Riplija Aleksandra

Skārleta

Aleksandra Riplija

Skārleta

.

Maldīšanās tumsā

1. NODAĻA

Drīz viss būs beidzies un es varēšu doties mājās uz Taru.

Melānijas Vilksas bērēs Skārleta O'Hāra Hamiltone Kenedija Batlere stāvēja nomaļus no citiem pavadītājiem. Lija lietus, un melnā ģērbušies vīrieši un sievietes turēja virs galvas melnus lietussargus. Viņi balstīja cits citu, sievietes raudāja, dalīdamās patvērumā no lietus lāsēm un bēdās.

Skārletai nebija neviena, ar ko kopā tverties zem lietussarga un ar ko just kopīgas bēdas. Vēja brāzmas trieca zem lietussarga dzeļoši aukstas strūklas, tās tecēja lejup pa muguru, bet viņa to nemaz nejuta. Viņa nejuta itin neko, zaudējums bija laupījis spēju just. Viņa sēros vēlāk, kad spēs paciest sāpes. Skārleta nelaida sev klāt ne sāpes, ne jūtas, ne domas. Vienīgais, ko viņa spēja uzklausīt, bija vārdi, kas atkal un atkal skanēja ausīs, vārdi, kas solīja dziedināšanu no nenovēršamajām sāpēm un deva spēku palikt dzīvai, līdz tiks dziedināta.

Drīz viss būs beidzies un es varēšu doties mājās uz Taru.

…pīšļiem būs atkal atgriezties atpakaļ zemē un kļūt par to, kas tie iepriekš bijuši…

Garīdznieka balss caururba nejūtīguma čaulu, un Skārleta uztvēra sacītā jēgu. Nē! viņa bez skaņas kliedza. Tikai ne Mellija. Tas nevar būt Mellijas kaps, tas ir pārāk liels, viņa ir tik sīciņa, kauliņi smalki kā putnam. Nē! Viņa nevar būt mirusi, tas nav iespējams.

Skārleta strauji novērsās, cenšoties noliegt vaļējo kapu un vienkāršo priežkoka zārku, kuru tobrīd laida zemē. Mīkstajā kokā bija palikuši mazi pusmēneši no āmuriem, kas iedzina naglas zārka vākā virs Melānijas maigās, mīlas pilnās sirdsveidīgās sejas.

Nē! Jūs nevarat, jūs nedrīkstat to darīt, līst lietus, jūs nevarat atstāt Melāniju te, kur aukstas šaltis sitas viņai sejā. Viņai vienmēr tik ļoti salst, viņu nedrīkst pamest aukstajā lietū. Es nespēju to skatīties, nevaru to izturēt, es neticu, ka viņas vairs nav. Viņa mīl mani, viņa ir mana draudzene, vienīgā īstā draudzene. Mellija mani mīl, viņa nepamestu mani šobrīd, kad man viņa visvairāk vajadzīga.

Skārleta pārlaida skatienu ap kapu sanākušajiem ļaudīm, un viņai cauri izbrāzās karstu dusmu vilnis. Neviens no viņiem nesēro tik ļoti kā es, neviens no viņiem nav zaudējis tik daudz kā es. Neviens nezina, cik ļoti es Melliju mīlu. Mellija gan to zina, vai ne? Viņa zina, man jātic, ka viņa zina.

Bet viņi tam nemūžam neticēs. Ne misis Merivedera, ne Mīdi, ne Vaitingi vai Elsingi. Paskat tik saspiedušies ap Indiju un Ešliju, savās sēru drānās viņi atgādina slapju vārnu baru. Paskat, viņi mierina krustmāti Pitipatu, kaut ari visi labi zina, ka viņa krīt histērijā un birdina asaras par katru nieku, pat par apdegušu grauzdiņu. Viņiem neienāk prātā doma, ka varbūt man nepieciešams mierinājums, ka es biju tuvāka Melānijai nekā jebkurš no viņiem. Viņi izturas tā, it kā manis te nemaz nebūtu. Neviens nav pievērsis man ne mazāko uzmanību. Pat Ešlijs ne. Tajās divās briesmīgajās dienās pēc Mellijas nāves, kad vajadzēja visu nokārtot, viņš gan zināja, kur esmu. Viņi visi zināja, pat Indija, kas blēja kā kaza: "Ko darīsim ar bērēm, Skārlet? Ar bēru mielastu? Ar zārku? Ar nesējiem? Ar kapavietu? Ko rakstīsim uz kapakmens? Vai liksim sludinājumu avīzē?" Tagad viņi spiežas cits pie cita raudādami un vaimanādami. Nu negaidiet, ka sagādāšu jums to prieku noskatīties, kā es raudu viena pati un nav neviena, kas mani atbalstītu. Es nedrīkstu raudāt. Ne šeit. Vēl ne. Ja sākšu, varbūt nekad nespēšu rimties. Es varēšu raudāt, kad nokļūšu Tarā.

Skārleta izslēja zodu, lai neļautu sakostajiem zobiem aukstumā klabēt un lai kakls neaizžņaugtos. Drīz viss būs beidzies un es varēšu doties mājās uz Taru.

Kur vien Skārleta skatījās, viņa visur Atlantas Oklendas kapsētā redzēja mētājamies savas satriektās dzīves asās lauskas. Augsts granīta obelisks, pelēka lietus sašvīkots pelēks akmens kā atturīga piemiņas zīme bija uzlikts pasaulei, kas zudusi uz visiem laikiem, pirmskara pasaulei, kādā Skārleta bija vadījusi savu bezrūpīgo jaunību. Tas bija Konfederācijas memoriāls, simbols lepnajai, pārgalvīgajai drosmei, kas, košiem karogiem plandot, iegrūda Dienvidus iznīcībā. Memoriāls bija veltīts neskaitāmām zaudētām dzīvībām, viņas bērnu dienu draugiem, pielūdzējiem, kas izlūdzās valšus un skūpstus laikā, kad Skārletai nebija nopietnāku rūpju par izvēli, kuru no kuplajām balles kleitām vilkt. Obelisks bija veltīts viņas pirmā vīra un Melānijas brāļa Čārlza Hamiltona piemiņai. Katram no lietus izmērcētajiem bēriniekiem, kas bija sanākuši mazajā pauguriņā guldīt zemē Melāniju, bija dēls, brālis, vīrs vai tēvs, kurus ari pieminēja obelisks.

Te bija vēl citi kapi, citas plāksnes. Skārletas otrais vīrs Frenks Kenedijs. Un maza, briesmīgi maza kapu kopiņa ar plāksni, kurā iegravēti vārdi EIŽENIJA VIKTORIJA BATLERE un zemāk BONIJA. Viņas pēdējais, visvairāk mīlētais bērns.

Visapkārt viņai atradās dzīvie un ari mirušie, taču viņa stāvēja nomaļus. Izskatījās, ka kapsētā sanākusi puse no Atlantas iedzīvotājiem. Baznīcā visiem nebija pieticis vietas, un tagad ļaužu bariņš plašā, nevienādā lokā ietvēra skarbo, košo triepienu pelēkajā lietū Džordžijas sarkanajā mālā izrakto vaļējo kapu, kuram atdos Melānijas Vilksas mirstīgās atliekas.

Pavadītāju pulka priekšējā rindā stāvēja nelaiķes tuvākie radinieki. Baltas un melnas asaru straumīšu sasvītrotas sejas, vienīgi Skārletas acis bija sausas. Vecais kučieris tēvocis Pīters, Dilsija un virēja veidoja melnu trīsstūri, kas sargāja Bo, Melānijas apjukušo dēliņu.

Bērēs bija ieradusies Atlantas vecākā paaudze ar traģiski mazo pēcnācēju pulciņu, kas viņiem vēl bija palikuši. Midi, Merivederi, Elsingi, viņu meitas un znoti Hjū Elsings bija vienīgais no kara pārnākušais dēls krustmāte Pitipata Hamiltone un viņas brālis Henrijs Hamiltons kopīgās sērās par brāļameitu aizmirsuši mūžu ilgušās domstarpības. Jaunāka, tomēr izskatā tikpat veca kā pārējie, šajā grupiņā bija patvērusies Indija Vilksa, kas bēdu un vainas apziņas apmiglotu skatienu vēroja savu brāli Ešliju, kurš, tāpat kā Skārleta, stāvēja viens. Viņš stāvēja lietū kailu galvu, nemanīdams piedāvāto lietussargu patvērumu, nejuzdams auksto mitrumu, nespēdams pieņemt ne garīdznieka vārdu neizbēgamību, ne to, ka šauro zārku šobrīd laida dubļainajā, sarkanajā kapā.

Ešlijs. Garš, kalsns un bezkrāsains, gaiši zeltainie mati kļuvuši gandrīz sirmi, bālā, sāpju izmocītā seja tikpat tukša kā vienā punktā vērstās, neko neredzošās pelēkās acis. Viņš stāvēja stalti izslējies, kā militāru godu atdodams, tāds bija mantojums no virsnieka pelēkajā uniformā pavadītajiem gadiem. Stāvēja nekustīgi, ne ko juzdams, ne saprazdams.

Ešlijs. Viņš bija Skārletas izpostītās dzīves centrs un simbols. Mīlot viņu, Skārleta nebija redzējusi laimi, pēc kuras tikai vajadzēja pastiept roku. Viņa bija uzgriezusi muguru savam vīram, nespēdama saskatīt viņa mīlestību, neatzīdama savu mīlestību uz Retu, jo vienmēr ceļā bija stājusies vēlme iegūt Ešliju. Un tagad Rets bija aizgājis, kā vienīgo savas klātbūtnes zīmi atstājot silti zeltainu rudens ziedu pušķīti, kas gūlās kopā ar citu pavadītāju ziediem. Viņa bija nodevusi savu vienīgo draudzeni, noniecinājusi Melānijas spītīgo uzticību un mīlestību. Un tagad Melānijas vairs nebija. Un vairs nebija pat Skārletas mīlestības uz Ešliju, jo viņa bija aptvērusi par vēlu ka ieradums viņu mīlēt jau sen aizstājis pašu mīlestību.

Viņa vairs nemīlēja Ešliju un nekad nemīlēs. Bet tagad, kad viņa to nevēlējās, Ešlijs piederēja viņai, kā mantojums no Melānijas. Viņa bija apsolījusi Mellijai, ka parūpēsies par Ešliju un Bo, abu bērnu.

Ešlijs bija iemesls, kāpēc sabruka viņas dzīve. Un vienīgais, kas viņai no tās atlicis.

Skārleta viena stāvēja atstatu no pārējiem. Auksts, pelēks tukšums šķīra viņu no cilvēkiem, kurus viņa Atlantā bija pazinusi; agrāk šo tukšumu aizpildīja Melānija, sargādama Skārletu no izolācijas un izstumšanas. Salts, mitrs vējš pūta vietā zem lietussarga, kur vajadzēja atrasties Retam, kas viņu sargātu ar saviem platajiem pleciem un mīlestību.

Viņa izslēja zodu pret vēju, uztverdama tā brāzmas, bet nejūtot tās. Visi jutekļi bija koncentrēti uz vārdiem, kuros bija patvēries viņas spēks un cerība.

Drīz viss būs beidzies un es varēšu doties mājās uz Taru.

Paskaties uz viņu, melnā plīvurā ietinusies dāma pačukstēja otrai, ar kuru slēpās zem viena lietussarga. Cieta kā akmens! Dzirdēju, ka visu laiku, kamēr rīkoja bēres, viņa nav nobirdinājusi ne asaru. Lietišķa līdz pēdējam, tāda, lūk, ir mūsu Skārleta. Galīgi bez sirds!

-    Tu jau zini, ko ļaudis runā, čukstus skanēja atbilde. Toties attiecībā uz Ešliju Vilkšu viņai sirds atrodas, un vēl kāda. Kā tu domā, vai viņi patiesi…

Apkārt stāvošie nokušināja pļāpas, bet domāja to pašu. Visi tā domāja.

Dzirdot, cik briesmīgi dobji uz dēļiem nobūkšķ zeme, Skārleta savilka dūres. Viņai gribējās aizspiest ausis ar rokām, vaimanāt, kliegt vienalga ko, lai tikai nedzirdētu drausmo skaņu, ar kādu virs Melānijas aizveras kaps. Zobi sāpīgi iekodās lūpā. Viņa nekliegs, nekliegs.

Kliedziens, kas saplosīja svinīgo gaisotni, atskanēja no Ešlija mutes.

-     Mellij… Mel-liiij! Un vēlreiz: Mel-liiij. Tas bija izmocītas dvēseles sauciens, pilns vientulības un baiļu.

Viņš streipuļoja uz dziļo, dubļaino bedri kā cilvēks, kurš nule zaudējis acu gaismu, viņa rokas meklēja mazo, kluso būtni, kurā bija viss viņa spēks. Bet rokas tvēra tukšumu, tajās ielija tikai auksta lietus sudrabainās strūklas.

Skārleta palūkojās uz dakteri Mīdu, Indiju, Henriju Hamiltonu. Kāpēc viņi neko nedara? Kāpēc neaptur Ešliju? Viņš jāaptur!

-    Mel-liiij…

Dieva vārdā! Viņš taču nolauzīs kaklu, bet visi tikai stāv un skatās, blenž, mutes pavēruši, kā Ešlijs zvārojas uz pašas kapa malas.

-     Ešlij, apstājies! viņa iekliedzās. Ešlij! Un metās skriet, kājām slīdot slapjajā zālē. Nomestais lietussargs, vēja stumts, vēlās pa zemi, līdz ieķērās ziedu vālos. Skārleta satvēra Ešliju ap vidu, cenšoties aizvilkt tālāk no briesmām. Viņš pretojās.

-     Ešlij, nevajag! Skārleta cīnījās ar spēcīgo vīrieti. Mellija tev tagad nevar palīdzēt. Viņa runāja skarbi, lai izlauztos cauri Ešlija vājprātīgajām bēdām, kuru dēļ viņš bija kurls pret apkārt notiekošo.

Viņš apstājās, un rokas nošļuka gar sāniem. Klusi ievaidējies, Ešlijs sabruka Skārletas rokās, kas viņu balstīja. Pēdējā brīdī, kad viņa vairs nespēja noturēt smago augumu, dakteris Mīds un Indija satvēra Ešliju aiz ļenganajām rokām un uzslēja stāvus.

-    Skārlet, tu tagad vari iet, dakteris Mīds sacīja. Tev te vairs nav, ko postīt.

-   Bet es… Viņa ieskatījās apkārt stāvošo sejās, sensāciju kārajās acīs. Tad pagriezās un aizgāja lietū. Sanākušie pašķīrās viņas priekšā, it kā Skārletas svārku mala varētu viņus aptraipīt.

Šie cilvēki nedrīkst redzēt, ka viņai sāp, viņa neparādīs, ka tie spēj Skārletai nodarīt pāri. Viņa izaicinoši izslēja zodu, ļaujot lietum plūst pa seju un kaklu. Mugura taisna, pleci izslieti, un tā līdz kapsētas vārtiem, kad bērinieki viņu vairs nevarēja redzēt. Tad Skārleta satvēra žoga dzelzs stieni. No pārguruma viņai reiba galva, kājas neklausīja.

Šurp steidzās viņas kučieris Eliass, pa ceļam verot vaļā lietussargu, lai turētu kundzei virs noliektās galvas. Skārleta gāja uz karieti, ignorējot pastiepto roku, kas bija gatava palīdzēt. Nokļuvusi ar plīšu iztapsētajā karietē, viņa atkrita sēdekļa stūrī un uzvilka sev uz ceļgaliem vilnas pledu. Viņa bija izsalusies līdz kaulam un pārbijusies par to, ko izdarījusi. Kā viņa varēja visu acu priekšā apkaunot Ešliju, kad vēl tikai pirms dažām dienām bija solījusi Melānijai parūpēties par viņas vīru, pasargāt, kā to vienmēr bija darījusi Mellija? Bet ko citu viņa varēja iesākt? Ļaut viņam mesties kapā? Ešliju vajadzēja apturēt.

Kariete mētājās no vienas ceļa malas uz otru, augstie riteņi grima dziļajās mālaino dubļu grambās. Skārleta gandrīz nokrita uz grīdas. Elkonis ietriecās loga rāmī, un caur roku izšāvās asa sāpe.

Tās jau tikai fiziskas sāpes, tās viņa var paciest. Bet tās otras ēnā atbīdītās, aizkavētās, noliegtās sāpes -, tās nebija iespējams izturēt. Vēl ne, ne šeit, ne tagad, kad viņa ir viena. Viņai noteikti jābrauc uz Taru. Tur taču ir mammīte. Mammīte apskaus Skārletu ar brūnajām rokām, piekļaus sev cieši klāt, aijās viņas galvu sev pie krūtīm, kur viņa izraudājusi savas bērnu dienu bēdas. Viņa varēs raudāt mammītes rokās, izraudāt visas savas sāpes; varēs atbalstīt galvu pret mammītes krūtīm, atveldzēt ievainoto sirdi mammītes mīlestībā. Mammīte turēs viņu apskautu un mīlēs, jutīs līdzi viņas sāpēs un palīdzēs tās pārvarēt.

-    Ātrāk, Elias, Skārleta skubināja, pasteidzies.

-    Palīdzi man tikt laukā no slapjajām drēbēm, Penzij, Skārleta izrīkoja savu istabmeitu. Netūļājies. Sejas spokainā bāluma dēļ zaļās acis likās tumšākas, spožākas un biedējošākas. Jaunās, melnādainās meitenes kustības satraukumā bija kļuvušas neveiklas. Ašāk, es teicu. Ja tevis dēļ nokavēšu vilcienu, dabūsi pērienu.

Pērt Skārleta nedrīkstēja, Penzija zināja, ka nedrīkst. Verdzības laiki beigušies, viņa vairs nav mis Skārletas īpašums, viņa jebkurā laikā var uzteikt vietu. Bet kundzes izmisīgi, drudžaini kvēlojošās zaļās acis lika Penzijai šaubīties par to, ko zināja. Izskatījās, ka Skārleta ir spējīga uz visu.

-    Ieliec melno merīnaitu vilnas mēteli, kļūst aukstāks, Skārleta pieteica. Neko neredzošu skatienu viņa vērās atvērtajā skapī. Melna vilna, melns zīds, melna kokvilna, melns pikē, melns samts. Ar to pietiktu, lai valkātu sēras visu atlikušo mūžu. Vēl nav beigusies sērošana par Boniju, un tagad jau sēras par Melāniju. Man vajadzētu atrast kaut ko vēl tumšāku par melnu, kaut ko vēl skumīgāku, ko valkāt, sērojot par sevi.

Par to es nedomāšu tagad. Citādi sajukšu prātā. Par to es domāšu tad, kad būšu nokļuvusi Tarā. Tur es to spēšu izturēt.

-     Apģērbies, Penzij. Eliass gaida. Un neuzdrošinies aizmirst: jāapliek ap roku krepa sēru lente. Šajā mājā sēro.

Ielas, kas satecēja kopā Faivpointā, bija pārvērtušās par purva slīkšņu. Rati, ekipāžas un karietes stiga dubļos. Kučieri lādēja lietu, ielas, savus zirgus un citus kučierus, kas maisījās viņiem pa kājām. Skanēja kliedzieni, plīkšķēja pātagas un murdēja ļaužu drūzma. Faivpointā vienmēr pulcējās daudz cilvēku, kas steidzās, strīdējās, žēlojās un smējās. Faivpointā vienmēr virmoja dzīvība, valdīja drūzma un enerģija. Faivpointa Skārletas acīs iemiesoja to Atlantu, kuru viņa mīlēja.

Bet ne šodien. Šodien Faivpointa viņu kavēja. Atlanta nelaida viņu vaļā. Man jātiek uz vilcienu; ja nokavēšu, es nomiršu, man jātiek Tarā pie mammītes, citādi es sabrukšu.

-   Elias, viņa uzrēca, manis pēc sit zirgus līdz nāvei, manis pēc sabrauc visus, kas uz ielas. Tev jātiek uz staciju. Viņas zirgi bija visspēcīgākie, viņas kučieris visprasmīgākais, viņas kariete vislabākā, ko bija iespējams nopirkt par naudu. Nekas nevarēja likt viņai šķēršļus, nekas.

Vilcienā viņa iekāpa laikus.

Skaļi šņākdams, izplūda tvaiks. Skārleta aizturēja elpu, gaidot, kad izdzirdēs klaudzēšanu, ar ko pirmie riteņu apgriezieni liecināja, ka vilciens ir sakustējies. Tā, riteņi noklaudzēja! Vēlreiz. Un vēlreiz. Vilciena grabēšana un vagona sašūpošanās. Beidzot viņa brauca.

Viss nokārtosies. Viņa brauc mājās uz Taru. Skārleta iztēlojās Taru, saules apspīdētu un spožu, koši balto māju, spīdošās zaļās jasmīnu gardēnijas krūmu lapas, kas gandrīz pazuda krāšņajos, vaskaini baltajos ziedos.

Vilcienam izbraucot no stacijas, aiz loga, pie kura sēdēja Skārleta, šļācās pamatīga lietusgāze, bet viņa to nemaz neredzēja. Taras dzīvojamā istabā kurēsies kamīns, sprakšķēdami degs uz pagalēm uzmestie priežu čiekuri, aizkari būs aizvilkti, atstājot ārpusē lietu, tumsu un visu pasauli. Viņa pieglaudīs galvu mammītes mīkstajām, platajām krūtīm un izstāstīs visas briesmu lietas, kas notikušas ar viņu. Tad viņa spēs domāt, spēs visu vērst par labu…

Tvaika šņākšana un riteņu klabēšana lika Skārletai pacelt galvu.

Vai tad klāt jau Džonsboro? Laikam viņa būs aizsnaudusies, nav taču nekāds brīnums, Skārleta bija tik nogurusi. Divas naktis viņa nebija varējusi aizmigt, kaut arī nervu nomierināšanai palaikam iedzēra brendiju. Nē, šī bija Rafendredi stacija. Līdz Džonsboro jābrauc vēl stunda. Vismaz lietus piestājis; virs galvas varēja manīt pat zilu debesu laukumiņu. Varbūt Tarā spīdēs saule. Viņa iztēlojās piebraucamo ceļu, tumšos ciedrus gar tā malām, tad plašo, zaļo mauru un lēzenā pakalna galā mīļo māju.

Skārleta smagi nopūtās. Tagad Taras saimniece bija viņas māsa Suelena. Ha! Brēkule, tāds vārds viņai piestāvētu labāk! Suelena tikai činkstēja, kopš bērnu dienām viņa nav darījusi neko citu. Un tagad viņai bija pašai savi bērni, čīkstulīgas meitenes, tādas pašas kā māte.

Ari Skārletas bērni dzīvoja Tarā. Veids un Ella. Viņa ar bērnumeitu Prisiju bija aizsūtījusi mazos uz Taru, kad saņēma ziņu, ka Melānija mirst. Laikam jau viņiem vajadzēja būt Melānijas bērēs kopā ar māti. Tas tikai visām Atlantas tenku vācelēm deva kārtējo iemeslu mēļot, ka Skārleta nemaz neizturas kā māte. Lai runā, cik tīk. Viņa nebūtu pārcietusi tās briesmīgās dienas un naktis pēc Mellijas nāves, ja vēl vajadzētu rūpēties par Veidu un Ellu.

Viņa nedomās par bērniem, un viss. Viņa brauc mājās uz Taru pie mammītes un nedrīkst ļaut domām kavēties pie lietām, kas viņu satrauktu. Tas Kungs zina, ka man uztraukumu bijis vairāk, nekā spēju izturēt, nemaz nepinot tut iekšā bērnus. Un es esmu tik nogurusi… Skārletas galva nokārās un plaksti aizvērās.

-     Džonsboro, kundze, paziņoja konduktors. Skārleta samirkšķināja acis un izslējās.

-     Paldies. Viņas skatiens meklēja vagonā Penziju ar somām. Es novilkšu tam skuķim ādu pār acīm, ja viņa būs aizklīdusi uz citu vagonu. Ak, kaut dāmai nevajadzētu pavadoni ik reizi, kad viņa spēra soli ārpus mājas. Viena es tiktu galā daudz labāk. Te viņa ir. Penzij! Noņem somas no plaukta. Mēs esam klāt.

Līdz Tarai atlikušas vien piecas jūdzes. Drīz viņa būs mājās. Mājās!

Uz perona atbraucējas gaidīja Suelenas vīrs Vils Bentīns. Ieraugot Viļu, Skārleta jutās satriekta; pirmās pāris sekundes viņa vienmēr jutās satriekta. Skārleta no sirds mīlēja un cienīja Viļu. Ja viņai būtu brālis, kuru allaž bija gribējusi, viņa vēlētos, lai tas līdzinās Viļam. Tikai bez koka kājas un, protams, ne jau trūcīgu. Tur jau tā nelaime, ka Viļu neviens nenoturētu par džentlmeni; viņš neapšaubāmi piederēja zemākai šķirai. Skārletai tas allaž piemirsās, kad viņa neredzēja Viļu, un viņa to aizmirsa, tiklīdz bija pavadījusi kopā ar viņu pāris minūšu, jo viņš bija laipns lāga cilvēks. Pat mammīte Viļu augstu vērtēja, un viņa bija visbargākais tiesnesis, nosakot, vai sieviete ir dāma un vīrietis džentlmenis vai ari viņi tādi nav.

-    Vil! Viņš nāca pretī savā īpatnējā zvalstīgajā gaitā. Skārleta apķērās viņam ap kaklu un cieši apskāva.

-     Ak, Vil, es tā priecājos tevi redzēt, ka varētu vai kliegt aiz prieka.

Vils bez kādām emocijām pieņēma sievasmāsas apskāvienu.

-    Man arī prieks tevi redzēt, Skārlet. Sen neesam tikušies.

-    Par daudz sen. Nepiedodami sen. Gandrīz gadu.

-    Būs jau divi.

Skārleta zaudēja valodu. Vai tiešām tik sen? Nav brīnums, ka viņas dzīve kļuvusi tik nožēlojama. Vienmēr, kad tas bijis nepieciešams, Tara devusi viņai jaunu dzīvības sparu, jaunu spēku. Kā viņa tik ilgi bez tās iztikusi?

Vils pamāja Penzijai un devās uz ratiem, kas stāvēja netālu no stacijas.

-Ja gribam tikt mājā pirms tumsas, mums jāsāk kustēt, viņš sacīja. Cerams, tev nav iebildumu pret dažām neērtībām. Tā kā braucu uz pilsētu, gribēju pie viena iepirkt šādus tādus krājumus. Rati bija augstu piekrauti ar maisiem un saiņiem.

-    Nemaz, Skārleta no visas sirds apgalvoja. Viņa brauca mājās, un viss, kas viņu spētu tur nogādāt, būtu labs. Rāpies uz lopbarības maisiem, Penzij.

Ilgajā ceļā līdz Tarai ne Skārleta, ne Vils nebilda ne vārda, viņa iegrima klusumā, kuru bija piemirsusi, un tas viņu spirdzināja. Gaiss likās tīrs kā izmazgāts, un pēcpusdienas saule sildīja plecus. Lēmums braukt mājās bija pareizs. Tara sniegs viņai nepieciešamo patvērumu, un kopā ar mammīti viņa spēs atjaunot savu izpostīto pasauli. Kad rati iegriezās pazīstamajā alejā, Skārleta paliecās uz priekšu, nepacietībā smaidīdama.

Bet, kad skatienam iznira māja, viņai izlauzās izmisuma pilns kliedziens.

-    Vil, kas noticis? Taras fasādi klāja vīteņaugi, neglītas stīgas ar nokaltušām lapām; četriem logiem bija sašķiebušies aizvirtņi, diviem to vispār nebija.

-    Nekas nav noticis, tikai vasara pagājusi, Skārlet. Māju es salabošu ziemā, kad nevajadzēs kopt laukus. Pēc dažām nedēļām ķeršos klāt tiem slēģiem. Vēl jau nav oktobris.

-     Ak, Vil, kāpēc tu neļauj man iedot tev naudu? Tad tu varētu pieņemt palīgus. Paskat, šur tur pat apmetums nodrupis un redzami ķieģeļi. Māja izskatās galīgi noplukuši.

Vils pacietīgi paskaidroja:

-     Palīgus nevar dabūt, ne maksājot naudā, ne graudā. Tiem, kas grib strādāt, darba ir pāri galvai, bet no tiem, kas negrib, man nav nekāda labuma. Mēs ar Lielo Semu visu savedīsim kārtībā. Tava nauda nav vajadzīga.

Skārleta iekoda lūpā un norija vārdus, kas jau bija uz mēles. Viņa arī agrāk visai bieži bija spiesta piekāpties Vila lepnumam un zināja, ka viņš ir nelokāms. Taisnība jau ir raža un ganāmpulks pirmajā vietā. To prasības nebija iespējams atlikt; sienu balsināšana varēja pagaidīt. Tagad viņas skatienam pavērās lauki, kas pletās aiz mājas. Tie bija tīri no nezālēm, nesen ecēti, un gaisā jautās viegls, piesātināts smārds no kūtsmēsliem, kas, iearti zemē, bija bagātinājuši laukus nākamā gada sējai. Sarkanā zeme izskatījās silta un auglīga, un Skārleta nomierinājās. Tā bija Taras sirds un dvēsele.

-    Tev taisnība, viņa teica Viļam.

Atsprāga mājas durvis, un lievenis pildījās cilvēkiem. Priekšā nostājās Suelena ar mazāko bērnu rokās virs piebriedušā vēdera, kas nospriegoja pabalējušās kokvilnas kleitas vīles. Lakats bija noslīdējis pāri rokai. Skārleta izrādīja prieku, lai gan nejuta to.

-    Ak kungs, Vil, Suelena atkal gaida bērnu? Tev vajadzēs piebūvēt vēl kādas istabas.

Vils iesmējās.

-     Mēs neesam atmetuši domu tikt pie puikas. Viņš pamāja sveicienu sievai un savām trim meitām.

Arī Skārleta pamāja, nožēlodama, ka nav iedomājusies atvest bērniem rotaļlietas. Ak kungs, paskatieties uz viņiem visiem! Suelena bija īgni saviebusies. Skārleta pārskrēja ar acīm pārējām sejām, meklēdama starp melnajām… Prisija bija tur; ieķērušies viņai brunčos, slēpās Veids un Ella… un Lielā Sema sieva Dilaila turēja rokā karoti, ar kuru droši vien bija maisījusi… Un tur kā viņu sauca? o jā, Lūtija, Taras bērnu mammīte. Bet kur bija viņas mammīte? Skārleta uzsauca bērniem:

-    Sveiki, mīļie, mamma atbraukusi. Tad atkal pievērsās Viļam un uzlika roku viņam uz delma.

-     Vil, kur ir mammīte? Nav jau tik veca, ka nevar iznākt man pretī. Bailes centās iesprostot vārdus Skārletai kaklā.

-    Viņa ir uz gultas, Skārlet.

Skārleta izlēca no braucošajiem ratiem, paklupa, izslējās un skrēja uz māju.

-    Kur ir mammīte? Viņa, kurla pret bērnu priecīgajiem sveicieniem, uzbrēca Suelenai.

-    Jauka apsveicināšanās, Skārlet, bet neko labāku es no tevis arī negaidīju. Ko gan tu domāji, atsūtot Prisiju ar bērniem, nemaz nebrīdinājusi, kad tu labi zini, ka man pašai sīko ka biezs?

Skārleta pacēla roku, gribēdama māsai sist.

-      Suelen, ja tu man nepateiksi, kur ir mammīte, es sākšu kliegt.

Prisija paraustīja Skārletu aiz piedurknes.

-     Es zin, kur ir mammīte, mis Skārlet, es zin. Viņa ir dikten slima, tāpēc iekārtojām viņu mazajā kambarītī blakus virtuvei, tur, kur kārām šķiņķus, kad mumsiem bija daudz šķiņķu. Tur ir labi un silti, blakus skurstenim. Kad atbraucu, tad viņa jau bija tur, aiz to es nevaru teikt, ka mēs viņu iekārtojām, bet es ienesu krēslu, lai būtu, kur apsēsties, ja viņa pieceltos vai ienāktu kāds ciemiņš…

Prisija runāja tukšam gaisam. Skārleta jau bija pie slimnieces istabas durvīm un atspiedās pret stenderi.

Tā… tā… sieviete gultā nevarēja būt mammīte. Mammīte bija liela auguma, stipra un branga, ar silti brūnu ādu. Kopš aukles aizbraukšanas no Atlantas bija pagājuši nepilni seši mēneši, tik īsā laikā nevar tik briesmīgi izdilt. Tas nevar būt. Skārleta nespēja to izturēt. Viņa neticēja, ka tā ir mammīte. Šis radījums bija pelēks un sarāvies, izbalējušajās lupatu segās, kas sedza viņas augumu, gandrīz nebija izciļņu, iz griezušies, nervozie pirksti nespēcīgi taustījās gar segu krokām. Skārletai pārskrēja drebuļi.

Tad viņa izdzirdēja mammītes balsi. Vāju un saraustītu, bet mammītes mīļo, mīlošo balsi.

-    Nu, jaunkundz, vai es neesu vienā laidā atgādinājuse nespert ne soli ārā bez cepures un saulessarga…

-     Mammīti Skārleta nokrita pie gultas ceļos. Mammīt, tā esmu es, Skārleta. Tava Skārleta. Lūdzu, neslimo, es to nevaru izturēt, mammīt. Viņa nolika galvu uz gultas blakus kaulainajiem, vājajiem pleciem un raudāja nevaldāmi kā bērns.

Viegla roka noglauda noliekto galvu.

-    Neraudi, bērniņ. Nekas nav tik slikti, ka to nevarētu labot.

-    Viss, Skārleta šņukstēja. Viss, mammīt, nogājis greizi.

-    Kuš, tā jau tikai viena tasiņa. Un tev tak ir vesela servīze, tikpat smuka. Tu aizvienam vēl vari sarīkot tējas dzeršanu, kā mammīte solījuse.

Skārleta, šausmu pārņemta, atrāvās. Viņa raudzījās mammītes sejā un iegrimušajās acīs redzēja starojam mīlestību, acīs, kas viņu neredzēja.

-    Nē, viņa čukstēja. Tas nebija izturams. Vispirms Melānija, tad Rets un nu mammīte; visi, kurus viņa mīlēja, bija viņu pametuši. Tas bija pārāk nežēlīgi. Tā nevarēja būt.

-     Mammīt, skaļi viņa sacīja, mammīt, paklausies manī. Tā esmu es, Skārleta. Viņa satvēra matrača malu un gribēja to sakratīt. Paskaties uz mani, viņa šņukstēja, uz mani, uz manu seju. Tu taču mani pazīsti, mammīt. Tā esmu es, Skārleta.

Vila lielās delnas saņēma viņas roku locītavas.

-    Tu taču negribēsi viņu kratīt. Balss skanēja klusi, bet tvēriens bija ciešs kā dzelzs knaibles. Tā viņa ir laimīga, Skārlet. Viņa atgriezusies Savanā un auklē tavu mammu, kad tā bija maza meitene. Tie viņai bija laimīgi laiki. Mammīte bija jauna; viņa bija spēcīga; viņai nekas nesāpēja. Liec viņu mierā.

Skārleta centās atbrīvoties.

-     Bet es gribu, lai viņa mani pazīst, Vil. Neesmu pateikusi, cik daudz viņa man nozīmē. Man viņai tas jāpasaka.

-    Gan jau tev būs izdevība. Ne jau vienmēr viņa ir tāda, reizēm visus pazīst. Tapat arī zina, ka mirst. Šādas reizes ir labākas. Tagad nāc man līdzi. Visi tevi gaida. Dilaila rīkojas pa virtuvi un pieskata mammīti.

Skārleta ļāva, lai Vils palīdz viņai piecelties. Augums viscaur bija kļuvis nejūtīgs, pat sirds. Ne vārda nesakot, viņa sekoja Viļam uz dzīvojamo istabu. Suelena nekavējoties metās apbērt māsu pārmetumiem, sākot savas sūdzības tajā vietā, kur pirmīt tika pārtraukta, bet Vils sievu apklusināja.

-    Skārleta saņēmusi smagu triecienu, Sū, liec viņu mierā. Viņš ielēja glāzē viskiju un ielika to Skārletai rokā.

Viskijs līdzēja. Dzēriens apdedzināja jau zināmo taku viņas ķermenī, notrulinot sāpes. Viņa pastiepa tukšo glāzi, un Vils ielēja vēl mazliet.

-      Sveiki, mīļie, viņa uzrunāja bērnus, nāciet apskaut mammu. Skārleta dzirdēja savu balsi; tā izklausījās sveša, bet viņa vismaz teica to, ko vajadzēja.

Gandrīz visu laiku Skārleta pavadīja istabā pie slimnieces. Cerības uz mierinājumu viņa bija saistījusi ar mammītes skaujām, bet nu viņas pašas jaunās, spēcīgās rokas turēja veco, mirstošo sievieti. Skārleta cēla mammītes izdilušo augumu, kad vajadzēja viņu mazgāt, apmainīt veļu, palīdzēt, kad sākās elpas trūkums, pierunāt norīt dažas karotes buljona. Viņa dziedāja šūpļa dziesmas, kuras mammīte tik bieži bija dziedājusi viņai, un, kad vecā aukle murgos sarunājās ar Skārletas mirušo māti, viņa atbildēja tā, kā atbildētu Elena.

Dažkārt mammītes asarojošās acis pazina Skārletu, un vecās sievietes sasprēgājušās lūpas savilkās smaidā, redzot savu mīluli. Tad viņa drebošā balsī rāja Skārletu, kā bija darījusi no mazotnes.

"Tavi mati, mis Skārlet, izskatās akurāt kā vārnu ligzda, ej un izķemmē simts reizes, kā mammīte tevi mācījuse." Citreiz sacīja: "Tevi neviens neprecēs, ja staigāsi šitik saburzītās drēbēs. Uzvelc kaut ko kārtīgu, kamēr tevi neviens vēl nav ieraudzījis." "Tu izskaties balta kā spoks, mis Skārlet. Vai tu esi pūderējusi seju? Uz vietas mazgā nost."

Lai ko mammīte lika, Skārleta solīja to izpildīt. Nekad nebija tik daudz laika, lai to izdarītu, jo mammīte atkal ieslīga nemaņā vai aizgāja tajā pasaulē, kur Skārletas nebija.

Pa dienu un vakaros slimnieci kopt palīgā nāca Suelena, Lūtija vai pat Vils un Skārleta saritinājusies varēja pusstundiņu nosnausties izsēdētajā šūpuļkrēslā. Bet naktīs Skārleta palika nomodā viena pati. Viņa nogrieza zemāk petrolejas lampas dakti un turēja mammītes izdilušo, sauso roku. Kamēr visa māja un mammīte gulēja, viņa beidzot spēja raudāt, un rūgtās asaras mazliet remdēja sāpes.

Reiz klusajā stundā pirms pašas rītausmas mammīte pamodās.

-     Kādēļ tu raudi, mīļumiņ? slimniece čukstus jautāja. Vecā mammīte ir gatava nolikt savu nastu un atpūsties Tā Kunga rokās. Nav nekādas vajadzības tik ļoti raizēties. Roka Skārletas delnā sakustējās, atbrīvojās un noglāstīja jaunās sievietes noliekto galvu. Kuš, nu kuš. Nav tak tik briesmīgi.

-    Piedod, Skārleta šņukstēja, es nespēju rimties.

Mammītes līkie pirksti atstūma sapinkājušos matus Skārletai

no pieres.

-    Izstāsti mammītei, kas apbēdinājis manu jēriņu.

Skārleta ieskatījās vecajās, gudrajās, mīlas pilnajās acīs un izjuta visdziļākās sāpes.

-     Es visu esmu darījusi nepareizi, mammīt. Nezinu, kā varēju pieļaut tik daudz kļūdu. Nesaprotu.

-    Mis Skārlet, tu esi darijuse-to, ko tev vajadzēja darīt. Neviens nebūtu izdalījis vairāk. Labais Kungs lika tev nest dažu smagu nastu, un tu to izdarīji. Nav jēgas prasīt, kāpēc tās tika uzveltas taviem pleciem vai ko tu zaudēji, tās stiepjot. Kas darīts, padarīts. Tagad netracini sevi. Mammītes smagie plaksti aizklāja asaras, kas mirdzēja blāvajā gaismā, un saraustītā elpa izlīdzinājās miegā.

Kā lai es sevi nemoku, Skārleta gribēja kliegt. Mana dzīve sakritusi drupās, un es nezinu, ko darīt. Man vajadzīgs Rets, un viņš ir prom. Man esi vajadzīga tu, un ari tu ej projām.

Skārleta pacēla galvu, noslaucīja piedurknē asaras un iztaisnoja sāpošos plecus. Ogles apaļajā krāsnī bija gandrīz izdegušas, un spainis bija tukšs. Jāatnes ogles un jāpiemet ugunij. Istabā sāka kļūt vēsi, bet mammītei nepieciešams siltums. Skārleta savilka izbalējušās lupatu segas pār slimnieces vājo augumu, tad paņēma spaini un izgāja aukstajā, tumšajā pagalmā. Viņa steidzās pie ogļu kastes un nožēloja, ka nebija paņēmusi lakatu.

Mēness nespīdēja, tikai šaura pusmēness miziņa aizslēpās aiz mākoņa. Gaiss likās mitrs no nakts rasas, un tās dažas zvaigznes, kas nebija paslēpušās, izskatījās ļoti tālas un ledaini spožas. Skārletai pārskrēja drebuļi. Melnums, kas pletās visapkārt, šķita bezveidīgs un bezgalīgs. Viņa akli bija izskrējusi sētsvidū un nu nespēja saskatīt pazīstamos žāvētavas un šķūņa apveidus, kam tepat tuvumā vien vajadzēja būt. Pēkšņas panikas pārņemta, viņa pagriezās, vēlēdamās ieraudzīt balto sienu mājai, kuru nupat bija pametusi. Bet arī tur bija tumsa un neko nevarēja saskatīt. Nekur ne gaismas stariņa. It kā viņa būtu apmaldījusies drūmā, nepazīstamā un pilnīgi klusā pasaulē. Nekas melnajā naktī nekustējās, ne koka lapa, ne spalviņa putna spārnā. Bailes raustīja Skārletas saspringtos nervus, un viņa gribēja skriet projām. Bet uz kurieni? Visur valdīja naidīga tumsa.

Skārleta sakoda zobus. Kas tās par muļķībām? Esmu mājās, Tarā, un, tiklīdz uzausīs saule, aukstā tumsa izgaisīs. Viņa piespieda sevi pasmieties; spalgā, nedabiskā skaņa iztrūcināja viņu pašu.

Ļaudis mēdz teikt, ka pirms ausmas tumsa esot vismelnākā, viņa atcerējās. Laikam tagad es redzu apstiprinājumu, ka šis teiciens ir patiess. Mani tikai pārņēmusi grūtsirdība, nekas vairāk. Tai es nepadošos, nav laika, jo krāsnij jāpiemet ogles. Viņa pastiepa tumsā uz priekšu roku un gāja uz to pusi, kur blakus malkas grēdai vajadzēja atrasties ogļu kastei. Kāja aizķērās kādā bedrītē, viņa klupa un nokrita zemē. Skaļi nožvarkstēja spainis un pazuda.

Ikkatra pārgurušā un baiļu pārņemtā ķermeņa daļiņa kliedza, ka viņai jāpadodas, jāpaliek uz vietas, kur viņa droši piekļāvusies pie neredzamās zemes, līdz atnāks diena un varēs redzēt. Bet mammītei vajadzēja siltumu. Un jautru, dzeltenu liesmu gaismu aiz krāsns vizlas stikla durvīm.

Skārleta lēnām paslējās uz ceļiem un taustoties meklēja ap sevi ogļu spaini. Pasaulē laikam nekad nav bijis tādas piķa melnas tumsas. Nedz ari tādas mitras, aukstas nakts. Skārleta kampa gaisu ar muti. Kur palicis spainis? Kur kavējas rītausma?

Pirksti noslīdēja gar aukstu metālu. Skārleta uz ceļiem parausās tuvāk metāla priekšmetam, tad abas rokas pieķērās alvas ogļu spaiņa asajām malām. Viņa notupās, izmisīgā skāvienā piekļāvusi spaini pie krūtīm.

Ak kungs, galva galīgi sagriezusies! Es pat nezinu, kurā pusē ir māja, kur nu vēl ogļu kaste. Esmu apmaldījusies naktī. Viņa izmisumā atgāza galvu, gribēdama saskatīt jelkādu gaismas atspulgu, bet debesis bija melnas. Pat aukstās, tālās zvaigznes bija pazudušas.

Vienu mirkli Skārletai gribējās iekliegties, kliegt un kliegt, līdz mājā kāds pamostos, aizdegtu lampu, atrastu viņu un aizvestu drošībā.

Bet lepnums liedza to darīt. Apmaldījusies pati savā sētsvidū, tikai pāris soļu no virtuves durvīm! Viņa nekad nepārdzīvotu tādu kaunu.

Iekārusi spaini sev elkoni, viņa sāka neveikli rāpot pa tumšo zemi. Agrāk vai vēlāk viņa kaut kam uzdursies mājai, malkas grēdai, šķūnim, akai un tad sapratis, kur atrodas. Ātrāk noteikti būtu celties kājās un iet. Tad arī nejustos tik muļķīgi. Bet viņa var atkal nokrist un samežģīt potīti vai savainoties. Tad viņa neko nevarētu iesākt, līdz kāds viņu atrastu. Nav svarigi, ko viņa darīja, jebkas bija labāk nekā gulēt vienai, bezpalīdzīgai un pazudušai.

Kur bija mājas siena? Kaut kur taču vajadzēja būt sienai, jo Skārletai likās, ka norāpojusi jau pusi ceļa līdz Džonsboro. Atkal mācās virsū panika. Ja nu tumsa nekad neizgaist, ja nu viņa tikai rāpos un rāpos visu mūžu un nekad nenokļūs mājās?

Izbeidz, viņa sev pavēlēja, tūlīt pat! No mutes izlauzās aizžņaugti kunksti.

Skārleta ar pūlēm piecēlās kājās, piespieda sevi lēnām ievilkt elpu un lika prātam apvaldīt strauji joņojošo sirdi. Es esmu Skārleta O'Hāra, viņa sev sacīja. Viņa bija Tarā un šajā vietā pazina katru pēdu zemes labāk nekā savus piecus pirkstus. Nu un tad, ja nevar redzēt četras collas sev priekšā? Viņa zināja, kas te atrodas; vajadzēja tikai to atrast.

Un viņa meklēs, stāvot kājās, nevis četrrāpus kā zīdainis vai suns. Viņa paslēja augšup zodu un izrieza vājos plecus. Paldies Dievam, neviens nebija viņu redzējis garšļaukus guļam dubļos vai sprīdi pa sprīdim lienam uz priekšu, baidoties celties kājās. Nekad mūžā viņa nav bijusi sakauta, to neizdarīja ne vecā Šermana armija, ne arī vissliktākais, ko varēja pastrādāt marodieri. Neviens un nekas nevar viņu uzveikt, ja viņa pati to neļauj, un tādā gadījumā viņa ir to pelnījusi. Padomā tik, baidās no tumsas kā gļēvulīga pinkšķe!

Laikam jau esmu ļāvusi apstākļiem sevi novest tik tālu, cik tālu cilvēks var nonākt, viņa ar riebumu domāja, un pašas nicinājums viņu sasildīja. Kad sasniegts zemākais punkts, ceļš var iet tikai augšup. Ja esmu salaidusi grīstē savu dzīvi, es to sakārtošu. Es nevāļāšos drupās.

Turot sev priekšā ogļu spaini, Skārleta stingriem soļiem gāja tālāk. Gandrīz tūlīt spainis pret kaut ko nošķindēja. Viņa skaļi iesmējās, jo saoda aso, sveķaino svaigi cirstas priedes smaržu. Viņa bija pie malkas grēdas, kurai blakus atradās ogļu kaste. Tā bija tieši tur, uz kurieni viņa bija gājusi.

Kad no jauna bija iekūrusies uguns, plīts dzelzs durtiņas aizveroties noblīkšķēja tik skaļi, ka mammīte gultā sakustējās. Skārleta piesteidzās uzvilkt augstāk segas. Istaba bija auksta.

Mammītes izmocītās acis paskatījās uz Skārletu.

-    Tev ir netīra seja… un ari rokas, viņa vārgā balsī noburkšķēja.

-    Es zinu, Skārleta sacīja, tūlīt nomazgāšu. Pirms vecā sieviete atkal ieslīga nemaņā, Skārleta noskūpstīja viņu uz pieres. Es tevi mīlu, mammīt.

-    Nav nekādas vajadzības man teikt to, ko es jau zinu. Mammīte miegā patvērās no sāpēm.

-    Vajag gan, Skārleta noteica. Viņa zināja, ka mammīte viņu nedzird, taču runāja skaļā balsī, daļēji ar sevi. Daudz ko vajag. Es to nepateicu Melānijai un arī Retam, līdz bija par vēlu. Nekad neveltīju gana daudz laika, lai aptvertu, ka viņus mīlu un tevi arī. Vismaz attiecībā uz tevi es nepieļaušu to pašu kļūdu.

Skārleta raudzījās lejup uz vecās, mirstošās sievietes seju, kas jau atgādināja galvaskausu.

-    Es tevi mīlu, mammīt, viņa čukstēja. Kas notiks ar mani, kad tevis vairs nebūs? Kas mani mīlēs?

2. NODAĻA

Slimnieces istabas durvju spraugā parādījās Prisijas galva.

-    Mis Skārlet, misters Vils lika man nākt pasēdēt pie mammītes, kamēr jūs iekožat brokastu. Dilaila saka, ka jūs sevi nomocīšot ar to kopšanu, viņa uztaisījusi jums biezu gaļas šķēli un kukurūzas putru ar mērci.

-    Kur mammītes buljons? Skārleta asi noprasīja. Dilaila zina, ka no paša rīta jāatnes silts buljons.

-     Es jau nesu, Prisija atgrūda ar elkoni durvis un, turēdama paplāti sev priekšā, ienāca istabā. Bet mammīte ir aizmigusi, mis Skārlet. Vai gribat, lai es viņu modinu un iedodu buljonu?

-     Apsedz bļodu un noliec pie krāsns. Es viņu pabarošu, kad atgriezīšos. Skārleta saprata, ka briesmīgi gribas ēst. Sajutis kūpošās zupas sātīgo aromātu, viņas tukšais kuņģis sarāvās.

Virtuvē Skārleta aši nomazgāja seju un rokas. Arī kleita netīra, bet tur neko nevarēja darīt. Vispirms viņa paēdīs, tad meklēs tīras drēbes.

Kad Skārleta iegāja ēdamistabā, Vils cēlās no galda. Zemnieki nevarēja šķiest laiku, it īpaši tādā skaidrā un siltā dienā, kādu solīja zeltainā rīta saule aiz loga.

-    Vai varu tev palīdzēt, tēvoci Vil? Veids ar cerībām balsī jautāja. Viņš cēlās kājās tik strauji, ka gandrīz apgāza krēslu. Tad zēns ieraudzīja māti un dedzīgā sejas izteiksme pazuda. Vajadzēs palikt pie galda un rādīt vislabākās manieres, citādi viņa dusmosies. Veids gausi devās atvilkt Skārletai krēslu.

-   Cik labi tu proti uzvesties, Veid, Suelena iedudinājās. Labrīt, Skārlet. Vai tu nemaz nelepojies ar savu mazo džentlmeni?

Skārleta neko neredzošās acis pievērsa māsai, tad Veidam. Augstā debess, viņš taču ir tikai bērns, par ko gan Suelena tik muļķīgi lišķējas? Pēc māsas izturēšanās varētu domāt, ka puika ir deju partneris, ar kuru viņa flirtē.

Izbrīnīta Skārleta pamanīja, ka Veids izveidojies par glītu zēnu. Turklāt liela auguma, viņš jau drīzāk likās trīspadsmit gadus vecs, lai gan nupat apritēja vien divpadsmit. Bet Suelenai tas neliktos vis brīnišķīgi, ja vajadzētu pirkt apģērbu, no kura puika tik drīz izauga.

Augstā debess! Ko lai es daru ar Veida drēbēm? Rets vienmēr visu vajadzīgo nokārtoja; es nezinu, ko zēni velk mugurā, un pat to, kurā vietā tādas drēbes pērk. Piedurknes jau kļuvušas par īsām, droši vien viņam visu vajag lielāka izmēra. Turklāt nekavējoties. Drīz noteikti sāksies skola. Ja nav jau sākusies; es pat nezinu, kāds šodien ir datums.

Skārleta iekrita Veida atvilktajā krēslā. Viņa cerēja, ka dēls varēs izstāstīt to, ko vajadzēja zināt. Bet vispirms viņa paēdīs brokastis. Mute tik pilna siekalu, ka, šķiet, varētu ar tām izskalot kaklu.

-   Paldies, Veid Hempton, viņa izklaidīgi pateicās. Šķiņķis izskatījās nevainojams, kārdinoši sārts un sulīgs, ar nobrūnējušu, kraukšķīgu tauku maliņu. Viņa iemeta klēpī salveti, nepapūlējusies to atlocīt, un ķērās pie naža un dakšiņas.

-    Mammu? Veids piesardzīgi ierunājās.

-    Mmm? Skārleta nogrieza gabaliņu šķiņķa.

-    Vai es, lūdzu, drīkstu iet un palīdzēt tēvocim Viļam uz lauka?

Skārleta pārkāpa vienu no labas uzvedības pamatnoteikumiem

un runāja ar pilnu muti. Šķiņķis bija pasakains.

-Jā, jā, ej vien. Rokas aši grieza nākamo gabaliņu.

-    Es arī, iesaucās Ella.

-    Es arī, kā atbalss atkārtoja Suelenas Sūzija.

-Jūs neviens nav saucis, Veids sacīja. Lauku darbi ir vīriešu darīšana. Meitenes paliek mājā.

Sūzija sāka raudāt.

-    Paskat, ko tu izdarīji! Suelena pārmeta Skārletai.

-    Es? Ne jau mans bērns taisa tādu elles troksni. Arvien, ierodoties Tarā, Skārleta apņēmās nestrīdēties ar Suelenu, taču mūža laikā iegūtie ieradumi izrādījās pārāk stipri.

Bet es neļaušu viņai sabojāt sev pirmo maltīti, kad man pēc sazin cik ilga laika gribas ēst, Skārleta sev sacīja un visu uzmanību veltīja tam, lai sviests vienmērīgi iejauktos balto kukurūzas putraimu kaudzē uz šķīvja. Viņa pat nepacēla skatienu, kad Veids Viļam pa pēdām izgāja no ēdamistabas un Ellas brēkšana pievienojās Sūzijas raudāšanai.

-    Klusu, abas! Suelena skaļi apsauca meitenes.

Skārleta uzlēja putrai šķiņķa mērci, tad uzlika pamatīgu kaudzi uz gaļas šķēles un caurdūra šo veidojumu ar dakšiņu.

-    Arī tēvocis Rets ļautu man iet, Ella šņukstēja.

Es neklausīšos, Skārleta sev sacīja, vienkārši aizspiedīšu ausis un baudīšu brokastis. Viņa iestūma mutē šķiņķa, putras un mērces kārtojumu.

-    Mamm… Mamm, kad tēvocis Rets atbrauks uz Taru? spalgi noplīkšķēja Ellas jautājums. Skārleta dzirdēja šos vārdus par spīti ciešajai apņēmībai, un sātīgais ēdiens mutē pārvērtās zāģskaidās. Ko viņa varēja teikt, ko atbildēt uz Ellas jautājumu? "Nekad." Vai tāda bija atbilde? Viņa nevarēja, negribēja tam ticēt. Viņa ar nepatiku lūkojās uz pietvīkušo meitu. Ella visu bija sabojājusi. Vai viņa nevarēja likt mani mierā vismaz tik ilgi, kamēr paēdu brokastis?

Ellai bija tēva Frenka Kenedija rudie, sprogainie mati. Tie slējās ap saraudāto seju kā sarūsējušas stieples, šķipsnas vienmēr izspruka no cieši sapītajām bizēm, lai kā arī Prisija, kas tās pina, slapināja matus ar ūdeni. Ellas augums arī likās kā izlocīts no stieples vājš un stūrains. Viņa bija vecāka par Sūziju, Ellai bija gandrīz septiņi gadi, bet Sūzijai sešarpus, taču Suelenas meita bija jau pusgalvas tiesu garāka un spēcīgāka, tāpēc-nesodīta varēja Ellu izrīkot.

Nav brīnums, ka Ella grib, lai atgriežas Rets, Skārleta nosprieda. Viņš patiesi bija Ellai pieķēries, bet es ne. Viņa man krīt uz nerviem, tāpat kā bija kritis Frenks, un, lai kā pūlētos, es vienkārši nespēju Ellu mīlēt.

-    Mammu, kad atbrauks tēvocis Rets? meitene atkārtoja jautājumu. Skārleta atstūma no galda krēslu un piecēlās.

-    Tā ir pieaugušo darīšana, viņa noskaldīja. Iešu parūpēties par mammīti. Šobrīd viņa nespēja izturēt domas par Retu, par visu to viņa domās vēlāk, kad nebūs tik satraukta. Svarīgāk daudz svarīgāk pierunāt mammīti ieēst kādu karoti buljona.

-    Tikai vēl vienu mazu karotīti, mammīt, man par prieku.

Vecā sieviete novērsa galvu, lai izvairītos no karotes.

-    Piekusu, viņa nopūtās.

-    Es zinu, Skārleta sacīja, zinu. Tad guli, es tevi vairs nemocīšu. Viņa palūkojās lejup uz gandrīz pilno bļodu. Mammīte ar katru dienu ēda mazāk un mazāk.

-    Mis Elen… vecā aukle vārgi pasauca.

-    Esmu te, mammīt, Skārleta atbildēja. Viņai sāpēja vienmēr, kad mammīte viņu nepazina un domāja, ka rokas, kas viņu ar tādu mīlestību kopa, bija Skārletas mātes rokas. Es nedrīkstu to ņemt ļaunā, Skārleta sev katru reizi atgādināja. Par slimajiem vienmēr rūpējās mamma, nevis viņa. Mamma pret visiem izturējās laipni, viņa bija eņģelis, viņa bija īsta dāma. Tā jau ir uzslava, ja mani sajauc ar viņu. Droši vien nonākšu ellē, jo esmu greizsirdīga, ka mammīte Elenu mīlēja vairāk… vienīgi es ellei vairs diez ko neticu… un arī debesīm ne…

-    Mis Elen…

-    Esmu te, mammit.

Vecās acis pavērās.

-    Tu neesi mis Elena.

-    Es esmu Skārleta, mammit, tava Skārleta.

-    Mis Skārleta… Gribu misteru Retu. Man kaut kas jāsaka…

Skārletas zobi iecirtās lūpā. Es ari viņu gribu, viņa domās kliedza. Ļoti, ļotil Bet viņš ir prom, mammit. Es nevaru sagādāt to, ko tu vēlies.

Redzot, ka mammīte atkal iegrimusi pusnemaņā, viņa juta milzu atvieglojumu. Vismaz sāpes mammīti nemoka. Skārletai sirds smeldza tā, it kā tajā būtu sadurti naži. Cik ļoti viņai vajadzēja Retu, īpaši tagad, kad mammīte arvien straujāk tuvojās mūžības krastam. Kaut viņš būtu te, kopā ar mani un justu tādas pašas bēdas kā es. Jo ari Rets mīlēja mammīti un viņa mīlēja Retu. Nekad savā mūžā viņš nebija tik smagi pūlējies, lai dabūtu kādu cilvēku savā pusē, tā viņš bija teicis, un mammītes domas viņš vērtēja ļoti augstu. Retam sāpēs sirds, kad uzzinās par mammītes nāvi, viņš ļoti būtu vēlējies no viņas atvadīties…

Skārleta pacēla galvu, un acis viņai iepletās. Protams. Kāda viņa bijusi muļķe! Viņa skatījās uz izdēdējušo, veco sievieti, kas zem biezajām segām izskatījās sīka un trausla.

-     Ak, mīļo mammīt, paldies tev, viņa izdvesa. Es nācu pie tevis pēc palīdzības, lai tu atkal visu vērs par labu, un tu to izdarīji kā allaž.

Skārleta atrada Viļu stallī sukājam zirgu.

-     Cik labi, ka tevi atradu, Vil, viņa iesaucās. Zaļās acis dzirkstīja, vaigus rotāja dabisks sārtums, nevis kā parasti pūderis. Vai varu dabūt zirgu un ratus? Man jāaizbrauc uz Džonsboro. Ja nu vienīgi… Tu taču negrasījies pats braukt uz Džonsboro kaut kādās darīšanās, ko? Gaidot Vila atbildi, viņa aizturēja elpu.

Vils rāmi paskatījās uz sievasmāsu. Viņš Skārletu saprata labāk, nekā viņa iedomājās.

-Vai varu tavā labā ko izdarīt? Gadījumā ja es brauktu uz Džonsboro.

-     Ak, Vil, tu esi mīļš un labs. Es daudz labāk paliktu pie mammītes, bet man nudien tas jāpaziņo Retam. Viņa prasa pēc Reta, un viņš bija stipri pieķēries auklei, tāpēc nespēs sev piedot, ka pievīlis viņu. Viņa rotaļājās ar zirga krēpēm. Viņš aizbraucis uz Čārlstonu kārtot ģimenes lietas; Reta māte bez viņa padoma gandrīz nespēj elpu ievilkt.

Skārleta pacēla skatienu, ieraudzīja Vila neizteiksmīgo seju un novērsās. Viņa sāka pīt krēpes bizītēs, tik cieši skatoties uz pirkstiem, it kā no tā būtu atkarīga dzīvība.

-    Tāpēc, ja tu varētu nosūtīt telegrammu, es iedotu adresi. Un labāk raksti savā vārdā, Vil. Rets zina, kā es dievinu mammīti. Viņš varbūt nodomās, ka es pārspīlēju un viņa nemaz nav tik slima. Viņa atkal pacēla galvu un starojoši pasmaidīja. Rets domā, ka man nav vairāk smadzeņu kā maijvabolei.

Vils zināja, ka tie ir salti meli.

-     Tev noteikti ir taisnība, viņš lēni vilka vārdus. Retam uz ātrāko jābrauc šurp. Tūliņ jāšu uz Džonsboro; tā būs ātrāk nekā ar ratiem.

Skārletas rokas slābi nošļuka gar sāniem.

-    Paldies, viņa pateicās. Adrese man ir kabatā.

-   Atgriezīšos uz pusdienām, Vils sacīja. Viņš paņēma no plaukta seglus. Skārleta viņam palīdzēja tos uzlikt. Viņa jutās enerģijas pārpilna. Rets noteikti atbrauks, par to nevar būt šaubu. Ja izbrauks no Čārlstonas, tiklīdz saņems telegrammu, tad Tarā viņš var ierasties pēc divām dienām.

Bet Rets neieradās pēc divām dienām. Arī pēc trim, četrām vai piecām ne. Skārleta vairs neausījās, lai sadzirdētu alejā ratu rīboņu vai pakavu klabēšanu. Viņa bija sevi galīgi nomocījusi, nepārtraukti sasprindzinot dzirdi. Bet tagad visu uzmanību piesaistīja cita skaņa, baisā sēkšana, kad mammīte pūlējās ievilkt elpu. Likās neiespējami, ka trauslais, izdilušais ķermenis spēj sakopot tik daudz spēka, kas bija nepieciešams, lai ievilktu un atkal izgrūstu no plaušām gaisu. Tomēr vecajai nēģerietei tas izdevās atkal un atkal, kaut dzīslas krunkainajā kaklā pietūka un drebēja.

Skārletai pievienojās Suelena.

-    Viņa ir ari mana mammīte, Skārlet. Nepieciešamība palīdzēt vecajai sievietei izdzēsa māsu mūžu ilgušo greizsirdību un ļaundarību. Viņas sanesa no visas mājas spilvenus, lai varētu slimnieci apguldīt pēc iespējas augstāk, un istabā nepārtraukti vārījās katls, no kura cēlās garaiņi. Sasprēgājušās lūpas viņas apzieda ar sviestu un ar karotīti lēja ūdeni mammītei mutē.

Bet nekas nespēja atvieglot vecās aukles mokas. Viņa ar žēlumu nolūkojās savās kopējās.

-    Nemokiet sevi, mammīte dvesa. Jūs neko nevarat līdzēt.

Skārleta piespieda pirkstu mammītes lūpām.

-     Kuš, viņa apsauca slimnieci. Nepūlies runāt. Taupi spēkus. Kāpēc, ak, kāpēc, Skārleta klusībā dusmojās uz Dievu, kāpēc Tu neļauj viņai nomirt viegli, kamēr viņa aizklīdusi pagātnē? Kāpēc Tev vajag viņu modināt un tik ļoti mocīt? Mammīte visu dzīvi bijusi laba, vienmēr rūpējusies par citiem, nekad par sevi. Viņa pelnījusi vieglāku nāvi, es nekad savā mūžā vairs neliekšu galvu Tavā priekšā.

Tomēr viņa lasīja mammītei priekšā no vecas, apbružātas Bībeles, kas parasti stāvēja uz naktsskapīša blakus gultai. Viņa lasīja psalmus, un balss nenodeva ne sāpes, ne pret Dievu vērstās dusmas, ko viņa juta sirdī. Kad pienāca nakts, Suelena iededza lampu un stājās māsas vietā, lasīja, šķīra plānās lapas, lasīja. Vēlāk viņu nomainīja Skārleta. Pēc tam atkal Suelena, līdz Vils sūtīja sievu atvilkt elpu.

-    Un tu arī ej, Skārlet, viņš mudināja. Es pasēdēšu pie mammītes. Neesmu nekāds labais lasītājs, bet daudzas vietas Bībelē es zinu no galvas.

-    Tad runā. Bet es mammīti neatstāšu. Es nevaru. Viņa sēdēja uz grīdas, atbalstījusi muguru pret sienu, un klausījās nāves baismīgajās skaņās.

Kad logos parādījās pirmais blāvais gaismas svīdums, elpa pēkšņi kļuva citāda, katrs elpas vilciens bija kļuvis skaļāks, bet klusuma brīži starp tiem garāki. Skārleta uzrausās kājās. Vils piecēlās no krēsla.

-    Pasaukšu Suelenu, viņš sacīja.

Skārleta apsēdās viņa vietā pie gultas.

-    Mammīt, vai tu gribi, lai paturu tavu roku? Ļauj paturēt savu roku.

Mammītes piere piepūlē savilkās.

-    Tik… nogurusi.

-    Zinu, zinu. Nepūlies ar runāšanu.

-    Gribēju… sagaidīt… misteru Retu.

Skārleta norija siekalas. Tagad nedrīkstēja raudāt.

-     Tev nav jāpūlas palikt nomodā, mammit. Tu vari atpūsties. Viņš nevarēja atbraukt. Viņa izdzirda virtuvē steidzīgus soļus. Suelena nāk. Un misters Vils. Mēs visi būsim pie tevis, mīļā. Mēs visi tevi mīlam.

Pāri gultai krita ēna, un mammīte pasmaidīja.

-     Viņa grib mani, sacīja Rets. Skārleta, nespēdama noticēt, palūkojās augšup. Palaid mani, viņš klusi lūdza. Ļauj man pieiet tuvāk mammītei.

Skārleta piecēlās, juzdama Reta tuvumu, to, cik viņš liels, spēcīgs, vīrišķīgs, un viņai saļodzījās ceļgali. Rets paspraucās garām un nometās ceļos pie mammītes gultas.

Viņš bija ieradies. Viss būs labi. Skārleta nometās ceļos viņam blakus, plecs pieskārās viņam pie rokas, un, par spīti visaptverošajām bēdām par mammīti, viņa jutās laimīga. Viņš ir ieradies, Rets ir šeit. Kāda es biju muļķe, ka tik viegli atmetu cerības.

-    Gribu, lai jūs kaut ko izdarāt priekš manis, mammīte ierunājās. Balss skanēja spēcīgi, it kā viņa būtu sataupījusi spēkus tieši šim brīdim. Viņa elpoja sekli un ātri, gandrīz elsoja.

-    Visu, mammit, Rets solīja. Darīšu visu, ko tu gribi.

-   Apglabājiet mani smalkajos sarkanā zīda apakšbrunčos, ko jūs man uzdāvinājāt. Es zinu, ka Lūtija metusi uz tiem aci.

Rets iesmējās. Skārletu pārņēma šausmas. Kā pie mirēja gultas var smieties? Tad viņa aptvēra, ka ari mammīte smejas, gan bez skaņas.

Rets piespieda roku pie sirds.

-    Zvēru, ka Lūtija nedabūs tos ne acīs redzēt, mammīt. Es parūpēšos, lai brunči tiek tev līdzi debesīs.

Mammītes roka pastiepās uz Reta pusi, liekot viņa ausi pietuvināt mirējas lūpām.

-   Parūpējieties par mis Skārletu, viņa čukstēja. Par viņu vajag parūpēties, un es vairs nejaudāju.

Skārleta aizturēja elpu.

-    Parūpēšos, mammīt, Rets nosolījās.

-    Zvēriet. Pavēle bija izteikta neskaidri, bet stingri.

-    Zvēru, Rets sacīja. Mammīte klusi nopūtās.

Skārleta iešņukstējās.

-    Ak, mammīt, mīļā, paldies, viņa iesaucās. Mammīt…

-    Viņa nevar tevi dzirdēt, viņa ir mirusi. Reta lielā delna viegli pārslīdēja mammītes sejai, aizspiežot acis. Vesela pasaule aizgājusi, veselam laikmetam pienācis gals, viņš klusi pabeidza. Lai viņa dus mierā.

-    Āmen, noteica Vils, kurš stāvēja uz sliekšņa.

Rets piecēlās, pagriezās.

-    Sveicināti, Vil, Suelen.

-     Pēdējās domas viņai bija par tevi, Skārlet, Suelena raudāja. Tu vienmēr biji viņas mīlule. Raudāšana kļuva skaļāka. Vils apskāva sievu, glāstīja tai muguru, ļaujot izraudāties pie savām krūtīm.

Skārleta pieskrēja pie Reta un pacēla rokas, lai viņu apskautu.

-    Man tevis tik ļoti pietrūka, viņa sacīja.

Rets saņēma viņas plaukstu locītavas un nolaida rokas gar sāniem.

-     Nevajag, Skārlet, viņš izvairījās. Nekas nav mainījies. Balss skanēja klusi.

Uz tādu savaldību Skārleta nebija spējīga.

-    Ko tu ar to gribi teikt? viņa skaļi iesaucās.

Rets saviebās.

-    Neliec man to atkārtot, Skārlet. Tu ļoti labi zini, ko es gribu teikt.

-    Nezinu. Es tev neticu. Tu taču nevari mani pamest, tas nevar būt. Es tevi ļoti mīlu, un tu man esi briesmīgi vajadzīgs. Ak, Ret, neskaties uz mani tā. Kāpēc tu mani neapskauj un nemierini? Tu apsolīji mammītei.

Rets ar vieglu smaidu lūpās papurināja galvu.

-    Kāds tu esi bērns, Skārlet! Tu mani pazīsti jau daudzus gadus, un tomēr, kad gribi, proti aizmirst visu, ko esi iemācījusies. Tie bija meli. Es meloju, lai mīļas, vecas sievietes pēdējos mirkļus padarītu laimīgus. Atceries, mīlulīt, ka es esmu nelietis, nevis džentlmenis.

Un viņš devās uz durvīm.

-     Neej, Ret, lūdzu, Skārleta raudāja. Tad viņa piespieda abas rokas mutei, lai apklusinātu sevi. Ja tagad viņa sāktu lūgties, tad nekad vairs nespētu sevi cienīt. Viņa strauji novērsās, lai neredzētu, kā Rets aiziet. Bet uzvaras prieku Suelenas skatienā un žēlumu Vila acīs viņa pamanīja.

-     Viņš atgriezīsies, Skārleta, pacēlusi galvu, noteica. Viņš vienmēr atgriežas. Ja atkārtošu to pietiekami bieži, viņa domāja, varbūt es tam noticēšu. Varbūt tāJcļūs par patiesību.

-    Vienmēr, viņa atkārtoja. Tad dziļi ievilka elpu. Kur ir mammītes apakšsvārki, Suelen? Es parūpēšos, lai viņa tiek tajos apbedīta.

