokas atkal viegli noguldīja mani atpakaļ uz dīvāna, no kura strauji biju piecēlies. Beidzot kļuvu mierīgāks. Viņa savādi domīgi klusēja: es jutu, ka viņa visu saprot un varbūt vēl vairāk nekā es. Mūs pāris minūtes saistīja šī klusēšana. Tad viņa piecēlās.

«Tā, jūs diezgan ilgi bijāt bērns, esiet tagad atkal vīrs. Sēdieties pie galda un ēdiet. Nav noticis nekas traģisks, tikai pārpratums, kas noskaidrosies.»

Un, kad es it kā pretojos, viņa dedzīgi piebilda: «Tas noskaidrosies, jo es vairs neļaušu jūs tā mulsināt un vazāt. Tas jāizbeidz, viņam beidzot jāmācās mazliet savaldīties. Jūs esat par labu viņa dēkainajām rotaļām. Paļaujieties uz mani, es runāšu ar viņu. Bet tagad nāciet pie galda.»

Es sekoju viņai sakaunējies un bez gribas. Viņa zināmā steigā un dedzībā runāja par vienaldzīgām lietām, un es biju viņai sirsnīgi pateicīgs, ka tā izlikās jau aizmirsusi manu neapvaldīto lēkmi. Viņa atgādināja, ka rīt ir svētdiena un ka viņa kopā ar docentu V. un tā līgavu izbraukšot uz kādu apkaimes ezeru, man jābraucot līdzi, jāizklaidējoties, jāatraisoties no grāmatām. Visa mana nervozitāte esot tikai pārpūlēšanās un pārkairinātu nervu sekas; izpeldēšanās vai paklaiņošana atkal atdošot manam ķermenim agrāko līdzsvaru.

Es apsolījos piedalīties. Es biju gatavs darīt visu, lai tikai nebūtu jāpaliek vienatnē, savā istabā un mani ielencošo domu tumsā.

«Un nepalieciet arī šo pēcpusdienu mājās! Ejiet staigāt, izskrienieties, papriecājieties!» viņa skubināja.

«Savādi,» es domāju, «kā viņa uzmin manas dziļākās sajūtas, kā viņa, būdama man taču sveša, vienmēr zina, kas man kaiš, kas man sāp, kamēr viņš, zinošais, pārprot un satriec mani.» Apsolīju viņai arī to. Un, pateicīgi viņu uzlūkodams, ieraudzīju jaunu seju: pārgalvība un spītība, kas tai parasti piedeva nekaunīga un izlaidīga puikas izskatu, bija izzudusi maigā, līdzjūtīgā skatā. Nekad vēl nebiju redzējis viņu tik nopietnu.

«Kāpēc viņš nekad neuzlūko mani tik laipni?» es ilgodamies sev jautāju. «Kāpēc viņš nekad nejūt, ka dara man sāpes? Kāpēc viņš nekad tik palīdzīgu un maigu roku nav glāstījis manus matus un manas rokas?» Es pateicīgi noskūpstīju viņa sievas roku, ko tā nemierīgi un gandrīz strauji atrāva.

«Nemocieties,» viņa vēlreiz atkārtoja, un viņas balss skanēja man pavisam tuvu. Bet tad viņas lūpas atkal sakniebās un, skarbi sasliedamās, viņa klusu piebilda: «Ticiet man, ka viņš to nepelna.»

Un šie tikko dzirdami čukstētie vārdi atkal pamodināja sāpes gandrīz jau apmierinātajā sirdī.

Tas, ko tanī pēcpusdienā un vakarā darīju, liekas tik smieklīgs un bērnišķīgs, ka gadiem esmu kaunējies par to domāt, — jā, kāda iekšēja cenzūra ir man vienmēr ātri aptumšojusi katru atmiņu. Tagad es vairs nekaunos par šo neveiklo izgāšanos, — gluži otrādi, tagad tik labi saprotu nevaldāmo un dedzīgo jaunekli, kas ar varu gribēja pārspēt savu sajūtu nedrošību.

Es redzu sevi kā no milzīgi garas ejas gala, kā teleskopā. Sis satrauktais, izmisušais puisis uzsteidzas savā istabā un nezina, ko iesākt pats pret sevi. Piepeši tas uzrauj svārkus, pieņem citu gaitu, spītīgi stingras kustības un tad piepeši piespiesti enerģiskiem soļiem iziet uz ielas. Jā, tas es esmu, es pazīstu sevi, es zinu katru toreizējo šī nabaga izmocītā muļķa puiša domu; es piepeši, tas bija pat spoguļa priekšā, saslējos un teicu: «Es svilpoju par viņu! Lai viņu velns parauj! Ko es mokos vecā nerra dēļ! Viņai taisnība. Būšu jautrs un reiz papriecāšos! Uz priekšu!»

Tā toreiz tiešām izgāju uz ielas. Tā bija vēlēšanās atsvabināties — un bēgšana, tikai gļēva aizbēgšana no atziņas, ka šis līksmais svinīgums nemaz nav tik līksms un ka saltais ledusgabals vēl arvien tikpat smagi nomāc sirdi. Es vēl zinu, kā gāju, cieši turēdams rokā smago spieķi un asi raudzīdamies katrā studentā; es sajutu bīstamu tieksmi uzsākt ar kādu ķildu un izgāzt pār pirmo, kas ceļā gadītos, savas dusmas. Bet par laimi neviens man nepiegrieza nekādu vērību. Es devos uz kādu kafejnīcu, kur parasti mēdza sēdēt mani semināra biedri, gribēju nelūgts apsēsties pie viņu galda un vismazāko zobgalību izmantot par iemeslu ķildai. Bet mans kauslīgais nodoms atkal atsitās pret tukšumu, — skaistā diena bija gandrīz visus izvilinājusi ārpus pilsētas, un tie divi vai trīs studenti, kas tur sēdēja, pieklājīgi sveicināja un ne ar ko neizprovocēja mani. Es drīz vien saīdzis piecēlos un devos uz kādu šaubīgu lokālu, kur dūmos pie alus drūzmējās izpriecu kārie sīkpilsoņi. Es steidzīgi izdzēru divas trīs glāzes, ielūdzu pie sava galda kādu šaubīgas slavas sievieti ar tās draudzeni, tādu pašu nogrimējušos, kalsnu avantūristi, un man bija slimīgs prieks izturēties īsti uzkrītoši. Katrs mazajā pilsētiņā mani pazina, un katrs zināja, ka esmu profesora skolnieks, bet, kas bija manas viešņas, to varēja uzminēt no viņu nekautrīgajiem tērpiem un izturēšanās. Tā es baudīju nejēdzīgo, melīgo prieku, ka kompromitēju sevi un (kā muļķīgi iedomājos) līdz ar to arī viņu. «Lai visi redz,» es domāju, «ka svilpoju par viņu, ka es neliekos gar viņu ne zinis.» Un es visu ļaužu priekšā visnetaktiskākā un nekaunīgākā kārtā lakstojos ap šīm sievietēm. Tas bija traku dusmu un drīz vien arī īsts skurbums, jo mēs bez mēra dzērām vīnu, šņabi, alu un izturējāmies tik mežonīgi, ka apgāzās daži krēsli un kaimiņi piesardzīgi novērsās. Bet es nekaunējos, gluži otrādi — es, muļķis, trakoju, lai tikai viņš to dabūtu zināt, lai viņš redzētu, cik ir man vienaldzīgs, — ā, es nebiju skumjš, es nebiju sarūgtināts, gluži otrādi: «Vīnu, vīnu!» — es situ dūri uz galda, tā ka salīgojās glāzes. Beidzot es ar abām sievietēm, vienu zem kreisās, otru zem labās rokas, devos pa galveno ielu, kur ap deviņiem parasti iznāca mierīgi pastaigāties studenti, meitenes, pilsoņi un kareivji. Mēs, ļodzīgais, netīrais trijlapis, tik skaļi ņēmāmies uz ceļa, ka mums beidzot pienāca sadusmots kārtībnieks un mūs enerģiski apsauca. Es nevaru vairs skaidri atcerēties, kas pēc tam notika, — it kā tvaiks aizmiglo manu atmiņu, es tikai zinu, ka man apriebās abi piedzērušies sievišķi un es, gandrīz nekā vairs nesaprazdams, atpirkos no tiem, dzēru kaut kur vēl kafiju un konjaku un turēju pie augstskolas ēkas dažiem studentiem runu pret profesoriem. Tad aiz neskaidra instinkta es gribēju vēl vairāk notašķīties un — kaislo dusmu neprātīgā iedoma! — spītēt viņam, uzmeklējot atklāto namu, bet es neatradu ceļa un beidzot saīdzis streipuļoju mājup. Manām neveiklajām rokām bija grūti atslēgt •’durvis, es noskaities uzvilkos pa pirmajiem pakāpieniem.

Bet tad, pie viņa durvīm, izgaisa viss trulais skurbums, it kā mana galva būtu iemērkta ledainā ūdenī. Es piepeši

biju skaidrs un raudzījos pats savas bezspēcīgi trakojošās muļķības izķēmotajā sejā. Mani māca kauns. Un es gluži klusu, gandrīz zagšus, kā izpērts suns uzlīdu savā istabā.

Es gulēju kā beigts. Kad pamodos, saulstari jau krita uz grīdas un lēnām cēlās līdz gultas malai; es strauji izlēcu no gultas. Sāpošajā galvā pamazām uzausa atmiņas par vakarējiem notikumiem, bet es apspiedu kaunu, es vairs negribēju kaunēties. Tā taču bija viņa vaina — es sev tīšām iestāstīju —, vienīgi viņa vaina, ka es tā uzdzīvoju. Es mierināju sevi, ka tas vakar ir bijis tikai īsts studentu joks, ko taču var sev atļauties tāds, kas. nedēļām pazinis darbu un darbu vien, bet man pēc šī pašattaisnojuma nekļuva labāk, un es, atcerēdamies, ka norunājām šodien izbraukt, diezgan nedroši un bikli nokāpu lejā pie mana skolotāja kundzes.

Savādi: tikko aizskāru viņa durvju rokturi, tā atkal jutu viņa tuvumu, bet līdz ar to arī degošās, neprātīgi plosošās sāpes un trako izmisumu. Es viegli pieklauvēju.

Viņa sieva nāca man pretim savādi maigu skatu.

«Kāpēc jūs, Roland, darāt tādas muļķības?» viņa vairāk līdzjūtīgi nekā pārmetoši teica. «Kāpēc jūs tā mokāties?»

Es stāvēju apjucis — tātad arī viņa jau bija dzirdējusi par manu muļķīgo izturēšanos. Bet viņa tūliņ aizdzina manu apjukumu:

«Bet šodien būsim prātīgi. Ap desmitiem atnāks docents V. ar savu līgavu, tad brauksim laukā, lai airējot un peldot aizmirstu visu.» I

Es gluži bikli vēl uzdrošinājos uzstādīt lieko jautājumu, vai profesors nav atgriezies. Viņa neatbildēdama uzlūkoja mani, — es taču pats zināju, ka velti jautāt.

Taisni desmitos ieradās docents, jauns fiziķis, kas kā ebrejs tika akadēmiskajā sabiedrībā diezgan izolēts un patiesībā bija vienīgais, kas satikās ar mums. Viņu pavadīja tā līgava, kas laikam drīzāk bija viņa mīļākā.

Tā bija jauna meitene, kurai smaids nekad nenozuda no sejas, viņa bija vienkārša un mazliet draišķīga, bet tāpēc īstā biedrene šādam izbraucienam. Mēs, nepārtraukti ēzdami, pļāpādami un smiedamies, vispirms aizbraucām ar vilcienu līdz kādam niecīgam apkaimes ezeriņam. Nopietnības pilnajās nedēļās biju tā atradis no jautrām sa-

runām, ka jau šī viena stunda apreibināja mani kā viegli dzirkstošs vīns. Viņiem ar savu pārgalvīgi bērnišķīgo jautrību tiešām pilnīgi izdevās aizvilināt manas domas no tumši briestošajām šūnām, ap kurām tās parasti dūkdamas griezās, un, tikko, izkāpis no vilciena, skrienoties ar jauno meiteni, atkal jutu savus musku|us, tā atkal biju kādreizējais spraigais, bezrūpīgais puisis.

Ezermalā paņēmām divas laivas, mana skolotāja kundze vadīja manējo, kamēr otrā uz airētāju sola apsēdās docents ar savu draudzeni. Tikko atgrūdāmies no krasta, mūs jaupārņēma sportiska sacensības dziņa, pie kam man gāja grūtāk, jo viņi airēja abi divi un man bija jāsacenšas ar viņiem vienam. Bet, tā kā šis sports bija mana specialitāte, tad es nometu svārkus un tik vareni ieguļos airos, ka spēcīgiem vēzieniem panācu kaimiņu laivu. Nerimstoši apmētājāmies un uzmudinājām cits citu zobgalībām, ķircinājāmies, un, neievērodami svelmaino jūlija tveici un briesmīgi plūstošos sviedrus, mēs, brīvie galeru vergi, dedzīgi izrādījām cits citam savu sporta prieku. Beidzot tuvojāmies mērķim, mazai, apaugušai pussalai. Mēs vēl spēcīgāk pievilkām airus, un, manai līdzbraucējai, kas arī bija aizrāvusies no sacīkšu rotājās, gavilējot, mūsu laiva pirmā atdūrās krastā.

Es izkāpu sakarsis, nosvīdis, apreibis no nepierastās saules, uztraukumā dūcošajām asinīm un panākuma prieka pilns. Sasvīdušās drēbes lipa pie miesas. Docentam neklājās labāk, un pārgalvīgās sievietes uzslavas vietā mūs vēl krietni izsmēja mūsu nožēlojamā izskata dēļ. Beidzot tās jāva mums atpūsties un atvēsināties. Jokojoties tika pa labi un kreisi no krūmāja improvizēti divi nodalījumi, kungu un dāmu peldkabīnes. Mēs ātri uzģērbām peldkostīmus, aiz krūma pazibēja spodra veļa un kailas rokas. Mēs, vīrieši, vēl ģērbāmies, kad abas sievietes jau priecīgi plunčājās ūdenī. Docents, kas bija mazāk noguris nekā es, jo man uzvaru nācās izcīnīt vienam, tūliņ piebiedrojās viņām, bet es biju par stingru airējis un jutu vēl sirdi sāpīgi sitamies pret krūškurvi, tāpēc vispirms ērti atguļos ēnā un raudzījos pār mani slīdošajos mākoņos, baudīdams gurduma saldo dūkoņu atplūstošajās asinīs.

Bet jau pēc dažām minūtēm no ūdens atskanēja trokšņaini,saucieni:

«Uz priekšu, Roland! Būs sacīkste peldēšanā! Sacīkste niršanā!»

Es nekustējos, man likās, ka varētu tā gulēt tūkstoš gadu, āda viegli iedega saulē, bet to reizē ari atvēsināja maigi glāstošais gaiss. Atkal atlidoja smiekli un docenta balss:

«Viņš streiko! Mēs esam viņu pamatīgi nokausējuši! Atvediet sliņķi!»

Es tiešām dzirdēju, ka kāds brida šurp, un tagad gluži tuvu atskanēja viņas balss:

«Uz priekšu, Roland! Sacīkste peldēšanā! Mums tiem abiem jāparāda!»

Es neatbildēju, man bija prieks likt sevi meklēt.

«Kur tad jūs esat?»

Jau čirkstēja oļi, es dzirdēju kailas pēdas meklējot skrienam gar krastu, un piepeši viņa stāvēja manā priekšā, slapjais peldkostīms cieši piekļāvās zēniski slaidajam ķermenim.

«Te jūs esat! Ai, cik kūtrs! Bet tagad uz priekšu, sliņķi, citi jau ir gandrīz pāri pie salas.»

Es gulēju ērti uz muguras un slinki staipījos.

«Seit ir daudz jaukāk. Es aiziešu vēlāk.»

«Viņš negrib,» viņa, rokas pie mutes salikusi, smiedamās taurēja pāri uz ūdens pusi.

«Raujiet lielībnieku ūdenī!» tālumā atskanēja docenta balss.

«Nāciet!» viņa nepacietīgi skubināja. «Neapkaunojiet mani!»

Bet es tikai laiski žāvājos. Te viņa jokojot un arī sadusmota nolauza no krūmi rīksti.

«Uz priekšu!» viņa enerģiski atkārtoja un uzmudinot iesita man pa roku. Es saslējos, viņa bija iesitusi par stipru, un man uz rokas bija redzama tieva sarkana svītra.

«Tagad noteikti neiešu!» es, tāpat jokodams un viegli sarūgtināts, teicu. Bet viņa tagad īstās dusmās pavēlēja:

«Nāciet! Tūliņ!»

Un, kad es aiz spītības nekustējos, viņa iesita vēlreiz un tagad vēl spēcīgāk — sāpīgu, asu cirtienu. Es dusmīgs pielēcu kājās, lai izrautu viņai rīksti, viņa izvairījās, bet es satvēru tās roku. Cīnoties ap rīksti, mūsu puskailie ķermeņi neviļus saskāvās. Kad es tagad satvēru viņas roku un griezu locītavu, lai piespiestu viņu palaist rīksti, un viņa izvairīdamās tālu atliecās, kaut kas nostirkšķēja — bija pārtrūkusi viņas peldkostīma plecu saite, atklājās kreisā krūts, un es ieraudzīju sarkano un stingro krūšu pumpuru. Es neviļus raudzījos uz to, tikai mirkli, bet tas samulsināja mani; nokaunējies un drebēdams palaidu viņas sažņaugto roku. Viņa nosarkusi aizgriezās, lai ar matadatu saspraustu pārtrūkušo saiti. Es stāvēju viņai līdzās un nezināju, ko teikt. Arī viņa klusēja. Bet no šī brīža starp mums iestājās smacējošs un mokošs nemiers.

«Hallo… Hallo… Kur tad jūs esat?» balsis jau skanēja šurp no saliņas.

«Jā, es jau eju,» es steidzīgi atbildēju un, priecādamies, ka izbēgšu jaunam apjukumam, strauji metos ūdenī. Pāris kraula vēzienu, niršanas bauda, nejūtīgā elementa skaidrība un vēsums, un likās, ka asiņu bīstamo dūkoņu jau vareni aizskalojis stiprāks un gaišāks prieks. Es drīz panācu viņus abus, izaicināju pavājo docentu uz veselu virkni sacensību, kurās, protams, uzvarēju, tad peldējām atpakaļ uz pussalu, kur palicēja jau bija apģērbusies un gaidīja, lai no līdzpaņemtajiem groziem tagad visi brīvā dabā ieturētu jautru azaidu. Bet, lai cik pārgalvīgi ari visi četri jokojām, mēs abi neviļus izvairījāmies viens otru uzrunāt, un, ja mūsu skati satikās, mūs pārņēma viena un tā pati neizteiktā sajūta un mēs steidzīgi novērsāmies. Vēl nebija izzudusi mazā neveiklība, un mēs katrs kaunēdamies uztraukti jutām, ka otrs to atceras.

Pēcpusdiena ar atkārtotu airēšanas sacīksti pagāja ātrāk, bet sportiskā dedzība arvien vairāk padevās patīkamam nogurumam. Vīns, tveice un saules iedegums pamazām iesūcās dziļāk asinīs, padarot tās sārtākas. Docents un viņa draudzene jau atļāvās mazas intimitātes, kuras mums radīja zināmu neērtības sajūtu, viņi arvien vairāk tuvojās viens otram, kamēr mēs jo biklāk ievērojām atstatumu. Tomēr tieksme dalīties pāros visskaidrāk izpaudās ar to, ka abi pārgalvji labprāt palika krietni aiz mums meža ceļā, droši vien lai netraucēti skūpstītos, bet mēs tad arvien samulsām un mūsu saruna apsīka. Beidzot mēs visi četri bijām priecīgi, ka atkal sēžam vilcienā, pirmie divi paredzēdami intīmu vakaru un mēs laimīgi, ka esam izbēguši neveiklām situācijām.

Docents ar savu draudzeni pavadīja mūs līdz mājai. Pa kāpnēm devāmies augšā vieni, tikko iegāju namā, tas man atkal atgādināja manu skolotāju.

«Kaut viņš jau būtu atpakaļ!» es nepacietīgi domāju.

Un, it kā būtu nolasījusi man no lūpām šos neizteiktos vārdus, viņa sacīja:

«Apskatīsimies taču, vai viņš nav jau mājās!»

Mēs iegājām. Dzīvoklis bija kluss. Viņa istabā viss bija tā, kā atstāts. Manas satrauktas sajūtas iztēloja tukšajā krēslā viņa saliekto, traģisko stāvu, bet manuskripts gulēja neaizskarts un gaidīja tāpat kā es. Atkal atgriezās sarūgtinājums! Kāpēc viņš aizbēga, kāpēc viņš mani pameta? Kaklā arvien niknāk sakāpa greizsirdīgā? dusmas, un manī atkal neskaidri pamodās muļķīgā, mulsā dziņa pastrādāt pret viņu kaut ko ļaunu un naidīgu.

Kundze bija man sekojusi.

«Jūs taču paliksiet uz vakariņām! Jums šo vakaru nevajadzētu pavadīt vienam.»

Kā viņa zināja, ka es baidījos no tukšās istabas, čīkstošajām kāpnēm un mokošajām atmiņām? Viņa vienmēr uzminēja visu manī — katru neizteikto domu, katru ļauno dziņu.

Mani pārņēma bailes, bailes pašam no sevis un manī sakritušā naida. Es gribēju atteikties. Bet es biju gļēvs un neuzdrošinājos teikt nē.

Es vienmēr esmu nicinājis laulības pārkāpšanu, ne sabiedriskās morāles, liekulības un pieklājības dēļ, ne tikai tādēļ, ka tā nozīmē zādzību tumsā un svešas miesas piesavināšanos, bet gan tāpēc, ka katra sieviete šādos brīžos nodod sava vīra noslēpumu, katra ir Dalila, kas pieviltajam nozog viņa cilvēciskāko noslēpumu, lai nomestu to svešiniekam, — viņa vājuma vai spēka noslēpumu. Man neliekas nodevība tā, ka sievietes atdod pašas sevi, bet gan tas, ka viņas tad gandrīz vienmēr, lai attaisnotos, atsedz sava vīra kaunumu un, viņam to nemaz nenojaušot, atdod viņu it kā gulošu svešai ziņkārei un izsmieklam.

Es nenožēloju un man tas neliekas zemi, ka, aklā izmisuma apstulbots, atradu patvērumu viņa sievas sākumā līdzcietīgajās un tikai vēlāk maigajās skavās. Liktenīgi ātri viena sajūta sekoja otrai. Tas notika bez gribas, mēs paši neapzinādamies kritām bezdibenī. Man tikai kauns, ka, dedzīgi skūpstīdams viņu, liku tai vēl stāstīt intīmus sīkumus par savu vīru. Kāpēc neatgrūdu viņu, bet pacietu, ka tā izmeta par to tumšus aizrādījumus un atklāja, ka tas jau gadiem izvairās no dzimumdzīves? Kāpēc nepavēlēju tai klusēt? Bet es tā tvīku pēc viņa noslēpuma, man tā gribējās zināt, ka viņš ir vainīgs pret mani un

pret visiem, ka kāri uztvēru viņas īgno atzīšanos, — jo viņas sajūtas taču bija tik līdzīgas manējām.

Tā notika, ka mēs aiz mulsa kopīga naida izturējāmies kā mīlētāji, bet, kamēr mūsu ķermeņi meklēja viens otru, mēs abi domājām un runājām tikai par viņu, nemitīgi tikai par viņu. Reizēm man viņas vārdi darīja sāpes, un es kaunējos, ka tiku iejaukts lietā, kas mani atbaidīja. Bet viņas ķermenis bija zaudējis savaldīšanos, tas kaisli atdevās baudai. Un es trīsot skūpstīju lūpas, kas nodeva manu mīļāko cilvēku.

Otrā rītā uzzagos augšā savā istabā, juzdams mutē riebuma un kauna rūgto garšu. Tai brīdī, kad viņas miesas siltums vairs neaptumšoja manus prātus, es sajutu spilgto īstenību. Es tūliņ zināju, ka nekad nespēšu rādīties viņam acīs, nekad satvert viņa roku: ne viņam, bet pats sev es biju nozadzis savu labāko daļu.

Tagad bija tikai viena izeja: bēgšana. Es drudžaini iesaiņoju savas lietas, sametu somā grāmatas un samaksāju saimniecei; es nedrīkstēju vairs viņu satikt, arī es gribēju pazust, bez iemesla un noslēpumaini, tāpat kā viņš.

Bet, dedzīgi kustoties, man piepeši sastinga rokas. Es izdzirdu koka kāpņu čīkstēšanu, augšup steidzās soļi, viņa soli.

Es laikam nobālu kā līķis, jo viņš, tikko ienācis, jau izbijās:

«Kas tev ir, zēn? Vai tu esi slims?»

Es atkāpos. Es izvairījos, kad viņš gribēja pienākt tuvāk un atbalstīdams satvert mani.

«Kas tev ir?» viņš izbijies jautāja. «Vai tev kaut kas noticis? Jeb… jeb… tu vēl dusmojies uz mani?»

Es krampjaini pieķēros palodzei. Nevarēju viņu uzlūkot. Viņa siltā, līdzjūtīgā balss uzplēsa manī it kā rētu. Es, tuvu nemaņai, jutu, ka manī karsti, gluži karsti, degoši un sadedzinoši uzplūst kvēla kauna šalts.

Bet arī viņš stāvēja izbrīnījies, samulsis. Piepeši viņa balss kļuva gluži klusa un kautra un viņš čukstēja savādu jautājumu:

«Vai tev… vai tev kāds… par mani kaut ko teicis?»

Es, nepagriezdamies pret viņu, izdarīju noraidošu kustību. Bet likās, ka viņu bija pārņēmusi kāda baiga doma, viņš stūrgalvīgi atkārtoja:

«Saki man … atzīsties, — vai tev kāds nav par mani kaut ko teicis. Es nejautāju, kas.»

Es to atkal noliedzu. Viņš stāvēja bez padoma. Bet piepeši viņš ievēroja, ka manas mantas ir sakravātas, grāmatas iesaiņotas un viņš mani iztraucējis pēdējos sagatavošanās darbos ce]am. Viņš uztraukts pienāca man klāt.

«Es redzu, tu gribi aizbraukt, Roland … Saki man taisnību!»

Es saņēmos.

«Man jāaizbrauc… Piedodiet… Es nevaru par to runāt, — bet es jums rakstīšu.»

Vairāk neizmocīju no sažņaugtās rīkles, un katram vārdam līdzi sita mana sirds.

Viņš nekustējās. Viņu piepeši atkal bija pārņēmis gurdums.

«Varbūt tā ir labāk, Roland… Jā, zināms, tā ir labāk … Tev un visiem. Bet es gribētu vēlreiz runāt ar tevi, pirms tu aizbrauc. Atnāc ap septiņiem, parastajā stundā. Atvadīsimies kā vīrs no vīra. Nevajag bēgt pašam no sevis, nevajag vēstuļu. Tas būtu bērnišķīgi un mūsu necienīgi… Un tad — tam, ko gribu teikt, man nevajag spalvas … Tu nāksi, vai ne?»

Es tikai pamāju. Mans skats vēl arvien neuzdrošinājās atrauties no loga. Bet es vairs neredzēju rīta gaišumu, starp pasauli un mani bija tumšs, biezs plīvurs.

Ap septiņiem es pēdējo reizi iegāju mīļajā telpā. Caur portjerām krēsloja pāragra tumsa, dziļāk istabā vāji atmirdzēja skulptūru gludais akmens, un grāmatas gulēja visas melnas aiz perlamutram līdzīgi vizošajiem stikliem. Noslēpumainā mītne, kur mani apbūra vārds un kur pārdzīvoju garīguma skurbumu un aizrautību, es vienmēr redzu, kāda tu biji šai šķiršanās brīdī, un redzu, kā no atzveltnes krēsla lēni, lēni pieceļas godātais stāvs un ēnaini nāk man pretim. Tumsā kā alabastra spuldze apaļi mirdz tikai piere, un pār to kā plīvojoši dūmi viļņo vecā vīra baltie mati. Nu viņš ar pūlēm paceļ roku un meklē manējo, nu es ieraugu sev nopietni pievērstās acis un jūtu jau maigi aptvertu savu roku un ka tieku novilkts uz kāda sēdekļa.

«Apsēdies, Roland, izrunāsimies. Mēs esam vīrieši, un mums jābūt patiesiem. Es tevi nespiežu, bet būtu labāk, ja mēs atvadoties visu noskaidrotu. Saki, kāpēc tu gribi aizbraukt? Vai tu dusmojies uz mani par to muļķīgo apvainojumu?»

Es to noliedzu ar kustību. Bija neizturami, ka viņš, pieviltais un nodotais, gribēja vēl vainu uzņemties uz sevi.

«Vai es tevi citādi būtu apzināti vai neapzināti apvainojis? Es zinu, ka dažreiz esmu savāds. Esmu pats pret savu gribu tevi uztraucis un mocījis. Es nekad tev pietiekoši nepateicos par taviem pakalpojumiem — es to zinu, es to zinu, es to vienmēr zināju, pat tanīs brīžos, kad darīju tev sāpes. Vai tas ir iemesls? Saki, Roland, — es gribētu, ka mēs atvadāmies godīgi.»

Es atkal kratīju galvu, es nevarēju runāt. Viņa balss līdz šim bija stingra, nu tā sāka viegli mulst:

«Jeb … es tev vēlreiz prasu: vai tev kāds nav kaut ko stāstījis par mani — kaut ko, kas tev likās zems un … riebīgs, kaut ko, kas tev liek mani nicināt?»

«Nē! Nē! … Nē!» es elsodams pretojos: es viņu nicinātu! Es viņu!

Tagad viņa balss kļuva nepacietīga.

«Kas tad tas ir? … Kas tad tas varētu būt? … Vai tu esi noguris no darba?… Jeb vai tevi dzen projām kas cits? … Sieviete … Vai tā ir sieviete?»

Es .klusēju. Bet šī klusēšana laikam bija tik neparasta, ka viņš juta apstiprinājumu. Viņš pieliecās tuvāk un gluži klusu bez kāda uztraukuma, bez kāda uztraukuma un dusmām, čukstēja:

«Vai tā ir sieviete? …Mana s i e v a?»

Es vēl arvien klusēju. Un viņš saprata. Trīsas pārskrēja manam ķermenim: tagad, tagad, tagad viņš man uzbruks, sitīs, pārmācīs mani, — un es gandrīz ilgojos, lai viņš sit mani, zagli un nodevēju, lai viņš izdzen mani kā kraupainu suni no savas apgānītās mājas.

Bet savādi — viņš bija gluži mierīgs, un tas izklausījās gandrīz kā atvieglojums, kad viņš domīgi pie sevis norūca:

«To es tiešām varēju iedomāties.»

Viņš divreiz pagājās šurp un turp pa istabu, tad apstājās manā priekšā un, man likās, gandrīz nicīgi, teica:

«Un to — to tu ņem tik nopietni? Vai tad viņa tev neteica, ka var brīvi darīt, ko grib, .ka man nav uz viņu nekādu tiesību?… Nav nekādu tiesību un arī ne mazākās gribas viņai kaut ko pavēlēt… Un kādēļ viņai arī vajadzētu savaldīties, kā labad un kādēļ taisni pret tevi? Tu esi jauns, tu esi jauks un skaists… Tu biji mums tuvs… Kā lai viņa tevi nemīlētu, tu, — tu daiļais, tu jaunais, kā lai viņa tevi nemīlētu … Es …» Piepeši viņa balss sāka drebēt. Un viņš pieliecās tuvāk, tik tuvu, ka jutu viņa elpu. Es jutu, ka mani silti ietver viņa skati un tā savādā gaisma kā — kā vienmēr retajos savādajos brīžos. Viņš liecās arvien uvāk.

Un tad viņš klusu čukstēja — lūpas tikko kustējās:

«Es … es taču arī tevi mīlu.»

Vai es uzlēcu kājās? Vai es neviļus atrāvos? Bet es laikam izdarīju kādu pārsteiguma un izvairīšanās kustību, jo viņš atstreipuļoja kā atgrūsts. Ena pārlaidās viņa sejai.

«Vai tu mani tagad nicini?» viņš gluži klusu jautāja. «Vai es tev tagad esmu pretīgs?»

Kāpēc toreiz neatradu nekā, ko teikt? Kāpēc es sēdēju tikai mēms, nejūtīgs, apjucis, apstulbis un netuvojos mīlošajam, lai atņemtu viņam maldīgās rūpes? Bet manī spēji pamodās visas atmiņas.

It kā uzreiz būtu atšifrēta visu neizprotamo mājienu valoda, es sapratu visu visbriesmīgākajā skaidrībā — viņa kluso nākšanu un strupo aizbildināšanos, es aizkustināts sapratu viņa apmeklējumu naktī un aizbēgšanu no manas apgarotās kaisles. Mīla, — es to vienmēr biju viņā jutis, maigu un kautru, te uzplūstošu, te atkal ar varu nomāktu, es to tvīku un baudīju katrā man nejauši uzmestā starā, bet, kad tagad vārds «mīla» juteklīgi maigi atskanēja no bārdainās mutes, mani pārņēma reizē saldas un briesmīgas bailes. Un, cik ļoti arī kvēloju pazemībā un līdzjūtībā pret viņu, es, apmulsušais, drebošais, pārsteigtais puika, neatradu nekā, ko teikt par šo atklājumu.

Viņš sēdēja satriekts un vēroja manu klusēšanu.

«Tātad tev tas liekas tik briesmīgi, tik briesmīgi,» viņš čukstēja, «arī tu — arī tu man to nepiedod, arī tu, pret kuru es tā sakniebu lūpas, ka gandrīz nosmaku, kuram tā noslēpos kā vēl nevienam … Bet labāk, ka tu tagad to zini, nu tas vairs nenomāc mani… Jo tas jau bija man par daudz… Daudz par daudz… Labāk, labāk beigas nekā šī klusēšana un noklusēšana …»

Cik tas skanēja skumji, maigi un kautri! Mani ļoti satrauca viņa drebošā balss. Es kaunējos, ka varu tik auksti un nejūtīgi salti klusēt tā cilvēka priekšā, no kura esmu guvis vairāk kā no kāda cita un kas tagad neprātīgi pazemo sevi manās acīs. Mana dvēsele kvēloja, gribēdama viņu mierināt, bet drebošās lūpas neklausīja. Es sēdēju tik apjucis un nožēlojams, grozīdamies uz sava krēsla, ka viņš gandrīz īgni mani uzmudināja.

«Nesēdi taču tā, Roland, neklusē tik drausmīgi! … Saņemies … Vai tas tev tiešām tik briesmīgi? Vai tu tik loti kaunies par mani? Tagad taču viss ir garām, es esmu tev visu pateicis… Atvadīsimies, mazākais, kārtīgi, kā tas diviem vīriem un draugiem pienākas.»

Bet man vēl arvien nebija varas pār sevi. Te viņš aizskāra manu roku.

«Nāc, Roland, apsēdies pie manis!… Man ir vieglāk, jo tu tagad to zini un starp mums beidzot ir skaidrība. Es sākumā vienmēr baidījos, ka tu uzminēsi, cik mīļš man esi… Tad atkal cerēju, ka tu pats to sajutīsi un aiztaupīsi man šo tikšanos. Bet tagad tas ir noticis, un tagad esmu brīvs. Tagad varu runāt ar tevi kā ne ar vienu citu cilvēku, jo tu man bijis tuvāks par kuru katru visos šinīs gados… Nevienu neesmu tā mīlējis… Neviens nav tā, kā tu, bērns, atmodinājis visu manā būtnē… Tāpēc tev atvadoties arī jāzina par mani vairāk nekā jebkuram citam. Jā, es visās šinīs stundās tik skaidri jutu tavu mēmo ziņkāri. Tev vienam jāzina visa mana dzīve. Vai gribi, ka tev to pastāstu?»

Viņš redzēja manu «jā» manā skatā, manā samulsušajā un aizkustinātajā skatā.

«Tad nāc tuvāk… Seit pie manis… Es nevaru šīs lietas teikt skaļi.»

Es tuvojos viņam — man jāsaka — lēni. Bet, kad klausīdamies un gaidot sēdēju viņam pretim, viņš atkal piecēlās.

«Nē, tā tas neiet… Tu nedrīksti skatīties manī, jo tad … tad es nevaru runāt.»

Un viņš piepeši nodzēsa gaismu.

Pār mums nolaidās tumsa. Es zināju, ka viņš bija tuvu, jo jutu viņa smago un it kā gārdzošo elpu. Piepeši pacēlās kāda balss un izstāstīja man visu viņa dzīvi.

Kopš tā laika, kad šis viscienījamākais cilvēks atvēra man, savu dzīvi kā cietu gliemežvāku, kopš tā vakara pirms četrdesmit gadiem man viss, ko mūsu rakstnieki un dzejnieki iztēlo par kaut ko sevišķu grāmatās un skatuves uzvedumi izrāda kā traģēdijas, liekas bērnišķīgs un lieks. Vai tas notiek aiz paraduma, gļēvuma vai īsredzības, ka viņi visi vienmēr attēlo tikai apgaismoto dzīves virskārtu, kur jutekļi rotaļājas likumīgi un atklāti, kamēr sirds pagrabtelpās, bedrēs un kloākās, fosforiski mirdzēdamas, mīt patiesās un bīstamās kaislības, slepenībā pārodamās vai arī iznīcinādamas viena otru.