Skārleta spēja savaldīties līdz brīdim, kad viņas tika galā ar briesmīgo pienākumu nomazgāt un apģērbt mammītes mirstīgās atliekas. Bet, kad Vils ienesa zārku, viņa sāka drebēt pie visām miesām. Ne vārda nesakot, viņa metās bēgt.

Ēdamistabā Skārleta no karafes ielēja sev glāzi viskija un, rīkli apdedzinādama, iztukšoja to trijos malkos. Siltums izlija cauri pārgurušajam ķermenim, un trīsas mitējās.

Man vajadzīgs svaigs gaiss, viņa nosprieda. Man jātiek ārā no mājas, prom no visiem. No virtuves skanēja bērnu izbiedētās balsis. Uztraukuma dēļ āda bija kļuvusi tik jutīga, it kā būtu noberzta jēla. Viņa sacēla svārkus un skrēja projām.

Rīta gaiss bija atspirdzinošs un vēss. Skārleta dziļi elpoja, izbaudīdama svaigumu. Viegls vējiņš plivināja viņas matus, kas bija pielipuši pie sasvīdušā kakla. Kad viņa pēdējo reizi bija simts reizes vilkusi suku cauri matiem? To viņa nespēja atcerēties. Mammīte būtu traki nikna. Ak, Skārleta iespieda labās rokas pirkstu kauliņus mutē, lai neļautu vaļu bēdām, un klupdama krizdama tenterēja pa garo ganību zāli lejup no kalna uz mežu, aiz kura sākās upe. Augstās priedes saldrūgteni smaržoja; koku ēna sedza mīksto, biezo paklāju, kas bija izveidojies no simtiem gadu laikā sabirušām nodzeltējušām skujām. Meža patvērumā Skārleta bija viena, no mājas viņu nevarēja redzēt. Nogurusi viņa noslīga uz mīkstās zemes, tad apsēdās un atspieda muguru pret stumbru. Tagad vajadzēja padomāt; kaut kādā veidā taču varēja dzīvi uzcelt no drupām; citādi nemaz nedrīkstēja būt.

Bet Skārleta nespēja novaldīt domas. Viņa bija tik apjukusi un tik nogurusi.

Nejau pirmo reizi viņa ir nogurusi. Un citreiz nogurums bijis vēl lielāks. Kad no Atlantas vajadzēja tikt uz Taru un visapkārt atradās jenkiju armija, viņa nebija ļāvusi nogurumam sevi apturēt. Kad vajadzēja pārmeklēt apkārtni, lai atrastu ko ēdamu, viņu neatturēja tas, ka rokas un kājas likās kā svina pielietas. Kad ar jēlām plaukstām plūca kokvilnu, kad vajadzēja mūļa vietā jūgties arklā, kad vajadzēja atrast spēku, par spīti visam, iet uz priekšu, nogurums nepiespieda viņu padoties. Un ari tagad viņa nepadosies. Tas nebija viņas dabā.

Skārleta lūkojās uz priekšu, skatoties acīs visiem dēmoniem. Melānijas nāve… Mammītes nāve… Rets viņu pamet, sakot, ka abu laulība ir pagalam.

Tas bija visļaunākais. Reta aiziešana. Tieši ar to viņai jāsaskaras aci pret aci. Viņa dzirdēja Reta balsi: "Nekas nav mainījies."

Tā nevarēja būt taisnība! Tomēr bija.

Jāatrod veids, kā dabūt Retu atpakaļ. Viņa vienmēr bija spējusi dabūt ikvienu vīrieti, kuru vēlējās, un Rets taču bija vīrietis, vai ne?

Nē, viņš nebija tāds kā citi vīrieši, un tāpēc jau viņa gribēja Retu. Pēkšņu baiļu pārņemta, Skārleta nodrebinājās. Ja nu šoreiz viņa negūst uzvaru? Viņa vienmēr kaut kā bija uzvarējusi. Viņa vienmēr kaut kā bija dabūjusi, ko gribējusi. Līdz šim.

Virs galvas skarbi iebrēcās zilais sīlis. Skārleta pacēla galvu un dzirdēja otru izsmejošo brēcienu.

Liec mani mierā! viņa uzkliedza putnam. Tas aizlidoja, gaisā nozibot koši zilai svītrai.

Jāpadomā, jāatceras, ko Rets sacīja. Ne šorīt vai vakarvakarā, vai tad, kad nomira mammīte, kas zina, kad tas bija. Ko viņš teica mūsu mājā, tajā naktī, kad viņš pameta Atlantu? Viņš tikai runāja un runāja skaidrodams. Viņš bija tik mierīgs, tik briesmīgi pacietīgs, tā izturas pret cilvēkiem, kas nav pietiekami svarīgi, lai uz viņiem dusmotos.

Prāts aizķērās aiz kāda pusaizmirsta teikuma, un viss nogurums pagaisa kā nebijis. Viņa bija atradusi to, ko meklēja. Jā, jā, tagad viņa skaidri atcerējās. Rets bija piedāvājis šķiršanos. Tad, pēc viņas niknā noraidījuma, viņš bija to pateicis. Skārleta aizvēra acis un dzirdēja ausīs skanam šos vārdus. "Es parādīšos pietiekami bieži, lai ļaudis nesāktu tenkot." Viņa pasmaidīja. Vēl viņa nebija uzvarējusi, bet izredzes bija. Ar izredzēm pietika, lai varētu iet tālāk. Skārleta piecēlās, nopurināja no kleitas un izlasīja no matiem priežu skujas. Viņa noteikti izskatās briesmīgi.

Pie kraujas, uz kuras auga priežu mežs, dubļaini dzeltenā Flinta plūda dziļa un lēna. Skārleta pavērsa skatienu lejup un iemeta ūdenī sauju skuju. Tās, straumē griezdamās, aizpeldēja.

Uz priekšu, viņa nomurmināja. Tāpat kā es. Neskaties atpakaļ, kas darīts, padarīts. Uz priekšu. Skārleta piemiegtām acīm palūkojās dzidrajās debesīs. Tur slīdēja virkne mirdzoši baltu mākoņu. Izskatījās, ka tie ir pilni vēja. Kļūs aukstāks, viņa automātiski nodomāja. Jādabū kādas siltākas drēbes, ko vilkt pēcpusdienā uz bērēm. Viņa pagriezās uz māju pusi. Ganību nogāze likās stāvāka nekā šurp nākot. Nav svarīgi. Jāatgriežas mājās un jāsakopjas. Mammīte ir pelnījusi, lai viņas audzēkne izskatās glīti. Aukle vienmēr cēla lielu brēku, kad Skārleta nebija sakopusies.

3. NODAĻA

Skārleta viegli zvārojās. Gan jau viņa kādreiz šajā dzīvē bijusi tikpat nogurusi, bet to atcerēties viņa nespēja. To liedza pārāk lielais nogurums.

Esmu nogurusi no bērēm, esmu nogurusi no nāves, esmu nogurusi, ka mana dzīve jūk un brūk pa gabalam vien un es palieku viena.

Taras kapsēta nebija nekāda lielā. Mammītes kaps bija plats, stipri lielāks nekā Mellijai, Skārletai prātā iešāvās nesakarīga doma, bet mammīte bija tik ļoti izkritusies, ka tagad diez vai bija lielāka par Melāniju. Tik milzīgs kaps viņai nav vajadzīgs.

Kaut ari zilajās debesīs spoži spīdēja saule, vējš dzeldēja diezgan asi. Pāri kapsētai vējš nesa nodzeltējušas lapas. Nāk rudens, bet varbūt tas jau ir klāt, Skārleta nodomāja. Agrāk man ļoti patika rudens laukos, kad varēja jāt pa mežiem. Izskatījās, it kā zemē būtu sabiris zelts, un gaiss garšoja pēc sidra. Tas bija tik sen. Kopš nomira tēvs, Tarā vairs nav neviena kārtīga jājamzirga.

Skārleta pievērsa skatienu kapakmeņiem. Džeralds O'Hāra, dzimis Mītas grāfistē Īrijā. Elena Robijāra O'Hāra, dzimusi Savanā Džordžijā. Džeralds O'Hāra juniors trīs nelielas plāksnes, visas vienādas. Brāļi, kurus viņa nekad nebija pazinusi. Labi vismaz tas, ka mammīti apbedī nevis vergu kapos, bet blakus mis Elenai, viņas lielajai mīlestībai. Suelena brēca pret debesīm, bet es uzvarēju, tiklīdz Vils nostājās manā pusē. Ja Vils saka vārdu, tas paliek kā akmenī iekalts. Cik žēl, ka viņš stūrgalvīgi atsakās ņemt no manis naudu. Māja izskatās briesmīgi.

Starp citu, arī kapsēta. Viss aizaudzis ar nezālēm, kapi galīgi pamesti novārtā. Bēres tāpat trūcīgas, mammītei briesmīgi nepatiktu. Tas melnais sludinātājs tikai runāja un runāja, varu derēt, ka viņš mammīti pat nepazina. Mammīte jau nu netērētu savu laiku tādiem tipiem, viņa piederēja pie Romas Katoļu baznīcas kā visi Robijāru ģimenē, izņemot vecotēvu, bet viņam, ja varēja ticēt mammītei, nebija nekādas teikšanas. Vajadzēja atvest priesteri, bet tuvākais atrodams Atlantā, un paietu vairākas dienas, līdz viņš ierastos. Nabaga mammīte. Un nabaga mamma. Viņa nomira un tika apbedīta bez priestera svētības. Tētis arī, bet viņam, šķiet, tas nebija svarīgi. Mātes vadītajās vakara lūgšanās viņš snauduļoja.

Skārleta paskatījās uz nekopto kapsētu, tad uz mājas noplukušo fasādi. Cik labi, ka mamma to neredz, viņa nodomāja pēkšņi uznākušās dusmās un sāpēs. Tas salauztu viņai sirdi. Skārleta uz bridi mātes slaido, graciozo augumu redzēja tik skaidri, it kā Elena O'Hāra atrastos starp pavadītājiem. Vienmēr nevainojami kopta, baltās rokas vai nu darbojās ar šuvekli, vai tērptas cimdos, lai dotos kārtējā labdarības gājienā, klusu balsi, mūžam aizņemta ar nepaveicamo darbu, ko prasīja pašas ieviestās ideālās kārtības uzturēšana Tarā. Kā viņa to spēja? Skārleta klusi raudāja. Kā māte prata pasauli ap sevi padarīt tik brīnišķīgu? Mēs visi tad bijām laimīgi. Lai kas arī notiktu, mamma vienmēr spēja visu vērst par labu. Cik ļoti es vēlos, lai viņa būtu šeit! Viņa mani cieši apskautu, un visas raizes izgaistu.

Nē, nē, es nevēlos, lai viņa būtu šeit. Viņa ļoti noskumtu, redzot, kas noticis ar Taru, kas noticis ar mani. Mamma būtu manī vīlusies, un to es nespētu paciest. Visu, tikai ne to. Par to es nedomāšu, es nedrīkstu. Domāšu par kaut ko citu nez vai Dilailai pietiks prāta, lai pagatavotu kaut ko ēdamu bēriniekiem. Suelena par to neiedomātos, turklāt viņa ir pārāk skopa, lai šķiestu naudu ēšanai.

Nekādus lielos izdevumus tas neprasītu te jau gandrīz neviena nav. Izskatās gan, ka sludinātājs varētu ēst par divdesmit vīriem. Ja viņš nebeigs melst par atdusēšanps Abraāma klēpī un celšanos pāri Jordānai, es sākšu kliegt. Šīs trīs kārnās sievas, kuras viņš sauc par kori, ir vienīgās, kas nemīņājas no neveiklības sajūtas. Ir nu gan korisI Tamburīni un spiričueli! Mammītei vajadzētu kaut ko svinīgu latīņu valodā, nevis "Augšup pa Jāzepa kāpnēm". Ak, tas viss ir tik salkani! Labi, ka te nav neviena sveša, tikai Suelena, Vils, es, bērni un kalpotāji. Vismaz mēs visi patiesi mīlējām mammīti un mums žēl, ka viņas vairs nav. Lielajam Semam acis no raudāšanas gluži sarkanas. Un, paskat, kā raud nabaga vecais Porks. Ak, mati viņam gandrīz balti; man nekad nav ienācis prātā, ka viņš jau ir vecs. Dilsija noteikti izskatās jaunāka, nekā ir, kas zina, cik viņai gadu, viņa nav mainījusies ne drusciņu, kopš tētiņš viņu pirmo reizi atveda uz Taru…

Domas, kas klīda Skārletas nogurušajā prātā, pēkšņi kļuva asas un skaidras. Ko Porks un Dilsija te vispār dara? Abi jau vairākus gadus nestrādāja Tarā. Kopš Porks kļuva par Reta sulaini un viņa sieva Dilsija devās uz Melānijas māju par Bo aukli. Kā tad viņi gadījušies te. Tarā? Viņi nekādi nevarēja uzzināt par mammītes nāvi. Ja vien to nav pateicis Rets.

Skārleta palūkojās pār plecu. Vai Rets atgriezies? Tomēr no viņa nebija ne miņas.

Tiklīdz sēru ceremonija beidzās, Skārleta taisnā ceļā devās pie Porka. Lai Vils un Suelena tiek galā ar garlaicīgo sludinātāju.

Skumja diena, mis Skārleta, Porka acis vēl bija asaru pilnas.

-Jā, Pork, viņa piekrita. Steigties nedrīkstēja, citādi viņa nemūžam neuzzinās to, ko vēlas.

Skārleta lēnā solī gāja blakus melnādainajam kalpam un klausījās viņa atmiņās par "māsteru Džeraldu", mammīti un pirmajām dienām Tarā. Viņai bija piemirsies, cik ilgi Porks kalpojis tētiņam.

Viņš kopā ar Džeraldu bija ieradies plantācijā, kad te bija vienīgi izdegusi māja un krūmiem aizauguši lauki. Jā, Porkam vajadzētu būt jau ap septiņdesmit vai pat vairāk.

Mazpamazām Skārleta izvilka no Porka visu, ko gribēja. Rets atkal bija atgriezies Čārlstonā, šoreiz uz palikšanu. Porks sasaiņojis visas Reta drēbes un nosūtījis tās uz staciju. Tas bijis viņa pēdīgais pienākums kā Reta sulainim, tagad viņš esot pensijā, saņēmis naudu, gana lielu, lai varētu nopirkt māju, kur vien vēlas.

-    Es varu nodrošināt ari savu ģimeni, vecais sulainis palepojās. Dilsijai nekad vairs nevajadzēs strādāt, un Prisijai būs ko piedāvāt jebkuram vīrietim, kurš gribētu viņu precēt. Meitēns nav nekāda skaistule, mis Skārlet, un viņai drīz būs divdesmit pieci, bet ar gaidāmo mantojumu viņa var dabūt sev vīru tikpat viegli kā jauna daiļava bez naudas.

Skārleta smaidīja, smaidīja un piekrita Porkam, ka "māsters Rets" nudien bija smalks džentlmenis. Iekšēji viņa vārījās dusmās. Smalkā džentlmeņa augstsirdība viņas dzīvē radīja pamatīgu jucekli. Kas rūpēsies par Veidu un Ellu, ja nebūs Prisijas? Un, pie joda, kur viņa ņems labu aukli Bo? Puika nupat zaudējis māti, tēvs no bēdām bija pa pusei jucis, un tagad vēl vienīgais cilvēks, kuram tajā mājā bija galva uz pleciem, dodas projām. Kaut arī viņa varētu piecelties un aiziet, pamest visus un visu. Dieva māte! Ierados Tarā, lai atvilktu elpu, lai savestu kārtībā savu dzīvi, un vienīgais, ko es te dabūju, ir jaunas problēmas, kas jārisina. Vai es jebkad varēšu dzīvot mierā?

Šādu atpūtas bridi Skārletai klusi, neņemot vērā nekādus iebildumus, sagādāja Vils. Viņš aizsūtīja sievasmāsu gulēt un noteica, ka viņu nedrīkst traucēt. Viņa nogulēja gandrīz astoņpadsmit stundas, un pamostoties viņai bija skaidrs plāns turpmākai dzīvei.

-     Ceru, ka labi gulēji, tā Suelena sagaidīja Skārletu, kad viņa nonāca lejā brokastīs. Balss skanēja šķebīgi saldi. Tu noteikti biji briesmīgi pārguruši pēc visiem pārdzīvojumiem. Līdz ar mammītes nāvi pamiers bija beidzies.

Skārletai bīstami iezalgojās acis. Viņa zināja, ka Suelena runā par apkaunojošo scēnu, kad Skārleta lūdzās, lai Rets nepamet viņu. Tomēr atbildot vārdi skanēja tikpat saldi kā māsas teiktie:

-     Gandriz nepaguvu nolikt galvu uz spilvena, kad jau biju aizmigusi. Lauku gaiss ir tik mierinošs un spirdzinošs. Ragana tāda, viņa domās piebilda. Guļamistaba, kuru viņa aizvien vēl uzskatīja par savējo, nu piederēja Sūzijai, Suelenas vecākajai meitai, un Skārleta tajā bija jutusies kā svešiniece. Viņa nešaubījās, ka arī māsa to zināja. Bet tas nebija svarīgi. Ja viņa gribēja īstenot savu plānu, tad vajadzēja saglabāt labas attiecības ar māsu. Viņa uzsmaidīja Suelenai.

-    Par ko tu smejies, Skārlet? Vai man ir nosmērēts deguns?

Suelenas balss uzdzina Skārletai dusmas, bet viņa turpināja

smaidīt.

-    Piedod, Sū. Atcerējos muļķīgo sapni, ko naktī redzēju. Sapņoju, ka mēs atkal esam bērni un mammīte ar firziķu koka vicu uzšauj man pa kājām. Vai atceries, kā tāds pēriens sāpēja?

Suelena iesmējās.

-    Skaidrs, ka atceros. Lūtija tāpat audzina meitenes. Kad redzu to vicu, gandrīz pati jūtu, kā tā dzeļ.

Skārleta vēroja māsas seju.

-    Brīnos, ka man līdz šai dienai nav saglabājušās miljons rētu, viņa turpināja kavēties atmiņās. Bērnībā es biju īsta briesmone. Nezinu, kā jūs ar Kerīnu varējāt mani paciest. Skārleta zieda uz cepuma sviestu, it kā nekas cits viņai šobrīd nerūpētu.

Suelenas acīs iezagās aizdomas.

-   Tu mūs patiešām mocīji, Skārlet. Un tev kaut kā izdevās pagriezt tā, it kā visi strīdiņi būtu mūsu vaina.

-Jā. Es biju briesmīga. Arī tad, kad jau bijām paaugušās. Iztriecu jūs ar Kerīnu kā mūļus plūkt kokvilnu pēc tam, kad jenkiji visu bija nozaguši.

-     Tu mūs gandrīz nobeidzi. Mēs vēl bijām pusdzīvas pēc tīfa, kad tu izrāvi mūs no gultas un izdzini karstajā saulē… Suelena kļuva arvien nervozāka un sparīgāka, vēlreiz izdzīvojot ilgus gadus glabātos pāridarījumus.

Skārleta uzmundrinoši māja ar galvu un klusi pauda nožēlu. Cik ļoti Suelenai patīk gausties, viņa nodomāja. Tad pagaidīja, līdz māsa izsmeļ savu žēlabu krājumu, un tikai tad ierunājās:

-Jūtos tik ļauna un nevaru iedomāties, kā varētu atlīdzināt visus tos pāridarījumus, ko liku tev piedzīvot. Es nudien domāju, ka Vils ir neprātīgs, neļaujot man dot jums naudu. Galu galā tā taču domāta Tarai.

-    Simts reižu esmu viņam to teikusi, Suelena piekrita.

Par to es nemaz nešaubos, Skārleta nodomāja.

-    Vīrieši ir stūrgalvīgi, viņa sacīja un turpināja: Zini, Suelen, man nupat kaut kas ienāca prātā. Lūdzu, saki jā, tu mani ļoti iepriecinātu. Un Vils tur neko nevarētu iebilst. Ja es atstātu Ellu un Veidu šeit un sūtītu naudu viņu uzturēšanai? Viņi no dzīvošanas pilsētā ir galīgi izdēdējuši, un lauku gaiss bērniem nāktu par labu.

-     Es nezinu, Skārlet. Kad piedzims mazais, mūsu te būs briesmīgi daudz. Suelenas sejā atspoguļojās alkatība, tomēr arī piesardzība.

-   Es zinu, Skārleta līdzjūtīgi dudināja. Turklāt Veids Hemptons ēd kā zirgs. Bet viņiem te būtu traki labi, nabaga pilsētas radījumiem. Ēšanai un apaviem laikam aizies kādi simts dolāri mēnesī.

Viņa šaubījās, vai Vils, smagi strādājot Tarā, gadā dabū simts dolāru skaidrā naudā. Suelena bija zaudējusi valodu, Skārleta ar apmierinājumu konstatēja. Bet viņa nešaubījās, ka tad, kad vajadzēs izteikt piekrišanu, māsa balsi atgūs. Pēc brokastīm izrakstīšu smuku, treknu čeku, viņa nolēma.

-    Tik garšīgus cepumus vēl nekad nebiju ēdusi, Skārleta slavēja. Vai varu dabūt vēl vienu?

Skārletas pašsajūta bija krietni uzlabojusies, pagājušajā naktī viņa bija kārtīgi izgulējusies, sātīgi pabrokastojusi un parūpējusies arī par bērniem. Viņa zināja, ka būs jāatgriežas Atlantā kaut kā vēl jānokārto Bo dzīve. Un ari Ešlija dzīve; viņa Melānijai bija to apsolījusi. Bet par to viņa domās vēlāk. Uz Taru viņa brauca izbaudīt lauku mieru un klusumu un tāpēc bija apņēmusies pirms atgriešanās pilsētā to arī kaut mazliet pabaudīt.

Pēc brokastīm Suelena aizgāja uz virtuvi. Droši vien par kaut ko pažēloties, Skārleta ļauni nodomāja. Nav svarīgi. Tā viņai radās iespēja pabūt vienai un netraucētai…

Mājā valda tāds klusums. Bērni noteikti virtuvē brokasto, Vils, protams, jau sen ir laukos, un Veids viņam seko pa pēdām tieši tāpat kā tad, kad Vils tikko ieradās Tarā. Veidam te klāsies daudz labāk nekā Atlantā, jo vairāk tāpēc, ka Rets aizgājis. Nē, tagad es par to nedomāšu, citādi sajukšu prātā. Es vienkārši izbaudīšu mieru un klusumu, tāpēc jau esmu atbraukusi šurp.

Skārleta ielēja sev vēl vienu tasi kafijas, kaut arī dzēriens vairs bija tikai remdens. Viņai aiz muguras pa logu istabā plūda saules stari, apgaismojot portretu, kas karājās pie pretējās sienas virs nobružātās bufetes. Vils bija paveicis milzu darbu, salabojot jenkiju karavīru salauztās mēbeles, bet pat viņš nespēja izdzēst zobenu cirstās dziļās rievas. Vai arī durkļa izrauto caurumu vecmāmiņas Robijāras portretā.

Tas karavīrs, kurš gleznu sadūra, noteikti bija piedzēries, Skārleta sprieda, jo nebija trāpījis ne vecmāmiņas iedomīgajā pussmīnā savilktajās lūpās zem plānā deguna, ne krūtīs, kas kārdinoši spiedās pret dziļā dekoltē malu. Karavīram bija izdevies tikai caurdurt sievietes kreiso auskaru, un ar vienu viņa izskatījās vēl interesantāka.

Mātesmāte bija vienīgā no senčiem, kas Skārletu patiesi interesēja, un viņa dziļi nožēloja, ka neviens nebija pastāstījis par vecomāti vairāk. Viņa bijusi trīs reizes precējusies, tik daudz Skārleta bija uzzinājusi no savas mātes, bet tas arī viss. Un mammīte stāstus par dzīvi Savanā pārtrauca tieši tad, kad tie kļuva vissaistošākie. Vecmāmiņas dēļ vīrieši bija cīnījušies dueļos, un tālaika mode bija vienkārši skandaloza, kad dāmas tīšuprāt slapināja plānās muslīna kleitas, lai audums liptu pie kājām. Un pie visa auguma, cik varēja spriest no portretā redzamā…

Man vajadzētu sarkt, ka es vispār kaut ko tādu iedomājos, Skārleta sevi norāja. Bet, ejot ārā no ēdamistabas, viņa pār plecu palūkojās atpakaļ uz portretu. Nez kāda šī sieviete bija patiesībā?

Dzīvojamā istaba liecināja par nabadzību un mazu bērnu neiztrūkstošo klātbūtni; Skārleta tikai ar grūtībām pazina samta dīvāniņu, kur viņa skaistā pozā bija sēdējusi, kad ap viņu lakstojās pielūdzēji. Turklāt viss bija pārkārtots. Kaut ari Skārleta negribīgi atzina, ka Suelenai bija tiesības piemērot māju savām vajadzībām, tomēr tas gremza. lā vairs nebija agrākā Tara.

Ejot no istabas istabā, Skārletu arvien vairāk pārņēma izmisums. Nekas vairs nebija kā agrāk. Katru reizi, kad viņa atgriezās mājās, atkal kaut kas bija mainījies un viss bija vēl vairāk noplucis. Ak, kāpēc Vils bija tik ietiepīgs! Visām mēbelēm bija vajadzīgi jauni pārvalki, aizkari faktiski bija lupatas, un cauri paklājiem jau varēja redzēt grīdu. Viņa spētu sagādāt Tarai visu j aunu, j a vien Vils atļautu. Tad tā nesāpētu sirds, redzot, ka ierastās un mīļās lietas izskatās tik nožēlojamas.

Tarai vajadzētu būt manai! Es par to parūpētos labāk. Tētiņš vienmēr teica, ka atstāšot Taru man. Bet testamentu tā ari neuzrakstīja. Cik raksturīgi viņš nekad nedomāja par rītdienu. Skārleta sarauca pieri, bet nespēja nopietni dusmoties uz tēvu. Neviens nav varējis ilgi turēt ļaunu prātu uz Džeraldu O'Hāru; pat sešdesmit gadu vecumā viņš bija kā mīļš, nerātns bērns.

Dusmas man ir joprojām uz Kerinu. Lai ari viņa bija mazā māsiņa, viņa rīkojās nepareizi, un es viņai to nekad nepiedošu, nekad. Kerina iespītējās kā mūlis, kad bija izlēmusi stāties klosterī, un es pēdīgi piekāpos. Bet es nezināju, ka trešo daļu no Taras, kas pienācās Kerīnai kā pūra tiesa, viņa atdos klosterim.

Kerinai vajadzēja man to pateikt! Es būtu sameklējusi naudu. Tad man piederētu divas trešdaļas no īpašuma. Ne jau visa plantācija, kā būtu gribējis tētiņš, bet man vismaz būtu neapstrīdamas noteicējas tiesības. Tad es varētu bilst kādu vārdu. Bet tagad man jāiekož mēle zobos, jānoskatās, kā viss iet uz leju, un jāļauj Suelenai mani izrīkot. Vai tas ir godīgi? Es esmu tā, kas izglāba Taru no jenkijiem un marodieriem. Plantācija pieder man, lai ko par to teiktu likums, un es parūpēšos, ka reiz tā piederēs Veidam, lai ko tas man maksātu.

Skārleta atbalstīja galvu pret vecā dīvāna sasprēgājušās ādas polsterējumu mazajā istabiņā, no kuras Elena O'Hāra klusi bija valdījusi pār plantāciju. Šķita, ka pat pēc visiem šiem gadiem te vēl kavējas mātes citronu verbenas tualetes ūdens aromāts. Te valdīja miers, kuru Skārleta bija atbraukusi meklēt. Nekas, ka daudz kas mainījies un noplucis. Tara joprojām bija Tara, joprojām mājas. Un tās sirds atradās te, Elenas istabā.

Klusumu pārtrauca durvju aizciršanās.

Skārleta dzirdēja, ka cauri vestibilam, par kaut ko strīdēdamās, iet Ella un Sūzija. Jātiek projām, viņa nespēja paciest troksni un konfliktus. Skārleta izsteidzās ārā. Viņa vēlējās redzēt laukus. Tie visi bija sadziedējuši kara brūces, lekni un sarkani, tādi kā allaž.

Ātrā solī viņa šķērsoja nezālēm pieaugušo mauru un pagāja garām govju kūtij. Viņa nekad nespēs pārvarēt savu nepatiku pret govīm, pat ja nodzīvos simts gadus. Riebīgi radījumi ar asiem ragiem. Pirmā lauka malā Skārleta uzgūlās ar elkoņiem uz žoga un ieelpoja piesātināto, tikko apartas zemes un kūtsmēslu amonjaka dvaku. Jocīgi, ka pilsētā kūtsmēsli bija smirdīgi un netīri, bet laukos tie bija zemnieka smaržas.

Vils nenoliedzami ir labs lauksaimnieks. Viņš ir Taras lielākais ieguvums. Lai ko es arī būtu varējusi izdarīt, mums nekad nebūtu veicies, ja viņš pa ceļam uz mājām Floridā neiegrieztos Tarā un nebūtu nolēmis palikt. Vils iemīlējās šajā zemē, tāpat kā citi vīrieši iemīlas sievietē. Un viņš pat nav īrs! Līdz Vila atnākšanai es domāju, ka tikai īrs, tāds kā tētiņš, kura runā skaidri saklausāms īru akcents, var tik ļoti aizrauties ar zemi.

Otrā lauka malā Skārleta pamanīja Veidu, kurš palīdzēja Viļam un Lielajam Semam labot sagāzto žogu. Labi, ka zēns mācās, Skārleta nopriecājās. Šis ir viņa mantojums. Vairākas minūtes viņa vēroja, kā dēls un abi vīri strādā. Labāk manīšos atpakaļ uz māju, viņa nosprieda. Aizmirsu izrakstīt Suelenai čeku.

Paraksts uz čeka labi raksturoja Skārletu. Skaidrs un neizskaistināts, bez traipiem vai nedrošām līnijām, kā mēdz gadīties piesardzīgiem rakstītājiem, tas bija lietišķs un nepārprotams. Viņa brīdi aplūkoja savu parakstu, tad nosusināja un vēlreiz pievērsa tam skatienu.

Skārleta O'Hāra Batlere.

Rakstot privātas vēstules vai ielūgumus, Skārleta sekoja tālaika modei un katru lielo burtu papildināja ar sarežģītām cilpām un nobeidza ar virpuļu mudžekli zem sava vārda. Arī tagad viņa to uzvilka uz brūna ietinamā papīra. Tad no jauna paskatījās uz nupat izrakstīto čeku. Dokuments bija datēts viņai bija vajadzējis vaicāt Suelenai, kāds šodien datums, un atbilde viņu satrieca ar 1873. gada 11. oktobri. Kopš Mellijas nāves pagājušas jau vairāk nekā trīs nedēļas. Kopjot mammīti, viņa Tarā pavadījusi divdesmit divas dienas.

Datumam bija arī cita nozīme. Jau aizritējuši vairāk nekā seši mēneši, kopš aizgāja bojā Bonija. Skārleta drīkstēja atteikties no dziļo sēru laika drūmi melnajām drānām. Tagad drīkstēja pieņemt ielūgumus un aicināt cilvēkus pie sevis. Viņa drīkstēja atgriezties sabiedrībā.

Gribu braukt atpakaļ uz Atlantu, viņa aptvēra. Gribu baudīt mazliet jautrības. Pārāk daudz sērots, pārāk daudzi miruši. Man nepieciešama dzīvība.

Skārleta salocīja Suelenai domāto čeku. Man pietrūkst ari veikala. Rēķinu grāmatas, visticamāk, ir briesmīgā nekārtībā.

Un Rets ieradīsies Atlantā, "lai ļaudis nesāktu tenkot". Man jābūt

tur.

Vestibilā aiz aizvērtajām durvīm skanēja pulksteņa nesteidzīgie tikšķi, tā bija vienīgā skaņa, kas atplūda līdz viņas ausīm. Klusums, pēc kura viņa tik ļoti bija ilgojusies, tagad pēkšņi dzina ārprātā. Skārleta spēji piecēlās kājās.

Atdošu Suelenai čeku pēc pusdienām, tiklīdz Vils būs aizgājis atpakaļ uz lauka. Tad paņemšu ratus un iegriezīšos uz brītiņu Fērhilā un Mimozā. Viņi man nemūžam nepiedos, ja neiebraukšu apsveicināties. Vakarā sasaiņošu mantas un došos projām ar rīta vilcienu.

Mājās, uz Atlantu. Tara vairs nav manas mājas, lai cik ļoti es to mīlētu. Pienācis laiks doties projām.

Grambainais ceļš uz Fērhilu bija aizaudzis ar zāli. Skārleta atcerējās laikus, kad to katru nedēļu nogludināja un aplaistīja, lai neceltos putekļi. Kādreiz, Skārleta ar skumjām domāja, kad vismaz desmit plantācijas atradās tādā attālumā, ka varēja bieži braukt ciemos, un cilvēki nemitīgi nāca un gāja. Tagad palikusi vien Tara, Tārltonu un Fontēnu plantācijas. No pārējām atlikuši vien apdeguši skursteņi un sienu drupas. Man nudien laiks atgriezties pilsētā. Skaties, kur gribi, visa grāfiste ir skumju pilna. Gausais, vecais zirgs un ratu atsperes bija gandrīz tikpat bēdīgā stāvoklī kā ceļi. Viņa kavējās atmiņās par savu polsterēto karieti, vienādajiem zirgiem un Eliasu, kas tos vadīja. Pēdējais laiks atgriezties mājās, Atlantā.

Trokšņainā jautrība, kas valdija Fērhilā, izrāva Skārletu no drūmās noskaņas. Beatrise Tārltona kā parasti runāja tikai par saviem zirgiem, nekas cits viņu neinteresēja. Staļļiem, Skārleta ievēroja, bija uzlikts jauns jumts. Mājas jumtam bija svaigi ielāpi. Džims Tārltons izskatījās vecs, mati nosirmojuši balti, bet ar znota vienroča, Hetijas vīra, palīdzību viņš bija ievācis labu kokvilnas ražu. Pārējās trīs meitenes bija vecmeitas un to neslēpa.

-     Protams, mēs dienu un nakti par to briesmīgi bēdājamies, Miranda sacīja, un visi smējās. Skārleta viņus nepavisam nesaprata. Tārltoni spēja smieties par itin visu. Varbūt šī spēja kaut kādā veidā bija saistīta ar sarkanajiem matiem.

Ne jau pirmo reizi viņa juta sirdī ieduramies skaudību. Viņa vienmēr bija vēlējusies piederēt ģimenei, kas tā mīlēja un ķircināja cits citu kā Tārltoni, bet viņa apspieda savu skaudību. Tā būtu nodevība pret māti. Skārleta aizkavējās pārāk ilgi Tārltonu sabiedrībā bija tik jautri -, Fontēnus vajadzēs apciemot rīt. Bija jau gandrīz satumsis, kad viņa atgriezās Tarā. Pat vēl neatvērusi durvis, viņa jau dzirdēja, kā činkstēja Suelenas jaunākā meita. Pilnīgi noteikti pienācis laiks atgriezties Atlantā.

Bet Skārletu gaidīja jaunumi, kas uzreiz mainīja pieņemto lēmumu. Kad viņa nāca iekšā, Suelena paņēma rokā raudošo bērnu un sāka klusināt. Par spīti izspūrušajiem matiem un bezveidīgajam augumam, viņa izskatījās skaistāka nekā jaunībā.

-    Ak, Skārlet, viņa iesaucās. Mēs esam saņēmuši tik satraucošas ziņas, tu nemūžam neuzminēsi… Klusu, mīļā, dabūsi pēc vakariņām jauku kauliņu un varēsi to košļāt, līdz tas nejaukais zobs būs ticis laukā un vairs nesāpēs.

Ja satraucošās ziņas ir saistītas ar izaugušo zobu, es nemaz necentišos minēt, Skārletai gribējās sacīt. Bet Suelena nedeva viņai iespēju kaut ko teikt.

-    Tonijs pārnācis! Suelena iesaucās. Bija atjājusi Sallija Fontēna, lai mums pateiktu; jūs nupat izmainījāties ceļā. Tonijs atgriezies! Sveiks un vesels. Mēs rīt pēc vakariņām brauksim pie Fontēniem, tiklīdz Vils būs ticis galā ar govīm. Vai tas nav brīnišķīgi, Skārlet? Suelena starojoši smaidīja. Grāfiste atkal piepildās ar cilvēkiem.

Skārletai gribējās apskaut māsu, šādu vēlēšanos viņa nekad agrāk nebija jutusi. Suelenai taisnība. Ir brīnišķīgi, ka Tonijs atgriezies. Viņa bija baidījusies, ka puisi neviens vairs neredzēs. Tagad briesmīgās atmiņas par pēdējo skatu var aizmirst uz visiem laikiem.

Viņš bija tik nomocījies un noraizējies ari izmircis līdz ādai un drebēja. Kuram gan nesaltu un nemāktos virsū bailes? Jenkiji mina Tonijam uz papēžiem, un viņš glāba savu dzīvību, jo bija nogalinājis melno, kurš uzbruka Sallijai, un pēc tam balto salašņu, kurš bija uzkūdījis melno muļķi, lai tas piecirstu baltajai sievietei.

Tonijs pārnācis! Skārleta nevarēja vien sagaidīt rītdienu. Grāfistē atgriezās dzīvība.

4. NODAĻA

Fontēnu plantāciju par Mimozu sauca nelielās birztalas dēļ, kas auga ap māju, kuras sienas klāja izbalojis dzeltens apmetums. Sārtie spalvveida ziedi vasaras beigās bija nobiruši, bet papardēm līdzīgās lapas aizvien vēl koši zaļas turējās zaros. Tie vieglajā vējiņā šūpojās kā dejotāji, veidojot kustīgus ēnu rakstus uz sviesta krāsas nama plankumainajām sienām. Zemajos, slīpajos saules staros tas izskatījās silts un aicinošs.

Ak, cerams, Tonijs nebūs daudz mainījies, Skārletai prātā iešāvās satraucoša doma. Septiņi gadi ir ļoti ilgs laiks. Kad Vils cēla dāmas ārā no ratiem, viņa lēnām nolaida kājas zemē. Ja nu Tonijs izskatās vecs, noguris un… nu… padevies kā Ešlijs. To viņa nespētu paciest. Skārleta vilkās Viļam un Suelenai aiz muguras pa taku, kas veda uz durvīm.

Tad durvis ar troksni atsprāga vaļā un drūmās nojautas izkūpēja kā nebijušas.

-     Kas te tik svinīgi soļo kā baznīcā? Vai tad neprotat skriešus pasteigties un apsveikt varoni, kas pārnācis mājās? Tonija balsī skanēja smiekli kā vienmēr, acis un mati joprojām bija melni, platais smaids tikpat starojošs un nerātns.

-    Tonij! Skārleta iesaucās. Tu nemaz neesi mainījies.

-    Vai tā esi tu, Skārlet? Nāc, dod man buču. Tu arī, Suelen. Agrāk tu ar bučām nebiji tik dāsna kā Skārleta, bet Vils tev pēc kāzām noteikti būs šo to iemācījis. Tagad, kad esmu mājās, visā Džordžijā gribu nobučot ikvienu meiteni, kas vecāka par sešiem gadiem.

Suelena nervozi ieķiķinājās un paskatījās uz Viļu. Viegls smaids rāmajā, kalsnajā sejā deva sievai atļauju, bet Tonijs nemaz negrasījās apgrūtināt sevi ar gaidīšanu. Viņš satvēra Suelenu ap piebriedušo vidukli un skaļi nobučoja uz lūpām. No Tonija skavām viņa izraisījās apjukumā un priekā piesarkušiem vaigiem. Pirms kara, kavalieru un daiļavu laikos, iznesīgie Fontēnu brāļi O'Hāru vidējai meitai bija pievērsuši maz uzmanības. Vils mierinoši un sirsnīgi apņēma sievu ap pleciem.

-     Skārlet, mīļā, Tonijs klaigāja, plati iepletis rokas. Skārleta paspēra soli uz priekšu un nonāca viņa apskāvienā, ar rokām cieši apķeroties viņam ap kaklu.

-    Tu Teksasā esi krietni izaudzis, viņa iesaucās. Tonijs smējās, skūpstīdams viņas pastieptās lūpas. Tad pavilka uz augšu bikšu staru, parādot zābakus ar augstiem papēžiem. Visi Teksasā kļūstot garāki, Tonijs sacīja; viņš nebrīnītos, ja tas štatā būtu noteikts ar likumu.

Tonijam pār plecu varēja redzēt Alekša Fontēna smaidošo seju.

-    Par Teksasu jūs varēsiet klausīties līdz apnikumam, Aleksis stiepa vārdus, ja Tonijs ļaus jums ienākt mājā. Tādus smalkumus viņš ir aizmirsis. Teksasā visi dzīvo pie ugunskuriem zem zvaigžņotām debesīm, nevis slēpjas aiz sienām un zem jumtiem. Aleksis laimē staroja. Viņš izskatās tā, it kā pats vēlētos apskaut un noskūpstīt brāli, Skārleta nodomāja, un kāpēc gan ne? Bērnībā viņi saderēja kā cimds ar roku. Aleksim brāļa noteikti briesmīgi trūka. Pēkšņi acīs iesūrstējās asaras. Kopš Šermana karaspēks izpostīja zemi un ļaužu dzīvi, Tonija trokšņainā atgriešanās mājās bija pirmais priecīgais notikums visā grāfistē. Viņa nemaz nezināja, kā izturēties tik lielā laimes uzplūdā.

Kad Skārleta iegāja noplukušajā dzīvojamā istabā, Alekša sieva Sallija saņēma viņu aiz rokas.

-     Es ļoti labi zinu, kā tu jūties, Skārlet, viņa čukstēja. Mēs gandrīz esam aizmirsuši priecāties. Šodien šajā mājā smiekli skanējuši biežāk nekā visos pēdējos desmit gados kopā. Šonakt tā būda rūks. Arī Sallijai acis bija asaru pilnas.

Un tad "būda sāka rūkt". Bija ieradušies Tārltoni.

-    Paldies Dievam, ka tu, puis, esi atpakaļ vienā gabalā, Beatrise Tārltona sasveicinājās ar Toniju. Tu vari izvēlēties jebkuru no manām trim meitām. Man ir tikai viens mazbērns, un es nekļūstu jaunāka.

-    Ak, mamm! korī ievaidējās Hetija, Kamila un Miranda Tārltonas. Tad sāka smieties. Viņu mātes aizraušanās ar zirgu un cilvēku vairošanu grāfistē bija pārāk labi zināma, lai meitenes izliktos nokaunējušās. Bet Tonijs tumši nosarka.

Skārleta un Sallija iegavilējās.

Beatrise Tārltona uzstāja, ka vēl pie gaismas jāapskata zirgi, kurus Tonijs atvedis no Teksasas, un strīds par to, kurš ir labāks Austrumu tīrsugas zirgi vai Rietumu mustangi -, nerimās, līdz visi lūgšus lūdzās pamieru.

-    Un kaut ko iedzert, piebilda Aleksis. Es svinībām par godu pat sameklēju mazliet īsta viskija, nevis paštecināto.

Skārleta vēlējās ne jau pirmo reizi -, kaut stiprāks malks būtu bauda, kas dāmām automātiski netiktu liegta. Viņa labprāt būtu dzērusi. Vēl vairāk viņa labprātāk būtu parunājusies ar vīriem, nevis dotos trimdā uz istabas otru malu, kur sievietes pļāpāja par bērniem un saimniecības vadīšanu. Viņa nekad nebija sapratusi un pieņēmusi tradicionālo dzimumu segregāciju. Bet tā darīja un vienmēr bija darīts, tāpēc viņa negribīgi padevās. Vismaz viņa varēja uzjautrināties, vērojot, kā Tārltonu meitenes izliekas, ka viņu domas nedarbojas tajā pašā virzienā kā mātei: ja tikai Tonijs palūkotos uz šo pusi, nevis visu uzmanību veltītu tam, par ko nu vīrieši tur tērgāja!

-    Mazais Džo droši vien ir tuvu pie gala no satraukuma, ka tēvocis mājās, Hetija Tārltone uzrunāja Salliju. Hetija varēja atļauties nepievērst uzmanību vīriešiem. Viens no tiem bija viņas resnais vienrocis vīrs.

Sallija tūlīt sāka klāstīt visādus sīkumus no mazā puišeļa dzīves, kas Skārletu garlaikoja līdz neprātam. Viņa nevarēja vien sagaidīt vakariņas. Ilgi vairs nevarētu būt; visi vīrieši strādāja laukos, un nākamajā ritā viņiem vajadzēja būt kājās jau ar saullēktu. Tas nozīmēja, ka svinēšana jābeidz laikus.

Par agrām vakariņām viņai izrādījās taisnība; vīri paziņoja, ka ir gatavi sēsties pie galda jau pēc vienas glāzītes iztukšošanas. Bet par agro vakara nobeigumu viņa kļūdījās. Visi pārāk labi pavadīja laiku, lai ļautu viesībām beigties, un kā apburti klausījās Tonija piedzīvojumu stāstus.

-     Nepagāja nedēļa, kad es jau sapinos ar Teksasas reindžeriem, viņš, skaļi smiedams, klāstīja. Štats bija pakļauts jenkiju militārajai likumdošanai, kā jau visur Dienvidos, bet, velns un elle, atvainojiet, dāmas, tiem zilsvārčiem nebija ne mazākās nojautas, ko iesākt ar indiāņiem. Reindžeri ar viņiem kāvās jau sen, un rančo īpašniekiem atlika vien cerēt, ka ari turpmāk reindžeri viņus sargās. Tā viņi arī darīja. Es uzreiz sapratu, ka esmu atradis savējos, tāpēc pievienojos viņiem. Tas bija debešķīgi! Nekādu uniformu, nekādas maršēšanas ar tukšiem vēderiem, kur kāds muļķa ģenerālis sagribējis tevi nosūtīt, nekādas ierindas mācības, nekā! Uzlec zirgam mugurā un traucies pa prēriju kopā ar bariņu draugu, līdz sameklē, kur var izkauties.

Tonija melnās acis aizrautībā sprēgāja. Alekša acis tāpat. Fontēniem vienmēr bija paticis kārtīgi izkauties. Un disciplīnu viņi necieta.

-     Kādi tie indiāņi ir? iejautājās viena no Tārltonu meitenēm. Vai viņi patiešām spīdzina cilvēkus?

-     Tev labāk to nedzirdēt, Tonijs atbildēja, un smejošās acis pēkšņi kļuva neizteiksmīgas. Tad viņš pasmaidīja. Bet, kad nonāk līdz kautiņam, sarkanādainie ir viltīgi kā lapsas. Reindžeri drīz vien saprata: ja grib uzveikt tos sarkanos velnus, jāiemācās darīt tā, kā dara viņi. Mēs protam pa pēdām izsekot cilvēku vai dzīvnieku pa kailu klinti vai pat ūdenī labāk nekā pēdu dzinējs suns. Mēs protam iztikt no iesma un plikiem kauliem, ja nekā cita nav. Nekas nespēj uzveikt Teksasas reindžeru vai aizbēgt no viņa.

-    Parādi visiem savu šaujamo ar sešām lodēm, Tonij, mudināja Aleksis.

-     Ak, ne tagad. Varbūt rīt vai parīt. Sallijai nepatīk, ka viņas sienās sašauj caurumus.

-    Es taču neteicu, lai tu šauj, es teicu parādi. Aleksis uzsmaidīja draugiem. Revolveriem ir izgriezti ziloņkaula spali, viņš dižojās, un pagaidiet tik, kad mans mazais brālītis aizjās jūs apciemot savos lielajos rietumnieku seglos. Tie ir tik briesmīgi izrotāti ar sudrabu, ka jūs no spožuma kļūsiet pusakli.

Skārleta pasmaidīja. Vai tad varēja būt citādi? Tonijs un Aleksis vienmēr bijuši švītīgākie vīrieši visā Ziemeļdžordžijā. Tonijs acīmredzot nav mainījies ne par matu. Glauni zābaki ar augstiem papēžiem un sudrabā rotāti segli. Viņa būtu ar mieru derēt, ka, mājās atgriežoties, viņa kabatas bija tikpat tukšas kā tad, kad vajadzēja bēgt no karātavām. Tā nu bija briesmīga muļķība plātīties ar sudrabotiem segliem, kad Mimozas mājai bija nepieciešams jauns jumts. Bet Tonijam tas bija raksturīgi. Tas nozīmēja, ka viņš ir tas pats vecais Tonijs. Un Aleksis tik ļoti lepojās ar brāli, it kā tas būtu atgriezies ar vezumu zelta. Cik ļoti viņa tos mīlēja, abus! Viņiem varēja atņemt visu, izņemot plantāciju, kurā pašiem jāstrādā, bet sakaut Fontēnus jenkiji nebija spējuši, pat ne robiņu izsist viņu lepnumā.

-    Ak kungs, vai maniem puikām nebūtu paticis parikšot apkārt augstā zirgā un ar bikšu dibeniem spodrināt sudrabu, nopūtās Beatrise Tārltona. Varu iedomāties dvīņus, viņi vienkārši lidotu no laimes.

Skārleta aizturēja elpu. Kāpēc misis Tārltonai vajadzēja visu izpostīt? Kāpēc tik priecīgu brīdi sabojāt ar atgādinājumu, ka gandrīz visi vecie draugi ir miruši?

Bet nekas nebija sabojāts.

-    Viņi nespētu paturēt tādus seglus pat nedēļu, mis Beatrise, jūs to labi zināt, Aleksis sacīja. Dvīņi tos vai nu nospēlētu pokerā, vai pārdotu, lai uzcienātu ar šampanieti kompāniju, kurai sāk zust tvaiks. Atcerieties, kā Brents pārdeva universitātes istabas mēbeles, lai nopirktu dolāru vērtu cigāru visiem puišiem, kas nekad nebija tādus pīpējuši?

-     Un Stjuarts nospēlēja kārtīs savu smokingu, un viņam vajadzēja lavīties projām no debitanšu balles, paklājā satītam, Tonijs atgādināja.

-    Viņiem vienmēr uzauga jauna āda. Misis Tārltona pasmaidīja. Kad tie delveri aizdedzināja leduspagrabu, gribēju viņiem pārlauzt kājas, bet viņi skrēja pārāk ātri, es nevarēju noķert.

-    Toreiz viņi ieradās Lavdžojā un paslēpās mūsu šķūnī, Sallija atcerējās. Govis uz nedēļu norāva pienu, jo puiši bija mēģinājuši pieslaukt spaini, lai padzertos.

Visi zināja kādu stāstu par Tārltonu dvīņiem, tie turpinājās ar citiem atgadījumiem, kuros piedalījās viņu draugi un vecākie brāļi Lafe Monro, Keids un Reifords Kalverti, Toms un Boids Tarltoni, Džo Fontēns visi jaunie vīrieši, kas tā ari nepārnāca. Šie stāsti bija viņu kopīgā atmiņu un mīlestības bagātība, un, kamēr tos stāstīja, istabas ēnainajos kaktos pamazām atdzīvojās smaidoši, dzīvespriecīgi jaunieši vai tie, kas bija miruši, bet vismaz šobrīd nebija izgaisuši nebūtībā, jo viņus varēja atcerēties ar priecīgiem smiekliem, nevis rūgtu izmisumu.

Arī vecākā paaudze netika aizmirsta. Visiem, kas sēdēja ap galdu, netrūka skaistu atmiņu par veco misis Fontēnu, Tonija un Alekša vecomāti, kurai bija asa mēle un maiga sirds. Tāpat par viņu māti, kuru līdz pat nāves stundai sešdesmitajā dzimšanas dienā sauca par jauno mis. Skārleta atklāja, ka spēj piedalīties labdabīgajā mēļošanā par tēva nodevīgo paradumu dziedāt īru dumpinieku dziesmas, kad, kā viņš pats izteicās, bija "iedzēris pāris lāsīšu", un pat runas par mātes laipnību varēja uzklausīt bez sirdssāpēm, lai gan tās allaž viņu pārņēma, tiklīdz kāds pieminēja Elenas O'Hāras vārdu.

Stundu pēc stundas, ilgi pēc tam, kad bija novākti tukšie šķīvji un no uguns pavardā atlikušas vien gruzdošas ogles, sarunas turpināja risināties un kāds desmits dzīvajos palikušo atgrieza dzīvē visus tos tuviniekus, kas nevarēja te būt, lai sagaidītu Toniju mājās. Tas bija jauks un dziedējošs laiks. Blāvā, raustīgā petrolejas lampas liesmiņa neizgaismoja nevienu no Šermana vīru atstātajām rētām dūmu traipu izraibinātajā istabā vai salabotās mēbeles. Ap galdu sēdošo cilvēku sejās nebija grumbu un apģērbu neklāja ielāpi. Šajos laimīgajos ilūziju mirkļos likās, ka Mimoza aiznesta uz vietu, kur nav stundās mērāma laika, kur nav sāpju un nekad nav bijis kara.

Pirms daudziem gadiem Skārleta bija sev zvērējusi, ka nekad neskatīsies atpakaļ. Kavēšanās atmiņās par bezrūpīgajām pirmskara dienām, to apraudāšana, ilgošanās pēc tām būtu viņu tikai sāpinājusi un padarījusi vāju, bet viņai vajadzēja sakopot visus spēkus un gribu, lai izdzīvotu un aizsargātu savu ģimeni. Taču kopējās atmiņas Mimozā pie vakariņu galda nebūt nebija vājuma avots. Tās deva drosmi; tās bija pierādījums, ka labi ļaudis var piedzīvot jebkādu zaudējumu un tomēr saglabāt spēju mīlēt un smieties. Skārleta bija lepna, ka atrodas šo ļaužu vidū, lepna, ka var saukt tos par saviem draugiem, lepna, ka viņi bija tie, kas bija.

Mājupceļā Vils, vedot zirgu pie pavadas, gāja ratiem pa priekšu ar priežu sveķu lāpu rokā. Nakts bija tumša, un bija jau ļoti vēls. Virs galvas skaidrajās debesis spoži mirdzēja zvaigznes, tik spoži, ka mēness ceturtdaļa izskatījās bāla, gandrīz caurspīdīga. Vienīgā skaņa bija zirga pakavu gausie klikšķi.

Suelena ļāvās snaudai, bet Skārleta cīnījās ar miegainību. Viņa negribēja, ka vakars beidzas, viņa gribēja, lai sirsnīgais mierinājums un prieks ilgtu mūžīgi. Cik spēcīgs Tonijs izskatījās! Un tik dzīvespriecīgs, tik apmierināts ar saviem smieklīgajiem zābakiem, ar sevi, ar visu pasauli. Tārltonu meitenes uzvedās kā bariņš rudu kaķēnu, kas laizās ap krējuma podu. Nez kura viņu noķers? Beatrise Tārltona noteikti parūpēsies, lai vienai tas izdodas!

Blakus ceļam mežā iebrēcās pūce uhū, uhū -, un Skārleta pie sevis iesmējās.

Lielākais ceļa gabals līdz Tarai bija jau veikts, kad viņa aptvēra, ka vairākas stundas nav iedomājusies par Retu. Melanholija un rūpes atkal uzgula ar svina smagumu, un viņa pirmo reizi ievēroja, ka nakts gaiss ir auksts un viņai salst. Skārleta savilka ciešāk lakatu un klusi pamudināja Viļu pasteigties.

Negribu neko domāt, šonakt ne. Negribu sabojāt jauko noskaņu. Pasteidzies, Vil, ir auksts un tumšs.

Nākamajā rītā Skārleta un Suelena sasēdināja ratos bērnus un aizveda uz Mimozu. Veidam varoņu pielūgsmē mirdzēja acis, kad Tonijs izrādīja savu sešu patronu revolveri. Pat Skārletai sajūsmas pilnā pārsteigumā pavērās mute, kad Tonijs vienā ritmā grieza revolverus ap pirkstu, tie gaisā meta apļus, tad viņš tos noķēra, iemeta makstis, kas karājās zemu viņam pie gurniem skaistā, ar sudrabu apkaltā ādas jostā.

-    Vai ar tiem var arī šaut? Veids gribēja noskaidrot.

-Jā, ser, var gan. Un, kad tu paaugsies, es tev iemācīšu.

-    Griezt tāpat kā tu?

-    Nu protams! Kāda jēga, ka tev pieder revolveris, ja nevari ar to taisīt visādus trikus? Tonijs parupji sabužināja Veidam matus kā vīrs vīram. Es tev iemācīšu arī jāt ar rietumnieku segliem, Veid Hempton. Laikam jau tu šeit būsi vienīgais puika, kas zinās, kādiem jābūt īstiem segliem. Bet šodien vēl nevaram sākt. Mans brālis grasās pasniegt šim zirgam stundas lauksaimniecībā. Redzi, kā tas ir visiem visu mūžu jāmācās.

Tonijs uzmeta pa ašam skūpstam uz vaiga Suelenai un Skārletai mazās meitenes savējos dabūja uz pakauša -, un tad viņš atvadījās.

-    Aleksis gaida mani pie strauta. Sameklējiet Salliju. Šķiet, viņa aiz mājas kar žāvēties veļu.

Sallija izlikās, ka priecājas, redzot viešņas, bet Suelena noraidīja ielūgumu uz tasi kafijas.

-    Man jāsteidzas mājās un jādara tas pats, kas tev, Sallij, mēs nevaram kavēties. Mēs tikai negribējām aiziet neapsveicinājušās. Un viņa skubināja Skārletu atgriezties pie ratiem.

-     Nesaprotu, kāpēc tu tik nepieklājīgi izturējies pret Salliju, Suelen? Tava veļa varēja pagaidīt, kamēr izdzeram kafiju un parunājamies par balli.

-     Skārlet, tu nezini, ko nozīmē apkopt saimniecību. Ja Sallija aizkavēsies ar veļu, aizkavēsies arī visi pārējie darbi. Te, laukos, mēs nevaram atļauties baru kalpotāju kā jūs Atlantā. Mums pašām jādara lērums darbu.

Skārletu aizkaitināja Suelenas tonis.

-    Tad jau tikpat labi varu braukt atpakaļ uz Atlantu ar pusdienas vilcienu, viņa dusmīgi sacīja.

-    Tas mums visiem būtu liels atvieglojums, Suelena noskaldīja. Tevis dēļ tikai ir vairāk darba, un tā guļamistaba man vajadzīga Sūzijai un Ellai.

Skārleta jau pavēra muti, lai strīdētos. Bet tad atkal aizvēra. Viņa taču, vienalga, šobrīd vēlējās atrasties Atlantā. Ja nebūtu atbraucis Tonijs, viņa jau būtu pilsētā. Arī cilvēki labprāt viņu satiktu. Atlantā bija daudz draugu, kam atlika laiks gan tasei kafijas, gan vista partijai, gan viesībām. Viņa piespieda sevi uzsmaidīt saviem bērniem un uzgrieza Suelenai muguru.

-Veid Hempton, Ella, mammai šodien pēc pusdienām jābrauc uz Atlantu. Gribu, lai jūs man apsolāt labi uzvesties un neapgrūtināt krustmāti Suelenu.

Skārleta gaidīja, ka atskanēs iebildumi un sāksies raudāšana. Bet bērni bija pārāk aizņemti, spriežot par Tonija žilbinošajiem revolveriem, lai pievērstu uzmanību mātei. Tiklīdz viņas ieradās Tarā, Skārleta uzreiz lika Penzijai saiņot ceļasomu. Tad Ella sāka raudāt.

-    Prisija ir prom, un es nezinu, kurš pīs manus matus, viņa šņukstēja.

Skārleta apvaldīja sevi, lai neiecirstu meitenei pļauku. Viņa nevarēja palikt Tarā, kad pieņēmusi lēmumu doties projām: viņa sajuks prātā, jo te nebija ko darīt un nebija neviena, ar ko parunāties. Bet bez Penzijas viņa nevarēja braukt; dāma viena pati ceļot nedrīkstēja, tas būtu kas nedzirdēts. Ko lai iesāk? Ella gribēja, lai Penzija paliek pie viņas. Varēja paiet daudzas dienas, līdz Ella pierod pie Lūtijas, mazās Sūzijas mammītes. Un, ja Ella dienu un nakti vaimanātu, Suelena varētu pārdomāt un nepaturēt bērnus Tarā.

-     Labi, Skārleta asi noteica. Beidz taisīt tādu troksni, Ella. Atstāšu Penziju līdz nedēļas beigām. Viņa var iemācīt Lūtijai sakārtot tavus matus. Vienkārši vajadzēs pievienoties kādai dāmai Džonsboro stacijā. Gan jau kāda cienījama sieviete brauks uz Atlantu un viņa varēs apsēsties tai blakus.

Es braucu mājās ar pusdienas vilcienu, tas arī viss. Vils mani var aizvest uz Džonsboro, un tad vēl viņam atliks daudz laika, lai izslauktu savas vecās, riebīgās govis.

Pusceļā uz Džonsboro Skārletas priecīgā tērzēšana par Tonija Fontēna atgriešanos pārtrūka. Kādu brīdi viņa klusēja, tad izgrūda to, kas visu laiku nedeva viņai mieru.

-   Vil, runājot par Retu, es domāju par to, ka viņš tik ātri devās projām, es ceru, ka Suelena to neizkladzinās pa visu grāfisti.

Vils palūkojās viņā ar savām blāvi zilajām acīm.

-     Nu, Skārlet, tu taču zini ģimenes locekļus neaprunā. Man vienmēr bijis briesmīgi žēl, ka tu Suelenā nesaskati nekā laba. Tas tur ir, bet kaut kā tad, kad tu uzrodies, tu, šķiet, to neredzi. Tev atliek paļauties uz manu vārdu. Lai kā viņa uz tevi raudzītos, Suelena nekad nevienam neklāstīs tavas privātās nelaimes. Viņa ne mazāk par tevi vēlas, lai ļaudis par O'Hārām runā tikai labu.

Skārleta mazliet nomierinājās. Viņa pilnībā uzticējās Viļam. Uz viņa vārdu varēja paļauties vairāk nekā uz bankā noguldītu naudu. Un viņš bija arī gudrs. Viņa ne reizi nebija piedzīvojusi, ka Vils kļūdītos varbūt vienīgi attiecībā uz Suelenu.

-    Tu netici, ka viņš atgriezīsies, vai ne, Vil?

Viļam nebija jāvaicā, ko viņa domā. Viņš dzirdēja Skārletas vārdos slēpto nemieru un klusēdams košļāja mutes kaktiņā ielikto salmu, kamēr izdomāja, ko atbildēt. Beidzot viņš lēnām izvēla vārdus:

-   Nevaru teikt, ka ticu, Skariet,bet es jau neesmu nekāds zinātājs. Savā mūžā esmu viņu redzējis tikai kādas četras vai piecas reizes.

Skārleta jutās tā, it kā Vils būtu viņai iesitis. Tad ātras dusmas izdzēsa sāpes.

-    Tu neko nesaproti, Vil Bentīn! Tagad Rets ir satraukts, bet viņš tiks tam pāri. Viņš nemūžam nerīkotos tik zemiski un nepamestu sievu nelaimē.

Vils pamāja ar galvu. Skārleta varēja to uzskatīt par piekrišanu, ja vēlējās. Bet viņš nebija aizmirsis, cik izsmējīgi Rets bija pats sevi raksturojis. Viņš bija nelietis. Ja ticēja, ko ļaudis runā, tāds viņš vienmēr bijis un vienmēr būs.

Skārleta nenovērsa skatienu no pazīstamā sarkanā māla ceļa. Viņa bija sakodusi zobus, prāts nikni darbojās. Rets atgriezīsies. Viņš to darīs, jo viņa tā vēlējās, un viņa vienmēr dabūja visu, ko vēlējās. Atlika tikai cieši apņemties.

5. NODAĻA

Troksnis un ļaužu drūzma Faivpointā uz Skārletas garu iedarbojās gluži kā vitamīni. Tāpat arī nekārtība, kāda valdīja uz rakstāmgalda mājās. Pēc notrulinošās nāves pļaujas viņai vajadzēja just ap sevi dzīvību un rosību, viņai vajadzēja darboties.

Uz rakstāmgalda gaidīja veselas ķīpas avīžu, kas jāizlasa, kaudze ikdienas pārskatu no veikala, kurš viņai piederēja pašā Faivpointas centrā, lērums apmaksājamu rēķinu un reklāmas prospektu, kas jāsaplēš un jāizmet papīrgrozā. Skārleta labsajūtā nopūtās un pievilka krēslu pie galda.

Viņa pārbaudīja, vai trauciņā ir svaiga tinte un vai pietiek rakstāmspalvu. Tad aizdedza lampu. Kad tiks te ar visu galā, sen jau būs satumsis; varbūt šovakar viņa liks atnest vakariņas uz paplātes un apēdīs tās, nepārtraucot darbu.

Skārleta nepacietīgi pastiepa roku pēc veikala pārskatiem, bet pusceļā tā sastinga gaisā, jo skatienu piesaistīja liela taisnstūra aploksne, kas gulēja avīžu kaudzei pašā virsū. Tā bija adresēta vienkārši "Skārletai" un rakstīta ar Reta roku.

Tagad es to nelasīšu, bija pirmā doma, kura iešāvās prātā, tas tikai traucēs mani darīt to, kas šobrīd darāms. Man vienalga, kas tur rakstīts, pilnīgi vienalga es tikai nevēlos to lasīt tagad. Es to pataupīšu saldajam ēdienam, viņa sev sacīja. Un paņēma žūksni grāmatvedības pārskatu.

Tomēr viņa nemitīgi putroja rēķinus, ko veica galvā, un pēdīgi nometa pārskatus uz galda. Pirksti atplēsa aizzīmogoto aploksni.

"Tici," iesākās Reta vēstule, "ka es jūtu Tev līdzi lielajās bēdās. Mammītes nāve ir milzīgs zaudējums. Esmu pateicīgs, ka Tu man paziņoji laikus, lai es pagūtu ierasties pirms viņas aiziešanas."

Skārleta sadusmojusies atrāva skatienu no biezajiem, ar melnu tinti rakstītajiem burtiem un skaļā balsī iesaucās:

Pateicīgs, apžēliņ! Lai varētu samelot viņai un man, nelietis tāds!

Kaut varētu sadedzināt vēstuli un pelnus, kliedzot apvainojumus, iesviest Retam sejā. Ak, gan viņa atmaksās par Suelenas un Vila priekšā piedzīvoto apkaunojumu. Vienalga, cik ilgi būs jāgaida un jākaļ plāni, bet gan jau viņa atradīs kādu iespēju. Retam nebija tiesību tā izturēties pret viņu, tā izturēties pret mammīti, vienkārši paņirgāties par vājinieces pēdējo vēlēšanos.

Es tūlīt vēstuli sadedzināšu un pat nelasīšu tālāk, man nav jāaptraipa savas acis ar šiem meliem! Roka meklēja sērkociņu kastīti, bet pirksti, to satvēruši, uzreiz nometa. Es taču nomiršu, lauzīdama galvu, kas tur bija rakstīts, viņa sev atzinās un turpināja lasīt.

Skārletas dzīvē nekas nemainīšoties, Rets rakstīja. Mājturības rēķinus samaksās viņa juristi saskaņā ar kārtību, kādu viņš noteicis pirms vairākiem gadiem; visa nauda, kas ar čeku tiks paņemta no Skārletas bankas rēķina, automātiski tiks atskaitīta atpakaļ. Iespējams, viņa vēlēsies informēt jaunus veikalus, kur atver rēķinu, par procedūru, kāda darbojas viņas pašreizējās iepirkšanās vietās: veikals sūta Skārletas rēķinus tieši Reta juristiem. Viņa var ari samaksāt par pirkumiem ar čeku, un šī summa tiks ieskaitīta viņas bankas kontā.

Skārleta lasīja ar lielu aizrautību. Viss, kas saistījās ar naudu, vienmēr bija viņu interesējis, vienmēr, kopš tās dienas, kad, Federācijas armijas spiesta, viņas ģimene iepazina nabadzību. Skārleta ticēja, ka nauda nozīmē drošību. Pašas pelnīto viņa cītīgi taupīja un tagad, saskaroties ar Reta vērienīgo dāsnumu, jutās satriekta.

Kāds viņš muļķis, es varētu atstāt viņu bez biksēm, ja tikai gribētu. Droši vien Reta juristi jau sen vilto pārskatus.

Retam jābūt briesmīgi bagātam, ja var tērēt, neraizējoties, kur paliek nauda. Es vienmēr esmu zinājusi, ka viņš ir bagāts. Tomēr ne jau tik bagāts. Nez cik daudz naudas viņam īsti ir?

Viņš nudien mani vēl mīl, to pierāda šī vēstule. Neviens vīrietis nelutinās sievieti tā, kā Rets visus šos gadus lutinājis mani, viņš to nedarītu, ja nemīlētu mani līdz neprātam, bez tam viņš grasās turpināt man dot visu un jebko, ko vien vēlos. Viņa jūtas noteikti nav mainījušās, citādi viņš pievilktu grožus. Ak, es to zināju! To, ko Rets sarunāja, viņš nebija domājis nopietni. Viņš tikai nespēja ticēt, kad atzinos mīlestībā.

Skārleta piekļāva Reta vēstuli pie vaiga, it kā tā būtu roka, kas to rakstījusi. Viņa pierādīs, ka mīl Retu no visas sirds, un tad viņi būs ļoti laimīgi laimīgākie cilvēki pasaulē!

Viņa noklāja vēstuli ar skūpstiem un tikai pēc tam rūpīgi noglabāja atvilktnē. Tad ar prieku ķērās pie veikala pārskatiem. Darījumu kārtošana vairoja Skārletas enerģiju. Kad kalpone bikli pieklauvēja pie durvīm, lai pajautātu par vakariņām, viņa tik tikko pacēla skatienu.

Atnes man kaut ko uz paplātes, viņa pavēlēja, un iekur kamīnā uguni. Līdz ar tumsu kļuva vēsāks, un viņa bija izsalkusi kā vilks.

Sen Skārleta nebija gulējusi tik labi kā tonakt. Darījumi veikalā viņas prombūtnes laikā bija gājuši no rokas, un vakariņas patīkami sildīja vēderu. Mājās bija labi, īpaši, ja zem spilvena, droši noglabāta, gulēja Reta vēstule.

Skārleta pamodās un labpatikā izstaipījās. Zem spilvena iečaukstējās papīrs, un viņa pasmaidīja. Piezvanījusi, lai atnes brokastis, Skārleta ķērās pie dienas darbu plānošanas. Vispirms jādodas uz veikalu. Droši vien daudzu preču krājumi būs patukšoti: Kēršovs gana labi ticis galā ar rēķiniem, bet saprāta viņam nav vairāk kā zosij. Būs beigušies gan milti, gan cukurs, iekams viņam ienāks prātā piepildīt mucas no jauna, un droši vien viņš nav pasūtījis ne lāsīti petrolejas vai saišķīti skaidu iekuram, kaut ari ar katru dienu kļūst aukstāks.

Līdz avīžu lasīšanai viņa vakar tā arī nebija tikusi, un veikala apmeklējums aiztaupīs šo garlaicīgo nodarbošanos. Visu, ko vērts zināt par Atlantu, viņa dzirdēs no Kēršova un pārdevējiem. Par jaunākajām pilsētas tenkām, kas klejoja no mutes mutē, vislabāk varēja uzzināt veikalā. Cilvēkiem patika pakulstīt mēles, gaidot, kamēr iesaiņos preces. Avīzes vēl nebija nodrukātas, kad viņa parasti jau zināja, kas rakstīts to pirmajās lappusēs; visticamāk, visu grēdu, kas stāvēja uz rakstāmgalda, var droši mest ārā un nezaudēt nenieka.

Skārletas smaids pazuda. Nē, nevarēja vis. Avīzēs noteikti ir rakstīts par Melānijas bērēm, un to viņa vēlējās izlasīt.

Melānija…

Ešlijs…

Veikalam vajadzēs pagaidīt. Vispirms jātiek galā ar citiem pienākumiem.

Kas man bija uznācis, ka apsolīju Mellijai parūpēties par Ešliju un Bo?