Vai viņus atbaida velnišķīgo dziņu karstā un iznīcinošā elpa, kaistošo asiņu birga, vai šie pārsmalcinātie bīstas nosmērēt rokas cilvēces trumos, jeb vai viņu ar blāvām gaismām apradušais skats nenolaižas pa šīm slidenajām, bīstamajām un puvešos smirdošajām kāpnēm? Tomēr zinātājam nav lielāka prieka kā atklāt apslēpto, nekas nerada stiprākas trīsas kā bīstamais un nevienas ciešanas nav svētākas par tām, kurām neļauj izpausties kauns. Bet šeit man kāds cilvēks atsedza savu vispēdējo kailumu; kāds plosīja krūtis, gribēdams atklāt samīto, saindēto, izdegušo, strutojošo sirdi. Sī gadiem aizturētā atzīšanās sagādāja viņam mokošu tīksmi. Tikai tas, kas visu mūžu kaunējies, nomācis un slēpis sevi, var tā atdoties šādas pilnīgas atzīšanās skurbumam. Kāds cilvēks atstāstīja man visu savu dzīvi, un es pirmo reizi ieskatījos cilvēcisko sajūtu neizprotamajos dziļumos.

Telpā no sākuma tikai viļņoja bezskanīgi viņa balss, uztraukuma neskaidrais tvans un nedroši, noslēpumaini aizrādījumi, tomēr taisni šī ar pūlēm apvaldītā kaisle lika nojaust gaidāmo spēku, tāpat kā zināmas ar nolūku palēninātas taktis vēsta sekojošos trauksmainos ritmus un forte. Tad, tikai pamazām noskaidrodamās, pavīd iekšējās kaislības uzvandītās ainas. Vispirms redzu kautru, sevī noslēgušos zēnu, kas neuzdrošinās uzrunāt savus biedrus, bet kuram mulsa dziņa liek kaislīgi pieķerties tieši visskaistākajiem zēniem skolā. Viens, kad viņš tam pārāk maigi tuvojas, sadusmots atgrūž viņu un aizskrien, otrs viņu drausmīgi izsmej, un, kas tas ļaunākais: abi izstāsta citiem par viņa nenormālajām tieksmēm. Tūliņ vienprātīgs pazemojums un izsmiekls izslēdz viņu no jautrās sabiedrības. Gājiens uz skolu kļūst viņam ik dienas par sāpju ceļu, un naktis agri apzīmētajam satrauc riebums pašam pret sevi: izstumtajam viņa nomaldījusies un sakumā tikai sapņos aptvertā dziņa liekas ārprāts un negodīgs grēks.

Stāstītāja balss nedroši dreb, bridi liekas, ka tā grib izdzist tumsā. Bet nopūta dzen to atkal tālāk, un tumšajā tvanā, ēnaini un spokaini savirknētas, pavīd atkal jaunas ainas. Zēns ir kļuvis Berlīnē students, lielā pilsēta pirmoreiz ļauj apmierināt ilgi apvaldīto dziņu, bet šīs iepazīšanās tumšajos ielu stūros, piestātņu un tiltu ēnās ir riebuma aptraipītas un baiļu saindētas. Cik niecīgs un briesmu dēļ drausmīgs ir to drebošais prieks, kam pa lielākai daļai seko nožēlojama izspiešana, un katra no tām vēl nedēļām ilgi atstāj aiz sevis auksto baiļu gļotainās gliemju pēdas. Enu un gaismas cīņa, — ja gaišajā, darbīgajā dienā pētniekā uzvar garīguma kristalizējies elements, vakars kaislīgo atkal nogrūž priekšpilsētu atkritumos, šaubīgo sabiedrībā, no katra kārtībnieka ķiveres mūkošu puišu vidū, smirdošos alus pagrabos, kuru aizdomīgās durvis atveras tikai zināmam smaidam. Dzelžaini jāsasprindzina griba, lai uzmanīgi noslēptu mūžīgo dzīves divdabību un aizplīvurotu svešiem skatiem Medūzas noslēpumu, dienās nevainojami paturētu cienījama docenta nopietno izturēšanos, lai tad naktis nepazīts klīstu pa plīvojošo laternu ēnām un biklo dēku pazemi. Izmocītais arvien saņemas, lai ar pašsavaldīšanās pātagu atdzītu atpakaļ aplokā no turienes izlauzušos kaisli, bet viņa dziņa to arvien aizrauj tumsā un briesmās. Desmit, divpadsmit, piecpadsmit gadu ilgā cīņa ar nedziedējamās tieksmes magnētisko spēku ir vieni vienīgi krampji, bauda bez saldmes, mokošs kauns un pamazām notrulinātas, kautri slēptas bailes par paša kaislību.

Beidzot, jau vēlu, pēc trīsdesmitā dzīvības gada, notiek izmisis mēģinājums uzgriezt pajūgu uz īstā ceļa. Pie kādas radinieces viņš iepazīstas ar savu vēlāko sievu, jaunu meiteni, kas, viņa noslēpumainās būtnes neskaidri pievilkta, sirsnīgi viņam pieķeras. Viņas zēniskais ķermenis un jaunavīgi pārgalvīgā izturēšanās pirmo reizi uz īsu brīdi spēj pievilt tā kaislību. Nejaušajam sakaram pirmo reizi izdodas pārvarēt viņa riebumu pret sievietēm, un, cerēdams, pateicoties šīm normālajām attiecībām, valdīt pār savu nomaldījušos dziņu, viņš, iepriekš brīvi atzinies, ātri apprec jauno meiteni. Viņš domā, ka tagad būs aizsprostojis sev atgriešanos drausmīgajās joslās. Viņš bezrūpīgi pavada pāris nedēļu; tad jaunais kairinājums vairs neiedarbojas, nepielūdzami vareni pamostas vecā dziņa. Sieva viņam tagad noder tikai par izkārtni, lai maskētu sabiedrībā savas nenormālās dziņas. Viņa ceļš atkal bīstami novēršas no likuma un sabiedrības briesmu tumsā.

Sevišķas mokas viņam sagādā viņa darbs, kur šāda dziņa kļūst par lāstu. Docenta un drīz vien labi atalgotā profesora pienākums ir vienmēr būt jaunek]u vidū. Un visi — jauns lāsts, jaunas briesmas! — dedzīgi viņu mīl, neredzēdami aiz skolotāja maskas Erota vaigu, tie ir laimīgi, ja tos joviāli noglāsta viņa slepeni trīcošā roka, tie izšķiež savu sajūsmu par to, kam vienmēr pret viņiem jāapvaldās. Tās ir Tantala mokas, kad jābūt stingram pret uzmācīgo dziņu un neatlaidīgi jācīnās ar savu nespēku. Un, jūtot, ka viņu jau gandrīz uzvar kārdinājums, viņš vienmēr aizbēg. Es atcerējos, cik bieži viņš nozuda un kā tas mani uztrauca: tagad redzēju, ka viņš bēga no manis paša, bēga sānielu un bezdibeņu šausmās. Viņš tad vienmēr aizbrauca uz lielpilsētu, kur atrada draugus nomalēs — zemākas kārtas |aužu netīro sabiedrību, svēti sajūsminātās vietā pagrimušu jaunatni, bet viņam bija nepieciešams šis riebums, šis purvs, šī pretīguma sajūta, šis vilšanās kodīgais sīvums, lai mājās, sirsnīgā studentu lokā, atkal valdītu pār savu balsi. Ak, par kādiem gadījumiem, par kādiem it kā spokainiem un tomēr reāliem smirdošiem tēliem vēstīja viņa atzīšanās! Jo šim intelektuālajam cilvēkam, kam bija iedzimta un nepieciešama skaistuma izjūta un kas izprata visas sajūtas, bija jāpiedzīvo vislielākie pazemojumi dūmainajās un sasmakušajās alās, kas ielaiž tikai izredzētos. Viņš ielās iepazina izgrimējušos zeņķu nekaunīgos uzaicinājumus, sasmaržojušos frizieru mācekļu saldeno sirsnību, atlaisto aktieru mantkārību, tabaku košļājošu matrožu neveiklo maigumu — visus šos līkumotos biklos un fantastiskos veidus, kādos pilsētas nomalēs satiekas un iepazīstas nomaldījies dzimums. Šinīs slidenajos ceļos viņš piedzīvoja pazemojumus, varmācību un kaunu. Daudzreiz viņš tika pilnīgi apzagts, jo bija par vāju un cēlu, lai plūktos ar kādu zirgu puisi. Viņš atgriezās no šaubīga priekšpilsētas kroga bez pulksteņa, bez mēteļa un pie tam vēl sava piedzērušā biedra izsmiets. Izspiedēji bija sadzinuši viņa pēdas, soli pa solim mēnešiem sekojuši viņam pat līdz augstskolai, nekaunīgi apsēdušies starp klausītājiem pirmajos solos un viltīgu smaidu, draudzīgi pamiršķinot viņam, raudzījušies uz visā pilsētā pazīstamo profesoru, kas tikai ar mokām pabeidza lekciju. Reiz — mana sirds sastinga, kad viņš uzticēja man arī to, — policija aizturēja viņu pusnaktī Berlīnē līdz ar veselu bandu kādā šaubīgā dzertuvē. Tuklais, sarkanvaidzīgais kārtībnieks, kas reiz varēja izlikties pārāks par kādu inteliģentu, nicīgu smaidu atzīmēja viņa vārdu un nodarbošanos, beidzot augstsirdīgi piezīmēdams, ka šoreiz tas vēl tiekot vaļā bez soda, bet ka viņa vārds tikšot ievests zināmā sarakstā. Un, kā tāda cilvēka drēbes, kas ilgi sēdējis smacīgā telpā, beidzot piesūcas ar šo smaku, tā arī šeit, šinī pilsētā, nezin no kurienes vajadzēja sākt pamazām sūkties čukstošām tenkām, jo tāpat kā toreiz skolā, tā arī šeit viņa kolēģi kļuva pret to arvien vēsāki, līdz beidzot mūžīgo vientuli atdalīja no pārējiem svešuma caurspīdīgā telpa. Tomēr, lai kā tas slēpās savā septiņkārt noslēgtajā mājā, viņš vienmēr juta, ka to novēro un pazīst.

Bet nekad šī izmocītā un iebaidītā sirds neatrada tīru un cēlu draugu un savam vīrišķīgajam maigumam cienīgu atbildi; vienmēr viņam savas sajūtas bija jādala augstākās un zemākās, viņam bija jauno, inteliģento draugu sabiedrība universitātē un tumsā iegūtie biedri, kurus viņš otrā rītā atcerējās tikai ar riebumu. Nekad piedzīvojums jau vecīgajam vīram nebija dāvājis inteJektuāla jaunekļa tīru pieķeršanos, un, vilšanos nogurdināts, pa ērkšķainiem biezokņiem traucoties sabeigtiem nerviem, viņš jau domāja, ka būs aizmirsts, — te viņa dzīvē vēlreiz ienāca kāds jauneklis, dedzīgi uzupurēdamies viņa dēļ. Viņš bija pārsteigts par vairs necerēto brīnumu un nejutās vairs tik tīras un neapzinoties sniegtas dāvanas cienīgs. Vēlreiz bija atnācis jaunības sūtnis, skaistu stāvu, kaisliem jutekļiem, kas iedegās uz viņu gara liesmās, slāpdams pēc viņa draudzības un nejuzdams tās briesmu. Erota lāpu nevainīgajā dvēselē, bez aizdomām un drošs kā Parsifāls, viņš zemu noliecās pār saindēto brūci, nezinādams tās burvību. Bet viņš atnāca par vēlu, pēdējā rieta stundā.

Balss pieauga tumsā, attēlojot šo stāvu. Tanī izskanēja kaut kas gaišs, dziļi aizkustinošs maigums piedeva tai muzikalitāti, kad daiļrunīgā mute runāja par šo pēdējo iemīļoto jaunekli. Es drebēju uztraukumā un līdzjūtīgā aplaimojumā, bet piepeši — mana sirds it kā sastinga. Sis dedzīgais jauneklis, par kuru mans skolotājs runāja, tas taču bija… tas taču bija… Kauns sakāpa man vaigos… Tas taču biju es pats. Es redzēju sevi parādāmies it kā spogulī, tādā neapjaustas mīlas spožumā ietērptu, ka mani apdedzināja tās atspulgs. Jā, es tas biju, es pazinu sevi, savu sajūsmas pilno tuvošanos un fanātisko gribu tikt viņam tuvāk, alkstošo ekstāzi, ko neapmierināja garīgums; es pazinu sevi, nevaldāmo muļķa puisi, kas, neapzinādamies savu varu, noslēgtajā virā vēlreiz atmodina radīšanas briestošo sēklu, vēlreiz aizdedz viņa dvēselē Erota jau gurdi noslīgušo lāpu. Tagad pārsteigts sapratu, ko es, kautrais zeņķis, biju viņam nozīmējis, ka manu sajūsmas pārmērību viņš bija mīlējis kā savu vecumdienu svētāko pārsteigumu, — un es trīsot sapratu, cik pārcilvēciski viņa griba bija man pretojusies, jo viņš nevēlējās sagaidīt nicināšanu tieši no manis, tīri mīlētā, un atdot šo pēdējo skopā likteņa dāvanu baudkārai jūtu rotaļai. Tāpēc viņš tik nikni pretojās manai sajūsmai, atvairīja manas siltās sajūtas ar spēju saltas ironijas šalti, pārvērta maigos un draudzīgos vārdus konvencionāli asus, apvaldīja maigi aplikto roku, — tikai manis dēļ, lai atbaidītu mani un aizsargāu sevi, viņš bija tik skarbs, nedēļām satraukdams manu dvēseli. Drausmīgi skaidra man tagad kļuva tā haotiskā nakts, kad viņš kā mēnessērdzīgs uzkāpa pa čīkstošajām kāpnēm, lai ar apvainojumu glābtu sevi un mūsu draudzību. Aizkustināts, uztraukts un drebēdams kā drudzī, es sapratu, cik daudz viņš manis dēļ bija cietis un cik varonīgi bija manis dēļ savaldījies.

Kā mani satrauca šī balss tumsā! Tanī bija kāda skaņa, ne pirms, ne pēc tam nedzirdēta skaņa, kas nāca no dziļumiem, ko nekad neaizsniedz parastie likeņi. Tā cilvēks tikai reizi mūžā runā uz cilvēku, lai tad vienmēr klusētu, tāpat kā teiksmā gulbis tikai vienu vienīgo reizi — mirstot — Var pacelt dziesmā savu skarbo balsi. Un es trīsēdams un smelgdams uzņēmu sevī šo kaislo un dedzīgo balsi kā sieviete vīrieti.

Piepeši šī balss apklusa, un starp mums bija tikai vairs tumsa. Zināju, ka viņš ir tuvu. Man bija jāpaceļ tikai roka, un, to izstiepjot, es viņu aizskartu. Es dedzīgi vēlējos viņu apmierināt.

Bet viņš pēkšņi sakustējās. Iedegās gaisma. No sēdekļa piecēlās vecs, gurds, izmocīts stāvs, man lēnām tuvojās vecs, saguris vīrs.

«Dzīvo sveiks, Roland, — nerunāsim tagad vairs ne vārda! Tas bija labi, ka tu atnāci, — un mums abiem būs labāk, ja tu iesi… Dzīvo sveiks!… Un ļauj atvadoties tevi noskūpstīt!»

Es, kā burvīgas varas pievilkts, streipuļoju viņam pretim. Gruzdošā, parasti it kā neskaidru dūmu apslāpētā uguns tagad atklāti kvēloja viņa acīs, tās uzliesmoja. Viņš pievilka mani sev klāt un kā izslāpis jūtīgi uzspieda savas lūpas manējam, krampjaini sažņaugdams manu ķermeni.

Tas bija skūpsts, kādu nekad neesmu saņēmis ne no vienas sievietes, mežonīgs un kā nāves kliedziens izmisis skūpsts. Viņa ķermeņa konvulsijas pārgāja manējā, un mani pārņēma divējādas sajūtas: mana dvēsele atdevās, bet ķermenim bija pretīgs šis pieskāriens.

Viņš palaida mani vaļā — likās, ka mūsu ķermeņi ar varu atrautos viens no otra, — tad ar pūlēm apgriezās un atkrita krēslā ar muguru pret mani. Viņš sēdēja, galvu atbalstījis rokās, dažas minūtes kā sastindzis. Pamazām galva kļuva viņam par smagu, viņš liecās, sākumā arvien gurdāk un gurdāk, bet tad, tāpat kā ilgi šūpojies parsvars piepeši gāžas dziļumā, viņa nolikusī piere smagi atsitās pret rakstāmgaldu ar dobju, sausu skaņu.

Mani saviļņoja bezgalīga līdzjūtība. Es neviļus piegāju tuvāk. Salīkusī mugura piepeši vēlreiz saslējās, un viņš, aizklājis seju rokam, aizsmacis čukstēja:

«Projām! … Projām!… Nē! Nenāc man klāt!… Dieva dēļ… Mūsu abu dēļ… Ej tagad … Ej!»

Es sapratu un trīsēdams atkāpos: kā bēglis atstāju mīļoto telpu.

Neesmu viņu nekad vairs redzējis. Neesmu saņēmis no viņa ne ziņu, ne vēstuli. Viņa darbs nekad netika publicēts, viņa vārds ir aizmirsts. Neviens bez manis par viņu nekā nezina. Bet es vēl šodien, tāpat kā reiz nepraša zēns, jūtu, ka ne tēvam un mātei pirms un ne sievai un bērniem pēc viņa neesmu vairāk pateicības parādā kā viņam. Nevienu neesmu vairāk mīlējis.

Kadas nezināmās vēstule

Kad pazīstamais romānu rakstnieks R. pēc triju dienu ilga izbrauciena kalnos rīta agrumā pārradās Vīnē un stacijā nopirka avīzi, viņš, ieraudzījis datumu, pēkšņi atcerējās, ka šodien viņa dzimšanas diena. Četrdesmit pirmais, viņš ātri atskārta, un šis konstatējums viņu ne ielīksmoja, ne skumdināja. Steigā viņš izšķirstīja čaukstošās avīzes lapas un automobilī aizbrauca uz savu dzīvokli. Sulainis ziņoja par diviem apciemojumiem un dažiem telefona zvaniem viņa prombūtnes laikā un uz paplātes pasniedza sakrāto pastu. Nevērīgi viņš pārskatīja to, atplēsa dažas aploksnes, kuru sūtītāji viņu interesēja; kādu vēstuli, ko bija rakstījusi nepazīstama roka un kas likās ļoti bieza, viņš nolika sāņus. Tikmēr bija uzklāts tējas galds, viņš ērti iesēdās atzveltnī, vēlreiz izšķirstīja avīzi un dažus paziņojumus; tad aizkūpināja cigāru un paņēma atlikto vēstuli.

Tās bija vairāk nekā divdesmit lappuses, aprakstītas ar svešu, nemierīgu sievietes rokrakstu, drīzāk manuskripts nekā vēstule. Nevi|us viņš vēl aplūkoja aploksni, vai tur nebūtu pamanījis kādu pavadrakstu. Bet tā bija tukša un, tāpat kā pašā vēstulē, uz tās nebija ne sūtītāja adreses, ne paraksta. Savādi, viņš domāja un atkal paņēma vēstuli rokā. «Tev, kas nekad neesi mani pazinis,» bija rakstīts pašā augšā kā uzruna, kā virsraksts. Izbrīnīts viņš domāja: vai tas rakstīts viņam vai kādai izdomātai personai? Pēkšņi viņā pamodās ziņkārība. Un viņš sāka lasīt.

Mans bērns vakar nomira — trīs dienas un trīs naktis es cīnījos ar nāvi par šo mazo, kuslo dzīvību, četrdesmit stundas es sēdēju pie viņa gultas, kamēr gripa viņa karsto, vārgo miesu kratīja drudzī. Es liku saltas kompreses ap viņa kvēlošo pieri, es dienu un nakti turēju viņa nemierīgās mazās rociņas. Trešajā dienā es saļimu. Manas acis vairs nevarēja izturēt, tās aizvērās, man pašai nejūtot. Trīs vai četras stundas es biju gulējusi cietā atzveltnī, un tikmēr nāve to aiznesa. Nu viņš tur guļ, mans mīļais nabaga zēns, savā šaurajā bērna gultiņā, taisni tāds, kādu to ieraudzīju pēc nāves; tikai acis viņam aizvērtas, viņa gudrās, tumšās acis, uz baltā krekla saliktas viņa rociņas, un četras sveces deg augstu četros gultas stūros. Man nav drosmes palūkoties, nav drosmes pakustēties, jo, kad sveces plīvo, viņa sejai un aizvērtām lūpām pāri aizlokās ēnas un tad šķiet, ka viņa vaibsti kustas, un man varētu likties, ka viņš nav miris, ka viņš atkal var mosties un savā gaišajā bērna balsī man teikt ko bērnišķi maigu. Bet es zinu, viņš ir miris, es negribu vairs lūkoties, lai vēlreiz necerētu, lai vēlreiz neviltos. Es to zinu, es to zinu, mans bērns vakar nomira — nu pasaulē man vēl esi tikai tu, tikai tu, kam nekas par mani nav zināms, kas tikmēr nezinādams rotaļājies un kavē laiku ar cilvēkiem un lietām. Tikai tu, kas mani nekad neesi pazinis un ko es vienmēr esmu mīlējusi.

Es paņēmu piekto sveci un noliku uz galda, pie kura sēdu un tev rakstu. Jo es nespēju būt viena ar savu mirušo bērnu, lai man nebūtu jāizkliedz sava dvēsele, un ar ko gan lai es sarunātos šai briesmīgajā stundā, ja ne ar tevi, kas esi bijis un esi man viss! Varbūt es nevaru tev visu skaidri izteikt, varbūt tu mani nesaproti — mana galva ir gluži trula, man deniņos trīc un dauzās, mani locekļi smeldz. Šķiet, ka man ir drudzis, varbūt arī jau gripa, kas tagad ložņā no vienām durvīm pie citām, un tā būtu labi, jo tad es ietu līdzi savam bērnam un man nebūtu nekas vairs jādara pašai pret savu gribu. Lāgiem man acīs viss satumst, varbūt šo vēstuli es nevarēšu uzrakstīt līdz galam — bet es gribu saņemt visus spēkus,^ lai reizi, tikai šo vienīgo reizi, runātu ar tevi, tu, mans mīļais, kas nekad mani neesi pazinis.

Ar tevi vien es gribu runāt, pirmo reizi teikt tev visu; tev jāpazīst visa mana dzīve, kas vienmēr bijusi tava

dzīve un par ko tu nekā neesi zinājis. Bet mans noslēpums tev jāuzzina tikai tad, ja būšu mirusi, ja tev vairs nebūs man jāatbild, ja tas, kas tagad tik saltos un karstos drebuļos krata manus locekļus, tiešām ir gals. Ja man jāturpina dzīve, tad es saplēsīšu šo vēstuli un klusēšu atkal, kā mūžam esmu klusējusi. Bet, ja tu turi to rokās, tad zini, ka tev kāda mirusī stāsta savu dzīvi, savu dzīvi, kas bijusi tavējā no viņas pirmās stundas līdz pēdējai nomoda stundai. Neizbīsties no maniem vārdiem: mirusī nevēlas vairs nekā, viņa nevēlas mīlestības un nevēlas līdzcietības un mierinājuma. Es vēlos no tevis tikai vienu — lai tu tici visam, ko tev stāsta manas sāpes, kas meklē patvērumu pie tevis. Tici visam, tikai to vien es tev lūdzu: vienīgā bērna nāves stundā cilvēks nemelo.

Visu savu dzīvi es gribu tev izstāstīt, šo dzīvi, kas tiešām sākās tikai no tās dienas, kopš pazīstu tevi. Pirms tās bija tikai kas drūms un neskaidrs, kur manas atminas nekad vairs neiegrima, kā apputējušu, zirnekļu tīklos ieaustu, tumšu lietu un cilvēku pilns pagrabs, par ko manai sirdij nekas vairs nav zināms. Kad tu nāci, man bija trīspadsmit gadu un es dzīvoju tai paša namā, kur tagad dzīvo tu, tai pašā namā, kur savās rokās tu turi šo vēstuli, manu pēdējo dzīvības dvašu; es dzīvoju tais pašās kāpnēs taisni pretim tava dzīvokļa durvīm. Tu droši vien vairs neatceries mūs, nabaga ierēdņa atraitni (viņa vienmēr staigāja sērās) un kalseno pusaudzi bērnu — mēs vienmēr bijām klusas, nomāktas savā sīkpilsoniskā trūcībā —, varbūt tu nekad neesi dzirdējis mūsu vārdu, jo pie mūsu dzīvokļa durvīm nebija nekādas izkārtnes un neviens nenāca pie mums, neviens mūs nemeklēja. Tas ir jau arī tik sen, pirms piecpadsmit sešpadsmit gadiem, nē, tu droši vien to vairs nezini, mans mīļais, bet es, ak! — es kaislīgi atceros vēl katru sīkumu, es atceros vēl to dienu, nē, to stundu, kad pirmo reizi dzirdēju par tevi, pirmo reizi tevi redzēju, un kā es to lai neatcerētos, jo toreiz taču man atvērās pasaule. Pacieties, mīļais, lai stāstu tev visu, visu no paša sākuma, nepagursti, es tevi lūdzu, stundas ceturksni mani uzklausīdams, tāpat kā es nepaguru, visu mūžu tevi mīlēdama.

Pirms tu ienāci mūsu mājā, aiz tavām durvīm dzīvoja derdzīgi ļauni, ķildīgi ļaudis. Kā daždien nabagi, viņi ienīda savu kaimiņu un mūsu nabadzību, jo mūsu nabadzība negribēja biedroties ar viņu pagrimušo, proletārisko rupjību. Vīrs bija dzērājs un sita savu sievu; bieži mēs pietrūkāmies nakts vidū, dzirdot krītošu krēslu un plīstošu šķīvju troksni, reiz viņa, līdz asinīm sasista, izspūrušiem matiem izskrēja uz kāpnēm un aiz viņas rēca piedzērušais vīrs, līdz ļaudis iznāca pa savām durvīm un biedēja to ar policiju. Mana māte no paša sākuma vairījās ar viņiem satikties un man aizliedza sarunāties ar bērniem, kuri katrā izdevīgā gadījumā man tādēļ atriebās. Kad tie satika mani uz ielas, viņi kliedza man ausīs neķītrus vārdus un reiz man iesvieda ar cietu sniega piku tik vārīgi, ka no pieres man tecēja asinis. Visa māja ar vienkopīgu instinktu ienīda šos ļaudis, un, kad pēkšņi reiz bija kas noticis — man liekas, vīru ieslodzīja cietumā zādzības dēļ — un viņiem bija jāiet prom ar visām savām pekelēm, mēs visi uzelpojām. Dažas dienas pie mājas vārtiem bija redzams izīrēs sludinājums, tad pēkšņi tas nozuda, un no sētnieka ātri vien visi uzzināja, ka dzīvokli noīrējis kāds rakstnieks, vientulīgs, kluss kungs. Toreiz es pirmo reizi dzirdēju tavu vārdu.

Pēc dažām dienām jau atnāca krāsotāji, balsinātāji, galdnieki, tapsētāji, lai dzīvokli uzspodrinātu un dzēstu veco īrnieku netīrības pēdas; tie klaudzināja, dauzīja, spodrināja un berza, bet māte bija ļoti priecīga, viņa teica, ka nu reiz būšot beigas kaimiņu nekrietnībām. Tevi pašu, arī pārcelšanās laikā, es tomēr vēl neredzēju: visus darbus uzraudzīja tavs sulainis, šis mazais, nopietnais, sirmais kambarkungs, kas visu vadīja klusi, lietišķi un valdonīgi. Viņš mums visiem ļoti patika, vispirms tādēļ, ka mūsu nomales mājā kambarkungs bija pavisam kas jauns, un tādēļ, ka viņš pret visiem bija tik brīnišķīgi laipns, tomēr neaizmirsdams savu pārākumu pār vienkāršiem kalpiem un nesākdams ar tiem pārāk biedriskas sarunas. Manu māti viņš jau no pirmās dienas sveicināja cienīgi, kā dāmu, un pat pret mani, nieka pačabuli, viņš vienmēr bija laipns un nopietns. Kad viņš minēja tavu vārdu, viņš vienmēr to darīja ar godbijību, ar sevišķu respektu — tūdaļ bija redzams, ka viņš tev pieķēries daudz vairāk, nekā kalpotājiem parasts. Un cik ļoti es viņu tādēļ mīlēju, veco, labo Johanu, kaut viņu apskaudu, ka viņš vienmēr varēja būt tavā tuvumā un tev kalpot.

Es stāstu tev, mīļais, visas šīs sīkās, gandrīz smieklīgās lietas, lai tu saproti, kā jau no paša sākuma tu varēji iegūt tik lielu varu pār biklo, iebiedēto bērnu, kāda es biju. Pirms tu ienāci manā dzīvē, tevi jau apvija nimbs, bagātības, dīvainības un noslēpumu atmosfēra; mēs visi mazajā priekšpilsētas mājā — cilvēki, kas dzīvo šaurībā, ir ziņkāri uz visu, kas jauns aiz viņu durvīm, — nepacietīgi gaidījām tavu ievakšanos. Un kā vēl pieauga mana ziņkārība par tevi, kad kādu pēcpusdienu es pārnācu no skolas un pie mājas durvīm piebrauca rati ar mēbelēm. Lielāko daļu, smagākās mēbeles, nesēji jau bija uznesuši, nu tie nesa tikai sīkākās lietas; es apstājos pie durvīm, lai varētu visu apbrīnot, jo visas tavas mantas bija tik dīvaini savādas, kādas vēl nekad nebiju redzējusi; tur bija indiešu elki, itāļu skulptūras, ļoti spilgtas, lielas gleznas, un tad beigās es ieraudzīju grāmatas, tik daudzas un tik skaistas, ka nekad nebūtu varējusi iedomāties. Pie durvīm tās visas sakrāva kaudzē, tad sulainis tās ņēma un ar slotiņu no katras rūpīgi noslaucīja putekļus. Ziņkārīgi es staigāju ap šo kaudzi, kas cēlās aiz»vien augstāka, sulainis mani nedzina prom, bet neaicināja arī tuvāk; un tā es neiedrošinājos nevienai grāmatai pieskarties, kaut mīļu prātu būtu aplūkojusi dažas grāmatas mīksto ādu. Tikai virsrakstus es bikli apskatīju notālēm: tur bija franču, angļu grāmatas un dažas tādās valodās, ko nesapratu. Man liekas, es biju tur stāvējusi un skatījusies vairākas stundas: tad māte sauca mani iekšā.

Un visu vakaru man bija jādomā par tevi, pirms pazinu tevi pašu. Man bija tikai kāds ducis lētu, saburzītā papē iesietu grāmatu, kas man bija mīļākas par visu un ko es vienmēr lasīju. Un nu man uzmācās domas, kādam gan jābūt cilvēkam, kam piederēja visas šīs daudzās brīnišķīgās grāmatas un kas bija tās lasījis, kas prata visas šīs valodas un kas bija tik bagāts un turklāt tik izglītots. Dievišķīga godbijība manī saistījās ar domām par šīm daudzajām grāmatām. Es centos iedomāties tavu tēlu: tu biji vecs vīrs ar brillēm un lielu, baltu bārdu, līdzīgs mūsu ģeogrāfijas skolotājam, tikai daudz labāks, skaistāks un mīļāks — es nezinu, kādēļ jau toreiz es biju pārliecināta, ka tev jābūt skaistam, kaut par tevi domāju kā par vecu viru. Toreiz, šai naktī, tevi vēl nepazīdama, es pirmo reizi par tevi sapņoju.

Otrā dienā tu atbrauci, bet, neraugoties uz visām manām pūlēm, es nedabūju tevi redzēt — un tas tikai kāpināja manu ziņkārību. Beidzot, trešā dienā, es ieraudzīju tevi, un cik liels bija mans pārsteigums, ka tu biji pavisam citāds un nemaz nebiji līdzīgs manas bērnišķās fantāzijas iztēlotajam baltajam dieviņam. Es biju sapņojusi par mīļu, labu vecīti ar brillēm uz deguna, un tad nāci tu — tu, taisni tāds, kāds esi vēl tagad, tu, kas nemainies, kam gadi aizslīd garām bez pēdām! Tu biji ģērbies burvīgā gaišbrūnā sporta kostīmā un uzskrēji pa kāpnēm savā brīnišķīgi vieglajā zēna gaitā, vienmēr divus pakāpienus reizē. Platmali tu turēji rokā, un neizteicamā izbrīnā es ieraudzīju tavu gaišo, dzīvo seju ar jaunekļa matiem: es tiešām izbrīnā sabijos, redzot, cik jauns, cik skaists, cik vijīgi slaids un elegants tu biji. Un vai nav savādi: šai pirmajā mirklī es skaidri izjutu to, ko es un visi citi tevī vienmēr uztvēra kā pārsteigumu un brīnumu: ka tu esi kāds divdabis, karsts, vieglprātīgs, spēles un dēku kaislībā iededzies jauneklis un tomēr savā mākslā nepielūdzami nopietns, ar lielu pienākuma apziņu, ļoti izglītots un mācīts vīrs. Neapzināti es jutu, ko vēlāk juta katrs, ka tu dzīvo divējādu dzīvi: vienu gaišu, pasaulei klaji pievērstu un otru gluži tumšu, kas zināma tikai tev vienam; šī dziļā divējādība, tavas dzīves noslēpums, mani, trīspadsmit gadus veco bērnu, maģiski valdzināja no pirmā mirkļa.

Vai nu tu saproti, mīļais, kāds brīnums, kāda vilinoša mīkla tu biji man, nabaga bērnam! Cilvēku, ko visi bijāja, jo viņš rakstīja grāmatas, jo viņš bija slavens citā, lielā pasaulē, pēkšņi ieraudzīt kā jaunu, elegantu, zēniski jautru, divdesmit piecus gadus vecu cilvēku! Vai vēl tev lai saku, ka no šīs dienas mūsu mājā, visā manā nabadzīgā bērna pasaulē mani interesēji tikai tu, ka es ar visu trīspadsmit gadu vecas meitenes neatlaidību, pētošo izturību domāju tikai par tavu dzīvi, par tavu likteni! Es vēroju tevi, es vēroju tavas ieražas, vēroju cilvēkus, kas nāca pie tevis, un tas viss manu ziņkārību par tevi pašu nemazināja, bet vairoja, jo tavas būtnes divējādība pilnīgi atspoguļojās tavu viesu dažādībā. Tur nāca jauni ļaudis, tavi biedri, ar kuriem kopā tu smējies un biji pārgalvīgs, nodriskājušies studenti, un tad dāmas, kas piebrauca automobiļos, reiz arī operas direktors, diriģents, ko es bijībā biju redzējusi tikai iztālēm pie pults, tad atkal jaunas meitenes, kas gāja vēl tirdzniecības skolā un mulsdamas iespurdza pa durvīm, un vispār daudz, ļoti daudz sieviešu. Par to es sevišķi nedomāju, arī tad ne, kad kādu rītu, uz skolu iedama, redzēju no tevis aizejam aizplīvurotu dāmu, — man jau bija tikai trīspadsmit gadu, un bērns taču vēl nezināja, ka kaislīgā ziņkārība, ar kādu tevi gaidīju un tevi slepeni vēroju, ka tā jau bija mīlestība.

Bet es vēl skaidri zinu, mans mīļais, to dienu un stundu, kad uz visu mūžu ļāvos tev. Ar savu skolas biedreni biju izgājusi pastaigāties, mēs tērzēdamas stāvējām pie vārtiem. Tad piebrauca auto, apstājās, un tu jau izlēci savā nepacietīgajā, elastīgajā vieglumā, kas aizvien vēl mani valdzina pie tevis, un gribēji steigties iekšā. Neviļus man uznāca dziņa atvērt tev durvis, un es aizstājos tev ceļā; mēs gandrīz saskrējāmies. Tu mani uzlūkoji ar to silto, liego, aijājošo skatienu, kas bija līdzīgs glāstam, tu uzsmaidīji man — jā, citādi es nevaru teikt —, tu uzsmaidīji man klusi un maigi un teici lēnā, gandrīz intīmā balsī: «Ļoti pateicos, jaunkundz.»

Tas bija viss, mans mīļais; bet no šī mirkļa, kopš jutu šo maigo, mīļo skatienu, es biju tava. Kā vēlāk — un jau drīz vien — es dabūju zināt, tu šo skaujošo, pie sevis saistošo, šo ietinošo un vienlaikus izģērbjošo skatienu, šo iedzimta pavedēja skatienu dāvā katrai sievietei, kas iet tev garam, katrai pārdevējai, kas tevi apkalpo, katrai istabmeitai, kas tev atver durvis; šis skatiens tev nav apzināts kā griba un tieksme, bet tavs maigums pret sievietēm neapzināti dara skatienu maigu un siltu, tiklīdz tas viņam pievēršas. Taču es, trīspadsmit gadus vecais bērns, to nenojautu: es kvēloju kā ugunī. Man likās, ka šis maigums lemts tikai man, man vienīgai, un šai mirklī manā būtnē pamodās sieviete, un tā piederēja tev uz mūžu.