Taču es apsolīju. Labāk sākšu ar viņiem. Un jāņem līdzi Penzija, lai viss būtu pieklājības robežās. Pēc scēnas pie kapa visa pilsēta kulstīja mēles. Nav ko lieki vairot tenkas, ierodoties pie Ešlija vienai. Skārleta aizsteidzās pa biezo paklāju pie izšūtās zvana auklas un spēcīgi to parāva. Kur palikušas brokastis?

Ak nē, Penzija taču palika Tarā. Būs jāņem kāda no kalponēm; jaunā meitene, Rebeka, būs gana laba. Cerams, ka Rebeka pratīs palīdzēt apģerbties bez pārāk lielas ķēpāšanās. Skārleta vēlējās pasteigties, darboties un ātrāk tikt galā ar savu pienākumu.

Kad kariete pieripoja pie Ešlija un Melānijas mazās mājeles Efeju ielā, Skārleta redzēja, ka sēru vainags no durvīm bija pazudis un logi aizslēģoti.

Indija pirmais, kas viņai iešāvās prātā. Protams. Aizvedusi Ešliju un Bo dzīvot pie krustmātes Pitijas. Un tagad noteikti jūtas briesmīgi apmierināta ar sevi.

Ešlija māsa Indija vienmēr bijusi un arī tagad bija Skārletas nesamierināma ienaidniece. Skārleta iekoda lūpā un apsvēra dilemmu, kuras priekšā bija nonākusi. Viņa nešaubījās, ka Ešlijs ar Bo pārcēlies uz dzīvi pie krustmātes Pitijas; tas bija jēdzīgākais, ko viņš varēja darīt. Bez Melānijas tagad, kad arī Dilsija bija prom, nebija neviena, kas vadītu saimniecību un rūpētos par dēlu. Pitipatas mājā bija ērtības, kārtība un sievietes, kuras visu mūžu viņu mīlējušas un ari tagad pastāvīgi apveltīja ar mīlestību.

Divas vecas meitas, Skārleta nievīgi nodomāja. Gatavas pielūgt jebko, lai tikai būtu bikses kājās, kaut īsās. Ja tikai Indija nedzīvotu kopā ar krustmāti Pitiju. Ar veco kundzi Skārleta viegli tiktu galā. Kautrīgā dāma neuzdrīkstētos iebilst pat kaķēnam, kur nu vēl Skārletai.

Bet Ešlija māsa bija pavisam kas cits. Indija ar lielāko prieku uzsāktu strīdu, savā aukstajā, aprautajā balsī sarunātu riebeklības un parādītu Skārletai durvis.

Kaut viņa nebūtu solījusi Melānijai bet bija.

-     Ved mani pie mis Pitipatas Hamiltones, Skārleta pavēlēja Eliasam. Rebeka, dodies mājās. Vari iet kājām.

Pie Pitijas jau nu uzraugu netrūks!

Durvis atvēra Indija. Viņa paskatījās uz Skārletas pēc modes šūto, ar zvērādu apdarināto sēru tērpu, un viņas lūpas izliecās greizā, apmierinātā smaidā.

Smaidi, cik gribi, vecā vārna, Skārleta domās nopukojās. Indijas sēru tērps bija darināts no drūma, melna krepa, ko neatsvaidzināja pat ne poga.

-    Atnācu apraudzīt Ešliju, viņa sacīja.

-    Tu šajā mājā neesi gaidīta, Indija atbildēja un jau vēra ciet durvis.

Skārleta tās atgrūda ar plecu.

-   Indija Vilksa, neuzdrīksties aizcirst durvis man deguna priekšā. Es devu Mellijai solījumu un to turēšu arī tad, ja man tādēļ nāktos nogalināt tevi.

Indija atbildēja, ar plecu atspiežoties pret durvīm, lai Skārleta nevarētu tās atgrūst. Necienīgā cīņa turpinājās tikai dažas sekundes. Tad Skārleta izdzirdēja Ešlija balsi.

-    Indija, vai atnākusi Skārleta? Gribu ar viņu parunāt.

Durvis plaši atvērās, un Skārleta iesoļoja iekšā, ar prieku pamanīdama, ka Indijas seju izraibinājuši sarkani dusmu plankumi.

Ešlijs iznāca gaitenī viešņai pretī, un viņas raitais solis samisējās. Viņš izskatījās galīgi slims. Zem gaišajām acīm iegūluši tumši loki, un no deguna līdz zodam stiepās dziļas rievas. Drēbes likās par lielu; svārki no salīkušā auguma nokarājās kā melna putna salauztie spārni.

Skārletas sirds apmeta kūleni. Viņa vairs nemīlēja Ešliju tā, kā bija mīlējusi visus šos gadus, tomēr šis vīrietis joprojām bija viņas dzīves daļa. Laikam ritot, viņiem uzkrājies daudz kopīgu atmiņu. Viņa nespēja samierināties ar to, ka Ešlijs tik ļoti cieš.

-     Mīļo Ešlij, viņa maigi sacīja, nāc, apsēdies. Tu izskaties noguris.

Viņi nosēdēja uz dīvāna krustmātes Pitijas mazajā, greznajā, mēbelēm pārblīvētajā salonā ilgāk par stundu. Skārleta reti bilda kādu vārdu. Viņa klausījās, kamēr Ešlijs runāja, atkārtodams vienu un to pašu, pārtraukdams pats sevi nesakarīgā, saraustītā atmiņu pavediena vērpšanā. Viņš atkārtoja stāstus par mirušās sievas laipnību, nesavtību, cēlumu, to, cik ļoti viņa mīlējusi Skārletu, Bo un vīru. Balss skanēja klusi un neizteiksmīgi, bēdu un bezcerības notrulināta. Viņš kā aklais sniedzās pēc Skārletas rokas un satvēra to tik stiprā izmisumā, ka sāpīgi saspieda Skārletas pirkstus. Viņa saknieba lūpas un ļāva Ešlijam turēties pie viņas.

Indija stāvēja arkveida durvīs, tumšs, kluss stāvs, un vēroja.

Pēdīgi Ešlijs pārtrauca sevi un sāka grozīt galvu kā redzi zaudējis un apmaldījies cilvēks.

-      Skariet, es nespēju bez viņas dzīvot, viņš ievaidējās. Nespēju.

Skārleta atvilka roku. Vajadzēja kaut kā izlauzties cauri izmisuma čaulai, kas apņēma Ešliju, citādi tas viņu noteikti nobeigs.

-    Uzklausi mani, Ešlij Vilks, viņa sacīja. Esmu visu šo laiku klausījusies, kā tu pārcilā savas bēdas, tagad paklausies manī. Vai tev šķiet, ka biji vienīgais, kurš mīlēja Melliju un paļāvās uz viņu? Es mīlēju viņu vairāk, nekā pati vai kāds cits to apzinājās. Droši vien vēl ir daudz tādu cilvēku. Bet mēs tāpēc negrasāmies savilkties čokurā un nomirt. Bet tu to dari. Un man kauns par tevi.

Arī Mellijai, ja viņa raugās lejup no debesīm, ir kauns. Vai tev ir kaut mazākā nojausma, kādai ellei viņa izgāja cauri, lai tiktu pie Bo? Es zinu, ko viņa izcieta, un es tev saku, ka tas būtu nogalinājis visstiprāko vīru šajā Dieva pasaulē. Tagad tu esi vienīgais, kas viņam atlicis. Vai tu gribi, lai Mellija to redz? Ka viņas Bo ir viens pats, faktiski bārenis, jo tētiņš tik ļoti žēlo sevi, ka nespēj rūpēties par dēlu? Vai tu vēlies salauzt viņai sirdi, Ešlij Vilks? Jo tieši to tu pašlaik dari. Skārleta satvēra Ešliju aiz zoda un piespieda paskatīties uz sevi.

-    Tu saņemsi sevi rokās, vai tu dzirdi mani, Ešlij? Iesi uz virtuvi un liksi pagatavot sev siltu ēdienu. Un apēdīsi. Ja izvemsi, ēd vēlreiz. Un tad tu sameklēsi savu dēlu, apskausi viņu un teiksi, lai nebaidās, jo viņam ir tēvs, kas par viņu parūpēsies. Izdari to. Padomā par kādu citu, ne tikai par sevi.

Skārleta noslaucīja roku pie svārkiem, it kā Ešlija pieskāriens būtu to nosmērējis. Un, pagrūdusi Indiju malā, noteiktā solī izgāja no istabas.

Verot durvis uz lieveni, viņa dzirdēja Indiju dudinām:

-     Manu nabaga mīļo Ešlij. Nepievērs uzmanību tām briesmu lietām, ko Skārleta sarunāja. Viņa ir briesmone.

Skārleta apstājās, pagriezās. Izņēma no somiņas vizītkarti un nometa uz galda.

-    Krustmāt Pitij, tā kā tu baidies satikties ar mani aci pret aci, viņa nokliedzās, atstāju tev savu vizītkarti.

Un aizcirta aiz sevis durvis.

-     Brauc, Elias, viņa lika kučierim. Vienalga kur. Skārleta nespēja palikt tajā mājā ne minūti ilgāk. Ko lai iesāk? Vai Ešlijs viņu sadzirdēja? Viņa izturējās pagalam riebīgi nekas cits neatlika, viņš līdzjūtībā un žēlošanā slīka nost -, bet vai no tā būs kāds labums? Ešlijs dievināja savu dēlu, varbūt zēna dēļ viņš saņemsies? Ar "varbūt" nepietika. Viņam vajadzēja saņemties. Viņai jāpiespiež Ešlijs saņemties.

-     Brauc uz mistera Henrija Hamiltona biroju, viņa uzsauca Eliasam.

Vairums sieviešu baidījās no "tēvoča Henrija", tikai ne Skārleta. Viņa spēja saprast, ka dzīvošana vienā mājā ar krustmāti Pitipatu varēja padarīt tēvoci par sieviešu nīdēju. Bez tam viņa apzinājās, ka tīri labi patika vecajam vīram. Viņš mēdza teikt, ka Skārleta neesot tik muļķīga kā lielākā tiesa sieviešu. Būdams viņas pilnvarotais, tēvocis zināja, cik izmanīga viņa radiniece ir darījumos.

Kad, negaidījusi pieteikumu, viņa iesoļoja tēvoča Henrija kabinetā, vecais vīrs nolika vēstuli, kuru tobrīd lasīja, un iesmējās.

-     Nāc vien iekšā, Skārlet. Viņš piecēlās kājās. Vai steidzies kādu iesūdzēt tiesā?

Viņa staigāja uz priekšu un atpakaļ, nepievēršot uzmanību krēslam pie rakstāmgalda.

-     Es gribētu kādu nošaut, viņa noskaldīja, bet nezinu, vai tas ko līdzēs. Vai taisnība, ka Čārlzs atstājis man savu nekustamo īpašumu?

-     Tu labi zini, ka tā ir. Izbeidz te zibināties un apsēdies. Viņš atstāja tev noliktavas, kuras atradās netālu no stacijas un kuras jenkiji nodedzināja. Un vēl viņš tev atstāja ari nedaudz lauksaimniecības zemju ārpus pilsētas, bet drīz vien tās jau būs pilsētas teritorijā, ja Atlanta turpinās augt tikpat strauji.

Skārleta uzmetās uz krēsla maliņas un ar skatienu ieurbās tēvoča acīs.

-     Un pusi no krustmātes Pitijas mājas Persiku ielā, viņa ar uzsvaru papildināja. Vai viņš neatstāja man ari to?

-     Mans Dievs, Skārlet, tikai nesaki, ka vēlies tur apmesties uz dzīvi.

-    Protams, ne. Bet es gribu dabūt no turienes ārā Ešliju. Indija un krustmāte Pitija ar savu žēlošanu iedzīs viņu kapā. Ešlijs var atgriezties savā pilsētas mājā. Es sameklēšu viņam saimniecības vadītāju.

Henrijs Hamiltons lūkojās Skārletā ar neizteiksmīgu, bet pētošu skatienu.

-    Vai tu droši zini, ka vienīgais iemesls, kādēļ vēlies viņu dabūt ārā no tās mājas, ir tas, ka viņš cieš no pārāk lielas līdzjūtības?

Skārleta apskaitās.

-    Dieva naktskrekls, tēvoci Henrij! viņa iesaucās. Vai tu savā vecumā kļūsti par tenku vāceli?

-     Nerādi man zobus, jaunkundzīt. Apsēdies ērtāk un uzklausi dažas nepatīkamas patiesības. Iespējams, ka tev ir labākā galva darījumu kārtošanā, bet citādi tu esi tik neattapīga kā ciema muļķītis.

Skārleta dusmās saviebās, tomēr darīja, kā tēvocis lika.

-    Vispirms par Ešlija māju, vecais advokāts lēnām iesāka, tā jau ir pārdota. Vakar sagatavoju dokumentus. Viņš pacēla roku, lai apsteigtu Skārletas vārdu plūdus. Es ieteicu viņam pārcelties pie Pitijas un māju pārdot. Ne tādēļ, ka māja pilna sāpīgiem atgādinājumiem un atmiņām, un ne tādēļ, ka mani uztrauktu tas, kas rūpēsies par viņu un mazo puiku, kaut arī abi iemesli ir nopietni. Es ieteicu pārcelties, jo viņam vajadzēja naudu, lai neļautu bankrotēt zāģētavai. To var dabūt, pārdodot māju.

-    Ko tu tur runā? Ešlijs nesajēdz no darījumiem ne tik, cik melns aiz naga, bet viņš taču nevar izputēt. Celtniekiem vienmēr vajadzīgi kokmateriāli.

-Ja viņi kaut ko ceļ. Nolaidies vienu brītiņu uz zemes, Skārlet, un paklausies. Es zinu, ka tevi neinteresē, kas notiek pasaulē, ja vien tas neskar tevi, bet pirms divām vai trim nedēļām Ņujorkā izcēlās liels finanšu skandāls. Kāds spekulants, vārdā Džejs Kuks, bija pārrēķinājies un bankrotēja. Līdzi viņš parāva savu dzelzceļu, uzņēmumu, kuru sauca Ziemeļu-Klusā okeāna līnija. Tāpat viņš parāva līdzi vēl dažus spekulantus, tādus pašus blēžus, kas darbojās viņa dzelzceļā un citos uzņēmumos. Kad viņi kopā ar Kuku nogāja pa burbuli, līdzi aizgāja arī citi, kas bija iesaistīti darījumos, kuriem ar Kuku nebija nekāda sakara. Tie savukārt izputēja un kopā ar viņiem vēl citi kopējo darījumu partneri. Gluži kā kāršu namiņš. Ņujorkā to sauc par paniku. Un tā jau plešas plašumā. Domāju, ka tā nebeigsies, līdz būs izpletusies pa visu valsti.

Skārleta juta, ka asas kā šķēps prātā ieduras bailes.

-    Un kā ar manu veikalu? Un manu naudu? Vai bankas ir drošas? viņa bēra jautājumus citu pēc cita.

-    Tā, kurā tu kārto savas lietas, ir droša. Man ari tur ir nauda, es pārliecinājos. Lieta tāda, ka Atlanta stipri necietīs. Mēs pagaidām vēl neesam tik lieli, lai te tiktu slēgti nozīmīgi darījumi, un brūk tieši lielie. Bet darījumi apstājušies visur. Cilvēki vispār baidās ieguldīt naudu. Tas attiecas arī uz celtniecību. Un, ja neviens neceļ, tātad nevienam nevajag kokmateriālus.

Skārleta savilka pieri.

-   Tātad Ešlijs ar zāģētavām neko nepelnīs. Saprotu. Bet, ja neviens neiegulda naudu, kā tad viņa māju tik drīz nopirka? Man šķiet ja valda panika, nekustamais īpašums ir pirmais, kas krīt lejup.

Tēvocis Henrijs pasmaidīja.

-    Kā akmens. Tu esi gudriniece, Skārlet. Tāpēc es teicu Ešlijam, lai pārdod, kamēr var. Atlanta vēl nav sajutusi paniku, bet drīz tā būs klāt. Pēdējos astoņus gadus mēs esam plaukuši un zēluši sasodīts, te pašlaik dzīvo pāri par divdesmit tūkstošiem cilvēku -, bet bez skanošā nekāda zelšana nesanāk. Tēvocis Henrijs skaļi iesmējās.

Skārleta smējās līdz ar viņu, lai ari finanšu pasaules sabrukumā neredzēja nekā smieklīga.

Tēvoča Henrija smiekli aprāvās spēji, it kā būtu aizgriezts ūdens krāns.

-    Tātad. Ešlijs dzīvo kopā ar savu māsu un savu krustmāti labu un pamatotu iemeslu dēļ, turklāt pēc mana ieteikuma. Bet tev tas nepatīk.

-    Nē, ser, man tas nepavisam nepatīk. Viņš izskatās briesmīgi, un abas sievietes situāciju padara vēl sliktāku. Viņš ir kā dzīvs mironis. Es viņam pamatīgi sadevu; uzkliedzu, mēģinot izraut no sastinguma, kurā viņš iestidzis. Bet es nezinu, vai tas līdzēja. Bet zinu, ka ilgi tas neturpināsies, ja ari šobrīd viņš ir attapies. Nekas nemainīsies vismaz tik ilgi, kamēr Ešlijs dzīvos tajā mājā.

Skārleta raudzījās tēvoča Henrija sejā, kurā atspoguļojās skepse. Viņas seja dusmās nosarka.

-    Man vienalga, ko tu esi dzirdējis vai ko tu domā, tēvoci Henrij. Es nedzenos pēc Ešlija. Es pie Melānijas nāves gultas apsolīju, ka parūpēšos par Ešliju un Bo. Dieva vārdā, vēlos, kaut nebūtu to darījusi, bet es to izdarīju.

Pēc Skārletas jūtu izvirduma Henrijs jutās neērti. Viņam nepatika emocijas, īpaši sievietēs.

-     Ja tu sāksi raudāt, Skārlet, man vajadzēs lūgt, lai tu ietu projām.

-    Es netaisos raudāt. Es esmu nikna. Man kaut kas jādara, un tu man nepalīdzi.

Henrijs Hamiltons atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņš noguldīja rokas uz apjomīgā vēdera un salika pirkstu galus kopā. Tas bija viņa "juridiskais" skatiens, gandrīz kā tiesnesim.

-     Tu, Skārlet, šobrīd esi pēdējā, kas spētu Ešlijam palīdzēt. Jau teicu, ka tev nāksies uzklausīt dažas nepatīkamas lietas, un šī būs viena no tām. Pamatoti vai nepamatoti man vienalga kādu bridi par tevi un Ešliju daudz sprieda. Mis Mellija tevi aizstāvēja, un vairums ļaužu sekoja viņai jo mīlēja viņu, to paturi prātā, nevis tāpēc, ka tu viņiem īpaši patiktu.

Indija domāja visļaunāko un to neslēpa. Viņa savāca nelielu pulciņu atbalstītāju. Situācija nebija patīkama, taču cilvēki pielāgojās, kā vienmēr. Tā arī varēja lēnām turpināties mūžīgi, pat pēc Melānijas nāves. Nevienam īpaši nepatīk satricinājumi un pārmaiņas. Bet tu tomēr nevarēji likties mierā. Kur nu. Tev vajadzēja uztaisīt scēnu pie Melānijas kapa. Apskaujot viņas vīru un velkot projām no mirušās sievas, kuru ļaudis uzskatīja teju vai par svēto.

Viņš pacēla roku.

-     Es zinu, ko tu teiksi, tāpēc nemaz nepūlies, Skārlet. Tēvocis atkal salika kopā pirkstu galus. Ešlijs grasījās mesties iekšā kapā, varbūt pat būtu nolauzis kaklu. Es tur biju. Es redzēju. Runa jau nav par to. Būdama tik gudra meitene, tu itin nemaz nesaproti pasauli.

Ja Ešlijs būtu uzkritis virsū zārkam, visi teiktu, cik tas ir "aizkustinoši". Ja viņš būtu dabūjis galu, visi patiesi nožēlotu, taču ir zināmi likumi, kā tikt galā ar bēdām. Sabiedrībai, Skārlet, nepieciešami likumi, lai tā neizjuktu. Bet tu pārkāpi visus likumus. Tu publiski izrādījies. Tu pieskāries vīrietim, kurš nav tavs vīrs. Sabiedrības acu priekšā. Tu sacēli traci, kas pārtrauca apbedīšanu, ceremoniju, kuras noteikumus visi zina. Tu pārtrauci svētās pēdējo ceļu.

Tagad pilsētā nav nevienas dāmas, kas nestāvētu Indijas pusē. Tas nozīmē: pret tevi. Tev, Skārlet, nav neviena drauga. Un, ja tev ar Ešliju būs kaut kādas darīšanas, tu panāksi tikai to, ka viņš būs tāds pats izraidītais kā tu.

Dāmas ir pret tevi. Lai Dievs tev palīdz, Skārlet, jo es to nevaru. Kad pret tevi vēršas kristietes, labāk necerēt uz kristiešu labdarību un piedošanu. Viņās nemīt šādas jūtas. Viņas neatļaus, ka tādas mostos arī kādā citā, jo īpaši viņu vīriešos. Vīrieši ir viņu īpašums, tie viņām pieder ar miesu un dvēseli. Tāpēc es vienmēr esmu turējies pa gabalu no "maigā dzimuma", kā tas galīgi aplam nosaukts.

Es vēlu tev labu, Skārlet. Tu zini, ka vienmēr esi man patikusi. Neko citu es tev nevaru piedāvāt, vienīgi laba vēlējumus. Tu esi sacēlusi briesmīgu jucekli, un man nav ne jausmas, kā tur varētu līdzēt.

Vecais advokāts piecēlās.

Atstāj Ešliju tur, kur viņš ir patlaban. Gan jau drīz nāks garām kāda dāma ar saldu mēli un savaņģos nabadziņu. Tad viņa parūpēsies par Ešliju. Atstāj Pitipatas māju tādu, kāda tā ir, arī savu pusi. Un nepārtrauc sūtīt man naudu, lai apmaksātu rēķinus par tās uzturēšanu, kā vienmēr esi darījusi. Ar to tu būsi izpildījusi Melānijai doto solījumu.

Nāc. Es tevi pavadīšu līdz karietei.

Skārleta saņēma tēvoča roku un lēnprātīgi gāja viņam blakus. Bet iekšā viņai viss vārījās. Viņai vajadzēja zināt, ka no tēvoča Henrija nekādu palīdzību nesaņems.

Būs vien pašai jānoskaidro, vai tēvoča Henrija sacītais atbilst patiesībai, vai ir sākusies finansiāla panika un, galvenais, vai viņas nauda ir drošībā.

6. NODAĻA

Iļenrijs Hamiltons to nosauca par paniku. Finansiālā krīze, radusies Volstrītā Ņujorkā, izplatījās pa visu Ameriku. Skārleta dzīvoja vienās bailēs, ka zaudēs naudu, ko bija nopelnījusi un uzkrājusi. Izgājusi no vecā jurista biroja, viņa nekavējoties devās uz savu banku. Kamēr tika bankas direktora kabinetā, viņa jau iekšēji drebēja no galvas līdz papēžiem.

-     Es izprotu jūsu raizes, misis Batlere, direktors sacīja, taču Skārleta redzēja, ka tā nav taisnība. Fiansistu aizvainoja banku drošības apšaubīšana, īpaši tās bankas, kuru vada viņš. Jo ilgāk direktors runāja un jo pārliecinošāks izklausījās, jo mazāk Skārleta viņam ticēja.

Bet tad šis vīrs gluži nejauši izkliedēja visas viņas bailes.

-   Ko jūs, mēs ne tikai izmaksāsim akcionāriem dividendes, viņš apgalvoja, bet, patiesību sakot, tās būs pat mazliet augstākas nekā parasti. Viņš ar acs kaktiņu palūkojās klientē. Šo informāciju es pats saņēmu tikai šorīt, direktors dusmīgi piebilda. Es nudien labprāt uzzinātu, kā tas nākas, ka jūsu vīrs jau pirms mēneša pieņēma lēmumu papildināt savu akciju portfeli.

Skārletai likās, ka viņa tūlīt no atvieglojuma pacelsies spārnos no šī paša krēsla. Ja Rets pērk akcijas, tā noteikti ir visdrošākā banka Amerikā. Viņš vienmēr pelnīja naudu, kad visa pārējā pasaule juka un bruka. Viņa nezināja, kā Rets bija ieguvis ziņas par bankas stāvokli, un viņai tas arī bija vienalga. Pietika ar to, ka Rets šai iestādei uzticējās.

-    Manam vīram ir tāda maza, jauka kristāla lodīte. Skārleta kā apreibusi iesmējās, un tas nokaitināja bankas direktoru. Viņa jutās nedaudz apskurbusi.

Bet ne gluži tik vieglprātīga, lai aizmirstu pārvērst zeltā visu naudu, kas glabājās seifā. Acu priekšā aizvien vēl rēgojās eleganti nodrukātās, nevērtīgās Konfederācijas obligācijas, uz kurām tik ļoti bija paļāvies tēvs. Skārleta papīriņiem neuzticējās vispār.

Ejot ārā no bankas, viņa mirkli pakavējās uz kāpnēm, lai papriecātos par silto rudens sauli un rosīgo drūzmu, kas valdīja darījumu rajona ielās. Paskatieties uz šiem steidzīgajiem ļautiņiem visi skrien, jo jāpelna nauda, nevis tāpēc, ka viņi no kaut kā baidītos. Tēvocis Henrijs ir galīgi traks. Kāda te panika?

Nākamā pieturas vieta Skārletas maršrutā bija veikals. "KENEDIJA TIRDZNIECĪBAS CENTRS" ar lieliem zelta burtiem bija rakstīts pāri visai ēkas fasādei. Mantojums no īsās laulības ar Frenku Kenediju.

Veikals un Ella. Prieks, ko viņa guva no veikala, pārpārēm kompensēja vilšanos bērnā. Spodrais skatlogs mirdzēja un demonstrēja ļoti iepriecinošu daudzumu preču. Tur bija viss no spožiem, jauniem cirvjiem līdz spožām, jaunām kniepadatām. Bet tas katūna lēvenis gan būtu jāizņem. Audums drīz vien saulē izbalos, un tad nāksies to pārdot ar atlaidi. Skārleta iebrāzās veikalā, gatava noraut galvu vecākajam pārdevējam Villijam Kēršovam.

Bet izrādījās, ka nebija kur piesieties. Logā izliktais katūns jau bija piegādāts ar ūdens radītiem defektiem un bija nocenots. Fabrika bija piekritusi atlaist divas trešdaļas cenas par bojājumu. Kēršovs bez atgādināšanas bija paguvis arī pasūtīt jaunus krājumus, un četrstūrainajā dzelzs seifā pie telpas dibensienas glabājās dienas ieņēmums kārtīgi maisiņos sabērtas monētas un dolāri ar papīra lenti apņemtās paciņās.

-     Es izmaksāju pārdevējiem algu, misis Batlere, Kēršovs nervozi ieminējās. Ceru, ka rīkojos pareizi. Sestdienas pārskatā tas atzīmēts. Zēni teica, ka bez nedēļas algas neiztikšot. Savu algu es nepaņēmu, jo nezināju, vai drīkstu, bet es būtu briesmīgi pateicīgs, ja jūs varētu skaidri norādīt…

-     Protams, Villij, Skārleta visžēlīgi noteica, tiklīdz būšu salīdzinājusi naudu ar rēķinu grāmatām. Kēršovs bija ticis galā labāk, nekā viņa cerējusi, bet tas nenozīmē, ka viņa ļaus sevi turēt par muļķi. Kad skaidrā nauda atbildīs rēķiniem penijs penijā, viņa noskaitīs pārdevēja divpadsmit dolārus un septiņdesmit piecus centus, kas viņam pienākas par trim nedēļām. Piemetīs vēl kādu dolāru klāt, kad maksās par šo nedēļu, viņa nolēma. Kēršovs pelnījis prēmiju par to, ka viņas prombūtnes laikā labi ticis ar visu galā.

Bet Skārleta bija nolēmusi papildināt ari viņa pienākumu sarakstu.

-    Villij, viņa sacīja, kad abi bija palikuši divatā, gribu, lai jūs atverat kredīta rēķinu.

Kēršova izvelbtās acis izspiedās vēl vairāk. Kopš veikals bija nonācis Skārletas īpašumā, te nekad nebija dots kredīts. Viņš uzmanīgi uzklausīja norādījumus. Kad saimniece lika Villijam zvērēt, ka neteiks par to nevienai dzīvai dvēselei, viņš piespieda roku pie sirds un zvērēja. Un viņš darītu prātīgi, ja zvērestu pildītu, Kēršovs nolēma, citādi misis Batlere kaut kā to uzzinās. Viņš nešaubījās, ka Skārletai pakausī ir acis un viņa prot lasīt domas.

No veikala Skārleta devās mājās pusdienās. Nomazgājusi seju un rokas, viņa ķērās pie avīžu kaudzes. Melānijas bēru norises atstāstījums bija tieši tāds, kā varēja paredzēt, pats minimums: Melānijas vārds, dzimšanas vieta un nāves datums. Dāmas vārds avīzēs drīkst parādīties tikai trijos gadījumos: kad dāma piedzimst, kad precas un kad nomirst. Un nekjidu sīkāku aprakstu. Skārleta pati bija rakstījusi paziņojumu un papildinājusi ar, viņasprāt, atbilstoši cienījamu teikumu par to, cik traģiski, ka Melānijai vajadzējis nomirt tik jaunai, un cik ļoti viņas trūks sērojošajai ģimenei un visiem viņas Atlantas draugiem. Indija to noteikti izsvītrojusi, Skārleta aizkaitināta nodomāja. Ja Ešlija mājas dzīve būtu nevis Indijas, bet kāda cita cilvēka rokās, būtu nesalīdzināmi vieglāk.

Jau nākamais avīzes numurs lika Skārletas plaukstām bailēs nosvīst. Nākamais, nākamais un nākamais ar pieaugošu satraukumu viņa ātri šķīra lappuses.

Noliec uz galda, viņa pavēlēja, kad istabene paziņoja, ka vakariņas gatavas. Kad viņa beidzot piesēdās pie galda, vistas krūtiņa mērcē jau bija sastingusi, bet tas nelikās svarīgi. Skārleta bija pārāk satraukta, lai ēstu. Tēvocim Henrijam izrādījusies taisnība. Panika patiešām bija izcēlusies un ne bez iemesla. Darījumu pasaulē valdīja haoss, varbūt tā pat bruka. Ņujorkas birža bija slēgta jau desmito dienu, kopš dienas, kuru žurnālisti dēvēja par "melno piektdienu", kad akciju cenas strauji kritās, jo visi pārdeva un neviens negribēja pirkt. Lielākajās Amerikas pilsētās tika slēgtas bankas, jo klienti vēlējās izņemt savu naudu, bet nauda bija pazudusi bankas to bija ieguldījušas "drošos" darījumos, kas bija kļuvuši gandrīz bezvērtīgi. Industriālajos reģionos rūpnīcas strauji pārtrauca darbu, gandrīz katru dienu tika slēgta kāda fabrika, atstājot tūkstošiem strādnieku bez darba un naudas.

Tēvocis Henrijs bija teicis, ka Atlantā tas nevarot notikt, Skārleta nemitīgi sev atgādināja. Tomēr viņai vajadzēja saņemt visus spēkus, lai apspiestu vēlēšanos iet uz banku un vest mājās seifu ar zeltu. Ja Rets nebūtu nopircis akcijas, viņa tā arī izdarītu.

Viņa domāja par uzdevumu, ko bija ieplānojusi pēcpusdienai, un no visas sirds vēlējās, kaut šī doma viņai nebūtu ienākusi prātā, bet, kas jādara, jādara. Pat tad, ja valstī valda panika. Faktiski tieši tādēļ.

Varbūt vajadzētu iedzert glāzīti brendija, lai atbrīvotos no kņudināšanas vēderā. Karafe stāvēja tepat uz bufetes. Brendijs palīdzēs nomierināt nervus. Nē varēs saost, pat ja viņa uzēdīs pa virsu pētersīļus vai piparmētru. Skārleta dziļi ievilka elpu un piecēlās no galda.

Aizskrien uz ratnīcu un pasaki Eliasam, ka es izbraukšu, Skārleta izrīkoja istabeni, kas ienāca, atsaucoties uz kundzes zvanu.

Kad Skārleta zvanīja pie krustmātes Pitipatas nama durvīm, neviens nenāca atvērt. Viņa bija pārliecināta, ka redzējusi sakustamies salona loga mežģīņu aizkaru. Viņa vēlreiz pagrieza zvanu. Caur durvīm varēja dzirdēt, ka priekšnamā skan zvans un pēc tam kāds klusiņām kustas. Skārleta zvanīja atkal. Kad zvans izskanēja, iestājās klusums. Viņa aizskaitīja līdz divdesmit. Aiz muguras pa ielu aizbrauca pajūgs.

Ja kāds mani redzēs te stāvam pie aizslēgtām durvīm, es aiz kauna nekad vairs nevarēšu skatīties cilvēkiem acīs, viņa domāja. Skārleta juta, ka vaigi svilst. Tēvocim Henrijam viscaur bijusi taisnība. Viņa ir izstumta. Visu mūžu viņa bija dzirdējusi par ļaudīm, kuru reputācija ir tik skandaloza, ka neviens pieklājīgs cilvēks viņiem neatver sava nama durvis, bet pat trakākajās fantāzijās viņa nebija domājusi, ka tas kādreiz varētu attiekties uz viņu. Viņa bija Skārleta O'Hāra, un viņas māte bija Elena Robijāra, kas cēlusies no Savanas Robijāriem. Tas nevarēja notikt ar viņu.

Turklāt esmu te ieradusies ar labiem nolūkiem, viņa aizskarta un apmulsusi domāja. Sāka grauzt acis, tas bija brīdinājums, ka tūlīt birs asaras. Bet tad, kā tas bieži notika, viņu pārņēma dusmas un niknums. Pie joda viņus visus, puse no šīs mājas pieder viņai! Kā šīs sievietes uzdrīkstas likt viņai stāvēt pie slēgtām durvīm?

Skārleta rībināja durvis ar dūri, kratīja durvju rokturi, bet tās palika cieši noslēgtas.

-    Es zinu, ka tu tur esi, Indija Vilksa, Skārleta kliedza pie atslēgas cauruma. Tā! Cerams, ka Indija bija piekļāvusi tam ausi un kļuva kurla.

-    Esmu atnākusi runāt ar tevi, Indij, un neiešu projām, iekams nebūšu to izdarījusi. Sēdēšu uz lieveņa, līdz tu atvērsi durvis vai arī pārnāks Ešlijs ar atslēgu, vari izvēlēties.

Skārleta pagriezās un savāca tērpa šlepi. Sperot soli, viņa dzirdēja aiz muguras grabam slēdzenes, tad nočīkstēja eņģes.

-     Debesu vārdā, nāc iekšā, Indija piesmakusi čukstēja. Tu panāksi, ka visi kaimiņi par mums runās.

Skārleta pāri plecam vēsi noskatīja Indiju.

-     Varbūt tev vajadzētu iznākt ārā un apsēsties man blakus uz pakāpieniem, Indij. Kāds akls klaidonis varbūt tenterētu garām un apprecētu tevi apmaiņā pret pajumti un ēdienu.

Izteikusi šos vārdus, viņa jau vēlējās, kaut būtu laikus iekodusi mēlē. Viņa nebija nākusi strīdēties ar Indiju. Bet Ešlija māsa Skārletai vienmēr bija kā dadzis zirgam zem segliem, un pie slēgtajām durvīm piedzīvotais pazemojums sūrstēja.

Indija grūda ciet durvis. Skārleta apcirtās un metās noturēt durvis vaļā.

-    Piedod, viņa izspieda caur sakostiem zobiem. Dusmīgais skatiens saķērās ar Indijas skatienu. Pēdīgi Ešlija māsa atkāpās.

"Kā Retam tas būtu paticis!" pēkšņi Skārletai iešāvās prātā. Laulības laimīgajās dienās viņa allaž stāstīja vīram par savām uzvarām darījumos un šaurajā Atlantas saviesīgajā pasaulē. Viņš smējās ilgi un skaļi un sauca viņu par "nekad neizsīkstošo prieka avotu". Varbūt viņš atkal smiesies, kad viņa izstāstīs, ka Indija šņāca kā pūķis, kad vajadzēja piekāpties.

-    Ko tu gribi? Indijas balss skanēja ledaini, kaut ari viņa dusmās drebēja.

-    Cik briesmīgi pieklājīgi, ka tu aicini mani apsēsties un iedzert tasi tējas, Skārleta sacīja savā vieglprātīgākajā tonī. Es nāku tieši no pusdienu galda. Patiesībā tagad viņai gribējās ēst. Cīņas spars bija padzinis paniku. Viņa cerēja, ka vēders neierūksies nelaikā, tas likās tukšs kā izsusējusi aka.

Indija ieņēma vietu pie salona durvīm.

-    Krustmāte Pitija atpūšas, viņa paziņoja.

Drīzāk gan atkal sirgst ar hipohondriju, Skārieta nodomāja, bet šoreiz apvaldīja mēli. Uz Pitipatu viņa nedusmojās. TUrklāt nav ko kavēt laiku, jārunā par to, kādēļ bija šurp nākusi. Viņa vēlējās tikt prom līdz Ešlija pārnākšanai.

-    Neesmu droša, Indij, vai tu to zini, bet Mellija, gulēdama uz nāves gultas, lūdza man apsolīt, ka es parūpēšos par Bo un Ešliju.

Indijas augums noraustījās, it kā uz viņu būtu šauts.

-    Nesaki neko, Skārieta viņu brīdināja, jo tu nevari pateikt neko nozīmīgu salīdzinājumā ar Mellijas pēdējiem vārdiem.

-    Tu esi aptraipījusi Ešlija vārdu tāpat kā savējo. Es nepieļaušu, ka tu vilksies viņam pakaļ, apkaunojot mūs visus.

-     Pēdējais, ko es šajā Dieva pasaulē vēlos darīt, Indija Vilksa, ir pavadīt šajā mājā kaut minūti ilgāk, nekā nepieciešams. Atnācu pateikt, ka esmu nokārtojusi tā, lai tu manā veikalā varētu dabūt visu, kas tev vajadzīgs.

-    Vilksi žēlastības dāvanas nepieņem, Skārlet.

-    Muļķe tāda, es nerunāju par žēlastības dāvanām, bet par savu solījumu Melānijai. Tev nav ne jausmas, cik ātri puikas Bo vecumā izaug no biksēm un kurpēm. Ne arī par to, cik tas maksā. Vai tu gribi uzkraut Ešlijam tik sīkas rūpes, kad viņam sirds salūzusi par cēlākām lietām? Vai arī tu vēlies, lai Bo skolā apsmej?

Es precīzi zinu, cik lieli ir krustmātes Pitijas ienākumi. Tu taču nebūsi aizmirsusi, ka es te agrāk dzīvoju? Ar to tik tikko pietiek, lai paturētu tēvoci Pīteru un karieti, uzliktu galdā kādu nebūt ēdienu un samaksātu par ožamo sāli. Turklāt vēl tāds sīkums, kuru sauc par paniku. Puse no valsts uzņēmumiem tiek slēgti. Un, visticamāk, Ešlija kasē ienāks mazāk naudas.

Ja es varu norīt savu lepnumu un dauzīties kā traka gar durvīm, tu vari norit savējo un pieņemt to, ko es tev dodu. Ne jau tev ir tiesības atteikties. Ja runa būtu tikai par tevi, es, aci nepamirkšķinādama, ļautu tev nomirt badā. Es runāju par Bo. Un Ešliju. Un Melliju, jo es viņai devu solījumu.

"Parūpējies par Ešliju tā, lai viņš nezina," tā viņa teica. Es nevaru paturēt to noslēpumā, ja tu, Indij, man nepalīdzēsi.

-    Kā es varu zināt, ka Melānija to lūdza?

-     Es tā saku, un mans godavārds ir zelta vērts. Vienalga, ko tu par mani, Indij, domā, tu neatradīsi nevienu cilvēku, kas teiktu, ka esmu atteikusies pildīt solīto vai lauzusi doto vārdu.

Indija sāka svārstīties, un Skārleta saprata, ka ir uzvarējusi.

-    Tev nav jāiet uz veikalu pašai, viņa turpināja. Vari aizsūtīt kādu citu ar sarakstu.

Indija dziļi ievilka elpu.

-    Tikai Bo skolas drēbēm, viņa nelabprāt padevās.

Skārleta novaldījās nepasmaidījusi. Reiz izbaudījusi, cik jauki ir

kaut ko dabūt bez maksas, Indija iepirksies arvien bagātīgāk. Par to Skārleta nešaubījās.

-     Tad es atvadīšos, Indij. Misters Kēršovs, vecākais pārdevējs, ir vienīgais, kas zina par šo darījumu, un viņš neies palaist muti. Uzraksti viņa vārdu uz pasūtījuma, un viņš parūpēsies par visu.

Kad Skārleta atlaidās karietes sēdeklī, skaļi ieburkšķējās vēders. Viņa plati pasmaidīja. Paldies Dievam, tikai tagad!

Atgriezusies mājās, Skārleta lika virējai uzsildīt un pasniegt pusdienas. Gaidot aicinājumu pie galda, viņa izskatīja laikrakstus, vairoties no stāstiem par paniku. Un te viņa uzdūrās slejai, kurai nekad agrāk nebija pievērsusi uzmanību, bet nu tā likās ļoti saistoša. Tajā bija publicēti Čārlstonas jaunumi un tenkas, un varēja gadīties, ka tur pieminēts Rets, viņa māte, māsa vai brālis.

Nebija gan, bet viņa jau ari nebija nopietni cerējusi. Ja Čārlstonā notiks kaut kas patiesi interesants, viņa to uzzinās nākamajā reizē, kad Rets ieradīsies mājās. Interese par viņa radiem un dzimšanas vietu būs pierādījums, ka Skārleta viņu mīl, lai ko viņš arī domātu. Nez cik bieži ir "pietiekami bieži, lai ļaudis nesāktu tenkot"?

Tonakt Skārleta nevarēja iemigt. Ikreiz, kad aizvēra plakstus, acu priekšā parādījās krustmātes Pitijas mājas platās parādes durvis, aizvērtas un aizbultētas. Indijas roku darbs, viņa sev atgādināja. Tēvocis Henrijs noteikti maldās, ka viņai ir slēgtas visas durvis Atlantā.

Bet viņa bija apšaubījusi arī tēvoča teikto attiecībā uz paniku. Līdz brīdim, kad izlasīja avīzes, un tad atklājās, ka ir vēl ļaunāk, nekā tēvocis stāstījis.

Bezmiegs nebija nekas jauns; jau pirms vairākiem gadiem viņa bija iemācījusies, ka divas trīs glāzes brendija nomierina nervus un palīdz aizmigt. Skārleta klusi nodipināja lejā un piegāja ēdamistabā pie bufetes. No lampas, ko viņa turēja rokā, krita gaisma, kurā kristāla karafe zaigoja visās varavīksnes krāsās.

Nākamajā rītā Skārleta nogulēja ilgāk nekā parasti. Ne tādēļ, ka bija dzērusi, bet tādēļ, ka pat brendijs nebija palīdzējis viņai aizmigt agrāk par rītausmu. Tēvoča Henrija sacītais darīja raizes, un viņa nekādi nespēja rimties.

Pa ceļam uz savu veikalu Skārleta iegriezās misis Merivederas beķerejā. Pārdevējs aiz letes skatījās viņai cauri kā tukšam gaisam un neklausījās, kad viņa runāja.

Viņa ar šausmām konstatēja, ka pārdevējs izturējies tā, it kā Skārleta nemaz neeksistētu. Ejot no veikala uz karieti, viņa redzēja, ka pa ietvi tuvojas misis Elsinga ar meitu. Skārleta apstājās, sagatavojusies smaidīt un sasveicināties. Abas Elsingu dāmas, ieraudzījušas viņu, sastinga uz vietas, tad, nesakot ne vārda un neatskatoties, pagriezās un devās projām. Uz mirkli Skārleta jutās kā paralizēta. Tad steidzās uz karieti un ierāvās stūrī, lai dziļajās ēnās paslēptu seju. Vienu briesmīgu mirkli viņai likās, ka tūlīt izvemsies uz grīdas.

Kad Eliass apturēja pajūgu pie veikala, Skārleta palika karietes patvērumā. Viņa lika kučierim ienest pārdevēju algas aploksnes. Ja izkāptu, varētu ieraudzīt kādu pazīstamu, kādu, kas viņu nolīdzinātu līdz ar zemi. Par to bija nepanesami pat domāt.

Aiz tā visa noteikti stāv Indija Vilksa. Un es pret viņu esmu izturējusies tik dāsni! Es nepieļaušu, ka viņa tiek cauri ar veselu ādu, neparko. Neviens nedrīkst pret mani tā izturēties un palikt nesodīts.

Brauc uz zāģētavu, Skārleta pavēlēja Eliasam, kad kučieris atgriezās. Viņa visu izstāstīs Ešlijam. Viņam vajadzēs kaut ko darīt, lai neļautu Indijas indei izplatīties tālāk. Ešlijs to nepieļaus, viņš liks Indijai uzvesties pieklājīgi, tāpat ari visiem viņas draugiem.

Jau tā smagā sirds kļuva vēl smagāka, kad viņa ieraudzīja zāģētavu. Tā bija pārblīvēta. Milzu grēdās sakrautie priežkoka dēļi rudens saulē zeltaini mirdzēja un smaržoja pēc sveķiem. Tuvumā neredzēja ne ratus, ne krāvēju. Neviens nepirka kokmateriālus.

Skārletai nāca raudiens. Tēvocis Henrijs jau teica, ka tā notiks, bet viņa nebija domājusi, ka būs tik slikti. Kā cilvēki varēja nevēlēties šos skaistos, tīros dēļus? Viņa dziļi ievilka elpu. Viņasprāt, svaigi zāģēta priede izplatīja saldāko smaržu pasaulē. Ak, cik ļoti viņai pietrūka zāģētavas, viņa nemūžam nesapratīs, kā Retam izdevās viņu apmuļķot, lai pārdod to Ešlijam. Ja viņa vēl te būtu rīkotāja, nekas tāds nebūtu noticis. Viņa kaut kādā veidā noteikti būtu pārdevusi kokus. Viņa juta, ka tūlīt kritīs panikā, tāpēc atvirzīja šīs domas malā. Visapkārt viss bruka, bet viņa nedrīkst uzklupt Ešlijam. Viņa gribēja Ešlija palīdzību.

-    Te izskatās brīnišķīgi! viņa priecīgi iesaucās. Droši vien esi zāģējis dienu un nakti, lai izveidotos tādi krājumi, Ešlij.

Viņš pacēla skatienu no rēķinu grāmatām, kas gulēja uz rakstāmgalda, un Skārleta saprata, ka šo vīrieti neiekustinātu nekāda jautrība pasaulē. Kopš reizes, kad viņa bija Ešlijam sadevusi sutu, viņa izskats nebija mainījies.

Viņš piecēlās un centās pasmaidīt. Dziļi iesakņojusies pieklājība bija stiprāka par nogurumu, bet izmisums stiprāks par abiem kopā.

Es nevaru viņam neko stāstīt par Indiju, Skārleta saprata, ne arī par dalījumiem. Viņam jau tik tikko pietiek spēka, lai elpotu. Izskatās, ka kopā viņu satur vienīgi drēbes.

-    Skārlet, mīļā, cik laipni, ka tu iegriezies. Vai neapsēdīsies?

"Laipni" un tikai? Dieva naktskrekls! Ešlijs runā kā uzvilkta

pieklājības frāžu leijerkaste. Nē, tā nav. Viņš runā tā, it kā nezinātu, kas nāk pār lūpām, un droši vien tas ir tuvāk patiesībai. Kāda viņam daļa, ka, ierodoties šeit bez pavadoņa, es riskēju ar to, kas atlicis no manas labās slavas? Viņam nav nekādas daļas gar sevi katrs muļķis to redz -, kādēļ viņam vajadzētu raizēties par mani? Es nevaru sēdēt un bārstīt pieklājības frāzes, es nevaru to izturēt. Bet man tas jādara.

-    Paldies, Ešlij, Skārleta pateicās un apsēdās uz krēsla, ko Ešlijs bija piedāvājis. Viņa piespiedīs sevi pakavēties te piecpadsmit minūtes un risināt tukšu, dzīvespriecīgu sarunu par laiku, stāstīs uzjautrinošus stāstus, cik labi viņa pavadījusi laiku Tarā. Par mammīti stāstīt nedrīkst, tas Ešliju pārlieku satrauktu. Taču Tonija atgriešanās bija pavisam kas cits. Tās bija labas ziņas. Un Skārleta sāka runāt.

-    Biju aizbraukusi uz Taru…

-     Kāpēc tu mani apturēji, Skārlet? Ešlijs viņu pārtrauca. Trulajā, nedzīvajā balsī neskanēja pat īsts jautājums. Skārleta nezināja, ko teikt.

-     Kāpēc tu mani apturēji? viņš atkārtoja jautājumu, un šoreiz vārdos izpaudās emocijas: dusmas, nodevība, sāpes. Es gribēju gulēt kapā. Jebkurā, ne tikai Melānijas. Tas ir vienīgais, kam es deru… Nē, nesaki to, ko gribēji, Skārlet. Mani mierinājuši un uzmundrinājuši tik daudzi labu griboši cilvēki, ka esmu to visu dzirdējis jau simtiem reižu. No tevis es sagaidu kaut ko vairāk par ierastajām banalitātēm. Būšu pateicīgs, ja teiksi to, ko tu noteikti domā, ka es ļauju zāģētavai izlaist garu. Tavai zāģētavai, kurā tu esi ieguldījusi savu sirdi. Esmu nožēlojams neveiksminieks, Skārlet. Tu to zini. Es to zinu. To zina visa pasaule. Kāpēc mums visiem izturēties, it kā tā nebūtu? Nu pārmet man, kādēļ tu klusē? Tu noteikti nespēj atrast skarbākus vārdus par tiem, ko es saku pats sev, tu nevari "aizskart manas jūtas", ak Dievs, kā es ienīstu šo teicienu! It kā man vēl būtu atlikušas kādas jūtas. Un it kā es vispār spētu just.

Ešlijs lēni un smagnēji grozīja galvu no vienas puses uz otru. Viņš atgādināja nāvīgi ievainotu dzīvnieku, kuru uzveicis bars plēsēju. Pār lūpām izlauzās sirdi plosošs šņuksts, un viņš novērsās.

-     Piedod man, Skārlet, es tevi lūdzu. Man nav tiesību uzkraut tev savas nelaimes. Tagad manam kaunam pievienojies vēl šis jūtu izvirdums. Žēlo mani, mīļā, un ej projām. Būtu tev ļoti pateicīgs, ja tu ietu tūlīt.

Skārleta, nesakot ne vārda, metās bēgt.

Vēlāk viņa sēdēja pie sava rakstāmgalda un priekšā kārtīgā kaudzītē stāvēja juridiski dokumenti. Mellijai doto solījumu turēt būs grūtāk, nekā viņa bija iedomājusies. Ar drēbēm un saimniecības precēm ne tuvu nebija līdzēts.

Ešlijs nepakustinās ne pirkstu, lai sev palīdzētu. Skārleta padarīs viņu par veiksmīgu uzņēmēju, vai nu viņš to vēlas, vai ne. Viņa bija solījusi Melānijai.

Un viņa nespēja noskatīties, ka uzņēmums, kuru viņa izveidojusi, noiet pa burbuli.

Skārleta sastādīja savu īpašumu sarakstu.

Veikals, celtniecība un tirdzniecība. Tas ienesa gandrīz simt dolāru papildu peļņu mēnesī, bet ienākumi pavisam noteikti kritīsies, kad panika sasniegs Atlantu un cilvēkiem sāks trūkt naudas. Viņa atgādināja sev, ka jāpasūta vairāk lētu preču un jāpārtrauc iepirkt luksusa preces, piemēram, platas samta lentes.

Krogs uz viņai piederošā zemes gabala blakus stacijai. Patiesību sakot, tas nebija viņas krogs, zemi un ēku viņa iznomāja vīram, kuram tas piederēja, par trīsdesmit dolāriem mēnesī. Ļoti iespējams, ka grūtos laikos cilvēki dzers vairāk, varbūt vajadzētu pacelt nomas maksu. Bet ar dažiem papildu dolāriem mēnesī nepietiks, lai izpestītu Ešliju. Viņai vajadzēja īstu naudu.

Zelts viņas seifa. Viņai ir īsta nauda, vairāk nekā divdesmit pieci tūkstoši dolāru īstas naudas. Vairums cilvēku spriestu, ka viņa ir turīga sieviete. Bet Skārleta tā nedomāja. Nedrošība aizvien vēl lika sevi just.

Es varu no Ešlija zāģētavu atpirkt, viņa iedomājās, un uz mirkli galva sāka dūkt no satraukuma par dažādām iespējām. Tad viņa nopūtās. Tas neko neatrisinātu. Ešlijs būtu tāds muļķis, ka pastāvētu uz to, ka ņems tikai tik daudz, cik varētu dabūt tirgū, un tas bija tīrais nieks. Un, kad viņa padarīs uzņēmumu atkal ienesīgu, viņš jutīsies jo lielāks neveiksminieks. Nē, vienalga, lai cik ļoti viņa vēlētos dabūt zāģētavu un noliktavu savās rokās, viņai jāpadara Ešlijs veiksmīgs.

Es vienkārši neticu, ka kokmateriāli tirgū neiet. Panika vai ne, cilvēkiem taču kaut kas jābūvē, ja arī tas būtu tikai šķūnis govij vai zirgam.

Skārleta rakās cauri grāmatu un avīžu kaudzei. Viņai bija radusies kāda doma.

Te nu tas bija lauksaimniecības zemes gabals, ko sievai mantojumā atstājis Čārlzs Hamiltons. Zemnieku saimniecības nedeva gandrīz nekādu peļņu. Kāds viņai labums no pāris groziem kukurūzas vai vienas nezāļu sēklām pilnas kokvilnas ķīpas? Pusgraudnieki ir velta labas zemes izšķiešana, ja vien tev nav tūkstoš akru un ducis labu zemnieku. Bet, tā kā pilsēta auga tādā tempā, viņas simts akri tagad atradās uz pašas Atlantas robežas. Ja varētu atrast labu būvuzņēmēju un viņi visi noteikti ir stipri noilgojušies pēc darba -, varētu uzcelt kādu simtu ciešamu mājeļu, varbūt divus simtus. Visi, kas zaudē naudu, samazina izdevumus un cenšas dzīvot vienkāršāk. Lielās mājas būs pirmais, no kā ļaudis atteiksies, un viņiem vajadzēs atrast tādu dzīvesvietu, ko var atļauties.

Es neko nenopelnīšu, bet necik ari nezaudēšu. Un es parūpēšos, lai būvuzņēmējs izmanto tikai no Ešlija pirktus kokmateriālus, turklāt pašus labākos. Viņš pelnīs naudu ne jau kādu bagātību, bet saņems pietiekamu, stabilu ienākumu un nekad neuzzinās, ka tas nāk no manas rokas. Gan jau es to kaut kā nokārtošu. Man tikai vajadzīgs būvuzņēmējs, kas prot turēt mēli aiz zobiem. Un pārāk daudz nezog.

Nākamajā dienā Skārleta devās uzteikt saviem rentniekiem.

7. NODAĻA

' >

Jā, kundze, misis Batlere, man patiesi ļoti vajag darbu, sacīja Džo Kolitons. Būvuzņēmējs bija maza auguma, kalsnējs vīrietis pāri par četrdesmit; taču izskatījās krietni vecāks, jo biezie mati bija sniegbalti un sejas āda raupja no ilgas uzturēšanās saulē un vējā. Meistars bija saviebies, un savilktās uzacis apēnoja tumšās acis.

Darbs man vajadzīgs, bet ne tik traki, lai es strādātu pie jums.

Skārleta gandrīz apcirtās un metās projām; viņai nav jānorij apvainojumi, kurus sejā met kāds uzpūtīgs baltais nabags. Bet viņai Kolitons bija vajadzīgs. Viņš bija vienīgais viscaur godīgais būvuzņēmējs Atlantā; to viņa bija uzzinājusi uzplaukuma gados, kad pēc kara visi būvējās un viņa pārdeva kokmateriālus. Skārletai gribējās piecirst kāju. Pie visa vainīga Mellija. Ja nebūtu viņas muļķīgā nosacījuma, ka Ešlijs nedrīkst zināt par Skārletas palīdzību, viņa varētu pieņemt darbā jebkuru būvuzņēmēju, jo pati nenolaistu no tā acu un pārraudzītu visus darbus. Turklāt viņai tas ļoti patiktu.

Bet neviens nedrīkstēja manīt, ka Skārletai ar to ir kāds sakars. Un uzticēties nevarēja nevienam, vienīgais bija Kolitons. Viņam jāuzņemas šis darbs, viņai Kolitons jāpiespiež. Skārleta uzlika savu mazo plaukstu būvuzņēmējam uz rokas. Kazādas cimdā tā izskatījās ļoti smalka.

-     Mister Koliton, ja jūs atteiksiet, man salūzis sirds. Man vajag pavisam īpaša cilvēka palīdzību. Acis, kas vērās amatniekā, pauda ļoti pievilcīgu bezpalīdzību. Žēl gan, ka viņš nav garāka auguma. Grūti notēlot trauslu, mazu dāmu, sarunājoties ar vīrieti, kurš ir tavā augumā. Tomēr tieši šie mazie gailīši bieži vien pret sievietēm izturējās bruņnieciskāk. Nezinu, ko darit, ja jūs noraidīsiet manu lūgumu.

Kolitona roka saspringa.

-    Misis Batlere, jūs man reiz pārdevāt zaļus dēļus, kaut arī apgalvojāt, ka tie ir labi izžāvēti. Ar tiem, kas mani piemānījuši, es otrreiz neielaižos.

-    Tā noteikti bija kļūda, mister Koliton. Es pati vēl biju zaļa un tikko sāku apgūt šo nozari. Jūs taču atceraties, kādi toreiz bija laiki. Katru nomoda minūti mums pakausī dvesa jenkiji. Dzīvoju nepārtrauktās nāves bailēs. Viņas acis pieplūda neizlietām asarām un pavisam nedaudz nosārtinātās lūpas viegli trīsēja. Viņa bija maza, ļoti vientuļa radībiņa. Manu vīru, misteru Kenediju, nogalināja, kad jenkiji pārtrauca klana sanāksmi.

Kolitona tiešais, zinošais skatiens darīja Skārletu nemierīgu. Viņu sejas atradās vienā augstumā, un vīrieša acis bija saltas kā marmors. Skārleta noņēma roku no viņa elkoņa. Ko lai viņa dara? Lai nu kur, bet šajā lietā viņa nedrīkstēja pieļaut neizdošanos. Kolitonam šis darbs jāuzņemas.

-     Mister Koliton, es devu solījumu pie savas labākās draudzenes nāves gultas. Šoreiz viņa nebija paredzējusi raudāt. Misis Vilksa lūdza mani palīdzēt, un tagad es lūdzu jūs. Nesakarīgi viņa izstāstīja visu stāstu kā Melānija vienmēr bija sargājusi Ešliju… cik Ešlijs nepiemērots darījumiem… kā viņš mēģināja mesties kapā pie sievas… par nepārdotu kokmateriālu grēdām… cik ļoti nepieciešams visu turēt noslēpumā…

Kolitons pacēla roku, lai apturētu Skārletas runas plūdus.

-    Labi, misis Batlere. Ja tas ir misis Vilksas dēļ, es pieņemu jūsu piedāvājumu. Viņš nolaida izstiepto roku. Sitiet saujā, jūs dabūsiet vislabāk uzbūvētās mājas no vislabākajiem materiāliem.

Skārleta ielika savu roku viņa plaukstā.

Paldies, viņa pateicās un jutās tā, it kā būtu guvusi lielāko uzvaru savā dzīvē.

Tikai dažas stundas vēlāk viņa atcerējās, ka nebija vēlējusies celtniecībā izmantot visus materiālus no labākā piedāvājuma, bet tikai vislabākos kokmateriālus. Tās nožēlojamās mājas maksās man veselu bagātību, turklāt jāmaksā būs ar pašas sūri grūti pelnīto naudiņu. Un viņai no palīdzēšanas Ešlijam nebūs nekāda labuma. Visi joprojām aizcirtis viņai deguna priekšā durvis.

Ne nu gluži visi. Man netrūkst pašai savu draugu, ar kuriem ir krietni interesantāk pavadīt laiku nekā ar Atlantas noplukušo veco gvardi.

Skārleta nolika skici, kuru Džo Kolitons bija uzzīmējis uz papīra maisa, lai pasūtītāja varētu to izpētīt un apstiprināt. Daudz vairāk viņu interesēja būvuzņēmēja aptuvenie aprēķini; kāda starpība, kā mājas izskatās vai kur atrodas kāpnes?

Skārleta izņēma no atvilktnes adrešu grāmatu samta vākos un sāka sastādīt sarakstu. Viņa rīkos balli. Lielu, ar mūziķiem, šampanieša upēm un milzumu vislabāko, dārgāko ēdienu. Tagad, kad sērošanas laiks bija beidzies, pienācis īstais bridis darīt draugiem zināmu, ka misis Batleri atkal var lūgt uz viesībām, un vislabāk to izdarīt, sarīkojot balli.

Skatiens aši pārslīdēja Atlantas veco ģimeņu vārdiem. Viņi visi uzskata, ka man vajadzētu slīgt sērās par Mellijas aiziešanu, viņus nemaz nav vērts aicināt. Un nav nekādas vajadzības tīstīties krepā. Melānija nebija mana māsa, tikai vīramāsa, un varbūt pat tas neskaitās, jo Čārlzs Hamiltons bija mans pirmais vīrs un pēc tam man bijuši vēl divi.

Skārleta saguma. Čārlzam Hamiltonam un arī krepa valkāšanai ar to nebija nekāda sakara. Par Melāniju viņa patiesi un dziļi sēroja; bēdas kā nepārejošs smagums spieda viņas sirdi. Skārletai ļoti pietrūka maigās, mīlošās draudzenes, kas viņai nozīmējusi daudz vairāk, nekā viņa apzinājās; bez Melānijas pasaule bija kļuvusi aukstāka un tumšāka. Un vientulīga. Tikai pirms divām dienām Skārleta bija atgriezusies no laukiem, bet šajās divās naktīs jau iepazinusi tik daudz vientulibas, lai dziļi sirdī pamostos bailes.

Melānijai varētu pastāstīt, kā Rets viņu pametis; Melānija bija vienīgais cilvēks, kuram Skārleta spētu uzticēt tādu apkaunojumu. Un Mellija pateiktu to, ko viņa vēlējās dzirdēt. "Viņš, protams, atgriezīsies, mīlā," Mellija būtu teikusi. "Viņš tevi tik loti mīl." Tie bija viņas pēdējie vārdi. "Esi laipna pret kapteini Batleru… esi laba pret viņu. Viņš tevi tik ļoti mīl."

Tikai atceroties šos Melānijas vārdus, Skārleta jau jutās labāk. Ja Mellija teica, ka Rets Skārletu mīl, tad tā arī bija, tā nebija tikai viņas vēlēšanās pieņemt vēlamo par esošo. Skārleta nokratīja drūmo noskaņu un iztaisnoja muguru. Viņai nav jābūt vientuļai. Un kas par to, ja Atlantas vecā gvarde nekad ar viņu vairs nerunātu. Viņai draugu netrūkst. Viesu saraksts jau aizņēma divas lapas, un viņa savā adrešu grāmatā bija tikusi tikai līdz burtam "L".

Draugi, kurus Skārleta grasījās uzņemt, bija paši labāk ģērbušies un paši veiksmīgākie cilvēki no tās maitasputnu ordas, kas Džordžijā bija uzradusies rekonstrukcijas valdības laikā. Daudzi no pirmās ienācēju grupas bija aizbraukuši, kad 1871. gadā valdība tika atlaista, bet ne mazums tomēr palika, lai priecātos par savām lielajām mājām un milzu bagātībām, kuras bija sarausuši, apgraužot mirušās Konfederācijas kaulus. Viņi nejuta kārdinājumu atgriezties "mājās". Šie cilvēki labāk vēlētos aizmirst savu izcelšanos.

Rets viņus vienmēr bija nicinājis. Viņš dēvēja tos par salašņām un pameta māju, kad sieva rīkoja savas izšķērdīgās viesības. Skārleta uzskatīja šādu rīcību par muļķīgu un tā arī pateica. "Bagāti cilvēki ir nesalīdzināmi patīkamāki par nabagiem. Viņu drēbes, karietes un dārglietas ir labākas, un viesībās pasniedz labākus ēdienus un dzērienus."

Bet nekas Skārletas draugu mājās elegances ziņā nespēja līdzināties misis Batleres viesībās pasniegtajam cienastam. Šī, viņa nolēma, būs labākā balle no visām. Un ķērās pie otra saraksta sastādīšanas, kuru sauca "Nedrīkst aizmirst"; viņa pierakstīja, ka jāpasūta ledus aukstajiem ēdieniem un desmit kastes šampanieša. Jāgādā arī jauns tērps. Tūdaļ jābrauc pie šuvējas, tiklīdz būs pasūtījusi iespiedējam ielūgumus.

Skārleta piešķieba galvu, lai apbrīnotu stīvās, baltās rišas Marijas Stjuartes stila cepurei. Smailīte uz pieres nudien bija ļoti pievilcīga.

Ta izcēla viņas uzacu tumšos lokus un mirdzošās, zaļās acis. Matu sprogas, kas izskatījās kā melns zīds, klājās abās pusēs baltajām rišām. Kas to būtu domājis, ka sēru drēbes varēja izskatīties tik pievilcīgas?

Viņa pagrieza lielajam spogulim te vienu, te otru sānu, skatīdamās pāri plecam uz savu atspulgu. Viņai ļoti patika, kā mirdzēja ahāta pērlītes un pušķi melnā tērpa apmalē.

"Parastās" sēras nebija tik briesmīgas kā "dziļās", tagad pastāvēja plašas iespējas novirzīties no priekšrakstiem, ja vien tev bija magnolijas ziedu baltuma āda, ko varēja izrādīt melnās kleitas dziļajā dekoltē.

Viņa piesteidzās pie tualetes galdiņa un viegli iesmaržināja plecus un kaklu. Jāpasteidzas, kuru katru mirkli sāks ierasties viesi. Jau varēja dzirdēt, kā pirmajā stāvā mūziķi uzskaņo instrumentus. Skārleta pamieloja acis pie nekārtīgā kaudzē samestajām biezā, baltā kartona kartītēm starp sudraba sukām un rokas spoguļiem. Ielūgumi sāka plūst, tiklīdz viņas draugi uzzināja, ka misis Batlere atgriežas saviesīgo notikumu mutulī; garlaicība viņai nedraudēja vismaz vairākas nedēļas. Pēc tam nāks citi ielūgumi, un tad viņa rīkos vēl kādu pieņemšanu. Vai varbūt deju vakaru Ziemassvētkos. Jā, viss būs brīnišķīgi. Skārleta jutās satraukta kā meitene, kas vēl nekad nav bijusi ballē. Nu, nav nekāds brīnums. Kopš pēdējās reizes pagājuši vairāk nekā septiņi mēneši.

Ja neskaita Tonija Fontēna atgriešanās svinības. Kavējoties atmiņās, viņa pasmaidīja. Mīļais Tonijs ar saviem augstpapēžu zābakiem un sudraba segliem. Kaut viņš šovakar varētu ierasties ballē. Cilvēkiem taču izsprāgtu acis no pieres, brīnoties par viņa triku ar rotējošajiem revolveriem!

Laiks iet mūziķi spēlēja kādu melodiju, noteikti ir vēls.

Skārleta steidzās lejup pa sarkanu celiņu klātajiem pakāpieniem, atzinīgi ievilkdama nāsīs gaisu, tad nonāca pie aromāta avota visās istabās bija saliktas milzu vāzes, pilnas ar siltumnīcā audzētām puķēm. Priekā mirdzošām acīm viņa gāja no istabas istabā, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā. Viss bija nevainojami. Paldies Dievam, ka no Taras atgriezusies Penzija. Meitene ļoti labi prata likt strādāt citiem kalpotājiem, daudz labāk nekā jaunais sulainis, kurš pieņemts

Porka vietā. Skārleta paņēma glāzi šampanieša no paplātes, kuru turēja jaunais kalpotājs. Viņš mācēja apkalpot, atklāti sakot, gluži stilīgi, un Skārletai ļoti patika, ka viss tiek darīts ar stilu.

Tajā brīdi atskanēja durvju zvans. Laimīgi pasmaidot, viņa iztrūcināja kalpu un devās uz priekšnamu sagaidīt savus draugus.

Viesi gandrīz stundu plūda vienmērīgā straumē, un māja pildījās ar skaļām balsīm, uzmācīgu smaržu un pūdera aromātu, zīda, atlasa, rubīnu un safīru košajām krāsām.

Skārleta smaidīdama un smiedamās virzījās cauri ļaužu drūzmai, nevērīgi koķetēdama ar vīriešiem, pieņemdama sieviešu liekuļotos glaimus. Viņas tik ļoti priecājoties Skārletu redzēt, viņām Skārletas esot tik ļoti trūcis, neviens nerīkojot tik aizraujošas balles kā viņa, neviens neesot iekārtojis tik skaistu māju, nevienai neesot tik moderna tērpa, nevienai neesot tik spīdīgu matu, nevienai neesot tik jaunavīga auguma, nevienai neesot tik nevainojamas un maigas sejas krāsas.

Viņa pārlaida skatienu sudraba šķīvjiem un paplātēm uz garā, pulētā galda, lai redzētu, vai kalpotāji rūpējas, ka tie nestāv tukši. Ēdiena daudzums pārmērīgs daudzums viņai bija ļoti svarīgs, jo Skārleta nekad pilnībā nespēja aizmirst sajūtu, kad kara beigās ģimene bija tikpat kā badā. Skārletas skatienu uztvēra viņas draudzene Memija Barta un pasmaidīja. Memija turēja rokā pusēstu austeru pīrāgu, kura sviestainā mērce no mutes kaktiņa bija nopilējusi uz briljantu kaklarotas ap viņas tuklo kaklu. Skārleta riebumā novērsās. Drīz Memija kļūs resna kā zilonis. Paldies Dievam, ka es varu ēst, cik gribu, un nepieņemos miesās ne par mārciņu.

Viņa valdzinoši uzsmaidīja Harijam Koningtonam, savas draudzenes Silvijas vīram.

Harij, jūs noteikti esat atradis kādu eliksīru, jūs izskatāties desmit gadus jaunāks nekā tad, kad es jūs redzēju iepriekšējo reizi. Ļaunā uzjautrinājumā viņa noskatījās, kā Harijs ievelk vēderu. Vīrieša seja kļuva sarkana, pēc tam gaiši violeta, un tikai tad viņš atmeta veltīgās pūles noturēt vēderu ievilktu. Skārleta skaļi iesmējās un devās tālāk.

Uzmanību piesaistīja skaļi smiekli, un viņa virzījās pie vīriešu trijotnes, kas bija šīs jautrības avots. Viņa loti labprāt paklausītos kaut ko smieklīgu, pat kādu anekdoti, lai gan dāmas parasti izliekas tās nesaprotam.

-…tā es saku sev pašam: Bil, kas vienam panika, tas otram peļņa, un es zinu, kurš no šiem diviem būs vecais labais Bils.

Skārleta jau pagriezās, lai dotos projām. Šovakar viņa vēlējās izklaidēties, bet runas par paniku viņai nelikās izklaidējošas. Bet varbūt var ko vērtīgu uzzināt. Viņa nešaubījās, ka pat cieši aizmigusi ir nesalīdzināmi apķērīgāka par Bilu Velleru tā labākajā formā. Ja viņš panikas laikā pelna naudu, tad viņa gribēja zināt, kādā veidā tas notiek. Neuzkrītoši viņa pievirzījās tuvāk.

-…tie dumie dienvidnieki man radījuši nepatikšanas, kopš es apmetos te uz dzīvi, Bils atzinās. Tu vienkārši neko nevari iesākt ar vīru, kuram nepiemīt dabiska, cilvēciska alkatība. Visas trīskārši ienesīgās akcijas un zelta raktuvju vērtspapīri, ko es izlaidu, izdēja man zelta olu. Bet šie strādāja smagāk par ikvienu mello un katru nopelnīto grasi noglabāja nākamajai nebaltajai dienai. Izrādījās, ka daudziem jau ir vesela kaste ar akcijām un tamlīdzīgām lietām. No Konfederācijas valdības laikiem. Bila dārdošajiem smiekliem pievienojās pārējo vīriešu rēcieni.

Skārleta dusmās zvēroja. Padomā tik "dumie dienvidnieki"! Viņas pašas mīļajam tētiņam bija kaste ar Konfederācijas obligācijām. Un arī visiem Kleitonas grāfistes labajiem cilvēkiem. Viņa mēģināja aiziet, bet ceļu aizšķērsoja cilvēki, kuri stāvēja aiz muguras un kurus arī bija piesaistījuši smiekli, kas skanēja no Bila Vellera grupiņas.

-    Pēc kāda laiciņa man tā bilde kļuva skaidra, Vellers turpināja plātīties. Viņi vienkārši neuzticējās papīriem. Arī nekam citam, ko es izmēģinājos. Es izmēģinājos ar zāļu izstādēm, elektrodiem un citiem nekļūdīgajiem naudas taisītājiem, bet neviens neuzšķīla ne dzirkstelīti. Ticiet man, zēni, jutu, ka aizskarts mans lepnums. Viņš savilka bēdīgu grimasi, tad plati pasmaidīja, parādot trīs lielus zelta zobus.

-    Jāsaka, ka mums ar Lulū gluži nevajadzētu iet ubagot, ja es neko nenopelnītu. Labajās, pārtikušajās dienās, kad republikāņi Džordžijā noteica visu, es savācu pietiekami naudiņas no tiem dzelzceļu kontraktiem, ko zēni man piespēlēja, tā ka mēs varētu dzīvot, cepuri kuldami, pat ja es būtu tik liels muļķis, ka patiesi sāktu būvēt dzelzceļus. Bet man patīk turēt roku uz pulsa, un Lulū sāka satraukties, jo es pārāk daudz dzīvojos pa māju, tāpēc ka man nebija nekādu darījumu. Tad lai slavētas debesis sākās panika un visi dumpinieki rāva savus ietaupījumus ārā no bankām un sabāza naudu matračos. Katra māja pat būdeles bija zelta ādere, ko es vienkārši nevarēju laist garām.

-    Izbeidz vārstīt muti pa tukšo, Bil, cik tu dabūji? Man jau izkaltusi rīkle, gaidot, kamēr tu beigsi sist sev uz pleca un tiksi līdz lietas būtībai. Eimoss Bārts savu nepacietību uzsvēra ar labi uztrenētu spļāvienu, kas nokrita mazu gabaliņu no spļaujamtrauka, kurš bija viņa mērķis.

Ari Skārleta juta nepacietību. Viņa nevarēja sagaidīt, kad tiks projām.

-    Nesatraucies, Eimos, jau esmu gandrīz beidzis. Kā varēja tikt tiem matračiem klāt? Es neesmu no atdzimušajiem sludinātājiem, man patīk sēdēt pie rakstāmgalda un ļaut saviem darbiniekiem rosīties. Un tieši to es darīju, sēžot savā ar ādu apvilktajā grozāmajā krēslā, kad palūkojos ārā pa logu un redzēju garām virzāmies bēru procesiju. Tas bija kā zibens spēriens. Džordžijā nav nevienas mājas, zem kuras jumta reiz nebūtu dzīvojis kāds dārgs aizgājējs.

Skārleta šausmās skatījās uz Bilu Velleru, kad viņš aprakstīja krāpšanu, kas papildināja viņa bagātības.

-     Ar mātēm un atraitnēm ir visvieglāk, un viņu ir visvairāk. Viņas ne aci nepamirkšķina, kad mani zēni stāsta, ka Konfederācijas veterāni visos kaujas laukos ceļ pieminekļus, un viņas iztukšo savus matračus ātrāk, nekā jūs spējat pateikt "Eibs Linkolns". Viņas maksā par to, ka viņu dēlu vārdi tiek iegravēti marmorā. Skārleta nebija spējusi iedomāties, ka ir tik ļauni.

-    Tu vecais, viltīgais lapsa, Bil, tas ir vienkārši ģeniāli! Eimoss iesaucās, un vīru pulciņš smējās vēl skaļāk. Skārletai likās, ka tūlīt apvemsies. Neeksistējoši dzelzceļi un zelta raktuves nebija viņas darīšana, bet mātes un atraitnes, kuras Bils Vellers krāpa, bija viņas ļaudis. Iespējams, ka tieši šajā brīdī viņš aizsūtījis savus zeļļus pie Beatrises Tārltonas, Ketlīnas Kalvertes, Dimitijas Monro vai kādas citas sievietes Kleitonas grāfistē, kura bija zaudējusi dēlu, brāli vai vīru.

Skārletas balss pārgrieza smieklu šaltis kā ar nazi.

-    Tas ir viszemiskākais, visnetīrākais, ko esmu savā mūžā dzirdējusi. Man no tevis kļūst nelabi, Bil Veller. Man no jums visiem metas nelabi. Ko jūs zināt par dienvidniekiem par krietniem ļaudīm, vienalga, kur viņi dzīvotu? Jūs savā mūžā neesat izdomājuši nevienu krietnu domu, neesat izdarījuši nevienu krietnu darbu! Rokas izstiepusi, viņa spiedās cauri kā zibens ķertajiem vīriešiem un sievietēm, kas bija sastājušies ap Velleru, tad metās skriet, berzēdama plaukstas pret svārkiem, lai noslaucītu, viesiem pieskaroties, notraipītās rokas.

Viņa skatījās uz ēdamistabu un mirdzošajiem sudraba šķīvjiem ar smalku ēdienu; sajūtot sajaukušos trekno, taukaino mērču un notraipīto spļaujamtrauku smaku, viņai kļuva nelabi. Gara acīm Skārleta redzēja petrolejas lampas apgaismoto galdu Fontēnu mājā, vienkāršo maltīti, kas pagatavota no pašu žāvēta šķiņķa, pašceptas kukurūzas maizes un pašu audzētiem dārzeņiem. Viņa bija viena no šiem ļaudīm; tie bija viņas cilvēki, nevis šīs vulgārās, bezgaumīgās, košās sievietes un vīrieši.

Skārleta pagriezās pret Velleru un tiem, kas stāvēja viņam blakus.

-    Salašņas! viņa iekliedzās. Lūk, kas jūs esat! Salašņas. Vācieties ārā no manas mājas, pazūdiet no manām acīm, jūs man riebjaties!

Memija Barta pieļāva kļūdu, mēģinot namamāti nomierināt.

-     Nu, nu, mīlulīt, viņa sacīja, izstiepusi savu dārgakmeņiem apkārto roku.

Skārleta atrāvās, lai izvairītos no Memijas pieskāriena.

-    īpaši tu, resnā, treknā cūka.

-    Nu, nemūžam, Memijas Bartas balss iedrebējās. Sasodīts, es jau nu neļaušu, ka ar mani tā runā. Es nepaliktu, pat ja tu lūgtos, ceļos krizdama, Skārleta Batlere.

Sākās grūstīšanās un nikna, paniska bēgšana, nepagāja ne desmit minūtes, kad istabas bija tukšas, palikuši bija vienīgi atkritumi. Skārleta, neskatīdamās lejup, kāpa pāri izgāztam ēdienam un šampanietim, sasistiem šķīvjiem un glāzēm. Viņai jātur galva augstu izslieta, tā bija mācījusi māte. Viņa iedomājās, ka atrodas Tarā un, uzlikusi uz galvas smagu Vāverlija romānu, kāpj augšup pa kāpnēm, mugura taisna kā miets, zods perpendikulāri pleciem.

Kā dāmai. Tā, kā bija mācījusi māte. Skārletai reiba galva un kājas drebēja, bet viņa, ne mirkli neapstājoties, kāpa augšup. Dāma nekad neizrādīja, ja bija nogurusi vai sarūgtināta.

-    Bija ar' pēdējais laiks, noteica kornetists. Šis oktets, aiz palmām aizslēpies, bija spēlējis valšu?, daudzās Skārletas rīkotajās pieņemšanās.

Viens no vijolniekiem iespļāva tieši palmas podā.

-    Es teiktu, ka sen jau tā vajadzēja. Pasaki, kas ir tavs draugs, es pateikšu, kas esi tu pats.

Savā istabā virs mūziķu galvām Skārleta gulēja uz vēdera ar zīdu pārklātajā gultā un raudāja tā, it kā viņai būtu lūzusi sirds. Viņa bija cerējusi, ka labi pavadīs laiku.

Vēlāk naktī, kad māja bija kļuvusi klusa un tumša, Skārleta nokāpa lejā iedzert konjaku, jo citādi nespēja iemigt. Visas liecības par viesībām bija pazudušas, izņemot izsmalcinātos ziedu pušķus un uz tukšā ēdamistabas galda stāvošajos sešu žuburu svečturos līdz pusei nodegušās sveces.

Skārleta tās aizdedzināja un nopūta lampu, ko bija paņēmusi līdzi. Kāpēc slapstīties pustumsā kā zaglei? Šī bija viņas māja, viņas brendijs, un viņa varēja darīt, kā vēlas.

Skārleta paņēma glāzi, kopā ar karafi nolika uz galda un apsēdās atzveltnes krēslā tā galā. Galds arī piederēja viņai.

No brendija augumā ieplūda patīkami atslābinošs siltums. Skārleta nopūtās. Paldies Dievam. Vēl viena glāze, un mani nervi vairs neraustīsies. Viņa vēlreiz piepildīja mazo, eleganto glāzi un ar vienu veiklu plaukstas kustību pacēla to pie lūpām. Lejot vēl, viņa sev aizrādīja, ka nedrīkst steigties. Dāmas tā nedara.

Viņa malkoja trešo glāzi. Cik skaistas bija sveču liesmas, brīnišķīgas, zeltainas uguntiņas atspoguļojās pulētā galda virsmā. Arī tukšā glāze bija skaista. Slīpētā virsma, grozot glāzi pirkstos, meta nelielas varavīksnes.

Apkārt bija kluss kā kapā. Lejot brendiju, stikls nošķindēja pret stiklu, un viņa iztrūkusies salēcās. Tas pierāda, ka viņa bez dzeršanas nevar iztikt, vai ne? Viņa aizvien vēl ir pārāk nervoza, lai aizmigtu.

Sveces izdega, karafe lēnām tukšojās, un Skārletas parastā spēja valdīt pār prātu un atmiņu atslāba. Šī bija istaba, kur tas viss bija sācies. Ari toreiz galds bija tukšs, uz tā stāvēja tikai sveces un sudraba paplāte ar brendija karafi un glāzēm. Rets bija piedzēries. Patiesību sakot, viņa nekad nebija redzējusi Retu tik piedzērušos, viņš parasti spēja daudz turēt. Taču tonakt viņš bija piedzēries un arī nežēlīgs. Viņš teica Skārletai briesmīgus, aizvainojošus vārdus un izgrieza roku tik stipri, ka viņa sāpēs iekliedzās.

Bet tad… tad Rets uznesa viņu pa kāpnēm un paņēma ar varu. Bet viņam nemaz nevajadzēja būt vardarbīgam. Kad Rets viņu glāstīja, skūpstīja viņas lūpas, kaklu un augumu, viņa atdzīvojās. Ada, kur viņš pieskārās, svila, un viņa, skaļi kliedzot, prasīja vēl, ķermenis izliecās un saspringa, lai satiktos ar vīra augumu atkal un atkal…

Tā nevar būt taisnība. Viņa noteikti to nosapņojusi, bet ari tas nevarēja būt tiesa viņa taču nemaz nezināja, ka kaut kas tāds vispār iespējams.

Neviena dāma nevarēja just mežonīgās alkas, kādas bija jutusi viņa, neviena dāma nedarītu to, ko bija darījusi viņa. Skārleta mēģināja iedzīt šīs domas atpakaļ prāta tumšajā kaktā, kur jau bija tik daudz citu, tur, kur viņa slēpa nepanesamo un to, par ko nespēja domāt. Bet viņa bija par daudz dzērusi.

Tas tomēr bija noticis, sirds kliedza, bija. Es to neizdomāju.

Un prāts, kuram māte tik rūpigi bija mācījusi, ka dāmām nepiemīt dzīvnieciski impulsi, nespēja nomākt ķermeņa kaislīgās prasības atkal izjust baudu un padošanos.

Skārletas plaukstas turēja smeldzošās krūtis, bet šīs rokas nebija tās, pēc kurām ilgojās viņas augums. Viņa nolika rokas sev priekšā uz galda un nolieca uz tām galvu. Un ļāvās iekāres un sāpju viļņiem, kas lika viņai locīties un aizlauztā balsī kliegt tukšajā, klusajā, sveču apgaismotajā istabā.

Ret, ak, Ret, tu man esi vajadzīgs!

8. NODAĻA

>

Tuvojās ziema, un Skārletas nemiers auga ar katru dienu. Džo Kolitons bija izracis pagraba bedri pirmajai mājai, bet nemitīgās lietavas neļāva ieliet betona pamatus.

Misters Vilkss nojautīs ko nelabu, ja pirkšu kokmateriālus, kad vēl neesmu gatavs sliet augšā karkasu, viņš prātīgi aizrādīja, un Skārleta būvmeistaram varēja tikai piekrist. Bet tādēļ jau uztraukums par kavēšanos nemazinājās.

Varbūt vispār šī doma par māju celšanu bija kļūda. Dienu pēc dienas avīze ziņoja par jaunām katastrofām darījumu pasaulē. Amerikas lielajās pilsētās bija ierīkotas zupas virtuves un ļaudis stājās rindā pēc maizes, jo katru nedēļu, firmām bankrotējot, vairāki tūkstoši cilvēku zaudēja darbu. Kāpēc viņa tagad, visgrūtākajos laikos, riskēja ar savu naudu? Kāpēc viņa bija devusi Mellijai to stulbo solījumu? Ja vien mitētos aukstais lietus…

Un dienas vairs neruktu īsākas. Gaišajā laikā viņa spēja atrast sev nodarbošanos, bet tumsa tukšajā mājā, kur vienīgie biedri bija domas, žņaudza Skārletu nost. Un domāt viņa negribēja, jo nespēja rast atbildi nevienam no saviem jautājumiem. Kā viņa iekūlusies tādā ķezā? Viņa nebija tīšuprāt darījusi neko tādu, lai cilvēki izturētos pret viņu naidīgi, kāpēc viņi bija tik riebīgi? Kāpēc Rets tik ilgi neatgriežas mājās? Kā vērst visu par labu? Kaut ko noteikti var darīt, nevar taču mūžīgi mētāties pa istabām šajā lielajā mājā kā zirnis, kas kūļājas tukšā mutesbļodā.

Viņa labprāt vestu mājās Veidu un Ellu, lai būtu vismaz kāda sabiedrība, bet Suelena atrakstīja, ka visiem Tarā noteikta karantīna, kamēr bērni cits pēc cita mocījās ar masaliņu izsitumiem, kas briesmīgi niezēja.

Varētu atkal satikties ar Bārtiem un visiem viņu draugiem. Tas nekas, ka Skārleta bija Memiju nosaukusi par cūku, šai sievietei āda bija bieza kā zābaku pazoles. Draudzībā ar "salašņām" Skārletai prieku sagādāja tas, ka varēja ļaut vaļu savai asajai mēlei un viņi vienmēr līšus līda pie viņas atpakaļ. Paldies Dievam, līdz šo ļautiņu līmenim es vēl neesmu nolaidusies. Es netaisos līst pie viņiem uz vēdera, kad zinu, cik viņi nekrietni.

Nelaime tikai tā, ka agri satumst, naktis ir garas un es nevaru kārtīgi izgulēties. Gan jau kļūs labāk, kad lietavas mitēsies… kad beigsies ziema… kad Rets atgriezīsies mājās…

Pēdīgi laikapstākļi mainījās un dienas kļuva gaišas, aukstas un saulainas, dzidri zilajās debesīs slīdēja mākoņu drīksnas. Kolitons izsūknēja izraktajā bedrē sakrājušos ūdeni, un asais vējš izžāvēja sarkano Džordžijas mālu cietu kā ķieģelis. Tad būvuzņēmējs pasūtīja betonu un kokmateriālus, lai sagatavotu pamatu veidnes.

Skārleta metās izbaudīt dāvanu pirkšanas prieku. Ziemassvētki jau gandrīz klāt. Ellai un Suelenas meitenēm viņa nopirka pa lellei. Jaunākajām leļļu bēbjus ar mīkstiem, zāģskaidām piebāztiem rumpīšiem un tuklām porcelāna sejām, rokām un kājām. Sūzijai un Ellai bija gandrīz vienādas lelles dāmas ar glītiem ādas koferiem, kas pilni ar skaistām drēbēm. Veids sagādāja grūtības; Skārleta nekad nezināja, ko viņam dāvināt. Tad viņa atcerējās Tonija Fontēna solījumu iemācīt puikam griezt ap pirkstu revolverus un nopirka Veidam pārīti pašam savu ieroču; ar ziloņkaulu inkrustētajos spalos bija iegriezti viņa iniciāļi. Suelenai dāvanu atrast bija viegli viņa nopirka ar pērlītēm izšūtu zīda rokassomiņu, pārāk greznu valkāšanai laukos, un ielika tajā zelta monētu divdesmit dolāru vērtībā. Vils bija īsta katastrofa. Skārleta izmeklēja veikalu veikalus, beidzot atmeta ar roku un nopirka kārtējo aitādas jaku, tādu pašu kā tā, ko viņa bija dāvinājusi pagājušajā gadā un arī aizpagājušajā. Svarīgākais jau bija tas, ka par viņu padomāts, Skārleta centās sev iegalvot.

Pēc ilgas strīdēšanās ar sevi viņa nolēma nepirkt dāvanu Bo. Tāpat tā netiktu garām Indijai un to atsūtītu atpakaļ neatvērtu. Turklāt Bo nekā netrūkst, viņa indīgi nodomāja. Vilkšu rēķins veikalā auga ar katru nedēļu.

Skārleta nopirka zelta cigāru griežamo nazi Retam, tomēr viņai pietrūka dūšas to nosūtīt. Toties viņa sagādāja dāvanas abām krustmātēm, kas dzīvoja Čārlstonā, un šogad daudz labākas nekā parasti. Iespējams, tantes paleposies Reta mātei, cik Skārleta iejūtīga, un misis Batlere varētu par to ieminēties dēlam.

Nez vai viņš man atsūtīs kādu dāvanu? Varbūt pats atvedīs? Bet varbūt Ziemassvētkos ieradīsies mājās, lai ļaudis nesāktu tenkot.

Šī iespēja likās tik reāla, ka Skārletu pārņēma priecīgs telpu rotāšanas drudzis. Kad māja priežu, akmeņozolu un efeju zaru pārpilnības dēļ vairāk atgādināja lapeni, viņa pārpalikumus aiznesa uz veikalu.

-    Misis Batlere, mēs vienmēr esam skatlogā iekāruši folijas virteni. Vairāk neko nevajag, aizrādīja Villijs Kēršovs.

-     Nemāci man, ko darīt un ko jiedarīt. Es teicu: piestiprini šo priežu vītni pie visām letēm un pie durvīm piekar akmeņozola vainagu. Cilvēki jutīs Ziemassvētku noskaņu un tērēs vairāk naudas dāvanām. Mums nav pietiekamā daudzumā sīku, skaistu lietiņu. Kur ir lielā kaste ar vaskadrānas vēdekļiem?

-Jūs likāt man to novākt, lai nemaisās pa kājām. Mēs nedrīkstot izmantot vērtīgu vietu plauktos visādiem niekiem, kad cilvēkiem vajadzīgas naglas un veļas mazgājamie dēļi.

-    Muļķis tāds, tas bija toreiz, un tagad ir tagad. Meklē rokā.

-    īsti neatceros, kur to liku. Tas bija labi sen.

-    Ak dievmāte! Noskaidro, ko tas cilvēks grib. Es pati sameklēšu kasti. Skārleta ietraucās noliktavā, kas atradās aiz tirdzniecības zāles.

Viņa stāvēja uz kāpnēm, caurskatot noputējušo krāmu kaudzes uz augšējā plaukta, kad saklausīja un pazina misis Merivederas un viņas meitas Meibelas balsis.

-   Mammu, ja nemaldos, tu teici, ka nekad vairs nespersi kāju pār Skārletas veikala slieksni.

-    Klusu, pārdevējs var izdzirdēt. Mēs esam apstaigājušas visus pilsētas veikalus, bet nekur nevarējām atrast melnu samtu. Bez tā es nevaru pabeigt savu kostīmu. Vai kādreiz dzirdēts, ka karaliene Viktorija valkātu krāsainu apmetni?

Skārleta sarauca pieri. Pie joda, par ko viņas runā? Viņa klusiņām norāpās no trepēm, uz pirkstgaliem pielavījās pie sienas un piespieda tai ausi.

-    Nē, kundze, viņa dzirdēja pārdevēja balsi. Pēc melna samta nav liela pieprasījuma.

-    Tā jau es domāju. Nāc, MeibeI, ejam!

-    Ja jau esam te, varbūt es varu atrast spalvas savai Pokahontai, Meibela vilcinājās.

-     Ko nu. Nāci Mums nevajadzēja šurp nākt. Ja nu kāds mūs ierauga. Misis Merivederas soļi bija smagi, toties ātri. Viņa aizcirta aiz sevis durvis.

Skārleta atkal uzrāpās pa trepēm. Viss Ziemassvētku noskaņojums bija pagaisis. Kāds rīko masku balli, un viņa nav ielūgta! Kaut viņa būtu ļāvusi Ešlijam iekrist Melānijas kapā un lauzt sprandu! Atradusi meklēto kasti, viņa nometa to uz grīdas, un kaste saplīsa, izkaisot plašā lokā košos vēdekļus.

-   Salasi un katru noslauki, viņa pavēlēja. Es eju mājās. Skārleta labāk mirtu nekā sāktu liet asaras pārdevēja acu priekšā.

Karietē uz sēdekļa gulēja šīsdienas avīze. Viņa bija pārāk aizrāvusies ar dekorēšanu, tāpēc vēl nebija to izlasījusi. Un arī šobrīd diez kā negribējās lasīt, bet avīze paslēptu viņas seju, ja kāds ziņkārīgais ielūkotos karietē. Skārleta iztaisnoja locījuma vietu un atvēra vidus lappusē rubriku "Mūsu Čārlstonas vēsture". Tur bija rakstīts tikai par nesen no jauna atvērto Vašingtona hipodromu un tuvojošos Sacīkšu nedēļu janvāri. Skārleta pavirši pārlaida acis sajūsmas pilnajiem aprakstiem par Sacīkšu nedēļu pirms kara, ierastajiem čārlstoniešu apgalvojumiem, ka tās bijušas labākās, izsmalcinātākās, un pareģojumiem, ka šīs sezonas sacīkstes līdzināsies visām iepriekšējām, varbūt pat pārspēs tās. Korespondents rakstīja, ka katru dienu no rīta līdz vakaram notiks dažādi sarīkojumi un veselu nedēļu katru nakti būs balle.

-    Varu derēt, ka Rets Batlers nelaidīs garām nevienu no tām, Skārleta nomurmināja. Viņa nometa avīzi uz grīdas.

Tad skatienu piesaistīja pirmajā lappusē lieliem burtiem nodrukāts virsraksts. KARNEVĀLS AR MASKU BALLI UN PARĀDI. Ak tad par to noteikti bija runājis vecais pūķis un Meibela, Skārleta atskārta. Visi cilvēki pasaulē iet uz brīnišķīgām ballēm, vienīgi es ne. Viņa atkal paķēra avīzi un izlasīja rakstu.

Tagad, kad plānošana un gatavošanās pabeigta, varam paziņot, ka nākamā gada 6. janvārī Atlantu aplaimos karnevāls, kas savā krāšņumā noteikti varēs sacensties ar Jaunorleānas slaveno Meteņu masku parādi. "Divpadsmitās nakts svinētāji" ir organizācija, kuru nesen izveidojuši sabiedrības un darījumu pasaules redzamākie pārstāvji, un viņi ir šī brīnumainā pasākuma iniciatori. Atlantā valdīs karnevāla karalis, kuru pavadīs Dižciltīgo galms. Viņa Augstība ieradīsies un izbrauks cauri pilsētai karaliskos ratos pa priekšu parādei, kura, iespējams, stiepsies jūdzes garumā. Visi pilsētas iedzīvotāji, kas uz vienu dienu kļūs par viņa pavalstniekiem, tiek aicināti noskatīties parādi un apbrīnot tās piedāvātos brīnumus. Programma un parādes maršruts tiks izziņots kādā no nākamajiem avīzes numuriem.

Visu dienu ilgušās izklaides noslēgsies ar masku balli, kuras dēļ Operas nams tiks pārveidots par īstu brīnumzemi. "Svinētāji" izsūtījuši gandrīz trīs simtus ielūgumu Atlantas smalkākajiem bruņiniekiem un daiļākajām dāmām…

Nolādēts! Skārieta iesaucās.

Pēkšņi viņa jutās tik vientuļa, ka sāka raudāt kā bērns. Vai tas ir godīgi, ka Rets dejo un smejas Čārlstonā un visi viņas ienaidnieki Atlantā labi pavada laiku, kamēr viņa viena pati tup savā milzīgajā, klusajā mājā? Viņa taču nav izdarījusi neko tik sliktu, lai būtu pelnījusi tādu sodu.

Bet es taču nekad neesmu bijusi tāda pinkšķe, ka ļautu viņiem sevi saraudināt, Skārieta dusmojās uz sevi.

Ar delnas virspusi viņa izberzēja no acīm asaras. Tā tik vien trūka, lai nīkuļotu pašnožēlā. Gan viņa dabūs to, ko vēlas. Viņa ies uz balli; var taču izdomāt, kā tur iekļūt.

Ielūgumu uz balli dabūt nebija neiespējami, tas pat nebija grūti. Skārieta uzzināja, ka izdaudzinātā parāde sastāvēs galvenokārt no izrotātiem ratiem, kas reklamēs preces un veikalus. Protams, bija jāmaksā dalības maksa, tāpat vajadzēja maksāt par savu ratu dekorēšanu, bet visi uzņēmumi, kas piedalījās parādē, saņēma divus ielūgumus uz balli. Viņa lika Villijam Kēršovam paņemt naudu un pieteikt parādē Kenedija tirdzniecības centru.

Šis panākums tikai nostiprināja Skārletas pārliecību, ka gandrīz viss ir nopērkams. Nauda spēja visu.

-     Kā jūs rotāsiet ratus, misis Batlere? Kēršovs gribēja zināt.

Šis jautājums pavēra simts iespējas.

-     Es par to padomāšu, Villij. Nu viņa varēja pavadīt daudzas stundas aizpildīt daudzus vakarus -, prātojot, kā panākt, ka visi pārējie dalībnieki salīdzinājumā ar viņu izskatītos trūcīgi.

Bija jādomā ari par kostīmu ballei. Cik daudz laika tas prasīs! Vajadzēs vēlreiz izskatīt visus modes žurnālus, noskaidrot, ko dāmas valkā, izvēlēties audumus, pieteikt uzlaikošanas, izvēlēties frizūru…

Ak nē! Viņa taču ikdienā vēl valkāja sēras. Bet tas nenozīmē, ka arī uz masku balli jāvelk melns tērps. Viņa nekad nebija bijusi masku ballē, tāpēc nezināja noteikumus. Bet galvenā ideja taču bija apmānīt cilvēkus, vai ne? Izskatīties citādi nekā ikdienā, noslēpties. Tad viņa nekādā gadījumā nedrīkst valkāt melnas drēbes. Ar katru minūti balle solījās būt arvien kārdinošāka.

Skārleta aši paveica darbus veikalā un steidzās pie savas šuvējas misis Marijas.

Apaļīgā, ar aizdusu sirgstošā misis Marija izņēma no mutes kniepadatas, citādi viņa nevarēja noziņot, kādus kostīmus dāmas pasūtījušas, lai kļūtu par Rožu pumpuru sārta, ar zīda rozēm apšūta vakarkleita -, par Sniegpārsliņu balta vakarkleita ar iestīvinātām un fliteriem izšūtām mežģīnēm -, par Nakti tumši zils samts ar izšūtām sudraba zvaigznēm -, par Rītausmu sārts virs tumšāka toņa rozā zīda svārkiem par Ganīti svītrota kleita ar mežģīņu priekšautiņu…

-     Labi, labi, Skārleta nepacietīgi pārtrauca šuvēju. Man ir skaidrs, kas notiek. Rīt paziņošu, kas būšu es.

Misis Marija pasvieda augšup rokas.

-     Bet man nebūs laika šūt jums tērpu, misis Batlere. Man jau tagad jāmeklē divas papildu šuvējas, un ar visu to nesaprotu, kā laikā pabeigt… Itin nekādi nav iespējams uzšūt vēl vienu kostīmu klāt tiem, ko jau esmu apsolījusi.

Skārleta ar rokas mājienu noraidīja atteikumu. Viņa nešaubījās, ka piespiedīs šuvēju izpildīt savas vēlmes. Grūtākais bija izlemt, kādas tās ir.

Atbilde radās, kad viņa, gaidot pusdienas, īsināja laiku ar pasjansa likšanu. Viņa jau priekšlaikus palūrēja kāršu kavā, vai dabūs kungu, kuram vajadzēja aizpildīt tukšo vietu. Nē, pirms nākamā kunga bija divas dāmas. Pasjanss acīmredzot neiznāks.

Dāma! Protams. Viņa varēs vilkt brīnišķīgu tērpu ar garu trēnu, kas apdarināts ar baltu kažokādu. Un rotaslietas varēs likt, cik vien vēlēsies.

Skārleta izkaisīja atlikušās kārtis pa galdu un uzskrēja augšstāvā, lai ieskatītos rotaslietu šķirstiņā. Kāpēc, ak, kāpēc Rets tā skopojies, pērkot viņai dārglietas? Viņš pirka visu, ko viņa vēlējās, bet no dārglietām tikai pērles. Viņa cēla ārā no lādītes virteni pēc virtenes un krāva kaudzē uz sekretāra. Tā! Briljanta auskari. Tos viņa noteikti uzliks. Un pērles varēs likt ne tikai ap kaklu un rokām, bet arī matos. Žēl, ka nevar riskēt vilkt pirkstā savu saderināšanās gredzenu ar smaragdiem un briljantiem. Pārāk daudzi to pazītu un, zinot, kas viņa ir, varētu novērsties. Skārleta paļāvās, ka kostīms un maska pasargās viņu no misis Merivederas, Indijas Vilksas un citām sievietēm. Viņa bija nolēmusi brīnišķīgi izklaidēties, dejot visas dejas un

atkal griezties visu notikumu virpulī.

***

Līdz piektajam janvārim, dienai pirms karnevāla, Atlantā valdīja svētku gatavošanas drudzis. Pilsētas mēra birojs bija izdevis rīkojumu, ka sestajā janvārī visi uzņēmumi jāslēdz un visas ēkas, kas atrodas ielās, pa kurām virzīsies parāde, jāizrotā ar sarkanu un baltu karnevāla karaļa krāsām.

Skārleta uzskatīja, ka veikala slēgšana dienā, kad pilsēta būs stāvgrūdām pilna ar lauciniekiem, kas sabraukuši uz svinībām, ir milzīga izšķērdība. Bet veikala skatlogā un uz dzelzs žoga pie savas mājas viņa izkāra lielas lenšu rozetes un kopā ar pārējiem iedzīvotājiem nevarēja vien beigt brīnīties par Vaitholas un Mārjetas ielas pārvērtībām. Ikvienu laternas stabu un mājas fasādi rotāja vimpeļi un karogi, kas vārda tiešā nozīmē veidoja košu, plīvojošu sarkanbaltu tuneli, cauri kuram ies karaļa parādes pēdējais posms uz troni.

Vajadzēja atvest Veidu un Ellu no Taras, lai paskatās masku gājienu, viņa iedomājās. Bet bērni droši vien vēl nejūtas īsti atlabuši pēc masalām, prāts uzreiz atrada aizbildinājumu. Un man nav biļetes uz balli Suelenai un Viļam. Turklāt es aizsūtīju veselu lērumu Ziemassvētku dāvanu.

Nemitīgais lietus, kas smidzināja karnevāla dienā, apklusināja pēdējos sirdsapziņas pārmetumus par bērnu atstāšanu Tarā. Viņi tāpat nevarētu stāvēt ārā, mitrumā un aukstumā, un skatīties parādi.

Bet viņa varēja. Ietinusies siltā lakatā un turēdama virs galvas lielu lietussargu, Skārleta uzkāpa uz akmens sola, no kurienes visu varēja skaidri redzēt pāri uz ietves stāvošo skatītāju galvām un atvērtajiem lietussargiem.

Parāde, kā solīts, izstiepās garāka pārjūdzi. Tā bija pacilājoša un vienlaikus nožēlojama aina. Daudz netrūka, ka lietus pilnīgi iznīcinātu viduslaiku galma kostīmus. Sarkanā krāsa bija noplukuši, strausa spalvas noļukušas, reiz eleganto samta cepuru malas nokārās pār sejām kā savītušas salātu lapas. Soļojošie heraldi un pāži bija salijuši un nosaluši, tomēr izskatījās apņēmīgi; bruņinieki zirgu mugurā drūmām sejām cīnījās ar saviem nošļakstītajiem rumakiem, lai piespiestu tos virzīties uz priekšu pa stiegrajiem, slidenajiem dubļiem. Skārleta pievienojās pūlim, kas aplaudēja grāfam Māršalam. Tas bija tēvocis Henrijs Hamiltons, kurš, šķiet, vienīgais jutās labi. Viņš šļakstināja pa dubļiem basām kājām, nesot kurpes vienā un saņurcīto cepuri otrā rokā, māja pūlim vispirms ar vienu, tad otru roku un smaidīja pār visu seju.

Arī Skārletas lūpas savilkās smaidā, kad vaļējās ekipāžās garām lēni slīdēja galma dāmas. Atlantas sabiedrības vadoņi valkāja karnevāla kostīmus, bet viņu sejas skaidri pauda stoisku nožēlu. Meibelas Merivederas Pokahonta lepojās ar saplacinātām spalvām matos, no kuriem ūdens pilēja viņai uz vaigiem un kakla. Misis Elsingu un misis Vaitingu viegli varēja atpazīt kā izmirkušu, drebošu Betsiju Rosu un Florensi Naitingeilu. Misis Mīda bija nemitīgi šķaudošs veco labo laiku iemiesojums kuplā slapja tafta krinolīnā. Vienīgi misis Merivederu lietus neietekmēja. Karaliene Viktorija turēja virs sausās, karaliskās galvas platu, melnu lietussargu. Uz samta apmetņa nebija ne lietus piliena.

Kad dāmas bija pabraukušas garām, ilgi neviens nenāca un skatītāji pamazām jau sāka izklīst. Bet tad atskanēja attālas "Diksijas" skaņas. Minūtes laikā pūlis iegavilējās, kliedza līdz aizsmakumam un turpināja tik ilgi, līdz orķestris bija nonācis viņu priekšā, un tad iestājās klusums.

Orķestris bija mazs, tas sastāvēja tikai no diviem bundziniekiem, no diviem vīriem, kas pūta stabules, un viena vīra, kas izvilināja saldas, augstas skaņas no kornetes. Bet viņi bija ģērbušies pelēkos svārkos ar zelta tresēm un misiņa pogām. Un priekšgalā gāja vīrs ar vienu roku, kurš tajā bija satvēris Konfederācijas karoga kātu. Zvaigžņoti svītrotais karogs bija godājami nodriskāts un atkal tika svinīgi nests pa Persiku ielu. Visiem saviļņojumā aizžņaudzās kakls, tādēļ neatskanēja neviens urrā sauciens.

Skārleta juta pa vaigiem plūstam asaras, taču tās nebija sakāves, bet lepnuma asaras. Šermana vīri bija nodedzinājuši Atlantu, jenkiji izlaupījuši Džordžiju, bet Dienvidus viņi nebija spējuši iznīcināt. Tādas pašas asaras viņa redzēja uz priekšā stāvošo sieviešu un vīriešu vaigiem. Visi bija nolaiduši lietussargus, lai kailām galvām atdotu godu karogam.

Stalti un lepni izslējusies, viņa ilgu laiku nostāvēja aukstajā lietū. Orķestrim sekoja Konfederācijas veterānu kolonna noskrandušās, brūnās, pašaustās uniformās, kurās viņi bija pārnākuši mājās. Vīri maršēja "Diksijas" pavadījumā, it kā atkal būtu jauni, un lietus izmērcētie dienvidnieki, to skatoties, atguva balsi, lai uzgavilētu, svilptu un izkliegtu asinis stindzinošo, satraucošo dumpinieku kliedzienu.

Urravas veterānus pavadīja, līdz viņi izzuda skatienam. Tad lietussargi atkal atvērās un ļaudis pamazām sāka izklīst. Viņi bija aizmirsuši gan karali, gan "Divpadsmito nakti". Parādes kulminācija bija pienākusi un pagājusi, un skatītāji bija slapji un nosaluši, bet pacilātā noskaņojumā. "Brīnišķīgi." Skārleta dzirdēja šo vārdu, ko izteica desmitiem smaidošu ļaužu, kas gāja garām viņas mājas vārtiem.

-    Parāde vēl nav beigusies, viņa dažiem atgādināja.

-    "Diksiju" jau nepārspēs, vai ne? viņi atbildēja.

Skārleta noraidoši papurināja galvu. Pat viņu vairs neinteresēja veikalu rati, kaut arī, gatavojot savējos, viņa bija smagi strādājusi. Arī daudz naudas izšķiedusi par kreppapīru un foliju, ko lietus noteikti sabojājis. Tagad vismaz varēja turpināt skatīšanos sēžot, tas jau bija kaut kas. Viņa nevēlējās pārlieku nogurt, jo šovakar bija masku balle.

Lēnām vilkās desmit bezgalgaras minūtes, līdz parādījās pirmā ratu platforma. Kad tā piebrauca tuvāk, Skārleta redzēja, kāpēc kavēšanās tik ļoti ieilgusi. Ratu riteņi nemitīgi stiga izbrauktajos sarkanā māla dubļos uz ielas. Viņa nopūtās un ciešāk ietinās lakatā. Izskatījās, ka gaidīt vajadzēs ilgi.

Pagāja vairāk nekā stunda, kamēr izdekorētie rati pabrauca viņai garām; parāde vēl nebija beigusies, bet Skārletai jau klabēja zobi. Vismaz viņas platforma bija pati labākā. Košās kreppapīra puķes ap ratu malām bija samirkušas, tomēr aizvien vēl košas. Un uzraksts "Kenedija tirdzniecības centrs" zeltītajā folijā skaidri spīdēja cauri lietus lāsēm. Viņa zināja, ka lielās mucas ar uzrakstiem "milti", "cukurs", "kukurūzas milti", "sīrups", "kafija" un "sāls" bija tukšas, tāpēc lietus tās nevarēja sabojāt. Skārda mazgājamām bļodām un veļasdēļiem nedraudēja rūsa. Dzelzs katli jau bija bojāti; uz iespiedumiem viņa bija uzlīmējusi papīra puķes. Vienīgie zaudējumi bija darbarīki ar koka rokturiem un kātu. Pat audumu, kuru viņa tik mākslinieciski bija izkārtojusi uz sīka metāla sieta, vēl varēs ielikt grozā ar atlaižu precēm.

Skārleta nešaubījās, ka viņas platforma būtu atstājusi iespaidu, ja tikai kāds būtu uzkavējies tik ilgi, lai to redzētu.

Viņa saliecās uz priekšu un saviebās, ieraugot pēdējos ratus. Tos no visām pusēm bija apstājis kāds ducis klaigājošu, draiskulīgu bērnu. Vīrietis raibā elfa kostīmā pa labi un pa kreisi meta konfektes. Skārleta, samiegusi acis, izlasīja izkārtni vīram virs galvas. "Ričs". Villijs nepārtraukti runāja par šo jauno veikalu Faivpointā. Viņš raizējās, jo jaunajā veikalā cenas bija zemākas un viņi jau bija zaudējuši dažus klientus. Nieki, Skārleta nicīgi nodomāja. Ričs nenoturēsies tik ilgi, lai nodarītu man zaudējumus. Nejau ar cenu pazemināšanu un preču izmētāšanu var gūt veiksmi darījumos. Cik labi, ka es to redzēju. Tagad varu pateikt Villijam Kēršovam, lai nerunā muļķības.

Vēl priecīgāka viņa kļuva, kad aiz Riča ratiem ieraudzīja svinīgo noslēguma platformu. Uz tās stāvēja karaļa tronis. Virs troņa uzslietajā sarkanbalti svītrotajā nojumē bija caurums, un ūdens visu laiku tecēja uz galvas ar zelta kroni un no vates darinātās sermuļādas klātajiem daktera Mīda pleciem. Viņš izskatījās briesmīgi nožēlojams.

Cerams, ka tu saķersi abpusējo plaušu karsoni un atstiepsi kājas, Skārleta klusu nomurmināja. Tad viņa iesteidzās mājās, lai sasildītos karstā vannā.

Skārleta bija pārģērbusies par ercena dāmu. Viņa gan labāk būtu vēlējusies kļūt par kārava dāmu ar zaigojošu mākslīgo dārgakmeņu kroni, cieši piegulošu kaklarotu un brošām. Taču tad viņa nevarētu izrotāties ar pērlēm, kuras, kā viņai bija teicis juvelieris, "pat karaliene nekaunētos valkāt". TUrklāt viņa bija atradusi jaukus, lielus mākslīgos rubīnus, kurus varēja piešūt gar sarkanā samta tērpa dziļā dekoltē malu. Cik labi atkal vilkt krāsainus tērpusi

Kleitas trēna malas bija apšūtas ar baltu lapsādu. Tā būs pagalam, iekams vēl balle būs beigusies, bet tas nebija svarīgi; izskatīsies tik eleganti, kad viņa dejas laikā pārmetīs to pār roku. Viņai bija noslēpumaina sarkana atlasa maska, kas sedza seju līdz degungalam, un lūpas atbilstoši nokrāsotas koši sarkanas. Viņa jutās ļoti izaicinoša un puslīdz droša par to, ka viņu nepazīs. Šovakar varēs izdejoties pēc sirds patikas, neviens nezinās, kas viņa ir, un nevarēs apvainot. Kāda brīnišķīga doma sarīkot masku balli!

Tomēr Skārleta uztraucās, kā ieies deju zālē bez pavadoņa, bet izrādījās, ka tas ir tik vienkārši. Kad viņa kāpa ārā no karietes, liela grupa dzīrotāju iegāja vestibilā, un viņa pievienojās pulciņam bez kādām piezīmēm. Tikusi iekšā, viņa izbrīnā vērās apkārt. Operas nams bija pārveidots gandrīz līdz nepazīšanai. Skaistais teātris tagad nudien izskatījās kā īsta karaļa pils.

Deju grīda bija uzbūvēta virs skatītāju zāles priekšējās daļas, pārvēršot lielo skatuvi milzīgā balles zālē. Tālākajā galā tronī kā karalis sēdēja dakteris Mīds, abās pusēs viņam grozījās uniformās ģērbušies apkalpotāji, arī karaliskā biķera turētājs. Partera centrā bija izvietojies orķestris, tik daudz mūziķu kopā Skārleta savā mūžā nebija redzējusi, un zālē dejoja, vēroja visu notiekošo un vienkārši klīda apkārt ļaužu pūļi. Gaisā gluži taustāmi varēja just pacilātu prieka sajūtu, pārgalvību, ko vairoja masku un kostīmu piešķirtā anonimitāte. Tiklīdz Skārleta iegāja zālē, ķīnieša drēbēs tērpies vīrietis ar garu bizi aplika savu zīdā tērpto roku viņai ap vidukli un aizvirpuļoja pa deju grīdu. Iespējams, viņš bija kāds svešinieks. Cik bīstami un satraucošil

Orķestris spēlēja valsi, un partneris bija galvu reibinošs dejotājs. Virpuļojot Skārletai gar acīm zibēja maskējušies indieši, klauni, arlekīni, pjeretas, mūķenes, lāči, pirāti, nimfas un kardināli, un viņi visi dejoja. Kad mūzika apklusa, viņa bija aizelsusies.

-    Burvīgi, viņa izdvesa, burvīgi. Tik daudz ļaužu. Visa Džordžija sanākusi uz balli.

-    Ne gluži, atteica deju partneris. Dažiem nebija ielūgumu. Viņš pamāja ar īkšķi uz augšu. Skārleta redzēja, ka galerijas ir pilnas ar skatītājiem parastās drēbēs. Daži tērpi tomēr nemaz tik parasti nebija. Tur stāvēja Meimija Barta, apkārusies ar visiem saviem briljantiem, un viņai blakus pārējie salašņas. Cik labi, ka es atkal nesapinos ar to baru. Šie salašņas ir pārāk uzkrītoši, lai tiktu kaut kur ielūgti. Skārletai bija izdevies aizmirst, kādā ceļā iegūts viņas pašas ielūgums.

Skatītāju klātbūtne balli padarīja vēl iekārojamāku. Skārleta atmeta galvu un iesmējās. Uzzibēja viņas auskari ar briljantiem, viņa redzēja to atspulgu mandarīna acīs, kas vīdēja maskā izgrieztajos caurumos.

Tad viņš bija prom. Ķīnieti ar elkoni bija pastūmis malā mūks, kura kapuce bija uzvilkta uz pieres un apēnoja maskoto seju. Nesakot ne vārda, mūks saņēma Skārletas roku un tad, kad orķestris sāka spēlēt dzīvespriecīgu polku, apskāva viņu ap vidu.

Gadiem ilgi viņa nebija tā dejojusi. Skārleta bija apskurbusi, masku balles aizraujošā trakuma saindēta, apreibusi no visas šīs savādības, no šampanieša, ko atlasā ģērbušies pāži nēsāja apkārt uz sudraba paplātēm, no sajūsmas, ka atkal nonākusi viesībās, no neapšaubāmās piekrišanas. Viņai bija piekrišana, un viņa jutās pārliecināta, ka nav pazīstama, ka neviens nespēs viņu aizskart.

Skārleta pazina vecās gvardes matronas. Dāmas valkāja tos pašus kostīmus, kas viņām bija mugurā parādē. Ešlijs arī bija maskā, taču Skārleta viņu pazina, tiklīdz ieraudzīja. Viņam ap Arlekīna melnbaltā tērpa piedurkni bija sēru lente. Indija noteikti brāli atvilkusi šurp, lai viņai būtu pavadonis, Skārleta nosprieda. Cik nejauki! Protams, viņai nerūp, jauki vai nejauki, ja vien tas atbilst pieklājības normām. Un vīrietim sēru laikā nav jāatsakās iziet sabiedrībā, kā tas notiek ar sievieti. Vīrietis var labākā uzvalka piedurknei apsiet sēru lenti un sākt aplidot savu nākamo mīlestību, kamēr sieva vēl nav kapā atdzisusi. Bet visiem redzams, ka Ešlijam te briesmīgi nepatīk. Paskat, cik viņš nošļucis savā karnevāla kostīmā. Nu nekas, mīļais! Džo Kolitons šobrīd ceļ un vēl cels daudz māju. Kad atnāks pavasaris, tu būsi tā aizņemts ar kokmateriālu piegādi, ka tev neatliks laika skumjām.

Vakara gaitā karnevāla noskaņojums kļuva vēl jautrāks. Daži no Skārletas pielūdzējiem bija vaicājuši, kā viņu sauc; viens pat mēģināja pacelt viņas masku. Vīriešus viņa atvairīja bez pūlēm. Vēl neesmu aizmirsusi, kā tikt galā ar nerātnajiem zēniem, viņa savā nodabā pasmaidīja. Un vīrieši jau arī ir tikai zēni, lai cik gadu viņiem būtu. Viņi pat zagās uz kaktu, kur baudīja kaut ko stiprāku par šampanieti. Pavisam drīz viņi izkliegs dumpinieku saucienu.

-    Par ko jūs smaidāt, mana noslēpumainā dāma? jautāja drukns kavalieris, kas, šķiet, darīja, ko varēja, lai dejas laikā uzkāptu viņai uz kājām.

-    Nu, es, protams, smaidu jums, Skārleta turpināja smaidīt. Nē, viņa neko nebija aizmirsusi.

Kad kavalieris atdeva viņas roku dedzīgajam mandarīnam, kurš bija atgriezies jau trešo reizi, Skārleta mīļi lūdza krēslu un glāzi šampanieša. Kavalieris bija sāpīgi nobradājis viņai kājas.

Bet, kad ķīnietis veda savu dāmu uz to zāles daļu, kur varēja pasēdēt, viņa pēkšņi paziņoja, ka orķestris spēlē viņas mīļāko dziesmu un viņai tā noteikti jādejojot.

Skārleta savā ceļā bija ieraudzījusi krustmāti Pitipatu un misis Elsingu. Vai viņas pazinušas Skārletu?

Dusmu un baiļu sajaukums aptumšoja viņas priecīgo satraukumu. Viņa juta, ka nepatīkami sāp kāja un ka mandarīna elpa ož pēc viskija.

Tagad es par to nedomāšu, tikai ne par misis Elsingu un sāpošo kāju. Es nekam neļaušu sabojāt sev prieku. Viņa pacentās aizgaiņāt drūmās domas un atkal ļāvās priekam.

Bet, par spīti apņēmībai, acis bieži kavējās zāles malās, kur sēdēja vai stāvēja vīrieši un sievietes.

Skatiens pārslīdēja gara auguma bārdainam pirātam, kurš stāvēja atspiedies pret durvju stenderi un paklanījās viņai. Skārletai rīklē iestrēga elpa. Viņa pagrieza galvu, lai paskatītos vēlreiz. Kaut kas tur bija… izaicinošā izturēšanās…

Pirāts bija ģērbies baltā svētku kreklā un tumšās smokinga biksēs. Tas jau vispār nebija masku tērps, vienīgi tā platā, sarkanā zīda josta ap vidu un divas pistoles aiz tās. Un zilas lentes, kas iesietas biezās bārdas galā. Viņa maska bija tikai melns pārsējs pār vienu aci. Viņa taču šo vīrieti nepazina, vai ne? Mūsdienās tikai retais valkāja biezu bārdu. Tomēr poza, kādā viņš stāvēja… Un tas, kā viņš skatījās uz Skārletu, it kā viņai nemaz nebūtu maskas…

Kad Skārleta uzlūkoja pirātu trešo reizi, vīrietis pasmaidīja, zobi uz bārdas fona un melnīgsnējās ādas izskatījās žilbinoši balti. Skārletai uznāca vājums. Tas bija Rets.

Nevarēja būt… viņai noteikti rādās… Nē, nerādās; viņa tā nejustos, ja tas būtu kāds cits. Vai tas nav Retam raksturīgi? Pēkšņi parādīties ballē, uz kuru vairums cilvēku nevarēja dabūt ielūgumus… Rets var izdarīt jebko!

-     Atvainojiet, man jāiet. Nē, man patiesi jāiet. Viņa atgrūda mandarīnu un steidzās pie sava vīra.

Rets vēlreiz paklanījās.

-    Edvards Tīčs jūsu rīcībā, kundze.

-    Kas? Vai viņš iedomājās, ka Skārleta viņu nepazīst?

-    Edvards Tīčs, tautā pazīstams kā Melnbārdis, lielākais nelietis, kāds jebkad vagojis Atlantijas okeānu. Rets ņurcīja pirkstos ar lenti sapīto bārdas šķipsnu.

Skārletai salēcās sirds. Rets tikai izklaidējas, plēšot savus jociņus, viņa domāja, viņš taču zina, ka Skārleta tos saprot ar grūtībām. Viņš itin nemaz nav mainījies… pirms viss sagriezās uz slikto pusi. Tagad es nedrīkstu kļūdīties. Nedrīkstu. Ko es būtu teikusi, kad nebiju viņu vēl tik stipri iemīlējusi?

-      Brīnos, ka esi ieradies uz balli Atlantā, kad tavā dārgajā Čārlstonā notiek tādas lietas, viņa sacīja.

Tā. Pilnīgi pareizi. Ne nu gluži ļauni, bet arī ne pārāk mīļi.

Reta uzacis sacēlās melnos pusmēnešos virs maskas. Skārleta aizturēja elpu. Viņš vienmēr tā darīja, kad uzjautrinājās. Viņa rīkojas pareizi.

-    Kā tas nākas, Skārlet, ka tu esi informēta par Čārlstonas saviesīgo dzīvi?

-     Es lasu avīzi. Kāda muļķa sieviete nemitējas runāt par zirgu skriešanas sacīkstēm.

Sasodītā bārda. Viņš laikam smaida, bet lūpas nebija redzamas.

-     Es arī lasu avīzes, sacīja Rets. Pat Čārlstonā tas ir jaunums, kad tāda lecīga provinces pilsēta kā Atlanta nolemj izlikties par Jaunorleānu.

Jaunorleāna. Uz turieni Rets bija viņu aizvedis medusmēneša laikā. Aizved mani turp atkal, viņa gribēja lūgt, sāksim visu no sākuma, un viss būs citādi. Bet to viņa nedrīkstēja teikt. Vēl ne. Domas aši pārlēca pie citām atmiņām. Šauras, bruģētas ielas, ēnainas istabas ar augstiem griestiem un lieliem spoguļiem zeltītos ietvaros, svešādi un brīnišķīgi ēdieni…

-    Atzīstu, ka atspirdzinājumi nav tik eleganti, viņa neapmierināta atzina.

Rets iesmējās.

-    Daudz par maigu teikts.

Viņš smejas par maniem vārdiem. Veselu mūžību neesmu dzirdējusi viņa smieklus… pārāk ilgi. Viņš noteikti redzēja, ka vīrieši vārda tiešā nozīmē drūzmējās, lai varētu dejot ar mani.

-    Kā tu mani pazini? viņa vaicāja. Man taču uz sejas ir maska.

-     Man vienkārši vajadzēja apskatīties, kura ir visdižmanīgāk izrotājusies sieviete, Skārlet. Un tā noteikti būsi tu.

-    Ak tu… tu, nelieti. Viņai jau bija aizmirsies, ka cenšas Retu uzjautrināt. Tu arī, Ret Batler, neizskaties īpaši skaists ar to muļķīgo bārdu. Tikpat labi varēji pielīmēt vaigiem lāčādu.

-     Pilnīgāku masku es nevarēju iedomāties. Es nevēlos, ka daži no Atlantas iedzīvotājiem mani pārāk viegli pazītu.

-    Tad kāpēc tu vispār te ieradies? Droši vien ne jau tāpēc, lai mani apvainotu.

-     Es tev apsolīju, ka parādīšos pietiekami bieži, lai neizceltos tenkas, Skārlet. Šis bija ideāli piemērots gadījums.

-     Kāds labums no masku balles? Neviens nezina, kurš ir kurš.

-    Pusnakti maskas krīt. Un tas notiks apmēram pēc četrām minūtēm. Mēs dejosim valsi, lai visi redz, tad dosimies projām. Rets apskāva viņu, un Skārleta aizmirsa savas dusmas, aizmirsa briesmas, ka atklās seju saviem ienaidniekiem, aizmirsa pasauli. Nekam vairs nebija nozīmes, tikai tam, ka Rets ir šeit un tur viņu savās rokās.

Skārleta lielāko daļu nakts pavadīja nomodā, pūloties saprast, kas noticis. Ballē viss bija tik labi… Pulksten divpadsmitos dakteris Mīds paziņoja, ka visiem jāņem nost maskas, un arī Rets smējās, noraujot savu bārdu. Varu zvērēt, ka viņš jutās labi. Viņš sveicināja dakteri un palocījās misis Mīdai, tad kā viesulis izrāva mani no zāles. Viņš neievēroja, kā cilvēki uzgrieza man muguru, vismaz viņš to neizrādīja. Rets plati smaidīja.

Un karietē, braucot mājās, bija pārāk tumšs, lai saskatītu Reta seju, bet balss skanēja kā parasti. Nezināju, ko teikt, bet man pat nevajadzēja par to domāt. Viņš apvaicājās, kā klājas Tarā un vai jurists laikā nomaksājot manus rēķinus. Kamēr es atbildēju, mēs jau bijām mājās. Un tad tas notika. Viņš bija šeit, pirmā stāva vestibilā. Tad novēlēja arlabunakti, pateica, ka ir noguris, un uzkāpa savā ģērbistabā.

Viņš neizturējās ne naidīgi, ne auksti, tikai novēlēja labu nakti un uzkāpa augšā. Ko tas nozīmē? Kāpēc viņš sevi apgrūtināja un mēroja tādu tālu ceļu? Ne jau lai aizietu uz balli, kad Čārlstonā ir īstais viesību laiks. Ne jau karnevāla dēļ ja gribētu, viņš varētu doties uz Meteņu gājienu. Galu galā Jaunorleānā Retam draugu netrūkst.

Viņš teica: "Lai neļautu izcelties tenkām." Kad pūcei aste ziedēs! Galu galā viņš pats to visu aizsāka, noraujot savu stulbo bārdu.

Skārletas domas griezās uz riņķi, atkal un atkal viņa izdzīvoja visu vakaru, līdz galva sāka sāpēt. Miegs, kad tas beidzot atnāca, bija īss un nemierīgs. Taču viņa pamodās laikus, lai nokāptu lejā brokastīs visskaistākajā rītatērpā. Šodien viņa neliks nest sev brokastis uz paplātes gultā. Rets vienmēr brokastoja ēdamistabā.

-     Jau tik agri augšā, mīļā? viņš nobrīnījās. Cik mīļi. Man nevajadzēs rakstīt atvadu vēstuli. Rets nometa salveti uz galda. Paņēmu dažas lietas, ko Porks bija aizmirsis. Atnākšu pēc tām vēlāk, pa ceļam uz vilcienu.

Nepamet mani, Skārletas sirds lūdzās. Viņa novērsa acis, lai viņš neredzētu lūgumu tajās.

-    Ak kungs, Ret, izdzer taču savu kafiju, viņa sacīja. Es netaisos rīkot scēnu. Viņa piegāja pie bufetes, lai ielietu sev kafiju, un vēroja vīru spogulī. Jāsaglabā miers. Varbūt tad viņš paliks.

Rets stāvēja ar atvērtu pulksteni rokā.

-     Nav laika, viņš izmeta. Jāsatiek daži cilvēki, kamēr esmu šeit. Līdz vasarai būšu ļoti aizņemts, tāpēc izmetīšu kādu vārdiņu, ka braukšu darīšanās uz Dienvidameriku. Tik ilgi par manu prombūtni neviens mēli netrīs. Vairums Atlantas iedzīvotāju nezina, kur ir Dienvidamerika. Redzi, mana mīļā, es turu savu solījumu saglabāt tavu reputāciju, cik nevainojamu vien iespējams. Rets ļauni pasmīnēja, aizvēra pulksteni un iebāza kabatā. Visu labu, Skārlet.

-     Brauc uz savu Dienvidameriku un paliec tur uz visiem laikiem!

Kad durvis aiz Reta aizvērās, Skārletas roka pastiepās pēc brendija karafes. Kāpēc viņa tā izrunājās? Viņa taču tā nemaz nedomāja. Tā notika vienmēr, Rets panāca, ka viņa sarunā to, ko nemaz nedomā. Viņai taču vajadzēja saprast, nevis tā zaudēt savaldīšanos. Bet viņam nevajadzēja izsmiet manu reputāciju. Kā viņš uzzinājis, ka esmu izraidīta no sabiedrības?

Nekad mūžā viņa nebija jutusies tik nelaimīga.

9. NODAĻA

"Vēlāk Skārletai bija kauns pašai par sevi. Dzert no paša rīta! Tā darīja tikai galīgi pagrimuši ļautiņi. Patiesībā jau nemaz nebija tik slikti, viņa centās sev iestāstīt. Tagad viņa vismaz zināja, kad Rets atgriezīsies. Tas gan bija briesmīgi tālā nākotnē, tomēr tā bija skaidrība. Nevajadzēs lauzīt galvu, vai šodien nebūs tā diena… vai rīt… vai varbūt parit.

Februāra sākumā iestājās pārsteidzoši silts laiks, kas priekšlaikus izplaucēja koku lapas un pildīja gaisu ar atvilgušās zemes smaržu.

-    Atveriet logus, Skārleta pavēlēja kalpotājiem, izvēdiniet no mājas pelējuma smaku. Vieglais vējiņš, kas sakustināja atrisušos matus pie deniņiem, bija tik jauks. Pēkšņi viņu sagrāba briesmīgas ilgas pēc Taras. Tur viņa varētu gulēt, kad vējš, kurā jaušams pavasaris, ienestu guļamistabā silstošās zemes aromātu.

Bet es nevaru nekur braukt. Kad siltais laiks atkausēs zemi, Kolitons varēs ķerties vismaz pie triju māju celtniecības, bet viņš to nedarīs, ja es neurdīšu. Nekad mūžā neesmu satikusi tik pedantisku vīrieti. Visam jābūt pilnīgi precīzi. Viņš gaidīs, lai zeme sasilst tiktāl, ka, neuzduroties sasalumam, varēs aizrakties līdz Ķīnai.

Ja nu aizbrauktu tikai uz dažām dienām? Pāris dienu taču neko daudz nemainīs, vai ne? Skārleta atcerējās, cik Ešlijs karnevālā izskatījās bāls un vienaldzībā sakumpis, un bezcerībā novaidējās.

Pat ja aizbrauktu, vienalga, Tarā nevarētu no visa atslēgties.

Skārleta aizsūtīja Penziju pie Eliasa, lai piebrauc karieti. Jādodas meklēt Džo Kolitonu.

Tovakar, it kā atalgojot Skārletu par pienākuma pildīšanu, tūdaļ pēc krēslas iestāšanās pie durvīm atskanēja zvans.

-    Mīļo Skārlet, Tonijs Fontēns sauca, kad sulainis viņu ieveda istabā, vecam draugam vajadzīgas naktsmājas, vai tu apžēlosies?

-    Tonij! Skārleta izskrēja no dzīvojamās istabas apskaut viesi.

Viņš nometa somas un apskāva Skārletu.

-    Mīļais Dievs, Skārlet, tu nu gan esi par sevi parūpējusies, viņš apbrīnā novilka. Kad ieraudzīju šito milzu māju, jau nodomāju, ka man kāds muļķis parādījis ceļu uz viesnīcu. Tonijs nopētīja grezno lustru, pūkainās samta tapetes un masīvos zelta spoguļus priekšnamā, tad uzsmaidīja Skārletai. Nav brīnums, ka tu izskrēji par sievu pie tā čārlstonieša, nevis gaidīji mani. Kur ir Rets? Labprāt satiktu vīru, kurš apprecējis manu meiteni.

Auksti baiļu pirksti pārslīdēja Skārletas mugurai. Vai Suelena Fontēniem kaut ko stāstījusi?

-    Rets ir Dienvidamerikā, viņa moži attrauca, vai vari ko tādu iedomāties? Apžēlojies, es domāju, ka uz tādiem kaktiem brauc tikai misionāri!

Tonijs sāka smieties.

-    Es ari tā domāju. Žēl, ka nesatiku viņu, bet man paveicies. Tu tiksi man vienam. Kā būtu ar vienu glāzīti izslāpušam vīram?

Skārleta saprata: Tonijs nezināja, ka Rets viņu pametis.

-    Domāju, ka tavs apciemojums prasās pēc šampanieša.

Tonijs atteica, ka labprāt iedzers šampanieti vēlāk, bet šobrīd

viņš vēlējās veco labo viskiju un vannu. Viņš noteikti vēl aizvien ožot pēc govju mēsliem.

Skārleta pati ielēja viņam dzērienu, tad uzsūtīja augšstāvā kopā ar sulaini, kas parādīs viņam vienu no brīvajām viesu istabām. Paldies Dievam, kalpotāji dzīvoja mājā; nebūs nekāda skandāla, Tonijs var palikt, cik ilgi vēlas. Un viņai būs draugs, ar ko parunāt.

Pie vakariņām viņi dzēra šampanieti un Skārleta bija aplikusi savas pērles. Tonijs notiesāja četrus lielus gabalus šokolādes kūkas, ko virēja steigšus bija pagatavojusi saldajam ēdienam.

-   Pasaki, lai atlikumu iesaiņo man līdzi, viņš lūdza. Vienīgais, uz ko man ir iekāriens, ir tāda kūka ar šitik biezu glazūru. Man vienmēr saldumi gājuši pie dūšas.

Skārleta smējās un aizsūtīja ziņu uz virtuvi.

-     Vai tu tagad cel Sallijai neslavu, Tonij? Vai tad viņa neprot gatavot smalkas lietas?

-    Sallija? Kāpēc tu tā domā? Viņa katru vakaru speciāli man taisīja pirmšķirīgu saldo. Aleksim mana vājība nepiemīt, tāpēc tagad viņai būs miers.

Skārleta likās samulsusi.

-     Tu gribi teikt, ka nezināji? Tonijs nobrīnījās. Biju iedomājies, ka Suelena būs tev rakstījusi. Es atgriežos Teksasā, Skārlet. Izlēmu jau ap Ziemassvētkiem.

Viņi runājās stundām ilgi. Sākumā Skārleta lūdzās, lai Tonijs paliek, līdz viņa neveiklais samulsums pārvērtās par Fontēnu izslavētajām dusmām.

-     Sasodīts, Skārlet, klusē! Es centos, Dievs mans liecinieks, es centos, bet es nevaru to izturēt. Tāpēc labāk beidz mani zāģēt.

Viņš kliedza tik skaļi, ka sašūpojās un iešķindējās lustras piekariņi.

-    Tu varēji padomāt par Aleksi, Skārleta tomēr nelikās mierā.

Tonija sejas izteiksme viņu apklusināja.

Kad viņš atkal ierunājās, balss skanēja klusi.

-    Es patiesi centos.

-    Man žēl, Tonij.

-   Man arī, mīļā. Kāpēc tu neliec savam smalkajam sulainim attaisīt vēl vienu pudeli, tad mēs parunāsim par kaut ko citu.

-    Pastāsti man par Teksasu.

Tonija melnās acis iemirdzējās.

-    Tur simt jūdžu apkārtnē neredzēsi nevienu žogu. Viņš iesmējās un turpināja: Tāpēc, ka tur nav nekā, ko būtu vērts iežogot, ja vien tev nepatīk putekļi un izkaltuši brikšņi. Bet tu zini, kas tu esi, kad viens pats atrodies visā tajā tukšumā. Tur nav pagātnes, nekādas turēšanās pie drupām, kad nekā cita vairs nav. Svarīga ir tikai šī minūte, varbūt rītdiena, bet ne vakardiena.

Tonijs pacēla glāzi.

-    Tu esi smuka kā bilde, Skārlet. Rets noteikti nav pie pilna prāta, citādi neatstātu tevi vienu. Es mēģinātu piesist tev kanti, ja man būtu izredzes tikt cauri ar veselu ādu.

Skārleta koķeti atmeta galvu. Cik jauki bija spēlēt vecās spēlītes.

-   Tu jau piesistu kanti pat manai vecmāmiņai, Tonij Fontēn, ja viņa būtu vienīgā sieviete tuvākajā apkārtnē. Neviena dāma nevar justies droša ar tevi, kad tu zibini savas melnās acis un baltos zobus.

-     Ei nu, mīļā, tu zini, ka tas nav tiesa. Esmu vispieklājīgākais puisis pasaulē… Ja vien dāma nav tik skaista, ka man aizmirstas labās uzvedības noteikumi.

Abu ķircināšanās māksla bija noslīpēta līdz niansēm, un viņi izbaudīja to, līdz sulainis ienesa pudeli šampanieša; tad uzsauca viens otram tostu. Skārleta jau bija apreibusi no prieka; viņa ļāva Tonijam iztukšot pudeli vienam. Dzerot viņš stāstīja neticamus stāstus par Teksasu, un Skārleta smējās, līdz sāka sāpēt sāni.

-    Tonij, es nudien gribētu, lai tu pakavējies te, viņa teica, kad puisis paziņoja, ka tūlīt aizmigs turpat pie galda. Veselu mūžību neesmu tik labi pavadījusi laiku.

-     Kaut es to varētu. Man patīk par velti dzert un ēst, turklāt kopā ar skaistu, jautru meiteni. Bet man jātiek prom, kamēr laiks pieturas labs. Es rīt ar vilcienu braukšu uz rietumiem, pirms atkal navuzsalis. Vilciens atiet diezgan agri. Vai tu iedzersi ar mani kafiju, pirms dodos ceļā?

-    Tu pat gribēdams nevarētu mani atturēt.

Pelēkā nokrēslī īsi pirms rītausmas Eliass aizveda viņus uz staciju, un, kamēr Tonijs kāpa vilcienā, Skārleta māja ar mutautiņu ardievas. Vienā rokā Tonijs nesa nelielu ādas somu, otrā milzīgu audekla maisu, kurā atradās segli. Viņš uzmeta nesamos uz vilciena platformas, pagriezās un novēcināja savu lielo Teksasas cepuri ar klaburčūskas lenti. Rokas kustība pavēra svārkus, un Skārleta redzēja ieroču jostu ar revolveriem.

Labi, ka viņš palika tik ilgi, lai iemācītu Veidam griezt ap īkšķi viņa šaujamo, Skārleta nosprieda. Cerams, ka puika nesašaus sev kāju. Viņa pameta Tonijam gaisa skūpstu. Viņš izlikās, ka uztver to cepurē, tad izņem ārā un noglabā vestes pulksteņa kabatiņā. Skārleta vēl smējās, kad vilciens sakustējās.

-     Brauc uz manu zemes gabalu, kur strādā misters Kolitons, viņa uzsauca Eliasam. Kamēr līdz tam tiks, saule jau būs uzlēkusi, un, ja strādnieki neraks, tad viņai būs kas sakāms. Tonijam taisnība. Jāizmanto siltais laika sprīdis.

Džo Kolitons bija nesatricināms.

-   Atnācu, kā biju solījis, misis Batlere, bet viss ir tā, kā paredzēju. Zeme nav vēl atkususi tik dziļi, lai varētu sākt rakt pagrabu. Paies vēl mēnesis, līdz varēs ķerties pie darba.

Skārleta centās viņu pielabināt, tad dusmojās, bet nekāda labuma no tā nebija. Kad pēc mēneša Kolitons atsūtīja ziņu, lai viņa ierodas būvlaukumā, viņa joprojām dusmās spļāva zilas ugunis.

Ešliju viņa ieraudzīja tikai tad, kad jau bija par vēlu griezties atpakaļ. Ko lai es viņam saku? Man nav nekādas vajadzības te grozīties, un Ešlijs ir pietiekami gudrs, lai redzētu man cauri, ja es mēģinātu melot. Viņa bija pārliecināta, ka smaids, ko viņa pasteidzās savilkt, izskatījās tikpat briesmīgi, kā viņa jutās.

Ja arī tā bija, Ešlijs izlikās to nemanām. Ar parasto iedzimto pieklājību viņš palīdzēja Skārletai izkāpt no karietes.

-     Cik labi, ka tevi satiku, Skārlet; nudien priecājos tevi redzēt. Misters Kolitons sacīja, ka tu, iespējams, atbraukšot, tāpēc kavējos, cik ilgi spēju. Viņš skumīgi pasmaidīja. Mēs abi zinām, ka neesmu nekāds gudrais uzņēmējs, mana mīļā, tāpēc mans padoms neko daudz nav vērts, tomēr gribu pateikt: ja tu patiesi te celsi vēl vienu veikalu, tev noteikti veiksies.

Ko viņš tur runā? Ak… protams, skaidrs. Gudrs gan tas Džo Kolitons, jau izdomājis aizbildinājumu manai klātbūtnei. Viņa atkal pievērsās Ešlijam.

-…un esmu dzirdējis, ka varasvīri, ļoti iespējams, būvēs trolejbusa līniju līdz pilsētas robežai. Pārsteidzoši, vai ne, cik strauji Atlanta aug?

Ešlijs izskatījās stiprāks. Ļoti noguris no piepūles, ko prasīja dzīvošana, tomēr nu jau spējīgs to izturēt. Skārleta no sirds vēlējās, kaut tas nozīmētu, ka ar kokmateriālu tirgošanu iet uz augšu. Viņa nespētu pārdzīvot, ja gateri un koku laukums izputētu. Un viņa nekad nespētu Ešlijam to piedot.