«Kas tas bija?» mana biedrene jautāja. Es tūdaļ nevarēju viņai atbildēt. Es nespēju minēt tavu vārdu: šai pašā, šai vienīgajā mirklī tas bija kļuvis man svēts, tas jau bija mans noslēpums. «Ak, kāds kungs, kas dzīvo mūsu mājā,» es neveikli atbildēju. «Bet kādēļ tu tik ļoti pietvīki, kad viņš tevi uzlūkoja?» biedrene zobojās ziņkārīga bērna negantībā. Un taisni tādēļ, ka viņa zobodamas aizskāra manu noslēpumu, es jutu, ka asinis vēl vairāk sārto manus vaigus. Es samulsu un rupji atcirtu. «Stulbā zoss,» es dusmās teicu; es būtu varējusi viņu nožņaugt. Bet viņa smējās vēl skaļāk un ņirdzīgāk, līdz es jutu, ka nevarīgās dusmās man acis pieplūst asarām. Es pametu viņu un uzskrēju augšā.

No šī mirkļa es tevi mīlu. Es zinu, šo vārdu sievietes tev, savam luteklim, teikušas bieži. Bet tici man, neviena tevi nav mīlējusi tik verdziski, tik padevīgi kā šī būtne, kāda biju un kāda esmu mūžam palikusi priekš tevis, jo pasaulē, nekas nav līdzīgs nemanītai bērna mīlestībai — tā ir tiik bezcerīga, tik kalpīga, tik pazemīga, tik jūtīga un kaislīga, kāda nekad nav pieaugušas sievietes iekārojošā un neapzināti tomēr prasīgā mīlestība. Tikai vientulīgi bērni var savu kaislību pilnīgi apslēpt sevī: citi savas jūtas izpļāpā draugiem, novazā to, uzticot tās noslēpumu citiem, par mīlestību viņi daudz dzirdējuši un lasījuši, un zina, ka tā ir visu cilvēku nenovēršamais liktenis. Viņi spēlējas ar to kā ar paijiņu, lielās ar to kā puikas ar savu pirmo papirosu. Bet man, man nebija neviena, kam būtu varējusi uzticēties, neviens mani nemācīja un nebrīdināja, es biju nepiedzīvojusi un nezināju nekā: es metos savā liktenī kā dzelmē. Viss, kas manī auga un plauka, tiecās tikai uz tevi, viss bija sapnis par tevi: mans tēvs jau sen bija miris, māte bija man sveša savā mūžīgajā nomāktībā un savās bailēs par pensiju; samaitātās skolas skuķes man nepatika, jo viņas tik vieglprātīgi spēlējās ar to, kas man bija dziļākā kaislība, — un tādēļ visu, ko citi skalda un dala, es sviedu tev pretim, es sviedu tev visu savu sažņaugto un mūžam nepacietīgi augšup traucošo dvēseli. Tu biji man — kā lai to saku? ik atsevišķs salīdzinājums ir pārāk niecīgs —, tu biji man viss, visa mana dzīve. Viss bija dzīvs tikai tik lielā mērā, cik tam bija sakars ar tevi, viss manā dzīvē tikai tad bija nozīmīgs, ja saistījās ar tevi. Tu pilnīgi pārvērti manu dzīvi. Visu laiku skolā vienaldzīga un nesekmīga, es pēkšņi kļuvu pirmā skolniece, es lasīju tūkstots grāmatu līdz vēlai naktij, jo zināju, ka tev grāmatas mīļas, un pēkšņi, pārsteigdama savu māti, es neticamā izturībā sāku vingrināties klavierspēlē, jo man likās, tu mīli mūziku. Es šuvu un posu savas drēbes. Lai tikai būtu tev patīkama tin tīra, un manas lielākās bēdas bija tās, ka vecajam skolas priekšautam (tas bija šūts no manas mātes mājas ģērba) kreisajā stūrī bija četrstūrains ielāps. Es baidījos, ka tu vari to ieraudzīt un mani nicināt; tādēļ, pa kāpnēm augšā skriedama, es vienmēr šim ielāpam piespiedu skolas somu, trīcēdama bailēs, ka tomēr tu vari to ieraudzīt. Bet cik tas bija aplami: tu mani nekad, gandrīz nekad vairs neuzlūkoji.

Un tomēr: es visu dienu cita nekā nedarīju kā gaidīju un slepeni vēroju tevi. Mūsu durvīs bija maza varā iekalta actiņa, pa kuru bija redzamas tavas durvis. Sī actiņa — nē, nesmejies, mīļais, vēl tagad, vēl tagad es nekaunos no šim stundām! — bija mans logs uz pasauli, tur, saltā priekšnamā, baidoties no mātes dusmām, es sēdēju mēnešus un gadus, ar grāmatu rokā, augas pēcpusdienas, uzvilkta kā stīga, kas skanēja, kad tava klātbūtne tai pieskārās. Es vienmēr piederēju tev, vienmēr satraukta un gaidās tvīkstoša; bet to just tev bija tikpat grūti kā sava pulksteņa atsperes spraigumu, sava pulksteņa, ko tu valkā kabatā un kas pacietīgi tumsā skaita un mēro tavas stundas, ar nedzirdamiem sirdspukstiem tevi pavada tavā ceļā, un uz ko tikai reizi pēc miljoniem tikšķošu mirkļu krīt tavs steidzīgais skatiens. Es zināju par tevi visu, pazinu katru tavu ieražu, katru tavu kaklasaiti, katru tavu uzvalku, es pazinu un drīz jau izšķīru katru tavu paziņu un sadalīju tos tādos, kas man mīļi, un tādos, kas man nepatika: no sava trīspadsmitā līdz savam sešpadsmitajam mūža gadam es dzīvoju tikai tev. Ak, kādas muļķības es darīju! Es skūpstīju durvju rokturi, kam tu biji pieskāries, es zagu cigāru galus, ko tu aizmeti, iekšā iedams, un tie man bija svēti, jo tavas lūpas bija tos skārušas. Simtiem reižu vakaros es dažādu iemeslu dēļ skrēju lejā uz ielas, lai redzētu, kurā no tavām istabām deg gaisma, un tā lai skaidrāk justu tavu klātbūtni, tavu neredzamo tuvumu. Un tais nedēļās, kad biji aizbraucis — bailēs man vienmēr sastinga sirds, kad redzēju, ka labais Johans nesa lejā tavu dzelteno ceļasomu, — tais nedēļās mana dzīve bija mirusi un bez nozīmes. īdzīga, pikta es garlaikodamās staigāju pa māju, un man bija vienmēr jāuzmanās, lai māte neredz manu izmisumu, manas saraudātās acis.

Es zinu, ka tie visi ir groteski pārspīlējumi, bērnišķīgas aplamības, ko tev še stāstu. Man būtu par to jākaunas, bet es nekaunos, jo nekad mana mīlestība pret tevi nav bijusi tik tīra un kaislīga kā šais bērnišķīgajās pārmērībās. Stundām, dienām es varētu tev stāstīt, kā toreiz es dzīvoju tikai tevī, kaut mani nebiji gandrīz redzējis, jo, satikdama tevi uz kāpnēm un nevarēdama nekur vairs izbēgt, es, bīdamās no tava kvēlošā skatiena, skrēju tev garam, galvu nodūrusi, kā cilvēks, kas metas ūdenī, lai glābtos no uguns. Stundām, dienām es varētu tev stāstīt par sen jau zudušiem gadiem, es varētu atcerēties visu tavas dzīves kalendāru; bet es negribu tevi garlaikot, negribu tevi mocīt. Es gribu tev vēl tikai uzticēt savas bērnības skaistāko piedzīvojumu, un es lūdzu nezoboties, ka tas tik niecīgs, jo man, mazam bērnam, tā bija pati bezgalība. Tas droši vien bija kādu svētdienu, tu biji aizbraucis, un tavs sulainis pa dzīvokļa atvērtajām durvīm nesa iekšā smagos tepiķus, ko bija izputekļojis. Viņam bija grūti, labajam Johanam, un pēkšņā drosmes uzliesmojumā es piegāju pie viņa un jautāju, vai nevarētu viņam palīdzēt. Viņš gan pabrīnījās, bet nepretojās, un tā es redzēju — kā lai es spētu tev izteikt, cik godbijīgā, tīrā cieņā! — es redzēju tavu dzīvokli, tavu pasauli, rakstāmgaldu, pie kā tu sēdēji, uz kā bija noliktas puķes zilā kristāla vāzē, tavus skapjus, tavas gleznas, tavas grāmatas. Tas bija paslepens, zaglīgs skatiens tavā dzīvē, jo uzticīgais Johans, bez šaubām, nebūtu man ļāvis visu sīkāk aplūkot, bet šai vienā skatienā es ietvēru visu atmosfēru un ieguvu vielu saviem bezgalīgajiem sapņiem par tevi, nomodā un miegā.

Sis notikums, šis īsais mirklis bija manas bērnības lielākā laime. L'n to es gribēju tev izstāstīt, lai tu, kas mani nepazīsti, beidzot sāktu nojaust, ka tu kādam esi bijis visa viņa dzīve. To es gribēju tev izstāstīt un vēl par citu, visbriesmīgāko stundu, kas nāca drīz pēc šīs. Es tev jau teicu — tevis dēļ es aizmirsu visu, nelikos zinis par savu māti un neņēmu vērā nevienu. Es nebiju pamanījusi, ka vecāks kungs, tirgotājs no Insbrukas, manas matēs attāls radinieks, sācis biežāk nākt pie mums un ilgāk palikt; man tas bija tikai patīkami, jo viņš dažreiz aizveda māti uz teātri un es varēju palikt viena, domāt par tevi, gaidīt tevi, kas taču bija mana augstākā, mana vienīgā svētlaime. Te kādu dienu māte savādā svinībā iesauca mani savā istabā; viņai esot nopietni ar mani jārunā. Es nobālēju un pēkšņi dzirdēju, cik nemierīgi pukst mana sirds: vai viņa būtu ko nojautusi, ko atminējusi? Manas pirmās domas biji tu, tu biji noslēpums, kas mani saistīja ar pasauli. Bet māte pati bija samulsusi, viņa maigi noskūpstīja mani (ko citādi viņa nekad nedarīja) vienu reizi, divas reizes, atsēdināja mani dīvānā sev blakus un vilcinādamās un mulsdama sāka man stāstīt, ka viņas radinieks, kas esot atraitnis, bildinājis viņu un viņa, galvenokārt manis dēļ, esot nolēmusi bildinājumu pieņemt. Man asinis karsti iešalcās sirdī: tur radās tikai viena doma, doma par tevi. «Bet mēs taču paliksim te?» es vēl spēju izdvest. «Nē, mēs brauksim uz Insbruku, tur Ferdinandam ir skaista villa.» Vairāk nekā es nedzirdēju. Man acīs viss satumsa. Vēlāk man stāstīja, ka esmu bijusi nesamaņā; es dzirdēju, ka māte klusi stāstīja aiz durvīm gaidošajam patēvam, ka pēkšņi es izstieptām rokam atgrīļojusies un nokritusi uz grīdas kā svina pika. Kas notika turpmākās dienās, kā es, nevarīgs bērns, cīnījos pret viņas visvareno gribu, to es nespēju tev iztēlot: vēl tagad, to atceroties, man rakstot trīc roka. Savu īsto noslēpumu es nevarēju gaismā celt, un tādēļ mana pretošanās likās tikai spītība, dusmas un ietiepība. Neviens vairs nerunāja ar mani, viss notika man aiz muguras. Tie izlietoja stundas, kamēr biju skolā, lai visu sarīkotu aizbraucienam: kad pārnācu mājās, vienmēr bija aizvākta vai pārdota atkal kāda mēbele. Es redzēju, ka dzīvoklis un līdz ar to mana dzīve iet pretī iznīcībai, un reiz, kad atnācu pusdienās, mēbeļu vedēji jau bija visu aizvākuši. Tukšajās istabās rēgojās tikai piekrauti čemodāni un divas saliekamās gultas, mātei un man: mums vēl nakts bija jāpārguļ, pēdējā nakts, un rīt jābrauc uz Insbruku.

Tai dienā es pēkšņi nešaubīgi sajutu, ka bez tava tuvuma nespēju dzīvot. Tu biji mans vienīgais glābiņš. Ko toreiz domāju un vai vispār varēju šais izmisuma stundās skaidri domāt, to es nekad nezinošu, bet piepeši — māte bija prom — es piecēlos, kāda biju, skolnieces ģērbā, un gāju pie tevis. Nē, es negāju: stingušām kājām, trīcošiem locekļiem, kāds magnētisks spēks mani dzina pie tavām durvīm. Es tev jau teicu, ka skaidri nezināju, ko gribu: krist pie tavām kājām un tevi lūgt, lai paturi mani kā kalponi, kā verdzeni, un es baidos, tu smaidīsi par šo piecpadsmit gadus vecās meitenes nevainīgo fanātismu, bet — mīļais, tu vairs nesmaidītu, ja zinātu, kā toreiz es stāvēju ledainā gaitenī, bailēs stingusi un tomēr netveramas varas dzīta, un kā savu roku, savu trīcošo roku, it kā ar varu atraudama no ķermeņa, pacēlu un — tā bija cīņa, kas ilga baigu mirkļu mūžību, — ar pirkstu piespiedu durvju zvana pogu. Vēl šodien tas skan man ausīs, šis spalgais zvans un tad pēkšņi klusums, kad sirds man stinga, kad asinis apstājās un ieklausījās, vai tu nenāc.

Bet tu nenāci. Nenāca neviens. Tai pēcpusdienā tu droši vien nebiji mājās un Johans bija aizgajis savās gaitās; un tā es, dūcošajās ausīs skanot zvana mirušajām trīsām, ieklīdu atpakaļ mūsu izpostītajā, izvāktajā dzīvoklī un pagurusi atkritu uz kāda pleda, pagurusi no četriem soļiem, it kā ilgas stundas būtu bridusi pa dziļu sniegu. Un tomēr šai pagurumā nedziestoša kvēloja apņēmība redzēt tevi, ar tevi runāt, pirms tie mani aizvedīs. Un es tev zvēru, tās nebija jutekliskas domas, es tādas vēl nepazinu, un taisni tādēļ, ka domāju tikai par tevi: tikai redzēt tevi es gribēju, vēl reizi redzēt, piekļauties tev. Visu nakti, visu garo, briesmīgo nakti es gaidīju tevi, mīļais. Tiklīdz māte bija aizgājusi gulēt un aizmigusi, es izzagos priekšnamā ieklausīties, kad tu atgriezīsies mājās. Es gaidīju visu nakti, un tā bija salta janvāra nakts. Es biju nogurusi, mani locekļi smeldza, un nebija nekā, kur apsēsties: un tā es atgūlos uz kailas grīdas, kur vilka caurvējš no durvīm. Savās plānajās drēbēs es gulēju uz dzeļoši saltās grīdas, jo segu es neņēmu: negribēju, lai man būtu silti, bīdāmās tā aizmigt un nedzirdēt tavus soļus. Man gauži sāpēja, es krampjaini cieši saspiedu kājas, rokas man trīcēja; ik pa brīdim bija jāceļas augšā — tik auksti bija baismajā tumsā. Bet es gaidīju, gaidīju, gaidīju tevi kā savu likteni.

Beidzot — tas droši vien bija divos vai trijos no rīta — es dzirdēju, ka lejā atslēdza namdurvis un tad atskanēja soļi, kas kāpa augšup. Pēkšņi es vairs nesalu, man bija karsti, es klusi atvēru durvis, lai mestos tev pretim, lai kristu pie tavām kājām… Ak, es jau nezinu, ko es, aplamais bērns, toreiz darīju. Soļi skanēja aizvien tuvāk, sveces gaisma salīgojās. Trīcēdama es turēju durvju rokturi. Vai tas biji tu, kas tur nāca?

Jā, tas biji tu, mīļais, — bet tu nebiji viens. Es dzirdēju klusus, kairus smieklus, čaukstošu zīda ģērbu un tavu kluso balsi — tu nāci mājās ar kādu dāmu …

Kā varēju pārciest šo nakti, es nezinu. Citu rītu pulksten astoņos viņi aizveda mani uz Insbruku; man vairs nebija spēka pretoties.

*

Mans bērns viņnakt nomira — nu es atkal būšu viena, ja man tiešām lemts vēl dzīvot. Rīt viņi atnāks, sveši, melni, rupji vīri, un atnesīs zārku, un guldīs tur manu vienīgo, manu nabaga bērnu. Varbūt atnāks arī draugi un atnesīs vainagus, bet kas gan ir puķes uz zārka? Viņi mierinās mani un teiks man kādus vārdus, vārdus, vārdus; bet ko viņi var man līdzēt? Es zinu, man atkal būs jāpaljek vienai. Un nav nekā briesmīgāka par vientulību cilvēku vidū. Toreiz es to piedzīvoju, toreiz, šais bezgala ilgajos divos gados Insbrukā, šais gados no mana sešpadsmitā līdz astoņpadsmitajam gadam, kad dzīvoju savā ģimenē kā gūstekne, kā atstumtā. Patēvs, ļoti mierīgs, nerunīgs vīrs, bija labs pret mani, māte, it kā nožēlodama kādu neapzinātu netaisnību pret mani, centās izpildīt katru manu vēlēšanos; jaunekli lakstojās ap mani, bet visus es atraidīju kaislā spītībā. Es negribēju būt laimīga, apmierināta tālumā no tevis, es apraku sevi pašmocību un vientulības tumšajā pasaulē. Jaunās raibās drānas, ko tie man pirka, es neģērbu, es negāju uz koncertiem, uz teātriem un nepiedalījos jautros izbraucienos. Uz ielas es neizgāju gandrīz nekad: vai tu man ticēsi, mīļais, ka šai mazajā pilsētiņā, kurā nodzīvoju divus gadus, es diezin vai zināju desmit ielas? Es sēroju, un es gribēju sērot, es apreibinājos ar atsacīšanos, bet manas vislielākās sāpes bija tās, ka neredzēju tevi. Un tad: es negribēju, lai mani novērš no manas kaislības dzīvot vienīgi tev. Es sēdēju mājās viena, stundām, dienām, un domāju tikai par tevi, mūžam pārcilādama atmiņas par tevi, atcerēdamās katru tikšanos, katru gaidu bridi, un visas šīs sīkās epizodes izspēlēju savā fantāzijā kā teātrī. Un, tā kā ikvienu viņdienu mirkli es neskaitāmas reizes atkārtoju, visa mana bērnība man palikusi tik spilgtā atmiņā, ka ikvienu aizgājušo gadu brīdi es izjūtu karsti un skaidri, it kā tie tikai vakar būtu kvēlojuši manās asinīs.

Tikai tevī es tolaik dzīvoju. Es pirku visas tavas grāmatas; kad tavs vārds bija avīzē, tā man bija svētku diena. Vai tu ticēsi, ka ik rindiņu tavās grāmatās es zinu no galvas — tik bieži esmu tās lasījusi! Ja naktī mani pamodinātu no miega un lasītu kādu rindu no tām, es varētu vēl tagad, vēl tagad, pēc trīspadsmit gadiem, tās turpināt kā sapnī; tā katrs tavs vārds man bija evaņģēlijs un lūgšana. Visa pasaule pastāvēja tikai sakarā ar tevi. Vīnes avīzēs es lasīju par koncertiem, par pirmizrādēm, domājot tikai to, kas no tiem varētu interesēt tevi, un, kad pienāca vakars, es pavadīju tevi iztālēm: nu viņš ieiet zālē, nu viņš atsēstas. Tūkstoškārtīgi es sapņoju to, jo vienu vienīgo reizi redzēju tevi koncertā.

Bet kādēļ to visu stāstīt, kādēļ stāstīt par šo neprātīgo, pret sevi nesaudzīgo, šo traģiski bezcerīgo pamesta bērna fanātismu, kādēļ stāstīt cilvēkam, kas nekad to nav nojautis, nekad nav zinājis? Bet vai es toreiz biju vairs bērns? Man bija jau septiņpadsmit, jau astoņpadsmit gadu — jaunekļi uz ielām jau sāka mani uzlūkot, bet viņi tikai sarūgtināja mani. Jo mīlestība vai tikai domas par mīlestību, kas nebūtu vērstas uz tevi, man bija neizprotamas, neiespējamas un jau kārdinājums vien man būtu šķitis noziegums. Mana kaislība pret tevi saglabājās, tā tikai mainījās līdzi manai miesai, maniem atmodinātajiem jutekļiem, tā kļuva kvēlāka, miesīgāka, sievišķīgāka. Un, ko bērns savās neskaidrajās, neapzinātajās vēlmēs, bērns, kas toreiz zvanīja pie tavām durvīm, nevarēja noģist, tās tagad bija manas vienīgas domas: dāvāt sevi tev, ziedoties tikai tev.

Ļaudis šķita mani biklu, teica mani bailīgu (savu noslēpumu es glabāju, zobus sakodusi). Bet manī auga dzelzs griba. Visas manas domas un tieksmes bija vērstas tikai uz vienu: atpakaļ uz Vīni, atpakaļ pie tevis. Un mana griba uzvarēja, lai citiem tā būtu likusies diezin cik neprātīga un neizprotama. Mans patēvs bija turīgs vīrs, es viņam biju kā paša bērns. Bet es neatlaidīgi tiecos pati pelnīt naudu un beidzot panācu to, ka aizbraucu uz Vīni un sāku strādāt kāda radinieka damu apģērbu veikalā.

Vai man tev vēl jāsaka, kurp traucās mani pirmie soļi, kad miglainā rudens vakarā — beidzot! beidzot! — iebraucu Vīnē? Ceļasomas es pametu piestātnē, iedrāzos tramvaja — cik pārāk gausi tas šķita braucam, katra pieturvieta mani kaitināja — un piebraucu pie mūsu mājas. Tavi logi bija apgaismoti, visa mana sirds skanēja. Tikai tagad atdzīvojās šī pilsēta, kas mani apņēma tik svešiem, nejēdzīgiem trokšņiem, tikai tagad es atkal biju dzīva, jo jutu tevi, tevi, manu mūžīgo sapni. Es jau neatskārtu, ka tavā apziņā es biju tikpat tālu aiz lejām, kalniem un upēm kā tagad, kad tevi no mana starojošā skatiena šķīra tikai tava loga plānās, zaigojošās rūtis. Es raudzījos un raudzījos augšup: tur bija gaisma, tur bija mājas, tur biji tu, tur bija mana pasaule. Divus gadus biju sapņojusi par šo stundu, nu tā bija man dāvāta. Es visu ilgo, maigo, miglaino vakaru nostāvēju pie taviem logiem, līdz gaisma izdzisa. Un tikai tad es meklēju savu patvērumu.

Ik vakaru tad stāvēju tā pie tavas mājas. Līdz sešiem man bija darbs veikalā, grūts, nogurdinošs darbs, bet tas bija man mīļš, jo neļāva man tik sāpīgi izjust manu nemieru. Un, tiklīdz dzelzs aizlogi rībot nolaidās, es skrēju taisni uz savu mīļo mērķi. Tikai tevi reiz redzēt, tikai tevi reiz satikt, tā bija mana vienīgā vēlme, tikai reizi atkal savā skatienā iztālēm ieskaut tavu seju! Pēc kādas

nedēļas beidzot notika, ka tevi satiku, un taisni tādā brīdī, kad to necerēju: tikko pacēlu acis pret taviem logiem, tu nāci pāri ielai. Un pēkšņi es atkal biju trīspadsmit gadu vecais bērns, es jutu, ka man pietvīkst vaigi; gluži neviļus, pretēji savai slēptākajai dziņai, kas tiecās just tavas acis, es nodūru galvu un kā vajāta zibens ātrumā padrāzos tev garām. Pēcgalā man bija kauns par šo skolas skuķes biklo bēgšanu, jo tagad man taču bija skaidrs, ko es vēlos: es gribēju tevi satikt, es meklēju tevi, es gribēju, lai tu mani pazīsti pēc visiem šiem ilgās aizritējušajiem gadiem, es gribēju, lai tu mani ievērotu, gribēju, lai mani mīli.

Bet tu ilgi mani neievēroji, kaut ik vakaru es stāvēju tavā ielā, arī sniegputenī un asā, griezīgā Vīnes vējā.

Bieži es ilgas stundas gaidīju velti, bieži tu tomēr izgāji no mājas draugu pavadībā, divas reizes tevi redzēju kopā ar sievietēm, un tad es jutu, ka esmu jau izaugusi, jutu ko jaunu, ko citu savās jūtās pret tevi, to es atskārtu no pēkšņās smeldzes, kas plosīja manu sirdi, kad redzēju tevi aizejam roku rokā ar svešu sievieti. Es nebiju pārsteigta, jau no bērna dienām pazinu tavas mūžīgās viešņas, bet tagad pēkšņi jutu tīri fiziskas sāpes, manā būtnē savērpās kaut kas naidīgs un vienlaikus līdzprasīgs pret šo neslēpto, šo miesīgo intimitāti ar kādu citu. Vienreiz es, bērnišķīgi lepna, kāda biju un varbūt vēl tagad esmu palikusi, neaizgāju pie tavas mājas: bet cik briesmīgs bija šis tukšais spītības un sašutuma vakars! Citu vakaru es atkal jau pazemīgi stāvēju, gaidīdama pie tavas mājas, kā visu mūžu biju stāvējusi pie tavas aizslēgtās dzīves vārtiem. (

Un beidzot kādu vakaru tu mani ievēroji. Jau iztālēm es redzēju tevi nākam un visiem spēkiem centos no tevis nevairīties. Liktenis bija lēmis, ka ielu aizšķērsoja rati, kurus tieši tobrīd izkrāva, un tev bija jānāk man taisni garām. Nejauši man pārslīdēja tavs izklaidīgais skatiens, bet, tiklīdz tu sajuti mana skatiena neatlaidību — kā es sabijos, to atcerēdamās! —, tavās acīs pēkšņi atstaroja tavs sievietēm veltītais maigais, ietinošais un reizē atsedzošais, skaujoši glāstošais un jau tverošais skatiens, kas mani, mazu bērnu, pirmo reizi pārvērta par sievieti, par mīlestībā kvēlojošu sievieti. Vienu divus mirkļus šis skatiens ielūkojās manās acīs, kas nevarēja un negribēja novērsties, — un tad tu biji jau garām. Mana sirds pukstējaj neviļus man bija jāpagausina soļi, un, kad neatvairāmā

ziņkārībā atskatījos, es redzēju, ka tu biji apstājies un noraudzījies manī. Un no tavas ieinteresētās ziņkārības, ar kādu tu mani vēroji, es tūdaļ zināju: tu mani nepazini.

Tu mani nepazini, toreiz ne, un nekad, nekad tu neesi mani pazinis. Kā lai, mīļais, tev iztēloju šī mirkļa vilšanos — tā jau bija pirmā reize, kad es izcietu šo likteni: būt tevis nepazītai, šo likteni, ko esmu cietusi visu mūžu un ar ko es miršu; nepazīta, aizvien vēl tevis nepazīta. Kā lai iztēloju šo vilšanos! Jo, redzi, šo divu gadu ilgotnē Insbrukā, kur es ik stundu domāju par tevi un sapņoju tikai par mūsu pirmo gaidāmo tikšanos Vīnē, tur es izsapņoju viskļūmākās un arī vislaimīgākās varbūtības, raugoties pēc manas omas. Viss, ja tā drīkstētu teikt, bija izsapņots; drūmākajos brīžos es iedomājos, ka tu mani atvairīsi, mani nicināsi, jo esmu nenozīmīga, pārāk nedaiļa, pārāk uzmācīga. Visus tavas nelabvēlības, tavas vienaldzības, tava vēsuma veidus es izbaudīju kaislīgās vīzijās, — bet to, ka vispār palikšu nemanīta, to es nebūtu iedrošinājusies domāt ne vistumšākajos dvēseles brīžos, ne asākajos savas mazvērtības apziņas mirkļos, jo tas bija briesmīgāk par visu. Tagad es saprotu — ak, tu mani mācīji saprast! —, ka meitenes, ka sievietes sejai jābūt kam ārkārtīgi mainīgam vīrieša apziņā, jo lielāko tiesu tā ir tikai spogulis, gan kaislības, gan bērnišķības, gan gurduma atspulgs, kas izgaist tikpat viegli kā attēls spogulī, un vīrietim daudz vieglāk ir aizmirst sievietes seju, jo vecums tajā maina gaismu un ēnu rotaļu, jo ģērbs to dara ikreiz citādu. Rezignētās sievietes ir visgudrākās. Bet es, toreiz jauna meitene, es nevarēju vēl izprast tavu aizmāršību, jo manas bezgalīgās, nebeidzamās domas par tevi manā dvēselē bija viesušas ticību, ka ari tu par mani bieži domā un mani gaidi; un kā es būtu varējusi dzīvot, zinādama, ka neesmu tev nekas, ka nemodinu tevī atmiņas par sevi! Un šī atmoda tava skatiena varā, kas man rādīja, ka tavā būtnē nekas mani neatceras, ka neviens atmiņu pavediens neved no tavas dzīves uz manu, tas bija pirmais kritiens īstenībā, mana likteņa pirmā apjauta.

Tu toreiz nepazini mani. Un, kad pēc divām dienām, atkal mums satiekoties, tavs skatiens mani apņēma ar infīmu glāstu, tu atkal mani nepazini kā sievieti, kas tevi mīlējusi un ko tu pats iededzināji šai kvēlē, bet pazini tikai kā skaistu astoņpadsmit gadus vecu meiteni, kas tev pirms divām dienām tai pašā vietā nākusi pretim. Tu uzlūkoji mani priecīgā pārsteigumā, viegls smaids rotāja tavas lūpas. Tu atkal pagāji man garām un atkal pagausināji soļus: es trīcēju, es gavilēju, es lūdzu Dievu, kaut tu uzrunātu mani. Es jutu, ka pirmo reizi esmu tev dzīva sieviete: arī es pagausināju soļus, es nevairījos no tevis. Un pēkšņi manīju, ka tu man seko, neatskatīdamās zināju, ka pirmo reizi nu dzirdēšu tavu mīļo balsi, kas uzrunās mani. Gaidas mani satrieca, es jau baidījos, vai man nebūs jāapstājas, tik strauji pukstēja mana sirds, — te pēkšņi tu pienāci pie manis. Tu uzrunāji mani savā vieglajā, jautrajā tonī, it kā mēs būtu seni draugi — ak, tev nebija ne jausmas par mani, tu nekad neesi neko nojautis par manu dzīvi! —, tik burvīgi nepiespiesti tu mani uzrunāji, ka es spēju tev pat atbildēt. Mēs kopā izstaigājām visu ielu. Tad tu jautāji, vai mēs abi nevarētu iet paēst vakariņas. Es teicu jā. Ko gan es būtu drīkstējusi tev liegt?

Mēs abi ēdām vakariņas mazā restorānā — vai atceries vēl, kur tas bija? Ak, nē, to droši vien tu nevari atšķirt no citiem vakariem, jo kas gan es tev biju? Viena no simtām, viena dēka bezgalīgā virknē. Un ko arī lai tu būtu no manis atcerējies: es nerunāju daudz, jo man bija bezgalīga laime, ka esi manā tuvumā, ka tu ar mani runā. Nevienu no šiem mirkļiem es negribēju gainīt ar kādu jautājumu, ar kādu tukšu vārdu. Nemūžam neaizmirsīšu savu pateicību par šo stundu, neaizmirsīšu, cik brīnišķīgi tu piepildīji manas kaislās, bijīgās gaidas, cik jūtīgs, cik viegls, cik taktisks tu biji, bez uzmācības, bez steigā izrunātiem glaimu vārdiem, un no pirmā mirkļa tik pārliecināti, tik draudzīgi intīms, ka mani tu būtu ieguvis arī tad, ja sen jau nebūtu tev piederējusi ar visu savu gribu, savu būtni. Ak, tu jau nezināji, cik lielu sapni esi man piepildījis, nepievildams manas piecu gadu ilgās bērnišķīgās gaidas!

Jau bija vēls, mēs cēlāmies. Pie restorāna durvīm tu jautāji, vai man jāsteidzas vai ir vēl laiks. Kā es gan būtu varējusi slēpt, ka ietu ar tevi līdz pasaules galam! Es teicu, ka man laika diezgan. Tad tu jautāji, ātri pārvarēdams vieglu mulsumu, vai es uz brītiņu neuzkāptu pie tevis patērzēt. «Mīļu prātu,» es atsaucos savu jūtu tiešā atbalsī un tūdaļ noģidu, ka mana ātrā atbilde tevi pārsteigusi; patīkami vai nepatīkami, bet pārsteigts tu biji. Tagad saprotu tavu izbrīnu, jo zinu, ka sievietes noliedz šo gatavību ļauties vīrietim pat tad, kad viņās kvēlo viskarstākā dziņa, tās izliekas bailīgas vai sašutušas, un šīs bailes, šis sašutums tad jākliedē ar neatlaidīgu lūgšanos, ar meliem, zvērestiem un solījumiem. Es zinu, ka varbūt tikai mīlestības profesionāles, staigules, ar prieku tūlīt atsaucas uz šādu ielūgumu vai arī pavisam naivi pusaugu bērni. Bet man tā bija — un kā gan tu būtu varējis to nojaust? — vārdos ietverta griba, tūkstots atsevišķu dienu nevairamas, noklusināmas ilgas. Lai nu būtu kā būdams: tu biji pārsteigts, es sāku tevi valdzināt. Es jutu, ka, mums ejot un sarunājoties, tu iesānis mazliet izbrīnīts mani vēroji. Tava nojauta, tava visu cilvēcisko tik maģiski droši aptverošā nojauta tūdaļ uztvēra ko neierastu, ko noslēpumainu šai glītajā, piemīlīgajā meitenē. Tevī pamodās ziņkāre, un no taviem aplinkajiem, pētīgajiem jautājumiem es atskārtu, ka tu centies izdibināt šo noslēpumu. Taču es izvairījos: gribēju labāk izlikties muļķe nekā izpaust tev savu noslēpumu.

Mēs uzkāpām pie tevis. Piedod, mīļais, ja tev teikšu, ka tu nevari saprast, kas man bija šī kāpšana, kāds reibonis, kāds mulsums, cik neprātīga, mokoša, gandrīz nāvīga laime! Vēl tagad grūti to atcerēties bez asarām, bet asaru man vairs nav. Tikai mēģini apjaust, ka ik lieta tur bija it kā manas kaislības piestrāvota, ik lieta bija manas bērnības, manu ilgu simbols: vārti, pie kuriem es tūkstošreiz tevi gaidīju, kāpnes, uz kurām vienmēr noklausījos tavos soļos un kur pirmoreiz tevi redzēju, durvju actiņa, kas mani šķīra no manas dvēseles dziņas, paklājiņš pie tavām durvīm, uz kura reiz nometos ceļos, atslēgas troksnis, kas mani vienmēr iztrūcināja no manām gaidām. Visa bērnība, visa mana kaislība bija ietverta šai dažu metru telpā, te bija visa mana dzīve, un nu tā mani aizrāva kā vētra, jo viss, viss bija piepildīts, un es gāju tev līdzi, tev līdzi tavā, mūsu mājā. Un iedomājies — tas gan izklausās banāli, bet citādi es neprotu pateikt —, ka līdz tavām durvīm viss bija īstenība, trula ikdienība, un tur sākās bērna burvju pasaule, Aladina valstība; iedomājies, ka tūkstošreiz es kaistošām acīm biju raudzījusies uz šīm durvīm, pa kurām tagad iegāju reibdama, un tu nojautīsi — tikai nojautīsi, bet nekad pilnībā neuzzināsi, mans mīļais! —, ko šis brāzmīgais brīdis aiznesa no manas dzīves! Toreiz es paliku pie tevis visu nakti. Tev nebija ne jausmas, ka pirms tevis man nebija vēl pieskāries neviens vīrietis, neviens vēl nebija ne izjutis, ne redzējis manu augumu. Bet kā tu gan varēji to nojaust, mī|ais, jo es jau tev nepretojos, es nomācu visu kaunu, lai tikai tu nenoģistu manas mīlestības noslēpumu, kas droši vien būtu tevi izbiedējis, — jo tev jau patik tikai viss, kas viegls, rotaļīgs, netverams, tu bīsties iejaukties kāda liktenī. Tu gribi sevi izdāļāt, visiem, visai pasaulei, un negribi upurus. Ja tagad tev saku, mīļais, ka es tev ļāvos jaunavīgi tīra, tad lūdzu: nepārproti mani! Es tevi neapsūdzu, tu mani nevīli, tu man nemeloji, tu mani nepavedi — es, es pati tev uzmācos, kļāvos pie tavām krūtīm, metos savā liktenī. Nekad, nekad es tevi neapsūdzēšu, nē, es būšu tev mūžam pateicīga, jo cik bagāta, cik priekā dzirkstoša, cik svētlaimībā līgojoša man bija šī nakts! Kad tumsā atvēru acis un jutu sev līdzās tevi, es brīnījos, ka man pār galvu nestaro zvaigznes — tik augstu es jutos debesīs —, nē, nekad es neesmu nožēlojusi, mīļais, jo šī stunda izlīdzinājusi visu. Es vēl atceros: kad tu gulēji, kad es dzirdēju tavu elpu, jutu tavu augumu un pati sevi tik tuvu tev, es tumsā raudāju laimes asaras.