Viņš saņēma Skārletas pirkstus un lūkojās lejup ar raižpilnu izteiksmi nogurušajā sejā.

-    Tu izskaties sagurusi, mīļā. Vai patiesi viss ir kārtībā?

Skārleta gribēja piekļaut galvu Ešlijam pie krūtīm un vaimanāt,

ka viss ir briesmīgi. Bet viņa pasmaidīja.

-     Ak, nieki, Ešlij, nerunā muļķības. Vakar tikai pārāk vēlu aizkavējos viesībās. Tev gan vajadzēja zināt: nedrīkst izteikt dāmai mājienus, ka viņa diez cik labi neizskatās. Un lai tikai tas sasniedz Indijas un viņas riebīgo, veco draugu ausis, Skārleta pie sevis papildināja sacito.

Ešlijs pieņēma paskaidrojumu, neko nejautājot. Viņš sāka Skārletai stāstīt par Džo Kolitona mājām. It kā viņa to nezinātu līdz pat tādam sīkumam, cik katrai mājai vajag naglu.

-     Šī būs kvalitatīva būvniecība, Ešlijs runāja. Vienreiz nu pret trūcīgākiem ļaudīm izturēsies tāpat kā pret bagātajiem. Nekad nebiju domājis, ka šajos kliedzošā oportūnisma laikos kaut ko tādu pieredzēšu. Izskatās, ka galu galā visas vecās vērtības vēl nav zudušas. Jūtos pagodināts, ka arī piedalos šajā pasākumā. Jo redzi, Skārlet, misters Kolitons vēlas, lai tieši es piegādāju kokmateriālus.

Skārleta rādīja pārsteiguma pilnu seju.

-    Ei nu, Ešlij, tas taču brīnišķīgi!

Un tā ari bija. Viņa patiesi priecājās, ka viņas plāns palīdzēt Ešlijam īstenojas tik veiksmīgi. Bet, Skārleta domāja pēc privātas sarunas ar Kolitonu, nebija paredzēts, ka celtniecība izvērtīsies par apmātību. Džo pastāstīja, ka Ešlijs nolēmis katru dienu iegriezties būvlaukumā. Viņa gan bija paredzējusi nodrošināt Ešliju ar zināmu peļņas tiesu, bet ne ar laika kavēkli, Dieva dēļ! Tagad viņa vispār te nedrīkstēs rādīties.

Izņemot svētdienas, kad būvlaukumā nestrādāja. Iknedēļas brauciens viņai kļuva gandrīz par apsēstību. Viņa vairs nedomāja par Ešliju, kad redzēja no tīriem, izturīgiem dēļiem un baļķiem uzcelto karkasu un sijas, tad, būvniecībai turpinoties, iegulstam savus dēļus sienās un grīdās. Ar ilgu pilnu sirdi viņa staigāja starp kārtīgi sakrautajām dēļu grēdām un atgriezumu kaudzēm. Cik ļoti viņa gribētu te darboties, klausīties āmuru klaudzēšanā, noskatīties, kā no dēļiem ripo sarullējušās skaidas, redzēt ik dienu paveikto darbu. Būt aizņemta.

Man tikai jāiztur līdz vasarai šie vārdi bija kļuvuši par Skārletas dzīves litāniju un vadmotīvu -, tad pārbrauks Rets. Es viņam varēšu izstāstīt. Rets ir vienīgais, kuram varu izstāstīt, vienīgais, kuram nav vienalga, kas ar mani notiek. Viņš nespiedīs mani dzīvot izstumtai un nelaimīgai, kad uzzinās, cik viss ir briesmīgi. Kas notika? Biju tik pārliecināta, ja vien man būs pietiekami daudz naudas, es būšu drošībā. Tagad esmu bagāta, bet baidos vairāk nekā jebkad agrāk.

Taču, kad pienāca vasara, Rets neieradās viņu apciemot, nebija arī nekādu ziņu. Skārleta katru ritu steidzās no veikala uz mājām, lai būtu tur, ja viņš gadījumā atbrauktu ar pusdienas vilcienu. Vakaros uzvilka glītāko kleitu un uz vakariņām izrotājās ar pērlēm, ja viņš ierastos pa kādu citu ceļu. Garais galds stiepās viņas priekšā, uz tā mirdzēja sudrabs un līdz spīdumam iestīvināts biezs damasts. Tieši tad arī viņa sāka pastāvīgi dzert lai nedzirdētu klusumu, kamēr sasprindzinātā dzirde cenšas uztvert soļu troksni.

Viņa neko nedomāja, kad pēcpusdienās bija pasākusi dzert šeriju galu galā pāris glāzīšu šerija dāma drīkstēja izdzert. Un gandrīz pat nepamanīja, kad bija pārgājusi no šerija uz viskiju… vai kad pirmo reizi vajadzēja iedzert, lai veiktu veikala grāmatvedības rēķinus, jo bija tik nomācoši vērot ieņēmumu samazināšanos… vai kad viņa sāka atstāt neizēstu šķīvi, jo alkohols izsalkumu remdēja labāk… vai kad viņa iedzēra glāzīti brendija, tikko no rīta piecēlusies…

Skārleta gandrīz nemanīja, ka vasara beigusies un pienācis rudens.

Penzija ienesa guļamistabā uz paplātes pēcpusdienas pastu. Pēdējā laikā Skārleta bija mēģinājusi pēc pusdienām brīdi pagulēt. Tādējādi viņa aizpildīja daļu no tukšā vakara cēliena un guva arī mazliet atpūtas atvieglojumu, kas viņai tika liegts naktīs.

-    Vai gribat, lai atnesu jums kafiju vai ko citu, mis Skārlet?

-     Nē. Ej vien, Penzij. Skārleta paņēma virsējo aploksni un atvēra. Viņa aši palūkojās uz Penziju, kura lasīja pa grīdu izmētātās drēbes. Kāpēc tas stulbais skuķis nevācas ārā no istabas?

Vēstule bija no Suelenas. Skārleta nepūlējās ņemt salocītās lappuses ārā no aploksnes. Viņa jau zināja, kas tur rakstīts. Sūdzības par Ellas nepaklausību, it kā Suelenas pašas meitenes būtu svētās. Bet galvenais riebīgi mājieni par to, cik viss dārgs, cik maz naudas Tara ienes un cik Skārleta ir bagāta. Viņa nometa vēstuli uz grīdas. Tagad viņa to nespēja lasīt. Izlasīs rit… Ak, paldies Dievam! Penzija ir prom.

Man jāiedzer. Jau gandrīz tumšs, un vakarā iztukšot kādu glāzīti nav nekas slikts. Pa malciņam izdzeršu mazu glāzīti brendija, kamēr izlasu pārējos sūtījumus.

Aiz cepuru kārbām noslēptā pudele bija gandrīz tukša. Skārleta dusmojās. Nolādētā Penzija. Ja viņa neprastu tik labi veidot matus, rīt pat iedotu viņai vilka pasi. Kurš cits, ja ne Penzija tukšoja pudeli? Vai arī kāda no pārējām istabenēm. Es taču nedzeru tik daudz. Pudeli es noslēpu tikai pirms dažām dienām. Paņemšu vēstules līdzi uz ēdamistabu. Galu galā, kas tad ir, ja kalpotāji skatās, ka dzēriena līmenis karafē krītas? Šī ir mana māja un mana karafe, un es varu darīt, kā man tīk. Kur ir mani rītasvārki? Tepat jau tie ir. Kāpēc pogcaurumi tik mazi? Vajadzīga vesela mūžība, lai rītasvārkus aizpogātu.

Skārleta noskrēja pa kāpnēm ēdamistabā un uzmeta vēstuļu kaudzīti uz galda. Viņa ielēja glazē brendiju un iedzēra spirdzinošu malku turpat pie bufetes, tikai tad ar glāzi rokā atgriezās pie galda un apsēdās. Tagad viņa dzers pa mazam malciņam, kamēr mierīgā garā izlasīs vēstules…

Reklāma no nesen pilsētā iebraukuša zobārsta. Fui! Ar viņas zobiem viss kārtībā, paldies Dievam. Vēl kāda reklāma par piena piegādi. Paziņojums par jaunu iestudējumu operā. Skārleta aizkaitināta šķiroja sūtījumus. Vai tad nekā nopietna nav? Roka sastinga, kad pieskārās plānai, caurspīdīgai aploksnei, uz kuras šķībā rokrakstā bija rakstīta adrese. Krustmāte Jūleilija. Skārleta izdzēra glāzē atlikušo brendiju un strauji atplēsa aploksni. Viņai riebās mirušās mātes māsas pamācošie, manierīgie vēstījumi. Bet krustmāte Jūleilija dzīvoja Čārlstonā. Varbūt viņa piemin Retu. Viņa māte bija krustmātes tuvākā draudzene.

Skārletas acis aši slīdēja pār vārdiem, ar pūlēm tos saburtojot. Krustmāte Jūleilija rakstīja uz plānā papīra abām pusēm un bieži "krustoja" vēstuli, rakstot uz lapas, tad pagriežot to taisnā leņķī un turpinot rakstīt pāri iepriekšējām rindām. Un tikai tāpēc, lai gari izrunātos un maz pateiktu.

Neparasti silts rudens… to viņa rakstīja katru gadu… Krustmātei Polīnai raizes sagādā ceļgals… celis sāpēja, kopš Skārleta spēja sevi atcerēties… māsas Mērijas Džozefas apciemojums… Skārleta saviebās. Viņa nespēja saistīt savu mazo māsiņu Kerīnu ar viņas mūķenes vārdu, kaut arī māsa Čārlstonas klosterī pavadījusi jau astoņus gadus… kūku izpārdošana… ieņēmumi katedrāles celšanas fondam tālu atpaliek no plānotā, jo ziedojumi neienāk, un vai Skārleta nevarētu piķis un zēvele! Viņa rūpējas, lai krustmātēm būtu jumts virs galvas, vai viņai būtu jārūpējas arī par katedrāles jumtu? Pieri savilkusi, Skārleta pāršķīra lapu.

No krustu šķērsu samudžinātā vārdu jūkļa acīs iekrita Reta vārds.

Sirds kļūst vieglāka, redzot, ka tādai tuvai draudzenei kā Eleonora Batlere pēc pārdzīvotajām bēdām izdevies rast laimi. Rets kļuvis gluži vai par mātes kavalieri, un viņa uzticība lielā mērā izpirkuši viņa nodarījumus to cilvēku acīs, kas nosodīja puiša nevaldāmo uzvedību jaunībā. Mans un tāpat arī Tavas krustmātes Polīnas prāts nespēj aptvert, kāpēc Tu uzstājīgi centies saglabāt savu nepieredzēto aizraušanos ar darījumiem, kad Tev nav nekādas vajadzības to darīt. Jau agrāk esmu nosodījusi Tavu izvēli, bet Tu nekad neesi pievērsusi uzmanību maniem lūgumiem un neesi atmetusi dāmai tik nepiemērotu uzvedību. Tāpēc jau vairākus gadus esmu atturējusies par to ieminēties. Bet tagad, kad šī aizraušanās neļauj Tev ieņemt savu īsto vietu blakus vīram, uzskatu par pienākumu vēlreiz atsaukties uz šo nosodāmo uzvedību.

Skārleta nometa vēstuli uz galda. Tad, lūk, ko Rets visiem stāsta! Ka viņa atsakās pamest savu veikalu un doties viņam līdzi uz Čārlstonu. Kāds nelietīgs melis! Viņa lūgšus lūdzās, lai ņem viņu līdzi, kad Rets viņu pameta. Kā viņš uzdrīkstas izplatīt tādus apmelojumus? Viņai nu gan būs daži biezi vārdi, ko pateikt misteram Retam Batleram, kad viņš pārnāks mājās.

Skārleta stingriem soļiem piegāja pie bufetes un iešļāca glāzē brendiju. Dažas lāses izšļakstījās uz mirdzošās koka virsmas. Viņa asi notrausa tās ar piedurkni. Viņš droši vien visu noliegs, nelietis! Tad viņa iebāzīs Retam degunā krustmātes Jūleilijas vēstuli. Paskatīsimies, kā viņš savas mātes labāko draudzeni nosauks par meli!

Pēkšņi dusmas norima un viņai kļuva auksti. Skārleta zināja, ko viņš teiktu: "Vai tu labāk gribētu stāstīt patiesību? Ka pametu tevi, jo nespēju dzīvot ar tevi kopā?"

Kāds kauns. Jebkādi meli bija labāki. Pat vientulība, ko viņa juta, gaidot Retu mājās. Roka pacēla glāzi pie lūpām, un viņa iedzēra krietnu malku.

Virs bufetes pakārtajā spogulī atspoguļojās kustība, kas piesaistīja Skārletas skatienu. Lēnām viņa nolaida roku un nolika glāzi. Tad ielūkojās pati sev acīs. Un tas, ko viņa ieraudzīja, lika acīm šokā ieplesties. Jau vairākus mēnešus viņa nebija sevi kārtīgi aplūkojusi, un nu viņa nespēja ticēt, ka bālajai, kalsnajai sievietei ar iegrimušajām acīm ir kāds sakars ar viņu. Ak, izskatījās, ka mati nav mazgāti vairākas nedēļas!

Kas ar viņu bija noticis?

Atbildi sniedza roka, kas automātiski stiepās pēc karafes. Skārleta atvilka roku un pamanīja, ka tā dreb.

-    Ak mans Dievs, viņa nočukstēja. Skārleta pieķērās pie bufetes malas un blenza savā attēlā. Muļķe! viņa sevi nolamāja. Acis aizvērās, un asaras lēnām slīdēja lejup pa vaigiem, bet viņa drebošiem pirkstiem tās notrauca.

Tā gribējās iedzert, savā mūžā viņa neko tik ļoti nebija vēlējusies. Mēle pārslīdēja lūpām. Labā roka kustējās pati pēc savas gribas un aptvēra mirdzošās kristāla karafes kaklu. Skārleta skatījās uz savu roku, it kā tā piederētu svešam cilvēkam, uz skaisto, smago kristāla karafi un tajā ieslēgto solījumu, ka dzēriens sniegs mierinājumu. Lēnām, vērodama savas kustības spogulī, Skārleta pacēla karafi un kāpās atpakaļ no biedējošā atspulga.

Tad viņa dziļi ievilka elpu un atvēzējās no visa spēka. Ietriecoties milzīgajā spogulī, karafe saules gaismā uzzaigoja zilās, sarkanās un violetās dzirkstīs. Uz mirkli Skārleta redzēja savu seju sašķīstam gabalos, redzēja savu sašķobīto uzvaras smaidu. Tad sudrabainais stikls sadalījās un sīkas lauskas sabira uz bufetes. Spoguļa augšējā daļa izliecās no rāmja, un lieli, robaini gabali sakrita ar pērkona dārdiem līdzīgu troksni uz bufetes, grīdas, iepriekš izkaisītajām lauskām.

Skārleta raudāja, smējās un kliedza uz savu iznīcināto atspulgu:

-    Gļēvule! Gļēvule! Gļēvule!

Viņa nemanīja sīkās brūcītes, ko lidojošie stikla gabaliņi iegrieza rokās un sejā. Mēle sajuta sāļu garšu; viņa pieskārās asins stīdziņai uz vaiga un izbrīnīta palūkojās uz sarkanajiem pirkstiem.

Skārleta nenovērsa skatienu no vietas, kur tikko bija viņas atspulgs, bet nu tā tur vairs nebija. Viņa saraustīti iesmējās. Labi, ka tiku no tā vaļā.

Izdzirdējuši troksni, pie durvīm saskrēja kalpotāji. Viņi stāvēja cieši saspiedušies, baidīdamies nākt iekšā, un skatījās uz kundzes sastingušo augumu. Pēkšņi viņa pagriezās pret skatītājiem, un Penzijai izlauzās kluss izbaiļu sauciens, ieraugot kundzes asinīm notriepto seju.

-    Ejiet projām, Skārleta mierīgi sacīja. Ar mani viss ir kārtībā. Projām. Gribu būt viena. Viņi paklausīja bez vārda runas.

Viņa bija viena, vēlējās to vai ne, un nekāds daudzums brendija to nemainīs. Rets netaisās braukt mājās, šī māja vairs nav viņa mājas. Viņa to zināja jau sen, tikai atteicās atzīt. Viņa bijusi gļēvule un muļķe. Nav brīnums, ka spogulī redzamā sieviete likās sveša. Tā gļēvulīgā muļķe nebija Skārleta O'Hāra. Skārleta O'Hāra nebūtu kāds bija tas teiciens? slīcinājusi savas bēdas glāzē. Skārleta O'Hāra neslēpjas un nezaudē cerības. Viņa skatās acīs pašam ļaunākajam, ko pasaule spēj radīt. Un viņa nebaidās briesmu, lai iegūtu to, ko vēlas.

Skārleta nodrebinājās. Daudz netrūka, ka viņa būtu sevi iznīcinājusi.

Viss. Bija laiks un jau ļoti sen ņemt dzīvi savās rokās. Vairs nekāda brendija. Tā doto kruķi viņa bija aizmetuši.

Viss ķermenis brēca pēc alkohola, bet viņa atteicās to klausīt. Dzīvē paveikti grūtāki uzdevumi, ari ar šo viņa tiks galā. Jātiek.

Skārleta pakratīja dūri pret sasisto spoguli.

-    Nes vien septiņus gadus neveiksmju, sasodīts! Viņas izaicinošie smiekli skanēja saraustīti.

Skārleta uz mirkli atspiedās pret galdu, lai sakopotu spēkus. Tik daudz darāmā.

Tad viņa brida cauri visapkārt valdošajai iznīcībai, papēži šķaidīja lauskas smalkās druskās.

-     Penzij! viņa nostājās durvīs un pasauca istabeni. Nāc, izmazgā man matus.

Skārleta drebēja no galvas līdz kājām, tomēr piespieda sevi aiziet prom un uzkāpt pa garajām kāpnēm.

-    Mana āda noteikti ir kā smilšpapīrs, viņa skaļi sacīja, pūloties novērst domas no miesas ilgām. Vajadzēs izlietot briesmīgi daudz rožūdens un glicerīna. Un man vajadzēs jaunas drēbes. Misis Marijai nāksies pieņemt palīdzes.

Lai uzveiktu savu vājību un atgūtu labo izskatu, noteikti pietiks ar dažām nedēļām. Viņa nepadosies.

Viņai jākļūst stiprai un skaistai, un viņa nedrīkst velti šķiest laiku. Jau tā tik daudz palaists vējā.

Rets nebija nācis pie viņas, tātad viņa dosies pie Reta.

Uz Čārlstonu.

Augstasxikmes

10. NODAĻA

>

Lēmums bija pieņemts, un Skārletas dzīve radikāli mainījās. Tagad viņai bija mērķis un visu enerģiju viņa veltīja tā sasniegšanai. Kā atgūt Retu, viņa padomās vēlāk, kad būs ieradusies Čārlstonā. Pagaidām jāgatavojas aizceļošanai.

Misis Marija atkal sāka vēcināties ar rokām un paziņoja, ka tikai dažu nedēļu laikā nav iespējams pašūt pilnīgi jaunu visu garderobi; tēvocis Henrijs Hamiltons salika kopā pirkstu galus un pauda savu nepatiku, kad Skārleta pateica, kas viņam darāms. Abu pretestība lika Skārletas acīm iemirdzēties cīņas priekā, un galu galā viņa uzvarēja. Sākot ar novembri, tēvocis Henrijs pārņēma savā ziņā veikala un kroga finanses, garantējot, ka Džo Kolitons saņems naudu. Skārletas guļamistabā valdīja krāsu un mežģīņu haoss, jo jaunie tērpi bija izklāti iesaiņošanai.

Skārleta joprojām bija vāja, un zem acīm varēja jaust zilganas ēnas, viņas naktis bija īstas mocības, kas pagāja, cīnoties ar bezmiegu un pārcilvēciskām pūlēm spiežot sevi pretoties atpūtai, ko solīja karafe ar brendiju. Bet viņa bija guvusi uzvaru arī šajā kaujā, pamazām bija atgriezusies ierastā vēlme pēc normāla ēdiena. Seja ieguva apaļākas aprises, vismaz tik daudz, lai smaidot pazibētu bedrīte vaigā, un krūtis kļuva kārdinoši kuplas. Skārleta redzēja, ka, prasmīgi uzklājot sārtumu uz lūpām un vaigiem, viņa atkal gandrīz izskatījās kā jauna meitene.

Bija pienācis laiks doties ceļā.

Ardievu, Atlanta, Skārleta nodomāja, kad vilciens izbrauca no stacijas. Tu mēģināji mani notriekt zemē, bet es nepadevos. Man vienalga, vai tu mani atzīsti vai ne.

Viņa sev centās iestāstīt, ka pie uzplūdušā aukstuma vainīgs caurvējš. Viņa nebaidījās, ne drusciņas ne. Čārlstonā viņai klāsies brīnišķīgi. Vai tad ļaudis nebija teikuši, ka nevienai citai Dienvidu pilsētai tā nepatīk priecāties kā Čārlstonai? Ielūgumu viņai netrūks: krustmātes Polīna un Jūleilija pazina visus. Viņas zinās pastāstīt par Retu kur viņš dzīvo, ko dara. Viņai tikai vajadzēs…

Tagad par to domāt nav jēgas. Viņa izlems, kad būs tikusi galā. Ja tagad sāks par to lauzīt galvu, uzmāksies šaubas, vai vispār vajadzēja braukt, bet lēmums doties uz Čārlstonu bija pieņemts.

Augstā debess! Ir muļķīgi pat domāt, ka vajadzētu uztraukties. Čārlstona jau nav nekāds pasaules gals. Padomā, Tonijs Fontēns aiztraucās uz Teksasu, kas ir miljons jūdžu no šejienes, un bija tik mierīgs, it kā gribētu aizjāt līdz Dekeiterai. Turklāt viņa Čārlstonā jau ir bijusi. Viņa zina, uz kurieni dodas…

Un tas, ka viņai tur briesmīgi nepatika, neko nenozīmē. Galu galā toreiz viņa bija pavisam jauna, tikai septiņpadsmit gadus veca, turklāt tikko kļuvusi par atraitni, un vēl zīdainis uz rokām. Veidam Hemptonam pat zobi nebija iznākuši. Tas bija vairāk nekā pirms divpadsmit gadiem. Tagad viss būs pavisam citādi. Viss nokārtosies brīnišķīgi, tā, kā viņa vēlas.

Penzij, pasaki konduktoram, lai pārvieto mūsu bagāžu, es vēlos apsēsties tuvāk krāsnij. No loga velk vējš.

No Ogastas stacijas, kur Skārleta pārsēdās Dienvidkarolīnas vilcienā, viņa nosūtīja krustmātēm telegrammu.

IERODOS ČETROS AR PĒCPUSDIENAS VILCIENU PUNKTS VIENA ISTABENE PUNKTS SKĀRLETA

Viņa visu bija izdomājusi. Tieši desmit vārdi, un nekāda riska, ka krustmātes atsūtīs telegrammu ar kādu aizbildinājumu, lai nebrauc. Viņa jau atradās ceļā. Maz gan ticams, ka viņas tā daritu. Jūleilija pastāvīgi lūdza, lai Skārleta atbrauc ciemos, un viesmīlība Dienvidos joprojām bija nerakstīts likums. Bet kāpēc riskēt, ja var nodrošināties, un sākumam viņai vajadzēja radinieču pajumti un protekciju. Čārlstona bija visai augstprātīga, lepna pilsēta, un Rets acīmredzot ir centies noskaņot ļaudis pret viņu.

Nē, par to viņa nedomās. Šoreiz viņa Čārlstonu iemīlēs. Viņa bija to apņēmusies. Viss būs citādi. Visa dzīve kļūs citāda. Neskaties atpakaļ, Skārleta sev vienmēr bija sacījusi. Tagad viņa tā domāja no tiesas. Visa līdzšinējā dzīve palika aiz muguras, ar katru vilciena riteņu apgriezienu arvien tālāk. Darījumu lietas nodotas tēvoča Henrija rokās, viss nokārtots, lai izpildītu Melānijai doto solījumu, bērni atrodas drošībā Tarā. Pirmo reizi savā pieaugušas sievietes mūžā Skārleta varēja darīt, ko grib, un viņa zināja, kas tas ir. Viņa pierādīs Retam, ka viņš ir maldījies, kad atteicās ticēt viņas mīlestībai. Gan viņš redzēs. Un tad viņš nožēlos, ka pametis Skārletu. Viņš apskaus sievu, skūpstīs, un abi būs laimīgi līdz mūža galam… Pat Čārlstonā, ja Rets uzstās, ka viņiem tur jāpaliek.

Skārleta bija tik ļoti nogrimusi nomoda sapņos, ka vīrieti, kurš iekāpa Ridžvilā, pamanīja tikai tad, kad tas uzgrūdās viņas sēdekļa roku balstam. Tad viņa atrāvās, it kā vīrietis būtu viņai iesitis. Viņš bija ģērbies Federālās armijas zilajā uniformā.

Jenkijs! Ko tas te dara? Kara dienas bija pagājušas uz neatgriešanos, un viņa vēlējās tās aizmirst uz mūžīgiem laikiem, bet, ieraugot zilo formas tērpu, atmiņas atdzīvojās. Bailes, kad Atlanta atradās aplenkumā, karavīru rupjība, kad tie izlaupīja Taras nožēlojamos pārtikas krājumus un aizdedzināja māju, asiņu jūra, kad viņa nošāva klaidoni, iekams tas paguva viņu izvarot… Skārleta juta, kā šausmās atkal strauji sitas sirds, un gandrīz iekliedzās. Lai viņi nolādēti, lai viņi visi nolādēti par to, ka izpostīja Dienvidus. Un visvairāk par to, ka liek viņai justies bezpalīdzīgai un baiļu pārņemtai. Viņa nevarēja ciest šo sajūtu un nevarēja ciest jenkijus!

Es neļaušu sevi izsist no sliedēm, neļaušu. Es nevaru atļauties raizēties, vismaz šobrīd, kad man jābūt labākajā formā, jābūt gatavai tikties ar Retu un Čārlstonu. Es neskatīšos uz jenkiju un nedomāšu par pagātni. Tagad svarīga ir vienīgi nākotne. Skārleta apņēmīgi lūkojās pa logu uz kalnu ainavu, kas stipri atgādināja Atlantas apkārtni. Sarkana māla ceļi vijās starp tumšām priežu saaudzēm un laukiem ar salnas nobrūninātiem rugājiem. Ceļā pavadītas jau vairāk nekā divdesmit četras stundas, bet izskatās, ka viņa nemaz nav pametusi mājas. Pasteidzies, viņa mudināja lokomotīvi, lūdzu, pasteidzies!

-    Kāda ir Čārlstonā, mis Skārlet? Penzija jau simto reizi vaicāja, kad aiz loga tikko sāka bālēt dienasgaisma.

-    Ļoti skaista, tev tur patiks, Skārleta atbildēja arī simto reizi. Redzi? Viņa norādīja uz ainavu. Redzi to koku, no kura kaut kas nokarājas? Tā ir spāņu sūna, par kuru es tev stāstīju.

Penzija piespieda degunu nokvēpušajai rūtij.

-    Oooo! viņa iesmilkstējās. Izskatās, ka tur kustas kāds rēgs. Man bail no rēgiem, mis Skārlet.

-     Neesi nu muļķe! Bet Skārletai pār muguru pārskrēja drebuļi. Garās, vēja šūpotās pelēkās sūnu vērpetes pelēcīgajā gaismā izskatījās rēgainas, un viņai ari tas diez ko nepatika. Taču tas nozīmēja, ka viņas tuvojas Karolīnas zemienei, līdz ar to jūrai un Čārlstonai. Skārleta palūkojās pulkstenī, kas bija piesprausts pie jakas atloka. Pusseši. Vilciens kavējās vairāk nekā par divām stundām. Viņa nešaubījās, ka krustmātes gaidīs. Tomēr Skārletai nepatika, ka jāierodas jau pēc tumsas iestāšanās. Nez kādēļ tumsa radīja sajūtu, ka tevi neviens negaida.

Alai līdzīgā milzīgā Čārlstonas stacija bija trūcīgi apgaismota. Skārleta, izstiepusi kaklu, meklēja savas krustmātes vai kučieri, kurš varētu būt atsūtīts Skārletai pretī. Bet kučiera vietā viņa ieraudzīja vēl pusduci zilās uniformās ģērbušos karavīru ar šautenēm pār plecu.

-    Mis Skārlet… Penzija raustīja viņas piedurkni. Visur pilns ar zaldātiem. Jaunās meitenes balss drebēja.

Istabenes bailes spieda Skārletu izlikties drosmīgai.

-    Izturies tā, it kā viņu te nebūtu, Penzij. Viņi tev neko nedarīs. Karš beidzies jau pirms desmit gadiem. Nāc. Viņa pamāja nesējam, kurš stūma ratiņus ar viņu bagāžu. Kur varētu atrast karieti, kas atsūtīta man pretī? viņa augstprātīgi jautāja.

Nesējs izveda abas ceļotājas no stacijas, bet vienīgais transporta līdzeklis, kas tur stāvēja, bija izļodzījušies rati ar drebelīgu zirgu un noplukušu melno uz bukas. Skārletai dūša sašļuka papēžos. Ja nu krustmātes izbraukušas no pilsētas? Viņa zināja, ka mātesmāsas mēdza doties uz Savanu apraudzīt savu tēvu. Ja nu viņas telegramma guļ uz tumšas, tukšas mājas lieveņa?

Skārleta dziļi ievilka elpu. Vienalga, kas atgadījies, šobrīd jātiek projām no stacijas un jenkiju karavīriem. Ja vajadzēs, izsitīšu mājai logu, lai tiktu iekšā. Kāpēc lai es to nedarītu? Es tikai samaksāšu par loga iestiklošanu, tāpat kā es maksāju par krustmāšu mājas jumta remontu un visu pārējo. Kopš vecās dāmas kara laikā bija zaudējušas savus ietaupījumus, Skārleta sūtīja viņām iztikas naudu.

-     Saliec manas mantas ekipāžā, viņa pavēlēja bagāžas nesējam, un saki, lai kučieris rāpjas zemē no bukas un tev palīdz. Es braukšu uz Bateriju.

Maģiskais vārds "Baterija" atstāja tieši tādu iespaidu, kādu Skārleta bija cerējusi panākt. Gan kučieris, gan nesējs uzreiz kļuva godbijīgi un ļoti vēlējās atbraucējai pakalpot. Tātad tā vēl joprojām ir visprestižākā adrese Čārlstonā, Skārleta ar atvieglojumu konstatēja. Paldies Dievam! Būtu briesmīgi, ja Rets padzirdētu, ka es dzīvoju graustos.

Tiklīdz ekipāža apstājās, Polīna un Jūleilija atrāva mājas durvis. No ietves uz takas plūda zeltaina gaisma, un Skārleta skriešus metās cauri tai uz solīto patvērumu.

Bet cik vecas viņas izskatījās, Skārleta nodomāja, pienākusi tuvāk krustmātēm. Neatceros, ka krustmāte Polīna būtu tik kaulaina kā slotas kāts un tik briesmīgi krunkaina. Un pa kuru laiku krustmāte Jūleilija kļuvusi tik resna? Viņa izskatās pēc balona ar sirmu matu kumšķi augšpusē.

-    Paskat tik! iesaucās Jūleilija. Tu esi tā mainījusies, ka gandrīz tevi nepazinu.

Skārleta nodrebēja. Viņa taču arī nebūs novecojusi, vai ne? Viņa pacieta krustmāšu apskāvienus un izmocīja smaidu.

-    Paskaties uz Skārletu, māsiņ, Jūleilija burbuļoja. Viņa izaugusi, nu pilnīgi kā Elena.

Polīna nošņaukājās.

-     Elena nekad nav bijusi tik tieva, tu labi zini, māsiņ. Viņa saņēma Skārletu aiz rokas un pavilka nost no Jūleilijas. Taču es teiktu, ka līdzība ir pārsteidzoša.

Skārleta pasmaidīja, šoreiz juzdamās laimīga. Lielāku komplimentu viņai nevarētu pateikt.

Krustmātes satraucās un strīdējās par to, kā iekārtos Penziju kalpotāju telpās un kā čemodānus un somas dabūs augšā uz Skārletas guļamistabu.

-    Nekustini ne pirksta, mīļā, Jūleilija sacīja Skārletai. Tu pēc garā ceļojuma noteikti esi pārguruši. Skārleta ar pateicību iekārtojās uz dīvāna dzīvojamā istabā, prom no visas jezgas. Tagad, kad pēdīgi sasniegts galamērķis, drudžainā enerģija, kas nebija ļāvusi nolaist rokas visu gatavošanās laiku, likās izkūpējusi gaisā, un viņa saprata, ka krustmātei taisnība. Viņa bija pārguruši.

Daudz netrūka, ka Skārleta vakariņu laikā aizsnaustos. Abas krustmātes runāja klusā balsī ar vietējo akcentu, kas pagarināja patskaņus un neskaidri vēla līdzskaņus. Lai ari māsu saruna galvenokārt sastāvēja no pieklājīgi paustiem iebildumiem otras teiktajam, skaņa, vienalga, bija iemidzinoša. Turklāt viņas nesacīja neko tādu, kas Skārletai liktos interesants. To, ko vēlējās uzzināt, viņa bija noskaidrojusi gandrīz tajā pašā brīdī, kad spēra kāju pār šī nama slieksni. Rets dzīvoja mātes mājā, bet šobrīd bija izbraucis no pilsētas.

-     Aizbraucis uz Ziemeļiem, Polīna, savilkusi skābu grimasi, paziņoja.

-     Bet laba mērķa labad, māsiņ, Jūleilija atgādināja. Viņš ir Filadelfijā un cenšas atpirkt daļu no ģimenes sudraba, ko nozaga jenkiji.

Polīna piekāpās.

-    Prieks skatīties, kā viņš cenšas iepriecināt māti, meklējot zaudētās lietas.

Šoreiz kritisku attieksmi pauda Jūleilija.

-Ja jautātu man, es teiktu, ka drusku no šīs centības viņš varēja izrādīt jau agrāk.

Bet Skārleta nejautāja. Viņa bija nodarbināta pati ar savām domām, galvenokārt ar to, cik drīz viņa drīkstēs doties augšā gulēt. Viņa bija droša, ka šonakt bezmiegs viņu nemocīs.

Un tā arī bija. Kopš Skārleta bija ņēmusi dzīves grožus savās rokās un atgriezusies uz ceļa, kas novedīs pie viņas vēlmju piepildīšanas, viņa varēja gulēt kā bērns. No rīta viņa modās ar gadiem neizbaudītu labsajūtu. Krustmātes Skārletu uzņēma ar prieku, viņa vairs nejutās atstumta un vientuļa kā Atlantā, un pat nevajadzēja domāt, ko teiks Retam, kad viņu ieraudzīs. Viņa varēja atslābināties un ļauties lutināšanai to īso brīdi, kamēr gaidīja vīru atgriežamies no Filadelfijas.

Krustmāte Jūleilija pārdūra Skārletas cerību burbuli, kad viņa vēl nebija paguvusi izdzert pirmo tasi brokastu kafijas.

-    Es zinu, ka tu ar nepacietību gaidi tikšanos ar Kerinu, mīļā, bet viņa apmeklētājus var pieņemt tikai otrdienās un sestdienās, tāpēc šodienai mēs esam ieplānojušas ko citu.

Kerīna! Skārleta saknieba lūpas. Viņa itin nemaz neilgojās satikties ar šo nodevēju. Atdot savu lāras daļu, it kā tā viņai neko nenozīmētu… Bet ko lai saka krustmātēm? Viņas nemūžam neticētu, ka viena māsa nemirst no vēlēšanās satikt otru. Viņas pat dzīvo kopā, viņām ir tik tuvas attiecības. Man būs jāizliekas, ka mana lielākā vēlēšanās ir satikt Kerinu, bet, kad tas brīdis pienāks, notēlošu, ka man sāp galva.

Pēkšņi Skārleta aptvēra, ko Polīna saka, un patiesi sajuta sāpīgu dūrienu deniņos.

-     …tā mēs aizsūtījām istabeni Sūziju ar zīmīti pie Eleonoras Batleres. Mēs šorīt viņu apciemosim. Krustmāte stiepa roku pēc sviesta trauka. Skārlet, vai tu man, lūdzu, nepasniegtu sīrupu?

Skārleta automātiski pastiepa roku, bet apgāza krūzi, un sīrups izlija. Reta māte. Viņa vēl nebija gatava doties pie Reta mātes. Eleonoru Batleri viņa bija satikusi tikai vienu reizi, Bonijas bērēs, tāpēc gandrīz neko neatcerējās, vienīgi to, ka misis Batlere bija gara auguma, ļoti cienījama un nomācoši klusa. Es zinu, ka man būs ar viņu jātiekas, Skārleta domāja, bet ne tagad, vēl ne. Es neesmu gatava. Sirds strauji sitās, un viņa neveikli susināja ar salveti lipīgo traipu, kas pletās arvien lielāks.

-    Skārlet, mīļā, neieberz traipu galdautā. Polīna saņēma māsas meitas roku. Skārleta to atrāva. Kā var raizēties par vecu galdautu tik nopietnā brīdī?

-    Piedod, krustmāt, viņai izdevās atvainoties.

-    Nekas, mīļā. Vienkārši tu gandrīz izberzi caurumu, un mums vairs nav daudz labo lietu… Jūleilijas balss skumīgi izdzisa.

Skārleta sakoda zobus. Viņai gribējās kliegt. Kāda gan nozīme galdautam, kad viņai būs jātiekas ar Reta māti, kuru viņš burtiski pielūdza! Ja nu viņš mātei pateicis, kāpēc patiesībā aizbraucis no Atlantas, pateicis, ka viņš pametis sievu?

-     Labāk iešu apskatīt savu garderobi, Skārleta sacīja, nemaz lāgā nespēdama izrunāt vārdus. Penzijai vajadzēs izgludināt tērpu, ko vilkšu mugurā. Jātiek projām no Polīnas un Jūleilijas, jāsaņem sevi rokās.

-     Likšu Sūzijai sakarsēt gludekli, Jūleilija piedāvāja. Un viņa pašķindināja sudraba zvaniņu, kas stāvēja netālu no šķīvja.

-     Labāk lai Sūzija vispirms izmazgā galdautu, Polīna iebilda. Kad traips iekalst…

-    Varbūt tu, māsiņ, pamanīji, ka es vēl neesmu beigusi brokastot. Tu taču nevēlies, lai viss atdziest, kamēr Sūzija novāc galdu.

Skārleta aizbēga uz savu istabu.

-     Tev nevajadzēs šo biezo kažokādas apmetni, Polīna sacīja.

-     Nudien, Jūleilija piebalsoja. Šodien ir tipiska Čārlstonas ziemas diena. Es pat neliktu šo lakatu, ja nebūtu saaukstējusies.

Skārleta atāķēja apmetni un pasniedza to Penzijai. Ja Jūleilija gribēja, lai ari visiem citiem piemetas iesnas, viņa ar prieku pakalpos. Krustmātes laikam uzskata viņu par muļķi. Skārleta labi zināja, kāpēc abas dāmas nevēlējās, ka krustmeita apliek to apmetni. Viņas bija tieši tādas pašas kā Atlantas vecā gvarde. Cilvēkam vajag būt tikpat noplukušam kā viņas, citādi viņš nebūs cienījams. Tāpat Skārleta pamanīja, ka Jūleilija nopēta viņas moderno cepuri ar spalvām, un kareivīgi sakoda zobus. Ja jau jāsatiekas ar Reta māti, viņa vismaz to darīs ar šiku.

-    Nu tad ejam, padevusies aicināja Jūleilija. Sūzija atgrūda lielās durvis, un Skārleta sekoja krustmātēm ārā spožajā saules gaismā. Kāpjot lejup pa lieveņa kāpnēm, Skārletai aizrāvās elpa. Bija tik silts kā maijā, nevis novembrī. Saules siltums atstarojās no baltajiem, saberztajiem gliemežvākiem, kas sedza taciņu, un uzgūla viņas pleciem kā sega, kurai nebija svara. Viņa pacēla uz augšu zodu, lai sajustu saules starus uz sejas, un jutekliskā labsajūtā aizvēra acis.

-    Ak, krustmātes, cik brīnišķīgi! viņa iesaucās. Ceru, ka jūsu karietei ir nolaižams jumts.

Vecās dāmas sāka smieties.

-    Mīļais bērns, Jūleilija paskaidroja, Čārlstonā nevienai dzīvai dvēselei vairs nav karietes, izņemot Salliju Brūtonu. Mēs iesim kājām. Tā dara visi.

-    Karietes jau ir, māsiņ, Polīna palaboja. Maišelniekiem.

-   Nu, diez vai maišelniekus tu vari saukt par "dzīvām dvēselēm", mās. Viņiem nav dvēseles, citādi šie nebūtu maišelnieki.

-    Maitasputni, Polīna vīpsnādama piekrita.

-     Klijāni, Jūleilija nevarēja rimties. Māsas atkal iesmējās. Un Skārleta smējās kopā ar viņām. Sajūsma par skaisto dienu viņu gandrīz reibināja. Tik brīnišķīgā dienā taču nekas nevar noiet greizi. Pēkšņi viņu pārņēma liela mīlestība pret krustmātēm, viņa mīlēja pat abu nevainīgo stridēšanos. Skārleta sekoja viņām pāri platajai, tukšajai ielai mājas priekšā un pa mazām kāpnītēm augšup otrā pusē. Vējš purināja cepures spalvas un atstāja uz lūpām sāļu garšu.

-    Ak debess, Skārleta atkal izsaucās. Priekšā līdz pašam apvārsnim aiz paaugstinātās promenādes pletās zaļi brūnie Čārlstonas līča ūdeņi. Kreisajā pusē pie piestātnes kuģu augstajos mastos vējš plandīja karogus. Labajā pusē uz garas, lēzenas salas auga koki, tie spīdēja koši zaļi. Saule mirguļoja sīku vilnīšu smailajās galotnēs kā virs ūdens izbērtos briljantos. Zilajās debesīs nebija neviena mākonīša, tajās pacēlās spoži baltu putnu trio, tad piķēja lejup, skarot viļņu galotnes. Izskatījās, ka tie ir viegli kā pūkas un bezrūpīgi spēlē kaut ko līdzīgu "sunīšiem". Skārletas kaklu glāstīja viegls, sāļi salds vējiņš.

Tagad viņa nešaubījās, ka, braukdama šurp, rīkojusies pareizi. Viņa uzrunāja krustmātes:

-    Brīnišķīga diena.

Promenāde bija tik plata, ka visas trīs varēja iet blakus. Divas reizes viņas satika citus cilvēkus, vispirms pavecāku kungu vecmodīgā frakā un bebrādas cepure, tad dāmu, ko pavadīja tievs zēniņš, kurš sarka, ja viņu uzrunāja. Katru reizi krustmātes apstājās un iepazīstināja ar Skārletu:

-…mūsu māsasmeita no Atlantas. Viņas māte bija mūsu māsa Elena, un viņa ir precējusies ar Eleonoras Batleres dēlu Retu. Vecais kungs paklanījās un noskūpstīja Skārletai roku, dāma iepazīstināja ar savu mazdēlu, kurš blenza uz Skārletu kā zibens ķerts. Skārletai likās, ka diena ar katru minūti kļūst jaukāka. Tad viņa ieraudzīja, ka nākamie pretimnācēji, kas viņām tuvojās, bija ģērbušies zilās uniformās.

Skārletai sajuka solis, un viņa pieķērās Polīnai pie rokas.

-    Krustmāmiņ, viņa čukstēja, mums pretī nāk jenkiju karavīri.

-     Ej uz priekšu, Polīna skaidri atteica. Viņiem būs jādod mums ceļš.

Skārleta satriekta skatījās Polīnā. Kas to būtu domājis, ka viņas vecā, kārnā tante varētu būt tāda drosminiece? Pašai sirds sitās tik skaļi, ka jenkiji to noteikti sadzirdēs, bet viņa piespieda kājas kustēties.

Kad viņus šķīra tikai trīs soļi, karavīri pakāpās sānis, piespiežoties metāla caurulei, kas atdalīja gājēju ceļa malu no ūdens. Polīna un Jūleilija paslīdēja viņiem garām tā, it kā zaldātu tur nemaz nebūtu. Skārleta pacēla zodu tikpat augstu kā krustmātes un turpināja ceļu.

Kaut kur priekšā orķestris sāka spēlēt "Ak, Suzanna". Dzīvespriecīgā, jautrā melodija bija tikpat priecīga un saulaina kā šī diena. Jūleilija un Polīna pielika soli, pieskaņodamās mūzikas ritmam, bet Skārletai likās, ka kājas pielijušas ar svinu. Gļēvule! Viņa sevi nosodīja. Bet iekšēji trīsas nemitējās.

-    Kāpēc Čārlstonā ir tik daudz to nolādēto jenkiju? viņa dusmīgi jautāja. Es viņus redzēju ari stacijā.

-   Mīļo pasaulīt, Skārlet, iesaucās Jūleilija, vai tad tu nezināji? Čārlstonā vēl joprojām ir okupēta. Droši vien viņi mūs nekad nepametīs. Viņi mūs nevar ciest, jo izmetām viņus no Samtera forta un tad noturējām to pret visu viņu floti.

-    Un Dievs vien zina, cik viņiem bija pulku, Polīna piebilda. Māsu sejas staroja lepnumā.

-    Svētā Dievmāte, Skārleta nočukstēja. Ko viņa bija izdarījusi? Ieskrējusi ienaidniekam tieši rokās. Viņa zināja, ko nozīmē militāra valdība: bezpalīdzību un dusmas, pastāvīgas bailes, ka viņi konfiscēs tavu māju, ieliks tevi cietumā vai nošaus, ja pārkāpsi kādu no viņu likumiem. Militārā valdība bija visspēcīga. Piecus skarbus gadus viņa bija pavadījusi tās kaprīzajā pakļautībā. Kā viņa varēja būt tāda muļķe un atkal iekrist šajās lamatās?

-    Toties viņiem ir jauks orķestris, sacīja Polīna. Nāc, Skārlet, te mums jāiet pāri. Batleru māja ir tā svaigi krāsotā.

-     Laimīgā Eleonora, Jūleilija nosūkstījās, ka viņai ir tāds mīlošs dēls. Rets burtiski dievina savu māti.

Skārleta nenovērsa acu no mājas. Tā taču bija īsta muiža! Spoži baltas, simts pēdu augstas kolonnas balstīja jumtu, kas sniedzās pāri platām terasēm gar augstās, iespaidīgās ķieģeļu mājas sienu. Skārletai ceļi kļuva mīksti. Viņa nespēj tur ieiet, nespēj. Viņa nekad nebija redzējusi tik diženu, tik iespaidīgu namu. Kā lai viņa izdomā, ko teikt sievietei, kura dzīvo tādā greznībā? Kuras varā ir sagraut visas Skārletas cerības ar vienu Retam pateiktu vārdu.

Polīna bija saņēmusi krustmeitas roku, mudinot ātrāk šķērsot ielu.

-…ar bandžo klēpī, viņa klusām dudināja pie sevis melodiju. Skārleta ļāva sevi vest kā mēnessērdzīgu. Pēc brītiņa viņa attapās, ka stāv otrpus durvīm un skatās uz slaidu, elegantu sievieti ar mirdzoši baltiem matiem, kas apņēma grumbainu, jauku seju kā vainags.

-    Mīļā Eleonora, sacīja Jūleilija.

-Jūs esat atvedušas Skārletu, konstatēja misis Batlere. Mans mīļais bērns, viņa uzrunāja vedeklu, jūs izskatāties tik bāla. Viņa viegli uzlika rokas Skārletai uz pleciem un pieliecās, lai noskūpstītu viņu uz vaiga.

Skārleta aizvēra acis. Viņu apņēma tikko jaušama citronu verbenas smarža, kas neuzbāzīgi plūda no Eleonoras Batleres zīda tērpa un zīdainajiem matiem. Aromāts, kas vienmēr saistījās ar Elenu O'Hāru. Skārletai šī smarža nozīmēja mierinājumu, drošību, mīlestību, dzīvi pirms kara.

Skārleta juta, ka no acīm līst neapvaldāmas asaras.

-     Nu, nu, Reta māte mierināja. Viss kārtībā, mīļā. Lai kas būtu noticis, tagad viss ir kārtībā. Tu beidzot esi pārnākusi mājās. Es jau sen pēc tā ilgojos. Viņa apskāva vedeklu un cieši piespieda sev klāt.

11. nodaĻa

Eleonora Batlere bija īsta Dienvidu dāma. Nesteidzīgā, klusā runas maniere un apvaldītās, graciozās kustības slēpa enerģisku un lietišķu dabu. Dāmām no dzimšanas mācīja būt par rotu apkārtnei, iejūtīgi un sajūsmināti klausīties, izlikties pievilcīgi bezpalīdzīgām tukšgalvēm un paust apbrīnu. Vienlaikus sievietes gatavoja tam, lai viņas tiktu galā ar sarežģītiem un neatliekamiem pienākumiem, kādus uzlika milzu mājas saimniecība un liels, bieži savā starpā karojošs kalpotāju pūlis, taču dāma vienmēr radīja iespaidu, ka māja, dārzs, virtuve, kalpotāji nevainojami darbojas paši no sevis, kamēr namamāte visu uzmanību velta zīda diegu krāsu saskaņošanai savam smalkajam izšuvumam.

Kad kara radītais trūkums lika samazināt kalpotāju skaitu no trīsdesmit vai četrdesmit līdz vienam vai diviem, pret sievietēm izvirzītās prasības dramatiski pieauga, taču sabiedrība gaidīja, ka rezultāts būs tāds pats kā agrāk. Karā cietušajām mājām vajadzēja turpināt uzņemt viesus, nodrošināt pajumti ģimenēm, logu rūtīm bija jāmirdz spodrībā un misiņam jāspīd un jālaistās, bet viesistabā vajadzēja dīki kavēties labi koptai, nesatricināmai, prasmīgai namamātei. Dienvidu dāmām tas arī kaut kādā veidā izdevās.

Eleonora ar laipniem vārdiem un smaržīgu tēju mierināja Skārletu, paglaimoja Polīnai, jautājot viņas domas par nesen dzīvojamā istabā novietoto rakstāmgaldu, novērsa Jūleilijas uzmanību ar lūgumu nogaršot kūku un pateikt, vai jūtams vaniļas pupiņu ekstrakts. Viņa paguva ari klusā balsī paskaidrot sulainim Manigo, ka istabene Sīlija palīdzēs viņam un Skārletas istabenei pārvietot vedeklas mantas no krustmāšu mājas uz lielo guļamistabu dārza pusē, kur gulēja misters Rets.

Nepilnās desmit minūtēs viss bija nokārtots, lai Skārletas mantas pārvietotu bez iebildumiem, aizskartām jūtām vai pārtraukumiem mierīgās dzīves līdzenajā plūdumā, kāds ritēja zem Eleonoras Batleres nama jumta. Skārleta atkal jutās kā meitene, droša, ka viņai nenotiks nekas ļauns, ka mātes visuvarenā mīlestība viņu pasargās.

Viņa lūkojās Eleonorā ar aizmiglotu, apbrīnas pilnu skatienu. Tāda viņa vēlējās būt, tādai viņai vajadzēja izaugt, tādai dāmai kā viņas māte, kā Eleonora Batlere. Elena O'Hāra bija audzinājusi meitu par dāmu, bija ar to rēķinājusies un to vēlējusies. Tagad es to varu, Skārleta sev sacīja. Varu izlīdzināt visas pieļautās kļūdas. Tagad māte ar mani lepotos.

Bērnībā mammīte bija stāstījusi, ka debesis ir kā mākoņu valstība, tās līdzinās dūnu pēļiem, kur eņģeļi atpūšas un izklaidējas, pa mākoņu spraudziņām lūkojoties, kas notiek lejā. Kopš mātes nāves Skārletai bija nepatīkama, bērnišķīga pārliecība, ka Elena viņu vēro neapmierināta un noraizējusies.

Tagad es visu izlabošu, viņa apsolīja mātei. Eleonoras laipnā uzņemšana uz bridi bija izdzēsusi bailes un atmiņas, kas piepildīja Skārletas sirdi un prātu, tiklīdz viņa ieraudzīja jenkiju karavīrus. Pat aizslaucījusi pašas neapzināto nemieru par lēmumu sekot Retam uz Čārlstonu. Viņa jutās drošībā, mīlēta un neuzvarama. Tagad viņa varēja izdarīt jebko, itin visu. Un viņa to darīs. Atgūs Reta mīlestību. Kļūs par dāmu, kādu Elena bija iecerējusi no meitas izveidot. Visi viņu apbrīnos, cienīs un pielūgs. Un nekad, nekad vairs viņa nejutīsies vientuļa.

Kad Polīna aizvēra pēdējo ar ziloņkaulu inkrustēto atvilktnīti rožkoka rakstāmgaldā un Jūleilija steigšus norija pēdējo kūkas kumosu, Eleonora Batlere piecēlās un piecēla arī Skārletu.

Man šorīt jāpaņem zābaki no kurpnieka, viņa sacīja, tāpēc ņemšu Skārletu sev līdzi un iepazīstināšu ar Karaļa ielu. Neviena sieviete nevar justies kā mājās, iekams nezina, kur atrodas veikali. Vai jūs abas nāksiet mums līdzi?

Skārletai par milzīgu atvieglojumu, krustmātes atteicās. Viņa vēlējās paturēt misis Batleri tikai sev.

Siltajā, spožajā ziemas saules gaismā staigāt pa Čārlstonas veikaliem bija tīrā bauda. Karaļa iela sagādāja Skārletai īstu atklāsmi un izraisīja sajūsmu. Abās ielas pusēs kvartālu pēc kvartāla rindojās veikali; bakalejas preces, saimniecības piederumi, zābaki, tabaka un cigāri, cepures, dārglietas, porcelāns, sēklas, zāles, vīns, grāmatas, cimdi, saldumi šķita, ka nav nekā tāda, ko nevarētu nopirkt Karaļa ielā. Pircēju bija ļoti daudz, varēja redzēt vismaz duci elegantu ekipāžu un vaļēju kariešu ar livrejotiem kučieriem un eleganti ģērbtiem pasažieriem. Čārlstona ne tuvu nebija tik garlaicīga, kā Skārleta atcerējās un bija baidījusies. Pilsēta bija krietni lielāka un rosīgāka par Atlantu. Un ne vēsts no ekonomiskās panikas.

Diemžēl Reta māte izturējās tā, it kā nemanītu ne krāsas, ne aizrautību, ne dzīvo rosību. Misis Batlere gāja garām skatlogiem ar strausa spalvām un apgleznotiem vēdekļiem, pat nepametot skatienu uz tiem, šķērsoja ielu, pat nepasakot paldies sievietēm ekipāžā, kas bija apstājušās, lai viņu nenotriektu. Skārleta atcerējās, ko bija teikušas krustmātes: Čārlstonā dabūt karieti nav iespējams, te ir tikai tās, kas pieder jenkijiem, maišelniekiem un pārbēdzējiem. Viņā uzbangoja svelošas dusmas uz maitasputniem, kas barojās uz sakauto Dienvidu rēķina. Kad viņa misis Batlerei pa pēdām iegāja apavu veikalā, sirds guva apmierinājumu, ka īpašnieks nodeva grezni ģērbušos pircēju jauna pārdevēja gādībā un pats steidzās pretī Reta mātei. Bija patīkami piederēt pie Čārlstonas vecās gvardes. Skārleta dedzīgi vēlējās, kaut viņu tagad redzētu misis Merivedera vai misis Elsinga.

-Atstāju zābakus, kuriem vajadzēja piesist jaunas pazoles, mister Brekston, Eleonora sacīja, un vēl es vēlos parādīt savai vedeklai, kur pirkt labākos apavus un kur viņa saņems vispatīkamāko apkalpošanu. Skārlet, mīļā, misters Brekstons parūpēsies par tevi tikpat labi, kā viņš ilgus gadus rūpējies par mani.

-     Man ir bijis tas gods, kundze. Misters Brekstons eleganti paklanījās.

-     Priecājos ar jums iepazīties, mister Brekston, un pateicos, Skārleta atbildēja ļoti izsmalcināti. Domāju, ka šodien iegādāšos sev pāri zābaku. Viņa pavilka svārkus dažas collas uz augšu, lai parādītu smalkās, plānās ādas kurpītes. Kaut ko piemērotāku staigāšanai pa pilsētu, viņa lepnā balsī piebilda. Neviens nenoturēs viņu par pārbēdzēju, kas braukā karietē.

Misters Brekstons izņēma no kabatas nevainojami baltu kabatlakatiņu un noslaucīja diviem krēsliem polsterētos sēdekļus, kas jau tā bija tīri.

-    Vai dāmas neapsēstos…

Kad veikala īpašnieks nozuda aiz aizkara tirdzniecības zāles dziļumā, Eleonora pieliecās pie Skārletas un iečukstēja viņai ausī:

-    Rūpīgi apskati veikalnieka matus, kad viņš pielieksies uzlaikot tev zābakus. Viņš tos krāso ar apavu ziedi.

Kad Skārleta redzēja, ka misis Batlerei ir taisnība, viņai vajadzēja sakopot visu pašsavaldīšanos, lai nesmietos, īpaši, kad Eleonora skatījās uz viņu, tumšajām acīm sazvērnieciski dzirkstījot. Tikušas laukā no veikala, abas sāka smieties.

-    Jums nevajadzēja man to teikt, mis Eleonora. Es veikalā gandrīz pamatīgi izgāzos.

Misis Batlere rāmi pasmaidīja.

-    Turpmāk tu viņu viegli atcerēsies. Un tagad iesim pie Onslova apēst saldējumu. Viens no viesmīļiem gatavo vislabāko paštecināto visā Dienvidkarolīnā, es gribu pasūtīt dažas kvartas augļu kūku piesūcināšanai. Ari saldējums tur ir lielisks.

-    Mis Eleonora!

-     Mana mīļā, brendiju nevar dabūt ne par kādu naudu. Mums visiem jācenšas darīt to labāko, vai ne? Un melnā tirgus darījumos ir kaut kas pievilcīgs, vai tu tā nedomā?

Skārleta domāja kaut ko citu viņa ne drusciņas nepārmeta Retam, ka tas gluži vai dievina savu māti.

Eleonora Batlere turpināja iepazīstināt Skārletu ar Čārlstonas dzīves iekšējiem noslēpumiem, aizvedot viņu uz luksusa preču auduma veikalu, kur nopirka spolīti baltu kokvilnas diegu (aiz letes stāvošā sieviete esot nogalinājusi savu vīru, iedurot tam sirdī noasinātu adāmadatu, bet tiesnesis pieņēmis spriedumu, ka upuris pats uzkritis uz adatas, jo visi daudzus gadus bija redzējuši zilumus uz sievietes rokām un sejas), un uz aptieku, lai nopirktu burvju lazdas tinktūru (aptieķnieks, nabadziņš, ir tik tuvredzīgs, ka reiz samaksāja krietnu summu par īpatnēju tropisko zivi, iekonservētu spirtā, bet bija pārliecināts, ka tā ir maza nāra, ja vajag īstas zāles, vienmēr ej uz aptieku Platajā ielā, es tev parādīšu).

Skārleta jutās stipri vīlusies, kad Eleonora sacīja, ka laiks doties mājās. Viņa neatcerējās, ka kādreiz būtu tik labi pavadījusi laiku, un gandrīz jau lūdza, vai nevar iegriezties vēl dažos veikalos. Bet tad misis Batlere sacīja:

-    Domāju, ka atpakaļ brauksim ar zirgu tramvaju. Jūtos mazliet nogurusi. Skārleta uzreiz uztraucās. Vai Eleonoras bālums liecināja par kādu kaiti un tas nebija vienkārši dāmu iecienītais gaišas ādas bālums? Viņa pieturēja vīramāti aiz elkoņa, kamēr tā kāpa iekšā koši dzeltenzaļajā tramvaja vagonā, un kavējās aiz muguras, līdz Eleonora iekārtojās ar klūdziņu pinumu klātajā sēdeklī. Rets nemūžam nepiedotu, ja viņa ļautu, ka ar misis Batleri notiek kas briesmīgs. Un ari viņa sev to nepiedotu.

Kamēr ziigu tramvajs lēnām ripoja pa sliedēm, viņa ar acs kaktiņu vēroja misis Batleri, bet nemanīja nekādas ārējas pazīmes, kas liecinātu par nelaimi. Eleonora jautri tērgāja par kopīgu iepirkšanos nākotnē.

-    Rīt iesim uz tirgu, tur tu iepazīsies ar visiem, kas tev jāpazīst. Turklāt tirgus ir vieta, kur tradicionāli uzzinām visus jaunumus. Avīzēs neraksta patiesi interesantās lietas.

Vagons sasvērās un pagriezās pa kreisi, tad nobrauca vēl vienu kvartālu un pie krustojuma apstājās. Skārletai aizrāvās elpa. Turpat aiz loga blakus Eleonorai augstas kolonādes ēnā viņa ieraudzīja soļojam karavīru zilā formas tērpā ar šauteni plecā.

-   Jenkiji, viņa nočukstēja.

Misis Batleres skatiens sekoja Skārletas acīm.

-     Taisnība, Džordžija jau labu laiku tikusi no viņiem vaļā, vai ne? Mēs esam okupēti tik ilgi, ka viņus gandrīz vairs neievērojam. Nākamā gada februārī paies desmit gadi. Desmit gadu laikā var pierast pie visa.

-    Es nekad pie viņiem nepierādīšu, Skārleta joprojām čukstēja. Nekad.

Pēkšņs troksnis lika viņai salēkties. Tad viņa aptvēra, ka kaut kur virs galvas noskandinājis liels pulkstenis. Tramvajs iebrauca krustojumā un pagriezās pa labi.

-     Viens, sacīja misis Batlere. Nav brīnums, ka esmu piekususi; iznācis garš rīta cēliens. Aizmugurē pulkstenis beidza savu kurantu melodiju. Viens zvans nodimdināja vēl vienu reizi. Tas ir visu čārlstoniešu laikrādis, Eleonora Batlere paskaidroja, Svētā Miķeļa baznīcas tornī. Tas atzīmē gan mūsu piedzimšanu, gan aiziešanu.

Skārleta vēroja augstās mājas un mūra apjoztos dārzus, kuriem viņas brauca garām. Visās bez izņēmuma varēja redzēt kara atstātās rētas. Lodes bija izrāvušas bedrītes visās sienās, un, kur vien skatījās, visur sevi izrādīja trūkums: plēksnēs nolobījusies krāsa, ar dēļiem aiznagloti izsisti logi, jo tos nevarēja iestiklot no jauna, robi un rūsa izķēmoja smalkas, kā mežģīnes izvītas čuguna balkonu margas un vārtus. Ielu malās augošie kociņi bija pavisam tievi; šie jaunuļi stājušies to milžu vietā, kurus bija nogāzuši šāviņi. Nolādētie jenkiji!

Un tomēr saule mirdzināja spoži nospodrinātos misiņa durvju rokturus, no augsto žogu apjoztajiem dārziem plūda ziedu smarža. Čārlstonieši gan ir braši, viņa nodomāja. Viņi nepadodas.

Satikšanās ielas galā, kur bija līnijas galapunkts, Skārleta palīdzēja misis Batlerei izkāpt. Priekšā pletās parks ar rūpīgi nopļautu zāli un mirdzoši baltiem celiņiem, kas saplūda kopā un apmeta loku ap svaigi krāsotu, apaļu orķestra paaugstinājumu ar spožu pagodas stila jumtu. Tālāk bija redzams līcis. Nāsīs iesitās sāļa ūdens aromāts. Parkā vējiņš purināja smailās palmu lapas un šūpoja garās, gaisīgās spāņu sūnas vērpetes ozolu grumbuļainajos zaros. Uz soliem sēdēja melnādainas aukles ar turbānu galvā un nenolaida vērīgus skatienus no mazuļiem, kas skraidīja pa zālienu, ripināja stīpas un mētāja bumbas.

-   Skārlet, cerams, tu man piedosi; es zinu, ka tā nevajadzētu, tomēr man jāpajautā. Misis Batleres vaigos ziedēja koši sārti plankumi.

-   Kas tad, mis Eleonora? Vai nejūtaties labi? Vai vēlaties, lai aizskrienu un jums kaut ko atnesu? Nāciet, apsēdieties.

-    Nē, nē, ar mani viss ir vislabākajā kārtībā. Es vienkārši nevaru paciest neziņu… Vai jūs ar Retu esat domājuši par vēl vienu bērnu? Saprotu, ka jūs baidāties atkal piedzīvot tādas sirdssāpes kā tad, kad nomira Bonija…

-     Bērns… Skārletai aizlūza balss. Vai misis Batlere lasa viņas domas? Viņa lika lielas cerības uz to, ka paliks stāvoklī, cik ātri vien iespējams. Tad Rets viņu nemūžam nepadzīs. Viņš ir kā jucis pēc bērniem un sievu, ja viņa tam dāvās bērnu, mīlēs mūžīgi. Atbildot viņas balss skanēja patiesi sirsnīgi.

-    Mis Eleonor, es bērnu gribu vairāk par visu šajā pasaulē.

-    Paldies Dievam, misis Batlerei izlauzās. Es tik ļoti ilgojos atkal kļūt par vecmāmiņu. Kad Rets atveda Boniju ciemos, es gandrīz viņu nožņaudzu savos apskāvienos. Redzi, Mārgareta, tā ir mana otra dēla sieva, šodien tu viņu satiksi -, nabaga Mārgareta ir neauglīga. Un Rozmarija… Reta māsa… ļoti baidos, ka Rozmarijai neatradīsies piemērots vīrs.

Skārletas prāts drudžaini darbojās, liekot kopā Reta ģimenes attēla gabaliņus un prātojot, ko jaunie radi viņai nozīmē. Rozmarija varētu sagādāt grūtības. Vecmeitas ir tik riebīgas. Bet brālis kāds bija viņa vārds? Ak jā, Ross, pareizi. Ross bija vīrietis, un viņai nekad nav bijis problēmu savaldzināt vīrieti. Par bezbērnu Mārgaretu nav vērts bažīties. Diez vai viņai būs kāda ietekme uz Retu. Blēņas, kāda man gar viņiem visiem daļa? Tā bija māte, ko Rets tik ļoti mīlēja, un māte vēlējās, lai Skārleta un Rets būtu kopā, ar bērnu, ar diviem vai duci. Retam vajadzēs ņemt viņu atpakaļ.

Skārleta aši noskūpstīja misis Batleri uz vaiga.

-     Es ilgojos pēc mazulīša, mis Eleonor. Par abām mēs pārliecināsim Retu.

-     Tu mani ļoti iepriecināji, Skārlet. Tagad nu iesim mājās, tās ir tepat aiz stūra. Domāju, ka pirms pusdienām es mazliet atpūtīšos. Šopēcpusdien pie manis sanāk komiteja, tāpēc nepieciešama skaidra galva. Ceru, ka tu mums pievienosies, kaut vai tikai iedzersi ar mums kopā tēju. Mārgareta ari būs. Nevēlos piespiest tevi strādāt, bet, protams, ja tevi tas interesē, es priecāšos. Mēs ar kūku izsolēm un rokdarbu tirdziņiem vācam naudu Konfederācijas atraitņu un bāreņu patversmei.

Dieva naktskrekls, vai visas šīs dienvidnieku dāmas ir vienādas? Gluži kā Atlantā. Vienmēr Konfederācijas šis un Konfederācijas tas. Vai nevarēja vienreiz atzīt, ka karš beidzies, un turpināt dzīvot? Viņai sāpēs galva. Skārletai samisējās solis, tad viņa atkal atgriezās pie stingrās gaitas, lai pieskaņotos misis Batlerei. Nē, viņa ieradīsies komitejas sēdē un, ja viņu lūgs, pat darbosies tajā. Viņa neparko nepieļaus tās kļūdas, kuras bija pieļāvusi Atlantā. Viņa nekad vairs neļaus sevi izraidīt un nekad vairs nejutīsies vientuļa, kaut arī vajadzētu valkāt korsetes ar izšūtām zvaigznēm un svītrām.

-     Šķiet jauki, viņa sacīja. Vienmēr skumu, ka man Atlantā nekad neatlika laika papildu darbiem. Mans iepriekšējais vīrs Frenks Kenedijs atstāja mūsu mazajai meitiņai mantojumā labu veikalu. Uzskatīju par savu pienākumu to meitas dēļ uzraudzīt.

Tas apstiprinās Reta stāstīto.

Eleonora Batlere pamāja ar galvu, ka saprot. Skārleta pievēra plakstus, lai noslēptu sajūsmu, kas spulgoja acīs.

Kamēr misis Batlere atpūtās, Skārleta klejoja pa māju. Viņa nosteidzās apakšstāvā, lai redzētu, ko tad Rets tik dedzīgi apņēmies atpirkt mātei no jenkijiem.

Māja viņai likās stipri patukša. Skārletas gaume nebija tik izkopta, lai novērtētu Reta labi padarīto darbu. Otrajā stāvā abās lieliskajās apvienotajās viesistabās atradās izsmalcināti dīvāni, galdi un krēsli, kas bija izvietoti tā, ka tos varēja gan apbrīnot, gan izmantot lietderīgi. Skārleta apbrīnoja acīm redzamo zīda mēbeļdrānas kvalitāti un labi nospodrinātās koka detaļas, bet telpas skaistums, kurā atradās šīs mēbeles, viņai nebija pilnībā saprotams. Mazā kāršu istaba viņai patika ievērojami labāk. Galds ar krēsliem to gandrīz piepildīja, turklāt viņai patika spēlēt kārtis.

Pirmā stāva ēdamistaba viņas acīs bija tikai ēdamistaba; viņa nekad nebija dzirdējusi par Heplvaitu. Un bibliotēka bija tikai grāmatu pilna telpa, tādēļ garlaicīga. Vislabāk viņai patika platās verandas, jo diena bija silta un līcī varēja redzēt riņķojošas kaijas un mazas buru laiviņas. Likās, ka arī tās kuru katru bridi pacelsies gaisā. Visu mūžu dzīvojušai uz sauszemes, Skārletai plašais ūdens klaids šķita neticami eksotisks. Un gaiss tik labi smaržoja! Tas rosināja ēstgribu. Viņa priecāsies, kad mis Eleonora būs atpūtusies un varēs ieturēt pusdienas.

-    Vai vēlies dzert kafiju uz terases, Skārlet? Eleonora Batlere ievaicājās, kad viņas ar Skārletu bija beigušas ēst saldo ēdienu. Šķiet, kādu brīdi tādas iespējas mums vairs nebūs. Izskatās, ka laiks sāk bojāties.

-     0 jā, ar lielāko prieku. Pusdienas bija ļoti labas, bet Skārleta joprojām jutās nemierīga, gandrīz kā sapīta. Ārā būs labāk.

Viņa devās līdzi misis Batlerei uz otrā stāva terasi. Ak kungs, cik vēss kļuvis pa to brītiņu, kopš es te biju pirms pusdienām, viņai uzreiz iešāvās prātā. Karsta kafija būs tieši laikā.

Viņa ātri iztukšoja tasīti un grasījās lūgt vēl, kad Eleonora Batlere iesmējās un pamāja ar roku uz ielu.

-     Lūk, kur tuvojas mana komiteja, viņa sacīja. Šo skaņu es pazītu, lai kur būtu.

Arī Skārleta sadzirdēja sīku zvārgulīšu šķindēšanu. Viņa piesteidzās pie reliņiem ielas pusē paskatīties.

Šurp rikšoja divi zirgi, velkot glītus, tumši zaļus segtus ratus ar dzelteni spieķotiem riteņiem. Riteņi meta sudrabainas gaismas zibšņus un radīja priecīgo šķindoņu. Kariete palēnināja gaitu un iepretī mājai apstājās. Tad Skārleta saskatīja zvaniņus, tie bija kamanu zvārguļi, piestiprināti pie ādas siksnas un izvilkti cauri spieķiem. Kaut ko tādu viņa redzēja pirmo reizi. Tāpat pirmo reizi redzēja tādu kučieri, kas sēdēja uz augstās bukas. Tā bija sieviete tumši brūnā jājamtērpā un dzeltenos cimdos. Viņa pa pusei sēdēja, pa pusei stāvēja un, neglīto seju apņēmīgi savilkusi, no visa spēka vilka grožus; viņa izskatījās pēc apģērbta pērtiķa.