Citu ritu jau agri es steidzos prom. Man bija jābūt veikalā, un es gribēju aiziet, iekams nāca tavs sulainis: viņš nedrīkstēja mani redzēt. Kad saģērbusies stāvēju tavā priekšā, tu apliki man apkārt roku un ilgi mani uzlūkoji; vai tevī uzbangoja kāda atmiņa, tumša un tāla, vai arī es tev likos tikai skaista, aplaimota, kāda tiešām biju? Tad tu skūpstīji manas lūpas. Es viegli atraisījos un gribēju iet. Un tu jautāji: «Vai nepaņemsi līdzi dažus ziedus?» Es atbildēju: «Jā.» No zilās kristāla vāzes uz rakstāmgalda (ak, es to pazinu no vienīgā zaglīgā skatiena bērnībā) tu izņēmi četras baltas rozes un iedevi man. Es skūpstīju tās vēl dienām ilgi.

Mēs norunājām tikties citu vakaru. Es atnācu, un atkal bija brīnišķīgi. Vēl trešo nakti tu dāvāji man. Tad teici, ka tev jāaizbrauc — ak, kā es ienīdu šos ceļojumus jau savā bērnībā! —, un solījies man sūtīt ziņu, tiklīdz būsi pārbraucis. Es atstāju tev adresi pastā uz pieprasījuma — savu vārdu negribēju tev teikt. Es sargāju savu noslēpumu. Atkal tu devi man rozes — uz šķiršanos.

Divus mēnešus es ik dienu jautāju … bet nē, kādēļ tev tēlot šīs gaidu un izmisuma elles mokas! Es tevi neapsūdzu, es tevi mīlu, kāds esi, karsts un vieglprātīgs, dedzīgs un neuzticīgs, es mīlu tevi tikai tādu, tikai tādu, kāds vienmēr esi bijis un kāds aizvien vēl esi. Tu sen jau biji pārbraucis, to redzēju no taviem apgaismotajiem logiem, bet tu man nerakstīji. Ne rindiņas man nav no tevis manās pēdējās stundās, ne rindiņas no tevis, kam esmu dāvājusi savu dzīvi. Es gaidīju, es gaidīju līdz izmisumam. Bet tu mani neaicināji, tu man neatrakstīji ne rindiņas . . . nc rindiņas …

*

Mans bērns vakar nomira — tas bija arī tavs bērns. Tas bija arī tavs bērns, mīļais, bērns, ko mums deva viena no šīm trim naktīm, to zvēru tev, un nāves ēnā cilvēks nemelo. Tas bija mūsu bērns, es tev zvēru, jo neviens vīrietis nebija man pieskāries kopš viņām stundām, kad ļāvos tev, līdz tai stundai, kad tas izraisījās no mana klēpja. Savu miesu es jutu svētu, jo tai biji pieskāries tu: kā es būtu varējusi sevi dalīt starp tevi, kas inan bija viss, un citiem, kas tikai garāmejot viegli skāra manu dzīvi? Tas bija mūsu bērns, mīļais, manas zinošās mīlestības un tavu bezrūpīgo, izšķērdīgo, gandrīz neapzināto glāstu bērns, mūsu bērns, mūsu dēls, mūsu vienīgais bērns. Bet tu man jautāsi — varbūt izbailēs, varbūt tikai izbrīnā —, tu jautāsi, mīļais, kādēļ visus šos gadus klusēju par bērnu un runāju par viņu tikai šodien, kad viņš guļ te tumsā, uz mūžu aizmidzis, jau gatavs drīz doties prom un nekad vairs neatgriezties, nekad vairs! Bet kā es būtu to varējusi tev teikt? Nekad tu nebūtu ticējis man, svešai sievietei, triju nakšu piekļāvīgajai draudzenei, kas tev ļāvās nepretodamās, pati kaislībā tvīkdama, nekad tu nebūtu ticējis viņai, paviršu sakaru bezvārda partnerei, ka tā bijusi tev uzticīga, tev, neuzticīgam, — nekad tu bez aizdomām nebūtu šo bērnu atzinis par savu! Nekad, pat ja mani vārdi tev būtu šķituši patiesi, tu nebūtu varējis klusināt aizdomas, ka es tev, turīgam cilvēkam, cenšos uzmākt svešu mīlas mirkļu bērnu. Tu nebūtu man ticējis, mūs būtu šķīrusi ēna, bikla neuzticības ēna starp tevi un mani. To es negribēju. Un es jau tevi pazīstu; es pazīstu tevi tik labi, cik labi tu varbūt pats sevi nepazīsti, es zinu, ka tev, kas mīlestībā mīli bezrūpību, vieglumu, rotaļību, būtu bijis nepatīkami apzināties sevi par tēvu, pēkšņi apzināties atbildību par kādu likteni. Tu, kas vari’ elpot tikai brīvībā, tu būtu juties ar mani saistīts. Tu būtu mani — jā, es zinu, tu būtu to darījis neapzināti, pats pret savu gribu —, tu būtu mani ienīdis šīs saistības dēļ. Varbūt tikai kādu stundu, varbūt tikai īsu mirkli es būtu tevi apgrūtinājusi, būtu bijusi tev ienīstama — bet savā lepnumā es sapņoju, lai tu visu mūžu par mani domā bez rūpēm. Labāk es gribēju visu uzņemties pati nekā k]ūt tev par slogu, lai es būtu vienīgā visu tavu sieviešu vidū, par kuru tu vienmēr domā ar mīlestību, ar pateicību. Bet, protams, tu nekad neesi domājis par mani, tu biji mani aizmirsis.

Es neapsūdzu tevi, mans mīļais, nē, es tevi neapsūdzu. Piedod man, ja manās rindās lāgiem iezogas kāds rūgtuma piliens, piedod man — mans bērns, mūsu bērns guļ miris zem plīvojošām svecēm; es pacēlu dūres pret Dievu, saucu viņu par slepkavu, mans prāts ir drūms un mulss. Piedod manu sūdzēšanos, piedod man to! Es jau zinu, tu esi labs un jūtīgs savā sirdī, tu palīdzi katram, tu palīdzi pat vissvešākajam, ja tas tevi lūdz. Bet tava labsirdība ir dīvaina, tā klaji atvērta visiem, un ikviens var ņemt pilnām rokām, tā ir liela, bezgala liela ir tava labsirdība, bet tā ir — piedod man —, tā ir kūtra. Tā grib, lai viņu sauc, lai viņu ņem. Tu palīdzi, kad tevi sauc, kad tevi lūdz, tu palīdzi kauna, vājības, nevis prieka dēļ. Tev cilvēks — ļauj man to vaļsirdīgi teikt —, iev cilvēks trūkumā un mokās nav mīļāks par laimes lutekli, kāds esi pats. Un tādus cilvēkus, kāds esi tu, pat vislabākos no tiem, ir grūti lūgt. Reiz, kad biju vēl bērns, pa durvju actiņu es redzēju, ka tu ko iedevi ubagam, kas piezvanīja pie tavām durvīm. Tu devi viņam ātri un ļoti daudz, iekams viņš bija tevi lūdzis, bet savu dāvanu tu viņam pasniedzi it kā bailēs un steigā, it kā gribēdams, lai tas jo drīzāk aiziet; likās, tu baidies lūkoties viņam acīs. Savu mūžu es neesmu aizmirsusi šo nemierīgo, biklo, no pateicības bēgošo palīdzības veidu. Un tādēļ nekad neesmu tevi lūgusi. Bez šaubām, es zinu, tu būtu man toreiz palīdzējis, arī nebūdams pārliecināts, ka tas ir tavs bērns, tu būtu mani mierinājis, devis man naudu, daudz naudas, bet vienmēr tikai slēptā nepacietībā gainīt no sevis visu, kas nepatīkams; taču man liekas, tu būtu centies mani pierunāt, lai neļauju bērnam nākt pasaulē. Un tas mani baidīja par visu vairāk — ko tikai es nebūtu darījusi, ja tu prasītu, — kā es būtu varējusi tev ko liegt! Bet šis bērns man bija viss, tas taču bija no tevis, tavs atkārtojums, tomēr ne vairs tu, tu, laimīgais, bezbēdīgais, ko es nespēju paturēt, bet tu, kas būs mans uz visu mūžu — tā es domāju —, ar manu miesu vienots, ar manu dzīvi saistīts. Nu beidzot es tevi biju sagūstījusi, savās dzīslās varēju just tavas dzivibas augšanu, varēju tevi barot, tevi dzirdīt, tevi glāstīt, tevi skūpstīt, ja mana dvēsele to tvīka. Redzi, mīļais, tādēļ es biju tik laimīga, ka zināju: man bija bērns no tevis, un tādēļ to tev slēpu, jo nu tu vairs nevarēji no manis aizbēgt.

Protams, mīļais, tie nebija svētlaimes mēneši vien, kā es savās domās biju iztēlojusies, tie bija arī briesmu un moku pilni mēneši, pilni riebuma pret cilvēku zemsirdību. Man neklājās viegli. Pēdējos mēnešos nevarēju uz veikalu vairs iet, lai radinieki neredzētu manu stāvokli un neziņotu uz mājām. No mātes negribēju naudu lūgt — līdz radībām pārtiku, pardodama nedaudzās vērtslietas, kas man bija. Nedēļu iepriekš veļas mazgātāja no skapja izzaga manas pēdējās kronas, un tā man bija jābrauc uz dzemdību klīniku. Tur, kur savā trūkumā iet tikai nabagie, izstumtie un pamestie, tur, posta midzenī, piedzima bērns, tavs bērns. Tur bija briesmīgi: svešs, svešs, viss bija svešs, svešas bijām mēs, kas tur gulējām, vientulīgas un cita pret citu naidīgas, tikai posta un vienādo moku dēļ nokļuvušas šai smacīgajā, hloroforma un asiņu, kliedzienu un vaidu pilnajā zālē. Kādi pazemojumi, kāds garīgs un fizisks kauns jāizcieš nabagajiem, to visu es izcietu kopā ar priekameitām un slimniecēm, kas rupji ņirgājās par mūsu likteņu vienkopību; kā mani mocīja jauno ārstu cinisms, kad tie ar ironisku smīnu atklāja nevarīgo sieviešu gultas segas un viltus zinātnībā tās aplūkoja, kā mani mocīja žēlsirdīgo māsu naudas kāre, — ak, tur cilvēka kaunu sit krustā ar nekaunīgiem skatieniem un šausta neķītriem vārdiem! Plāksnīte ar tavu vārdu, tikai tas vēl tur esi tu, jo, kas guļ gultā, tas ir tikai trīcošs gaļas gabals, ko aptausta ziņkārīgi pirksti, objekts skatīšanai un pētīšanai — ak, jūs to nezināt, sievietes, kas saviem maigās jūtās uztrauktiem vīriem savā majā dāvājat bērnus, jūs nezināt, ko nozīmē vienai, neaizsargātai, it kā uz eksperimentu galda guldītai, dzemdēt bērnu! Un vēl tagad, ja es kādā grāmatā lasu: elle, tad man negribot pēkšņi nāk prātā šī pieblīvētā, smirdošā, vaidu, ņirgu un asiņainu kliedzienu pilnā zāle, kurā es cietu, šī kauna jūtu kautuve.

Piedod, piedod man, ka es par to runāju. Bet tikai šo vieiru reizi es runāju par to un nerunāšu vairs nekad, nekad vairs. Vienpadsmit gadu esmu klusējusi un drīz apklusīšu uz mūžu: reiz man bija tas jāizkliedz, reiz bija jāizkliedz, cik dārgi man maksāja šis bērns, kas bija mana svētlairmba un nu še gu] bez dvašas. Es jau biju šīs stundas aizmirsusi, sen aizmirsusi bērna smaida un balsī, savā svētlairmbā; bet tagad, kad viņš ir miris, mokas atkal atdzīvojas, un man bija tās jāizkliedz no dvēseles, šo vienu, šo vienīgo reizi. Bet es neapsūdzu tevi, es apsūdzu tikai Dievu, tikai Dievu, kas laupījis šīm mokām jēgu. Es neapsūdzu tevi, to zvēru tev, un nekad neesmu sacēlusies pret tevi dusmās. Pat tai stundā, kad mans augums locījās sāpēs, pat tai mirklī, kad sāpes plosīja manu dvēseli, es tevi neapsūdzēju Dievam; nekad neesmu nožēlojusi tās naktis, nekad neesmu lādējusi savu mīlestību uz tevi, es vienmēr esmu tevi mīlējusi, vienmēr esmu svētījusi to stundu, kad satiku tevi. Un, ja man vēlreiz būtu jāiet cauri šo stundu ellei un ja es jau iepriekš zinātu, kas mani gaida, es ietu vēlreiz, mans mīļais, vēlreiz un tūkstošreiz!

*

Mūsu bērns vakar nomira — tu nekad neesi viņu pazinis. Nekad, arī nejaušas tikšanās brīžos, tavs skatiens nav glāstījis šo ziedošo, šo mazo radību, tavu radību. Es ilgi slēpos no tevis, kopš man piedzima šis bērns; manas ilgas pēc tevis vairs nebija tik sāpīgas, un man pat liekas, es tevi nemīlēju vairs tik kaislīgi, vismaz tik ļoti necietu vairs no savas mīlestības, kopš viņš man bija dāvāts. Es negribēju sevi sadalīt starp tevi un viņu; tādēļ neziedojos tev, tev, laimīgam, kas dzīvoja tālu no manas dzīves, es ziedojos šim bērnam, kam biju vajadzīga, kas man bija jābaro, ko es varēju skūpstīt un auklēt savā klēpī. Es jutos glābta no sava nemiera, no sava likteņa, un mani glāba tavs otrais tu, kas patiesi bija mans, — vēl tikai reti, pavisam reti manas jūtas lēnprātīgi tiecās uz tavu māju. Es darīju tikai vienu: tavā dzimšanas dienā vienmēr tev aizsūtīju baltas rozes, taisni tādas pašas, kādas man dāvāji toreiz, pēc mūsu pirmās mīlestības, nakts. Vai esi šais desmit, šais vienpadsmit gados kādreiz sev jautājis, kas tās sūtījis? Varbūt tu atcerējies to, kurai biji reiz dāvājis šādas rozes? Es nezinu un nekad nezināšu tavu atbildi. Tikai no tumsas sniegt tev tās, tikai reizi gadā ļaut atplaukt atmiņām par tālo stundu — ar to man pietika.

Tu nekad neesi viņu pazinis, mūsu nabaga bērnu, — šodien es sevi apsūdzu, ka slēpu viņu no tevis, jo tu būtu viņu mīlējis. Nekad tu viņu neesi pazinis, nabaga zēnu, nekad neesi redzējis viņa smaidu, kad tas klusi pacēla plakstiņus un savām tumšajām, gudrajām acīm — tavām acīm! — mani apstaroja ar priecīgu, spožu gaismu, mani un visu pasauli. Ak, viņš bija tik jautrs, tik mīļš: viss tavas būtnes vieglums viņā bija bērnišķi atkārtots, tava straujā, dedzīgā fantāzija bija viņā atjaunota: stundām viņš varēja aizrautīgi rotaļāties ar lietām, tāpat kā tu rotaļājies ar dzīvi, un tad atkal, nopietni saraucis uzacis, sēdēja pie savam grāmatiņām. Aizvien vairāk viņš vērtās par tevi; arī viņā jau sāka raisīties tā divējādība starp nopietnību un rotaļību, kas raksturīga tev, un, jo līdzīgāks tev viņš vērtās, jo vairāk es viņu mīlēju. Viņš mācījās labi, viņš trieca franciski kā žagatēns, viņa burtnīcas bija tīrākās visā klasē, un cik viņš bija skaists, cik elegants savā melnajā samta kostīmā vai baltajos matroža svārciņos. Viņš visur bija elegantāks par citiem, lai viņš gāja kur iedams; Gradas jūrmalā, kad mēs abi pastaigājāmies, sievietes apstājās un glāstīja viņa garos gaišos matus, Zemmeringā, kad viņš vizinājās ar ragaviņām, ļaudis apbrīnā atskatījās uz viņu. Viņš bija tik skaists, tik maigs, tik piemīlīgs: kad pēdējā gadā viņš gāja internātā, savu uniformu un mazo zobentiņu viņš valkāja kā pāžs no astoņpadsmitā gadsimta — nu viņš, nabadziņš, ģērbts tikai krekliņā, guļ tur bālām lūpām, uz krūtīm sakrustotām rokām.

Bet varbūt tu man jautāsi, kā es varēju bērnu audzināt tādā greznībā, kā es spēju viņam dot šo gaišo, šo jautro augstākās pasaules dzīvi. Mīļais, es runāju ar tevi no tumsas; es nekaunos, es gribu tev to teikt, tikai nebīsties, mīļais, — es pārdevos. Es gan nebiju gluži tā, ko sauc par ielasmeitu, bet es pārdevos. Man bija bagāti draugi, bagāti mīļākie: sākumā es meklēju viņus, tad viņi meklēja mani, jo es biju — vai tu to kādreiz ievēroji? — es biju ļoti skaista. Ikviens, kam es ļāvos, manī iemīlējās, visi bija man pateicīgi, visi man pieķērās, visi mani mīlēja — tikai tu ne, tikai tu ne, mans mīļais!

Vai nu tu mani nicini, kad atzinos, ka esmu pārdevusies? Nē, es zinu, tu mani nenicini, es zinu, tu saproti visu un sapratīsi, ka darīju to tikai tevis dēļ, tava otrā es, tava bērna, dēļ. Reiz, tur dzemdību klīnikā, es biju redzējusi nabadzības šausmas, es zināju, ka šai pasaulē nabagais vienmēr ir upuris, ko pazemo un kājām min, un es negribēju, nē, nemūžam negribēju, lai tavs bērns, tavs gaišais, skaistais bērns augtu ielas netīrībā un tumsā, mēra pilnā sētasmāju gaisā. Viņa maigās lūpas nedrīkstēja runāt ielas valodu, viņa baltā miesa nedrīkstēja valkāt nabadzības aso, cieto veļu — tavam bērnam nedrīkstēja trūkt nekā, viņam vajadzēja visu pasaules bagātību, visu pasaules vieglumu, viņam bija atkal jāpaceļas līdz tevīm, tavas dzīves sfērā.

Tādēļ, tikai tādēļ, mans mīļais, es pārdevos. Man tas nebija nekāds upuris, jo viss, ko parasti dēvē par godu un kaunu, man bija nenozīmīgs: tu mani nemīlēji, tu, vienīgais, kam piederēja mana miesa, un tādēļ man bija vienalga, kas vēl manu miesu var piemeklēt. Vīriešu glāsti, pat viņu dziļākā kaislība neskāra manu dvēseli, kaut dažus no viņiem es ļoti cienīju un līdzcietībā pret viņu velti ilgoto mīlestību bieži vien jutos aizkustināta, atceroties pašai savu likteni. Visi, ko es pazinu, bija pret mani labi, viņi visi mani lutināja, visi mani cienīja. Bet sevišķi kāds pavecs atraitnis, reihsgrāfs, tas pats, kas staigāja no vienām durvīm pie otrām, lai izlūgtos beztēva bērna, tava bērna, uzņemšanu internātā, — tas mani mīlēja kā savu meitu. Vairāki lāgi viņš mani bildināja, gribēja mani precēt — tagad es būtu bijusi grāfiene, burvīgas pils kundze Tirolē, būtu dzīvojusi bez bēdām, jo bērnam būtu bijis mīļš un gādīgs tēvs, kas to dievina, un man būtu bijis kluss, cēls, labsirdīgs vīrs, — un tomēr es to nedarīju, lai viņš lūdzās cik ļoti, cik bieži lūgdamies un kaut mana atsacīšanās viņu gauži sāpināja. Varbūt tā bija aplamība, jo tagad es dzīvotu kādā klusā vietā un šis bērns, mīļais bērns, būtu pie manis, bet — kādēļ tev lai neatzīstos? — es negribēju saistīties, gribēju ik brīdi brīva būt tev. Dvēseles dziļumos, manas būtnes slēptākajās dzīlēs aizvien vēl plauka senais bērnības sapnis, ka tu varbūt vēlreiz mani aicināsi, un kaut vai tikai uz stundu. Sīs iespējamās stundas dēļ es atvairīju visu, lai tikai būtu brīva tev, lai varētu paklausīt tavam pirmajam aicinājumam. Kas bija visa mana dzīve, kopš atmodos no bērnības, kas cits tā bija, ja ne gaidas, tavas gribas gaidas!

Un šī stunda, tā tiešām pienāca. Bet tu to nezini, tu nenojaut to, mans pavēlniek! Arī šai stundā tu mani nepazini — nekad, nekad, nekad tu neesi mani pazinis! Jau senāk es biju tevi satikusi teātros, koncertos, Prāterā, uz ielas, — ikreiz mana sirds notrīsēja, bet tu raudzījies man garām: es biju izskatā pārvērtusies, es biju pavisam cita, no biklā bērna bija izaugusi sieviete, skaista, kā visi teica, dārgos ģērbos tērpta, pielūdzēju apstāta: kā gan tu varēji iedomāties, ka tā ir kautrā meitene, ko tu redzēji savas guļamistabas mijkrēslī! Lāgiem tevi sveicināja kāds no tiem kungiem, ar kuriem kopā es gāju, tu pateicies un uzlūkoji mani: bet tavs skatiens bija laipni svešs, atzinīgs, bet nekad tas mani nepazina — svešs, briesmīgi svešs. Reiz, es vēl atceros, šī nepazīšana, pie kuras es biju gandrīz jau pieradusi, izvērtās par kvēlošām mokām: es sēdēju operas ložā ar kādu draugu, un tu biji blakusložā. Uvertīrai atskanot, gaisma izdzisa, es nevarēju tavu seju vairs redzēt, tikai tavu elpu es jutu tikpat tuvu kā toreiz, viņā naktī, un uz samta barjeras, kas šķīra mūsu ložas, bija atbalstīta tava roka, tava smalkā, gleznā roka. Un man uznāca nekltisināma dziņa noliekties un pazemīgi noskūpstīt šo svešo, šo tik mī|o roku, kuras maigos glāstus es reiz esmu jutusi. Ap mani trauksmaini bangoja mūzika, un mana dziņa vērtās aizvien kaislāka, man bija ar varu, ar drudžainu spēku jāvaldās — tik nevairāmi manas lūpas tiecās uz tavu mī|o roku. Pēc pirmā cēliena es lūdzu savu draugu, lai viņš ved mani prom. Es nevarēju vairs izciest, ka jutu tevi tumsā tik svešu un tik tuvu sev blakus.

Bet stunda pienāca, tā pienāca vēlreiz, pēdējo reizi manā izpostītajā dzīvē. Tas notika gandrīz pirms gada, dienu pēc tavas dzimšanas dienas. Dīvaini: visas šīs stundas es biju domājusi par tevi, jo tavu dzimšanas dienu es vienmēr svinēju kā svētkus. Agri no paša rīta jau izgāju un nopirku baltas rozes, kuras liku tev aizsūtīt, kā ik gadus, atmiņai par to stundu, ko tu biji aizmirsis. Pēcpusdienā aizvedu puisēnu uz Dēmela konditoreju un vakarā uz teātri, jo es gribēju, lai arī viņš šo dienu izjūt kā savas jaunības mistisku svētku dienu, kaut nezinot tās nozīmi. Otrā dienā es biju kopā ar savu toreizējo draugu, jaunu, bagātu Brno fabrikantu, ar ko jau divi gadi es dzīvoju, kas mani dievināja, lutināja un gribēja precēt, tāpat kā citi, un ko es atraidīju tikpat šķietami nedibināti kā citus, kaut mani pašu un bērnu viņš bērtin apbēra balvām un pats bija mīlestības cienīgs savā mazliet aprobežotajā pakalpīgajā labsirdībā. Mēs kopā aizgājām uz koncertu, satikām tur jautru sabiedrību, ēdām vakariņas greznā restorānā, un tur, smiekliem un valodām skanot, es visus aicināju doties tālāk uz kādu dejas lokālu, uz Tabarinu. Man šie lokāli ar savu sistemātisko alkohola izraisīto jautrību vienmēr derdzās, un no šādiem ielūgumiem es vairījos, bet šoreiz — tas bija kā neizdibināms maģisks spēks, kas pēkšņi neapzināti lika man priecīgi izmest šo aicinājumu, ko citi jautri uztvēra, — šoreiz mani trauca neizskaidrojama dziņa, it kā mani tur gaidītu kas sevišķs. Ieraduši man izpatikt, visi ātri piecēlās, mēs aizgājām, dzērām šampanieti, un pēkšņi mani satvēra brāzmaina, gandrīz slimīga jautrība, kādu nekad vēl nebiju pazinusi. Es dzēru un dzēru, dziedāju līdzi pikantās dziesmas un jutu nevairāmu tieksmi dejot un gavilēt. Te piepeši — man likās, it kā manu sirdi būtu sažņaudzis kas salts vai versmīgi karsts, — es satrūkos: pie blakusgaldina sēdēji tu ar dažiem draugiem un uzlūkoji mani izbrīnā un iekārē degošām acīm, ar to skatienu, kas vienmēr atbalsojās visā manā miesā. Pirmo reizi pēc desmit gadiem tu atkal mani uzlūkoji ar visu savas būtnes neapzināti kaislīgo spēku. Es nodrebēju. Paceltā glāze man gandrīz izkrita no rokas. Dieva laime, ka mani draugi nenoģida šo mulsumu, tas izgaisa smieklu un mūzikas graujās.

Aizvien kvēlāk liesmoja tavs skatiens un gremdēja mani ugunī. Es nezināju: vai beidzot, beidzot, tu mani pazini vai iekāroji mani no jauna kā citu, kā svešu sievieti? Asinis sārtoja manus vaigus, es izklaidīgi atbildēju saviem galdabiedriem: tu nevarēji neredzēt, ka mani mulsināja tavs skatiens. Citiem nemanot, tu devi man zīmi, lai uz brītiņu izeju priekštelpā. Tad steigšus samaksāji, atsveicinājies no draugiem un izgāji, vēlreiz man rādīdams, ka ārā mani gaidīsi. Es trīcēju kā saldama vai drudzi kvēlodama, es nespēju vairs atbildēt, nespēju vairs valdīt sabangotās asinis. Taisni tobrīd nēģeru pāris ar klabošiem papēžiem un spalgiem kliedzieniem sāka dejot dīvainu jaunu deju: visi vērīgi nolūkojās viņos, un šo mirkli es izmantoju. Es piecēlos, pateicu savam draugam, ka tūdaļ būšu atpakaļ, un sekoju tev.

Mani gaidīdams, tu stāvēji vestibilā pie garderobes; kad piegāju, tavs skatiens gaiši atmirdzēja. Smaidīdams tu steidzies man pretim; es tūdaļ redzēju, ka mani nepazīsti, nepazīsti ne seno dienu bērnu, ne meiteni, vēlreiz tu uztvēri mani kā ko jaunu, nezināmu. «Vai arī man jūs varētu veltīt kādu stundu?» tu intīmi jautāji — no tavas drošās uzvedības jutu, ka es šķietu tev piederam pie tām sievietēm, kas pērkamas vienam vakaram. «Jā,» es teicu, teicu to pašu trīcošo un tomēr pašu par sevi saprotamo piekrītošo jā, ko vairāk nekā pirms gadu desmita tev teica meitene krēslainajā ielā. «Un kad mēs varētu tikties?» tu vaicāji. «Kad vien jums tīk,» es atbildēju — no tevis man nebija kauns. Tu mani uzlūkoji mazliet izbrīnīts, tai pašā neuzticīgi ziņkārajā izbrīnā kā toreiz, kad tevi tāpat pārsteidza mana ātrā piekrišana. «Vai jūs varētu tagad?» tu jautāji mazliet nedroši. «Jā,» es teicu, «iesim.»

Es gribēju steigties uz garderobi, lai paņemtu savu mēteli. Te pēkšņi atģidos, ka garderobes numurs ir pie mana drauga, mūsu mēte|i bija nolikti kopā. Atpakaļ iet un viņam to prasīt bez dibināta iemesla nebūtu bijis iespējams, bet atsacīties no šīs stundas, jau gadiem ilgotās stundas, es negribēju. Un tādēļ nekavējos ne mirkli: es apņēmu apkārt tikai vakartērpa šalli un izgāju miglaini valgajā naktī, neraizēdamās par mēteli, neraizēdamās par labo, mīļo cilvēku, ar kuru jau vairākus gadus dzīvoju un kuru pazemoju viņa draugu acīs kā smieklīgu ākstu, kā nelgu, ko mīļākā pēc daudziem gadiem atstāj, paklausīdama sveša vīrieša pirmajam svilpienam. Ak, dvēseles dziļumos es apzinājos savu zemisko, nepateicīgo un apkaunojošo rīcību attiecībā pret godīgu draugu, es jutu, ka rīkojos smieklīgi un ar savu neprātu uz mūžu nāvīgi ievainoju krietnu cilvēku, jutu, ka satriecu pīšļos savu dzīvi,— bet kas man bija draudzība, kas bija visa mana dzīve pret nepacietību atkal reiz baudīt tavas lūpas, dzirdēt tavu vārdu liegos glāstus. Tā es tevi mīlēju, nu tev varu to teikt, jo viss jau pagājis un zudis. Un es ticu, ja tu mani sauktu no manas nāves gultas, man pēkšņi rastos spēks celties un iet tev līdzi.

Pie ieejas durvīm stāvēja kariete, mēs aizbraucām pie tevis. Es atkal dzirdēju tavu balsi, jutu tavu mīļo tuvumu un biju tikpat apreibusi, tikpat bērnišķīgi mulsa un laimīga kā toreiz. Kā es pirmoreiz pēc vairāk nekā desmit gadiem atkal kāpu pa šīm kāpnēm — nē, nē, es nevaru tev iztēlot, kā es visu izjutu divkārši šais mirkļos, pagātni un tagadni, un visur, visur tikai tevi. Tavā istabā daudz nekas nebija pārvērties, tikai dažas gleznas, dažas grāmatas vairāk, svešas mēbeles, izsvaidītas šur un tur, bet viss mani tomēr sveica kā senu, mīļu draugu. Un uz rakstāmgalda zaigoja vāze ar rozēm — manām rozēm, ko vakar^ biju tev atsūtījusi, vakar, tavā dzimšanas dienā, par piemiņu no tās, kuru tu tomēr neatcerējies, kuru tu tomēr nepazini, pat tagad ne, kad viņa bija tev tuvu, roku rokā un lūpas pie lūpām. Un tomēr: man bija prieks, ka par šīm puķēm tu rūpējies; tā tomēr tevi apņēma mana elpa, manas mīlestības dvesma.

Tu apskāvi mani. Atkal es pavadīju pie tevis brīnišķīgu nakti. Bet ari kailu tu mani nepazini. Svētlaimē es izcietu tavus zinīgi izsmalcinātos glāstus un redzēju, ka tava kaislība nešķiro mīlu sievieti no pirktas, ka tu ar visu būtni ļaujies savai baudu kvēlei, ar visu izšķērdīgo bezbēdību. Tu biji tik maigs un liegs pret mani, no nakts lokāla atvestu sievieti, tik cēls un sirsnīgi vērīgs un tomēr tik kaislīgs sievietes izbaudā; atkal es jutu, reibdama senā laimē, tavas būtnes divējādību, zinošo, garīgo kaislību jutekliskajā baudā, kas mani iekaroja jau kā bērnu. Neviena vīrieša glāstos es nebiju izjutusi tik dedzīgu ļaušanos acumirklim, tik liesmainu dziļākās būtības izbrāzmu un izstarojumu — lai tad, protams, izdzistu bezgalīgā, gandrīz pārdabīgā aizmirstībā. Bet arī es aizmirsu sevi: kas es gan biju tumsā tev blakus? Vai biju mīlestībā tvīkstošais seno dienu bērns, vai biju tava bērna māte, vai biju tā nezināmā? Ak, viss bija tik tuvs un mīļš, viss bija jau tik izjusts un viss atkal tik reibinoši jauns šai kaislību naktī. Un es lūdzu Dievu, lai tā nebeigtos mūžīgi.

Bet rīts tomēr pienāca, mes piecēlāmies vēlu, tu uzaicināji mani kopā ar tevi vēl ieturēt brokastis. Mēs dzērām tēju, ko ēdamistabā bija ienesusi neredzama kalpa roka, un tērzējām. Atkal tu uzrunāji mani ar visu savas būtnes klajo, sirsnīgo intimitāti un atkal bez indiskrētiem jautājumiem, bez ziņkārības par to, kas es esmu. Tu nejautāji manu vārdu, manu dzīvesvietu: es atkal tev biju tikai dēka, dēka bez vārda, kaislību stunda, kas izgaist bez pēdām aizmirstības miglā. Tu stāstīji, ka gribi doties tālā ceļā, uz Ziemeļāfriku, divu vai trīs mēnešu ilgā ceļojumā; es nodrebēju savā laimē, jo man ausīs jau dūca: pagājis, pagājis un aizmirsts! Ar kādu prieku es būtu metusies tev pie kājām un kliegusi: «Ņem mani līdzi,' lai beidzot tu mani pazīsti, beidzot, beidzot, pēc tik daudziem gadiem!» Bet es jau biju tik bikla, tik kautra, tik verdziska, tik vāja pret tevi. Es tikai izteicu: «Cik žēl!» Tu smaidīdams mani uzlūkoji: «Vai tiešām tev žēl?»

Te mani satvēra spējš neprāts. Es piecēlos, uzlūkoju tevi ilgi un cieši. Tad teicu: «Cilvēks, kuru es mīlēju, arī vienmēr brauca tālus ceļus.» Es uzlūkoju tevi, ielūkojos tavu acu dzīlēs. «Tagad, tagad viņš mani pazīs!» Es visa drebēju nepacietīgās gaidās. Bet tu man uzsmaidīji un mierinoši teici: «Visi reiz tomēr atgriežas.» — «Jā,» es atbildēju, «atgriežas gan, bet tad jau viss ir aizmirsts.»

Es laikam biju runājusi neparasti kaislīgi, jo tu piecēlies un izbrīnā miļi uzlūkoji mani. Tu saņēmi manus plecus. «Kas labs, to neaizmirst, tevi es neaizmirsīšu,» tu teici, un tavs skatiens iegrima manī, kā gribēdams saglabāt atmiņā manu tēlu. Un, juzdama, ka šis skatiens ietiecas manā dvēselē, meklējošs, pētošs, visu manu būtni sevī ietverošs, es ticēju, ka beidzot, beidzot tu kjūsi redzīgs. Viņš mani pazīs, viņš mani pazīs! Sīs domas lika notrīcēt manai dvēselei.

Taču tu nepazini mani. Nē, tu nepazini mani, nekad es neesmu bijusi tev svešāka kā taisni tai brīdī, jo citādi — citādi tu nebūtu darījis to, ko darīji pēc dažām minūtēm. Tu mani skūpstīji, vēlreiz mani kaislīgi skūpstīji. Man atkal bija jāsakarto klaidā izirušie mati, un, pie spogu|a stāvēdama, es spogulī redzēju — man likās, es kaunā un šausmās saļimšu —, es redzēju, ka tu slepus iebāzi manā uzrocī divus lielus papīra naudas gabalus. Kā es spēju novaldīties neiekliegusies, necirtusi pliķi tev sejā šai brīdī, — man, kas tevi mīlējusi no bērnības, man, sava bērna mātei, tu samaksāji par šo nakti! Priekameita no Tabarina es tev biju, vairāk nekas — tu samaksāji, samaksāji man! Ar to vēl nebija diezgan, ka esmu tevis aizmirsta, man bija vēl jāizcieš pazemojums!

Es ātri vācu kopā savas mantas. Es gribēju tikt prom, jo ātrāk prom. Tas man bija pārāk sāpīgi. Es sniedzos pēc savas cepures, tā bija nolikta uz rakstāmgalda blakus vāzei ar baltajām rozēm, manām rozēm. Te pēkšņi mani pārņēma neklusināma nevairāma tieksme: vēlreiz es gribēju censties modināt tavas atmiņas. «Vai nedosi man vienu no savām baltajām rozēm?» — «Mīļu prātu,» tu teici un tūdaļ paņēmi ziedu. «Bet tās varbūt tev dāvājusi sieviete, kāda sieviete, kas tevi mīl?» es teicu. «Var jau būt,» tu atbildēji, «es nezinu; tās man dotas, un es nezinu, kas tās devis, tādēļ tās man tik mīļas.» Es tevi uzlūkoju. «Varbūt tās sūtījusi sieviete, kuru esi aizmirsis!»

Tu raudzījies izbrīnā. Es cieši vēros tevī. «Pazīsti mani, jel pazīsti mani beidzot!» kliedza mans skatiens. Bet tavas acis smaidīja laipni un nezinoši. Tu vēlreiz noskūpstīji mani. Bet tu mani nepazini.

Es ātri piegāju pie durvīm, jo jutu, ka acīs riešas asaras, un to tu nedrīkstēji redzēt. Priekšistabā —es tā biju steigusies — es gandrīz saskrējos ar Johanu, tavu sulaini. Bikli un žigli viņš atlēca sāņus, atvēra durvis, lai mani izlaistu, un pēkšņi — šai vienā, vai dzirdi? — šai vienā mirklī, kad viņu uzlūkoju asaru pilnām acīm, šo novecojušo vīru, — viņa skatienā pēkšņi pazibēja dīvains spožums. Sai vienā mirklī, vai dzirdi? — šai vienā vienīgā mirklī vecais vīrs mani pazina, šis vecais vīrs, kas nebija mani redzējis kopš bērnības. Es būtu varējusi mesties ce|os viņa priekšā un skūpstīt viņa rokas, jo viņš mani pazina. No sava uzroča es ātri izņēmu naudu, ar ko tu mani apkaunoji, un iespiedu to viņam rokā. Viņš nodrebēja, uzlūkoja mani izbaiļu pilnām acīm — šai vienā mirklī viņš varbūt nojauta par mani vairāk nekā tu visā savā mūžā. Visi, visi cilvēki mani mīlēja, visi bija man labi — tikai tu, tikai tu, tu mani aizmirsi, tikai tu, tikai tu mani nepazini nekad!

*

Mans bērns ir miris, mūsu bērns, — un nu man nav neviena visā pasaulē, ko es varētu mīlēt, tikai tu. Bet kas tu man esi, tu, kas nekad, nekad neesi mani pazinis, kas gāji man garām kā ūdenim, kas mani savām kājām mini kā akmeni, tu, kas vienmēr iet un iet aizvien tālāk un mani pamet mūžīgās gaidās? Reiz man likās, ka tevi turu, tevi, neturamo, mūsu bērnā. Bet tas bija tavs bērns: naktī tas nežēlīgi ir mani atstājis, devies ceļā, mani aizmirsis un atpakaļ vairs nenāks nekad. Es atkal esmu viena, tik vientulīga kā vēl nekad, man nav nekā, nekā no tevis — ne bērna vairs, ne vārda, ne rakstu rindiņas, ne piemiņas, un, ja kāds reiz minētu manu vārdu, tev dzirdot, tas aizskanētu tev garām svešs. Kādēļ es lai nemirstu, ja <

esmu mirusi tev, kādēļ lai neaizeju, ja tu esi aizgājis no manis? Nē, mīļais, es neapsūdzu tevi, es negribu savas bēdas mest tavā jautrajā namā. Nebīsties, ka es vēl uzmākšos tev, — piedod, man bija reiz jāizkliedz visa dvēsele šai stundā, kad bērns tur guļ miris un pamests. Tikai šo vienīgo reizi man bija ar tevi jārunā — tad atkal aiziešu tumsā, tikpat mēma, cik mēma esmu bijusi mūžīgi.

Bet tu nedzirdēsi šo kliedzienu, kamēr būšu dzīva, — tikai tad, kad būšu mirusi, tu saņemsi šo mantojumu no manis, no sievietes, kas tevi mīlējusi vairāk par visām citām un ko tu nekad neesi pazinis, no sievietes, kas mūžam tevi gaidījusi un ko tu nekad neesi saucis. Varbūt, varbūt tad tu mani sauksi, un pirmo reizi es būšu tev neuzticīga, es

tevi vairs nedzirdēšu no sava kapa: es neatstāšu tev ne ģīmetni, ne piemiņas zīmi, kā tu nekā neatstāji man; nekad tu mani nepazīsi, nekad. Tads bija mans liktenis dzīvē, lai tas paliek tāds arī nāvē. Es tevi nesaukšu savā pēdējā stundā, es aiziešu, un tu nezināsi manu vārdu, nepazīsi manu vaigu. Es mirstu viegli, jo tu to iztālēm nejūti. Ja tev sāpētu, ka es mirstu, es nevarētu mirt.

Es nespēju vairs rakstīt… man ir tik smaga galva … locekji smeldz, mani krata drudzis… man liekas, es tūdaļ gulšos slimības gultā. Varbūt drīz viss būs galā, varbūt reiz arī man liktenis būs žēlīgs un man nebūs jāredz, kā aiznes manu bērnu… Es nespēju vairs rakstīt. Dzīvo sveiks, mans mīļais, es pateicos tev… Bija labi, kā bija, par spīti visam… es gribu tev pateikties līdz pēdējam mirklim. Man ir labi: esmu pateikusi tev visu, nu tu zini, nē, tu tikai noģied, cik ļoti esmu tevi mīlējusi, un šī mīlestiba taču tevi nenomāc kā slogs. Tev nesāpēs, ka manis nav, — tas mani mierina. Nekas nebūs citādi tavā skaistajā, gaišajā dzīvē… es neaptumšošu to ar savu nāvi… tas mani mierina, tu, mīļotais.

Bet kas … kas gan tev vienmēr sūtīs baltās rozes tavā dzimšanas dienā? Ak, vāze būs tukša, un vieglā elpa, manas dzīves klusā dvesma, kas reizi gadā vēsmoja ap tevi, arī tā zudīs! Mīļais, dzirdi, es tevi lūdzu … tas ir mans pirmais un pēdējais lūgums tev … dari to man par prieku: ņem katrā savā dzimšanas dienā — tā taču ir diena, kad cilvēks doma par sevi, — ņem rozes un liec tās vāzē. Dari to, mīļais, dari to, kā citi cilvēki reizi gadā liek skaitīt lūgšanas mīļai aizgājējai. Bet es vairs neticu Dievam un negribu lūgšanas, es ticu tikai tev, es mīlu tikai tevi un gribu dzīvot tikai tevī… ak, tikai vienu dienu gadā, klusi, pavisam klusi, cik klusi es dzīvoju tev blakus … es lūdzu tevi, mīļais, dari to … tas ir mans pirmais lūgums tev un pēdējais… es pateicos tev… es mīlu tevi, es mīlu tevi.. . paliec sveiks …

*

Ar trīcošu roku viņš nolika vēstuli. Tad ilgi pārdomāja. Atausa neskaidras atmiņas par kaimiņu bērnu, par meiteni, ļ>ar sievieti nakts restorānā, bet šīs atmiņas bija neskaidras un klaidas, kā _akmens vizuļo un bezveidīgi dreb tekoša ūdens dzelmē. Ēnas vijās un gaisa, bet neizveidojās tēlā. Viņu šūpoja jūtu atmiņas, un viņš tomēr neatcerējās. Viņam likās, it kā visus šos tēlus viņš būtu redzējis sapni, ka viņš būtu sapņojis bieži un ilgi, bet tikai sapņojis.

Te viņa skatiens pievērsās zilajai vāzei uz rakstāmgalda. Tā bija tukša, pirmo reizi pēc daudziem gadiem tukša viņa dzimšanas dienā. Viņš satrūkās: viņam likās, ka pēkšņi būtu neredzami atvērušās durvis un viņa mierīgajā istabā iepūtis ledains vējš no citas pasaules. Viņš juta nāves dvašu un nemirstīgās mīlestības elpu: viņa dvēselē kas atvērās, un viņš domāja par neredzamo dzidri un kaislīgi, kā par tālu mūziku.

Divdesmit četras stundas kādas sievietes dzīvē

Mazajā Rivjēras pansijā, kur toreiz, desmit gadu pirms kara, dzīvoju, pie mūsu galda izcēlās dedzīgas pārrunas, kas draudēja izvērsties par niknu ķildu un radīt pat naidu un apvainojumus. Lielākajai daļai [aužu ir trula fantāzija. Viņus nespēj satraukt tas, kas tos tieši neskar un neiespiežas to jutekļos, bet, ja reiz viņu acu priekšā notiek kaut mazākais nieks, kas var attiekties ari uz viņiem, tie pārmērīgi uztraucas. Viņu parasto vienaldzību tad aizstāj nepiemērota un pārspīlēta interese.

Tā tas bija arī šoreiz mūsu gluži pilsoniskajā sabiedrībā, kas parasti mierīgi tērzēja, dzina seklus, vieglus jokus un pēc pabeigtas maltītes parasti izklīda: vācu precētais pāris devās ekskursijās un fotografēja, omulīgais dānis nodevās garlaicīgai makšķerēšanai, cienījamā ang|u dāma savām grāmatām, itāļu precētais pāris izbrauca uz Montekarlo, un es gulšņāju dārza krēslā vai arī strādāju. Bet šoreiz mēs visi bijām iekaisuši sarunā, un, ja kāds no mums pēkšņi uzlēca kājās, tad tas nenotika, lai pieklājīgi atvadītos, bet pārsteidzīgā sarūgtinājumā, kas, kā jau minēju, pašlaik pārgāja dusmās.

Notikums, kas tā uztrauca mūsu mazo galda sabiedrību, bija diezgan savāds. Pansija, kurā mēs septiņi dzīvojām, izskatījās gan no ārpuses kā atsevišķa vasarnīca — ai, cik pa logiem bija brīnišķīgs skats uz klintīm izroboto jūrmalu! —, bet patiesībā tā bija tikai lielās, greznās viesnīcas, lētāks nodalījums, kuru ar to savienoja dārzs, tā ka mums bija pastāvīga satiksme ar tās viesiem. Sinī viesnīcā nu iepriekšējā dienā bija noticis kārtīgs skandāls. Ar pusdienas vilcienu divpadsmitos 20 minūtēs (man laiks tik noteikti jāuzdod tāpēc, ka tas krit svarā tiklab šai epizodei, kā mūsu uztraukto sarunu tematam) bija atbraucis jauns francūzis un noīrējis istabu ar logiem uz jūru, kas jau liecināja par labiem materiālajiem apstākļiem. Viņš patīkami atšķīrās ne vien ar diskrētu eleganci, bet arī sevišķu un visai valdzinošu skaistumu: sievišķīgi šaurajā sejā gaišas ūsas apvija juteklīgi siltas lūpas, pār balto pieri viļņoja miksti brūni cirtaini mati, un skats viņam bija maigi glāstošs, — viss viņā bija maigs, patīkams un piemīlīgs, un tomēr viņā nebija nekā tukša vai mākslota. Ja viņš no tālienes sākumā mazliet atgādināja tās rožainās, uzpūtīgās vaska lelles, kas ar spieķīti rokā lielo modes veikalu vitrīnās reprezentē vīrišķīgā skaistuma ideālu, tad, tuvāk aplūkojot, pazuda katrs ārišķības iespaids, jo viņam piemita (rets gadījums!) it kā iedzimta un dabīga laipnība. Viņš katru garāmejot sveicināja ar vienādu vienkāršību un sirsnību, un bija tiešām patīkami novērot, cik nepiespiesti un graciozi viņā ik brīdi izpaudās gatavība palīdzēt. Viņš steidzās padot mēteli dāmai, kas gāja uz ģērbtuvi, katram bērnam viņš dāvāja draudzīgu skatu vai pajokojās ar to, izrādījās, ka viņš ir sabiedrisks un reizē diskrēts, — īsi sakot, likās, ka viņš pieder pie tiem laimīgajiem cilvēkiem, kurus jo daiļākus dara apziņa, ka citiem ir patikama viņa gaišā seja un jauneklīgā pievilcība. Pārējie viesi, kas pa lielākai daļai bija vecāki un slimīgi, mīlēja viņa sabiedrību, un viņš uzvarošajiem jaunības soļiem un ar to vieglumu un dzīves svaigumu, kas dažiem tik īpatnēja, iekaroja visu simpātijas.

Divas stundas pēc savas atbraukšanas viņš jau spēlēja tenisu ar abām tukla, omulīgā Lionas rūpnieka meitām, divpadsmitgadīgo Aneti un trīspadsmitgadīgo Blanšu, kamēr viņu māte, smalkā, maigā un atturīgā Henrietes kundze, klusi smaidot, noskatījās, cik koķeti abas pusaudzes neviļus flirtēja ar jauno svešinieku. Vakarā viņš stundu spēlēja ar mums šahu, starp citu, neuzbāzīgā kārtā pastāstīdams pāris glītu anekdošu, un tad atkal ilgi pastaigājās ar Henrietes kundzi šurp un turp pa terasi, kamēr viņas vīrs, kā vienmēr, spēlēja domino ar kādu draugu, bet vēlu vakarā es viņu vēl redzēju ēnainajā birojā, nogrimušu aizdomīgi intīmā sarunā ar viesnīcas sekretāri. Otrā rītā viņš pavadīja uz makšķerēšanu manu kaimiņu, dāni, izrādīdams turklāt apbrīnojamas zināšanas, pēc tam viņš ilgi sarunājās ar Lionas rūpnieku par politiku, pie tam atkal izrādījās par labu oponentu, jo klintīs dzirdēja atbalsojamies druknā kunga plašos smieklus. Pēc pusdienām — lai izprastu situāciju, ir no svara, ka tik sīki atstāstu viņa laika iedalījuma fāzes, — viņš vēlreiz sēdēja divatā ar Henrietes kundzi dārzā un dzēra melnu kafiju, tad atkal spēlēja tenisu ar viņas meitām un parunājās viesistabā ar vācu precēto pāri. Ap sešiem, kad gāju nodot pastā vēstuli, es satiku viņu pie piestātnes. Viņš man nāca steidzīgi pretim un stāstīja, ka tiekot pēkšņi aizsaukts, bet atgriezīšoties pēc divām dienām. Vakarā viņa tiešām vairs nebija ēdamistabā, bet pie visiem galdiem runāja tikai par viņu un viņa patīkamo, jautro izturēšanos.

Naktī, varēja būt ap vienpadsmitiem, es sēdēju savā istabā, lai pabeigtu lasīt kādu grāmatu, kad piepeši pa atvērto logu izdzirdu nemierīgus saucienus un kliedzienus un pāri pretim viesnīcā novēroju savādu kustību. Ieinteresēts un ziņkārīgs aizsteidzos tūliņ tos piecdesmit soļus līdz turienei un atradu kā viesus, tā kalpotājus vislielākā uztraukumā. Henrietes kundze, kamēr viņas vīrs parastajā noteiktībā spēlēja domino ar savu draugu no Namīras, bija kā vienmēr aizgajtisi pastaigāties pa jūrmalu, bet nebija pārnākusi. Nu bija jābaidās, vai nav notikusi kāda nelaime. Parasti tik mierīgais un neveiklais vīrs kā vērsis skraidīja gar jūru, un, kad viņa uztraukumā trīcošā balss izkliedza naktī: «Henriete! Henriete!», tad šai skaņā jautās nāvīgi ievainota milzīga dzīvnieka instinktīvās bailes. Viesmīļi un zēni uztraukti šaudījās pa kāpnēm augšā un lejā, pamodās visi viesi, un tika zvanīts policijai. Bet visiem pa vidu streipuļoja un mīņājās druknais vīrs, vaļēju vesti, gluži neprātīgi elsdams un kliegdams naktī: «Henriete! Henriete!» Pa to laiku augšā bija pamodušies bērni un naktstērpos sauca pa logu lejup pēc mātes; tēvs nu steidzās atkal augšā pie viņiem, lai tos apmierinātu.

Un tad notika kaut kas neatstāstāmi briesmīgs, jo pārmērīgs cilvēka satraukums dažreiz izpaužas tik traģiski, ka tā satriecošo iespaidu nespēj attēlot ne glezna, ne vārdi. Druknais, smagnējais vīrs piepeši nāca lejup pa čīkstošajām kāpnēm pārvērstu, gluži gurdu un tomēr niknu seju. Viņam bija rokā vēstule.

«Sauciet visus atpakaļ,» viņš vēl saprotamā balsī pārvaldniekam teica. «Sauciet visus ļaudis atpakaļ, nemeklējiet! Sieva mani ir atstājusi.»

Sis satriektais vīrs savaldījās, tik pārcilvēcīgi savaldījās, ka ļaudis, kas sadrūzmējušies ziņkārīgi viņu uzlūkoja, piepeši izbijās, nokaunējas, samulsa un novērsās no viņa. Viņam vēl atlika taisni tik daudz spēka, lai, nevienu neuzlūkojot, aizgrīļotos mums garām un izslēgtu lasītavā elektrību; tad dzirdēja, kā viņa smagais, pilnīgais ķermenis dobji atkrita sēdeklī un atskanēja mežonīgas, dzīvnieciskas elsas. Tā varēja raudāt tikai vīrietis, kas nekad nav raudājis. Mūs visus apmulsināja šīs elementārās sāpes. Neviens viesmīlis un aiz ziņkārības pienākušais viesis neuzdrošinājās smaidīt vai izteikt kādu nožēlojošu piezīmi. Cits pēc cita mēmi, it kā kaunēdamies no šī satriecošā sajūtu izvirduma, mēs uzmeklējām savas istabas. Tikai čukstu pilnās mājas tumšajā telpā trīcēja un elsoja salauzts, vientuļš cilvēks.

Būs saprotams, ka šāds notikums kā zibens spēriens mūsu acu priekšā ārkārtīgi uztrauca šos ļaudis, kas parasti tikai garlaikojās vai ari bezrūpīgi pavadīja laiku. Bet sarunai, kas tik dedzīgi iesākās pie mūsu galda un gandrīz jau pārgāja darbībā, šis brīnišķīgais atgadījums noderēja tikai par izejas punktu, un tas patiesībā bija pamatīgs disputs, kura mēs nikni aizstāvējām pretējus dzīves uzskatus. Kāda kalpone bija izlasījusi vēstuli, ko satriektais vīrs nevarīgās dusmās saburzītu nometis uz grīdas, un viņas indiskrēcijas dēļ diezgan ātri kļuva zināms, ka Henrietes kundze aizbraukusi nevis viena, bet saziņā ar jauno francūzi (kas ātri sāka zaudēt lielākās viesu daļas simpātijas). No pirmā acu uzmetiena tas būtu pilnīgi saprotami, ka šī Bovarī kundze apmainījusi savu paresno, provinciālo vīru pret eleganto, jauno skaistuli. Bet visus uztrauca tas apstāklis, ka ne rūpnieks, ne viņa meitas un pat ne Henrietes kundze nekad iepriekš nebija redzējuši šo švītu, tātad bija pieticis ar divas stundas ilgo sarunu vakarā uz terases un dārzā pie melnās kafijas pavadīto stundu, lai pamudinātu apmēram trīsdesmit trīs gadus vecu un nevainojamu sievu naktī atstāt savu vīru un divus bērnus un uz labu laimi sekot pilnīgi svešam frantam. Mani galdabiedri tagad vienbalsīgi atzina šos faktus par maldināšanu un mīlētāju viltīgu manevru. Henrietes kundzei, zināms, jau sen esot bijuši ar šo jaunekli slepeni sakari, un pavedējs šeit ieradies, lai tikai vēl norunātu pēdējos bēgšanas sīkumus, jo — viņi secināja — esot pilnīgi neiespējami kārtīgai sievietei tikai pēc divu stundu pazīšanās tā vienkārši aizskriet kādam līdzi uz pirmo svilpienu. Es joka pēc likos esam citos uzskatos un enerģiski aizstāvēju iespēju, ka gadiem ilga sarūgtinoša un garlaicīga laulības dzīve var novest sievieti līdz tādam solim. Mana negaidītā opozīcija visus ātri ievilka sarunā, kas jo sevišķi dzīva kļuva ar to, ka abi precētie pāri, kā vācu, tā itāļu, taisni apvainojoši nicīgi apzīmēja tādu aizraušanās iespēju par muļķību un banālu romānu izdomu.

Nav nozīmes atstāstīt visus šīs sarunas sīkumus, jo argumenti, ko lieto tādas nejaušas ķildas karstumā, parasti ir banāli un tikai ātrumā sagrābstīti. Grūti arī izskaidrot, kāpēc mūsu saruna tik ātri pieņēma tādu apvainojošu izteiksmi, bet man liekas, asumu radīja tas, ka abi precētie viri neviļus gribēja justies droši, ka viņu sievas nekad neizmantos tādu seklu un bīstamu iespēju. Par nožēlošanu, viņi, man pretojoties, zināja tikai teikt, ka man līdzīgi var runāt katrs, kas pēc nejaušiem un pārāk lētiem iekarojumiem tikai kā jauneklis spriež par sievietes psihi. Tas mani jau zināmā mērā aizkaitināja, un, kad vācu dāma vēl aptriepa šo argumentu ar pamācības sinepēm, ka ir īstas sievietes un ielasmeitu raksturi, pie pēdējiem pieskaitīdama arī Henrietes kundzi, es zaudēju pēdējo pacietību un pārgāju uzbrukumā. Pretošanās tam skaidrajam faktam, ka sieviete dažreiz savā dzīvē negribot un nezinot ir padota noslēpumainiem spēkiem, slēpj tikai bailes no pašu instinktiem un mūsu dēmoniskās dabas. Liekas, daži cilvēki ļoti grib justies stiprāki, tikumīgāki un tīrāki par «viegli pavedamiem». Es personīgi atzinu, ka ir godīgāk, ja sieviete kaislīgi un brīvi seko saviem instinktiem un nevis, kā parasts, aizvērtām acīm pieviļ savu vīru viņa paša rokas. To apmēram arī pateicu, un, jo vairāk tagad pārējie, sarunai iekaistot, nosodīja nabaga Henrietes kundzi, jo dedzīgāk es to aizstāvēju (patiesībā daudz vairāk, nekā gribētu). Šī aizrautība, studentu valodā runājot, bija tušs abiem precētajiem pāriem, kas mazliet nesaskanīgā kvartetā, toties solidāri sašutuši uzbruka man, tā ka vecajam dānim, kas jautru seju un pulksteni rokā sēdēja kā tiesnesis futbola sacīkstē, bija šad tad atgādinot jāuzsit uz gaida: «Genilemen, please!» [2] Bet tas vienmēr līdzēja tikai uz mirkli. Viens no kungiem jau trešo reizi piesarcis uzlēca no galda, un viņa sieva tikai ar pūlēm to apmierināja, — īsi sakot, vēl nedaudz minūšu un mūsu vārdi beigtos darbos, ja sarunā piepeši neiejauktos C. kundze.

Sī cienījamā sirmā vecā dāma bija it kā mūsu galda goda prezidente. Bija patīkami redzēt, kā viņa, pret visiem vienlīdz laipna, klusēdama un nopietni klausīdamās, taisni sēdēja savā vietā: viņas aristokrātiski atturīgā būtne izstaroja brīnišķīgu pašsavaldīšanos un mieru. Lai gan viņa ļāva sev tuvoties tikai līdz zināmai robežai, tomēr ar smalku taktu katram prata parādīt sevišķu laipnību. Viņa pa lielākai daļai lasīja dārzā grāmatas, dažreiz spēlēja klavieres, viņu reti redzēja sabiedrībā vai nogrimušu intensīvā sarunā. Viņu tikko manīja, un tomēr tai bija pār mums visiem savāda vara, jo, tikko viņa tagad pirmo reizi iejaucās mūsu sarunā, mūs visus pārņēma neveikla sajūta, ka esam bijuši pārāk neapvaldīti un skaļi.

C. kundze izmantoja nepatīkamo pauzi, kas iestājās, kad vācietis strauji uzlēca kājās un atkal klusi tika nosēdināts atpakaļ pie galda. Viņa negaidot pacēla dzidrās, pelēkās acis, mirkli šaubīdamās uzlūkoja mani, lai tad gandrīz ar lietišķu skaidrību mainītu sarunas virzienu.

«Tātad jūs, ja esmu pareizi sapratusi, ticat, ka Henrietes kundze — ka sieviete var tikt nevainīga ierauta pēkšņā dēkā, kaut viņa tādu soli pirms stundas vēl pati būtu turējusi par neiespējamu, un ka viņa gandrīz nav darāma atbildīga par to?»

«Es tam noteikti ticu, cienītā kundze.»

«Bet tad jau visas morāliskās normas būtu pilnīgi liekas un tiktu attaisnots katrs tikumības pārkāpums. Ja jūs tiešām pieņemat, ka critne passionel, kā franči saka, nav nekāds noziegums, kāpēc tad vēl vajadzīga valsts tiesa? Nemaz nevajag daudz labas gribas — un jums tās ir apbrīnojami daudz,» viņa, viegli smaidot, piebilda, «lai katrā noziegumā atrastu kaisli un šīs kaisles dēļ to attaisnotu.»

Mani reti patīkami skāra viņas vārdu skaidrā un reizē gandrīz līksmā skaņa, un es, neviļus atdarinadams viņas lietišķību, arī pa daļai jokojot, pa daļai nopietni atbildēj u:

«Valsts liesa šīs lietas, bez šaubām, izšķir stingrāk nekā es, jo tās pienākums ir bez žēlastības aizsargāt vispārējos tikumus un paražas, tāpēc attaisnojuma vietā tā ir spiesta notiesāt. Bet es kā privātpersona nesaprotu, kāpēc man jāuzņemas tiesneša loma, man labāk patīk aizstāvja profesija. Man personīgi vairāk dara prieku cilvēkus saprast nekā tos notiesāt.»

C. kundze brīdi tieši raudzījās mani skaidrajām, pelēkajām acīm un vilcinājās. Es jau baidījos, ka viņa mani nav pareizi sapratusi, un gribēju teikto atkārtot angliski, bet viņa savādā nopietnība, it kā eksaminējot, turpināja uzstādīt jautājumus.

«Vai jums tas neliekas nosodāmi un pretīgi, ka sieviete atstāj vīru un divus bērnus, lai sekotu cilvēkam, par kuru vēl nemaz nevar zināt, vai tas ir viņas mīlas vērts? Vai jūs tiešām varat attaisnot tik vieglprātīgu un bezbēdīgu izturēšanos, ja šī sieviete nebūt nav jauna un jau bērnu dēļ vien nedrīkstētu zaudēt savu cieņu?»

«Atkārtoju jums, cienītā kundze,» es apgalvoju, «ka atturos šinī gadījumā tiesāt vai notiesāt. Jums varu mierīgi atzīties, ka iepriekš mazliet pārspīlēju, — šī nabaga Henrietes kundze, zināms, nav ne kāda varone, ne piedzīvojumu meklētāja un vismazāk kaisls raksturs. Man viņa, cik es to pazīstu, liekas tikai viduvēja, vāja sieviete, pret kuru sajūtu mazliet cieņas, jo tā droši sekojusi savai gribai, bet man viņas vairāk žēl, jo droši vien rīt, ja ne jau šodien, viņa kļūs ļoti nelaimīga. Viņa varbūt ir rīkojusies pārsteidzīgi un muļķīgi, bet nekādā ziņā ne zemi, un es vienmēr apšaubīšu, ka kādam ir tiesības šo nabaga nelaimīgo sievieti nicināt.»

«Un jūs pats, vai jūs vēl arvien pret viņu sajūtat to pašu cieņu? Vai jums liekas, ka nav nekādas starpības starp to sievieti, kuru jūs aizvakar pazināt kā cienījamu kundzi, un to, kas vakar aizskrēja līdzi pilnīgi svešam cilvēkam?»

«Nekādas. Ne mazākās; ne vismazākās.»

«Is ihat so?» [3] viņa neviļus runāja angliski. Likās, ka viņu bija ļoti ieinteresējusi šī saruna. īsu mirkli padomājusi, viņa atkal jautājoši pacēla pret mani savu skaidro skatu.

«Un ja jūs rīt satiktu Henrietes kundzi, teiksim, Nicā kopā ar šo jaunekli, vai jūs viņu sveicinātu?»

«Saprotams.»

«Un runātu ar viņu?»

.«Saprotams.»

«Un, ja jūs būtu precējies, vai jūs — vai jūs iepazīstinātu tādu sievieti ar savu sievu, it kā nekas nebūtu noticis?»

«Saprotams.»

<rWould, you really?» [4] viņa neticīgi un pārsteigta atkal teica angliski.

«Surely I would,» [5] es neviļus tāpat angliski atbildēju.

C. kundze klusēja. Likās, ka viņa vēl arvien to nopietni pārdomā, bet tad viņa piepeši, it kā pārsteigta par savu drosmi, manī raugoties, teica:

«7 don't know, if I would. Perhaps I migh do it also.» [6]

Un neaprakstāmā noteiktībā, kādā tikai ang|i prot pilnīgi izbeigt sarunu, viņa piecēlās un laipni sniedza man roku. Viņa bija iejaucoties atkal nodibinājusi mieru, un mēs visi viņai sevī pateicāmies, ka, tikko vēl pretinieki, tagad ciešami pieklājīgi atsveicinājāmies un pāris joku izlīdzināja bīstami sasprindzināto atmosfēru.

Lai gan likās, ka mūsu saruna izbeidzās bruņnieciski, tomēr tā bija radījusi vieglu vēsumu starp mani un maniem oponentiem. Vācu precētais pāris izturējās rezervēti, bet itāļi man nākošajās dienās arvien ironiski apjautājās, vai neesmu neko dzirdējis par «cara signora Henrietta». Lai cik godprātīga arī liktos mūsu izturēšanās, tomēr neglābjami bija izjaukta lojālā saticība pie mūsu galda.

Man jo vairāk uzkrita manu pretinieku ironiskais vēsums tāpēc, ka C. kundze pēc šīs sarunas bija pret mani sevišķi laipna. Lai gan viņa bija ļoti atturīga un ārpus ēdienreizēm reti kad sarunājās ar kādu galdabiedru, tagad tā mani vairākas reizes dārzā uzrunāja un — gandrīz jāsaka — pagodināja, jo, ievērojot viņas atturību, privāta saruna jau bija sevišķa labvēlība. Ja gribu būt patiess, man jāatzīstas, ka viņa mani taisni meklēja un izmantoja katru gadījumu, lai uzsāktu ar mani sarunu, un darīja to tik nepārprotami, ka man varētu ienākt prātā savādas domas, ja viņa nebūtu veca un sirma kundze. Mums pļāpājot, saruna vienmēr neizbēgami un nenovēršami atgriezās pie Henrietes kundzes: likās, ka viņai sagādāja slepenu prieku apvainot savus pienākumus aizmirsušo sievieti par nepastāvīgu un tukšu. Bet reizē ari likās, ka viņa priecājās par to, cik nelokāmi es aizstāvēju šo maigo, trauslo sievieti un ka nekas mani nepārliecināja noliegt šīs simpātijas. Viņa mūsu sarunas vienmēr novadīja šinī virzienā, tā ka es beidzot vairs nezināju, ko domāt par šo savādo un gandrīz kaprīzo neatlaidību.

Tā tas gaja piecas vai sešas dienas, un viņa ne ar vārdu nenodeva, kāpēc viņai bija kļuvis nepieciešams šāds sarunu veids. Ka tas tā bija, man kļuva skaidrs, kad reiz pastaigājoties neviļus ieminējos, ka jau parīt domāju aizceļot. Viņas parasti mierīgā seja piepeši ieguva savādi sasprindzinātu izteiksmi, un viņas pelēkās acis satumsa.

«Cik žēl! Es tik daudz ko vēl gribēju ar jums pārrunāt.»

Un no šī brīža zināma nervozitāte un nemiers liecināja, ka viņa, runājot ar mani, visu laiku domā par kaut ko citu. Beidzot likās, ka viņa pati to ievēroja, jo negaidot sniedza man roku, pārtraukdama pēkšņi iestājušos klusumu.

«Es redzu, ka nevaru skaidri izteikt to, ko jums patiesībā gribu sacīt. Labāk jums rakstīšu.»

Un viņa kā parasti ātriem soļiem aizgāja uz mājas pusi.

īsi pirms pusdienām es savā istabā tiešam atradu vēstuli ar viņas enerģisko, atklāto rokrakstu. 2ēl, ka neesmu piegriezis lielu vērību savu jaunības gadu dokumentiem, tāpēc nevaru pilnīgi atstāstīt šīs vēstules saturu, bet atceros tikai, ka viņa man tanī jautaja, vai nedrīkstot man pastāstīt kaut ko no savas dzīves. Viņa rakstīja, tas esot tik sens notikums, ka tam tiešam neesot vairs nekāda sakara ar viņas tagadējo dzīvi, un runāt par to, kas viņu mokot un nodarbinot vairāk nekā divdesmit gadus, viņai jo vieglāk būšot tāpēc, ka es jau parīt aizceļojot. Gadījumā ja mani neapgrūtinātu tāda saruna, viņa labprāt izlūgtos no manis kādu stundu.

Mani pārsteidza šī vēstule, kuras saturu atstāstu tikai īsuma: jau tas vien, ka tā bija rakstīta angliski, piešķīra tai lielu skaidrību un noteiktību. Taču atbilde man tik viegli nepadevās, es saplēsu trīs uzmetumus, līdz atbildēju:

* «Tas man ir gods, ka Jūs man dāvājat tik daudz uzticības, un es apsolos godīgi atbildēt, ja Jūs man ko jautāsiet. Es, zināms, nedrīkstu Jūs lūgt stāstīt vairāk, nekā Jūs pati to vēlaties, bet to, ko stāstīsiet, stāstiet kā sev, tā man gluži patiesi. Lūdzu, ticiet man, ka es Jūsu uzticību izjutīšu kā sevišķu godu.»

Zimite vakarā tika nosūtīta uz viņas istabu, un nākošā rītā es saņēmu atbildi:

«Jums pilnīgi taisnība: puspatiesībai nav nekādas nozīmes, vienmēr jāzina viss. Es saņemšu visus spēkus, lai ne sev, ne Jums neko nenoklusētu. Ienāciet pēc pusdienām manā istabā — sešdesmit septiņu gadu vecumā nav jābaidās nekādu pārpratumu —, jo es nevarētu runāt dārzā vai cilvēku tuvumā. Jūs varat ticēt, ka man vispār nebija viegli izšķirties.»

Dienā mēs vēl satikāmies pie galda un laipni parunājāmies par vienaldzīgām lietām. Bet, mani dārzā satiekot, viņa jau manāmi samulsusi izvairījās, un man tas likās reizē aizkustinoši un sāpīgi, ka šī vecā, sirmā dāma kā meitene kautri aizbēga no manis pīniju alejā. Vakarā es norunātajā stundā pieklauvēju pie viņas durvīm, un man tūliņ tika atvērts. Istabā bija blāva krēsla, jo tikai maza galda spuldze meta dzeltenu loku. C. kundze apsveica mani gluži brīvi, piedāvāja man sēdekli un apsēdās man pretim: es jutu, ka katra viņas kustība bija jau iepriekš apdomāta, bet tomēr, ka redzams, pret viņas gribu, iestājās klusums — klusums pirms grūtas apņemšanās, kas ilga un ilga, bet es to neuzdrošinājos pārtraukt, jo jutu, ka stiprai gribai jāpārvar stipra pretestība. No viesistabas reizēm neskaidri uzlidoja augšā saraustītas valša skaņas, es klausijos tanīs, lai nejustu klusēšanas smago nastu. Likās, ka arī viņai kļuva nepatīkams šis nedabīgi satrauktais klusums, jo viņa piepeši saņēmusies iesāka:

«Tikai pirmais vārds ir grūts. Es jau kopš divām dienām esmu apņēmusies būt gluži atklāta un patiesa, ceru, ka man tas izdosies. Varbūt jūs tagad vēl nesaprotat, kāpēc jums, svešam cilvēkam, to visu stāstu, bet nepaiet neviena diena un stunda, kad es nedomātu par šo notikumu, un jūs varat man, vecai sievai, ticēt, ka ir neizturami visu mūžu raudzīties uz vienu vienīgu savas dzīves punktu, vienu vienīgu dienu. Viss, ko gribu jums stāstīt, notika divdesmit četru stundu laikā, un es sev esmu bieži līdz ārprātam teikusi, ka tas taču neko nenozīmē, ja cilvēks reiz mirkli ir izturējies neprātīgi. Bet nevar tikt vaļā no tā, ko ļoti neskaidri apzīmē par sirdsapziņu, un toreiz, kad dzirdēju jūs tik lietišķi runājam par Henrietes kundzi, es domāju, ka man varbūt izdotos tikt vaļā no šīm atmiņām un pašpārmetumiem, ja es reiz varētu izšķirties un kādam cilvēkam brīvi atstāstīt šo notikumu. Ja es nepiederētu anglikāņu baznīcai, bet būtu katoliete, bikts jau sen man butu devusi izdevību atklāt vārdos šo noslēpumu, — bet mums nav lemts šis prieks, un tāpēc mēģinu atvieglot sevi, pastāstīdama to jums. Es zinu, ka tas viss ir ļoti savādi, bet jūs bez vilcināšanās pieņēmāt manu priekšlikumu, un es jums pateicos par to.