Karietes durvis atvērās, un uz kariešu bluķa mājas priekšā izkāpa smejošs, jauns vīrietis. Viņš pastiepa roku. Pie tās pieturēdamās, no ratiem izrausās tukla sieviete. Arī viņa smējās. Jauneklis palīdzēja sievietei tikt zemē no bluķa, tad pastiepa roku pretī jaunākai sievietei, kas plati smaidīja.

-     Nāc nu iekšā, mīļā, sauca misis Batlere, un palīdzi man uzklāt tējas galdu. Skārleta steigšus, ziņkārības urdīta, sekoja vīramātei. Kāda savāda kompānija. Mis Eleonoras komiteja pilnīgi noteikti atšķiras no veco kaķeņu bara, kas uzdod toni Atlantā. Kur viņi dabūjuši to kučieri ar pērtiķa seju? Un kas gan bija vīrietis? Vīrieši necep kūkas labdarībai. Turklāt viņš izskatījās visai glīts. Skārleta apstājās pie spoguļa, lai saglaustu vēja papluinītos matus.

-     Tu, Emma, izskaties mazliet satricināta, misis Batlere aizrādīja. Viņas ar tuklo dāmu saskārās ar vaigiem, vispirms ar vienu, tad otru. Iedzer tasi nomierinošas tējas, bet pirms tam ļauj man iepazīstināt tevi ar Reta sievu Skārletu.

-    Lai atgūtos pēc nelielā brauciena, ar tasi tējas nepietiks, Eleonor, sieviete atbildēja. Viņa pastiepa roku. Priecājos iepazīties, Skārlet. Es esmu Emma Ensone vai, pareizāk būtu sacīt, tas, kas no viņas atlicis.

Eleonora apskāva jaunāko sievieti un pieveda pie Skārletas.

-     Dārgā, šī ir Mārgareta, Rosa sieva. Mārgaret, iepazīsties ar Skārletu.

Mārgareta Batlere bija bāla, jauna gaišmate ar skaistām, safīrzilām acīm, kas bija pievilcīgākā kalsnās, bezkrāsainās sejas iezīme. Kad viņa pasmaidīja, acis ietvēra agri izveidojušos grumbu tīkliņš.

-     Ļoti priecājos beidzot ar tevi iepazīties, viņa sacīja. Mārgareta saņēma abas Skārletas rokas un noskūpstīja viņu uz vaiga.

Vienmēr esmu ilgojusies pēc māsas, un svaine jau ir gandrīz tas pats. Ceru, ka drīz abi ar Retu atnāksiet pie mums vakariņās. Ross arī ļoti gribēs ar tevi iepazīties.

-     Ar lielāko prieku, Mārgaret, un nešaubos, ka ari Rets to vēlēsies, Skārleta atbildēja. Viņa smaidīja, cerēdama, ka tā būs taisnība. Kurš gan var pateikt, vai Rets pavadīs viņu uz brāļa māju vai vispār jebkur? Bet atteikt savai ģimenei viņam būs ļoti grūti. Mis Eleonora un tagad arī Mārgareta bija viņas pusē. Skārleta atbildēja uz Mārgaretas skūpstu.

-     Skārlet, atkal ierunājās misis Batlere, nāc iepazīsties ar Salliju Brūtonu.

-   Un Edvardu Kūperu, piebilda vīrieša balss. Neatņemiet man iespēju noskūpstīt misis Batleres roku, Eleonor. Esmu jau gar zemi.

-     Gaidi savu rindu, Edvard, misis Batlere apsauca jaunekli. -Jums, jaunajiem, nav nekādu manieru.

Skārleta nemaz neskatījās uz Edvardu Kūperu un laida glaimus gar ausīm. Viņa centās neblenzt uz Salliju Brūtonu, kučieri ar pērtiķa seju, tomēr nespēja sevi atturēt.

Sallija Brūtona bija pasīka auguma sieviete pāri par četrdesmit. Viņai bija kalsna, kustīga puišeļa ķermenis, un seja patiesi stipri atgādināja pērtiķi. Skārletas nepieklājīgā blenšana viņu ne mazākajā mērā nesatrauca. Sallija pie tādas reakcijas bija pieradusi; viņas uzkrītošais neglītums ar kuru viņa jau sen, sen bija samierinājusies un neparastā uzvedība bieži izbrīnīja cilvēkus, kas viņu nepazina. Tagad viņa tuvojās Skārletai, un svārku velce stiepās nopakaļ kā brūna upe.

-     Mana mīļā misis Batlere, jūs noteikti uzskatāt, ka mēs esam galīgi traki. Patiesība ir tāda lai cik tas būtu garlaicīgi -, ka mūsu sauksim to par dramatisku ierašanās ir pilnigi loģiski izskaidrojama. Esmu palikusi vienīgā, kurai mūsu pilsētā pieder kariete, bet es nevaru atļauties turēt kučieri. Viņi nav ar mieru vadāt manus draugus, kas palikuši bez braucamajiem, bet es uzstāju. Tāpēc vairs nealgoju vīriešus, kas gandrīz tūlīt man uzsaka vietu. Un ja manam vīram ir citas darīšanas karieti vadu pati. Viņa uzlika mazo plaukstu Skārletai uz delma un ielūkojās viņai sejā. Tagad atbildiet vai tas nav loģiski?

Skārleta atguva balsi un izmocīja: -Jā-

-     Sallij, tu nedrīksti tā iedzīt stūrī nabaga Skārletu, iejaucās Eleonora Batlere. Ko citu viņa varēja teikt? Stāsti tālāk.

Sallija paraustīja plecus, tad pasmaidīja.

-    Laikam jau jūsu vīramāte runā par zvārguļiem. Cik viņa nežēlīga. Lieta tāda, ka esmu briesmīgi slikta braucēja. Kad vien grasos izbraukt, mans humāni noskaņotais vīrs pieprasa, lai es apkaros ar zvārguļiem, tādējādi iepriekš brīdinot ļaudis, ka jāmūk projām.

-    Kā no spitālīgās, papildināja misis Ensone.

-    Es neko nedzirdēju, atteica Sallija ar aizvainotu pašcieņu. Tad uzsmaidīja Skārletai tik neviltoti un labvēlīgi, ka viņai iesila sirds.

-    Ceru, ka dosiet man ziņu, viņa sacīja, kad vien jums ievajadzēsies karieti, lai gan jūs nupat redzējāt, kā es braucu.

-    Pateicos, misis Brūtona, jūs esat ļoti laipna.

-     Nepavisam. Redziet, man briesmīgi patīk laist pa ielām uz diviem riteņiem, izšķaidot uz visām debespusēm visādus salašņas un maišelniekus. Bet esmu jūs piesavinājusies. Ļaujiet jūs iepazīstināt ar Edvardu Kūperu, iekams viņš nav izlaidis…

Skārleta automātiski atbildēja uz Edvarda Kūpera pieklājības frāzēm, smaidot, lai mutes kaktiņā parādītos pavedinoša bedrīte, un tēlojot apmulsumu par komplimentiem, vienlaikus ar acīm prasot vēl.

-    Ak, mister Kūper, viņa čivināja, kā jūs bārstāties ar komplimentiem. Jūs vēl sagrozīsiet man galvu. Esmu tikai lauku meitene no Džordžijas, Kleitonas grāfistes, un es nezinu, kā izturēties pret tādu izsmalcinātu Čārlstonas džentlmeni kā jūs.

-     Mis Eleonora, atvainojiet mani, viņa dzirdēja atskanam vēl kādu balsi. Skārleta pagriezās, un viņai aizrāvās elpa. Durvīs stāvēja jauna meitene ar mirdzoši brūniem matiem, kas virs maigajām, brūnajām acīm pieres vidū auga trīsstūrītī, padarot seju sirdsveidīgu.

-    Lūdzu, piedodiet, ka esmu nokavējusies, meitene turpināja. Viņa runāja klusi un bija mazliet aizelsusies. Viņa bija ģērbusies bruņā kleitā ar baltu lina apkakli un aprocēm, un galvā viņai bija ar brūnu zīdu apvilkta vecmodīga aube.

Viņa izskatās mats matā kā Melānija, kad es to pirmo reizi ieraudzīju, Skārleta nodomāja. Kā maigs, brūns putniņš. Vai viņa varētu būt kāda radiniece? Nekad neesmu dzirdējusi, ka Hamiltoniem Čārlstonā būtu radi.

-     Tu nepavisam neesi nokavējusies, Anna, Eleonora Batlere meiteni mierināja. Nāc, iedzer tasi tējas, tu izskaties pārsalusi.

Anna pateicīgi pasmaidīja.

-     Vējš sācis celties un ātri sapūtis mākoņus. Droši vien tikai par dažiem soļiem apsteidzu lietu… Labdien, mis Emma, mis Sallij, Mārgaret, mister Kūper. Viņa apklusa, lūpas palika pavērtas, un skatiens apstājās pie Skārletas. Labdien. Šķiet, mēs neesam pazīstamas. Es esmu Anna Hemptone.

Eleonora Batlere steidzās nostāties meitenei blakus. Viņa turēja rokā kūpošu tasi.

-    Cik nepieklājīgi es uzvedos, viņa iesaucās. Biju tā aizrāvusies ar tēju un piemirsu, ka tu, protams, nepazīsti Skārletu, manu vedeklu. Lūdzu, Anna, dzer tūlīt. Tu esi bāla kā spoks… Skārlet, Anna ir mūsu eksperte attiecībā uz Konfederācijas patversmi. Pagājušajā gadā viņa pabeidza skolu un tagad strādā tur par skolotāju. Anna Hemptone. Skārleta Batlere.

-    Priecājos iepazīties, misis Batlere. Anna pastiepa šauru, aukstu plaukstu. To paspiežot, Skārleta juta, ka roka viņas siltajā delnā viegli dreb.

-    Lūdzu, sauciet mani par Skārletu, viņa sacīja.

-    Paldies… Skārlet. Es esmu Anna.

-    Tēju, Skārlet?

-     Paldies, mis Eleonor. Viņa steidzīgi paņēma tasi, priecīga, ka var noslēpt apmulsumu, ko juta, skatoties uz Annu Hemptoni. Mellija, kas Mellija, gluži kā dzīva. Tikpat trausla, tikpat pelei līdzīga, tikpat jauka to jau var pateikt. Viņa tātad ir bārene, ja dzīvo tajā patversmē. Ari Melānija bija bārene. Ak, Mellij, cik ļoti man tevis trūkst!

Aizvelkot pēdējam logam aizkarus, viņa dzirdēja tālumā norībam pērkonu un redzēja uz rūts lietus lāses.

-     Ķersimies pie darba, ierunājās Eleonora Batlere. Mums daudz darāmā. Visi apsēžamies. Mārgaret, vai tu, lūdzu, vari turpināt pasniegt kūku un sviestmaizes? Nevēlos, lai kāds kļūtu izklaidīgs tukša vēdera dēļ. Emma, vai tu liesi tēju? Piezvanīšu, lai atnes vēl karstu ūdeni.

-    Ļaujiet, es atnesīšu, mis Eleonora, Anna piedāvāja.

-     Nē, mīļā, tu mums esi vajadzīga šeit. Skārlet, mīļā, lūdzu, parauj to zvana auklu. Un nu, dāmas un kungs, pirmais dienas kārtības punkts ir ļoti interesants. Esmu saņēmusi lielu čeku no kādas Bostonas dāmas. Ko mēs ar to darīsim?

-    Saplēsīsim un gabaliņus aizsūtīsim atpakaļ!

-     Emma! Vai tev smadzenes aizmigušas? Mums vajadzīga visa nauda, ko varam dabūt. Turklāt ziedotāja ir Peišensa Bedforda. Tu viņu atceries. Agrākos laikos mēs gandrīz katru gadu tikāmies ar viņu un viņas vīru Saratogā.

-    Vai Federācijas armijā nebija ģenerālis Bedfords?

-    Nē, nebija. Mūsu armijā bija ģenerālis Neitans Bedfords Forests.

-    Mūsu labākais kavalērists, piebilda Edvards.

-     Šaubos, vai Ross tam piekristu, Edvard. Mārgareta Batlere ar troksni nolika sviestmaižu šķīvi. Kā nekā viņš bija ģenerāļa Lī armijā.

Skārleta otru reizi parāva zvana auklu. Piķis un zēvele! Vai visiem dienvidniekiem jāizkaro karš ik reizi, kad viņi satiekas? Kāda starpība, pat ja naudu būtu sūtījis pats Jūlisīss Grānts? Nauda paliek nauda, un tā jāņem ciet, kur vien var.

-    Pamiers! Sallija Brūtona pavicināja baltu mutautiņu. Varbūt jūs ļausiet Annai runāt, viņa cenšas tikt pie vārda.

Annas acis mirdzēja jūtu pārpilnībā.

-    Man ir deviņas mazas meitenes, kurām es mācu lasīt, un tikai viena grāmata, no kuras mācīt. Ja ierastos Eiba Linkolna gars un piedāvātu mums dažas grāmatas, es es viņu noskūpstītu!

Malacis, Skārleta klusībā viņu uzslavēja. Viņa skatījās uz pārējo dāmu sejām, kurās parādījās izbrīns. Bet Edvarda Kūpera sejas izteiksme bija pavisam citāda. Ak, viņš taču iemīlējies Annā, Skārleta secināja. Paskat, kā viņš skatās uz meiteni. Un viņa to pat neievēro, viņai nav ne jausmas, ka Kūpers alkst pēc viņas kā tāds muļķis. Varbūt man vajadzētu viņai to pateikt? Viņš nudien ir pievilcīgs, ja sievietei patīk šāda tipa vīrieši, slaids un sapņains. Ja padomā, neko daudz neatšķiras no Ešlija.

Skārleta pamanīja, ka ari Sallija Brūtona vēro Edvardu. Viņu skatieni satikās, un abas sievietes apmainījās ar neuzkrītošiem smaidiem.

-    Tad esam vienojušies, ja? vaicāja Eleonora. Emma?

-    Esam. Grāmatas ir svarīgākas par naidu. Esmu pārāk emocionāla. Tas noteikti ir no atūdeņošanās. Vai kāds reiz atnesīs to karsto ūdeni?

Skārleta pazvanīja vēlreiz. Varbūt zvans saplīsis; vai viņai nevajadzētu aiziet uz virtuvi un pateikt kalpotājiem? Viņa jau pameta savu stūri, kad redzēja veramies durvis.

-    Vai zvanījāt, lai pasniedzu tēju, misis Batlere? Rets ar kāju pavēra durvis plašāk. Rokās viņš turēja milzīgu sudraba paplāti, kas bija pārpilna ar mirdzošu tējkannu, mazo kanniņu, cukurtrauku, bļodu, piena krūzi, sietiņu un trim sildītājiem. Indijas, Ķīnas vai kumelīšu? Viņš priecīgs smaidīja par sagādāto pārsteigumu.

Rets! Skārleta nespēja paelpot. Cik viņš skaists. Viņš daudz laika pavadījis saulē, iededzis brūns kā indietis. Ak Dievs, cik stipri viņa Retu mīlēja, viņas sirds sitās tik ļoti, ka visi to noteikti dzirdēja.

-    Ret! Ak, mīļais, baidos, ka tūlīt izgāzīšos kā veca sēta. Misis Eleonora paķēra salveti un noslaucīja acis. Tu teici, "kaut kas no sudraba" Filadelfijā. Man nebija ne jausmas, ka runa ir par tējas servīzi. Un vesela. Tas ir brīnums.

-    Tā ir arī ļoti smaga. Mis Emma, vai jūs, lūdzu, nepabīdītu viltoto porcelānu malā? Ja nemaldos, dzirdēju jūs ieminamies par slāpēm. Justos pagodināts, ja jūs salietu pēc sirds patikas… Sallij, mīļotā, kad tu ļausi man duelēties ar savu vīru, lai varu viņu nonāvēt un tevi nolaupīt? Rets nolika paplāti uz galda, pārliecās tam pāri un noskūpstīja trīs otrā pusē uz dīvāniņa sēdošās sievietes. Tad viņš paskatījās apkārt.

Paskaties uz mani, Skārleta lūdzās savā ēnainajā stūrī. Noskūpsti mani.

Bet Rets viņu neredzēja.

-    Mārgaret, cik jauki tu izskaties šajā kleitā. Ross nav tevis cienīgs. Sveika, Anna, priecājos tevi redzēt. Edvard, par tevi es nevaru teikt to pašu. Nespēju atzinīgi vērtēt to, ka tu noorganizē harēmu manā mājā, kad es lietū nožēlojamākajā īrētajā karietē visā Ziemeļamerikā kļauju pie krūtīm dzimtas sudrabu, lai nosargātu to no maišelniekiem. Rets uzsmaidīja mātei. Tagad izbeidz raudāt, mamm, citādi domāšu, ka tev mans pārsteigums nepatīk.

Eleonora raudzījās augšup dēlā, viņas sejā mirdzēja mīlestība.

-    Lai Dievs tevi svētī, dēls! Tu sagādā man lielu prieku.

Skārleta vairs nespēja izturēt ne mirkli ilgāk. Viņa metās uz

priekšu.

-    Ret, mīļais…

Rets pagrieza pret viņu galvu, un Skārleta apstājās. Viņa seja bija sastingusi, tukša, dzelzs pašsavaldība bija nomākusi -visas emocijas. Bet acis mirdzēja spoži; vienu mirkli, kad tika aizturēta elpa, viņi skatījās viens otra acīs. Tad viņa lūpas vienā mutes kaktiņā paliecās uz leju sardoniskajā smaidā, kuru viņa tik labi pazina un no kura baidījās.

-   Veicies tam cilvēkam, viņš sacīja lēni un skaidri, kurš saņem lielāku pārsteigumu, nekā sagādājis citiem. Rets pastiepa rokas, lai satvertu viņējās. Skārleta ielika savus drebošos pirkstus viņa plaukstās, skaidri apzinādamās attālumu, kādu starp viņiem saglabāja Reta izstieptās rokas. Ūsas noslīdēja viņai gar labo vaigu, tad viņš devās projām.

Viņš gribētu mani nogalināt, Skārleta juta, un šīs briesmas piešķīra notikušajam savādu piedzīvojuma garšu. Rets apņēma ar roku viņas plecus, pirksti kā skrūvspīles saspieda augšdelmu.

-    Dāmas, un Edvard, jūs noteikti mūs atvainosiet, ja uz mirkli jūs pametīsim, viņš sacīja. Balsī jautās pievilcīgs zēniskuma un nerātnības sajaukums. Pārāk sen man nav iznācis aprunāties ar sievu. Mēs iesim augšā un ļausim jums atrisināt problēmas, kas saistās ar Konfederācijas patversmi.

Un izstūma Skārletu pa durvīm, nedodot viņai iespēju atvadīties.

12. nodaĻa

R.ets neteica ne vārda, kamēr rautin uzrāva Skārletu pa kāpnēm un iegrūda guļamistabā. Tad aizvēra durvis un atspiedās pret tām ar muguru. Pie velna, ko tu te dari, Skariet?

Viņa gribēja pastiept vīram pretī rokas, bet dusmās degošais Reta skatiens brīdināja to nedarīt. Skārleta nevainīgā izbrīnā iepleta acis. Atbildot viņa runāja steidzīgi un apburoši aizelsusies.

-    Saņēmu no krustmātes Jūleilijas vēstuli, kurā viņa pieminēja, ka tu stāstot, cik ļoti ilgojoties pēc manis, bet es nevēloties atstāt veikalu. Ak, mīļais, kādēļ tu man to neteici? Veikals salīdzinājumā ar tevi man neko nenozīmē. Viņa piesardzīgi vēroja Reta acis.

-    Nekas nelīdzēs, Skārlet.

-    Kas nelīdzēs?

-    Nekas. Ne kvēlais paskaidrojums, ne vientiesīgā neizpratne. Tu taču zini, ka nekad neesi varējusi man ticami samelot.

Tā bija taisnība, un viņa to zināja. Vajadzēs būt godīgai.

-    Atbraucu, jo gribēju būt kopā ar tevi. Viņas klusajam apgalvojumam piemita vienkārša cieņa.

Rets skatījās uz taisno muguru un lepni izslieto galvu, un viņa balss ieguva maigāku toni.

-    Mana mīļā Skārleta, viņš sacīja, ar laiku, kad atmiņas būs zaudējušas asumu un pārvērtušās saldrūgtenā nostalģijā, mēs varētu kļūt par draugiem. Varbūt mēs tiktāl vēl varam nonākt, ja abi būsim žēlsirdīgi un pacietīgi. Bet nekas vairāk. Viņš nepacietīgi soļoja pa istabu. Kas man jādara, lai tu to saprastu? Es negribu tevi sāpināt, bet tu spied mani to darīt. Negribu, ka tu uzturies te. Brauc atpakaļ uz Atlantu, Skārlet, un liec mani mierā. Es tevi vairs nemīlu. Skaidrāk es to nevaru pateikt.

Asinis bija aizplūdušas no Skārletas sejas. Viņas zajās acis pret spokaini bālo ādu zaigoja vēl košāk.

-    Es arī varu runāt skaidru valodu, Ret. Es esmu tava sieva, un tu esi mans vīrs.

-     Neveiksmīgs apstāklis, kuru es apsolīju izlabot. Viņa vārdi noskanēja kā pātagas cirtiens. Skārletai aizmirsās, ka nedrīkst ļaut jūtām vaļu.

-     Šķirties no tevis? Nekad, nekad, nekad. Un es nekad nedošu tev iemeslu šķirties no manis. Esmu tava sieva un, kā labai, uzticīgai sievai pienākas, esmu ieradusies pie tevis, pametot visu, kas man dārgs. Triumfa smaids izlieca Skārletas lūpu kaktiņus, un tad viņa izspēlēja savu trumpi. Tava māte ir bezgala laimīga, ka esmu atbraukusi. Ko tu teiksi viņai, ja izmetīsi mani laukā? Jo es izstāstīšu visu patiesību un tas salauzīs viņas sirdi.

Rets smagiem soļiem mēroja guļamistabu no viena gala līdz otram. Pie sevis viņš murmināja lāstus, lamuvārdus un rupjības, kādas Skārleta nekad nebija dzirdējusi. Šādu Retu viņa pazina tikai pēc nostāstiem, tāds Rets zelta drudža laikā bija devies uz Kaliforniju un aizstāvējis savu ieguvumu ar nazi un smagiem zābakiem. Tas bija Rets, kas nelegāli ieveda rumu, vissliktāko Havanas krogu pastāvīgais apmeklētājs, Rets, piedzīvojumu meklētājs, kas ignorē likumu, draugs un biedrs tādiem pašiem neliešiem kā viņš. Par spīti viņā jaušamajam ļaunumam, Skārleta, vērojot vīru, jutās satriekta, satraukta un savaldzināta. Pēkšņi dzīvnieciskā skraidīšana mitējās un Rets nostājās viņai priekšā. Melnās acis zalgoja, bet ne vairs dusmās. Tajās jautās smiekli, tās bija tumšas, spīvas un nogurušas. Tas bija Rets Batlers, Čārlstonas džentlmenis.

-    Šahs, viņš teica ar greizu, sašķobītu vīpsnu. Es nepievērsu uzmanību dāmas neparedzamajiem gājieniem. Bet ne mats, Skārlet. Rets īslaicīgā padevībā pagrieza uz augšu plaukstas.

Viņa nesaprata Reta sacīto, bet žests un balss tonis liecināja, ka viņa ieguvusi… kaut ko.

-    Tātad es palieku?

-    Tik ilgi, līdz vēlēsies doties projām. Nedomāju, ka tu kavēsies ilgi.

-    Tu kļūdies, Ret! Man te ļoti patīk.

Viņa sejā iegūla vecā, pazīstamā izteiksme. Tā liecināja par uzjautrinājumu, skepsi un viszinību.

-    Cik ilgi tu esi Čārlstonā, Skārlet?

-    Kopš vakarvakara.

-    Un jau zini, ka tev te ļoti patīk. Aši gan, apsveicu tevi ar tādu apķērību. Tevi padzina no Atlantas brīnumainā kārtā neizvārtītu piķi un putnu spalvās -, un dāmas pret tevi izturējušās laipni, jo nezina, ka pret cilvēkiem var izturēties citādi, un tev jau liekas, ka esi atradusi patvērumu. Viņš iesmējās, ieraugot Skārletas sejas izteiksmi. 0 jā, man Atlantā ir sakari. Es zinu visu par tavu izstumšanu. Pat tās padibenes, ar kurām tu agrāk sagājies, negrib ar tevi ielaisties nekādās darīšanās.

-     Nav tiesai viņa iesaucās. Es pati izsviedu viņus pa durvīm.

Rets paraustīja plecus.

-    Nav vajadzības turpināt un apspriest šo jautājumu. Svarīgi ir tas, ka tagad tu atrodies šeit, manas mātes mājā un viņas paspārnē. Man ļoti rūp mātes laime, tādēļ acumirklī es neko nevaru iesākt. Taču man tas nemaz nav vajadzīgs. Tu visu izdarīsi bez manas līdzdalības. Tu pati atklāsi, kāda esi; tad visi žēlos mani un jutīs līdzi manai mātei. Un tad es sasaiņošu tavas mantiņas un aizsūtīšu tevi atpakaļ uz Atlantu, visai sabiedrībai pieklājīgā klusumā gavilējot. Tu domā, ka vari izlikties par dāmu, vai ne? Tu nevari apmānīt pat aklu kurlmēmo.

-    Es esmu dāma, nolādēts I Tu vienkārši nezini, kā jāuzvedas kārtīgam cilvēkam. Būšu tev pateicīga, ja atcerēsies, ka mana māte bija no Savanas Robijāriem un ka O'Hāras cēlušies no Īrijas ķēniņiem!

Reta atbildes smaids bija tracinoši iecietīgs.

-     Liecies mierā, Skārlet. Parādi drēbes, ko tu esi atvedusi sev līdzi. Viņš apsēdās tuvākajā krēslā un izstiepa garās kājas.

Skārleta skatījās, pārāk vīlusies par viņa pēkšņo mieru, lai runātu mierīgi. Rets izņēma no kabatas cigāru un sāka to virpināt pirkstos.

-    Ceru, ka tev nebūs iebildumu, ja es savā istabā uzsmēķēšu, viņš sacīja.

-    Protams, ne.

-     Paldies. Un tagad parādi man savu garderobi. Tā noteikti ir jauna; tu nemūžam neķertos pie mēģinājuma atgūt manu labvēlību bez vesela arsenāla apakšsvārku un zīda kleitu, un visas noteikti ir briesmīgi bezgaumīgas, jo tā ir tava pazīšanās zīme. Es neļaušu tev padarīt manu māti par apsmieklu. Tāpēc nodemonstrē man savus tērpus, Skārlet, un es paskatīšos, kas labojams. Viņš izņēma no kabatas cigāru nazi.

Skārleta nikni palūrēja uz vīru, tomēr aizsoloja uz ģērb istabu pēc savām drēbēm. Varbūt tā bija laba zīme. Rets vienmēr bija pārraudzījis viņas garderobi. Viņam patika redzēt Skārletu tērpos, ko viņš izvēlējies, viņš lepojās, cik eleganta un skaista viņa izskatījās. Ja viņš atkal vēlējās iesaistīties viņas izskata veidošanā, atkal lepoties ar viņu, viņa labprāt sadarbotos. Viņa tās visas nodemonstrēs. Tā viņš redzēs Skārletu kreklā. Skārletas pirksti steidzās atāķēt kleitu un krinolīnu ar polsteri, kas balstīja turnīru. Viņa izkāpa no dārgā auduma kaudzes, tad savāca jaunās kleitas klēpī un lēnām, kailām rokām, pa pusei atkailinātām krūtīm un zīda zeķēs izgāja guļamistabā.

-     Nomet uz gultas, Rets norīkoja, un uzvelc ritasvārkus, iekams esi nosalusi. Lietus atnesis aukstumu, vai arī tu neesi to pamanījusi? Viņš izpūta dūmu strūklu pa kreisi, novēršot seju no Skārletas. Nesaaukstējies, cenšoties būt pavedinoša, Skārlet. Tu velti šķied laiku. Skārletas seja kļuva sarkana no dusmām, acis liesmoja kā zaļas ugunis. Bet Rets uz viņu neskatījās. Viņš pētīja uz gultas nomesto krāšņumu. Noplēs visas šīs mežģīnes, viņš teica par pirmo kleitu, un paturi tikai vienu no lentīšu rindas gar sāniem. Tad nebūs tik ļauni… Šo atdod istabenei, tā ir bezcerīga… Šī derēs, ja noņemsi rotājumus, zelta pogu vietā piešūsi parastas melnas pogas un saīsināsi trēnu… Dažās minūtēs viņš izskatīja visas.

-    Tev vajadzīgi pamatīgi, vienkārši, melni zābaki, viņš sacīja, kad bija ticis galā ar drēbēm.

-    Es šorīt jau nopirku, Skārleta ledainā balsī teica. Kad mēs ar tavu mammu bijām iepirkties, viņa piebilda, uzsverot katru vārdu. Nesaprotu, kādēļ tu viņai nenopērc karieti, ja jau tik ļoti mīli. Viņa no staigāšanas ļoti piekusa.

-     Tu neizproti Čārlstonu. Tāpēc tu drīz vien te jutīsies nelaimīga. Es viņai varēju nopirkt šo māju, jo mūsējo iznīcināja jenkiji un visiem paziņām ir tikpat greznas mājas. Es pat varu iekārtot to ērtāk nekā viņas draugu mājas, tādēļ ka katra lietiņa ir kaut kas tāds, ko nolaupīja jenkiji, vai ari ir kopija tam, kas mums reiz piederēja, un viņas draudzenēm vēl ir daudz mantu no agrākiem laikiem. Bet es nevaru izcelt viņu draugu vidū, pērkot dārgas mantas, kādas tie nevar atļauties.

-    Sallijai Brūtonai ir kariete.

-     Sallija Brūtona nav tāda kā citi. Viņa vienmēr bijusi citāda. Sallija ir oriģināla. Čārlstona ciena pat mīl savādniekus. Bet nekādu iecietību pret ārišķībām. Un tu, mana mīļā Skārlet, nekad neesi varējusi pretoties ārišķībām un dižmanībai.

-    Ceru, Ret Batler, ka tev sagādā prieku mani apvainot!

Rets sāka smieties.

-    Atklāti sakot, sagādā gan. Un tagad tu vari sākt kādu no kleitām padarīt pieklājīgu, lai būtu, ko šovakar vilkt mugurā. Es grasos aizvizināt komiteju mājās. Tādā negaisā Sallijai nevajadzētu sēsties uz bukas.

Kad Rets bija aizgājis, Skārleta uzvilka viņa rītasvārkus. Tie bija siltāki, un viņam bija taisnība kļuvis krietni vēsāks, un viņa drebēja. Viņa uzvilka halāta apkakli līdz ausīm un apsēdās krēslā, kur pirmīt bija sēdējis Rets. Istabā vēl jautās viņa klātbūtne un Skārleta tinās tajā. Pirksti glāstīja maigo audumu, kas viņu apņēma, savādi iedomāties, ka Rets, būdams tik stabils un spēcīgs, izvēlējies tik viegla, gandrīz maiga auduma rītasvārkus. Bet ne jau tikai tas vien mulsināja Skārletu. Viņa nemaz nepazina vīru, nekad nebija pazinusi. Skārleta mirkli juta baisu bezcerību. Viņa to nopurināja, tad steigšus piecēlās. Jāpārģērbjas, iekams Rets nav atgriezies. Augstā debess, sazin cik ilgi viņa nosēdējusi, ļaudamās nomoda sapņiem? Bija jau gandrīz tumšs. Viņa asi pašķindināja zvaniņu, lai ataicinātu Penziju. No sārtā tērpa jānoņem lentes un mežģīnes, lai var šovakar vilkt mugurā, un tūlīt jāliek karsēties lokšķēres. Reta dēļ viņa gribēja izskatīties īpaši labi un sievišķīgi… Skārleta paskatījās uz gultas pārklāja plašumu, un tas, ko viņa iedomājās, sadzina asinis viņas vaigos.

Lampu dedzinātājs vēl nebija sasniedzis pilsētas augšējo daļu, kur dzīvoja Emma Ensone, tāpēc Retam vajadzēja braukt lēnām; saliecies uz priekšu, viņš centās cauri stiprajam lietum saskatīt tumšo ielu. Slēgtajos ratos viņam aiz muguras bija palikušas vairs tikai misis Ensone un Sallija Brūtona. Pirmā tika aizvesta Mārgareta Batlere uz mazo mājiņu Ūdens ielā, kur viņa dzīvoja kopā ar Rosu, tad Rets brauca uz Plato ielu, kur Edvards Kūpers zem sava platā lietussarga līdz Konfederācijas patversmes durvīm pavadīja Annu Hemptoni. Tālāk es iešu kājām, Edvards uzsauca Retam no ietves. Nav jēgas stiept pilošu lietussargu karietē pie dāmām. Viņš dzīvoja Baznīcas ielā, nākamajā kvartālā. Rets sveicienā pielika roku pie cepures platās malas un brauca tālāk.

-    Kā tu domā, vai Rets var mūs dzirdēt? čukstēja Emma Ensone.

-   Es tikai ar grūtībām dzirdu tevi un esmu vien pēdas attālumā, Sallija dzēlīgi sacīja. Dieva dēļ, runā skaļāk. Šī lietusgāze dara vai kurlu. Viņai lietus krita uz nerviem. Tā dēļ viņa pati nevarēja vadīt pajūgu.

-     Ko tu domā par viņa sievu? Emma jautāja. Viņa nemaz nav tāda, kā biju iedomājusies. Vai esi kādreiz redzējusi kaut ko tik briesmīgi krančainu kā izejamais tērps, kas viņai bija mugurā?

-   Ak, drēbes var viegli pāršūt, un daudzām sievietēm ir briesmīga gaume. Nē, interesanti ir tas, ka viņai ir iespējas, Sallija atbildēja. Vienīgais jautājums, vai viņa tiktāl izaugs? Tās, ka esi skaista un esi bijusi atzīta skaistule, var būt nopietns šķērslis. Netrūkst sieviešu, kas nekad no tā neatgūstas.

-    Cik smieklīgi viņa flirtēja ar Edvardu.

-   Automātiski, manuprāt. Kas tur smieklīgs? Turklāt ne mazums vīriešu gaida tieši tādu uzvedību. Varbūt tagad viņiem tas nepieciešams vēl vairāk. Viņi zaudējuši visu, kas agrāk lika justies kā vīriešiem, bagātību, zemi un varu.

Abas sievietes mirkli klusēja, domādamas par lietām, kuras lepniem cilvēkiem, kas atrodas militāras okupācijas varā, labāk būtu skaļi neatzīt.

Sallija nokremšļojās, pārtraukdama drūmo noskaņu.

-    Viena laba lieta ir tā, viņa atzinīgi sacīja, ka Reta sieva līdz izmisumam viņā iemīlējusies. Vai redzēji, ka tad, kad viņš parādījās durvīs, viņas seja kļuva gaiša, it kā būtu uzlēkusi saule?

-    Nē, neredzēju, sacīja Emma. Žēl gan. Toties es tādu pašu izteiksmi redzēju citā sejā un tā bija Annas seja.

13. nodaĻa

Skārletas skatiens nemitīgi griezās atpakaļ uz durvīm. Kur Rets tik ilgi kavējas? Eleonora Batlere izlikās, ka neko nav ievērojusi, tomēr mutes kaktiņos viņai bija iegūlis viegls smaidiņš. Pirksti aši bīdīja šurpu turpu spožu ziloņkaula "kuģīti", veidojot filigrānu cilpiņu tīklu. Šobrīd vajadzētu ļauties omulībai. Dzīvojamās istabas aizkari bija aizvilkti, negaisu un tumsu atstājot ārpusē, abās apvienotajās skaistajās telpās uz galdiem bija saliktas lampas, un kamīnā sprakšķošā zeltainā uguns padzina vēsumu un mitrumu. Bet Skārletas nervi bija pārāk saspringti, lai mājīgā omulība spētu tos nomierināt. Kur ir Rets? Vai viņš vēl dusmojas?

Skārleta mēģināja ieklausīties, ko stāsta Reta māte, bet velti. Konfederācijas atraitņu un bāreņu patversme viņai bija gauži vienaldzīga. Pirksti nevilšus pieskārās kleitas krūšu daļai, bet tur vairs nepludoja mežģīnes, tāpēc nebija, ar ko knibināties. Rets taču neinteresētos par viņas drēbēm, ja būtu pret sievu vienaldzīgs, vai ne?

-…skola it kā radās pati no sevis, jo bāreņiem jau nebija citur, kur iet, misis Batlere klāstīja. Bet ar mācībām veicies labāk, nekā mēs bijām cerējuši. Pagājušā gada jūnijā skolu beidza seši skolēni, kas tagad paši kļuvuši par skolotājiem. Divas meitenes aizbraukušas strādāt par skolotājām uz Volterboro, un viena varēja pat izvēlēties Jemesī vai Kemdenu. Vēl viena ļoti jauka meitene mums atrakstīja, es tev parādīšu vēstuli…

Ak, kur viņš kavējas? Kas viņu tik ilgi aiztur? Ja man būs jāsēž vēl ilgāk, es sākšu kliegt.

Uz kamīna dzegas iezvanījās bronzas pulkstenis, un Skārleta salēcās. Divi… trīs…

-    Nez kur Rets kavējas, sacīja viņa māte. Viņš zina, ka vakariņas ēdam septiņos, un viņam patīk pirms tam iedzert groku. Nabadziņš būs izlijis līdz ādai; vajadzēs iet pārģērbties. Misis Batlere nolika rokdarbu sev blakus uz galdiņa. Iešu paskatīties, vai lietus nav mitējies.

Skārleta pielēca kājās.

-     Es aiziešu. Kā atbrīvota viņa ašiem soļiem piesteidzās pie loga un pavilka smagā zīda aizkara malu. Pāri jūrmalas promenādei vēlās biezi miglas vāli. Migla virpuļoja pa ielu un spirālē cēlās augšup gluži kā dzīva būtne. Degošu laternu varēja nojaust tikai pēc izplūduša gaiša plankuma kustīgajā baltumā. Spokainā bezveidība nobiedēja Skārletu, un viņa atlaida zīda aizkaru, lai nebūtu jāskatās. Pamatīga migla, viņa sacīja, tomēr nelīst. Vai domājat, ka Retam nekas nekaiš?

Eleonora Batlere pasmaidīja.

-    Skariet, tu taču zini, ka viņš piedzīvojis nopietnākas lietas nekā neliels lietutiņš un migla. Protams, viņam nekas nekaiš. Kuru katru minūti tu dzirdēsi veramies durvis.

It kā apstiprinot šos vārdus, tiešām vērās lielās parādes durvis. Skārleta dzirdēja Reta smieklus un sulaiņa Manigo zemo balsi.

-    Labāk atdodiet man savas slapjās drānas, mister Ret, zābakus arīdzan, Manigo sacīja.

-    Paldies, Manigo. Uziešu augšā pārģērbties. Saki misis Batlerei, ka tūlīt nākšu. Vai viņa ir dzīvojamā istabā?

-    Jā, ser, un Reta kundze arīdzan.

Skārleta klausījās, ko viņš atbildēs, bet dzirdēja tikai Reta ašos, noteiktos soļus uz kāpnēm. Likās, ka pagājis vesels gadsimts, iekams viņš atkal nokāpa lejā. Pulkstenis uz kamīna dzegas noteikti sabojājies. Katra minūte vilkās veselu stundu.

-    Tu izskaties noguris, dārgais, iesaucās Eleonora Batlere, kad Rets ienāca dzīvojamā istabā.

Rets saņēma mātes roku un noskūpstīja.

-    Nesāc nu mani apčubināt, mamm, esmu vairāk izsalcis nekā noguris. Vai vakariņas būs drīz?

Misis Batlere gribēja celties kājās.

-     Pateikšu virtuvē, lai klāj galdu tūlīt. Rets viegli pieskārās mātes plecam, lai aiztaupītu viņai šīs pūles.

-    Vispirms iztukšošu kādu glāzi, nesteidzies. Viņš piegāja pie galda, uz kura stāvēja paplāte ar dzērieniem. Lejot glāzē viskiju, viņš pirmo reizi paskatījās uz Skārletu. Vai nepievienosies, Skārlet? Paceltās uzacis viņu ķircināja. Tāpat arī viskija smarža. Viņa aizskarta novērsās. Ak tad Rets nolēmis spēlēt paslēpes? Mēģinās panākt vai izaicināt, lai viņa izdara kaut ko tādu, ka māte no viņas novērstos. Nu, Retam vajadzēs būt briesmīgi slīpētam, lai viņa iekristu. Skārletas lūpas izliecās un acis sāka dzirkstīt. Viņai pašai vajadzēs būt briesmīgi slīpētai, lai pārspētu Retu. Kaklā sāka pulsēt azarta izraisīts satraukums. Sacensības viņu vienmēr uzbudināja.

-    Mis Eleonora, vai Rets nav briesmīgs? Viņa smējās. Vai bērnībā viņš arī bija nerātns? Viņa juta aiz muguras Retu spēji sakustamies. Ha! Trāpīts. Gadiem ilgi viņš juties mātes priekšā vainīgs par sāpēm, ko viņai sagādājis, kad viņa uzvedība lika tēvam atteikties no dēla.

-    Vakariņas galdā, misis Batlere, paziņoja Manigo, stāvēdams uz sliekšņa.

Rets piedāvāja mātei roku, un Skārletai iedūra skaudība. Bet viņa sev atgādināja, ka tieši Reta padevība mātei ļāva viņai te palikt, un norija dusmas.

-    Esmu tik izsalkusi, ka varētu apēst pusgovi, viņa moži sacīja, un Rets noteikti ir izbadējies, vai ne, mīļais? Viņa bija guvusi virsroku; tik daudz viņš bija atzinis. Ja viņa to zaudēs, tad zaudēs visu spēli un Retu nekad neatgūs.

Kā izrādījās, Skārleta bija lieki raizējusies. Tiklīdz viņi apsēdās pie galda, Rets uzturēja sarunas. Viņš stāstīja, kā Filadelfijā meklējis tējas servīzi, pārvēršot to par piedzīvojumu, veikli attēlodams vairākus cilvēkus, ar kuriem bija sarunājies, kariķēdams viņu akcentu un dīvainības tik prasmīgi, ka māte un Skārleta smējās, līdz sāka sāpēt sāni.

-   Un pēc garā ceļa, ko biju veicis, lai tiktu viņam uz pēdām, Rets pabeidza ar tēlota izmisuma žestu, iedomājieties manas šausmas, kad jaunais īpašnieks likās pārlieku godīgs, lai pārdotu tējas servīzi par manis piedāvāto divdesmit reižu augstāko cenu nekā tās vērtība. Vienu mirkli jau sāku bažīties, ka vajadzēs servīzi nozagt atpakaļ, bet, par laimi, viņš piekrita piedāvājumam izklaidēties, draudzīgā noskaņā uzspēlējot kārtis.

Eleonora Batlere ar savu izskatu centās rādīt, ka viņa tādas izdarības neatzīst.

-     Es nudien ceru, Ret, ka tu nerīkojies negodīgi, viņa sacīja. Taču vārdos skanēja smiekli.

-    Mammu! Tu mani satriec. No apakšas es dalu, tikai spēlējot ar profesionāļiem. Tas nožēlojamais Šermana armijas izbijušais pulkvedis bija tāds diletants, ka man nācās šmaukties, lai ļautu viņam vinnēt pāris simtu dolāru, kas mazinātu viņa ciešanas. Viņš bija Elintona pretstats.

Misis Batlere vairs nespēja valdīties.

-   Ak, nabaga cilvēks! Un viņa sieva mana sirds jūt viņai līdzi. Reta māte paliecās uz Skārletas pusi. Daži skeleti manas ģimenes skapī, viņa teica teatrālā čukstā. Tad atkal sāka smieties un iegrima atmiņās.

Elintoni, kā Skārleta uzzināja, bija slaveni visā Austrumu piekrastē savas ģimenes vājību dēļ: viņi bija gatavi spēlēt uz jebko. Pirmais Elintons, kurš apmetās uz dzīvi koloniālajā Amerikā, ieradās te ar kuģi, jo bija derībās laimējis zemes dāvinājumu; ar tās iepriekšējo īpašnieku viņi bija saderējuši, kurš spēs izdzert vairāk alus un noturēties kājās.

-    Līdz brīdim, kad Elintons uzvarēja, misis Batlere izdarīja īsu kopsavilkumu, viņš bija tā piedzēries, ka iedomājās būtu prātīgi paskatīties uz savu guvumu. Ļaudis runā, ka viņš pat neesot zinājis, uz kurieni dodas, to viņš sapratis tikai tad, kad sasniedza galamērķi, jo kauliņu spēlē bija laimējis gandrīz visu jūrnieku ruma devu.

-    Un ko viņš darīja, kad izgulēja dzērumu? Skārleta gribēja zināt.

-    Ak, mīļā, tas nekad nenotika. Viņš nomira desmit dienas pēc tam, kad kuģis piestāja krastā. Bet līdz tam laikam Elintons bija ar kādu citu spēlējis kauliņus un laimējis meiteni vienu no nolīgtajām kuģa kalponēm -, un, tā kā vēlāk izrādījās, ka viņa gaida spēlmaņa bērnu, pie Elintona kapa notika kaut kas līdzīgs expostfacto* kāzām, un viņas dēls kļuva par vienu no maniem vecvectētiņiem.

-    Viņš pats arī bija spēlmanis, vai ne? Rets jautāja.

-    Ak, protams. Tas nu patiesi bija iedzimts. Un misis Batlere turpināja iepazīstināt ar savu dzimtas koku.

Skārleta bieži lūkojās uz Retu. Cik daudz pārsteigumu vēl slēpa šis vīrietis, kuru viņa gandrīz nemaz nepazina? Viņa nekad nebija redzējusi Retu tik rāmu, laimīgu un mājīgā noskaņā. Es nekad neesmu viņam devusi mājas, Skārleta atskārta. Viņam nepatika pat ēka. Tā bija manējā, viss tika darīts tā, kā man patika, to viņš man dāvināja, un tā nepavisam nebija Reta gaumē. Skārleta gribēja pārtraukt mis Eleonoras stāstus, pateikt Retam, ka nožēlo pagātnē padarīto, ka labos visas kļūdas, tomēr nesadūšojās. Viņš jutās apmierināts, baudīja vakaru un mātes vārdu mierinošo noskaņu. Viņa nedrīkst sapostīt jauko gaisotni.

" Ar atpakaļejošu datumu (ladņu vai.).

Augstajos sudraba svečturos degošās sveces atspoguļojās nospodrinātajā mahagonija galda virsmā un Reta mirdzošajās melno acu zīlītēs. Sveces lēja pār galdu un trim vakariņotājiem siltu, rāmu gaismu, kas veidoja blāva spožuma salu garajā, ēnainajā telpā. Biezie aizkari un sveču gaismas mazā, intīmā saliņa noslēdza viņus no ārpasaules. Eleonoras Batleres balss skanēja liegi, Reta smiekli bija klusi un uzmundrinoši. Mīlestība veidoja gaisīgu, tomēr nesaraujamu tīklu starp māti un dēlu. Skārletu pēkšņi pārņēma visaptverošas ilgas, lai ari viņu iekļautu šajā tīklā.

Tad Rets sacīja:

-     Pastāsti Skārletai par brālēnu Taunzendu, mamm, un viņa pēkšņi atradās drošībā sveču gaismas siltumā, laimes noskaņā, kas valdīja ap galdu. Vēlēdamās, lai tā turpinātos mūžīgi, Skārleta lūdza mis Eleonoru stāstīt par brālēnu Taunzendu.

-     Taunzends nav īsts brālēns, tikai trešajā pakāpē, taču viņš ir vecvecvectēva Elintona tiešais pēcnācējs, vienīgais kāda vecākā dēla vecākais dēls. Tā viņš mantoja pirmo zemes dāvinājumu, Elintonu spēlmaņu tieksmi un Elintonu veiksmi. Mūsu dzimtai vienmēr veicies. Izņemot vienā lietā: ir vēl kāda Elintonu ģimenes iezīme visi zēni šķielē. Taunzends apprecēja ārkārtīgi skaistu meiteni no smalkas Filadelfijas dzimtas Filadelfijā šīs kāzas nodēvēja par skaistules un briesmoņa laulībām. Meitenes tēvs bija jurists ar ļoti saprātīgu attieksmi pret īpašumu, bet Taunzends bija pasakaini bagāts. Taunzends ar sievu apmetās uz dzīvi Baltimorā. Tad, protams, sākās karš. Tajā pašā brīdī, kad Taunzends devās pieteikties ģenerāļa Lī armijā, viņa sieva metās atpakaļ pie savas ģimenes. Kā nekā viņa bija jenkijiete, un Taunzendu, visticamāk, karā nogalinās. Viņš nevarēja trāpīt lodi šķūnī, kur nu vēl šķūņa durvīs, jo šķielēja. Tomēr viņš bija mantojis Elintonu veiksmi. Viņš nedabūja neko ļaunāku par apsaluma čūlām, kaut arī nogāja ar armiju visu ceļu līdz pat Apomatoksai. Turpretī viņa sievas trīs brāļi un tēvs gāja bojā, dienot Federālajā armijā. Tādējādi viņa mantoja visu, ko bija rūpīgi uzkrājis viņas piesardzīgais tēvs un tā piesardzīgie senči. Taunzends dzīvo Filadelfijā kā karalis un nebēdā nenieka, ka visu viņa nekustamo īpašumu Savanā konfiscējis Šermans. Vai tu tikies ar viņu, Ret? Kā viņam klājas?

-     Šķielē vēl vairāk nekā agrāk, viņam ir divi šķielējoši dēli un meita, kas, paldies Dievam, līdzinās mātei.

Skārleta gandrīz nedzirdēja Reta atbildi.

-     Vai jūs, mis Eleonora, teicāt, ka Elintons ir no Savanas? Mana māte bija no Savanas, viņa kaismīgi iesaucās. Skārletai jau sen kremta, ka viņai trūkst radniecisko saišu mudžekļa, kas tik lielā mērā aizpildīja dienvidnieku dzīvi. Visiem viņas paziņām bija milzu radniecības tīkls brālēni, tēvoči un krustmātes -, kas nosedza daudzas paaudzes un simtiem jūdžu. Bet viņai nebija neviena. Polīnai un Jūleilijai bērnu nebija. Arī Džeralda O'Hāras brāļi Savanā bija palikuši bez pēcnācējiem. Īrijā noteikti vēl bija vesels lērums O'Hāru, bet viņai no tā nebija nekāda labuma, un visi Robijāri, izņemot vectēvu, bija pametuši Savanu.

Te nu viņa sēdēja un atkal klausījās par citu cilvēku dzimtas koku. Retam bija radi Filadelfijā. Viņu, bez šaubām, radniecīgas saites saistīja ar pusi no Čārlstonas iedzīvotājiem. Tas nebija godīgi. Bet varbūt šie Elintoni kaut kādā veidā saistījās ar Robijāriem? Tad ari viņa ietilptu tīklā, pie kura piederēja Rets. Varbūt viņa varēs atrast saiti ar Batleru pasauli un Čārlstonu, pasauli, kuru bija izvēlējies Rets un kurā viņa bija apņēmusies iekļūt.

-    Es ļoti labi atceros Elenu Robijāru, sacīja misis Batlere. Un viņas māti. Tava vecāmāte, Skārlet, iespējams, bija visapburošākā sieviete visā Džordžijā un arī Dienvidkarolīnā.

Skārleta kā apburta paliecās uz priekšu. Viņa par vecmāmiņu bija dzirdējusi tikai šādus tādus nejaušus izteikumus.

-    Vai viņai patiesi bija skandaloza slava, mis Eleonor?

-    Viņa bija ļoti īpatnēja. Bet laikā, kad es viņu pazinu vistuvāk, viņa nedarīja neko skandalozu. Viņa bija aizņemta ar bērnu laišanu pasaulē. Vispirms tavu krustmāti Polīnu, tad Jūleiliju un pēdīgi tavu māti. Starp citu, es biju Savanā, kad piedzima tava māte. Atceros uguņošanu. Tavs vectēvs noalgoja kādu slavenu itālieti, kas ieradās no Ņujorkas un sarīkoja grandiozu uguņošanas izrādi ik reizi, kad tava vecāmāte dāvāja viņam bērnu. Tu noteikti neatceries, Ret, un diez vai tev patiks, ka es to atgādinu, bet tu biji līdz neprātam pārbijies. Izvedu tevi ārā, lai vari apskatīties izrādi, bet tu kliedzi tik skaļi, ka es no kauna gandrīz nomiru. Visi pārējie bērni sita plaukstiņas un spiedza no prieka. Viņi, protams, bija vecāki. Tu vēl nevalkāji bikses, tev bija tikai mazliet vairāk nekā gadiņš.

Skārleta blenza misis Batlerē, tad Retā. Tas nav iespējams! Rets nevarēja būt vecāks par viņas māti. Viņas māte bija viņas māte. Skārleta vienmēr bija uzskatījusi, ka tas ir pats par sevi saprotams, ka māte ir veca, vecumā, kad vairs nepārņem spēcīgas jūtas. Kā tas iespējams, ka Rets bija vecāks? Kā viņa spēj tik izmisīgi mīlēt Retu, ja viņš ir tik vecs?

Tad šim triecienam Rets pievienoja vēl vienu. Viņš nometa uz galda salveti, piegāja pie Skārletas, noskūpstīja viņu uz pakauša, pēc tam gāja pie mātes, saņēma viņas roku un noskūpstīja.

-    Es dodos projām, mamm, viņš paziņoja.

Ak, Ret, nē! Skārleta gribēja kliegt. Bet viņa bija pārāk apstulbusi, lai kaut ko teiktu, un nespēja pat pajautāt, uz kurieni viņš dodas.

-     Man nepatīk, ka tu ej ārā tādā lietū un piķa melnumā, Ret, misis Batlere iebilda. Un Skārleta ir te. Tev gandrīz nav bijis iespējas ar viņu apsveicināties.

-    Lietus mitējies, un uzlēcis pilns mēness, Rets atbildēja. Es nevaru laist garām izdevību ar paisumu braukt augšup pa upi, un man tieši pietiek laika, lai līdz bēgumam pagūtu. Skārleta saprot, ka strādnieki jāpārbauda, ja brauc projām un pamet viņus savā vaļā, viņa ir darījumu sieviete. Vai ne, mīlulīt? Kad viņš pievērsa acis Skārletai, tajās zaigoja sveču liesmiņu atspidumi. Tad viņš izgāja priekšnamā.

Skārleta atgrūda krēslu, gandrīz to steigā apgāžot. Tad, nesakot ne vārda misis Batlerei, metās Retam pakaļ.

Viņš jau bija vestibilā, turēja rokā cepuri un pogāja ciet mēteli.

-    Ret, Ret, pagaidi! Skārleta sauca. Viņa nepievērsa uzmanību brīdinošajam skatienam, kad viņš pagriezās pret sievu. Vakariņas bija tik jaukas. Kāpēc tu gribi doties projām?

Rets pagāja viņai garām un atgrūda durvis no vestibila uz gaiteni. Tās aizvērās ar dobju bultas klikšķi, noslēdzot viņus no pārējās mājas.

-    Netaisi scēnu, Skārlet. Tas neko nedos.

Un tad, it kā spētu ielūkoties Skārletai galvā, viņš nodudināja pēdējos vārdus:

-    Nerēķinies arī ar to, ka gulēsim vienā gultā, Skārlet.

Viņš atvēra duvis uz ielu. Skārleta nepaguva izteikt ne vārda, kad Rets jau bija prom. Durvis lēnām aizvērās.

Viņa piecirta kāju. Ar to nepietika, lai izpaustu dusmas un vilšanos. Kāpēc viņam jāuzvedas tik riebīgi? Viņa saviebās pa pusei no dusmām, pa pusei no smiekliem, kas sanāca gribot negribot, atzīstot Reta gudrību. Viņš bez pūlēm bija izpratis viņas plānus. Nu tādā gadījumā viņai jābūt gudrākai, un viss. Būs jāatsakās no domas tūlīt palikt stāvoklī, jāizdomā kaut kas cits. Kad viņa atgriezās pie Reta mātes, viņas piere bija domīgi saraukta.

-    Nu, nu, mīļā, neņem nu pie sirds, Eleonora Batlere mierināja vedeklu, ar viņu viss būs kārtībā. Rets pazīst upi kā savus piecus pirkstus. Viņa bija stāvējusi pie kamīna, jo nevēlējās nejauši pārtraukt Reta atvadas no sievas. Iesim uz bibliotēku, tur ir mājīgi, un ļausim kalpotājiem novākt galdu.

Skārleta apsēdās krēslā ar augstu atzveltni, kas sargāja no caurvēja. Nē, viņa atteica, viņa nevēlas pledu uz ceļiem, tāpat ir labi, paldies.

-    Es jums ap likšu segu, mis Eleonor, viņa uzstāja, paņemot no vīramātes kašmira šalli. Apsēdieties un atpūtieties. Viņa pierunāja misis Batleri izbaudīt ērtības.

-    Cik tu, Skārlet, esi mīļa meitene, tik līdzīga savai mīļajai mātei. Atceros, ka viņa vienmēr bija iejūtīga un labi audzināta. Protams, visas Robijāru meitenes prata uzvesties, bet Elena bija īpaša…

Skārleta aizvēra acis un ieelpoja vieglo citronu verbenas dvesmu. Viss būs labi. Mis Eleonora viņu mīl, viņa piespiedīs Retu atgriezties mājās, un viņi visi dzīvos laimīgi mūžīgi mūžos.

Skārleta sēdēja mīkstajā krēslā, un patīkamas atmiņas par labākiem laikiem viņu ieaijāja snaudā. Īstenībā viņu spēji atgrieza kņada, kas sacēlās priekšnamā aiz bibliotēkas durvīm. Vienu mirkli viņa pat neaptvēra, kur atrodas un kā te nokļuvusi, tāpēc puspievērtām, miega pilnām acīm skatījās uz durvīs stāvošo vīrieti. Rets? Nē, Rets tas nevarēja būt, ja vien viņš nav nodzinis ūsas.

Lielais vīrietis, kas nebija Rets, nedrošiem soļiem pārkāpa slieksni.

-    Ierados iepazīties ar savu māsu, viņš pavēstīja. Vārdi saplūda kopā.

Mārgareta Batlere metās pie Eleonoras.

-     Es centos viņu atturēt, viņa sauca, bet viņam uznākusi drūmā oma nespēju piespiest viņu klausīties, mis Eleonor.

Misis Batlere piecēlās.

-    Kuš, Mārgaret, viņa klusā, saspringtā balsī apsauca vedeklu. Ros, es gaidu pieklājīgu apsveicināšanos. Sacītais noskanēja neparasti skaļi un uzsvērti.

Skārletas prāts tagad darbojās skaidri. Tātad šis bija Reta brālis. Un, spriežot pēc izskata, piedzēries. Nu, viņa jau bija redzējusi piedzērušos vīriešus, tas nebija nekāds īpašs jaunums. Skārleta piecēlās, uzsmaidīja Rosām, un vaigā parādījās bedrīte.

-    Jā, mis Eleonor, vienai dāmai gan var veikties, ka viņai ir divi dēli, viens skaistāks par otru. Rets man nav sacījis, ka viņam ir tik izskatīgs brālis!

Ross piestreipuļoja pie viņas. Acis iztaustīja viņas augumu, tad apstājās pie izspūrušajām matu sprogām un sārtinātajiem vaigiem. Viņš baudkāri smīnēja, par smaidu to būtu grūti nosaukt.

-     Tātad šī ir Skārleta, viņš piesmacis sacīja. Man vajadzēja zināt, ka Rets galu galā izvēlēsies īsteni gardu kumosiņu. Nāc, Skārlet, iedod savam jaunajam brālim draudzīgu buču. Nešaubos, ka tu proti iepriecināt vīrieti. Rosa lielās plaukstas kā milzu zirnekļi uzskrēja pa Skārletas rokām un palika nekustīgas uz kailā kakla. Tad vaļējā mute uz gūla viņas lūpām, degunā iesitās skābena elpa un mēle spiedās viņai starp zobiem. Skārleta centās atbrīvot rokas, lai atgrūstu Reta brāli, bet Ross bija pārāk spēcīgs un viņa augums pārāk cieši spiedās klāt viņas augumam.

Skārleta varēja dzirdēt Eleonoras Batleres un Mārgaretas balsis, bet nesaprata, ko viņas saka. Visa uzmanība bija pievērsta nepieciešamībai atbrīvoties no pretīgā apskāviena un kaunam par Rosa apvainojošajiem vārdiem. Viņš bija nosaucis viņu par palaistuvi! Un tā arī izturējās.

Pēkšņi Ross atstūma Skārletu un burtiski iegrūda atpakaļ krēslā.

-    Varu derēt, ka pret manu lielo brālīti tu neesi tik auksta, viņš ņurdēja.

Eleonorai pie pleca šņukstēja Mārgareta.

-     Rosi viņa māte atkal ierunājās. Esmu pasaukusi Manigo. Viņš palīdzēs tev nokļūt mājās un nodrošinās Mārgaretai pieklājīgu pavadoni. Kad būsi skaidrā, tu uzrakstīsi atvainošanās vēstules Reta sievai un man. Tu esi apkaunojis sevi, Mārgaretu un mani, un šajā mājā tu netiksi ielaists, līdz es būšu atguvusies no kauna, ko tu man sagādāji.

-    Lūdzu, lūdzu, piedodiet, mis Eleonor, Mārgareta šņukstēja.

Misis Batlere uzlika rokas Mārgaretai uz pleciem.

-    Man žēl tevis dēļ, Mārgaret, viņa sacīja. Tad atstūma vedeklu no sevis. Ej tagad mājās. Tu, protams, šeit vienmēr esi laipni gaidīta.

Manigo gudrās, vecās acis aptvēra situāciju ar vienu skatienu, un viņš aizveda Rosu, kurš kā par brīnumu nebilda ne vārda. Mārgareta izmuka no istabas aiz viņiem.

-    Piedodiet, viņa atkārtoja atkal un atkal, līdz balsi apslāpēja lielo parādes durvju aizvēršanās.

-    Mans mīļais bērns, Eleonora uzrunāja Skārletu, man nav neviena attaisnojuma, ko minēt. Ross bija piedzēries, viņš neapjēdza, ko runā. Bet tas nav attaisnojums.

Skārleta drebēja pie visām miesām. No riebuma, no pazemojuma, no dusmām. Kāpēc viņa ļāva tam notikt, kāpēc ļāva Reta brālim nozākāt viņu un palaist rokas un muti? Man vajadzēja spļaut viņam sejā, izskrāpēt acis, sist pa pretīgo, rupjo muti ar dūrēm. Bet es to nedariju, es to pieņēmu it kā būtu pelnījusi, it kā tā būtu taisnība. Skārleta nekad nebija jutusi tādu kaunu. Viņa kaunējās par Rosa vārdiem un pašas vājumu. Viņa jutās apgānīta, netīra un uz mūžiem pazemota. Labāk Ross būtu viņai iesitis vai iedūris ar nazi. Miesa no sasituma vai brūces atlabtu. Bet lepnums nekad nesadzīs no tā riebuma, ko viņa izjuta.

Eleonora pieliecās pie Skārletas, mēģināja apskaut, bet viņa atrāvās no vīramātes pieskāriena.

-    Lieciet mani mierā! viņa centās pakliegt, bet vārdi izskanēja kā vaids.

-     Nelikšu vis, iebilda misis Batlere, iekams tu neuzklausīsi mani. Tev jāsaprot, Skārlet, tev mani jāuzklausa. Tu daudz ko nezini. Vai tu klausies? Viņa pievilka Skārletai tuvāk krēslu un apsēdās pavisam tuvu, tikai dažu collu attālumā.

-    Nē! Ejiet projām! Skārleta aizspieda ar rokām ausis.

-     Es tevi nepametīšu, Eleonora palika pie sava. Un izstāstīšu tev atkal un atkal, ja vajadzēs, tūkstoš reižu -, līdz tu mani sadzirdēsi… Eleonoras Batleres balss skanēja un skanēja, maiga, tomēr uzstājīga, bet roka tikmēr glāstīja Skārletas noliekto galvu mierinoša, mīloša, laipnību un mīlestību apliecinoša, tā lauzās cauri Skārletas noraidījumam uzklausīt viņu. Ross rīkojās nepiedodami, viņa runāja, es nelūdzu tevi viņam piedot. Bet man tas jādara, Skārlet. Viņš ir mans dēls, un es zinu, kādas sāpes viņam lika to darīt. Viņš negribēja nodarīt pāri tev, mana mīļā. Uzbrūkot tev, viņš uzbruka Retam; redzi, viņš saprot, ka Rets ir stiprāks par viņu, ka viņš ar Retu nevar mēroties nevienā ziņā. Rets pastiepj roku un paņem to, ko vēlas, viņš liek notikumiem risināties, viņš kārto lietas. Bet nabaga Ross ir neveiksminieks caur un cauri.

Mārgareta man zem četrām acīm pateica, ka šorīt, kad Ross aizgājis uz darbu, viņš atlaists. Dzeršanas dēļ. Viņš vienmēr ir dzēris, kā jau vīrieši mēdz, bet ne tā, kā bija pasācis, kopš pirms gada Čārlstonā atgriezās Rets. Ross mēģināja vadīt plantāciju, viņš tur vergoja, kad pārnāca no kara, bet vienmēr kaut kas nogāja greizi, un viņš nekad nedabūja pieklājīgu rīsa ražu. Visu vajadzēja pārdot, lai nomaksātu nodokļus. Tāpēc, kad Rets piedāvājās nopirkt no viņa plantāciju, Rosām nekas cits neatlika. Danmora, vienalga, pienācās Retam, ja vien viņš ar tēvu… bet tas jau ir cits stāsts.

Ross dabūja kasiera vietu bankā, bet, manuprāt, viņš uzskatīja, ka izsniegt naudu ir necienīgi. Vecos laikos džentlmeņi tikai parakstīja rēķinus vai vienkārši vienojās un par visu parūpējās starpnieki. Lai nu kā, Ross savā būrī bieži kļūdījās, viņa rēķini nekad nesaskanēja, un vienu dienu viņš pieļāva nopietnu kļūdu, tāpēc zaudēja darbu. Vēl ļaunāk banka draudēja griezties tiesā, lai dabūtu atpakaļ naudu, kuru viņš kļūdas dēļ bija izmaksājis. Rets visu nokārtoja. Tas Rosām bija kā duncis krūtīs. Tad atsākās lielā dzeršana, kas tagad viņam maksājusi vēl vienu darbu. Piedevām kāds muļķis vai nelietis bija palaidis runas, ka Rets brālim šo vietu bija izkārtojis. Viņš aizgāja mājās un piedzērās tā, ka nevarēja noturēties kājās. Pilnīgi bez jēgas.

Es Retu mīlu vairāk, lai Dievs man piedod, tā bijis vienmēr. Viņš ir mans pirmdzimtais, un es ieliku savu sirdi viņa sīkajās plaukstiņās tajā brīdī, kad viņu ielika man rokās. Es mīlu Rosu un Rozmariju, bet ne tā kā Retu, un baidos, ka viņi to zina. Rozmarija domā, tas ir tādēļ, ka viņš tik ilgi bija pazudis, tad uzradās kā no pudeles izlaists džins un nopirka man visu, kas ir šajā mājā, nopirka viņai skaistās kleitas, pēc kurām viņa ilgojās. Viņa neatceras, kā bija pirms Reta pazušanas. Viņa vēl bija zīdainis, viņa nezina, ka Rets man vienmēr bijis pirmajā vietā. Ross to zina, visu laiku ir zinājis, bet viņš bija tēva ieredzēts, tāpēc pārāk par to neuztraucās. Stīvens padzina Retu un par mantinieku iecēla Rosu. Viņš Rosu mīlēja un lepojās ar viņu. Bet tagad Stīvens ir miris, šomēnes paiet septiņi gadi. Un Rets atkal ir mājās, prieks piepildījis manu dzīvi, un Ross nevar to neredzēt.

Misis Batleres balss skanēja piesmakusi, kā ieplaisājusi no piepūles, ar kādu nācās izrunāt savas sirds smagos noslēpumus. Tā aizlūza, un viņa sāka rūgti raudāt.

-    Mans nabaga zēns, mans nabaga aizvainotais Ross.

Man kaut kas jāsaka, Skārleta domāja, lai viņu mierinātu. Bet viņa nespēja. Viņa pati bija pārāk aizvainota.

-     Mis Eleonor, neraudiet, viņa bez kādas degsmes sacīja. Nejūtieties vainīga. Lūdzu, man jums kaut kas jājautā.

Misis Batlere dziļi ievilka elpu; viņa noslaucīja acis, un sejā parādījās mierīga izteiksme.

-    Kas tad, mīļā?

-    Man jāzina, Skārleta steigšus izgrūda. Jums man jāpasaka. Vai taisnība, ka es… tas, ko viņš teica… ka es izskatos pēc tādas? Viņai vajadzēja pārliecināšanu, vajadzēja saņemt atzinību no šīs mīlošās, pēc citrona smaržojošās dāmas.

-    Dārgais bērns, sacīja Eleonora, tas taču ir pilnīgi vienalga, kā tu izskaties. Rets tevi mīl, un tāpēc arī es tevi mīlu.

Svētā Dievmāte! Viņa saka, ka es izskatos pēc palaistuves, bet tam nav nozīmes. Vai viņa ir jukusi? Protams, tam ir nozīme, tam ir vislielākā nozīme pasaulē. Es gribu būt dāma, par kādu esmu audzināta!

Skārleta sakampa misis Batleres rokas izmisīgā tvērienā, neapzinādamās, ka sagādā viņai stipras sāpes.

-     Ak, mis Eleonor, palīdziet man! Lūdzu, man vajag jūsu palīdzību.

-     Protams, mīļā. Pasaki, ko tu vēlies. Misis Batleres sejā bija redzama tikai sirsnība un simpātijas. Viņa jau pirms daudziem gadiem bija iemācījusies slēpt sāpes.

-    Man jāzina, ko es daru nepareizi, kāpēc neizskatos pēc dāmas. Es esmu dāma, mis Eleonor, esmu. Jūs pazināt manu māti, jums jāzina, ka tas ir tiesa.

-    Protams, esi, Skārlet, un, protams, es to zinu. Izskats ir tik maldinošs, tas nav godīgi. Mēs visu varam nokārtot pavisam vienkārši. Misis Batlere neuzkrītoši atbrīvoja sāpošos, pietūkušos pirkstus no Skārletas tvēriena. Tev piemīt tik daudz vitalitātes, mīļais bērns, spars, ko tev devusi pasaule, kurā esi uzaugusi. Te, vecajā, nogurušajā zemienē, ļaudis to pārprot. Bet tu nedrīksti šo īpašību zaudēt, tā ir pārāk vērtīga. Mēs vienkārši atradīsim veidu, kā padarīt tevi neuzkrītošāku, līdzīgāku mums. Tad tu jutīsies ērtāk.

Un es arī, Eleonora Batlere pie sevis nodomāja. Viņa līdz pēdējai elpai aizstāvēs sievieti, kuru, viņasprāt, Rets mīl, bet cik daudz vieglāk būs, ja Skārleta vairs nekrāsos seju un nevalkās dārgas, bezgaumīgas drēbes. Eleonora nopriecājās par iespēju pārveidot Skārletu pēc Čārlstonas gaumes.

Skārleta pateicīgi norija misis Batleres diplomātisko problēmas novērtējumu. Viņa bija pārāk gudra, lai noticētu tai pilnīgi, viņa bija redzējusi, kā mis Eleonora tika galā ar Jūleiliju un Polīnu. Bet Reta māte viņai palīdzēs, un tas ir pats svarīgākais, vismaz pagaidām.