Tātad es jau teicu, ka gribētu jums pastāstīt tikai par vienu vienīgu dienu manā mūžā, — man liekas, ka visam pārējam nav nekādas nozīmes un ka tas citus nevar interesēt. Līdz trīsdesmit otrajam gadam mana dzīve ne ar ko nepārsniedza parastās robežas. Mani vecāki bija bagāti Skotijas muižnieki, mums piederēja lielas rūpnīcas un zeme, un mēs pēc aristokrātu paražas lielāko gada daļu pavadījām savās muižās, bet ziemu Londonā. Astoņpadsmit gadu vecumā es kādās viesībās iepazinos ar savu vīru, viņš bija jaunākais dēls pazīstamajā R. ģimenē un desmit gadus nokalpojis Indijā armijā. Mēs ātri apprecējāmies un vedām mūsu aprindu bezrūpīgo dzīvi. Trīs mēnešus pavadījām Londonā, trīs mūsu muižās un pārējo laiku klīdām pa Itālijas, Spānijas un Francijas viesnīcām. Mūsu laulību nekad neaptumšoja ne mazākā ēna, mūsu abu dēli tagad jau ir pieauguši. Kad biju četrdesmit gadu veca, piepeši nomira mans vīrs. Viņš tropos bija ieguvis aknu kaiti, es pazaudēju viņu pēc divām drausmīgām nedēļām. Mans vecākais dēls toreiz bija jau karaklausībā, jaunākais koledžā, es atrados pilnīgi viena, bet, tā kā biju pieradusi pie mīļa cilvēka tuvuma, tad šī vientulība man sagādāja briesmīgas mokas. Man likās neiespējami palikt vēl tikai kaut dienu ilgāk pamestajā mājā, kur katra lieta atgādināja mīļotā vīra traģisko zaudējumu, tāpēc nolēmu turpmāk, kamēr mani dēli vēl nebūs apprecējušies, daudz ceļot.

Man patiesībā mana dzīve no šī brīža likās pilnīgi nenozīmīga un lieka. Vīrs, ar kuru divdesmit trīs gadus biju dalījusi katru stundu un domu, bija miris, saviem bērniem nebiju vajadzīga, es baidījos ar savu drūmumu un skumjām sarūgtināt viņu jaunību, — un pati sev es nekā vairs nevēlējos un neprasīju. Vispirms pārcēlos uz Parīzi un staigāju tur aiz gara laika pa veikaliem un muzejiem, bet pilsēta un visas lietas man likās svešas, un es vairījos no cilvēkiem, jo nevarēju izturēt to līdzjūtības un cieņas pilnos skatus, redzot manu sēru tērpu. Es vairs neatceros, kā pagāja šie mēneši, es tikai zinu, ka arvien vēlējos mirt un man tikai trūka spēka pašai piepildīt šīs sāpīgās ilgas. Otrajā sēru gadā, tātad četrdesmit divu gadu vecumā, gribēdama kaut kā nosist laiku, biju nokļuvusi Montekarlo. Patiesību sakot, mani turp aizveda garlaicība, tā nepatīkamā un it kā nelabumu radošā tukšuma sajūta, ko, mazākais, gribēju aizdzīt ar vieglu ārēju izklaidēšanos. Jo mazāk pati spēju aizrauties, jo stiprāk tiku vilkta tur, kur visātrāk griezās dzīves karuselis: kas paši vairs nekā nepiedzīvo, uztver kā izrādi vai mūziku vēl citu kaislo uztraukumu.

Tāpēc arī bieži gāju uz kazino. Man patika redzēt citu cilvēku sejās nemierīgi viļņojam vai nu izmisumu, vai prieku, kamēr manī pašā valdīja briesmīgi atplūdi. Mans virs, nebūdams nemaz vieglprātīgs, labprāt pie gadījuma apmeklēja spēļu zāli, un es neapzinoties paliku uzticīga viņa agrākajām paražam. Un tur sakās tās divdesmit četras stundas, kas uztrauca mani vairāk par katru spēli un gadiem pārvērta manu dzīvi.

Es biju apmeklējusi kādu savu radinieci, hercogieni M., bet pēc vakariņām nejutos pietiekoši nogurusi, lai ietu gulēt. Tāpēc iegāju spēļu zālē, pati nepiedalīdamās, klīdu ap galdiem un īpatnēji vēroju sadrūzmējušos spēlētājus. Es saku: īpatnēji, jo to man reiz bija iemācījis mans mirušais vīrs, kad es, skatīšanos apnikusi, žēlojos, ka man ir garlaicīgi vienmēr redzēt vienas un tās pašas sejas, vecās, savītušās sievietes, kas stundām sēdēja savās vietās, pirms uzdrošinājās izspēlēt žetonu, rūdītos profesionāļus un koķetes, visu to šaubīgo, jaukto sabiedrību, kas, kā zināt, nebūt nav tik krāšņa un romantiska kā vājos romānos, kur to iztēlo it kā par elegances ziedu un Eiropas aristokrātiju. Un tas vēl bija pirms divdesmit gadiem, kad ripoja skaidra nauda: čaukstošās banknotes, zelta napoleoni un lepnie pieefranku gabali, kas bija bezgala pievilcīgāk nekā tagad, kad jaunceltajās modernajās un greznajās spēļu pilīs demokratizētā ceļotāju sabiedrība garlaicīgi kaisa savas neizteiksmīgās spēļu markas. Jau toreiz mani ļoti maz interesēja šīs cita citai līdzīgās sejas, līdz mans vīrs, kas kaislīgi nodevās hiromantijai, parādīja man gluži īpatnēju vērošanas veidu, kas bija daudz interesantāks, uztraucošāks un saistošāks. Viņš man ieteica nekad nevērot sejas, bet tikai galda četrstūri un uz tā atkal tikai cilvēku rokas un to īpatnējo izturēšanos. Es nezinu, vai arī jūs kādreiz nejauši neesat skatījies tikai uz zaļo galda laukumu, kur lode vidū kā dzērājs streipuļo no skaitļa uz skaitli un četrstūraini norobežotajā laukā kā sēkla virpuļojot krīt banknotes un apaļi zelta un sudraba gabali, kurus krupjē lāpstiņa aizslauka asi kā izkapts vai ari ka kūli piestumj vinnētājam. Raugoties šādā perspektīvā, redz kustamies tikai rokas — daudzas gaišas, uztrauktas un gaidošas rokas ap zaļo galdu, kas katra raugās no savas piedurknes, katra ir kā uz lēcienu sagatavojies plēsīgs zvērs, katra citādā krāsā un izskatā, daža kaila, cita apjozta gredzeniem un skanošām važām, cita spalvaina kā nikns zvērs, cita mikla un lokana kā zutis, bet visas ir uztrauktas un dreb lielā nepacietībā. Man tad neviļus vienmēr jādomā par hipodromu, kur uztrauktie zirgi pie starta tikai ar pūlēm novaldāmi, lai priekšlaicīgi neizskrietu, jo ari tie tāpat dreb, ceļas un slejas. Visus var pazīt pēc šīm rokām, pēc tā, kā tās gaida, tver, apraujas: mantrausi no badīgi savilktas, izšķērdētāju no vaļīgas rokas, aprēķinātāju no mierīgiem, izmisušo no trīcošiem locekļiem; simtiem cilvēku zibens ātrumā nodod sevi, naudu tverot, kā tie nervozi žņaudza rokas vai arī ļauj dūrēm gurdi gulēt uz galda. Es zinu, ka cilvēks spēlējot izrunā tikai kādu duci vārdu, bet saku, ka visskaidrāk pa spēles laiku to nodod viņa paša roka. Visi vai gandrīz visi azartisti drīz vien iemācās valdīt pār savu seju, — augšā, virs apkaklītes, tie nes aukstu, bezkaislīgu masku, tie apvalda uztraukumu aiz sakostiem zobiem, neizpauž nemieru savās acīs un izlīdzina saspringušos sejas muskuļus, piešķirdami sejai mākslotu un stilizēti cēlu vienaldzību. Bet taisni tāpēc, ka tie drudžaini koncentrējuši visu uzmanību, lai apvaldītu savas būtnes spoguli — seju, tie aizmirst rokas un aizmirst, ka ir cilvēki, kas novēro tikai šīs rokas un uzmin no tām visu, ko grib noslēpt smaidā savilktās lūpas un pieņemtais vēsais skats. Bet pa to laiku rokas viņus gluži nekaunīgi nodod. Neizbēgami pienāk mirklis, kad visi šie ar pūlēm apvaldītie un šķietami snaudošie pirksti pamostas no cēlās nevērības: tanī mirklī, kad ruletes lode atsizdamās iekrīt viņu šķīvītī un tiek izsaukts vinnesta skaitlis, tad, tanī mirklī katra no šīm simt vai piecsimt rokām, padodamās pirmatnējam instinktam, izdara pilnīgi individuālu kustību. Un, tā kā es, sekodama savam vīram, biju paradusi novērot šo roku arēnu, tad dažādo temperamentu negaidītā* izpausme aizrāva mani vairāk nekā teātris vai mūzika. Es jums nemaz nevaru attēlot, cik pie spēļu galda var redzēt tūkstošiem dažādu roku, — trakas bestijas

spalvainiem, sarauktiem pirkstiem, kas kā taustekli sažņaudz naudu, un nervozas, drebošas, bāliem nagiem, kas tikko uzdrošinās to satvert, cēlas un zemas, brutālas un kautras, viltīgas un it kā stomīgas, — bet katra ir citāda, jo katrs no šiem roku pāriem izteic savu īpatnēju dzīvi, izņemot četrus vai piecus krupjē pārus. Tās ir pilnīgas mašīnas un salīdzinājuma ar ārkārtīgi dzīvajām funkcionē lietišķi un ar pilnīgi vienaldzīgu precizitāti kā skaitītāja aparata tērauda rādītāji. Bet var pārsteigt pat šīs mierīgās rokas, ja tās salīdzina ar to trauksmes pilnajam un kaislajām māsām; man gribētos teikt, ka tās stāv citādi tērptas, kā kārtībnieki viļņojoša un sajusminata puļa vidū. Man bija interesanti iepazīties ar atsevišķo roku daudzajiem paradumiem un kaislībām, pēc pāris dienām man jau arvien bija paziņas starp tam un es tās iedalīju gluži kā cilvēkus simpātiskās un naidīgās, dažas ar savu izvirtību un kari bija man tik pretīgas, ka es novērsu no tam skatu kā no kaut ka nepieklājīga. Katra jauna roka pie galda bija man vesels piedzīvojums, es bieži aizmirsu uzlūkot seju, kas augšā, apkaklītē iežņaugta, nekustīgi slējās virs pletkrekla vai mirdzošām krūtīm kā auksta sabiedriskā maska.

Kad tanī vakarā, pagājusi garām diviem pārpilniem galdiem, tuvojos trešajam un sagatavoju jau dažus naudas gabalus, es pilnīgi mēmajā, sasprindzinātajā un aiz klusuma it kā trīcošajā pauzē, kas iestājas vienmēr, kad jau līdz nāvei nogurusī lode vēl svārstās starp diviem skaitļiem, piepeši sev taisni pretim izdzirdu gluži savādu troksni, it kā lūstošu locekļu knakšķēšanu. Un tad ieraudzīju — es tiešām izbijos! — divas rokas, kādas vēl nekad nebiju redzējusi. Labā un kreisā roka bija tik spraigi ieķērušās viena otrā kā nikni zvēri un tā lauzīja un žņaudza viena otru, ka pirkstu locītavas krakšķēja sausi, kā riekstus kožot. Tās bija reti skaistas rokas, neparasti slaidas, neparasti šauras un tomēr muskuļainas, ļoti baltas, maigi noapaļotiem, perlamutram līdzīgiem nagiem. Es noskatījos tajās visu vakaru un pat brīnījos par šfrn neparastajām un retajām rokām, bet mani vispirms baigi pārsteidza to ārkārtīgi kaislā izteiksme, tas, cik tās krampjaini sažņaudzās. Es jau tūliņ zināju, ka šeit cilvēks sakoncentrējis savu kaisli pirkstgalos, lai pats netiktu tā plosīts. Un tad — tai brīdī, kad lode ar sausu skaņu iekrita šķīvī un krupjē izsauca skaitli, — tai brīdī abas rokas piepeši atkrita kā divi vienas lodes cauršauti zvēri.

Tās abas tiešām nokrita kā beigtas, bet tās nokrita tik satriektas un ar tik plastisku gurduma un vilšanās izteiksmi, ka es to nespēju atstāstīt. Es vēl nekad nebiju redzējusi tik izteiksmīgas rokas, kurām runātu katrs muskulis. Mirkli tās abas lēznas un beigtas gulēja uz zaļā galda kā ūdens malā izmestas medūzas. Tad viena, labā, sākot no pirkstgaliem, atkal lēni piecēlās, tā drebēja, atrāvās, griezās pati ap sevi, šūpojās, meta loku un beidzot nervozi satvēra vienu žetonu, ko šaubīdamās kā ritenīti vēla starp īkšķi un rādītājpirkstu. Piepeši tā saliecās kā pantera un meta, jā — taisni vai izspļāva simtfranku žetonu tieši uz melno laukumu. Tūliņ kā pēc signāla uztraukums pārņēma arī bezdarbīgi guļošo kreiso roku, tā piecēlās, pielīda drebošajai un it kā piekusušajai māsai, un tagad tās abas trīsot gulēja kopā, to kauliņi klusi sitās pret galdu kā zobi, kas trīc salā, — nē, nē, nekad vēl nebiju redzējusi tik ārkārtīgi izteiksmīgas rokas, tik spazmatisku uztraukuma un sasprindzinājuma veidu. Viss pārējais šai plašajā telpā, dūkoņa, kas atskanēja no apkārtējām zālēm, krupjē skaļie izsaucieni, cilvēku iešana un nākšana un pati lode, kas tagad, no augšas nomesta, kā apsēsta drāzās pa savu apaļo un kā parkets gludo būri, — man piepeši vairs neeksistēja visas šīs spilgtās, nervus kairinošās, rūcošās un dūcošās impresijas. Es redzēju tikai abas trīcošās, elpojošās, gaidošās un salstošās rokas un kā apburta raudzījos uz tām.

Beidzot nevarēju vairs ilgāk izturēt: man bija jāredz seja, jāredz cilvēks, kam piederēja šīs brīnišķīgās rokas, un mans skats bailīgi — jā, tiešām bailīgi, jo man bija bail no šīm rokām! — virzījās augšup gar piedurknēm un šaurajiem pleciem. Un es atkal sarāvos, jo šī seja runāja to pašu nevaldāmo, fantastiski sasprindzināto valodu, ko rokas, tā bija tikpat briesmīgi uztraukta un tikpat maiga un gandrīz sievišķīgi skaista. Nekad nebiju redzējusi tādu seju, tik atklātu un pilnīgi aizmirsušos seju, un man bija izdevība ērti novērot to kā masku, kā aklu skulptūru: iekarsušās acis ne mirkli nepagriezās pa labi vai kreisi, redzokļi atplestajos plakstos bija sastinguši un melni kā nedzīvas stikla lodes, tanīs atspoguļojās tā otrā, mahagonija krāsā, kas virpuļoja un vēlās pa apaļo ruleti. Man vēlreiz jāsaka, ka nekad nebiju redzējusi tik spraigu un tik valdzinošu seju. Tā piederēja apmēram divdesmit četrus gadus vecam jauneklim, bija šaura, maiga, mazliet iegarena un tāpēc jo izteiksmīgāka.

Kā seja, tā rokas neatstāja gluži vīrišķīgu iespaidu, tās drīzāk varēja piederēt kaisli spēlējošam zēnam, — bet to visu es ievēroju tikai vēlāk, jo sākumā šai sejā redzēju tikai ārprātu un iekāri. Šaura, alkaini pavērtā mute līdz pusei atklāja zobus: no desmit solu atstatuma varēja redzēt, kā tie drudžaini klabēja, pie kam lūpas palika pavērtas. Pār pieri nokritusi, mikli lipa gaiša matu cirta, nāsis nepārtraukti trīsēja, it kā zem ādas neredzami ritētu mazi vi|ņi. Un visa šī uz priekšu nolīkusī galva liecās arvien vairāk uz priekšu, bija tāda sajūta, it kā viņš tiktu rauts iekšā mazās lodes virpulī. Tik tagad sapratu, kāpēc viņš tik krampjaini žņaudza rokas: tikai šis pretspars, tikai šie krampji noturēja vēl līdzsvarā krītošā ķermeņa centru.

Nekad — man tas arvien jāatkārto — nebiju redzējusi seju, kurā tik atklāti, nekautrīgi un dzīvnieciski izpaustos kaisle, un es raudzījos šinī sejā, — tā mani apbūra un saistīja tāpat kā viņa skatus virpuļojošās lodes lēcieni un trīsas. No šī brīža es zālē vairs nekā cita neredzēju, salīdzinājuma ar šo kaistošo seju viss likās blāvs, smacīgs, izplūdis un tumšs, un es varbūt kādu stundu vēroju tikai šo cilvēku un katru tā kustību: kā viņa acīs atmirdzēja spilgtā gaisma, kā krampjainais roku kamols piepeši it kā eksplodēja un drebot izsprāga pirksti, kad krupjē to kārajam tvērienam pastūma divdesmit zelta gabalus. Viņa seja šai mirklī kļuva gaiša un gluži jauna, grumbas tanī izlīdzinājās, sāka mirdzēt acis, un salīkušais ķermenis viegli un brīvi saslējās, — uzvaras sajūtas nests, viņš piepeši sēdēja vaļīgi kā jātnieks, pirksti mīlinādamies un lepni spēlējās ar apaļajām monētām, šķindināja tās, ļaudami tām dejot un rotaļīgi skanēt. Tad viņš atkal nemierīgi pagrieza galvu, kā jauns medību suns, kas ošņā īstās pēdas, pārlaida skatu zaļajam galdam, lai piepeši ātri nobērtu visu naudas kaudzi uz kādu četrstūri. Un viņš tūliņ atkal sāka vērot un saspringa. Atkal sāka trīcēt lūpas, atkal sažņaudzās rokas un jauneklīgo seju pārņēma kāras gaidas, līdz drebošo spraigumu eksplozīvi satrieca vilšanās: nupat vēl puiciski uztrauktā seja savīta, nobāla un novecoja, acis izdzisa un kļuva trulas, un tas viss notika vienā vienīgā mirklī, kad lode nokrita uz kādu negaidītu skaitli. Viņš bija pazaudējis. Pāris mirkļu tas raudzījās trulu skatu, it kā nebūtu sapratis; bet, tikko atskanēja krupjē sauciens, pirksti atkal izvilka dažus naudas gabalus. Taču drosme bija zudusi, viņš sākumā nolika monētas uz vienu laukumu, tad apdomājies pārlika uz otru, un, kad lode jau ritēja, viņš, padodamies pēkšņai iedomai, drebošu roku vēl ātri piemeta pāris saburzītu banknošu.

Šie uztraucošie vinnestu un zaudējumu paisumi un bēgumi ilga bez pārtraukuma apmēram stundu, un šīs stundas laikā es ne mirkli nenovērsu skatu no viņa pārvērstās sejas, pār kuru uzplūda un atplūda visas kaislības. Es neizlaidu no acīm šīs brīnišķīgās rokas, kas ar katru muskuli plastiski attēloja visu spontāni kāpjošo un krītošo sajūtu skatu. Nekad teātrī nebiju tik cieši raudzījusies aktierī ka šinī sejā, kurā kā gaisma un ēnas pār ainavu nemitīgi un spēji mainījās visas krāsas un sajūtas. Nekas mani vēl tā nebija aizrāvis spēlē kā šis svešā uztraukuma atspulgs. Ja kāds būtu novērojis mani šai brīdī, tam liktos, ka es raugos kā hipnotizēta, un mans skurbums ari it kā līdzinājās hipnozei. Es vienkārši nevarēju atraut skatu no šīs vaibstu rota|as, un viss cits šai telpā — gaismas, smiekli, cilvēki un skatieni — apņēma mani bezveidīgi kā dzelteni dūmi, kuros šī seja pacēlās kā liesma liesmās. Es nekā nedzirdēju, es nekā nejutu, es neievēroju cilvēkus, kas spiedās man garām, un pārējās rokas, kas piepeši izstiepās kā taustekļi, lai nomestu vai ierautu naudu; es neredzēju lodi un nedzirdēju krupjē balsi, bet tomēr kā sapnī redzēju visu, ko atspoguļoja šo roku uztraukums. Man nebija jāskatās uz ruleti, lai zinātu, vai lode krīt uz sarkanu vai melnu, rit vai apstājas: kā zaudējumu, tā vinnestu, kā gaidas, tā vilšanos uzminēju no kaisles pārvērstās sejas nervozajām trīsām.

Bet tad nāca briesmīgs mirklis — mirklis, kuru jau visu laiku biju neviļus baidījusies, kas kā negaiss draudēja maniem sasprindzinātajiem nerviem un piepeši tos pārrāva. Lode atkal ar mazu pakšķošu troksni bija atsitusies savā dobītē, atkal iestājās mirklis, kad divsimt lūpas aizturēja elpu, līdz krupjē balss šoreiz pavēstīja: «Nulle,» — kamēr lāpstiņa steigšus no visām pusēm savāca skanošās monētas un čaukstošo papīra naudu. Sai mirklī abas sažņaugtās rokas izdarīja sevišķi satrauktu kustību, tās it kā uzlēca, lai satvertu kaut ko neesošu, nn tad kā atslābstošs smagumspēks nāvīgi nogurušas atkrita uz galda. Bet tad tās pēkšņi vēlreiz atdzīvojās, drudžaini metās no galda uz paša ķermeni, kā mežonīgi kaķi pa stumbru rāpās pa labi, pa kreisi, uz augšu, uz leju pa to un nervozi izlodāja visas kabatas, cerot atrast vēl kādu aizmirstu naudas gabalu. Tās arvien atgriezās tukšā un arvien dedzīgāk atjaunoja šo neprātīgo veltīgo meklēšanu, bet pa to laiku jau atkal griezās ruletes ripa un citi turpināja spēli, skanēja nauda, tika stumdīti krēsli un zāli dūcot pildīja simtiem atsevišķu mazu trokšņu. Es drebēju šausmās, jo visu tik skaidri pārdzīvoju līdzi, it kā tie būtu mani pašas pirksti, kas tur izmisuši vandījās pa saburzīto drēbju kabatām un krokām, meklēdami kādu naudas gabalu. Un piepeši šis cilvēks tur pretim strauji piecēlās — kā pieceļas, kad negaidot kļuvis nelabi un jāatmet galva, lai nenosmaktu. Aiz viņa ar troksni apgāzās krēsls. Viņš aizstreipuļoja no galda, to nepamanīdams un neievērodams arī kaimiņus, kas pārsteigti un bailīgi no viņa vairījās.

To redzot, es it kā sastingu. Es tūliņ sapratu, ka šis cilvēks iet nāvē. Kas tā pieceļas, tas neatgriežas viesnīcā, krogā, pie sievietes, vilciena kupejā, dzīvē, bet krīt tieši bezdibenī. Pat vistrulākajam šinī spēļu ellē vajadzēja saprast, ka šim cilvēkam vairs nebija atbalsta ne mājās, ne bankā, ne pie radiem, ka viņš te bija paspēlējis visu savu naudu un dzīvi un tagad izstreipuļoja kaut kur laukā, bet katrā ziņā projām no dzīves. Es visu laiku baidījos un, tikko viņu ieraudzījusi, maģiski jutu, ka šinī spēlē ir kaut kas vairāk par zaudējumu un vinnestu, un tomēr tas satrieca mani kā melns zibens, kad redzēju, kā dzīvība piepeši izdzisa viņa acīs un šī tik dzīvā seja pamira. Mani tā bija apbūrušas viņa plastiskās kustības, ka neviļus sažņaudzu rokas, kad šis cilvēks aizstreipuļoja, atrāvies no savas vietas, jo es tagad izjutu viņa gaitu tāpat kā nesen dzīslu un nervu sasprindzinājumu. Bet tad tiku it kā pagrūsta, man bija viņam jāseko, un, pati to nemaz negribot, es paspēru soli. Tas notika pilnīgi neviļus, es pati neapzinājos, ko daru, kad, neviena neievērodama un nejuzdama pati sevi, skrēju pa koridoru uz izeju.

Viņš stāvēja pie ģērbtuves, kalpotājs pasniedza viņam mēteli, bet viņš vairs nespēja to uzvilkt, un tāpēc kalpotājs viņam kā slimniekam palīdzēja iebāzt rokas piedurknēs. Es redzēju, ka viņš mehāniski iebāza roku vestes kabatā, lai iedotu tam dzeramnaudu, bet pirksti atkal nekā neatrada. Viņš, likās, piepeši atkal visu atcerējās, apjucis norūca kaut ko kalpotājam un kā iepriekš spēji devās uz priekšu, lai kā piedzēries nostreipuļotu pa kazino kāpnem; kalpolajs vēl mirkli noskatījās viņam pakaļ, sakumā nicīgu un tad saprotošu smaidu.

Es nokaunējos, ka esmu bijusi šī satriecošā skata lieciniece. Neviļus novērsos, jo man bija neērti, ka esmu kā uz skatuves noskatījusies svešā izmisumā; bet tad neizprotamās bailes piepeši atkal dzina mani uz priekšu. Atri liku sev pasniegt virsdrēbes un, nekā noteikta nedomādama, gluži mehāniski, gluži instinktīvi steidzos tumsā pakaļ šim svešajam cilvēkam.»

C. kundze uz bridi pārtrauca stāstījumu. Viņa nekustēdamās bija sēdējusi man pretim un gandrīz nepārtraukti runājusi viņai īpatnējā mierā un lietišķībā, kā var runāt tikai iepriekš sagatavojies un visus notikumus rūpīgi pārdomājis cilvēks. Te viņa pirmo reizi aprāvās, vilcinājās un tad piepeši griezās tieši pie manis.

«Es kā jums, tā arī pati sev apsolījos,» viņa mazliet nemierīgi iesāka, «visu izstāstīt pilnīgi atklāti. Tomēr nu man jāprasa, lai jūs ari ticētu šai atklātībai un nepierakstītu manai rīcībai slepenus motīvus, par kuriem es tagad varbūt nekaunētos, bet kuru šinī gadījumā nemaz nebija. Man tātad jāuzsver, ka, izsteigdamās uz ielas pakaļ šim satriektajam spēlmanim, es nebūt nebiju jauneklī iemīlējusies. Es nemaz nedomāju par viņu kā par vīrieti. Patiesībā toreiz, skaitīdama sev vairāk nekā četrdesmit gadu, nepiegriezu vairs vērības vīriešu skatiem. Tas jau piederēja neatgriežamai pagātnei. Es jums to saku un man tas jāsaka, jo citādi jūs nesapratīsiet, cik šausmīgs bija viss turpmākais. Protams, no otras puses, man būtu grūti apzīmēt to sajūtu, kas toreiz mani tik stipri pievilka šim nelaimīgajam: tā bija ziņkāre, bet vispirms briesmīgas bailes vai, labāk sakot, bailes no kaut kā briesmīga, ko jau no pirmā mirkļa jutu kā mākoni neredzami ietveram šo jaunekli. Bet šādas sajūtas jau tādēļ vien nevar analizēt un dalīt, ka tās pārāk spēcīgi, pārāk ātri un pārāk spontāni seko viena otrai. Acīmredzot mana rīcība bija tikai instinktīva kustība, ar kādu uz ielas parauj atpakaļ bērnu, kas grib paskriet zem auto. Vai tad var izskaidrot, kāpēc cilvēki, kas paši neprot peldēt, lec no tilta pakaļ slīcējam? Noslēpumaina griba viņus vienkārši rauj lejā, pirms tie paguvuši apdomāties, cik neprātīga ir viņu izrādītā drosme; gluži tāpat, nedomādama un neapzinādamās, ko daru, es devos pakaļ nelaimīgajam no spēļu zāles uz izeju un no izejas uz terasi.

Esmu pārliecināta, ka ne jūs, ne cits kāds redzīgs cilvēks neatturētos no šīs biklas ziņkāres, jo nevarēja iedomāties baigāka skata, ka redzot šo jaunekli, kas, lēni kā sirmgalvis un grīļojoties kā piedzēries, ļenganiem un it kā salauztiem locekļiem nostreipuļoja pa kāpnēm uz terasi. Tur viņš nokrita uz sola smagi kā maiss. Es atkal trīsot sajutu, ka ar šo cilvēku ir beigas. Tā krīt tikai beigts vai arī tāds, kam paralizēti visi muskuļi. Galva atkrita šķērsām pār atzveltni, rokas nokārās gurdi un nedzīvi; laternu nespodrajā krēslā katrs garāmgājējs noturētu viņu par pašnāvnieku. Un tad — es nevaru izskaidrot, kā piepeši man parādījās šī vīzija, bet es jau redzēju tik reāli un briesmīgi patiesi, ka viņš ir nošāvies. Es biju noteikti pārliecināta, ka viņam kabatā ir revolveris un ka rit viņu sastingušu, nedzīvu un asinīm pārpliidušu atradīs uz šī vai cita sola, jo viņš nokrita kā akmens, kas krīt dziļumā un nevar apstāties, pirms nav sasniedzis pamatu. Nekad nebiju redzējusi, ka viena kustība izpaustu tādu izmisumu un nogurumu.

Tagad iedomājieties šo situāciju: es stāvēju divdesmit vai trīsdesmit soļu no sola ar sastingušo, sabrukušo cilvēku, nezinādama, ko iesākt, no vienas puses, gribēju palīdzēt, no otras — iedzimtā un ieaudzinātā kautrība atturēja mani uzrunāt uz ielas svešu cilvēku. Gāzes laternas nespodri liesmoja zem mākoņainajām debesim, reti aizsteidzās kāds garāmgājējs, jo bija tuvu pusnaktij, un es parkā biju gandrīz viena ar šo nelaimīgo. Jau vairākas reizes saņēmos, lai viņam pieietu, bet vienmēr mani atturēja kauns vai arī kāds dziļāks instinkts, kas biedināja, ka krītošais mēdz noraut līdzi glābēju, — un, tā šauboties, es pati skaidri jutu, cik nejēdzīgs un smieklīgs mans stāvoklis. Es tomēr nevarēju ne runāt, ne aiziet, ne darīt kaut ko, ne arī viņu pamest. Ceru, ka ticēsiet, ja jums teikšu, ka varbūt stundu, bezgalīgu stundu, kamēr tūkstošiem neredzamu viļņu šļakstu skaldīja laiku, es staigāju šurp un turp pa terasi, — tik ļoti mani satrieca un saistīja šī cilvēka pilnīgās bojāejas aina.

Man tomēr nebija drosmes kaut ko teikt vai darīt, un es tā gaidot būtu nostāvējusi vēl otru pusi nakts vai varbūt, beidzot padodamās aukstajam prātam, gājusi uz māju, jā, man pat liekas, ka jau biju apņēmusies atstāt šo nožēlojamo viņa liktenim, — bet tad kaut kas varenāks izšķīra manā vietā. Sāka 1it lietus. Jau visu vakaru vējš pār jūru bija drūzmējis smagus, tvanīgus pavasara mākoņus, sirds un krūtis juta, ka debesis nolaidušās gluži zemu, — pēkšņi nokrita pirmā lāse, un jau smagām, slapjām, vēja trauktām vītēm sāka šalkt varens lietus. Negribot iebēgu kioska nojumē, un, lai gan izpletu lietussargu, tomēr ūdens piles lēkājot apšļakstīja manas drēbes. Es jutu, ka man seju un rokas apņem pret zemi sašķīstošo lāšu aukstie putekļi.

Bet — tas bija tik briesmīgs skats, ka vēl tagad, pēc divdesmit gadiem, man ir rūgti to atcerēties, — nelaimīgais šinī lietusgāzē sastindzis palika sēžot uz sola un nekustējās. Pa visām notekām plūda un urdza ūdens. No pilsētas puses atskanēja ratu riboņa, pa labi un pa kreisi steidzās cilvēki saceltām apkaklēm. Visa dzīvība bikli sarāvās, bēga, slēpās un meklēja pajumti, visi cilvēki un dzīvnieki baidījās brūkošā elementa, — tikai melnais kamols tur uz sola nemaz nepakustējās. Es jums jau teicu, ka šim cilvēkam bija brīnišķīgas spējas katru savu sajūtu plastiski izteikt žestos un kustībās, bet nekas pasaulē nevarētu tik satricinoši attēlot izmisumu, pilnīgu atteikšanos pašam no sevis un pamiruma stāvokli kā šis stingums, šī ārkārtīgā vienaldzība pret sevi un tas, ka viņš nekustēdamies un nejutīgs sēdēja lietū un bija par gurdu, lai pieceltos un paspertu pāris soļus līdz pajumtei. Neviens tēlnieks un neviens dzejnieks, ne Mikelandželo un ne Dante, nekad man nav tā likuši izjust vislielāko izmisumu un vislielāko zemes postu kā šis dzīvais cilvēks, kas ļāva sevi pārplūdināt lietum un bija par slinku un gurdu, lai aizsargātu sevi kaut ar vienu vienīgu kustību.

Es neizturēju, es nevarēju citādi. Es izskrēju lietū, kas pēra mani slapjām pātagām, un sapurināju pilošo kamolu uz sola. «Nāciet!» Es satvēru viņa roku. Likās, ka no viņa ar pūlēm gribēja izaugt kāda kustība, bet viņš nekā nesaprata. «Nāciet!» Es tagad jau gandrīz dusmīgi vēlreiz parāvu slapjo piedurkni. Viņš negribot lēnām un grīļodamies piecēlās. «Ko jūs gribat?» viņš jautāja, un man nebija ko atbildēt, jo es pati nezināju, kur viņu vest, — es tikai gribēju viņu paglābt no saltās lietusgāzes un bezjēdzīgā, nāvējošā izmisuma pilnā sastinguma. Es neatlaidu roku, bet aizvilku šo visu gribu zaudējušo cilvēku līdz kioskam, kur šaurā nojume to, mazākais, nedaudz aizsargāja pret vēja trauktajām spēcīgajām lietus šaltīm. Es vairāk neko nezināju un negribēju darīt. Es tikai gribēju atvilkt šo cilvēku sausumā un zem jumta. Sākumā es vairāk neko nedomāju.

Tā mēs abi stāvējām līdzās šaurajā pajumtē pie aizslēgtā kioska sienas, un nerimstošais lietus arvien pēkšņi apšļāca mūsu drēbes un sejas. Stāvoklis kļuva neizturams. Es taču vairs nevarēju ilgāk stāvēt līdzās šim izmirkušajam svešajam cilvēkam. Un, no otras puses, atvilkusi viņu šurp, es to vairs nevarēju tā vienkārši pamest. Bija kaut kam jānotiek. Pamazām piespiedu sevi skaidri domāt. Vislabākais bija tagad aizvest viņu ratos uz mājām un tad arī pašai doties mājās. Gan viņš rīt zinās, kā pats sev palīdzēt. Un es jautāju sev līdzās nekustīgi stāvošajam cilvēkam, kas truli raudzījās vētrainajā naktī:

«Kur jūs dzīvojat?»

«Man nav dzīvokļa … Tikai vakarā ierados no Nicas … Pie manis nevar nākt.»

Pēdējo teikumu es uzreiz nesapratu. Tikai vēlāk man kļuva skaidrs, ka šis cilvēks turēja mani par… ielasmeitu, par vienu no tām sievietēm, kas naktīs bariem klīst ap kazino, cerēdamas izvilt mazliet naudas laimīgajiem vinnētājiem vai piedzērušajiem. Ko lai viņš, galu galā, citu domātu? Tikai tagad, kad jums to atstāstu, es pilnīgi izjūtu savu nedabīgo, pat fantastisko stāvokli. Ko lai viņš citu par mani domātu, jo tas, kā aizvilku viņu sev līdzi no sola, tiešām neliecināja, ka esmu dāma. Bet tūliņ man tas neienāca prātā. Tikai vēlāk, kad bija jau par vēlu, es aptvēru šo drausmīgo pārpratumu, jo citādi nekad nebūtu sacījusi vēl turpmāko, kas varēja tikai apstiprināt viņa maldus.

«Tad jānoņem istaba viesnīcā. Jūs nedrīkstat šeit palikt. Jums kaut kur jāapmetas,» es teicu.

Bet tūliņ redzēju, ka viņš mani nepatīkami pārpratis, jo, nemaz nepagriezdamies pret mani, viņš ar zināmu ironiju atvairījās:

«Nē, man nevajag istabas, man nekā nevajag. Liec mani mierā, tikpat no manis nekā nedabūsi! Neesi atradusi īsto, man nav naudas.»

Tas atkal tika pateikts tik briesmīgi, ar tādu satriecošu vienaldzību, un es biju tik aizkustināta, redzot šo caurcaurēm izmirkušo, garīgi iztukšoto cilvēku stāvam gurdi atslējušos pret sienu, ka man nemaz nebija laika sīki, muļķīgi apvainoties. Es tikai jutu, ko jau kopš pirmā mirkļa, kad redzēju viņu izstreipuļojam no zāles, un visu šo neiespējamo stundu nemitīgi biju jutusi, — ka šeit ir nāvei tuvu jauns, dzīvs, elpojošs cilvēks un ka man viņš jāglābj. Es piegāju tuvāk.

«Nāciet un nerūpējieties par naudu! Šeit jūs nedrīkstat palikt, gan jūs kaut kur nogādāšu. Nerūpējieties par to, bet tagad iesim!»

Viņš pagrieza galvu, un, kamēr apkārt vienmuļi lija lietus un notekas plīkšķot izgāza mums pie kājām ūdeni, es jutu, ka viņš pirmo reizi mēģina tumsā saskatīt manu seju. Likās, ka arī ķermenis lēnām mostas no letarģijas.

«Nu, kā gribi,» viņš padodamies teica. «Man viss vienalga … Kāpēc arī ne? Iesim!»

Es izpletu lietussargu, viņš pienāca un paņēma mani zem rokas. Man nepatika šī pēkšņā intimitāte, tā mani pat uztrauca, un es līdz sirds dziļumiem izbijos. Bet man nebija drosmes viņam ko aizliegt. Ja es viņu atgrūstu, viņš iekristu bezdibenī un viss, ko līdz šim jau biju darījusi, būtu veltīgs. Mēs pagājām atpakaļ tos nedaudzos soļus līdz kazino. Tikai tagad man ienāca prātā, ka nezinu, ko ar viņu iesākt. Es ātri apdomājos, ka vislabākais tagad būtu aizvest viņu uz kādu viesnīcu un iespiest tur viņam rokā naudu, lai viņš varētu pārnakšņot un rīt braukt mājās. Par tālāko vairs nedomāju. Gar kazino brauca vairāki rati, es pasaucu vienus, un mēs iekāpām. Kad vedējs jautāja, kurp braukt, es sākumā nezināju, ko atbildēt. Es piepeši apķēros, ka šo pilnīgi izmirkušo un pilošo cilvēku neuzņems nevienā labā viesnīcā, un kā tiešām nepiedzīvojusi sieviete, neiedomādamās, cik tas divdomīgi, uzsaucu vedējam:

«Uz kādu vienkāršu viesnīcu!»

Vienaldzīgais, izlijušais vedējs uzšāva zirgiem. Svešinieks man līdzās klusēja, riteņi klabēja, un lietus spēcīgi sitās pret karietes logu. Man šinī tumšajā, zārkam līdzīgajā kastē likās, ka braucu kopā ar līķi. Es mēģināju izdomāt un atrast kādu vārdu, lai salauztu šo savādo un baigo klusumu, bet man nekas neienāca prātā. Pēc dažām minūtēm rati apstājās, es izkāpu pirmā un samaksāju vedējam, kamēr mans pavadonis it kā samiegojies atstāja ratus. Mēs tagad stāvējām pie svešas mazas viesnīcas durvīm. Stikla jumtiņš virs tām drusku aizsargāja pret lietu, kas’monotoni šalca ap mums necaurredzamajā naktī.

Svešinieks, padodamies savam svaram, bija neviļus atspiedies pret sienu. No viņa slapjās cepures un saburzītajām drēbēm pilēja un tecēja ūdens. Viņš stāvēja kā slīkonis, kas tikko izvilkts no ūdens un vēl nav nācis pie samaņas. Tanī vietā, kur viņš atbalstījās, tecēja vesela urdziņa. Bet viņš nemaz necentās nopurināties un nokratīt cepuri, no kuras visu laiku pār pieri un seju ritēja ūdens lāses. Viņš stāvēja, nekā nejuzdams, un es jums nevaru izteikt, kā tas mani uztrauca.

Tagad bija kaut kas jādara. Es tvēru kabatā.

«Te jums būs simts franku,» es teicu. «Noīrējiet sev istabu, bet rīt brauciet atpakaļ uz Nicu.»

Viņš pārsteigts paskatījās manī.

«Es novēroju jūs spēļu zālē,» turpināju, redzēdama, ka viņš vilcinās. «Es zinu, ka visu pazaudējāt, un baidos, ka gribat izdarīt kādu muļķību. Tas nav nekāds kauns, ja ļaujat sev palīdzēt… Ņemiet!»

Bet viņš ar negaidītu enerģiju atstūma manu roku.

«Tu esi laba sieviete,» viņš teica, «bet neizšķied savu naudu. Man vairs nevar palīdzēt. Ir pilnīgi vienalga, vai šo nakti guļu vai ne. Rīt tikpat visam būs beigas. Man nevar palīdzēt.»

«Ne, jums jāņem,» es uzstājos, «rīt jūs domāsiet citādi. Ejiet tagad te iekšā un izgulieties. Dienā viss izliekas pavisam citādi.»

Bet viņš gandriz strauji atgrūda manu roku, kad atkal sniedzu naudu.

«Lai paliek,» viņš drūmi atkārtoja, «tam nav nekādas nozīmes. Labāk lo izdaru šeit laukā, nekā asinīm piegānu cilvēkiem istabu. Ar simts frankiem man nevar līdzēt un ar tūkstoti arī ne. Es taču ar pāris pēdējiem frankiem rit atkal ietu uz spēļu zāli un nemestu mieru, kamēr viss nebūtu projām. Kāpēc sākt vēlreiz? Man pietiek.»

Jūs nevarat saprast, kā mani satrauca šī trulā balss. Bet iedomājieties — jums līdzās stāv jauns, gaišs, dzīvs, elpojošs cilvēks, un jūs zināt, ja nepieliksiet visus spēkus, šis domājošais, runājošais un elpojošais jauneklis varbūt pēc pāris stundām būs jau beigts. Mani pārņēma it kā dusmas, un es gribēju salauzt šo bezjēdzīgo pretestību. Es satvēru viņa roku.

«Beidziet muļķoties! Jūs tagad iesiet iekšā un noīrēsiet istabu, bet rit no rīta es atnākšu un aizvedīšu jūs uz piestātni. Jums jātiek projām no šejienes, jums jau rīt jābrauc uz mājām, un es neapmierināšos, pirms neredzēšu jūs ar biļeti sēžam vilcienā. Jaunībā tā nevar aiziet no dzīves tikai tāpēc, ka pazaudēts pāris simtu vai tūkstoš franku. Tas ir gļēvums, tā ir tikai muļķīga dusmu un izmisuma lēkme. Rit pats atzīsiet, ka man taisnība.»

«Rīt!» viņš ironiski un drūmi atkārtoja. «Rīt! Ja tu zinātu, kur jau rīt būšu! Ja es pats to zinātu! Es tiešām esmu mazliet ziņkārīgs. Nē, ej mājās, bērns, nepūlies un neizšķied savu naudu.»

Bet es vairs neatlaidos. Mani pārņēma it kā mānija, kā neprāts. Ar varu satvēru viņa roku un iespiedu tanī naudas zīmes.

«Jūs ņemsiet naudu un tūliņ iesiet iekšā!»

Un es noteikti piespiedu zvanu.

«Tā, tagad piezvanīju, tūliņ iznāks durvju sargs, jūs iesiet iekšā un liksieties gulēt. Rīt ap deviņiem es jūs šeit gaidīšu un tūliņ aizvedīšu uz piestātni. Nerūpējieties, es gādāšu par visu, lai jūs nokļūtu mājās. Bet tagad liecieties gulēt, izgulieties un nedomājiet vairs par to!»

Sai mirklī durvīs no iekšpuses noskrapstēja atslēga un durvju sargs tās atvēra.

«Nāc!» viņš piepeši stingrā, asā un sarūgtinātā balsī teica, un es jutu, ka viņa pirksti dzelžaini sažņaudz manu roku. Es izbijos… Es tā izbijos, ka sastingu un nekā vairs nesapratu … Es gribēju pretoties, izrauties … Bet mana griba bija kā paralizēta… Un man… Jūs sapratīsiet… Man bija kauns, nepacietīgi gaidošajam durvju sargam redzot, cīnīties ar svešu cilvēku. Un tad… Tad uzreiz atrados viesnīcā. Es gribēju runāt un kaut ko teikt, bet rīkle sažņaudzās… Viņš pavēloši un cieši turēja manu roku … Es neapzinīgi jutu, ka mani uzvelk pa kāpnēm … Noskrapstēja atslēga.

Piepeši es atrados viena ar šo svešo cilvēku svešā istabā, un es vēl tagad nezinu, kā sauca to viesnīcu.»

C. kundze atkal apklusa un negaidot piecēlās. Likās, ka viņai grūti parunāt. Viņa piegāja pie loga un klusēdama raudzījās brīdi laukā vai arī piespieda pieri aukstajai rūtij: man nebija drosmes skatīties, jo man bija sāpīgi vērot vecās dāmas uztraukumu. Es sēdēju gluži klusu, nekā nejautādams, un gaidīju, līdz viņa mierīgi atgriezās savā vietā un apsēdās man pretim.

«Tā, grūtākais tagad ir pateikts. Un es ceru, ka jūs man ticēsiet, ja vēlreiz apgalvošu un zvērēšu pie visa, kas man svēts, pie sava goda un saviem bērniem, ka līdz tam brīdim es nemaz nedomāju par . .. par sakaru ar šo svešo cilvēku, ka tiešām negribot un pilnīgi neapzinoties es pēkšņi biju iekritusi šinī situācijā kā lamatās. Es apsolījos būt patiesa kā pret jums, tā pati pret sevi, tāpēc vēlreiz atkārtoju, ka šai traģiskajā dēkā mani ierāva tikai satrauktā griba palīdzēt un nevis kāda cita, savtīga sajūta.

Neprasiet, lai atstāstu, kas notika tai naktī un tai istabā.

Es pati neesmu aizmirsusi un neaizmirsīšu nevienu šīs nakts mirkli. Tanī naktī cīnījos ar kādu cilvēku par viņa dzīvību, — tā bija cīņa uz dzīvību un nāvi, jo jutu, ka šis svešinieks ar visu jaunības dedzību un kaisli vēl turas pie dzīves. Viņš man pieķērās kā tāds, kas jau jūt zem kājām bezdibeni, bet es sakopoju visus savus spēkus, lai glābtu viņu ar visu, kas man bija. Tādus brīžus cilvēks varbūt piedzīvo tikai reizi mūžā un no miljoniem cilvēku tikai viens. Arī es, ja nebūtu šī briesmīgā gadījuma, nekad nenojaustu, cik kvēli, ar kādu izmisumu un nevaldāmu kāri satriekts un pazudis cilvēks var piezīsties vēl sarkanajai dzīvības lāsei. Divdesmit gadus izolēta visām būtības dēmoniskajām varām, es nekad nesaprastu, kā daba reizēm pāris īsos mirkļos var tā sakoncentrēt aukstumu un karstumu, dzīvību un nāvi, aizrautību un izmisumu. Sī nakts bija tik pilna cīņu, vārdu, kaisles, dusmu, naida, asaru, lūgumu un skurbuma, ka man tā likās tūkstoš gadus gara, un mēs, divi cilvēki, kas apskāvušies vēlāmies tās bezdibenī — viens, nāves tvīkdams, otrs, nekā neapzinādamies, — iznācām no tās pilnīgi pārvērsti, citām domām un jūtām.

Bet es negribu par to runāt. Es nevaru un negribu to attēlot. Man tikai jāatstāsta jums tas briesmīgais brīdis, kad otrā rītā pamodos. Es atmodos no tāda svina miega un tik dziļas nakts, kādu vēl nekad nebiju pazinusi. Es ilgi nevarēju atvērt acis, un pirmais, ko ieraudzīju, bija sveši istabas griesti, pēc tam man atklājās pilnīgi sveša, nepazīstama, riebīga telpa un es nesapratu, kā esmu tanī iekļuvusi. Sākumā apmierināju sevi, ka tas tikai sapnis, gaišāks, caurspīdīgāks sapnis, kas nomainījis trulo, mulso miegu, — bet logā skaidri un asi spīdēja saule, bija rīts, un no ielas ieskanēja ratu rīboņa, tramvaju zvani un cilvēku balsis. Es sapratu, ka vairs nesapņoju, bet esmu atmodusies. Neviļus saslējos, lai atjēgtos, un tad, paskatīdamās sāņus, ieraudzīju — un nekad nespēšu attēlot jums savas šausmas — platajā gultā sev blakus guļam svešu cilvēku … pilnīgi svešu, svešu, svešu, puskailu, nepazīstamu cilvēku.

Nē, es zinu, ka nespēšu attēlot šis šausmas. Tas tā satrieca mani, ka atslīgu bez spēka. Bet tā nebija glābēja nesamaņa, aizmiršanās, gluži otrādi: man zibens ātrumā viss k|uva skaidrs un līdz ar to neizskaidrojams. Man bija tikai viena vēlēšanās — nomirt aiz riebuma un kauna, ka piepeši atrodos svešā gultā un šaubīgā viesnīcā kopā ar pilnīgi svešu cilvēku. Es vēl skaidri atceros, ka mana sirds sastinga un es aizturēju elpu, it kā ar to varētu izdzēst savu dzīvību un apziņu, to skaidro, drausmīgi skaidro apziņu, kas visu aptvēra un tomēr nekā nesaprata.

Es nekad nezināšu, cik ilgi tā gulēju, ledainiem locekļiem, kā miroņi guļ zārkā. Es tikai zinu, ka biju aizvērusi acis un lūdzu Dievu, debesu varu, lai tas nav tiesa, lai tie ir murgi. Bet es vairs nevarēju pievilt savus paasinātos jutekļus, es dzirdēju, ka blakusistabā runāja cilvēki un šļakstēja ūdens, ka ārā, gaitenī, šļūca soļi, un katrs troksnis neatlaidīgi pārliecināja mani, ka esmu nomodā.

Nevaru pateikt, cik ilgi vilkās šis briesmīgais stāvoklis, šādiem mirkļiem cits mērogs kā parastajai dzīvei. Piepeši mani pārņēma bailes, trakas un briesmīgas bailes, ka šis svešais cilvēks var piepeši pamosties un mani uzrunāt. Tūliņ zināju, ka man ir tikai viena izeja: jāapģērbjas un jābēg, pirms viņš nav pamodies, lai viņš mani vairs neredzētu, lai man vairs nebūtu ar viņu jārunā. Jāglābjas, jāatgriežas iepriekšējā dzīvē, vispirms viesnīcā un tad ar nākamo vilcienu jādodas prom no šīs nolādētās vietas un no šīs zemes, lai nekad vairs viņu nesatiktu, neredzētu viņu ne acīs, lai nebūtu neviena liecinieka, neviens nekā nezinātu un nevarētu apvainot.

Sī doma atgrieza man spēkus: gluži uzmanīgi, sprīdi pa sprīdim, zagšus atstāju gultu un sameklēju savas drēbes. Gluži uzmanīgi apģērbos, ik brīdi baidīdamās, ka tikai viņš nepamostos. Beidzot biju gatava, man bija izdevies. Vienīgi mana cepure vēl gulēja otrā pusē zemē pie gultas, un tai brīdī, kad uz pirkstgaliem gāju to pacelt, es nevarēju citādi, man bija vēlreiz jāieskatās sejā šim svešajam cilvēkam, kas bija nokritis manā dzīvē kā akmens uz galvas. Es gribēju pamest tikai paviršu skatu. Tas ’bija savādi, ka šis gulošais svešais jauneklis man tiešām bija svešs, es pirmajā mirklī vairs nepazinu va-. karējo seju. Kaislīgi satrauktie, sarauktie un sasprindzinātie vaibsti bija izlīdzinājušies, tā bija pavisam cita, gluži bērnišķīga un gluži puiciska seja, kas taisni staroja skaidrībā un līksmē. Vakar sakniebtās un zobos iekostās lūpas bija viegli pavērtas un gandrīz jau izliektas smaida; gaišie mati maigi apvija gludo pieri, un elpa liegi viļņoja no krūtīm pa visu ķermeni.

Jūs varbūt atcerēsieties, es stāstīju, ka nekad nevienā cilvēkā nebiju redzējusi tik stipri, tik noziedzīgi stipri izpaužamies kaisli un alkas kā šinī svešiniekā pie spēles galda. Bet tagad teikšu, ka pat bērniem, kurus taču šūpulī reizēm ietver eņģelisks līksmes spožums, nekad neesmu redzējusi tādu skaidra gaišuma izteiksmi un tik patiesi saldu miegu. Sī seja arī tagad tikpat plastiski atveidoja visas sajūtas, bet tagad tikai laimīgu atraisīšanos no katras smagmes, prieku, ka ir atsvabināta un glābta. Redzot šo negaidīto skatu, visas bailes un šausmas nokrita man kā smaga, melna sega, — es vairs nekaunējos, nē, es biju gandrīz jautra. Briesmīgais un neaptveramais bija man piepeši ieguvis jēgu, es priecājos, es lepojos ar domu, ka ziedodamās esmu izglābusi šo skaisto, maigo jaunekli, kas tagad te gulēja kluss un gaišs kā zieds, bet ko šodien varēja arī atrast sadauzītu, asiņainu, sašķaidītu seju, nedzīvu un stīvi ieplestām acīm pie kādas klints. Tagad viņš bija glābts. Un es tagad — nevaru to saukt citādi — kā māte noskatījos uz dusošo,, kuram vēl reizi — sāpīgāk nekā pašas bērniem — biju devusi dzīvību. Un šinī netīrajā istabā, šinī pretīgajā viesnīcā mani pārņēma — varbūt tas skan smieklīgi — tāda sajūta un tāda svētlaime kā baznīcā. No visbriesmīgākā dzīves brīža brālīgi izauga otrs — visbrīnišķīgākais un visvarenākais.

Vai mana kustība radīja troksni? Vai neviļus kaut ko izteicu? Es nezinu. Bet guļošais piepeši atvēra acis. Es izbijos un atkāpos. Viņš pārsteigts raudzījās ap sevi un, likās, tāpat kā nesen es, atraisījās tagad no bezgalīga mulsuma. Viņa skats izbrīnā klejoja pa svešo, nepazīstamo istabu un beidzot apstājās pie manis. Bet, pirms viņš paguva ko teikt vai atjēgties, es jau biju saņēmusies. Es nedrīkstēju vairs viņam ļaut neviena vārda, neviena jautājuma, nekāda tuvuma, nedrīkstēja vairs tikt atjaunots, un atgādināts tas, kas notika vakar un šinī naktī.

«Man tagad jāiet,» es viņam ātri teicu, «palieciet un apģērbieties! Divpadsmitos satiksiet mani pie kazino ieejas, tad parūpēšos par tālāko.»

Pirms viņš paguva kaut ko atbildēt, es jau izbēgu laukā.

lai tikai vairs neredzētu šo istabu, un neatskatīdamās izskrēju ari no mājas. Es nemaz nezināju, kā to sauca, tāpat kā to cilvēku, ar kuru biju pavadījusi kopā nakti.»

C. kundze uz mirkli pārtrauca stāstījumu. Viņas balss vairs nebija sasprindzināta un izmocīta. Kā ar pūlēm kalnā uzvilkti rati viegli un ātri ripo lejup, tā viņa tagad pilnīgi brīvi turpināja atzīšanos.

«Tātad es pa gaišajām ielām devos uz savu viesnīcu. Negaiss bija izkliedējis apmākušās debesis, un bija zudusi arī mani mokošā sajūta. Neaizmirstiet, ko jau iepriekš teicu: pēc vīra nāves es pilnīgi atteicos no dzīves. Es vairs nebiju vajadzīga ne sev, ne bērniem, un, ja nav noteikta mērķa, visa dzīve ir nieki. Tagad man pirmo reizi negaidot bija piešķirts uzdevums. Es biju izglābusi cilvēku un, sasprindzinot visus spēkus, atrāvusi to iznīcībai. Vēl atlika tikai nedaudz, ko veikt, un šis uzdevums bija jāizpilda līdz galam. Es skrēju uz savu viesnīcu. Neievēroju durvju sarga skatu, kurā bija lasāms izbrīns par to, ka pārnāku tikai ap deviņiem, mani vairs nenomāca ne kauns, ne dusmas, manī pēkšņi bija pamodusies dzīvotgriba un silti pa dzīslām izplūda tā jaunā, negaidītā sajūta, ka mana dzīve ir nepieciešama. Es savā istabā ātri pārģērbos un neapzināti (to ievēroju tikai vēlāk) apmainīju sēru tērpu pret gaišāku. Tad gāju uz banku, lai izņemtu naudu, steidzos uz piestātni, lai uzzinātu, kad atiet vilciens, un mani pašu pārsteidza tā noteiktība, ar kuru nokārtoju vēl pāris citu lietu. Tagad cits nekas vairs neatlika kā aizvest no šejienes un izglābt cilvēku, kuru liktenis bija nodevis manās rokās.

Bija, zināms, jāsaņemas, lai satiktos vēl ar viņu aci pret aci. Vakar viss notika tumsā un virpulī, mēs bijām kā divi ūdenskrituma pēkšņi kopā satriekti akmeņi; mēs tikko atcerējāmies viens otra izskatu, un es nemaz nebiju droša, ka šis svešinieks mani vēl pazīs. Vakar bija nejaušība, skurbums, divu apjukušu cilvēku neprāts, bet tagad, kad kā dzīvs cilvēks tuvošos viņam nežēlīgi skaidrajā dienas gaismā, viņš labāk iepazīsies ar mani un manu seju.

Bet viss iznāca vieglāk, nekā domāju. Tikko norunātajā laikā tuvojos kazino, kāds jauneklis uzlēca no sola un steidzās man pretim. Viņa pārsteigums bija tik bērnišķīgs un priecīgs, un tas bija tikpat spējš kā visas viņa

izteiksmīgās kustības. Viņš man tuvojās pateicībā un godbijībā mirdzošām acīm, kas tūliņ padevīgi nolaida skatu, tikko juta, ka manējās samulst viņa tuvumā. Cilvēkos tik reti jūt pateicību, un taisni vispateicīgākie neprot to izteikt, tie apmulsuši klusē, kaunas un cenšas slēpt savu sajūtu. Bet šis cilvēks, kuram Dievs kā noslēpumains tēlnieks jutekliski, skaisti un plastiski atmodināja katru kustību, prata izrādīt arī pateicību, kas izstaroja it kā no pašas viņa būtības. Viņš noliecās pār manu roku un padevīgi palika tā mirkli, lūpām godbijīgi aizskardams tikai pirkstus, tad viņš atkal atkāpās, apjautājās, kā jūtos, aizkustinoši uzlūkoja mani, un katrā viņa vārdā bija tāda cieņa, ka dažās minūtēs izzuda visas manas bažas.

Pilnīgi pārvērstā apkārtne it kā atspoguļoja šīs apskaidrotās sajūtas. Vakar tik dusmīgi uztrauktā jūra tagad nekustēdamās gulēja klusa un gaiša, tā ka līdz mums atmirdzēja katrs baltais krastmalas olis. Pār kazino, šīs elles dūksts, mauru stila fasādi pacēlās tīras un zīda maigas debesis, un tas kiosks, kura nojumē mūs vakar iedzina lietusgāzes, bija pilns puķu: tur košās kaudzēs gulēja kupli baltu, sarkanu, zaļu un raibu ziedu pušķi, un tos pārdeva jauna meitene spilgti sarkanā blūzē.

Es ielūdzu viņu uz pusdienām kādā mazā restorānā, un svešais jauneklis izstāstīja man tur savu traģisko dēku. Tā pilnīgi apstiprināja manas nojautas, kad uz zaļā galda biju ieraudzījusi viņa trīcošās, nervozās rokas. Viņš bija cēlies no Austrijas poļu aristokrātijas, gatavojās diplomāta karjerai, studēja Vīnē un pirms mēneša bija ar ļoti labām sekmēm nolicis savu pirmo eksāmenu. Lai kā nākas atzīmētu šo dienu, viņa tēvocis, augstāks ģenerāl- <

štāba virsnieks, pie kura viņš dzīvoja, aizveda viņu fiakrā uz Prāteru, un viņi kopā aizgāja uz hipodromu. Viņa tēvocim laimējās, tas vinnēja trīs reizes pēc kārtas un ieguva biezu žūksni banknošu. Viņi pavakariņoja lepnā restorānā. Otrā dienā nākošais diplomāts saņēma no tēva kā atzinību par sekmīgi izturēto eksāmenu tik lielu naudas summu, cik parasti izdeva mēnesī. Pirms divām dienām viņam šī summa vēl liktos liela, bet tagad, pēc vieglā vinnesta, viņam tā bija vienaldzīga un šķita maza. Viņš pēc pusdienām tūliņ aizbrauca uz hipodromu, kaisli aizrāvās spēlē, un, vai nu tā bija laime, vai drīzāk nelaime, atstājot Prāteru, viņš bija trīskāršojis savu kapitālu.

Tagad viņš sāka spēlēt hipodromā, kafejnīcās, klubos, nosita laiku, atrāvās no studijām, sabeidza nervus un izšķieda naudu. Viņš vairs nespēja par citu domāt, nevarēja mierīgi gulēt un mazākais savaldīt sevi. Reiz naktī, pārnācis no kluba, kur visu bija zaudējis, viņš izģērbjoties atrada kabatā aizmirstu saburzītu banknoti. Viņš nespēja atturēties, vēlreiz apģērbās, izgāja uz ielas un klīda apkārt, līdz kādā kafejnīcā atrada paris domino spēlētāju, ar kuriem nosēdēja vēl līdz rītam. Reiz viņam izlīdzēja viņa precētā masa, samaksādama augļotājam, kas labprāt kreditēja lielas aristokrātu ģimenes atvasi, viņa parādus. Kādu laiku viņam atkal laimējās, bet viņš neatturami slīdēja lejup, un, jo vairāk viņš zaudēja, jo vairāk viņam gribējās vinnēt, lai samaksātu parādus un izpirktu godavārdu. Viņš jau sen bija ieķīlājis savu pulksteni, savas drēbes, un beidzot notika briesmīgais: viņš izzaga savai vecajai krustmātei no skapja divas lielas saktas, kuras tā reti nēsāja. Vienu viņš ieķīlāja par lielu summu, ko spēle vakarā četrkāršoja. Viņš tomēr neizpirka saktu, bet riskēja ar visu naudu un pazaudēja. Zādzība pirms viņa aizceļošanas vēl nebija atklāta, viņš ieķīlāja arī otru saktu un, padodamies pēkšņai iedomai, atbrauca uz Montekarlo, lai ruletē iegūtu kāroto bagātību. Viņš jau šeit bija pārdevis savu somu, drēbes, lietussargu, viņam vairs nebija atlicis nekas cits kā tikai revolveris ar četrām patronām un dārgakmeņiem izgreznots krustiņš, viņa krustmātes, kņazes X, dāvana, no kura viņš negribēja šķirties. Pēcpusdienā viņš par piecdesmit frankiem bija ieķīlājis arī šo krustiņu, lai tikai vēl pēdējo reizi uz dzīvību un nāvi izjustu spēles uztraucošo prieku.

Viņš atstāstīja visu ar sev īpatnējo dedzību un grāciju. Es aizkustināta, satriekta un uztraukta klausījos, un man ne prātā nenāca dusmoties par to, ka cilvēks, kas sēž pie mana galda, patiesībā ir zaglis. Ja kāds vakar man, sievietei, kas nevainojami pavadījusi savu dzīvi un kurai sabiedrībā tiek parādīta visstingrākā un konvencionālākā cieņa, būtu teicis, ka draudzīgi sēdēšu kopā ar cilvēku, kas nedaudz vecāks par manu dēlu un nozadzis pērļu saktas, — es domātu, ka tas ir jucis. Viņa stāsts ne mirkli man nelikās pretīgs, jo viņš to visu atstāstīja tik dabīgi, it kā runātu par drudzi un slimību. Un tad: ja kāds, tāpat kā es pagājušo nakti, būtu piedzīvojis kaut ko tik negaidītu, tam vārds «neiespējami» būtu zaudējis visu nozīmi. Es tagad šinīs desmit stundās biju daudz

vairāk izpratusi dzīvi kā visos četrdesmit pilsoniski pavadītajos gados.

Viņam runājot, mani tomēr biedēja kaut kas cits, — tas bija drudžainais mirdzums viņa acīs un nervu trīsas sejā, kad viņš stāstīja par savu spēles kaisli. Viņš stāstot atkal uztraucās, un spēles momenti gan līksmi, gan mokoši atspoguļojās viņa plastiskajā sejā. Neviļus viņa rokas, šīs brīnišķīgās slaidās, nervozās rokas, gluži kā pie spēļu galda, pārvērtās par plēsīgām un uztrauktām būtnēm. Es redzēju, ka viņa pirksti piepeši sāk trīcēt, stipri savelkas un sažņaudzas, tad atkal izplešas un savelkas no jauna. Kad viņš atzinās saktu zādzībā, tie piepeši (es neviļus sarāvos) izdarīja ātru, zaglīgu tvērienu; es tieši redzēju, kā pirksti sakampa rotas un steigšus paslēpa dūrē. Neizsakāmas šausmās sapratu, ka šo cilvēku viņa kaislība saindējusi līdz pēdējai asins lāsei.

Mani uztrauca tikai šī jaunā, gaišā un patiesībā bezrūpīgā cilvēka nožēlojamā padošanās tik neprātīgai kaislībai. Es domāju, ka mans pirmais pienākums ir draudzīgi pierunāt viņu, lai tas tūliņ atstāj Montekarlo, kur ir visbīstamākie kārdinājumi, un vēl šodien atgriežas savā ģimenē, pirms nav pamanīts rotu iztrūkums un uz visiem laikiem satricināta viņa nākotne. Es apsolīju viņam naudu ceļam un rotu izpirkšanai, zināms, tikai ar to noteikumu, ka viņš vēl šodien aizceļos un dos man savu godavārdu nekad neņemt rokā kārtis un nenodoties arī citam azartam.

Nekad neaizmirsīšu, ar cik sākumā padevīgu un vēlāk apskaidrotu un dedzīgu pateicību klausījās mani šis svešais pazudušais cilvēks, kā viņš dzēra manus vārdus, kad solījos viņam palīdzēt, un piepeši viņš neaizmirstamā I

kustībā, kas reizē izteica pielūgsmi un svētu solījumu, izstiepa pār galdu abas rokas, lai satvertu manējās. Viņa gaišajās, parasti mazliet mulsajās acīs bija asaras, un viss ķermenis nervozi trīsēja priecīgā uztraukumā. Jau bieži esmu apgalvojusi, ka viņa kustības bija ļoti izteiksmīgas, bet es nespēju attēlot šo kustību, jo tā bija tik apgarota un ekstātiska, kada reti novērojama cilvēkiem.

Kam noklusēt: es neizturēju viņa skata. Pateicība aplaimo, jo to taču sastop tik reti, maigums aizkustina, un man, nosvērtajam, vēsajam cilvēkam, tas atnesa nepazītu laimes sajūtu. Līdz ar šo satriekto un samīto cilvēku pēc vakarējā lietus bija brīnumaini atmodusies ari daba. Kad iznācām no restorāna, mums pretim atmirdzēja pilnīgi

mierīga jūra, zili saplūzdama ar debesīm, un pār to otrā zilumā tikai balti lidoja kaijas. Jūs taču pazīstat Rivjēras apkārtni. Tā vienmēr ir skaista, bet banāla kā skatu karte košās krāsās, tas ir kūtrs, dusošs skaistums, kam vienaldzīgi pārlaižam skatu, lai gan tas ir gandrīz orientāls savā krāšņumā. Bet reizēm, ļoti reti, ir dienas, kad atmostas šis skaistums, tas it kā kliedz spilgtajām, mirdzošajām krāsām, uzvaroši nokaisa jums ceļu ziediem, deg un kaist juteklībā. Vētrainā nakts bija izvērtusies par tādu apgarotu dienu, ielas mirdzēja tīri noskalotas, debesis bija kā tirkīzs, un sulīgajā zaļumā kā lāpas iedegās ziedi. Kalni piepeši izlikās tuvāki saulainajā, skaidrajā gaisā: tie ziņkārīgi drūzmējās ap spodro, mirdzošo pilsētiņu. Visā bija jūtams dabas izaicinošais sauciens, kas neviļus aizrāva ari mūs.

«Paņemsim ratus,» es teicu, «un brauksim gar krastmalu.»

Viņš sajūsmināts piekrita: likās, ka šis jauneklis pirmo reizi pēc savas ierašanās vispār redz un ievēro dabu. Līdz šim viņš bija pazinis tikai smacīgo kazino ar tā sviedru smaku un uztrauktu, pretīgu cilvēku drūzmu, bez tam pelēku, skarbu un trokšņainu jūru. Bet tagad mūsu priekšā izpletās saulainās krastmalas milzīgais vēdeklis, un acs līksma klejoja tālēs. Mēs braucām lēni ratos (toreiz vēl nebija auto) pa brīnišķo ceļu garām vasarnīcām, un pie katras mājas, katras pīnijas paslēptās vasarnīcas es klusi domāju: šeit varētu dzīvot — klusi, mierīgi un tālu no pasaules.

Nezinu, vai esmu kādreiz dzīvē bijusi laimīgāka kā tanī brīdī. Man līdzās sēdēja šis jauneklis, ko vakar vēl savās skavās turēja nāve, bet tagad to pārplūdināja saules gaisma. Likās, ka viņš kļuva par vairākiem gadiem jaunāks, viņš pārvērtās par zēnu, skaistu, rotaļīgu bērnu, pārgalvīgām un reizē godbijīgām acīm. Visvairāk mani sajūsmināja viņa pieklājība. Ja rati pret kalnu apstājās un zirgiem bija par grūtu, viņš veikli izlēca, lai pastumtu no mugurpuses. Ja nosaucu vai pamanīju ceļmalā kādu puķi, viņš steidzās no noplūkt. Viņš pacēla vakarējā lietus uz ceļa izvilinātu mazu krupi un rūpīgi aiznesa atpakaļ zaļajā zālē, lai to nesabrauktu nākošie rati, pie tam viņš visu laiku stāstīja vissmieklīgākos un jaukākos niekus. Man liekas, ka šie smiekli viņu glāba, jo citādi viņš sāktu dziedāt, dejot vai izdarītu kaut ko neprātīgu, — tā viņu aplaimoja un apskurbināja šī pēkšņā pārmaiņa.

Kad mēs kalnā braucām caur mazu miestiņu, viņš piepeši godbijīgi pacēla cepuri. Es brīnījos: ko viņš šeit sveicināja, svešais starp svešiem? Viņš viegli nosarka, kad to jautāju, un gandrīz atvainodamies paskaidroja, ka esam pabraukuši garām baznīcai, un Polijā, kā visās stingri katoliskās zemēs, jau no bērnības mācot pie katras baznīcas un dievnama noņemt cepuri. Es tūliņ atcerējos krustiņu, par kuru viņš stāstīja, un man ienāca prātā kāda doma.

«Pieturiet!» uzsaucu vedējam un ātri izkāpu no ratiem.

Viņš izbrīnījies sekoja man.

«Kur mēs iesim?»

«Nāciet līdzi,» es tikai atbildēju.

Es devos ar viņu atpaka] uz baznīcu — mazu, no ķieģeļiem celtu lauku dievnamu, kura izbalsinātās sienas bija pelēkas un kailas. Durvis stāvēja va|ā, un baznīcas pustumsā ielauzās dzeltens staru kūlis. Altāri ietvēra zilas ēnas. Vīraka tvana pilnajā pustumsā kā aizplīvurotas acis dega divas sveces. Mēs iegājām. Viņš noņēma cepuri, iemērca roku svētā ūdens traukā, pārmeta krustu un nometās ceļos. Tikko viņš piecēlās, es satvēru viņa roku.

«Iesim,» es skubināju, «iesim pie altāra vai kādas jums mīļas svētbildes, un atkārtojiet tur to, ko jums teikšu priekšā.»

Viņš pārsteigts un gandrīz izbijies paskatījās manī, bet tad, ātri apķerdamies, iegāja kādā nišā, pārmeta krustu un paklausīgi nometās ceļos.

«Atkārtojiet, ko jums teikšu,» es, pati uztraukumā trīcēdama, sacīju, «atkārtojiet: es zvēru …»

«Es zvēru,» viņš atkārtoja, un es turpināju:

«… ka nekad vairs nepiedalīšos nevienā azarta spēlē un neziedošu šai kaislībai ne savu godu, ne dzīvību.»

Viņš drebot to atkārtoja: vārdi pilnīgi tukšajā telpā noskanēja skaidri un skaļi. Tad mirkli kļuva kluss, tik kluss, ka varēja dzirdēt laukā šalcam kokus, kuru lapas šūpoja vējš. Piepeši viņš noliecās kā grēku nožēlotājs un sāka runāt tādā sajūsmā, kā vēl nekad nebiju dzirdējusi. Tie bija ātri, juceklīgi vārdi poļu valodā, kuru es nesaprotu. Bet tai vajadzēja būt dedzīgai lūgšanai, pateicības un zemošanās pilnai lūgšanai, jo viņš arvien pazemīgi skāra ar pieri pulti, arvien dedzīgāk atkārtoja svešās skaņas un arvien spēcīgāk vienu un to pašu vārdu. Nekad pirms un nekad pēc tam neesmu tā dzirdējusi lūdzamies nevienā pasaules baznīcā. Viņa rokas krampjaini sažņaudza lūgšanas pults koku, visu viņa ķermeni kratīja iekšēja vētra, kas to reizēm pacēla, reizēm trieca lejup. Viņš vairs nekā neredzēja un nejuta, likās, ka viņš atrodas citā pasaulē, šķīstīšanās ugunīs. Beidzot viņš lēni piecēlās, pārmeta krustu un ar pūlēm apgriezās. Viņa ceļi trīcēja un seja bija ļoti bāla. Bet, mani ieraugot, viņa acis iemirdzējās un viņa seju apskaidroja tīrs un paliesi dievbijīgs smaids. Viņš pienāca pie manis, palocījās dziļi, pēc krievu paražas, un satvēra abas manas rokas, godbijīgi aizskardams tās lūpam.

«Jūs man sūtījis Dievs. Es viņam par to pateicos.»