14. nodaĻa

Ti Cārlstona, kas bija veidojusi Eleonoru Batleri un pēc vairākiem desmitiem gadu piedzīvojumu pilnas dzīves atsaukusi atpakaļ Retu, bija sena pilsēta, viena no vecākajām Amerikā. Pilsēta bija saspiedusies uz šauras trisstūrveida pussalas starp divām platām, plūdmaiņas ietekmētām upēm, kas satikās plašā, ar Atlantijas okeānu savienotā līcī. Dzimušai 1682. gadā, tai no pirmajām dienām piemita romantisks gurdenums un jutekliskums, pilnīgi svešs spraigajai gaitai un puritāniskajam askētismam, kas tik raksturīgs Jaunanglijas kolonijām. Sāļš vējš šūpoja palmu lapas un vistēriju stīgas, un puķes ziedēja augu gadu. Zeme te bija melna, auglīga, bez akmeņiem, kas notrulina zemnieka arklu; ūdeņos ņudzēja zivju, krabju, garneļu, bruņurupuču un austeru pārpilnība, bet mežos bija papilnam medījuma. Šī bija bagāta zeme, paredzēta baudai.

Ostā noenkurojās kuģi no visas pasaules, lai piepildītu kravas tilpnes ar risu, ko audzēja čārlstoniešu plašajās plantācijās gar upju krastiem; kuģi atveda pasaules luksusa preces, ko priekam un rotām izmantoja nedaudzie pilsētas iedzīvotāji. Čārlstona bija bagātākā pilsēta Amerikā.

Svētīta ar to, ka briedumu pilsēta sasniedza saprāta laikmetā, Čārlstona izmantoja savas bagātības, lai pievērstos skaistumkopšanai un zināšanām. Piemērojoties klimatam un dabas veltēm, tā izmantoja savas bagātības arī jutekļu iepriecināšanai. Katrā mājā bija šefpavārs un balles zāle, katrai dāmai bija brokāts no Francijas un pērles no Indijas. Pilsētā bija zinātniskas biedrības un biedrības muzicēšanai un dejošanai, zinātņu un paukošanas skolas. Tā bija kulturāla un hēdoniska tādā līdzsvarā, ka radīja izsmalcinātas ētikas kultūru, kurā neiedomājamu greznību iegrožoja prāta un izglītības stingra disciplīna. Čārlstonieši krāsoja savas mājas visās varavīksnes krāsās un apbūvēja ar ēnainām terasēm, kurās vējš kā maigu glāstu ienesa rožu smaržu. Katrā mājā bija telpa, kurā varēja atrast globusu, teleskopu un sienas klāja grāmatas daudzās valodās. Dienas vidū viņi sēdās pie pusdienām, kas sastāvēja no sešiem dažādiem ēdieniem; katrs tika pasniegts neuzkrītoši spožos, vairākas paaudzes piedzīvojušos sudraba traukos. Maltītes galvenā sastāvdaļa bija sarunas, un asprātība tajās bija ieteicama piedeva.

Tāda bija pasaule, kuru Skārleta O'Hāra, reiz izslavēta skaistule provinciālā grāfistē pierobežas štatā Ziemeļdžordžijā, kur zeme bija koši sarkanā krāsā, tagad bija nolēmusi iekarot, bruņojusies tikai ar enerģiju, spītību un izmisīgu nepieciešamību. Nepiemērotāku laiku būtu grūti iedomāties.

Vairāk nekā gadsimtu čārlstonieši bija izslavēti ar savu viesmīlību. Nebija nekas neparasts izklaidēt simts viesu, no kuriem pusi namatēvs un namamāte nepazina, jo tie bija ieradušies ar ieteikuma vēstulēm. Uz Sacīkšu nedēļu pilsētas saviesīgās sezonas naglu zirgu īpašnieki no Anglijas, Francijas, Īrijas un Spānijas bieži savus rumakus atveda jau vairākus mēnešus pirms sacīkstēm, lai tie pierod pie klimata un ūdens. īpašnieki apmetās savu Čārlstonas sāncenšu mājās; viņu zirgus izvietoja staļļos kā viesus blakus Čārlstonas namatēva zirgiem, ar kuriem tie sacentīsies. Šī bija pilsēta, kas dzīvoja ar atvērtu roku un sirdi.

Līdz sākās karš. Protams, pirmie šāviņi Pilsoņu karā tika raidīti uz Samtera fortu Čārlstonas līcī. Lielākajai pasaules daļai tieši Čārlstona bija noslēpumaino un burvības apdvesto, spāņu sūnu sprogu apaugušo un pēc magnolijām smaržojošo Dienvidu simbols. Čārlstoniešiem arī.

Un arī Ziemeļiem. "Lepnā un augstprātīgā Čārlstona" skanēja kā pantiņš Ņujorkas un Bostonas laikrakstos. Ūnijas militāro aprindu augstākās amatpersonas bija apņēmušās nopostīt ziedu pārpilno, pasteļkrāsās izkrāsoto, veco pilsētu. Vispirms tika bloķēta ieeja ostā; vēlāk, aplenkuma laikā, kas turpinājās gandrīz sešsimt dienu, lielgabalu baterijas no tuvākajām salām raidīja šāviņus šaurajās ielās un uz mājām; beidzot ieradās Šermana armija ar lāpām, lai nodedzinātu plantāciju ēkas gar upēm. Kad Ūnijas spēki iesoļoja pilsētā, lai paņemtu savu balvu, viņi ieraudzīja vienīgi drupas. Ielās auga nezāles, tās nožņaudza dārzus ap mājām ar izsistiem logiem, ložu izcaurumotām sienām, iebrukušiem jumtiem. Tāpat iebrucēji nonāca aci pret aci ar stipri izretinātām vietējo iedzīvotāju rindām, kas ar savu lepnumu un augstprātību attaisnoja Ziemeļos izdaudzināto reputāciju.

Svešiniekus Čārlstonā vairs neuzņēma ar prieku.

Cilvēki, kā nu spēja, salaboja savu māju jumtus un logus un aizslēdza durvis. Savā vidū viņi atjaunoja tik augsti vērtētos izklaides ieradumus. Rīkoja dejas izlaupītās viesistabās, kur viņi dzēra uz Dienvidu veselību ūdeni no ieplīsušām un salīmētām tasītēm. "Bada

balles", tā viņi dēvēja savas sanākšanas un smējās. Iespējams, ka dienas, kad no kristāla glāzēm varēja dzert franču šampanieti, bija pagājušas, taču viņi joprojām bija čārlstonieši. Viņi bija zaudējuši savas mantas, bet viņiem bija gandrīz divsimt gadu senas kopīgas tradīcijas un dzīves stils. To viņiem neviens nevarēja atņemt. Karš bija beidzies, taču viņi nebija sakauti. Viņi nekad nebūs sakauti, lai ko darītu jenkiji. Vismaz ne tik ilgi, kamēr turēsies kopā. Un visus pārējos atstās ārpus sava noslēgtā loka.

Militārā okupācija un rekonstrukcijas galējības pārbaudīja viņu mugurkaulu, tomēr viņi turējās stingri. Cits pēc cita pārējie Konfederācijas štati no jauna tika uzņemti federācijā, šo štatu vadība tika atdota to iedzīvotājiem. Tikai ne Dienvidkarolīna. Un jo īpaši Čārlstona. Vairāk nekā deviņus gadus pēc kara beigām bruņoti karavīri patrulēja vecajās ielās, uzspiežot komandantstundu. Pastāvīgi mainot noteikumus, kas attiecās uz visu no papīra cenām līdz pat laulības un bēru apliecībām. Čārlstona ārēji kļuva aizvien pamestāka, bet stiprāka savā apņēmībā saglabāt veco dzīvesveidu. Atdzima Vecpuišu balle, jaunā paaudze aizpildīja robus, ko bija radījušas asinspirtis Bulranā, Antietemā un Čanselorsvilā. Pēc darba stundām, kuras viņi pavadīja kā ierēdņi vai strādnieki, bijušie plantāciju īpašnieki sēdās tramvajā vai kājām devās ārpus pilsētas, lai no jauna uzbūvētu divu jūdžu garo ovālu Čārlstonas hipodromā un apsētu asinīm piesūkušos samaltos dubļus ar zāli, kuras sēklas bija pirktas par atraitņu saziedotiem grašiem.

15. nodaĻa

Pirmajā vakara Batleru majā SkārIeta deva tadas pavēles, ka Penzija, kas palīdzēja viņai noģerbties, nespeja vien nobrīnīties.

Mazpamazām, pa simbolam, pa collai čārlstonieši atjaunoja savas mīļās, zaudētās pasaules būtību. Bet nevienam, kurš te neiederējās, vieta neatradās.

-     Paņem zaļo izejamo kostīmu, kas man šorīt bija mugurā, un kārtīgi iztīri. Pēc tam noņem visus rotājumus, arī zelta pogas, bet vietā piešuj vienkāršas melnas.

-    Kur lai es dabonu mellas pogas, mis Skārlet?

-    Neuzdod man muļķīgus jautājumus. Palūdz misis Batleres istabenei kā viņu sauc? Sīlijai. Un rīt pamodini mani piecos.

-    Piecos no rīta?

-   Vai tu esi kurla? Tu dzirdēji. Tagad pazūdi. Kad piecelšos, gribu, lai zaļais tērps būtu kārtībā.

Skārleta atvieglota ieslīga lielās gultas dūnu pēļos un spilvenos. Diena bijusi pārbagāta notikumiem un emocijām. Iepazīšanās ar mis Eleonoru, iepirkšanās, tā muļķīgā Konfederācijas patversmes komitejas sanāksme un Reta parādīšanās kā no zila gaisa, ar sudraba tējas servīzi… Roka pastiepās pāri tukšajai vietai blakus. Viņa gribēja, lai tur gulētu Rets, bet varbūt arī labāk dažas dienas nogaidīt, līdz viņa pilnībā būs iejutusies Čārlstonas sabiedrībā. Tas riebīgais Ross! Viņa nedomās ne par to nelieti, ne tām briesmīgajām lietām, ko viņš teica un darīja. Mis Eleonora bija padzinuši viņu no mājas un, cerams, nekad vairs nevajadzēs ar viņu tikties, Skārleta domāja. Viņa domās par kaut ko citu. Par mis Eleonoru, kas viņu mīlēja un kas palīdzēs atgūt Retu, kaut ari pati to nezinās.

Tirgus, kā bija sacījusi mis Eleonora, ir vieta, kur visus satikt un uzzināt visus jaunumus. Tātad viņa ies uz tirgu rīt. Skārleta priecātos, ja nevajadzētu iet tik agri, sešos. Bet, kas jādara, jādara. Jāatzīst, viņa miegaini domāja, ka Čārlstona ir milzīgi darbīga un man tas patīk. Viņa nepaguva līdz galam nožāvāties, kad bija aizmigusi.

Tirgus bija ideāla vieta, kur Skārleta varēja sākt savu Čārlstonas dāmas dzīvi. Tirgus bija Čārlstonas būtības ārējā, redzamā izpausme. Kopš pilsētas pirmajām pastāvēšanas dienām tirgus bija vieta, kur čārlstonieši pirka pārtiku. Namamāte vai retos gadījumos namatēvs izvēlējās preci un samaksāja, kalpone vai kučieris to salika grozā, ko nesa uz rokas. Pirms kara pārtiku no savu kungu plantācijām atveda un pārdeva vergi. Daudzi no tirgotājiem stāvēja agrākajās vietās, tikai tagad viņi bija brīvi ļaudis un grozus nesa kalpotāji, kuriem par padarīto maksāja; tāpat kā pārdevēji, daudzi no viņiem bija tie paši cilvēki un ari nesa tos pašus grozus. Čārlstoniešiem bija svarīgi, ka vecie paradumi netiek mainīti.

Tradīcija bija sabiedrības balsts, Čārlstonas iedzīvotāju iedzimtās tiesības, nenovērtējams mantojums, ko nevarēja nozagt neviens maišelnieks vai karavīrs. Tirgū tas bija redzams kā uz delnas. Svešinieki varēja te iepirkties, kā nekā tirgus bija sabiedrisks īpašums. Bet nepiederīgajiem tas bija nepatīkams process. Nez kādēļ viņi nekad nevarēja pa īstam ieskatīties acīs sievietei, kas pārdeva dārzeņus, vai vīram, kurš tirgojās ar krabjiem. Melnie pilsoņi ar čārlstonieša statusu lepojās tikpat ļoti kā baltie. Kad svešzemnieks aizgāja, tirgu pāršalca smiekli. Tirgus bija paredzēts tikai Čārlstonas iedzīvotājiem.

Skārleta ierāva galvu plecos, lai apkakle vairāk apsegtu kaklu. Par spīti pūlēm, vējš aizbāza aiz tās savus aukstos pirkstus, un viņa stipri nodrebinājās. Likās, ka acis piebirušas pelniem un zābaki izoderēti ar svinu. Cik jūdžu var būt piecos kvartālos? Viņa neko nevarēja saskatīt. Ielu laternas šajā spokaini pelēkajā pirmsausmas puskrēslā bija tikai gaišāki dūmakaini apļi miglas blīvā.

Kā gan mis Eleonora spēj būt tik sasodīti jautra? Tērgāt, it kā nebūtu ne briesmīgi auksts, ne tumšs kā ellē. Kaut kāda gaismas atblāzma priekšā jautās tālu priekšā. Skārleta klumburoja uz tās pusi. Kaut tas nolādētais vējš norimtu! Kas tas bija? Tā smarža vējā. Viņa paošņāja gaisu. Jā! Kafija. Varbūt viņa tomēr izdzīvos. Dedzīgi, steidzīgi soļi piemērojās misis Batleres gaitai.

Tirgus bija kā zemnieku gadatirgus, gaismas un siltuma oāze, krāsas un dzīvība bezveidīgajā, pelēkajā miglā. Ķieģeļu stabos, kas balstīja augstas, platas arkas uz apkārtējām ielām, liesmoja lāpas, izgaismojot smaidīgas nēģerietes košos priekšautos un turbānos un izceļot uz gariem, zaļiem koka soliem dažādu izmēru un veidu grozos izlikto preci. Ļaužu te bija ka biezs, gandrīz visi staigāja no galda pie galda un runāja ar citiem pircējiem vai tirgotājiem, izpildot izaicinošu, omulīgu kaulēšanās rituālu, kas visiem, šķiet, sagādāja prieku.

-    Vai sāksim ar kafiju, Skārlet?

-    O jā, lūdzu!

Eleonora Batlere devās pie netālu stāvošu sieviešu pulciņa. Cimdotajās rokās viņas turēja lielas, kūpošas skārda krūzes, laiku pa laikam iedzēra malciņu, sarunājās un smējās, nedzirdēdamas apkārt valdošo troksni.

-    Labrīt, Eleonor… Eleonor, kā tev iet?… Pavirzies tālāk, Mildred, palaid Eleonoru garām… Ak, Eleonor, vai tu dzirdēji, Kerisons pārdod īstas vilnas zeķes! Avīzēs to rakstīs tikai rit. Vai gribi nākt līdzi man un Alisei? Mēs ejam šodien pēc pusdienām… Ak, Eleonor, mēs runājam par Lavīnijas meitu. Viņa pagājušajā naktī zaudēja bērnu. Lavīnija ir pagalam no bēdām. Vai tava virēja varētu pagatavot brīnišķīgo vīna želeju? Neviens to neprot tik labi kā viņa. Mērijai ir pudele sarkanvīna, es iedošu cukuru…

-    Labritiņ, mis Batlere, redzēju jūs nākam, kafija jau gatava.

-     Un vēl vienu krūzi manai vedeklai, lūdzu, Sūkij. Dāmas, vēlos jūs iepazīstināt ar Reta sievu Skārletu.

Tērgāšana vienā mirklī apklusa, un visas galvas pagriezās uz Skārletas pusi.

Viņa smaidīja un viegli pielieca galvu. Skārleta satraukti lūkojās uz dāmu pulciņu, iedomādamās, ka visa pilsēta jau zina, ko teicis Ross. Man nevajadzēja šurp nākt, es nespēju to izturēt. Viņa sakoda zobus un iekšēji sagatavojās aizstāvēties. Gaidot ļaunāko, vienā rāvienā atgriezās viņas agrākā naidīgā attieksme pret Čārlstonas aristokrātisko izlikšanos.

Bet viņa smaidīja un klanījās katrai dāmai, ar kuru Eleonora viņu iepazīstināja… jā, man ļoti patīk Čārlstona… jā, kundze, es esmu Polīnas Smitas māsasmeita… nē, kundze, vēl neesmu apskatījusi mākslas galeriju, esmu šeit tikai no aizvakardienas vakara… jā, kundze, manuprāt, tirgus nudien ir interesanta vieta… no Atlantas, pareizāk būtu sacīt no Kleitonas grāfistes, manai ģimenei tur pieder kokvilnas plantācija… o jā, kundze, laiks patiešām ir īsta Dieva dāvana, šīs siltās ziemas dienas… nē, kundze, nedomāju vis, ka būtu satikusi jūsu brāļadēlu Valdostā, tas ir krietni tālu no Atlantas… jā, man patiesi patīk spēlēt vistu… o, liels paldies, es nudien ilgojos iedzert kafiju…

Pienākumu izpildījusi, viņa paslēpa seju aiz krūzes. Mis Eleonorai prāta nav vairāk kā vistai, viņa dumpīgi nosprieda. Kā viņa varēja mani tā vienkārši iegrūst pašā speltē? Laikam iedomājusies, ka man ir atmiņa kā zilonim. Vesels lērums vārdu, un tie visi nu sajukuši vienā putrā. Turklāt visas skatās uz mani tā, it kā es patiesi būtu zilonis vai kāds cits no zooloģiskā dārza izmucis zvērs. Viņas zina, ko teica Ross, tas ir skaidrs. Ar šo smaidīšanu, iespējams, var apmānīt mis Eleonoru, bet ne mani. Vecās kaķenes! Skārletas zobi nošņirkstēja pret krūzes malu.

Bet savas jūtas viņa neizrādīs, pat tad ne, ja apspiestās asaras izēstu acis. Tomēr vaigu galos uzmetās sārti plankumi.

Kad kafija bija izdzerta, mis Eleonora paņēma vedeklas krūzi un kopā ar savējo pasniedza pārdevējai Sūkijai, kurai darba netrūka.

-    Sūkij, man nav precīzas naudas, viņa sacīja un sniedza piecu dolāru banknoti. Neizdarot nevienu lieku kustību, Sūkija iemērca un pagrozīja krūzes lielā spainī ar brūnganu ūdeni, tad nolika uz galda sev pie elkoņa, noslaucīja rokas priekšautā, paņēma naudaszīmi, ielika saplaisājušā ādas somā, kas karājās viņai pie jostas, un neskatoties izvilka vienu dolāru.

-    Lūgtum, mis Batlere, ceru, ka jumsiem garšoja.

Skārletu pārņēma šausmas. Divi dolāri par krūzīti kafijas! Padomā, par diviem dolāriem Karaļa ielā var nopirkt labu labos zābakus.

-    Vienmēr ar prieku to dzeru, Sūkij, kaut arī, maksājot par kafiju, palikšu bez ēdiena galdā. Vai tev kādreiz pašai nekļūst neērti par tādu laupīšanu?

Sūkijas baltie zobi izcēlās uz bruņās ādas fona.

-    Nē, kundze, nekad! viņa uzjautrināta grudzināja. Zvēru pie Bībeles, ka manu miegu tas netraucē.

Pārējās kafijas dzērējas sāka smieties. Viņas visas Sūkijai bija to teikušas neskaitāmas reizes.

Eleonora Batlere sāka skatīties apkārt, līdz pamanīja Sīliju ar grozu.

-    Nāc, mīļā, viņa aicināja Skārletu, mums šodien ir garš iepirkumu saraksts. Jāķeras klāt, iekams viss nav izpirkts.

Skārleta sekoja misis Batlerei līdz tirgus laukuma otram galam, kur uz letēm stāvēja iedauzītas emaljētas vannas, pilnas ar dažādiem jūras dzīvniekiem, kas izplatīja stipru, sīvu dvaku. Skārleta smirdoņas dēļ savilka degunu un ar nicinājumu skatījās uz vannām.

Viņa uzskatīja, ka pazīst zivis pietiekami labi. Upē, kas tecēja garām Tarai, dzīvoja neglīti, ūsaini, asakaini sami. Kad nebija nekā cita, viņi tos ēda. Viņa nespēja saprast, kāpēc cilvēki pirka šīs pretīgās zivteles, bet vairākas dāmas, novilkušas vienu cimdu, ar pirkstu bakstīja vannu saturu. Ak, šausmas! Mis Eleonora grasās iepazīstināt viņu ar katru pircēju. Skārleta sagatavoja smaidu.

Sīka dāma ar sirmiem matiem izcēla no bļodas lielu, sudrabainu zivi un turēja sev priekšā.

-   Ar prieku iepazīšos ar viņu, Eleonor. Ko tu teiksi par šo pleksti? Es biju iecerējusi lasi, bet tie vēl nav atvesti, un man nav laika gaidīt. Nesaprotu, kāpēc zvejas laivas nevar būt precīzākas. Lai nestāsta man par bezvēju. Šorīt vējš man gandrīz norāva cepuri no galvas.

-   Es jau nu izvēlētos pleksti, Minnij, ar mērci tā garšo labāk. Ļauj man iepazīstināt tevi ar Reta sievu, Skārletu… Šī ir misis Ventvērta, Skārlet.

-     Labrīt, Skārlet. Kā jūs domājat, vai šī plekste izskatās laba?

Skārletai tā likās riebīga, taču viņa nomurmināja:

-    Plekstes mani nekad nav atstājušas vienaldzīgu. Viņa cerēja, ka visas mis Eleonoras draudzenes neprasīs viņai padomu. Dieva dēļ, viņai nav ne jausmas, kas tā plekste ir, kur nu vēl, vai tā ir laba.

Nākamās stundas laikā Skārleta tika iepazīstināta ar vairāk nekā divdesmit dāmām un duci dažādu sugu zivju. Viņa saņēma pamatīgu mācībstundu jūras produktu jomā. Misis Batlere, apstaigājot piecus pārdevējus, pirka krabjus, līdz bija sagādājusi astoņus.

-    Laikam jau es tev liekos briesmīgi izvēlīga, dabūjusi, ko vēlējās, viņa sacīja, bet zupa garšo citādi, ja gatavota no vīrieškārtas krabjiem. Saproti, ikri piešķir ēdienam citādu garšu. Šajā gadalaikā ir grūtāk dabūt sieviešu dzimuma krabjus, bet, manuprāt, ir vērts papūlēties.

Skārletai bija pilnīgi vienalga, vai krabji ir vīrieši vai sievietes. Viņai riebās, ka krabji vēl bija dzīvi, ka tie kustējās pa bļodu, staipīja spīles, izdodami klusas, nervozas skaņas, rāpoja cits citam virsū, cenšoties tikt laukā no trauka. Un tagad viņa dzirdēja tos čabināmies Sīlijas grozā, čaukstinot papīra turzu, kurā tie bija salikti.

Garneles bija vēl ļaunākas, lai arī beigtas. Tām bija riebīgas melnas acis uz kājiņām, garas, nostiepušās ūsas, taustekļi un ass vēders.

Skārleta nespēja noticēt, ka kādreiz bāzusi mutē tik briesmīga izskata radījumu, un vēl mazāk viņa spēja ticēt, ka tas viņai garšojis.

Austeres atstāja viņu vienaldzīgu; tās līdzinājās netīriem akmeņiem. Bet, kad misis Batlere paņēma no galda līku nazi un vienu atvēra, Skārletai pakrūtē sažņaudzās. Izskatās pēc krēpām, kas peld vecās samazgās, viņa nodomāja.

Pēc jūras produktiem gaļa likās patīkami pazīstama, kaut gan viņu šķebināja mušu mākoņi, kas riņķoja ap asinīm pievilgušajām paklātajām avīzēm. Viņai izdevās uzsmaidīt mazam nēģerēnam, kurš gaiņāja kukaiņus projām ar sirdsveida vēdekli, kas bija pagatavots no kaut kādiem sausiem salmiem. Kad abas pircējas bija tikušas līdz vietai, kur, rindās salikti, gulēja putni ļenganiem kakliem, Skārleta bija tiktāl atguvusies, ka spēja atkal domāt par cepures izrotāšanu ar to spalvām.

-    Kuras spalvas, dārgā? jautāja misis Batlere. Fazānu? Protams, vari dabūt. Viņa moži kaulējās ar tintes melnuma resnu sievieti, kas tirgojās ar putniem, un pēdīgi par peniju nopirka lielu sauju spalvu, ko pašrocīgi izrāva.

-     Deviņi pērkoni, ko Eleonora tur dara? Skārletai pie auss atskanēja balss. Viņa atskatījās un ieraudzīja Sallijas Brūtonas pērtiķim līdzīgo seju.

-    Labrīt, misis Brūtona.

-    Labrīt, Skārlet. Kāpēc Eleonora pērk šī putna neēdamās daļas? Vai arī kāds atklājis veidu, kā pagatavot spalvas pusdienām? Man ir vairāki matrači, kurus šobrīd nelietoju.

Skārleta paskaidroja, kādēļ grib tās spalvas. Viņa juta, ka nosarkst. Čārlstonā izrotātas cepures varbūt valkāja tikai "modes dāmas".

-    Cik brīnišķīga doma! Sallija patiesā dedzībā iesaucās. Man ir vecs jājamtērpa cilindrs, ko varētu atsvaidzināt ar lenšu kokardi, no kuras nokarājas spalvas. Ja vien varēšu to atrast; tik daudz laika pagājis, kopš valkāju to pēdējo reizi. Vai jūs protat jāt, Skārlet?

-    Neesmu jājusi gadiem. Kopš… viņa pūlējās atcerēties.

-    Pirms kara. Es zinu. Es ari. Man briesmīgi pietrūkst jāšanas.

-   Kā tev pietrūkst, Sallij? Misis Batlere pievienojās abām sievietēm. Viņa pasniedza spalvas Sīlijai. Apsien ar aukliņu abos galos un skaties, ka nesalauz. Tad viņa noelsās. Atvainojiet, viņa iesmējās, palikšu bez Brūtona desām. Paldies Dievam, Sallij, ka ieraudzīju tevi, tās man bija izkritušas no prāta. Viņa aizsteidzās, un Sīlija viņai sekoja.

Sallija pasmaidīja par apjukumu Skārletas sejā.

-    Neuztraucies, viņa nav zaudējusi prātu. Pasaules labāko desu var nopirkt vienīgi sestdienās. Un to ātri izpērk. Vīrs, kas tās taisa, bija mūsu sulainis, kad piederēja mums. Viņu sauc Lukulls. Pēc atbrīvošanas viņš sev izvēlējās uzvārdu Brūtons. Tā darīja vairums vergu viņu uzvārdos pārstāvēta visa Čārlstonas aristokrātija. Protams, ir jau arī krietns skaits Linkolnu. Nāc man līdzi, Skārlet. Jānopērk dārzeņi. Gan jau Eleonora mūs atradīs.

Sallija apstājās pie letes ar sīpoliem.

-    Kur, pie joda, ir Līla ak te tu esi! Skārlet, šis sīkais, jaunais radījums, ja spēj tam noticēt, vada visu manu saimniecību kā Ivans Bargais. Līla, šī ir misis Batlere, mistera Reta sieva.

Glītā meiča pieklājīgi pakniksēja.

-    Mums vajag pulka sīpolu, mis Sallij, viņa sacīja, artišoku marinēšanai.

-     Vai dzirdi, Skārlet? Viņa domā, ka man smadzenes nedarbojas. Es zinu, ka mums vajag daudz sīpolu. Sallija paķēra vienu no brūnajām turzām, kas gulēja uz letes, un sāka mest tajā brūnos bumbuļus. Skārleta apjukusi noskatījās. Nedomādama viņa aizlika roku priekšā turzas galam.

-    Atvainojiet, misis Brūtona, bet šie sīpoli nav labi.

-    Nav labi? Kā sīpoli var nebūt labi? Tie nav sapuvuši un nav arī sadīguši.

-     Šie sīpoli ir par agru noņemti, Skārleta paskaidroja. Pēc izskata tiem nav nekādas vainas, bet ari garšas tiem nav. Es zinu, jo pati pieļāvu tādu kļūdu. Kad man vajadzēja vadīt mūsu saimniecību, es sastādīju sīpolus. Tā kā es par audzēšanu neko nezināju, izraku ceru, tiklīdz loku gali sāka brūnēt, baidoties, ka tie beidzas nost vai pūst. Galviņas bija smukas kā bildes, un es piepūtos kā pāvs no lepnuma, jo mani pārējie stādījumi deva visai nožēlojamu ražu. Mēs ēdām sīpolus vārītus, sautētus un frikasē, lai uzlabotu vāveru un jenotu garšu. Bet tiem nebija nekāda sivuma. Vēlāk, kad raku zemi, lai stādītu tur kaut ko citu, es atradu vienu, kuru biju palaidusi garām. Un tas bija tāds, kādam sīpolam jābūt. Lieta tāda, ka sīpoliem vajadzīgs laiks, lai tie iegūtu īsto garšu. Es parādīšu, kādam jāizskatās labam sīpolam. Skārleta ar lietpratējas acīm, rokām un degunu šņakarējās pa groziem uz letes. Šie ir īstie, beidzot viņa paziņoja. Zods viņai bija kareivīgi izsliets. Tu vari uzskatīt mani par kaut kādu lauķi, ja vēlies, bet es nekaunos, ka smērēju rokas, kad bija tāda vajadzība. Jūs, smalkie čārlstonieši, domājat, ka esat visa sākums un gals, bet tā nebūt nav.

-     Paldies, Sallija pateicās. Viņas skatiens bija kļuvis domīgs. Esmu patiesi tev pateicīga. Es tev, Skārlet, nodarīju netaisnību. Domāju, ka tik skaistai sievietei kā tu nevar būt prāta. Ko vēl tu stādīji? Es neiebilstu kaut ko vairāk uzzināt par selerijām.

Skārleta pētīja Sallijas seju. Viņa redzēja tajā patiesu interesi un atsaucās tai.

-    Selerija mums bija pārāk smalka. Man vajadzēja pabarot divpadsmit mutes. Taču es zinu visu iespējamo par saldajiem kartupeļiem, burkāniem, kartupeļiem un rāceņiem. Arī kokvilnu. Viņai bija vienalga, vai to var uzskatīt par dižošanos. Viņa būtu ar mieru derēt uz jebko, ka neviena no Čārlstonas dāmām nav lējusi sviedrus saulē, plūcot kokvilnu!

-     Tu noteikti strādājot izdili kā ēna. Sallijas Brūtonas acīs skaidri un nepārprotami bija lasāma cieņa.

-     Mums vajadzēja ēst. Skārleta paraustīja plecus attiecībā uz pagātni. Paldies Dievam, ka tas jau tālu aiz muguras. Tad viņa pasmaidīja. Sallijas Brūtonas sabiedrībā viņa jutās labi. Taču tas nudien radīja man īpašu attieksmi pret saknēm. Rets reiz sacīja, ka viņš pazīstot daudz cilvēku, kuri aizsūtījuši atpakaļ uz virtuvi vīnu, bet es esot vienīgā, kas aizsūtījusi atpakaļ burkānus. Mēs bijām vienā briesmīgi smalkā restorānā Jaunorleānā, un kāda jezga izcēlās!

Sallija sāka skali smieties.

-     Man liekas, es zinu, par kuru restorānu tu runā. Izstāsti man visu. Vai viesmīlis vairākkārt sakārto salveti pār roku un nepatikā augstprātīgi noskatās uz klientiem?

Skārleta ieķiķinājās.

-    Viņam salvete iekrita tajā katlā, kurā viņi gatavo saldo ēdienu.

-    Un aizdegās? Sallija nerātni pasmīnēja.

Skārleta pamāja ar galvu.

-    Ak kungs! Sallija ietauiējās. Es atdotu savu aci, lai to redzētu.

Iejaucās Eleonora Batlere.

-    Par ko jūs abas runājat? Es arī labprāt krietni izsmietos. Brūtonam bija atlikušas vairs tikai divas mārciņas desu, un viņš tās bija apsolījis Minnijai Ventvērtai.

-    Pasaki, lai Skārleta tev izstāsta, Sallija, joprojām smiedamās, mudināja. Tava meitene, Eleonor, ir īsts brīnums, bet man laiks iet. Viņa uzlika roku uz sīpolu groza, kuru bija norādījusi Skārleta. Es ņemšu šos, viņa sacīja pārdevējai. Jā, lina, visu grozu. Ieber tos maisā un iedod Līlai. Kā klājas tavam puikam, aizvien vēl klepo? Pirms sākās saruna par pretklepus līdzekļiem, viņa pagriezās pret Skārletu un paskatījās augšup viņai sejā. Es ceru, ka tu sauksi mani par "Salliju" un atnāksi ciemos, Skārlet. Katra mēneša pirmās trešdienas pēcpusdienā es esmu mājās.

Skārleta to nezināja, bet viņa tikko bija pacēlusies līdz augstākajam līmenim Čārlstonas noslēgtajā, noslāņotajā sabiedrībā. Durvis, kuras pieklājīgā spraudziņā pavērtos Eleonoras Batleres vedeklai, Sallijas Brūtonas protežē vērās plaši.

Eleonora Batlere ar prieku uzklausīja Skārletas vērtējumu par kartupeļiem un burkāniem, kurus viņai vajadzēja iegādāties. Tad viņa nopirka kukurūzas miltus, kviešu miltus un rīsus. Pēdīgi viņa iegādājās sviestu, paniņas, krējumu, pienu un olas. Sīlijas grozs bija pilns līdz malām.

-     Mums vajadzēs ņemt visu ārā un grozu pārkārtot, misis Batlere raizējās.

-    Es kaut ko panesīšu, Skārleta piedāvājās. Viņa dega nepacietībā tikt projām, lai nebūtu jāiepazīstas ar vēl kādām misis Batleres draudzenēm. Viņas bija tik bieži apstājušās, ka cauri dārzeņu un piena produktu nodalām bija gājušas vairāk nekā stundu. Turpretī iepazīties ar pārdevējām Skārletai nebija iebildumu viņa vēlējās tās skaidri iegaumēt, jo bija pārliecināta, ka nākotnē vajadzēs ar viņām saskarties. Mis Eleonora bija pārāk pielaidīga. Skārleta nešaubījās, ka prastu nokaulēt labāku cenu. Tas būtu patīkami. Tiklīdz viņa iejutīsies ikdienā, tā piedāvās uzņemties daļu no iepirkšanās. Tikai ne zivis. Tās viņu šķebināja.

Bet, kā Skārleta vēlāk atklāja, ēdot nekas nešķebināja. Pusdienas bija īsta atklāsme. Sievieškārtas krabju zupai bija samtains garšu sajaukums, kas lika viņai ieplest acis. Viņa nekad nebija ēdusi neko tik izsmalcināti gardu, vienīgi Jaunorleānā. Protams! Tagad viņa atcerējās Retu sakām, ka daļa no daudzajiem pasūtītajiem ēdieniem ir gatavota no jūras produktiem.

Skārleta izēda otru šķīvi zupas, izbaudīdama katru lāsi, tad parādīja pienācīgu godu citiem sātīgajiem ēdieniem, ieskaitot saldo kraukšķīgu riekstu un augļu kūku ar putukrējumu, kuru misis Batlere nosauca par Hugenotu torti.

Tajā pēcpusdienā viņai pirmo reizi mūžā radās gremošanas traucējumi. Bet ne no pārēšanās. Viņu satrauca Jūleilija un Polīna.

-    Mēs ejam pie Kerīnas, Polīna paziņoja, un iedomājāmies, ka Skārleta gribēs nākt mums līdzi. Atvainojiet par traucējumu. Nezināju, ka tikai tagad beidzat pusdienot. Viņas lūpas bija cieši sakniebtas nepatikā par maltīti, kas velkas tik ilgi. Jūleilija klusā skaudībā nopūtās.

Kerina! Viņa nemaz nevēlas satikt Kerinu. Bet sacīt to nedrīkst, citādi krustmātes noģībs.

-   Ietu ar lielāko prieku, krustmāt, viņa iesaucās, bet es nudien nejūtos īsti labi. Tikko grasījos uzlikt uz galvas vēsu kompresi un atgulties. Viņa nodūra skatienu. Tu jau zini, kā tas mēdz būt. Tā! Lai viņas domā, ka man ir sieviešu raizes. Šīs dāmas ir pārāk smalkas, lai turpinātu uzdot jautājumus.

Un viņa nekļūdījās. Krustmātes steigšus atvadījās. Skārleta pavadīja viņas līdz durvīm, papūloties iet tā, it kā viņai vēderu plosītu spazmas. Jūleilija, uz atvadām noskūpstot krustmeitu, līdzjūtīgi noglāstīja viņai plecu.

-    Tagad labi atpūties, viņa sacīja. Skārleta lēnprātīgi pamāja ar galvu. Un rīt pusdesmitos atnāc pie mums. Līdz Svētās Marijas baznīcai jāiet pusstunda.

Skārleta blenza šausmās pavērtu muti. Mise viņai bija pilnīgi izkritusi no prāta.

Tajā brīdī īsta sāpju šautra gandrīz lika viņai saliekties.

Visu pēcpusdienu Skārleta ar atraisītu korseti sarāvusies pavadīja gultā ar karstu termoforu uz vēdera. Gremošanas traucējumi bija nepatīkami un nepazīstami, tādēļ biedējoši. Bet daudz, daudz biedējošākas bija viņas nožēlojamās bailes no Dieva.

Elena O'Hāra bija dedzīga katoliete, un viņa bija darījusi, ko varējusi, lai reliģija kļūtu par daļu no Taras dzīvesveida. Mājā notika vakara lūgšanas, tika godāta litānija un rožukronis, un meitas pastāvīgi saņēma atturīgus atgādinājumus par kristiešu pienākumu un uzdevumiem. Plantācijas izolētais stāvoklis apbēdināja Elenu, jo viņai trūka Baznīcas sniegtā mierinājuma. Savā neuzkrītošajā veidā viņa mēģināja to ģimenei sagādāt. Līdz divpadsmit gadu vecumam, pateicoties mātes pacietīgajai mācīšanai, Skārletai un viņas māsām katehisms bija stingri iedzīts galvā.

Tagad Skārleta mocījās vainas apziņā, jo tik daudzus gadus bija pametusi novārtā reliģiskos pienākumus. Viņas māte debesīs noteikti raud. Ak, kādēļ viņas mātesmāsām vajadzēja dzīvot Čārlstonā? Atlantā neviens negaidīja, ka viņa apmeklēs misi. Misis Batlere nebūtu cēlusi traci vai ļaunākajā gadījumā varbūt gribētu, lai vedekla kopā ar viņu apmeklē episkopālo baznīcu. Tas nebūtu tik ļauni. Skārletai bija neskaidra nojauta, ka Dievs nepievērš uzmanību tam, kas notiek protestantu baznīcā. Bet, tiklīdz viņa spers kāju pār Svētās Marijas baznīcas slieksni, Viņš zinās, ka Skārleta ir briesmīga grēciniece, kas nav bijusi uz grēksūdzi kopš… kopš viņa pat nespēja atcerēties pēdējo reizi. Viņa nevarēs iet pie dievgalda, un visi zinās, kādēļ. Iztēlē parādījās neredzamie sargeņģeli, par kuriem Elena bija stāstījusi bērnībā. Viņi dusmīgi skatījās; Skārleta uzvilka segu pāri galvai.

Viņa nezināja, ka viņas uzskats par reliģiju bija tik māņticīgs un neizveidojies kā akmens laikmeta cilvēkam. Zināja tikai to, ka ir nobijusies, nelaimīga un dusmīga, jo nonākusi tādas dilemmas priekšā. Ko lai viņa iesāk?

Skārleta atcerējās mātes rāmo, sveču liesmu apgaismoto seju, kad viņa sacīja savai ģimenei un kalpotājiem, ka Dievs tieši noklīdušo avi mīl visvairāk, bet šobrīd tas nesniedza nekādu lielo mierinājumu. Viņa nespēja izdomāt, kā varētu izlocīties no mises apmeklējuma.

Tas nebija godīgi! Turklāt tieši tagad, kad viss sācis iet uz labo pusi. Misis Batlere bija stāstījusi, ka Sallija Brūtona rīko aizraujošus vista spēles vakarus un viņa noteikti tiks ielūgta.

16. nodaĻa

j

Skārleta, protams, aizgāja uz misi. Viņai par izbrīnu, senais dievkalpojuma rituāls un draudzes atbildes likās savādi mierinošas, kā satikšanās ar veciem draugiem jaunā dzīvē, kura viņai bija sākusies. Cik viegli atmiņās atausa mātes tēls, kad lūpas murmināja Tēvreizi un pirksti atpazina nogludinātās rožukroņa krelles. Skārleta nešaubījās, ka Elena ir apmierināta, redzot meitu baznīcā uz ceļiem, un tā bija laba sajūta.

Tā kā izvairīties nevarēja, Skārleta bija arī pie grēksūdzes un apciemoja Kerīnu. Klosteris un māsa sagādāja vēl divus pārsteigumus. Skārleta klosteri vienmēr bija iztēlojusies kā cietoksni, kur aiz slēgtiem vārtiem mūķenes no rīta līdz vēlam vakaram berž akmens plākšņu grīdas. Čārlstonas Žēlsirdīgās māsas dzīvoja brīnišķīgā no ķieģeļiem celtā savrupmājā un bērnus mācīja skaistā balles zālē.

Kerīna savā aicinājumā bija starojoši laimīga, tik ļoti atšķirīga no klusās, noslēgtās meitenes, ko Skārleta atcerējās, ka likās viņa kļuvusi par pavisam citu cilvēku. Kā lai dusmojas uz svešu cilvēku? Vēl jo vairāk, ja mazās māsiņas vietā bija stājusies sveša sieviete, kas nez kādēļ likās vecāka par Skārletu. Kerīna māsa Marija Džozefa ārkārtīgi priecājās satikt māsu. Skārletu sasildīja viņas brīvi paustā mīlestība un apbrīna. Ja Suelena būtu kaut uz pusi tik jauka, Skārleta nodomāja, tad viņa nejustos padzīta no Taras. Viņa ar patiesu prieku ciemojās pie Kerinas un dzēra tēju skaistajā angļu dārzā pie klostera, kaut arī māsa tik daudz runāja par mazajām meitenēm aritmētikas stundā, ka Skārleta gandrīz aizmiga.

Pavisam drīz svētdienas mise, pēc tam brokastis krustmāšu mājā un otrdienas pēcpusdienas tēja kopā ar Kerīnu kļuva par gaidītiem atelpas brīžiem Skārletas darbīgajā ikdienā.

Jo viņa bija ļoti aizņemta.

Nedēļā pēc tirgus apmeklējuma, kad Skārleta bija izglītojusi Salliju Brūtonu sīpolu lietā, pār Eleonoras Batleres māju pārskrēja vizītkaršu viesulis. Eleonora jutās pateicīga Sallijai; vismaz viņa tā domāja. Labi pazīdama Čārlstonas dzīves stilu, Reta māte raizējās par Skārletu. Pat pēckara dzīves spartiskajos apstākļos sabiedrība bija kā plūstošās smiltis, ko veidoja nerakstīti uzvedības likumi, samudžināts pārsmalcinātu nianšu labirints, kas gaidīt gaidīja, lai notvertu lamatās neuzmanīgos un neiesvaidītos.

Eleonora Batlere mēģināja neuzkrītoši dot Skārletai padomus.

-    Tev nav jāapciemo visi, kas atstājuši savas kartes, mīļā, viņa sacīja. Pietiek, ka tu viņu mājā atstāj savu vizītkarti ar nolocītu stūrīti. Tas parādīs, ka tu pieņem šo apciemojumu, ka tu labprāt iepazītos, un ziņos, ka tu šoreiz neiesi uz viņu mājām.

-    Vai tādēļ tik daudzas no kartītēm salocītas? Nodomāju, ka tās ir vienkārši vecas un nobružātas. Nu, es apciemošu katru no šiem cilvēkiem. Priecājos, ka visi vēlas ar mani draudzēties; un es arī to vēlos.

Eleonora iekoda mēlē. Tā bija tiesa, ka vairums vizītkaršu bija "vecas un nobružātas". Neviens nevarēja atļauties pasūtīt jaunas gandrīz neviens. Un tie, kas varēja, negribētu ar jaunām vizītkartēm nostādīt neērtā situācijā tos, kuri nevarēja. Visi bija pieņēmuši paradumu atstāt saņemtās vizītkartes uz paplātes priekšnamā, lai īpašnieki tās varētu neuzkrītoši paņemt atpakaļ. Viņa nolēma pagaidām nesarežģīt Skārletas izglītošanu ar šādu informāciju. Mīļais bērns bija rādījis viņai kasti ar simts jaunām, baltām vizītkartēm, kuras atvedusi no Atlantas. 1ās bija tik jaunas, ka starp tām vēl atradās zīdpapīra starplikas. Tur pietiks ilgam laikam. Misis Batlere noskatījās, kā Skārleta priecīgā apņēmībā devās ceļā, un jutās tāpat, kā bija jutusies, kad trīs gadus vecais Rets uzvaroši bija uzsaucis viņai no milzīga ozola augstākā zara.

Eleonoras Batleres raizes izrādījās veltas. Sallija Brūtona bija nepārprotami pateikusi: "Tai meitenei nav gandrīz nekādas izglītības, un viņai ir hotentotu gaume. Bet viņai piemīt enerģija un spēks, viņa ir izdzīvotāja. Tādi kā viņa mums, Dienvidos, jā, pat Čārlstonā, ir nepieciešami. Varbūt tieši Čārlstonā. Es viņu protežēju; ceru, ka visi mani draugi viņu laipni uzņems."

Drīz vien Skārletas dzīve sagriezās straujā virpulī. Diena sākās ar tirgu, kur parasti iznāca uzkavēties apmēram stundu, pēc tam sekoja pamatīgas brokastis mājās bieži tajās pasniedza arī Brūtona desas -, līdz pulksten desmitiem viņa, jau kārtīgi saposusies, atstāja māju, Penzija rikšoja aiz muguras ar vizītkaršu kārbu un personisko cukura krājumu, ko gaidīja no visiem viesiem šajos produktu kartīšu laikos. Līdz brīdim, kad vajadzēja atgriezties mājās uz pusdienām, varēja atbildēt uz piecām vizītēm. Pēcpusdienas pagāja, apciemojot dāmas, kurām bija "mājas" dienas, vai spēlējot vistu, vai kopā ar jaunajām draudzenēm dodoties iepirkšanās ekskursijās uz Karaļa ielu, vai kopā ar mis Eleonoru pieņemot apmeklētājus.

Skārletai ļoti patika pastāvīgā darbošanās. Vēl vairāk viņai patika, ka cilvēki tai pievērsa uzmanību. Bet visvairāk Skārleta priecājās par to, ka visiem uz lūpām bija Reta vārds. Dažas pavecākas sievietes viņu atklāti pēla. Viņas bija nosodījušas Retu jaunībā, un nevarēja gaidīt, ka šīs dāmas jebkad atmaigs. Taču vairums piedeva viņa agrākos grēkus. Tagad Rets bija vecāks un labojies. Un tik ļoti pieķēries mātei. Vecās dāmas, kas savus dēlus un mazdēlus bija zaudējušas karā, labi spēja saprast Eleonoras Batleres lielo laimi.

Jaunākās sievietes raudzījās uz Skārletu ar vāji slēptu skaudību. Viņas ar prieku stāstīja visus faktus un baumas par to, ko Rets darījis, kad bez paskaidrojumiem pametis pilsētu. Dažas apgalvoja viņu vīri noteikti zinot, ka Rets finansējot politisko kustību, kas izmetīs no štata galvaspilsētas maišelnieku valdību. Citas čukstēja, ka viņš ar ieroci rokā atgūstot Batleru dzimtas portretus un mēbeles. Visas zināja stāstus par Reta varoņdarbiem kara laikā, kad viņa slaidais, tumšais kuģis traucies cauri federālās blokādes flotei kā nāvi nesoša ēna. Runājot par Retu, visu dāmu sejā parādījās īpaša izteiksme ziņkārības un romantiskas iztēles ainu sajaukums. Rets vairāk bija mīts nekā vīrietis. Un viņš bija Skārletas vīrs. Kā viņas varēja Skārletu neapskaust?

Vislabāk Skārleta jutās, kad nepārtraukti bija nodarbināta, un šis viņai bija labs laiks. Saviesīgā dzīve bija tieši tas, kas viņai pēc Atlantā piedzīvotās vientulības bija vajadzīgs, un izmisums drīz vien aizmirsās. Atlanta noteikti bija kļūdījusies, un viss. Viņa nav izdarījusi neko tādu, kādēļ pelnītu tik lielu cietsirdību, citādi taču viņa tik ļoti nepatiktu visiem Čārlstonas iedzīvotājiem. Un viņa tiem patika, jo kāpēc tad viņu aicināja ciemos?

Tā bija bezgala iepriecinoša apziņa. Skārleta bieži domās pie tās kavējās. Kad vien viņa ieradās atbildes vizītēs, kopā ar misis

Batleri pieņēma apmeklētājus, ciemojās pie savas īpašās draudzenes Annas Hemptones Konfederācijas patversmē vai tirgū pie kafijas tenkoja, viņa vēlējās, kaut Rets viņu redzētu. Reizēm viņa aši palūkojās apkārt, iedomādamās, ka viņš ir te, tik liela bija viņas vēlēšanās. Ak, ja vien viņš būtu mājās!

Vistuvāk vīram Skārleta jutās klusajā laikā pēc vakariņām, kad kopā ar Reta māti sēdēja kabinetā un aizrautīgi klausījās mis Eleonoras stāstus. Vīramāte allaž labprāt atcerējās, ko Rets bērnībā darījis vai sacījis.

Skārletai patika arī citi mis Eleonoras stāsti. Reizēm tie bija nerātni un smieklīgi. Eleonoru Batleri, tāpat kā vairumu viņas Čārlstonas laikabiedru, bija izglītojušas guvernantes un ceļojumi. Viņa bija daudz lasījusi, bet nebija intelektuāle, pietiekami labi runāja romāņu valodās, bet ar briesmīgu akcentu, pazina Londonu, Parīzi, Romu, Florenci, bet tikai slavenās, vēsturiskās tūristu apmeklētās vietas un greznos veikalus. Viņa atbilda savam laikmetam un savai šķirai. Viņa nekad nebija apšaubījusi vecāku vai vīra autoritāti un nesūdzoties pildīja visus savus pienākumus.

Bet no vairuma līdzīgu sieviešu Eleonora Batlere atšķīrās ar neiznīdējamu, neuzbāzīgu humora izjūtu. Viņa priecājās par visu, ko dzīve dāvāja, un uzskatīja, ka pamatā cilvēku eksistence ir patīkama, turklāt viņa bija apdāvināta stāstītāja ar plašu repertuāru no uzjautrinošiem piedzīvojumiem pašas dzīvē līdz klasiskajam dienvidnieku skeletu krājumam, kas atrodami noslēpti katras reģiona dzimtas skapjos.

Skārleta, ja zinātu šādu faktu, varētu precīzi raksturot Eleonoru kā savu personisko Šeherezadi. Viņai pat prātā nenāca, ka misis Batlere netieši cenšas pārveidot vedeklas prātu un sirdi. Eleonora spēja saskatīt jūtīgumu un drosmi, kas bija saistījusi viņas mīļoto dēlu pie Skārletas. Tāpat viņa spēja saskatīt, ka šajā laulībā kaut kas pamatīgi nogājis greizi, tik greizi, ka Rets vairs neko negribēja par to dzirdēt. Bez teikšanas viņa zināja, ka Skārleta izmisīgi apņēmusies vīru atgūt, un pati savu iemeslu dēļ viņa vēl vairāk par Skārletu ilgojās pēc šīs samierināšanās. Misis Batlere nebija droša, vai Skārleta var darīt Retu laimīgu, bet viņa no visas sirds ticēja, ka vēl viens bērns ienestu šajā laulībā laimi. Rets bija māti apciemojis kopā ar Boniju; viņai tas bija sagādājis neaizmirstamu prieku. Viņa bija mīlējusi mazo meitēnu, bet vēl vairāk viņa priecājās, redzot dēlu laimīgu. Viņa vēlējās, lai dēls atkal gūst šo laimi un līdz ar to arī viņa. Lai sasniegtu šo mērķi, misis Batlere bija gatava uz visu.

Skārleta bija ļoti aizņemta, tādēļ, nodzīvojusi Čārlstonā tikai ilgāk par mēnesi, atklāja, ka kļuvis garlaicīgi. Tas notika pie Sallijas Brūtonas, mājā, kur par garlaicību sūdzēties būtu vismazāk iemesla, visi runāja par modi, tas bija temats, kas agrāk bija izraisījis Skārletas visaptverošu interesi. Pirmajā reizē viņa kā apburta klausījās, kad Sallija un viņas draudzenes pieminēja Parīzi. Reiz Rets viņai no Parīzes bija atvedis cepuri, tā bija skaistākā, brīnišķīgākā dāvana, kādu viņa savā mūžā saņēmusi. Zaļa lai piestāvētu viņas acīm, Rets bija teicis -, ar pasakainām, platām zīda lentēm, ko sasiet zem zoda. Viņa piespieda sevi klausīties, ko runā Alisija Sevidža lai gan ko tāda kārna, veca kundzīte sajēdza no ģērbšanās, Skārletai bija grūti saprast. Vai arī Sallija. Ar tādu seju un plakanām krūtīm nevienā tērpā nebija iespējams izskatīties labi.

-     Vai atceries uzlaikošanas pie Vērtas? misis Sevidža vaicāja. Domāju, ka noģībšu, tik ilgi stāvot uz paaugstinājuma.

Kāds pusducis balsu sāka runāt vienlaikus, kopīgi sūdzoties par Parīzes šuvēju cietsirdību. Citas iebilda, ka jebkādas neērtības esot maza cena par kvalitāti, kādu spējot nodrošināt tikai Parīze. Vairākas nopūtās, kavējoties atmiņās par cimdiem, apaviem, vēdekļiem un smaržām.

Skārleta, savilkusi seju ieinteresētā grimasē, automātiski pagriezās pret tajā bridī skanošās balss īpašnieci. Kad viņa dzirdēja smieklus, tad smējās. Bet domās kavējās pie citām lietām vai vēl kas palicis pāri vakariņām no gardā pusdienu pīrāga… par zilo kleitu, kurai nenāktu par ļaunu piešūt jaunu apkaklīti… Retu… Viņa paskatījās uz pulksteni, kas karājās Sallijai aiz muguras. Vēl vismaz astoņas minūtes viņa nedrīkstēja doties projām. Un Sallija bija redzējusi, kur Skārleta skatās. Vajadzēs uzmanīties.

Astoņas minūtes vilkās tik ilgi kā astoņas stundas.

-     Visi, mis Eleonor, runāja tikai par drēbēm. Man likās, ka no garlaicības sajukšu prātā! Skārleta sabruka krēslā pretī misis Batlerei. Apģērbs viņas acīs bija zaudējis pievilcību, kad viņas garderobe tika samazināta līdz četrām "izturīgām", drūmās krāsās ieturētām kleitām, kuras Reta māte bija palīdzējusi pasūtīt šuvējai. Pat balles tērpi, kurus pašlaik šuva, viņu maz interesēja. Tikai divi sešām nedēļām, kad gandrīz katru vakaru paredzēta balle. Arī šie tērpi bija garlaicīgi tumšas krāsas, viens zila zīda un viens tumši sarkana samta un neizskatīga fasona, gandrīz bez kādiem rotājumiem. Tomēr pat garlaicīgākā balle nozīmēja mūziku un dejas -, un Skārletai no sirds patika dejot. Mis Eleonora apsolīja, ka arī Rets atgriezīsies no plantācijas. Ja vien nevajadzētu tik ilgi gaidīt līdz sezonas sākumam. Trīs nedēļas pēkšņi likās nepanesami garlaicīgas, ja iedomājas, ka nevar darīt neko citu kā vien sēdēt un trīt mēles ar sievietēm.

Ak, Skārleta ļoti vēlējās, kaut atgadītos kaut kas satraucošs!

Skārletas vēlēšanās piepildījās pavisam drīz, bet ne gluži tā, kā viņa bija iedomājusies. Satraukums radās baiļu dēļ.

Notikumi sākās ar baumām, kas izsmīdināja visus pilsētas iedzīvotājus. Mērija Elizabete Pita, vecmeita, kurai jau pāri par četrdesmit, apgalvoja, ka pamodusies nakts vidū un redzējusi savā istabā vīrieti.

-     Skaidri kā dienā, viņa stāstīja, seja aizklāta ar lakatu kā Džesem Džeimsam.

-    Ja nu kādreiz vēlamais pieņemts par esošo, kāds izmeta izsmejošu piezīmi, tad šis ir tas gadījums. Mērija Elizabete ir divdesmit gadus vecāka par Džesi Džeimsu. Laikraksts bija publicējis rakstu sēriju, kurā romantizējis pārdrošos Džeimsu brāļu un viņu bandas varoņdarbus.

Bet nākamajā dienā notikumi ieguva neglītu nokrāsu. Alisijai Sevidžai arī bija pāri par četrdesmit, bet viņa bija precējusies divas reizes, un visi pazina viņu kā saprātīgu sievieti ar vēsu prātu. Arī viņa bija pamodusies un redzējusi savā guļamistabā vīrieti, kas stāvējis pie gultas un mēness gaismā uz viņu skatījies. Viņš turējis aizkara malu, lai gaisma iespīdētu istabā, un raudzījies pāri lakatam, kas aizklāja sejas apakšējo daļu. Augšdaļu apēnoja cepures nags.

Viņš bijis ģērbies Federālās armijas karavīra formā.

Misis Sevidža sākusi kliegt un, paķērusi no naktsgaldiņa grāmatu, sviedusi ar to vīrietim. Iebrucējs izgājis caur aizkariem uz terases, iekams vīrs paguvis atsteigties uz viņas istabu.

Jenkijs! Pēkšņi visus pārņēma bailes. Sievietes, kas dzīvoja vienas, baidījās par sevi; sievietes, kurām bija vīrs, baidījās par sevi un vēl vairāk par vīru: ja vīrietis ievainoja jenkiju karavīru, viņš nonāca cietumā vai pat tika pakārts.

Nākamajā un aiznākamajā naktī karavīrs materializējās vēl kādas sievietes guļamistabā. Trešajā naktī tika piedzīvots visļaunākais gadījums. Teodosiju Hārdingu pamodināja nevis mēness gaisma, bet siltas rokas kustība virs segas pār viņas krūtīm. Taču, atvērusi acis, viņa redzēja tikai tumsu. Tomēr viņa dzirdēja slāpētu elpošanu un juta, ka istabā kāds slēpjas. Sieviete iekliedzās un tad no bailēm noģība. Neviens nezināja, kas var notikt turpmāk. Teodosiju aizsūtīja pie māsīcām uz Samervilu. Visi teica, ka viņa bijusi uz nervu sabrukuma robežas. Tuvu vājprātam, papildināja panikas cēlāji.

Čārlstonas vīriešu delegācija, kuru runasvīrs bija padzīvojušais advokāts Džosijs Ensons, devās uz armijas štābu. Viņi bija nolēmuši pilsētas vecajā daļā naktīs patrulēt paši. Ja pieķers iebrucēju, paši kārtos ar viņu rēķinus.

Komandants piekrita patrulēšanai. Taču brīdināja: ja tiks savainots kāds jenkiju karavīrs, vainīgais vīrietis vai vīrieši tiks sodīti ar nāvi. Nebūs nekādas pašaizsardzības vai nejaušu uzbrukumu Ziemeļu karaspēkam, aizbildinoties ar Čārlstonas sieviešu aizstāvību.

Skārletas bailes gari baiļu pilni gadi gāzās viņai pāri kā paisuma vilnis. Viņa bija sākusi nicināt okupācijas karaspēku; kā visi Čārlstonas iedzīvotāji, viņa karavīrus ignorēja, izturējās, it kā to nebūtu, un karavīri deva ceļu, kad viņa enerģiskā solī devās ciemos vai iepirkties. Tagad Skārleta baidījās no katras zilas uniformas, ko ieraudzīja. Jebkurš no viņiem varēja būt pusnakts iebrucējs. Viņa ļoti labi varēja iedomāties cilvēku, kas pēkšņi izlec no tumsas.

Skārletas miegu traucēja pretīgi sapņi pareizāk sakot, atmiņas. Atkal un atkal viņa redzēja jenkiju laupītāju, kas bija ieradies Tarā, saoda viņa netīkamo dvaku, redzēja netīrās, spalvainās rokas izčamdām nieciņus mātes rokdarbu lādītē, viņai pievērstās apsarkušās acis, kas dega vardarbīgā miesaskārē, miklu muti ar izlauztiem zobiem, kas sašķobīta baudkārē. Viņa bija jenkiju nošāvusi. Izdzēsusi lūpas un acis sprādzienā, kurā šķīda asinis, kaulu drumslas un briesmīgas, sarkanas smadzeņu piciņas.

Viņa nekad nebija spējusi aizmirst šāviena blīkšķa atbalsi, drausmīgās sarkanās šļakatas un savu mežonīgo atriebes uzvaras prieku.

Ak, ja viņai būtu pistole, ar ko aizstāvēt sevi un mis Eleonoru no jenkija!

Bet mājās ieroča nebija. Skārleta pārmeklēja skapīšus un lādes, skapjus un kumodes atvilktnes, pat plauktus aiz grāmatām bibliotēkā. Viņa bija neaizsargāta, bezpalīdzīga. Pirmo reizi mūžā viņa jutās vāja, nespējīga skatīties briesmām acīs un pārvarēt jebkuru šķērsli savā ceļā. Tas viņu burtiski beidza nost. Skārleta lūdza Eleonoru Batleri aizsūtīt Retam ziņu.

Eleonora vilcinājās. Jā, jā, gan jau aizsūtīs. Jā, viņa pastāstīs par to, ko Alisija bija sacījusi par lielo, tumšo ēnu un pārdabisko mēnesnīcas mirdzumu iebrucēja necilvēciskajās, melnajās acīs. Jā, māte atgādinās, ka viņa un Skārleta ir sievietes, kas palikušas vienas lielā mājā, kad kalpotāji pēc vakariņām dodas uz savām mājām, paliek vienīgi Manigo, kurš ir vecs, un Penzija, maza, nespēcīga meitene.

Jā, viņa rakstīs, ka zīmīte ir steidzama, un to nosūtīs tūdaļ pat ar nākamo laivu, kas no plantācijas atvedīs medījumu.

-     Bet kad tas būs, mis Eleonor? Retam jābrauc šurp nekavējoties! Magnolijas koks ir kā kāpnes no zemes līdz mūsu istabu balkoniem! Skārleta satvēra misis Batleres roku un, uzsverot savus vārdus, sāka to kratīt.

Eleonora noglāstīja viņas delnu.

-    Drīz, mīļā, tas notiks drīz. Mēs neesam ēduši pīles cepeti veselu mēnesi, un tas ir mans iemīļotais ēdiens. Rets to zina. Turklāt tagad viss būs kārtībā. Ross ar draugiem patrulēs katru nakti.

Ross! Skārleta iekšēji iekliedzās. Ko tāds plencis kā Ross Batlers var izdarīt? Vai kāds cits no Čārlstonas vīriešiem? Vairums no viņiem bija veči, kropļi vai vēl zaļi puikas. Ja no viņiem būtu jēga, tad viņi nebūtu zaudējuši to stulbo karu. Kāpēc lai paļautos uz viņiem, ka tie spēs cīnīties ar jenkijiem tagad?

Skārleta vērsa savu nemieru pret Eleonoras Batleres necaursitamo optimismu un zaudēja.

Kādu brīdi likās, ka patrulēšana būs līdzējusi. Par iebrucējiem vairs nekādu ziņu nebija, un visi nomierinājās. Skārletai bija pirmā "mājas" diena, kura bija tik kupli apmeklēta, ka krustmāte Jūleilija žēlojās, jo visiem nepietika kūkas. Eleonora Batlere saplēsa vēstuli, kuru bija uzrakstījusi Retam. Ļaudis gāja uz baznīcu, iepirkties, spēlēja vistu, ņēma no skapjiem ārā vakartērpus, lai pirms sezonas sākšanās tos izvēdinātu un sakārtotu.

Skārleta no rīta vizītēm atgriezās ar sārtiem vaigiem pēc pārāk ātras iešanas.

-   Kur ir misis Batlere? viņa skarbi noprasīja Manigo. No sulaiņa uzzinājusi, ka kundze esot virtuvē, Skārleta metās uz mājas otru pusi.

Kad Skārleta iesteidzās virtuvē, Eleonora Batlere pacēla galvu.

-    Priecīgi jaunumi, Skārlet! Šorīt saņēmu vēstuli no Rozmarijas. Viņa parit būs mājās.

-     Labāk sūtiet telegrammu, lai nebrauc, Skārleta noskaldīja. Viņas balss skanēja skarbi, bez emocijām. Pagājušajā naktī jenkijs ticis iekšā pie Herietas Medisones. Nupat dzirdēju. Viņa paskatījās uz galdu, pie kura stāvēja misis Batlere. Pīles? Jūs taču plūcat pīles! Ieradusies laiva no plantācijas! Es ar to varu aizbraukt pēc Reta.

-    Tu nevari braukt tajā laivā viena kopā ar četriem vīriem, Skārlet.

-   Paņemšu līdzi Penziju, patīk viņai tas vai ne. Lūdzu, dodiet man maisu un dažus cepumus. Esmu izsalkusi. Ēdīšu pa ceļam.

-    Bet, Skārlet…

-    Nekādu bet, mis Eleonor. Iedodiet man tos cepumus. Es eju.

Ko es daru? Skārleta domāja, teju vai krizdama panikā. Nemūžam nedrīkstēju tā jozt projām, Rets būs uz mani ļoti dusmigs. Un es noteikti izskatos briesmīgi. Pietiekami slikti, ka es uzrodos tur, kur man nav jābūt; es vismaz varēju izskatīties glīti. Biju ieplānojusi pavisam citādi.

Tūkstošiem reižu viņa bija prātojusi, kā tas būs, kad viņi ar Retu tiksies nākamreiz. Reizēm viņa iztēlojās, ka viņš vēlu vakarā pārnāk mājās; viņa ir ģērbusies naktskreklā, tajā ar savelkamu izgriezumu vaļīgi sasietā un pirms gulētiešanas ķemmē matus. Retam vienmēr patikuši viņas mati, viņš teica, ka tie esot kā dzīvi;

dažkārt sākumā viņš tos bija ķemmējis, lai redzētu lecam zilās elektrības dzirkstītes.

Bieži viņa redzēja sevi pie tējas galda, eleganti turot pirkstos sudraba cukurstandziņas. Viņa met tasē graudiņu, draudzīgi tērzē ar Salliju Brūtonu, un Rets redz, cik Skārleta šeit jūtas mājīgi, cik labi viņu uzņēmuši Čārlstonas inteliģentākie ļaudis. Viņš satvertu Skārletas roku un noskūpstītu, standziņas nokristu, bet tam nebūtu nozīmes…

Vai arī viņa divatā ar mis Eleonoru pēc vakariņām sēž krēslos pie kamīna, viņas abas kopā jūtas ērti, tik tuvas, bet tukšs krēsls gaida Retu. Tikai vienu reizi viņa iedomājās, ka dodas uz plantāciju, bet nezina, kā tur izskatās, vienīgi to, ka Šermana vīri nodedzinājuši māju. Šis nomoda sapnis sākās skaisti viņa un mis Eleonora ar piknika groziem un šampanieti ierodas jaukā, zaļā laiviņā, atlaidušās pret kaudzi zīda spilvenu, un rokās tur košus saulsargus. "Pikniks," viņas uzsauc, Rets smejas un, rokas iepletis, skrien viņām pretī. Bet tad sapnis izčākst tukšumā. Pietika jau ar to, ka Rets nevarēja ciest piknikus. Viņš teica, ka tikpat labi varot dzīvot alā, ja jāēd, sēžot zemē, kā dzīvniekam, nevis krēslā pie galda, kā civilizētai cilvēciskai būtnei pienākas.

Protams, viņa nekad nebija domājusi par iespēju uzrasties tā, iespiestai starp kastēm un mucām, kurās bija Dievs vien zina kas, apķepušā laivā, kas smirdēja līdz pašām debesīm.

Tagad, kad bija tikusi ārā no pilsētas, Skārleta vairāk raizējās par Reta dusmām nekā par apkārt ložņājošo jenkiju. Ja nu Rets pasaka laiviniekiem, lai griež apkārt un ved mani atpakaļ?

Laivinieki mērca airus zaļbrūnajā ūdenī, tikai lai vadītu laivu; paisuma neredzamā, spēcīgā, lēnā straume pati to nesa. Skārleta nepacietīgi lūkojās uz platās upes krastiem. Izskatījās, ka viņi stāv uz vietas. Visur viens un tas pats: plaši lauki ar garām, brūnām zālēm, kas lēnām ak, cik lēnām šūpojas paisuma straumē, un aiz tiem biezi meži, apkārušies ar nekustīgiem, pelēkiem spāņu sūnas aizkariem, un apakšā mūžzaļu, mežonīgu krūmu biežņa. Viss bija tik kluss. Dieva dēļ, kāpēc nedzied putni? Un kāpēc jau metas tumšs?

Sāka līt.

Skārleta jau sen bija izmirkuši līdz ādai un drebēja, juzdamās nožēlojama miesā un garā, kad airi sāka griezt laivu pie kreisā krasta. Viņa sarāvusies tupēja laivā, un izmisumu pārtrauca laivas priekšgala trieciens pret piestātni. Palūkojusies augšup cauri lietus neskaidrajam aizkaram, Skārleta liesmojošas lāpas gaismā redzēja melnā lietusmētelī satinušos stāvu, pa kuru straumītēm tecēja ūdens. Seju saskatīt neļāva zemu novilktā kapuce.

-    Pamet man virvi. Rets paliecās uz priekšu, vienu roku izstiepis. Kā gāja, zēni?

Skārleta atspiedās pret tuvāk novietotajām kastēm, gribēdama piecelties. Kājas bija sastingušas, nespēja noturēt auguma svaru, un viņa krita atmuguriski, ar troksni apgāžot virsējo kasti.

-    Pie velna, kas tad tas? Rets noķēra laivinieka mesto auklu ar cilpu galā, kas lidoja pa gaisu, izlocīdamās kā čūska, un uzmeta cilpu uz piestātnes staba. Pamet pakaļējo virvi, viņš izrīkoja. Kas te taisa traci? Vai jūs, veči, esat sadzērušies?

-    Nē, mister Ret, laivinieki korī atsaucās. Tā bija pirmā reize kopš izbraukšanas no Čārlstonas, kad viņi ierunājās. Viens no vīriem pamāja ar roku uz divām sievietēm laivas pakaļgalā.

-    Mans Dievs! Rets izdvesa.

17. nodaĻa

Vai tagad juties labāk? Reta

apvaldītā balss jautāja.

Skārleta mēmi pamāja ar galvu. Ietinusies segā, zem tās uzvilkusi raupju Reta darba kreklu, viņa sēdēja uz soliņa pie vaļēja pavarda un mērcēja basās kājas karsta ūdens bļodā.

-    Kā tu jūties, Penzij? Skārletas istabene sēdēja uz otra soliņa, ietīta citā segas kokonā, un smaidot atzina, ka jūtoties labi, vienīgi briesmīgi griboties ēst.

Rets iesmējās.

-    Man arī. Kad jūs apžūsiet, tad ēdīsim.

Skārleta savilka segu ciešāk. Viņš izturas pārāk jauki, tādu esmu viņu redzējusi agrāk, smaida kā saulīte. Tad izrādīsies, ka patiesībā viņš ir drausmīgi nikns un spļaus dzīvu uguni. Tikai Penzijas dēļ viņš taisa šo teātri. Kad viņa būs prom, tad tik es dabūšu trūkties. Varbūt varu pateikt, ka man nepieciešama istabene, bet kādēļ? Esmu jau izģērbusies un nevaru vairs vilkt drēbes mugurā, iekams tās nav sausas, un Dievs vien zina, kad tas būs, jo ārā līst un iekšā ir mitrs. Kā Rets var dzīvot šādā vietā? Te ir briesmīgi!