Es nezināju, ko teikt, bet vēlējos, kaut piepeši sāktu dūkt ērģeles, jo jutu, ka man bija izdevies: es uz visiem laikiem biju izglābusi šo cilvēku.

Mēs iznācām no baznīcas mirdzošajā, gaišajā dienā, kas bija tāda kā maijā. Pasaule nekad man nebija izlikusies skaistāka. Vēl divas stundas ratos lēni braucām pa brīnišķo ceļu, kas katrā līkuma atklāja pār pakalniem jaunu ainu. Mēs vairs nerunājām. Pēc tāda jūtu kāpinājuma visi vārdi likās niecīgi. Tomēr ikreiz, kad mūsu skati neviļus satikās, es kautri novērsos, tik ļoti mani aizkustināja pašas veiktais brīnums.

Ap pieciem pēc pusdienas atgriezāmies Montekarlo. Man bija vēl jāapmeklē mani radi, un to es nevarēju atlikt. Patiesībā man gribējās arī mazliet atpūsties. Laimes bija par daudz. Es jutu, ka man jāalraisās no šī pārkaitētā, ekstātiskā stāvokļa, kādu vēl nekad nebiju pazinusi. Es lūdzu savu aizbildināmo ienākt man uz brīdi līdzi viesnīcā, kur iedevu viņam naudu ceļam un lai viņš varētu izpirkt rotas. Mēs norunājām, ka pa to laiku, kamēr izdarīšu savu apmeklējumu, viņš apgādās sev biļeti. Vakarā ap septiņiem satiksimies pie piestātnes un pavadīsim kopā pusstundu, līdz aties vilciens uz Dženovu. Kad sniedzu viņam piecas banknotes, viņš nobāla.

«Nē — tikai ne naudu, — es lūdzu, tikai ne naudu!» viņš sakostiem zobiem teica, nervozi atraudams pirkstus. «Tikai ne naudu … Tikai ne naudu … Es to nevaru ieredzēt,» viņš vēlreiz atkārtoja, it kā to būtu pārņēmis riebums un bailes. Bet es apmierināju viņu, ka viņš taču tikai aizņemas un, ja viņam neveikli, var izrakstīt man kvīti:

«Jā… jā… kvīti,» viņš novērsies čukstēja, salocīja banknotes un neapskatījis ātri iebaza kabatā, it kā tās netīri liptu pie pirkstiem, tad viņš ātrā, nervozā rokrakstā uzrakstīja pāris vārdu uz zīmītes. Kad viņš pacēla galvu, viņa piere bija nosvīdusi. Likās, ka viņā kaut kas aug un plešas, un, nododams man zīmīti, viņš piepeši (es izbijusies neviļus atkāpos) nokrita ceļos un skūpstīja manu drēbju vīli. Tā bija neaprakstāma kustība. Es drebēju, mani pārņēma savādas trīsas, un apmulsusi varēju tikai čukstēt:

«Esmu laimīga, ja esat tik pateicīgs. Bet, lūdzu, tagad ejiet! Vakarā septiņos vēl satiksimies un atvadīsimies piestātnē.»

Viņš uzlūkoja mani. Viņa acis aizkustinājumā bija valgi spožas. Es brīdi domāju, ka viņš grib ko teikt, brīdi likās, ka viņš man piekļausies. Bet tad viņš pēkšņi vēlreiz dziļi, pavisam dziļi palocījās un atstāja istabu.»

C. kundze atkal apklusa. Viņa piecēlās, piegāja pie loga un nekustēdamās ilgi raudzījās laukā. Es redzēju, ka viņas stāvu krata vieglas trīsas. Piepeši viņa apņēmīgi apgriezās un viņas līdz šim gluži mierīgās rokas izdarīja spēju kustību, it kā gribēdamas kaut ko saraut. Tad viņa stingri un gandrīz izaicinoši paskatījās manī un ātri turpināja:

«Es jums apsolījos būt pilnīgi paliesa. Tagad redzu, cik nepieciešams bijis šis solījums. Tikai tagad, kad pirmo reizi piespiežos pareizā secībā attēlot šo notikumu un meklēju skaidrus vārdus toreiz tik juceklīgajai un mulsajai sajūtai, tikai tagad saprotu daudz ko, ko toreiz nezināju vai varbūt negribēju zināt. Tāpēc gribu būt pret sevi stingra un asa un teikt arī jums patiesību. Toreiz, tai brīdī, kad šis jauneklis atstāja istabu un es paliku viena, mani pārņēma it kā trula nemaņa un es sajutu sirdī asu sāpi. Kaut kas bija mani ļoti aizvainojis, bet es nezināju vai arī negribēju zināt, kā mana aizbildināmā aizkustinošā un godbijības pilnā izturēšanās varēja mani tā sāpināt.

Bet tagad, kad gribu visu pareizi atcerēties un neka jums neslēpt, nedrīkstu gļēvi kaunēties ne no vienas sajūtas, un tagad skaidri zinu, ka toreiz mani sāpināja vilšanās … vilšanās, ka šis jauneklis tik paklausīgi bija aizgājis… nemaz nemēģinādams paturēt mani, palikt pie manis…, ka viņš pazemīgi un godbijīgi padevās manam pirmajam lūgumam aizceļot un … nemēģināja mani saistīt…, ka viņš godāja mani tikai kā svēto, kas parādījusies viņa ceļā, un … nejuta manī sievieti.

Tā bija man vilšanās — vilšanās, kurā neatzinos sev ne toreiz, ne vēlāk, bet sievietes intuīcija neapzināti visu saprot. Tagad vairs ilgāk nemānīšu sevi: ja šis cilvēks toreiz būtu mani apskāvis un ja viņš būtu vēlējies, es ietu ar viņu līdz pasaules galam, aptraipītu savu vārdu, aizmirstu savus bērnus, man būtu vienaldzīgas |aužu valodas un es aizskrietu viņam līdzi tāpat kā Henrietes kundze jaunajam francūzim, kuru viņa vēl dienu iepriekš nemaz nepazina. Es nejautātu, kurp un uz cik ilgu laiku, nepamestu ne skatu atpakaļ savā agrākajā dzīvē, es ziedotu šim cilvēkam savu naudu, vārdu, īpašumu un godu, es ietu ubagot, un laikam nebūtu pasaulē tādu dubļu, kurus viņa dēļ neizbristu. Es būtu aizmirsusi visu kaunu un apdomību; ja tikai viņš būtu man tuvojies kaut ar vienu vārdu, vienu soli, — ja viņš būtu mēģinājis mani apskaut, es būtu zudusi.

Bet — es jau teicu, ka šis dīvainais cilvēks vairs neredzēja ne mani, ne sievieti manī, un to, kā biju kaisusi un degusi, jutu tikai tad, kad biju viena, kad viņa gaišās, gandrīz eņģelim līdzīgās sejas atmodinātā kaisle tumši atslīga manī un viļņoja vientuļās krūts tukšumā. Ar pūlēm saņēmos, man vēl bija jāizdara divtik nepatīkamais apmeklējums. Likās, it kā man galvā būtu smaga dzelzs ķivere, un es grīļojos zem tās svara. Ne domas, ne soļi man vairs neklausīja, kad beidzot gāju uz otru viesnīcu pie saviem radiem. Tur, citiem dzīvi sarunājoties, es sēdēju truli un arvien izbijos, kad, nejauši pacēlusi skatu, ieraudzīju nekustīgās sejas, kas salīdzinājumā ar to, kuru atdzīvināja gaismas un ēnu rotaļa, šķita man stingas kā maskas. Sī jautrā sabiedrība man likās tik briesmīgi nedzīva, it kā es sēdētu kopā ar līķiem. Metot tasē cukuru un izklaidīgi sarunājoties, man vienmēr, it kā asiņu uzburta, atausa tā seja, kuru tik dedzīgi biju vērojusi un kuru — sāpīgi domāt! — pēc vienas vai divām stundām man bija jāredz pēdējo reizi. Es laikam klusu nopūtos vai ievaidējos, jo mana vīra māsīca pēkšņi pievērsās man un jautāja, kas man esot, vai es nejūtoties labi, es izskatoties tik bāla un nomākta. Sis negaidītais jautājums pamudināja mani atrast vieglu un ātru atrunu, ka man tiešām sāp galva, un es lūdzu ļaut man klusu aizfet.

Tā laimīgi atbrīvojusies, tūliņ steidzos uz savu viesnīcu. Un, tikko tur biju viena, mani atkal pārņēma tukšuma un atstātības sajūta, kurā karsti iejaucās ilgas pēc šī jaunekļa, no kura šodien bija uz visiem laikiem jāatvadās. Es staigāju šurp un turp pa istabu, atrāvu pilnīgi nevajadzīgi atvilktnes, pārģērbos un piepeši atrados pie spoguļa, minēdama, vai nespēšu viņu saistīt, tā izrotājusies. Un es uzreiz sapratu sevi: es gribēju darīt visu, lai tikai viņu nezaudētu. Sī griba palīdzēja man izšķirties. Es paziņoju, ka aizbraucu ar vakara vilcienu. Bija jāpasteidzas. Pazvanīju kalponei, lai tā palīdzētu sakravāt manas lietas, — atlika tik maz laika, un, kamēr mēs steigšus likām somās drēbes un dažādus tualetes piederumus, es domāju, kāds tas gan būs pārsteigums — kā pavadīšu viņu līdz vilcienam un tad pēdējā, pašā pēdējā brīdī, kad viņš jau atvadoties sniegs man roku, pēkšņi sekošu pārsteigtajam līdzi kupejā un palikšu ar viņu šo nakti, nākošo, — cik ilgi vien viņš mani gribēs. Mani pārņēma brīnišķīgs, apgarots skurbums, un es, mezdama drēbes somās, par izbrīnu kalponei, reizēm skaļi iesmējos. Es jutu, ka manas domas ir gluži sajukušas, un, kad atnāca nesējs, lai paņemtu somas, es pārsteigta raudzījos viņā: uztraukums mani kavēja domāt lietišķi.

Bija jāsteidzas, varēja būt jau gandrīz septiņi, labākajā gadījumā man līdz vilciena atiešanai atlika vēl divdesmit minūtes, — tagad, zināms, nedomāju vairs tikai atvadīties, bet gribēju pavadīt viņu ceļojumā, kamēr vien viņš to gribēs. Kalpotājs iznesa somas, es steidzos uz viesnīcas kasi nokārtot maksājumus, man jau lika izdota atpakaļ nauda, un es gribēju iet tālāk, te kāda roka viegli aizskāra manu plecu. Es sarāvos. Tā bija mana māsīca. Norūpējusies par mani, viņa bija atnākusi mani apraudzīt. Mans skats satumsa. Man nebija laika. Katra nokavēta sekunde varēja būt liktenīga, bet pieklājība prasīja, lai es mazākais kaut brīdi parunātos ar viņu.

«Tev jāliekas gultā,» viņa apgalvoja, «tev noteikti ir drudzis.»

Tas varēja gan būt, jo deniņos man dūca un reizēm biju tuvu nemaņai. Bet es pretojos un pateicos par viņas uzmanību, taču man zeme dega zem kājām, un es vismīļāk būtu atraidījusi šo rūpību, kas mani pārsteidza pilnīgi nelaikā. Nelūgtā viešņa tomēr palika, palika, palika, piedāvāja man odekolonu un pati ierīvēja ar to man deniņus, bet es pa to laiku skaitīju minūtes, domāju par viņu un prātoju, kā atrast iemeslu, lai izbēgtu šai nepatīkamajai līdzjūtībai. Jo nemierīgāka kļuvu, jo aizdomīgāka viņai likos. Beidzot viņa mani gandrīz ar varu gribēja piespiest iet augšā savā istabā un atgulties. Bet, viņai tā pierunājot mani, es piepeši paskatījos vestibila pulkstenī: bija bez divām minūtēm pusastoņi, un septiņos 35 minūtēs atgāja vilciens. Ar izmisušā brutālo vienaldzību strauji atgrūdu māsīcas roku: «Sveiki, man jāiet!» Un, nepiegriezdama vērību viņas sastingstošajam skalam, neatskatīdamās devos garām pārsteigtajiem viesnīcas kalpotājiem laukā pa durvīm, uz ielas un steidzos uz piestātni. Nesēja uztrauktie mājieni — viņš tur gaidīdams stāvēja ar somām — lika noprast, ka ir pats pēdējais laiks. Ātri metos uz perona, bet kontrolieris mani aizturēja: es biju aizmirsusi nopirkt biļeti. Kamēr cenlos viņu pierunāt, lai tomēr laiž mani uz perona, vilciens sāka kustēties. Es drebot raudzījos, vai nenotveršu kādā vagona logā skatu, mājienu, sveicienu. Bet, vilcienam paātrinot gaitu, es nevarēju saskatīt pazīstamo seju. Vagoni ripoja garām arvien ātrāk, un pēc minūtes manas satumsušās acis redzēja tikai melnu dūmu mākoni.

Dievs zina, cik ilgi tā stāvēju kā pārakmeņojusies; nesējs laikam bija vairākas reizes mani veltīgi uzrunājis, pirms uzdrošinājās aizskart manu roku. Tad tikai atjēdzos. Vai lai viņš nesot somas atpakaļ uz viesnīcu? Man vajadzēja pāris minūšu, līdz apdomājos. Nē, tas nebija iespējams, pēc pārsteidzīgās un smieklīgās aizskriešanas es vairs nevarēju un negribēju tur atgriezties, nekad vairs ne, tāpēc, nepacietīgi gribēdama palikt viena, liku somas nodot uzglabāšanā. Tikai tad neizsīkstošajā cilvēku drūzmā, kas trokšņodama saplūda un atkal izklida uzgaidāmajās telpas, es mēģināju domāt, skaidri domāt, kā atsvabināties no sāpīgā un mokošā izmisuma, žēluma un dusmām, jo — kāpēc slēpt? — mani nežēlīgi kā nokaitēts asmens dedzināja doma, ka aiz pašas vainas esmu nokavējusi pēdējo tikšanos. Man gribējās kliegt, kā manī arvien nežēlīgāk griezās šī līdz sarkankvēlei nokaitētā smaile. Tikai pilnīgi vēsiem cilvēkiem reizēm uzplūst tāda lavīnai un orkānam līdzīga kaisle; pārlaistie gadi un neizmantotie spēki, smagi dārdot, sagrūst paša krūtīs. Ne pirms, ne pēc tam nekad neesmu pārdzīvojusi līdzīgu vilšanos un dusmu nespēku kā tanī brīdī, kad biju gatava vispārdrošākam solim, kad jau biju gatava aizmest savu kārtīgo, atturīgo un noslēgto dzīvi un piepeši manā priekšā atradās nejēdzības siena, pret kuru mana kaisle atsitās kā ar pieri.

Viss, ko darīju, arī tikai varēja būt tikpat nejēdzīgs, jo tas bija pat neprātīgi, pat muļķīgi, un es gandrīz kaunos to atstāstīt, — bet esmu apsolījusies neko nenoklusēt: nu, es… es atkal meklēju viņu… tas ir, es atcerējos katru ar viņu pavadītu brīdi… mani atkal pievilka visas tās vietas, kur vakar bijām kopā, sols dārzā, no kura viņu aizvedu, spēļu zāle, kur pirmoreiz viņu ieraudzīju, pat tā viesnīca, jo es tikai vēlreiz, vēl reizi gribēju pārdzīvot bijušo. Un rīt es gribēju braukt gar krastmalu, lai vēlreiz atjaunotu sev katru viņa vārdu un kustību, — jā, es biju kļuvusi tik neprātīga un bērnišķīga. Bet padomājiet vien, šis notikums man bija uzbrucis tik strauji kā zibens — es nejutu gandrīz neko citu kā vienu vienīgu apdullinošu triecienu. Tagad, skarbi atmodināta no sava skurbuma, es, apmānot sevi ar to, ko saucam par atminam, gribēju malku pa malkam vēlreiz izbaudīt visu piedzīvoto. Tās, zināms, ir lietas, ko var saprast un arī nesaprast. Varbūt, lai to saprastu, ir vajadzīga kvēla sirds.

Un tā vispirms iegāju spēļu zālē, lai uzmeklētu to galdu, pie kura viņš bija sēdējis, un tur starp daudzajām rokām iedomātos redzam viņējās. Es iegāju un vēl atcerējos, ka pirmoreiz ieraudzīju viņu pie kreisā galda otrā istabā. Es skaidri iztēlojos, kā viņš tur sēdēja: kā mēnessērdzīga, aizvērtām acīm un izstieptām rokām, būtu varējusi atrast viņa vietu. Tātad es izgāju cauri pirmajai telpai, bet, kad no durvīm vēros drūzmā, ar mani notika kaut, kas savāds. Tur, tanī vietā, kurā biju viņu iedomājusies, tur — drudža murgi — viņš tiešām arī sēdēja… Viņš… Viņš… Tieši tāds, kādu biju viņu iedomājusies… Tieši tāpat kā vakar stīvi raudzīdamies uz lodi, spokaini bāls, — bet Viņš… Viņš… noteikti Viņš…

Es izbijusies gandrīz iekliedzos, bet pārvarēju savas bailes no šīs neprātīgās vīzijas un aizvēru acis. «Tu esi ārprātīga… Tu sapņo… Tev ir drudzis,» es sev teicu. «Tas taču ir neiespējami, tu redzi halucinācijas. Viņš pirms pusstundas aizbrauca no šejienes.»

Tikai tad es atkal atvēru acis. Viņš sēdēja tur tāpat kā iepriekš… Starp miljoniem roku es pazītu viņējās… Nē, es nesapņoju, viņš tas tiešām bija. Viņš nebija aizbraucis, kā man solījās. Neprātis sēdēja šeit. Manu ceļam iedoto naudu viņš bija atnesis šeit pie zaļā galda un spēlējis, pilnīgi padodamies savai kaislībai, kamēr es kā izmisumā traucos pie viņa.

Es sakustējos. Mani pārņēma dusmas, trakas dusmas, man gribējās nožņaugt šo zvēresta lauzēju, kas tik nekaunigi bija saminis manu uzticību, manas jūtas un upuri. Bet es vēl savaldījos. Tīšām lēni (cik daudz tas prasīja spēka!) piegāju viņam taisni pretim pie galda. Kāds kungs man laipni atbrīvoja vietu. Starp mums atradās tikai divi metri zaļas drēbes, un es kā no balkona izrādē varēju raudzīties viņa sejā, tanī pašā sejā, kas pirms pāris stundām staroja pateicībā un kas tagad atkal kaita visās kaislību elles ugunīs. Rokas, tās pašas rokas, kuras vēl pēcpusdienā redzēju zvērestā paceļamies pār baznīcas krēslu, tagad saliektiem pirkstiem kāri tvēra naudu. Viņš bija vinnējis, viņš laikam bija daudz, ļoti daudz vinnējis, jo viņa priekšā, nevērīgi samesta, mirdzēja vesela žetonu, luidoru un banknošu kaudze, kurā viņš ar baudu rakņājās saviem trīcošajiem, nervozajiem pirkstiem. Es redzēju, ka viņš gludināja un locīja atsevišķas naudas zīmes, rotaļājās ar monētām un tad pēkšņi satvēra veselu sauju un nometa uz kādu spēles laukumu. Viņa nāsis tūliņ atkal ietrīsējās, krupjē sauciens atrāva viņa kāri mirdzošās acis no naudas un .pievērsa virpuļojošajai lodei, viņš it kā liecās uz priekšu, tikai elkoņi bija kā pienagloti pie zaļā galda. Viņa aizrautība likās vēl drausmīgāka nekā iepriekšējā vakarā, jo katra viņa kustība izdzēsa to it kā uz zelta fona mirdzošo ainu, kuru tik lētticīgi biju ieslēgusi sevī.

Mēs smagi elpojām tikai divu metru atstatumā viens no otra. Es raudzījos viņā, bet viņš mani nemanīja. Viņš nepaskatījās manī, viņš neviena neredzēja, viņa skats slīdēja tikai pār naudu un iegailējās ikreiz, kad lode atkal sāka ripot. Visi viņa prāti nemierīgi šaudījās šurp un turp, saistīti vienīgi šinī zaļajā lokā. Visa pasaule un cilvēce viņam koncentrējās šinī drēbes četrstūrī. Es zināju, ka varēju tur stāvēt stundām ilgi un viņš nenojaustu manu tuvumu.

Bet es to vairs ilgāk neizturēju. Piepeši apņēmīgi apgāju ap galdu, nostājos aiz viņa un skarbi satvēru to aiz pleca. Viņš paskatījās un, nepazīdams mani, stiklainām acīm mirkli raudzījās kā piedzēries, ko ar pūlēm uzpurina no miega un kura skati vēl ir tumši un mulsi. Tad likās, ka viņš mani pazinis, drebot atdarījās viņa lūpas, viņš laimīgs raudzījās manī un klusu un uztraukti čukstēja:

«Man iet labi… Es to tūliņ zināju, tikko ienācu un ieraudzīju, ka viņš ir šeit… Es to tūliņ zināju…»

Es viņu nesapratu. Es tikai redzēju, ka viņš ir apreibis no spēles, ka šis neprātis ir visu aizmirsis — savu solījumu, savu zvērestu, mani un visu pasauli. Bet pat tagad mani tā aizrāva viņa ekstāze, ka es nespēju viņu pārtraukt, tikai apjukusi jautāju, par ko viņš runā.

«Lūk, tas vecais krievu ģenerālis, kuram tikai viena roka,» viņš, man tuvu pieliecies, čukstēja, lai neviens nenoklausītos šo noslēpumu, «lūk, tas ar balto vaigubārdu … Aiz viņa stāv kalpotājs. Viņš vienmēr vinnē, es jau vakar viņu novēroju. Laikam viņam kāda metode, es vienmēr lieku uz tiem pašiem skaitļiem … Vakar arī viņš vienmēr vinnēja… Es tikai izdarīju kļūdu un spēlēju vēl tālāk, kad viņš aizgāja. Tā bija mana kļūda. Viņš vakar laikam vinnēja divdesmittūkstoš franku. Ari tagad viņš pastāvīgi vinnē, — un es tagad vienmēr lieku tāpat kā viņš … Tagad …»

Viņš piepeši apklusa, jo krupjē griezīgi sauca: <rFaites volre jeu!», un viņa skats jau aizmaldījās tur, kur cienīgi un mierīgi sēdēja sirmais krievs; tas apdomīgi uzlika uz ceturtā laukuma vispirms vienu un tad vilcinādamies otru naudas gabalu. Viņš tūliņ dedzīgi pagrāba no savas naudas kaudzes veselu sauju naudas gabalu un nometa tanī pašā vietā. Kad krupjē pēc brīža sauca: «Nulle!» — un tā lāpstiņa ar vienu vilcienu noslaucīja visu galdu, viņš noskatījās pakaļ aizplūstošajai naudai kā brīnumam. Bet vai domājat, ka viņš pagriezās pret mani? Nē, viņš bija mani pilnīgi aizmirsis. Es biju izzudusi un izgaisusi no viņa dzīves, viņš uztraukti vēroja tikai krievu ģenerāli, kas gluži vienaldzīgi svārstīja rokā divus naudas gabalus, nezinādams, uz kuru skaitli likt.

Es nevaru jums attēlot savu sarūgtinājumu un izmisumu. Bet iedomājieties manu sajūtu: es šim cilvēkam gandrīz ziedoju visu savu dzīvi, bet viņš izturējās pret mani kā pret uzbāzīgu mušu, ko nevīžīgi aizdzen, pamājot roku. Mani atkal pārņēma dusmu vilnis. Es nikni satvēru viņa elkoni, tā ka viņš sarāvās.

«Celieties tūliņ augšā,» es viņam klusu, bet pavēloši čukstēju, «atcerieties, nožēlojamais, ko šodien baznīcā zvērējāt!»

Viņš raudzījās manī apmulsis un gluži bāls. Viņa acīs parādījās nopērta suņa izteiksme, un lūpas viņam drebēja. Likās, viņš uzreiz atcerējās visu bijušo un izbijās pats par sevi.

«Jā… Jā…» viņš stomījās, «ak Dievs, ak Dievs!… Jā, es jau eju. Piedodiet…»

Viņš jau sāka vākt kopā naudu, no sākuma ātri un steigdamies, bet tad kustības kjuva arvien lēnākas, it kā viņš cīnītos ar sevi. Viņa skats atkal krita uz krievu ģenerāli, kas pašlaik iemaksāja.

«Vēl vienu mirkli…» Viņš ātri uzmeta piecus naudas gabalus uz tā paša laukuma. «Tikai vēl šo vienu reizi … Zvēru, ka tūliņ iešu … Vēl tikai šo vienu reizi… Tikai.. .»

Viņa balss atkal aprāvās. Lode bija sākusi ripot un aizrāva viņu sev līdzi. Viņš atkal man izslīdēja un tika ierauts gludā padziļinājuma lokā, kur lēkāja un griezās mazā lodīte. Krupjē atkal iesaucās, un lāpstiņa atkal aizslaucīja viņa piecus naudas gabalus. Viņš bija zaudējis. Bet viņš neskatījas. Viņš bija mani aizmirsis tāpat kā zvērestu un tāpat kā vārdu, kuru deva vēl pirms pāris minūtēm. Viņa trīcošā roka jau atkal gribēja mest naudu ruletē, un viņa apskurbušais skats redzēja tikai savu gribas magnetu un laimes nesēju.

Mana pacietība bija galā. Es sapurināju viņu vēlreiz, bet tagad spēcīgāk.

«Tūliņ celieties augšā! Tūliņ! .. . Jūs teicāt, ka gribat spēlēt tikai vēl vienu reizi . . .»

Te notika kaut kas negaidīts. Viņš pēkšņi apgriezās, bet seja, kas tagad raudzījās manī, nebija vairs izklaidīga un padevīga, tā bija traku dusmu pilna, degošām acīm un niknumā drebošām lūpām.

«Lieciet mani mierā!» viņš šņāca. «Ejiet prom! Jūs atnesat man nelaimi. Vienmēr, kad esat šeit, es zaudēju. Tā tas bija vakar, un tā ir šodien. Ejiet prom!»

Es mirkli sastingu, bet tad vairs nespēju valdīt arī savas dusmas.

«Es atnesot jums nelaimi?» iesaucos. «Melis! Zaglis! Jūs man zvērējāt.. .»

Bet tālāk es netiku, jo viņš saniknots uzlēca no savas vietas un atgrūda mani, nepiegriezdams vērību troksnim, kas sacēlās ap mums.

«Lieciet mani mierā!» viņš iekliedzās. «Neatrodos jūsu aizbildniecībā … Te … Te … Te jums būs jūsu nauda …» Un viņš nometa man pāris simtfranku zīmju. «Bet tagad lieciet mani mierā!»

Viņš kliedza pavisam skaļi, kā apsēsts, nepiegriezdams vērību simtiem apkārtējo cilvēku. Visi skatījās, sačukstējās, smējās, pat no blakustelpas spiedās šurp ziņkārīgie.

Man likās, it kā man būtu norautas drēbes un es stāvētu kaila visu šo ziņkārīgo ļaužu priekšā.

«Lūdzu, mierā, kundze!» pavēloši un skaļi teica krupjē un uzsita ar lāpstiņu uz galda. Tas bija domāts man, šis nožēlojamais radījums mani apsauca. Pazemota un apkaunota es stāvēju ziņkārīgā pūļa vidū kā skuķis, kam pasviesta nauda. Manā seja nolūkojās divsimt, trīssimt nekautrīgu acu, un, kad es apjukusi novērsu skatu, tas sastapās tieši ar kādām pārsteiguma ieplestām acīm. Tā bija mana masīca, kas, nekā nesaprazdama, raudzījās manī pavērtu muti un it kā atgaiņājoties paceltu roku.

Tas mani satrieca, un, pirms viņa paguva atjēgties no pārsteiguma, cs jau izskrēju no zāles. Es vēl tiku līdz solam, līdz tam pašam solam, uz kura viņš vakar bija sabrucis. Un arī es tikpat nespēcīga, nogurusi un salauzta nokritu uz cietajiem, nejutīgajiem dēļiem. —

No tā laika pagājuši divdesmit četri gadi, un tomēr vēl tagad manas asinis stingst, atceroties to bridi, kad izsmieta stāvēju tūkstošiem svešu cilvēku priekšā. Es domāju par to, cik gan nožēlojams, vārgs un niecīgs ir viss tas, ko mēs lepni saucam par dvēseli, garu, jūtām un sāpēm, jo, sasprindzināti līdz pēdējam, tie tomēr nespēj saraut izmocīto ķermeni un mēs neesam nokrituši kā zibens satriekts koks. Tikai mirkli izjutu šīs sāpes, kad bez elpas, truli un ar gandrīz tīksmu sava gala nojautu noslīgu uz sola. Bet es jau teicu, ka sāpes ir gļēvas, tas uzvar daudz spēcīgākā dzīvotgriba. Lai gan tas man pašai bija neizprotami pēc tāda jūtu satraukuma, es tomēr atkal piecēlos, protams, nezinādama, ko iesākt. Piepeši man ienāca prātā, ka manas somas jau atrodas piestātnē, un mani pārņēma tikai viena vēlēšanās: prom, prom, prom no šejienes, no šīs nolādētās spēļu elles. Neviena nevērodama, aizskrēju uz piestātni un jautāju, kad ies nākamais vilciens uz Parīzi. Ierēdnis atbildēja, ka ap desmitiem, un cs tūliņ nodevu savu bagāžu. Desmitos pagāja taisni divdesmit četras stundas kopš šīs briesmīgās tikšanās, divdesmit četras tik pretrunīgu sajūtu vētras pilnas stundas, ka uz visiem laikiem bija satriekta mana iekšējā pasaule. Bet pagaidām aptvēru tikai vienu satrauktā ritmā klaudzošu vārdu: «Prom, prom, prom!» Pulss kā veseris to kala deniņos: «Prom, prom, prom!» Prom no šīs pilsētas, prom no sevis pašas, uz mājām, pie saviem ļaudīm, savā agrākajā un savā pašas dzīvē!

No rīta ierados Parīzē, tur no vienas piestātnes tieši devos uz otru un nokļuvu Boloņā, no Boloņas Duvrā, no Duvras Londonā un no Londonas pie sava dēla, — visu šo attālumu, nekavēdamās un nekā nedomādama, paveicu četrdesmit astoņās stundas, es četrdesmit astoņas stundas negulēju, nekā nerunāju, neēdu, bet klausījos tikai riteņu vienmuļajā klaboņā: prom, prom, prom! Kad beidzot, neviena negaidīta, ierados uz laukiem pie sava dēla, visi izbijās: laikam taču manā būtnē un manā skatā kaut kas mani nodeva. Dēls gribēja mani apskaut un noskūpstīt, bet es izvairījos. Man bija neizturami iedomāties, ka viņš pieskarsies aptraipītām lūpām. Es izvairījos no katra jautājuma, vienīgi liku sagatavot vannu, jo man vajadzēja nomazgāt no savas miesas ne tikai ceļa putekļus, bet arī visu to, kas bija it kā pielipis no šī necienīgā cilvēka kaisles. Pēc tam uzvilkos sava istabā un divpadsmit vai četrpadsmit stundas gulēju smagā, trulā miegā, kāds man nekad vēl nebija bijis, — miegā, pēc kura zinu, kā tas ir, kad esam miruši un guļam zārkā. Mani radi rūpējās par mani kā par slimnieci, bet man bija sāpīga viņu gadība, es kaunējos no viņu godbijības un cieņas, un man vienmēr bija jāsavaldās, lai pēkšņi neatzītos, ka biju pievīlusi, aizmirsusi un pametusi viņus trakas un neprātīgas kaislības dēļ.

Pēc tam bez kāda mērķa aizbraucu atkal uz kādu mazu franču pilsētiņu, kur neviena nepazinu, jo es jutos tik ļoti aptraipīta un satriekta, ka man likās, katrs cilvēks, jau paskatoties uz mani, redz manu pārvērtību un kaunu. Dažreiz, kad rītos pamodos savā gultā, man bija briesmīgi bail atvērt acis. Es atkal atcerējos to nakti, kad piepeši atmodos līdzās svešam puskailam cilvēkam, un tad man tāpat kā toreiz bija tikai viena vēlēšanās — tūliņ nomirt.

Bet laikam tomēr ir liela vara, un vecumā dīvaini izbālē visas sajūtas. Jūt tuvojamies nāvi, pār ceļu jau krīt tās melnā ēna, visas lietas liekas mazāk spilgtas, mēs vairs tā neuztraucamies par tām, un tās ir daudz ko zaudējušas no sava bīstamā spēka. Pamazām atguvos no šī trieciena, un, kad pēc ilgiem gadiem, satiekot kādās viesībās jauno poļu sūtni Austrijā, apjautājos viņam par zināmo ģimeni un tas pastāstīja, ka viņa brālēna dēls pirms desmit'gadiem Montekarlo nošāvies, es pat nenodrebēju. Man tas gandrīz nemaz nesāpēja, varbūt — kāpēc noliegt savu egoismu? — sajutu pat zināmu atvieglojumu, jo tagad vairs nebija jābaidās viņu kādreiz sastapt. Man vairs nebija citu liecinieku kā mana pašas atmiņa. Kopš tā laika kļuvu mierīgāka. Tuvoties vecumam nenozīmē neko citu kā tikai nebaidīties vairs pagātnes.

Tagad jūs arī sapratīsiet, kāpēc man piepeši ienāca prātā jums pastāstīt par sevi. Kad jūs aizstāvējāt Henrietes kundzi un dedzīgi teicāt, ka divdesmit četras stundas var pilnīgi pārveidot sievietes likteni, man likās, ka runa ir par mani. Es biju jums pateicīga, jo pirmo reizi jutos it kā attaisnota. Un es nodomāju: ja varētu to kādam izstāstīt, varbūt tiktu salauzta burvība un aizdzītas atmiņas, varbūt tad rīt varētu ieiet tanī zālē, kur toreiz viņu satiku, un es vairs nejustu naidu ne pret viņu, ne pret sevi. Tad noveltos akmens no krūtīm un ar visu savu svaru uzgultos pagātnei, lai tā nekad vairs neatmostos. Tas tiešām bija labi, ka varēju jums to visu izstāstīt: man tagad ir vieglāk, un es esmu gandrīz jautra… Pateicos jums par to.»

Ar šiem vārdiem viņa pēkšņi piecēlās. Es jutu, ka viņa ir beigusi. Mazliet apmulsis meklēju vārdus, ko teikt. Laikam viņa to nojauta, jo ātri turpināja:

«Nē, lūdzu, nerunājiet! … Man negribētos, ka jūs kaut ko atbildētu vai teiktu … Paldies, ka noklausījāties manī. Vēlu jums laimīgu ceļu.»

Viņa pienāca un atvadoties sniedza man roku. Es neviļus ieskatījos viņas sejā, kas man likās savādi aizkustinoša. Sī vecā kundze stāvēja laipna un reizē viegli kaunēdamās manā priekšā. Vai nu tas bija pārdzīvotās kaisles atspulgs, vai mulsums, kas pārklāja viņas seju ar pēkšņu sārtumu līdz pat baltajiem matiem, bet viņa stāvēja kā jauna meitene, atmiņu samulsināta un kaunēdamās par savu atzīšanos.

Neviļus aizkustināts, gribēju atrast vārdus, lai izteiktu viņai savu cieņu. Bet man sažņaudzās kakls. Es noliecos un godbijīgi noskūpstīju viņas savītušo un kā rudens lapa viegli trīsošo roku.

Saturs

Sirmās stundas stāsts (Tulk. R. Kroders)

Jūtu mulsums (Tulk. V. Brutāne)

Kādas nezināmās vēstule (Tulk. R. Ķroders)

Divdesmit četras stundas kādas sievietes dzīvē

(Tulk. V. Brutāne)

Stephan Zweig Mystery of twilight hour

Novelle

«Zinatne» Publishing House Riga 1995 In Latvian

Stefans Cveigs Sirmās stundas noslēpums

Noveles

Redaktore Z. Kļaviņa Mākslinieciskais redaķtors G. Krutojs Tehniskā redaktore G. Sļepkova Korektore B. Vārpa

Nodota salikšanai 91.23.09. Parakstīta iespiešanai 94.12.12. Formāts 84X108/32. Tipogr. papīrs. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 9,03 uzsk. iespiedi.; 10,21 izdevn. 1. Pasūt. Nr. 365-2. Izdevniecība «Zinātne», Turgeņeva ielā 19, Rīgā, LV-1530. Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0250. Iespiesta tipogrāfijā «Rota», Blaumaņa ielā 38/40, Rigē, LV-1011.

Cveigs S.

230 Sirmās stundas noslēpums : Noveles / No vācu vai. tulk. V. Brutāne, R. Kroders. — R.: Zinātne, 1995. — 170 lpp.

ISBN 5-7966-1095-3

LIDK-p 830(436)-3

[1] pats laikmeta kodols.

[2] lūdzu, kungi!

[3] vai tā ir?

[4] vai jūs tiešām to darītu?

[5] jā, zināms.

[6] es nezinu. varbūt es arī to darītu.

Content

Cveigs Stefans Sirmās stundas noslēpums

Sirmas stundas stāsts

Jūtu mulsums

Kadas nezināmās vēstule

Divdesmit četras stundas kādas sievietes dzīvē

Saturs