Istabu, kurā viņi sēdēja, apgaismoja tikai pavarda uguns. Tā bija liela, četrstūraina telpa, apmēram divdesmit pēdu gara, ar klona grīdu un notraipītām sienām, no kurām bija nobiris gandrīz viss apmetums. Oda pēc lēta viskija, tabakas, apsviluša koka un auduma. Vienīgās mēbeles te bija rupji tēstas taburetes un soli, šur tur stāvēja ielocīti metāla spļaujamtrauki. Likās, ka dzega virs platās pavarda mutes, durvju stenderes un logu rāmji te nokļuvuši kļūdas pēc. Tie bija gatavoti no priežkoka, skaisti izgrebti smalkā ornamentā un līdz zeltaini brūnam spīdumam nospodrināti ar eļļu. Vienā stūrī atradās pavirši sanaglotas kāpnes ar atskabargainiem koka pakāpieniem un ieliekušos kārti, kur pieturēties. Uz tās visā garumā bija izžautas Skārletas un Penzijas drēbes. Uzpūšot caurvējam, baltie apakšsvārki piepūtās un izskatījās, ka tumšajās ēnās slapstās rēgi.

-    Kāpēc tu nepaliki Čārlstonā, Skārlet? Vakariņas bija paēstas un Penzija aizsūtīta gulēt kopā ar vecu nēģerieti, kas Retam gatavoja ēst. Skārleta uzrāva plecus.

-     Tava māte nevēlējās tevi traucēt šajā paradīzē. Viņa nicīgi noskatīja istabu. Bet es uzskatu, ka tev jāzina, kas notiek. Naktīs pa guļamistabām dāmu guļamistabām ložņā kāds jenkiju zaldāts un palaiž rokas. Viena meitene zaudēja prātu, un viņu vajadzēja vest projām. Viņa centās kaut ko izlasīt vīra sejā, bet tā palika neizteiksmīga. Viņš skatījās Skārletā, neko nesakot, šķita, ka viņš kaut ko gaida.

-    Nu? Vai tev vienalga, ka es un tava māte varam tikt noslepkavotas savās gultās vai ari var notikt vēl kas ļaunāks?

Reta lūpu kaktiņi izsmējīgi noliecās lejup.

-     Vai es pareizi dzirdēju? Vai šāda meitenīga kautrība piemīt sievietei, kura izvadīja ratus cauri jenkiju armijas rindām, jo tās stāvēja viņai ceļā? Nu izbeidz, Skārlet. Reizēm tu tomēr runā taisnību. Kāpēc tu brauci šito gabalu pa lietu? Vai cerēji pieķert mani mīļākās skavās? Vai Henrijs Hamiltons teica, ka tādā veidā tu varēsi piespiest mani atkal maksāt tavus rēķinus?

-     Ko tu tur runā, Ret Batler? Kāds tam sakars ar tēvoci Henriju?

-    Cik pārliecinoši tu tēlo neziņu! Pieņem manus komplimentus. Bet tu taču neceri, ka es kaut uz bridi noticēšu tam, ka tavs manīgais, vecais advokāts nepaziņoja tev, tiklīdz es pārtraucu sūtīt uz Atlantu naudu. Esmu pārāk augstās domās par Henriju Hamiltonu, lai ticētu tādai nevērībai.

-     Pārtrauci sūtīt naudu? To tu nedrīksti! Skārletas ceļi kļuva mīksti kā želeja. Rets nerunā nopietni. Kas notiks ar viņu? Māja Persiku ielā tonnām ogļu, lai to piekurinātu, kalpotāji, kas tīra, gatavo ēst, mazgā, kopj dārzu un zirgus un spodrina karietes, ēdiens viņiem visiem nu, tas maksā veselu bagātību. Kā tēvocis Henrijs spēja samaksāt rēķinus? Viņš ņems Skārletas naudu! Nē, nē, tas nevar būt. Viņa bija iztikusi ar tukšu vēderu, āvusi kājās saplēstas kurpes, sāpošu muguru, asiņainām rokām strādājusi laukā, lai neļautu viņiem nomirt badā. Viņa bija atmetusi savu lepnumu, uzgriezusi muguru visam, kas viņai mācīts, kārtojusi darīšanas ar zemiskiem ļautiņiem, kas nav pat spļāviena vērti, vērpusi intrigas, krāpusies, dienu un nakti raususi naudu. Viņa neļaus tai izkūpēt gaisā, tas nebija iespējams. Tā bija viņas nauda. Tas bija vienīgais, kas viņai atlicis.

-    Tu nevari atņemt manu naudu! Skārleta kliedza uz Retu. Bet balss skanēja kā aizlūzis čuksts.

Viņš sāka smieties.

-     Es, manu mīlulīt, neesmu to ņēmis. Es tikai pārtraucu likt klāt. Ja tu dzīvo Čārlstonā mājā, kuru es uzturu, nav nekāda iemesla apgādāt tukšu māju Atlantā. Protams, ja tu tur atgriezīsies, tā vairs nebūs tukša. Tad jutīšu, ka mans pienākums ir atsākt maksājumus. Rets piegāja pie pavarda, kur viņš liesmu gaismā varēja saskatīt sievas seju. Izaicinošais smaids pazuda, un piere raizēs savilkās.

-    Tu no tiesas nezināji, ko? Turies, Skārlet, es atnesīšu tev brendiju. Izskatās, ka esi tuvu ģībonim.

Retam vajadzēja ar roku pieturēt Skārletas rokas, lai glāze tiktu līdz lūpām. Viņa nespēja apvaldīt trīsas. Kad glāze bija tukša, Rets nometa to zemē un berza Skārletas delnas, līdz tās sasila un pārstāja trīcēt.

-    Tagad pasaki man skaidru patiesību vai tiešām kāds karavīrs laužas iekšā guļamistabās?

-    Ret, tu nerunāji nopietni, vai ne? Tu taču netaisies pārtraukt naudas sūtījumus uz Atlantu?

-    Pie velna naudu, Skārlet, es uzdevu tev jautājumu.

-    Pats ej pie velna, viņa atcirta, es pirmā tev jautāju.

-    Man vajadzēja zināt, ka tu nespēsi domāt par kaut ko citu, ja būšu pieminējis naudu. Labi, aizsūtīšu Henrijam kādu drusku. Vai tagad tu man atbildēsi?

-    Zvēri?

-    Zvēru.

-Rīt?

-Jā! Jā, nolādēts, rīt! Un tagad saki reizi par visām reizēm, kas tur ir ar to jenkiju zaldātu!

Šķita, ka Skārletas atvieglojuma nopūtai nebūs gala. Tad viņa ievilka plaušās gaisu un izstāstīja visu, ko zināja par iebrucēju.

-    Tu saki, ka Alisija Sevidža redzējusi viņa siluetu?

-    Jā, Skārleta apstiprināja. Tad naidīgi piebilda: Viņam nav svarīgi, cik gadu ir sievietei. Varbūt šajā brīdī viņš izvaro tavu māti.

Reta lielās rokas savilkās dūrēs.

-    Es tevi nožņaugšu, Skārlet. Tad pasaulē būs vieglāk dzīvot.

Viņš iztaujāja Skārletu gandrīz stundu un izvilka visu, ko viņa

bija dzirdējusi.

-     Ļoti labi, viņš noteica, rīt no rīta, tiklīdz sāksies bēgums, mēs dosimies ceļā. Viņš piegāja pie kādām durvīm un atvēra tās. Labi, debesis ir skaidras. Būs viegls brauciens.

Aiz Reta apveida Skārleta redzēja nakts debesis. Mēness bija augošs, pilnas bija jau trīs ceturtdaļas. Viņa pagurusi piecēlās. Tad redzēja no upes ceļamies miglu, kas klājās uz zemes. Mēnesnīcā zeme izskatījās balta, un uz mirkli viņai iešāvās prātā doma, ka ir snidzis. Miglas vāls apņēma Reta kājas līdz potītēm, tad izklīda istabā. Viņš aizvēra durvis un pagriezās. Bez mēnesnīcas iekšā likās briesmīgi tumšs, līdz uzliesmoja sērkociņš un no apakšas izgaismoja Reta zodu un degunu. Viņš pielika sērkociņu lampas daktij, un Skārleta varēja saskatīt visu seju. Skārletai no ilgām iesmeldzās sirds. Rets uzlika liesmai cilindru un pagrieza dakti augstāk.

-    Nāc man līdzi. Otrā stāvā ir istaba, kur tu varēsi gulēt.

Šī istaba nebūt nebija tik primitīvi iekārtota kā tā, kas atradās lejā. Augstajā gultā ar četriem stabiem bija biezs matracis, uzbužināti spilveni un čaukstošos linu palagus sedza koša vilnas sega. Uz pārējām mēbelēm Skārleta nepaskatījās. Viņa ļāva segai noslīdēt no pleciem un uzrāpās pa dažiem pakāpieniem līdz gultai, kur panira zem segām.

Mirkli Rets pastāvēja pie gultas un tikai tad izgāja ārā. Skārleta klausījās, kā izskan viņa soļi. Nē, lejā viņš nenokāpa, tātad būs tepat tuvumā. Skārleta pasmaidīja, tad ļāvās miegam.

Murgs sākās kā parasti ar miglu. Jau vairākus gadus Skārleta nebija to redzējusi, bet zemapziņa, veidojot tēlus, visu atcerējās, un viņa sāka grozīties un mētāties, dobji smilkstēt, baidīdamās no tā, kas tūlīt nāks. Un tad viņa atkal skrēja, saspringtās sirds puksti skaļi pulsēja ausīs, viņa klupa un skrēja cauri biezai, baltai miglai, kas aukstiem, izplūstošiem taustekļiem vijās viņai ap kaklu, rokām un kājām. Viņa bija nosalusi, līdz nāvei nosalusi, izsalkusi un pārbijusies. Viss bija tāpat, nekad nekas nemainījās, un katru reizi kļuva ļaunāk, it kā bailes, bads un aukstums uzkrātos, kļūtu stiprāks.

Un tomēr sapnis nebija gluži tāds pats. Agrāk viņa skrēja un stiepa rokas pēc kaut kā vārdā nenosaukta un neizzināma, turpretī tagad cauri miglas vāliem priekšā viņa redzēja Reta plato muguru, kas atkal un atkal slīdēja projām. Un viņa zināja, ka meklē Retu, ka tad, kad panāks viņu, sapnis zaudēs savu varu, izgaisīs un nekad vairs neatgriezīsies. Viņa skrēja un skrēja, bet viņš visu laiku bija tālu priekšā, vienmēr uzgriezis Skārletai muguru. Tad migla sāka biezēt, Reta tēls arvien vairāk bālēja un viņa sauca:

-    Ret… Ret… Ret… Ret… Ret…

-    Kuš, kuš. Tas ir sapnis, tā nav īstenība.

-    Ret…

-    Jā, es esmu šeit. Kuš. Viss ir labi. Skārletu pacēla un turēja stipras rokas, beidzot viņa juta, ka ir siltumā un drošībā.

Skārleta spēji atgriezās pusnomodā. Miglas nebija. Uz galda stāvēja lampa, un tās spožajā gaismā viņa redzēja tuvu pieliekušos Reta seju.

-    Ak, Ret, viņa iesaucās. Tas bija tik briesmīgi.

-    Vecais sapnis?

-Jā, jā nu, gandrīz. Bija kaut kas citādi, bet es nevaru atcerēties… Man bija auksti, gribējās ēst, miglā neko nevarēju saskatīt, un man tik ļoti bija bail, Ret, tas bija briesmīgi.

Viņš turēja Skārletu sev piekļautu, un balss vibrēja muskuļotajās krūtīs Skārletai pie pašas auss.

-    Protams, tev sala un gribējās ēst. Vakariņas nebija ēdamas, un tu esi nospārdījusi segas. Es tevi sasegšu, un tu saldi gulēsi tālāk. Viņš noguldīja Skārletu spilvenos.

-    Neej projām. Tas atgriezīsies.

Rets apsedza viņu.

-    Brokastīs būs cepumi, kukurūzas putra un tik daudz sviesta, ka varēsi nokrāsot putru dzeltenu. Domā par brokastīm lauku šķiņķis ar svaigām olām -, un tu gulēsi kā zīdainis. Skārlet, tu vienmēr esi bijusi liela izēdāja. Reta balsī skanēja smiekli. Un nogurums. Viņa aizvēra smagos plakstus.

-    Ret? Vārds noskanēja neskaidri, miegaini.

Viņš, ar plaukstu aizsedzis lampu, apstājās uz sliekšņa.

-Jā, Skārlet?

-    Paldies, ka atnāci mani pamodināt. Kā tu zināji?

-     Tu bļāvi tik skaļi, ka logiem gandrīz izbira rūtis. Pēdējais, ko viņa dzirdēja, bija Reta klusie smiekli. Tie skanēja kā šūpļadziesma.

Kā jau Rets bija paredzējis, Skārleta vispirms paēda kārtīgas brokastis un tikai tad devās viņu meklēt. Virēja teica, ka viņš jau ir augšā pirms rītausmas. Kungs vienmēr ceļoties pirms saullēkta. Virēja vērās Skārletā ar neslēptu ziņkārību.

Man vajadzētu viņai sadot par nekaunību, Skārleta nodomāja, bet jutās tik apmierināta, ka nespēja nopietni sadusmoties. Rets bija turējis viņu savās rokās, mierinājis un pat smējies par viņu. Tieši tā viņš mēdza darīt, pirms viss nogāja greizi. Braukdama uz plantāciju, viņa bija rīkojusies pareizi. Vajadzēja izdarīt to jau agrāk, nevis šķiest laiku, miljons reižu ar dāmām dzerot tēju.

Izgājusi no mājas, viņa spožajā saulē samiedza acis. Tā spīdēja tik spoži un sildīja viņas galvu, kaut vēl joprojām bija ļoti agrs. Viņa apēnoja acis ar plaukstu un lūkojās apkārt.

Skats, ko Skārleta ieraudzīja, lika viņai izdvest klusu vaidu. Ķieģeļu terase, uz kuras viņa stāvēja, turpinājās kādus simts jardus uz kreiso pusi. Salauzīta, nomelnējusi un ar zāli aizaugusi, tā veidoja ietvaru monumentālām, nokvēpušām drupām. Robaini sienu gabali un skursteņi bija viss, kas atlicis no kādreiz krāšņās muižas ēkas. Dūmu un uguns nokvēpinātu ķieģeļu kaudzītes sienu fragmentu iežogojumā bija Šermana armijas atstātās, sirdi stindzinošās piemiņas zīmes.

Skārletai uzmācās grūtsirdība. Šī bija Reta māja, Reta dzīve zaudēta uz visiem laikiem, iekams viņš paspēja atgriezties, lai to aizstāvētu.

Savā rūpju pilnajā dzīvē Skārleta nebija piedzīvojusi neko tik briesmīgu kā šī aina. Viņa nekad nebija pazinusi tādas sāpes, kādas noteikti jutis Rets un noteikti jūt joprojām simts reizes dienā, kad redz savas mājas drupas. Nav brīnums, ka viņš apņēmies to uzcelt no jauna, sameklēt un atgūt visu iespējamo no agrākajām lietām.

Viņa varētu Retam palīdzēt! Vai tad viņa pati savām rokām nebija aruši, sējusi un novākusi ražu Taras laukos? Viņa varēja saderēt, ka Rets nemaz neprot atšķirt labu kukurūzas sēklu no sliktas. Viņa būs lepna, ka var palīdzēt, jo zināja, cik daudz tas nozīmē, kāda tā ir uzvara pār postītājiem, kad zeme atdzimst ar jauniem, maigiem stādiņiem. Es saprotu, viņa uzvarošā priekā nodomāja. Es jūtu to, ko jūt viņš. Es varu strādāt kopā ar viņu. Mēs varam darīt to kopā. Man nav iebildumu pret klona grīdu. Ja tā ir Reta grīda. Kur viņš ir? Man viņam tas jāpasaka!

Skārleta novērsās no mājas čaulas un attapās, ka raugās ainavā, kādu savā mūžā nebija redzējusi. Ķieģeļu terase, uz kuras viņa šobrīd stāvēja, veda uz zāli apaugušu zemes parteri, augstāko no vairākām mauriņa pakāpēm, kas ideāli izveidotā līganā kustībā slīga lejup uz diviem cilvēka roku izraktiem ezeriem, kuri atgādināja gigantiska tauriņa spārnus. Plata zāļaina taka starp tiem veda uz upi un laivu piestātni. Ekstravagantās kāpnes bija tik nevainojami proporcionālas, ka lielie attālumi likās mazāki un kopaina līdzinājās ar tepiķi izklātai istabai brīvā dabā. Leknā zāle noslēpa kara atstātās rētas, it kā to nekad nebūtu bijis. Šī bija saules gaismas apspīdēta mierpilna aina, kurā daba ar mīlestību pārveidota saskaņā ar cilvēka gribu. Tālumā putns bārstīja garas treļļu vērpetes kā svinībās.

-    Ak, cik skaisti! Skārleta skaļi iesaucās.

Skārletas skatienu piesaistīja kustība zemākās terases kreisajā pusē. Tam jābūt Retam. Viņa metās skriet. Lejup pa terasēm nogāze lika kājām kustēties ātrāk, un viņa juta skurbinošu, reibinošu, priekpilnu brīvību; viņa smējās un plati izpleta rokas kā putns vai taurenis, kas gatavs pacelties zilzilajās debesīs.

Aizelsusies viņa sasniedza vietu, kur stāvēja Rets un viņu vēroja. Skārleta elsoja, roku piespiedusi pie krūtīm, līdz atgriezās elpa. Tad viņa sacīja:

-    Nekad neesmu tā priecājusies! Viņa joprojām mazliet elsoja. Cik brīnišķīga vieta, Ret. Nav brīnums, ka tu to mīli. Vai bērnībā mēdzi skriet lejup pa zālienu? Vai tev likās, ka spēj lidot? Ak, mīļais, cik drausmīgi redzēt nodegušo māju! Man tevis dēļ sāp sirds; labprāt nogalinātu visus pasaules jenkijus! Ak, Ret, man tev tik daudz kas sakāms. Es ilgi domāju. Tas viss var atgriezties, mīļais, tāpat kā ataug zāle. Es saprotu, patiesi, līdz mielēm saprotu, ko tu centies paveikt.

Rets piesardzīgi, savādi paskatījās viņā.

-    Ko tu "saproti", Skārlet?

-    Kāpēc tu esi šeit, nevis pilsētā. Kāpēc tev jāatdzīvina plantācija. Pastāsti, ko tu esi paveicis, ko plāno darīt! Tas ir ļoti aizraujoši!

Reta seja kļuva gaišāka, un viņš pamāja uz garo augu rindu aiz muguras.

-    Tie nodega, viņš sacīja, bet neiznīka. Izskatās, ka degšana tos pat varbūt stiprinājusi. Pelni varbūt devuši kaut ko tādu, kā stādiem trūka. Man tas jānoskaidro. Man ļoti daudz jāmācās.

Skārleta paskatījās uz zemajiem, strupajiem kātiem. Viņa nepazina šīs tumši zaļās, spīdīgās lapas.

-    Kas tie ir par kokiem? Vai tu audzē persikus?

-    Tie nav koki, Skariet, tie ir krūmi. Kamēlijas. Pirmās, ko atveda uz Ameriku, tika iestādītas šeit, Danmorlendingā. Šīs ir atvases, kādi trīs simti.

-    Tu gribi teikt, ka tās ir puķes?

-    Protams. Vispilnīgākās puķes pasaulē. Ķīnieši tās pielūdz.

-    Bet puķes taču nevar ēst. Kādu labību tu audzē?

-    Es nedomāju par labību. Man jāglābj simts akru dārza.

-    Tas ir neprāts, Ret. Kāds labums no puķu dārza? Tu vari audzēt kaut ko tādu, ko iespējams pārdot. Zinu, ka kokvilna šeit neaug, bet noteikti ir kāda ienesīga labība. Mēs Tarā izmantojām lietderīgi katru pēdu zemes. Tu vari sēt līdz mājas sienām. Paskaties, cik bieza un zaļa ir zāle. Zeme noteikti ir ļoti auglīga. Tev tikai tā jāuzar, jāiekaisa sēklas, un asni sadīgs ātrāk, nekā tu spēsi aiziet. Viņa dedzīgi paskatījās uz Retu, gatava dalīties savās ar grūtībām iegūtajās zināšanās.

-    Tu esi barbariska, Skārlet, Rets smagi noteica. Ej uz māju un saki, lai Penzija pošas ceļam. Tiksimies piestātnē.

Ko viņa izdarīja nepareizi? Vienā brīdī viņš kūsāja dzīvespriekā un aizrautībā, tad pēkšņi viss pagaisa un viņš kļuva vēss kā svešinieks. Pat ja nodzīvotu līdz simts gadiem, viņa nekad Retu nesapratīs. Viņa ātri soļoja augšup pa zaļajām terasēm, akla pret apkārtējo skaistumu, un iegāja mājā.

Tā laiva, kas bija piesieta pie piestātnes, stipri atšķirās no netīrās baržas, kura Skārletu un Penziju bija atvedusi uz plantāciju. Šī bija eleganta, brūni krāsota vienmasta laiva ar spožiem misiņa apkalumiem un zeltītiem spirālveida rotājumiem. Blakus tai upē šūpojās vēl viena, Skārleta daudz labprātāk izvēlētos to otru. Tā bija piecas reizes lielāka par vienmastnieku, ar diviem klājiem, kas rotāti ar zilbaltām arabeskām, un koši sarkanu lāpstiņu riteni pakaļgalā. Starp dūmeņiem plivinājās karodziņi priecīgās krāsās, un uz abiem klājiem gar bortu bija sastājušies koši ģērbušies vīrieši un sievietes. Kuģītis izskatījās kā svētkiem saposies un priecīgs.

Cik raksturīgi Retam, Skārleta apcerēja, braukt uz pilsētu savā sīkajā laivelē, nevis apturēt tvaikoni, lai paņem mūs. Viņa piestātnē nonāca tieši tajā brīdī, kad Rets noņēma cepuri un plašā, teatrālā žestā palocījās pie reliņiem stāvošajiem tvaikoņa pasažieriem.

-    Vai tu viņus pazīsti? Skārleta nobrīnījās. Varbūt viņa kļūdās, varbūt viņš signalizē kuģim.

Rets uzgrieza upei muguru un uzlika galvā cepuri.

-    Pazīstu gan. Ne katru atsevišķi, paldies Dievam, bet kopumā. Tas ir ekskursiju kuģītis no Čārlstonas, kurš katru nedēļu brauc augšup pa upi un atpakaļ. Ārkārtīgi ienesīgs bizness kādam no mūsu maišelnieku pilsoņiem. Jenkiji pasūta biļetes labu laiku iepriekš, lai sagādātu sev prieku paskatīties uz nodedzināto plantāciju māju skeletiem. Ja sanāk, es vienmēr viņus sveicinu; es uzjautrinos par apjukumu, ko izraisa mans sveiciens. Skārleta bija pārāk satriekta, lai kaut ko teiktu. Kā Rets spēja pārvērst par joku baru jenkiju maitasputnu, smejoties par to, ko tie nodarījuši viņa mājām?

Viņa paklausīgi iekārtojās uz polsterēta sola mazajā kajītē, bet, tiklīdz Rets izgāja uz klāja, pielēca kājās, lai izpētītu skapīšus, krājumus un aprīkojumu. Katrai lietai acīm redzami bija paredzēta sava vieta. Viņa vēl nebija apmierinājusi ziņkārību, kad laiva, lēnām paslīdējusi gabaliņu gar krastu, atkal tika piesieta. Rets izkliedza aprautas pavēles:

-    Padod tos saiņus un piesien priekšgalā. Skārleta pabāza galvu lūkā, lai redzētu, kas notiek.

Mīļo pasaulīt, ko tas nozīmē? Vairāki desmiti melno, atspiedušies uz cērtēm un liekšķerēm, noskatījās, kā komandas vīri uzmet uz laivas klāja vairākus apjomīgus maisus. Sasodīts, kas tur varētu būt? Šī vieta izskatījās pēc mēness tumšās puses. Te mežā bija pamatīgs izcirtums, vidū bija izrakta liela bedre, un vienā malā slējās gigantiskas kaudzes kaut kāda materiāla, kas izskatījās pēc gaišiem akmens gabaliem. Gaisā griezās kritainu putekļu mākoņi, drīz vien tie sāka kutināt Skārletas nāsis un viņa nošķaudījās.

Viņa izdzirdēja Penzijas šķaudīšanu, kas kā atbalss atskanēja no laivas pakaļgala. Tas nav godīgi, Skārleta nodomāja. Penzija visu var labi apskatīt.

-    Es kāpju augšā, viņa nokliedza.

-    Atraisīt tauvas, tajā brīdī iesaucās Rets.

Laiva strauji sakustējās, jo ātrā upes straume to sagrāba, un noraustījās, nogrūžot Skārletu pa mazajām kāpnītēm atpakaļ kajītē, kur viņa saļima kā neglīta kaudze.

-    Lai velns tevi parauj, Ret Batler. Es varēju nolauzt kaklu.

-    Bet nenolauzi. Paliec, kur esi. Tūlīt būšu lejā.

Skārleta dzirdēja trošu šņirkstēšanu, un laiva strauji uzņēma ātrumu. Viņa pierāpoja pie sola un uztrausās augšā.

Gandrīz tajā pašā brīdī Rets noskrēja pa kāpnītēm, galvu pieliecis, lai izvairītos no lūkas. Viņš izslējās, un mati teju skāra lakotos koka griestus. Skārleta nikni palūrēja uz vīru.

-    Tu to darīji tīšām, viņa norūca.

-    Ko tad? Viņš atvēra vienu no mazajiem iluminatoriem un aiztaisīja lūku. Labi, pūš ceļavējš, un straume ir spēcīga. Pilsētā tiksim rekordīsā laikā. Rets apmetās uz sola pretī Skārletai un izstiepās, slaiks un muskuļots kā kaķis. Cerams, tev nebūs iebildumu, ja es uzsmēķēšu. Garie pirksti ieslīdēja svārku iekškabatā un izvilka jūras putu pīpi.

-    Un kā vēl iebilstu. Kāpēc esmu ieslodzīta te, tumsā? Gribu iet augšā saulē.

-     Uz klāja, Rets automātiski izlaboja. Šī ir maza laiviņa. Komanda ir melnie, Penzija ir melnā, tu esi baltā un sieviete. Viņiem ir kubriks, tev kajīte. Penzija var bolīt acis uz abiem vīriešiem, smieties par viņu ne visai smalkajām pieklājības frāzēm, un viņi visi trīs labi pameņģēsies. Tava klātbūtne sabojātu visu prieku.

Tātad, kamēr zemākā šķira izbauda braucienu, tu un es, privileģētā elite, jutīsimies caur un cauri briesmīgi, iesprostoti viens otra kompānijā, ja tu turpināsi sēdēt ar uzmestu lūpu un vaimanāt.

-     Es neuzmetu lūpu un nevaimanāju! Un es būtu pateicīga, ja tu nerunātu ar mani kā ar bērnu! Skārleta ievilka apakšlūpu. Viņa nevarēja ciest, ka Rets padara viņu par muļķi. Kas tās bija par akmeņlauztuvēm, kur mēs piestājām?

-     Tā, mana mīļā, bija Čārlstonas pestīšana un mana pase, lai varētu atgriezties savējo vidū. Tās ir fosfātu raktuves. Gar abām upēm tādu ir dučiem. Viņš apmierināts gausi aizkūpināja cigāru, un dūmi spirālē vijās augšup uz iluminatoru. Redzu, ka tev mirdz acis, Skārlet. Tas nav gluži tas pats, kas zelta raktuves. No fosfāta nevar uztaisīt monētas vai rotaslietas. Bet samalts, izskalots un apstrādāts ar noteiktām ķimikālijām, tas kļūst par pasaulē labāko mēslojumu, kas veicina augšanu. Klienti gaida visu, ko varam saražot.

-    Tātad tu kļūsti vēl bagātāks.

-     Jā. Bet, runājot precīzāk, šī ir cienījama Čārlstonas nauda. Tagad es varu tērēt, cik vien gribu, savu nelikumīgi iegūto spekulanta peļņu bez kāda nosodījuma. Visi paši savām acīm redz, ka tā nāk no fosfātiem, kaut arī raktuves ir niecīgas.

-    Kāpēc tu tās nepaplašini?

-    Nav vajadzības. Manam mērķim tās kalpo tādas, kādas ir. Man ir priekšstrādnieks, kas mani pārāk nekaunīgi nekrāpj, pāris duču strādnieku, kuri strādā tikpat daudz, cik laiskojas, un cieņa. Varu tērēt savu laiku, naudu un pūliņus tajā jomā, kas mani interesē, un šobrīd tā ir dārza atjaunošana.

Skārleta dusmās gandrīz nosmaka. Vai tas nav raksturīgi Retam? Un palaist vējā izdevību? Vienalga, cik viņš bagāts, lielāka bagātība taču neapgrūtinātu. Naudas nekad nevar būt par daudz. Ja viņš pārņemtu vadību no priekšstrādnieka un kārtīgi liktu pie darba tos strādniekus, viņš varētu palielināt ieņēmumus. Ja pieņemtu vēl divus dučus strādnieku, viņš varētu dubultot tos…

-     Piedod, ka iztraucēju tevi impērijas celšanā, Skariet, man tev jāuzdod nopietns jautājums. Kas man būtu jādara, lai pārliecinātu tevi likt mani mierā un atgriezties Atlantā?

Skārleta pavērtu muti raudzījās Retā. Viņa bija patiesi pārsteigta. Viņš taču nevarēja runāt nopietni, kad naktī tik maigi bija turējis viņu savās rokās.

-    Tu joko, viņa pārmeta.

-    Nē, nejokoju. Nekad mūžā neesmu runājis tik nopietni, un es gribu, lai arī tu uztver mani nopietni. Neesmu radis skaidrot, ko es daru un ko domāju; un man arī nav īstas pārliecības, ka tu sapratīsi to, ko grasos tev teikt. Bet es mēģināšu.

Strādāju smagāk nekā jebkad dzīvē, Skārlet. Tiltus Čārlstonā es sadedzināju tik pamatigi un tik publiski, ka posta darba dūmi joprojām kutina visu pilsētas iedzīvotāju nāsis. Šī dūmu dvaka ir nesalīdzināmi stiprāka par pašu ļaunāko, ko varēja nodarīt Šermans, jo es biju viens no viņiem un es noniecināju visu, uz kā viņi balstīja savu dzīvi. Atgūt Čārlstonas sabiedrības labvēlību ir tas pats, kas tumsā rāpties apledojušā kalnā. Paslīd kāja, un tu esi pagalam. Līdz šim esmu bijis piesardzīgs, rīkojos ļoti lēnām un esmu mazliet pavirzījies uz priekšu. Es nevaru riskēt, ka tu izpostīsi visu, ko esmu paveicis. Gribu, lai tu brauc projām, un es prasu, cik tas maksā.

Skārleta atvieglojumā iesmējās.

-   Tas ir viss? Ja tikai tas tevi satrauc, tad vari nomierināties. Visi Čārlstonā mani mīl. Ielūgumu uz to un šito ir tik daudz, ka gāž mani no kājām, nepaiet ne diena, kad kāds nepienāk pie manis tirgū un nelūdz padomu par iepirkšanos.

Rets ievilka dūmus no cigāra. Tad noskatījās, kā gailējošais gals atdziest un pārvēršas par pelniem.

-     Es jau baidījos, ka velti dzisinu muti, viņš beidzot sacīja. Man bija taisnība. Atzīstu, ka tu esi izturējusi ilgāk un esi bijusi savaldīgāka, nekā es paredzēju, ak jā, kad uzturos plantācijā, es dzirdu šādas tādas ziņas no pilsētas bet tu, Skārlet, esi kā pulvera muca, kas piesieta man uz muguras, kamēr es rāpjos tajā leduskalnā. Tu esi milzīgs smagums neizglītota, nekulturāla, katoļticīga un izraidīta no visiem pieklājīgās Atlantas sabiedrības pasākumiem. Jebkuru mirkli tu vari uzsprāgt, paraujot mani līdzi. Gribu, lai tu dodies prom. Cik tev vajag?

Skārleta ķērās pie vienīgās apsūdzības, pret kuru spēja aizstāvēties.

-    Es būtu pateicīga, ja tu man pateiktu, kas tur slikts, ka esmu katoļticīga, Ret Batler! Mēs bijājām Dievu jau tad, kad par jums, episkopāļiem, vispār neviens nebija dzirdējis.

Rets pēkšņi sāka smieties, bet Skārleta nesaprata, kāpēc.

-    Pax[1], henrij tjūdor, viņš teica, un arī to viņa nesaprata. Bet nākamie vārdi bija tik skaidri, ka dūra līdz kaulam. Mēs nešķiedīsim laiku, apspriežot teoloģiju, Skārlet. Fakts ir tāds un tu to zini tikpat labi kā es -, ka neizskaidrojama iemesla dēļ Dienvidu sabiedrībā uz Romas katoļiem raugās no augšas. Šodien Čārlstonā iespējams apmeklēt Svētā Filipa, Svētā Miķeļa, Hugenotu baznīcu vai

Pirmo skotu prezbiterāņu baznīcu. Pat citas episkopāļu un prezbiterāņu baznīcas tiek uzskatītas par nedaudz aizdomīgām, un jebkura cita protestantu konfesija tiek uztverta kā lecīga individualitātes izrādīšana. Romas katoļi ir ārpus visām robežām. Tas nav saprātīgi, un Dievs zina, ka nav kristīgi, bet fakts paliek fakts.

Skārleta klusēja. Viņa zināja, ka Retam taisnība. Viņš īslaicīgo sakāves mirkli izmantoja, lai atkārtotu pirmo jautājumu.

-    Ko tu gribi, Skārlet? Tu vari man pateikt. Mani nekad nav šokējušas tava rakstura tumšākās puses.

Viņš patiesi tā domā, Skārleta izmisusi aptvēra. Visas tējas dzeršanas, kurās esmu sēdējusi, briesmīgās drēbes, ko valkājusi, klumpačošana aukstumā un tumsā katru rītu uz tirgu viss velti. Viņa bija ieradusies Čārlstonā atgūt Retu, bet nebija neko ieguvusi.

-    Es gribu tevi, Skārleta atbildēja pilnīgi atklāti.

Tagad bija Reta kārta klusēt. Skārleta varēja redzēt tikai viņa siluetu un gaišos cigāra dūmus. Viņš atradās pavisam tuvu; ja pabīdītu kāju dažas collas uz priekšu, tad pieskartos viņam. Viņa tik ļoti gribēja Retu, ka juta fiziskas sāpes. Viņa gribēja saliekties, lai tās pierimtu, lai neizlauztos uz āru, lai nekļūtu stiprākas. Bet viņa sēdēja, stalti izslējusies, un gaidīja, kad Rets kaut ko teiks.

l8. NODAĻA

Skārleta dzirdēja virs galvas neskaidru balsu murdēšanu, ko pa laikam pārtrauca Penzijas spalgie smiekli. Šie trokšņi klusumu kajītē darīja vēl ļaunāku.

-    Pusmiljonu zeltā, Rets izteica priekšlikumu.

-    Ko tu teici? Es noteikti pārklausījos. Es stāstīju, ko jūt mana sirds, bet viņš nav atbildējis.

-     Es teicu, ka došu tev pusmiljonu dolāru zeltā, ja brauksi projām. Šaubos, vai uzturēšanās Čārlstonā tev sagādā tādu prieku, kas būtu šis summas vērts. Es piedāvāju labu kukuli, Skārlet. Tava alkatīgā sirds noteikti nespēs dot priekšroku veltīgam mēģinājumam glābt mūsu laulību, nevis bagātībai, uz kādu tu nekad neesi cerējusi. Un kā papildu prēmiju, ja tu piekritīsi, es atkal sākšu maksāt izdevumus par to monstru Persiku ielā.

-     Vakarvakarā tu apsolīji, ka naudu tēvocim Henrijam nosūtīsi jau šodien, Skārleta automātiski atteica. Kaut viņš uz mirkli apklustu. Vajadzēja padomāt. Vai tiešām tas bija "veltīgs mēģinājums"? Viņa atteicās tam ticēt.

-     Solīts makā nekrīt, Rets rāmi atbildēja. Kā būs ar manu piedāvājumu, Skārlet?

-    Man jāpadomā.

-     Tad domā, kamēr izsmēķēju cigāru. Pēc tam es gribu dzirdēt tavu atbildi. Padomā, kā būs, kad tev pašai vajadzēs gāzt iekšā naudu tajā briesmīgajā Persiku ielas mājā, kuru tu tik ļoti mīli; tev nav ne jausmas, cik tas maksā. Un vēl padomā arī par to, ka tev būs tūkstoškārt vairāk naudas par to, ko visus šos gadus esi krājusi, karaliska izpirkuma maksa, Skārlet, uzreiz, un visa piederēs vienīgi tev. Pat tu nespēsi to iztērēt. Plus vēl mājas izdevumi, ko maksāšu es. Došu tev pat īpašuma tiesības. Cigāra gals koši gailēja.

Skārleta izmisīgi pūlējās pieņemt lēmumu. Jāatrod iemesls, kādēļ palikt Čārlstonā. Viņa nevarēja doties projām, pat par visu pasaules naudu ne.

Rets piecēlās un piegāja pie iluminatora. Izmeta cigāra galu un kādu brīdi lūkojās pa lodziņu uz upes krastu, līdz ieraudzīja ceļa zīmi. Saules stari spoži apgaismoja viņa seju. Cik stipri viņš mainījies, kopš aizbraucis no Atlantas, Skārleta nodomāja. Toreiz viņš dzēra, it kā tādējādi gribētu izdzēst notikušo. Bet nu viņš atkal bija Rets ar saules nobrūninātu, skarbu seju, un skaidrās acis bija tumšas kā iekāre. Varēja redzēt, ka eleganti pašūtie svārki un krekls sedza cietus muskuļu mezglus, kas, augumam kustoties, krietni pieauga apjomā. Rets bija tieši tāds, kādam vīrietim jābūt. Viņa gribēja Retu atgūt un atgūs, lai notiek kas notikdams. Skārleta dziļi ievilka elpu. Kad Rets pagriezās un jautājoši savilka uz augšu uzacis, viņai atbilde bija gatava.

-    Kā tad būs, Skārlet?

-    Tu sacīji, ka vēlies noslēgt darījumu. Skārleta runāja lietišķi. Taču tu nekaulējies, bet apmētā mani ar draudiem kā ar akmeņiem.

Turklāt es zinu, ka tu blefo, solot nogriezt naudu Atlantai. Tu drausmīgi raizējies par to, lai Čārlstonā tevi atzītu, bet cilvēki nav sevišķi augstās domās par vīrieti, kurš nerūpējas par savu sievu. Ja paklīstu tādas runas, tava māte aiz kauna nevarētu pacelt galvu.

Otra lieta kaudze naudas. Tev taisnība. Es priecātos, ja man tāda būtu. Bet ne tādā gadījumā, ja man jāatgriežas Atlantā šajā brīdī. Es varu atklāt savas kārtis, jo tu jau tāpat zini, kādas tās ir. Es nudien esmu sastrādājusi dažas briesmīgi muļķīgas lietas, un tās nekādi nav izdzēšamas. Pašreizējā brīdī man visā Džordžijas štatā nav neviena drauga.

Taču Čārlstonā es iegūstu jaunus draugus. Iespējams, tu tam netici, bet tā ir taisnība. Un es ari daudz mācos. Tiklīdz Atlantas iedzīvotājiem būs bijis pietiekami daudz laika, lai aizmirstu dažus sīkumus, domāju, ka spēšu labot savas kļūdas.

Tāpēc man tev ir lietišķs piedāvājums. Izbeidz izturēties pret mani naidīgi, esi jauks un palīdzi man labi pavadīt laiku. Sezonu mēs aizvadām kā saticīgs, laimīgs laulāts pāris. Tad pavasarī es braukšu mājās un sākšu visu no sākuma.

Skārleta aizturēja elpu. Viņam jāsaka jā, viņam nav citas izejas. Sezona ilgst astoņas nedēļas, un viņi būs kopā katru dienu. Pasaulē nav tāda vīrieša, kas neēstu no rokas Skārletai O'Hārai, ja pavadītu kopā ar viņu tik daudz laika. Rets nebija tāds kā citi, tomēr vīrietis. Tādu vīrieti, kuru nebūtu varējusi dabūt, viņa līdz šim nebija satikusi.

-    Protams, ar naudu.

-    Nu, protams, ar naudu. Vai tu uzskati mani par muļķi?

-      Es, Skārlet, darījumus saprotu mazliet citādi. Man te nav nekāda izdevīguma. Tu paņem naudu, kuru esmu ar mieru maksāt, ja brauc projām, bet nekur nebrauc. Kāds man no tā labums?

-    Es nepalieku uz visiem laikiem un nestāstu tavai mātei, kāds neģēlis esi. Viņa jutās gandrīz pārliecināta, ka redzēja Reta sejā smaidu.

-    Vai tu zini, kā sauc upi, pa kuru mēs braucam, Skārlet?

Kāds muļķīgs jautājums. Un viņš vēl nebija piekritis apmeklēt

sezonas pasākumus. Kas te notiek?

-    Šī ir Ešlija. Rets šo vārdu izrunāja pārspīlēti skaidri. Upes nosaukums atsauc atmiņā cienījamo džentlmeni misteru Vilkšu, pēc kura labvēlības tu reiz alki. Esmu bijis liecinieks tavām spējām uz ietiepīgu uzticību, Skārlet, un ir briesmīgi skatīties, kad tu īsteno savu stūrgalvīgo apņemšanos. Pēdējā laikā tu esi bijusi tik draudzīgi noskaņota, ka pieminēji savu lēmumu uzcelt mani uz pjedestāla, kuru reiz ieņēma Ešlijs. Šīs izredzes pilda manu sirdi ar bažām.

Skārleta viņu pātrauca, jo citādi nevarēja. Viņa juta, ka Rets grasās teikt nē.

-     Kas par niekiem, Ret. Es zinu, ka nav jēgas dzīties tev pakaļ. Tu neesi tik labs, lai ar to samierinātos. Turklāt tu mani pārāk labi pazīsti.

Reta smieklos jautrība nebija saklausāma.

-    Ja tu saproti, cik tev liela taisnība, tad, iespējams, mums vēl izdosies vienoties, viņš sacīja.

Skārleta piesargājās, lai nepasmaidītu.

-    Esmu ar mieru patirgoties, viņa sacīja. Kāds ir tavs priekšlikums?

Šoreiz Reta aprautie smiekli bija patiesi.

-     Es nudien ticu, ka mums pievienojusies īstā mis O'Hāra. Lūk, kādi ir mani nosacījumi: tu atzīsies manai mātei, ka es krācu, tādēļ mēs vienmēr guļam atsevišķās guļamistabās; pēc Svētās Cecīlijas balles, kas noslēdz sezonu, tu izteiksi nepārvaramu vēlēšanos traukties atpkaļ uz Atlantu; un tur tu nekavējoties uzdosi advokātam Henrijam Hamiltonam vai kādam citam satikties ar maniem juristiem, lai nokārtotu alimentus un saistošu šķiršanās līgumu. Un turpmāk tu nekad vairs nespersi kāju Čārlstonā. Tāpat tu nerakstīsi vēstules vai citādi nesūtīsi nekādus vēstījumus ne man, ne manai mātei.

Skārletas domas joņoja kā trakas. Viņa gandrīz bija guvusi uzvaru. Izņemot tās "atsevišķās istabas". Varbūt jālūdz vairāk laika. Nē, ne lūgt. Jākaulējas.

-   Es varētu piekrist taviem nosacījumiem, Ret, bet ne termiņiem. Visi pamanīs, ja es sakravāšu mantiņas nākamajā dienā pēc pēdējās balles. Pēc sezonas tu dosies uz plantāciju. Ja es tad sāktu domāt par atgriešanos Atlantā, tas liktos loģiski. Vai nevaram nolikt aizbraukšanu uz aprīļa vidu?

-    Man nav iebildumu, ja tu pakavējies pilsētā, kamēr esmu laukos. Bet pirmais aprīlis būtu piemērotāks datums.

Labāk, nekā viņa bija cerējusi! Sezona plus vēl vairāk par mēnesi. Un viņa nav teikusi, ka viņai jāpaliek pilsētā, kad Rets aizbraucis uz plantāciju. Viņa taču var vīram sekot.

-     Nevēlos zināt, kurš no mums būs tas, ar kuru izspēlēts aprīļa joks, Ret Batler, bet, ja tu zvēri izturēties pret mani labi visu laiku, pirms es dodos projām, tad esmu ar mieru. Ja kļūsi riebīgs, tad tu būsi lauzis norunu, nevis es un es palikšu.

-    Misis Batlere, tava vīra uzticība liks skaudībā nodrebēt visām Čārlstonas sievietēm.

Viņš ņirgājās, bet Skārletai bija vienalga. Viņa bija uzvarējusi.

Rets atvēra lūku, ielaižot kajītē sīvu, sāļu gaisu, saules gaismu un pārsteidzoši stipru vēju.

-    Vai tev ir jūras slimība, Skārlet?

-     Es nezinu. Līdz vakardienai nekad nebiju braukusi ar laivu.

-    Drīz tu to uzzināsi. Tūlīt iebrauksim līcī, un jūra stipri viļņojas. Katram gadījumam izņem spaini no skapīša tev aiz muguras. Viņš steigšus uzkāpa uz klāja. Paceļam klīveri un iegriežam kursā. Mēs novirzāmies, viņš kliedza vējā.

Minūti vēlāk sols bija sagāzies bīstamā leņķī un Skārleta konstatēja, ka bezpalīdzīgi slīd pa to. Lēnais ceļojums pret straumi platā, plakanā baržā iepriekšējā dienā nebija sagatavojis viņu tam, kas notika ar buru laivu. Brauciens lejup pa straumi ar vieglu vējiņu grotburā bija ritējis raitāk, bet bija tikpat mierīgs kā ar baržu. Viņa pierāpoja pie īsajām kāpnītēm un pavilkās uz augšu tik daudz, ka varēja izbāzt galvu klāja līmenī. Vējš aizsita viņai elpu un norāva spalvām rotāto cepuri. Skārleta palūkojās augšup un redzēja to plivināmies gaisā, kamēr kaija drudžaini kliedza un vicināja spārnus, lai tiktu prom no putnam līdzīgā lidoņa. Skārleta sajūsmā iesmējās. Laiva sasvērās vēl vairāk, un putās sakults ūdens pārskalojās pāri zemākajai laivas pusei. Cik aizraujoši! Cauri vējam Skārleta dzirdēja Penziju bailēs kliedzam. Kāda zoss!

Skārleta atguva līdzsvaru un sāka kāpt pa kāpnītēm. Viņu apturēja Reta rēciens. Viņš grieza stūri, un, burai plīkšķot, laiva atkal sāka šūpoties. Pēc Reta mājiena viens no komandas vīriem pārņēma stūri. Otrs cieši turēja Penziju, kamēr tā vēma pār pakaļgalu. Divos soļos Rets bija pie lūkas un nikni paglūnēja uz Skārletu.

-    Idiote, klīvera bomis varēja noraut tev galvu! Taisies lejā, savā vietā.

-     Ak, Ret, nē! Ļauj man kāpt augšā, lai redzu, kas notiek. Cik brīnišķīgi! Gribu just vēju un viļņu šļakatas.

-    Tev nav slikta dūša? Vai bailes?

Atbilde bija nicīgais skatiens, ko viņa uzmeta Retam.

-     Ak, mis Eleonor, tik brīnišķīgu dienu savā mūžā vēl nebiju piedzīvojusi! Nesaprotu, kāpēc visi vīrieši nekļūst par jūrniekiem.

-     Priecājos, ka tu labi pavadīji laiku, mīļā, bet Rets bija ļoti nejauks, ka atstāja tevi vējā un saulē. Tu esi sarkana kā indiānis. Misis Batlere lika Skārletai uzturēties istabā un uz sejas likt glicerīna un rožūdeņa kompreses. Tad viņa rāja savu garo, smejošo dēlu, līdz viņš nokāra galvu, izlikdamies nokaunējies.

-    Ja es izkāršu Ziemassvētku rotājumus, kurus tev atvedu, vai pēc pusdienām drīkstēšu ēst saldo ēdienu vai arī man vajadzēs stāvēt kaktā? viņš apvaicājās tēlotā pazemībā.

Eleonora Batlere bezspēcībā noplātīja rokas.

-    Nezinu, ko lai ar tevi iesāku, Ret, viņa sacīja, bet visi pūliņi noslēpt smaidu beidzās ar pilnīgu neveiksmi. Viņa līdz neprātam mīlēja savu dēlu.

Tajā pēcpusdienā, kamēr Skārleta ar dažādiem šķidrumiem ārstēja savus apdegumus, Rets aiznesa Alisijai Sevidžai kā dāvanu no mātes vienu no akmeņozola vainagiem, ko bija atvedis no plantācijas.

-     Cik laipni no Eleonoras un tevis, Ret. Paldies! Vai nevēlies iedzert pirmssvētku graķīti?

Rets ar prieku pieņēma uzaicinājumu, un abi dīki pļāpāja par neparastajiem laikapstākļiem, par ziemu pirms trīsdesmit gadiem, kad pat uzkrita sniegs, par gadu, kad lija trīsdesmit astoņas dienas no vietas. Viņi bija pazīstami kopš bērnības. Abu ģimenēm piederēja blakusmājas, kuru dārzus šķīra siena un zīdkoks ar saldiem augļiem, no kuriem pirksti kļuva violeti. Tā zari zemu liecās abās pusēs sienai.

-     Skārleta gandrīz zaudējusi prātu no bailēm par klaidoni, kas staigā pa guļamistabām, Rets ierunājās, kad abi ar Alisiju bija beiguši kavēties atmiņās. Ceru, ka tev nav iebildumu parunāt par to ar senu draugu, kas piecu gadu vecumā lūkojās tev zem brunčiem.

Misis Sevidža sirsnīgi iesmējās.

-     Pateikšu visu, ko zinu, ja vien tu papūlēsies aizmirst manu jauneklīgo nepatiku pret apakšveļu. Vismaz veselu gadu tas bija izmisuma cēlonis visai ģimenei. Tagad tas liekas smieklīgi… Bet šī ķēpa ar jenkiju nemaz nav smieklīga. Kāds nobīsies un nošaus to karavīru, un tad tik mēs redzēsim.

-    Pastāsti, Alisij, kāds viņš izskatījās. Man ir zināmas aizdomas.

-    Es redzēju viņu tikai uz mirkli, Ret…

-    Ar to būs gana. Garš vai īss?

-     Garš, jā, patiesi, krietni garš. Viņa galva bija tikai apmēram pēdu no aizkaru augšējās malas, un logi ir septiņas pēdas četras collas augsti.

Rets pasmaidīja.

-     Es zināju, ka uz tevi var paļauties. Tu esi vienīgā man pazīstamā sieviete, kas dzimšanas dienas viesībās no istabas otras malas spēja pamanīt vislielāko saldējuma bumbu. Mēs tevi aiz muguras saukājām par "vanaga aci".

-    Un arī, kad skatījos, šķiet, darījāt tāpat, es atceros, un vēl citas nepatīkamas, personiskas piezīmes. Tu biji pretīgs puišelis.

-    Un tu biji riebīgs skuķis. Es tevi būtu mīlējis arī tad, ja tu būtu valkājusi apakšveļu.

-   Es tevi mīlētu, ja tu nevalkātu. Lūrēju tev zem svārkiem neskaitāmas reizes, bet neko neredzēju.

-    Apžēlojies, Alisij. Sauc vismaz šo apģērba gabalu par kiltu.

Viņi draudzīgi uzsmaidīja viens otram. Tad Rets atsāka iztaujāšanu. Sākusi domāt, Alisija atcerējās veselu gūzmu visādu sīkumu. Karavīrs bija jauns pareizāk sakot, ļoti jauns -, kustības bija neveiklas kā zēnam, kuru pārsteigusi viņa straujā augšana. Turklāt viņš bija ļoti vājš. Uniforma uz puiša auguma karājās kā maiss. Piedurknes bija par īsām; iespējams, tā nemaz nebija viņa uniforma. Mati tumši. Ne tādi kraukļmelni kā tavējie, Ret, starp citu, nelielais sirmums tev ārkārtīgi piestāv; viņa mati noteikti bija brūni un ēnā izskatījās tumšāki. Jā, labi apgriezti un gandrīz pilnīgi droši bez kādiem smāķiem. Mateļļu viņa noteikti būtu saodusi. Fragmentu pa fragmentam Alisija salika kopā savu atmiņu ainu. Tad apjukumā pieklusa.

-    Tu zini, kurš tas ir, vai ne, Alisij?

-    Es noteikti kļūdos.

-     Tev noteikti ir taisnība. Tev ir tāda paša vecuma dēls četrpadsmit vai piecpadsmit gadus vecs -, un tu pazīsti viņa draugus. Tiklīdz padzirdēju par šo lietu, uzreiz nodomāju, ka tas ir kāds no mūsu pašu, no Čārlstonas zēniem. Vai tu no tiesas tici, ka jenkiju karavīrs ielauztos sievietes guļamistabā tikai tādēļ, lai paskatītos uz viņas apveidu zem segas? Šī nav šausmu karaļvalsts, Alisij. Tas ir nelaimīgs zēns, kurš apjukumā nesaprot, ko paša ķermenis ar viņu dara. Viņš tik ļoti grib zināt, kā izskatās sievietes augums bez korsetēm un turnīrām, ka paslepšus aplūko aizmigušas sievietes. Visticamāk, viņš kaunas par savām domām, kad redz kādu sievieti pilnībā apģērbušos un nomodā. Nabaga puišelis. Droši vien viņa tēvs kritis karā un viņam nav vīrieša, ar ko aprunāties.

-    Viņam ir vecāks brālis…

-    Ak tā? Tad varbūt es kļūdos. Vai arī tu domā nepareizo zēnu.

-    Baidos, ka ne. Zēnu sauc Tomijs Kūpers. Viņš ir visgarākais no visiem puikām un vistīrākais. Tad vēl divas dienas pēc incidenta manā guļamistabā, kad sasveicinājos ar viņu uz ielas, puika gandrīz aizrijās. Viņa tēvs krita pie Bulranas. Tomijs nekad nav viņu redzējis. Brālis ir kādus desmit vai divpadsmit gadus vecāks.

-    Tu runā par advokātu Edvardu Kūperu?

Alisija piekrītoši pamāja ar galvu.

-Tad nav nekāds brīnums. Kūpers ir manas mātes Konfederācijas patversmes komitejā; es satiku viņu mājās. Viņš pats ir gandrīz vai einuhs. No viņa Tomijs nekādu palīdzību nevar sagaidīt.

-     Viņš nebūt nav einuhs, tikai līdz ausīm samīlējies Annā Hemptonē un neredz sava brāļa vajadzības.

-    Lai tā būtu, Alisij. Bet es mazliet aprunāšos ar Tomiju.

-    Ret, tu nedrīksti to darīt. Tu nobiedēsi nabaga puiku līdz nāvei.

-    "Nabaga puika" biedē līdz nāvei visu Čārlstonas sievišķo iedzīvotāju daļu. Paldies Dievam, vēl nav noticis nekas nopietns. Nākamajā reizē viņš var zaudēt savaldīšanos. Vai ari viņu var nošaut. Kur viņš dzīvo, Alisij?

-     Baznīcas ielā, tūlīt uz stūra aiz Platās ielas. Vidējā no ķieģeļu mājām Svētā Miķeļa alejas dienvidu pusē. Ret, ko tu viņam teiksi? Tu taču nevari tā vienkārši ieiet mājā un sagrābt Tomiju aiz skausta.

-    Paļaujies uz mani, Alisij.

Alisija saņēma Reta galvu abās rokās un maigi noskūpstīja viņu uz lūpām.

-      Cik labi, ka atkal esi atgriezies, kaimiņ. Lai tev veicas ar Tomiju.

Kad zēns pārnāca. Rets sēdēja Kūperu mājā uz lieveņa un kopā ar viņa māti dzēra tēju. Misis Kūpere iepazīstināja savu dēlu ar Retu, tad iesūtīja viņu mājā nolikt skolas grāmatas un nomazgāt rokas un seju.

-     Misters Batlers, Tomij, vedīs tevi pie sava drēbnieka. Viņam Eikenā dzīvo brāļadēls, kurš augot tikpat strauji kā tu, un viņam vajag uzlaikot drēbes, lai misters Batlers varētu izvēlēties Ziemassvētku dāvanas, kas zēnam derētu.

Kad pieaugušie vairs nevarēja redzēt, Tomijs briesmīgi savaikstija seju. Tad viņš atcerējās šo to, ko bija dzirdējis par Reta trakulīgo jaunību, un nosprieda, ka ar prieku izpalīdzēs misteram Batleram. Varbūt izdosies saņemt dūšu un uzdot misteram Batleram dažus jautājumus, kas viņu urdīja.

Tomijam nevajadzēja neko jautāt. Tiklīdz viņi bija tikuši labu gabalu projām no mājas, Rets apņēma zēnu ap pleciem.

-   Tom, viņš sacīja, man bija nodoms iemācīt tev dažas noderīgas lietas. Pirmā, kā pārliecinoši melot mātei. Kamēr brauksim tramvajā, mēs sīkumos pārrunāsim par manu drēbnieku, viņa darbnīcu un paradumiem. Ar manu palīdzību tu patrenēsies, līdz stāsts būs pilnībā noslīpēts. Tāpēc, ka man Eikenā nedzīvo brāļadēls un mēs nebraucam pie drēbnieka. Mēs aizbrauksim līdz Ratlidža avēnijas līnijas galam, tad dosimies veselīgā pastaigā līdz mājai, kur es vēlos tevi iepazīstināt ar dažiem draugiem.

Tomijs Kūpers piekrita bez iebildumiem. Viņš bija pieradis, ka vecāki nosaka, kas darāms, un viņam patika, ka misters Batlers sauca viņu par Tomu. Diena vēl nebija galā, kad Toms bija droši nogādāts atpakaļ pie mātes. Zēns vērās Retā ar tādu varoni dievinošu skatienu, ka Rets saprata: viņš ar Tomu Kūperu sapinies uz vairākiem gadiem.

Tāpat viņš jutās drošs, ka Toms nemūžam neaizmirsīs draugus, ar kuriem tika iepazīstināts. Čārlstonā bija daudz vēsturiski "pirmo" vietu, un viena no tām bija arī pirmais rakstos minētais bordelis "tikai džentlmeņiem". Teju divsimt pastāvēšanas gados atklātais nams bija vairākkārt mainījis atrašanās vietu, bet nevienu dienu nebija pātraucis sniegt pakalpojumus par spīti kariem, epidēmijām un viesuļvētrām. Viena no šī nama specialitātēm bija saudzīga, neuzkrītoša jaunu zēnu iepazīstināšana ar vīrišķības priekiem. Tā bija tradīcija, ko Čārlstonā augstu vērtēja. Dažkārt Rets prātoja, kāda būtu izvērtusies viņa dzīve, ja tēvs šo tradīciju būtu ievērojis tikpat cītīgi kā pārējās, kas piedienēja Čārlstonas džentlmenim… Bet lai paliek pagātne. Lūpas izliecās skumīgā smaidā. Viņš vismaz spēja aizstāt Tomija mirušo tēvu, kas to būtu darījis zēna dēļ. Tradīcijas tomēr ir noderīgas. Turklāt neviens jenkijs vairs neklejos pa guļamistabām. Rets devās mājās iedzert uz savu veselību, un tad jau vajadzēs braukt uz staciju pretī māsai.

19. NODAĻA

Ja nu vilciens pienāk agrāk, Ret? Eleonora Batlere jau desmito reizi pēdējo minūšu laikā ieskatījās pulkstenī. Man ļoti nepatīk domāt, ka Rozmarija tumsā viena pati stāvēs stacijā. Tu taču zini, ka viņas istabene vēl nav pilnībā apmācīta. Un, manuprāt, nav arī īpaši gudra. Nesaprotu, kādēļ Rozmarija izturas tik iecietīgi.

-    Tas vilciens vēl nekad cilvēces vēsturē nav pienācis agrāk kā ar četrdesmit minūšu nokavēšanos, mamm, un, pat ja tas pienāktu laikā, mums ir vēl pusstunda.

-    Es tevi īpaši lūdzu, lai mēs jau ļoti laikus būtu stacijā. Labāk vajadzēja iet pašai, kā biju nolēmusi, kad vēl nezināju, ka būsi mājās.

-    Neuztraucies, mamm, Rets atkārtoja šos vārdus jau kuro reizi. Pēc desmit minūtēm būs klāt īrētā ekipāža. Līdz stacijai jābrauc piecas minūtes. Es būšu tur piecpadsmit minūtes pirms pienākšanas laika, vilciens kavēsies stundu vai ilgāk, un es Rozmariju pie rokas pārvedīšu mājās tieši uz vakariņām.

-    Vai varu braukt tev līdzi, Ret? Labprāt ieelpotu svaigu gaisu. Skārleta iztēlojās stundu, kas jāpavada mazā ekipāžā ar kulbu. Viņa izdibinātu no Reta visu par māsu, viņam tas patiktu. Viņš Rozmarijas dēļ bija kā bez prāta. Un, ja viņš runātu gana daudz, varbūt tad Skārleta nojaustu, kas viņu sagaida. Viņa bažījās, ka nepatiks Rozmarijai un ka Reta māsa būs tāda pati kā Ross. Svaiņa izpušķotā atvainošanās vēstule ne drusciņu nemazināja nepatiku, ko Skārleta pret viņu juta.

-    Nē, mīļā, nevari vis. Gribu, lai paliec uz dīvāna ar kompresi uz acīm. Apdeguma tūkums vēl nav nogājis.

-    Vai tu gribi, lai es braucu, mīļais? Misis Batlere satina adīkli un grasījās likt to nost. Droši vien būs ilgi jāgaida.

-   Man nav iebildumu pagaidīt, mamm. Man jāpārcilā prātā plāni par pavasara stādīšanas darbiem plantācijā.

Skārleta atlaidās spilvenos, neapmierināta, ka Reta māsa brauca mājās. Viņa skaidri nezināja, kāda būs Rozmarija, un būtu priecīga, ja to nevajadzētu noskaidrot. No tenku druskām viņa bija izlobījusi, ka cilvēki par Rozmarijas piedzimšanu paslepen uzjautrinājušies. Viņa bija "pārmaiņu" bērns, piedzimusi, kad Eleonorai Batlerei bija jau pāri par četrdesmit. Turklāt Rozmarija bija vecmeita, viena no kara upuriem aizmugurē pārāk jauna laulībām pirms kara un pārāk neizskatīga un nabadzīga, lai piesaistītu to nedaudzo vīriešu uzmanību, kuri bija dabūjami pēc kara. Reta atgriešanās Čārlstonā un viņa pasakainā bagātība lika dažam labam kulstīt mēli. Tagad Rozmarijai būtu pamatīgs pūrs. Bet likās, ka viņa allaž kaut kur brauca, ciemojās pie radiem vai draudzenes citā pilsētā. Vai viņa tur meklēja vīru? Vai Čārlstonas vīrieši viņai nebija gana labi? Jau vairāk nekā gadu visi gaidīja, ka tiks izsludināta saderināšanās, taču no ciešākām attiecībām nebija ne miņas un nevarēja būt ne runas par saderināšanos. "Bagātīga augsne spriedelējumiem," tā situāciju raksturoja Emma Ensone.

Skārleta nodevās pati saviem apsvērumiem. Viņa būtu sajūsmā, ja Rozmarija apprecētos, vienalga, cik tas Retam maksātu. Viņa nevēlējās, ka šī sieviete dzīvo mājās. Nav svarīgi, ka Rozmarija bija galīgi neizskatīga, tomēr viņa bija jaunāka par Skārletu, turklāt vēl Reta māsa. Viņa piesaistītu pārāk daudz Reta uzmanības. Dažas minūtes pirms vakariņām Skārleta dzirdēja atveramies parādes duvis un saspringa. Rozmarija bija klāt.

Bibliotēkā ienāca Rets un uzsmaidīja mātei.

-    Tava klīstošā meita beidzot ir mājās, viņš pavēstīja. Vesela tiklab garā, kā miesā un no bada nikna kā lauva. Tiklīdz nomazgās rokas, viņa nāks šurp un, visticamāk, tevi aprīs.

Skārleta satraukta skatījās uz durvīm. Jaunajai sievietei, kas tūlīt arī ienāca bibliotēkā, sejā bija patīkams smaids. Viņā nebija nekā mežonīga. Bet Skārleta jutās tik satriekta, it kā svainei būtu krēpes un viņa skaļi rēktu. Tik līdzīga Retam! Nē, ne jau tas. Viņai bija tās pašas melnās acis, mati un baltie zobi, bet nejau tur slēpās līdzība. Vairāk gan izturēšanās veidā viņa, tāpat kā Rets, uzreiz kļūst par situācijas noteicēju. Man tas nepatīk, man tas nepavisam nepatīk.

Skārleta samiedza zaļās acis un sāka pētīt Rozmariju. Nemaz nav tik neizskatīga, kā ļaudis runā, tikai maz rūpējas par sevi. Paskat, mati gludi atsukāti un sasieti mezglā uz kakla. Un viņai nav pat auskaru, kaut arī ausis ir tīri glītas. Ada gan tāda pabāla. Laikam jau arī Retam āda būtu tādā krāsā, ja viņš tik daudz laika nepavadītu saulē. Bet koša kleita šo trūkumu nomaskētu. Viņa izvēlējusies nepiemērotāko krāsu brūnzaļo. Varbūt es varu viņai palīdzēt.

-    Tātad šī ir Skārleta. Rozmarija četros soļos šķērsoja istabu. Ak kungs, man būs jāiemāca viņai iet, Skārleta nodomāja. Vīriešiem nepatīk sievietes, kas tā aulekšo. Viņa piecēlās, pirms Rozmarija bija pienākusi klāt, smaidīdama māsas smaidu, un pavērsa seju uz augšu pieklājīgam skūpstam.

Rozmarija nevis pieskārās ar vaigu, kā bija pieņemts, bet atklāti blenza Skārletai sejā.

-    Rets teica, ka tu līdzinies kaķenei, viņa sacīja. Redzot šīs zaļās acis, es saprotu, ko viņš domāja. Es nudien ceru, ka, sarunājoties ar mani, tu murrāsi, nevis spļausi, Skārlet. Gribu, lai mēs kļūtu par draudzenēm.

Skārletai mēmā pārsteigumā pavērās mute. Viņa bija pārāk izbijusies, lai runātu.

-    Mamm, lūdzu, saki, ka vakariņas ir gatavas, Rozmarija lūdzās. Viņa jau bija novērsusies. Es teicu Retam, ka viņš ir neiejūtīgs nelietis, jo nav paņēmis līdzi uz staciju grozu ar ēdienu.

Skārletas skatiens atrada Retu, un viņā uzliesmoja dusmas. Rets stāvēja, atspiedies pret durvju stenderi, un viņa lūpas bija sašķobītas sardoniskā uzjautrinājumā. Nelietis! viņa nodomāja. Tu viņu uz to pamudināji. Ak "kaķene", ko? Kaut es tev varētu parādīt kaķeni. Kā es gribētu izskrāpēt smieklus tev no acīm. Viņa aši pameta skatienu uz Rozmariju. Vai ari viņa smejas? Nē, viņa apskāvās ar Eleonoru Batleri.

-    Vakariņas, Rets paziņoja. Redzu Manigo nākam šurp.

Skārleta stumdīja ēdienu pa šķīvi. Saules apdegumi sāpēja, un Rozmarijas pašapziņa izraisīja galvassāpes. Reta māsa kaismīgi un skaļi pauda gan savu atbalstu, gan iebildumus. Radi, kurus viņa apciemoja Ričmondā, bijuši bezcerīgi muļķi, viņa paziņoja, un viņai riebusies katra minūte, ko tur pavadījusi. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka neviens no radagabaliem savā mūžā nav izlasījis nevienu grāmatu vismaz ne tādu, ko būtu vērts lasīt.

-   Ak, mīļā, Eleonora Batlere klusi sacīja. Viņa ar mēmu lūgumu skatījās uz Retu.

-     Radi vienmēr ir pārbaudījums, viņš ar smaidu pārtrauca māsu. Ļauj man pastāstīt pēdējos stāstus par mūsu brālēnu Taunzendu Elintonu. Nesen satiku viņu Filadelfijā, un pēc šīs tikšanās veselu nedēļu nevarēju skaidri redzēt. Es visu laiku mēģināju ielūkoties viņam acīs, un man, protams, sareiba galva.

-    Es labāk paciestu reiboni nekā nāvīgu garlaicību! māsa viņu pārtrauca. Vai vari iedomāties, ka pēc vakariņām jāsēž un jāklausās, kā māsīca Miranda lasa priekšā Vāverlija romānus? Šo sentimentālo savārstījumu!

-    Man vienmēr tīri labi paticis Skots, mīļā, un, ja nemaldos, tev arī, Eleonora samierinoši aizrādīja.

Bet Rozmarija nebija nomierināma.

-     Mamm, toreiz es neko labāku nepazinu, tas bija pirms daudziem gadiem.

Skārleta ar ilgošanos domāja par klusajām stundām pēc vakariņām, kuras viņa vadīja kopā ar mis Eleonoru. Kamēr mājā būs Rozmarija, tādu acīmredzot vairs nebūs. Kā Rets varēja māsu tik ļoti mīlēt? Tagad likās, ka viņa cieši apņēmusies sākt strīdu ar brāli.

-Ja es būtu vīrietis, tu mani laistu, viņa kliedza uz Retu. Jau sen lasu Henrija Džeimsa rakstus par Romu, un man liekas, ka nomiršu neziņā, ja neredzēšu šo pilsētu pati savām acīm.

-    Bet tu neesi vīrietis, mīļā, Rets mierīgi aizrādīja. Sasodīts, kur tu ņēmi "The Nation"7 Par šīs liberālās lapeles lasīšanu tevi var uzraut pie kāķa.

Skārleta saspicēja ausis un iejaucās sarunā.

-    Kāpēc tu neļauj Rozmarijai braukt, Ret? Roma jau nav tik tālu. Un gan jau mums tur noteikti ir kāds radinieks. Tas nevar būt pārāk tālu no Atēnām, un Tārltoniem tur dzīvo miljons radu.

Rozmarija, pavērusi muti, lūkojās viņā.

-    Kas ir Tārltoni, un kāds Atēnām sakars ar Romu?

Rets ar klepu noslēpa smieklus. Tad viņš vēlreiz nokāsējās.

-    Atēnas un Roma ir pilsētas Džordžijas štatā, Rozmarij, viņš novilka. Vai vēlies tās apskatīt?

Rozmarija teatrālā izmisuma žestā saķēra galvu rokās.

-   Nespēju ticēt tam, ko dzirdu. Dieva dēļ, kurš gan grib braukt uz Džordžiju? Es gribu braukt uz Romu, īsto Romu, uz Mūžīgo pilsētu Itālijā!

Skārleta juta vaigos salistam sārtumu. Man vajadzēja zināt, ka viņa runā par Itāliju.

Bet, pirms viņa paguva sākt smieties tikpat skaļi kā Rozmarija, ar troksni atsprāga ēdamistabas durvis, visi izbrīnā apklusa un sveču apgaismotajā istabā elsodams ieklupa Ross.

-   Palīdziet, viņš izgrūda, man pakaļ dzenas gvardi. Es nošāvu to jenkiju, kas lauzās guļamistabās.

Vienā mirklī Rets stāvēja blakus brālim un turēja viņa roku.

-     Laiva ir piestātnē, un mēness nav; mēs abi varam to vadīt, viņš rāmā savaldībā sacīja. Ejot ārā no istabas, Rets pagrieza galvu, lai klusi pateiktu pāri plecam: Sakiet viņiem, ka es devos projām, tiklīdz biju atvedis Rozmariju, jo gribēju pagūt uz paisumu. Rosu jūs neesat redzējušas un neko nezināt. Es došu ziņu.

Eleonora Batlere bez steigas piecēlās no krēsla, it kā šis būtu parasts vakars un viņi būtu beiguši vakariņot. Viņa piegāja pie Skārletas un apskāva vedeklas plecus. Skārleta drebēja. Jenkiji nāca. Viņi pakārs Rosu par to, ka tas nošāvis vienu no viņiem, un viņi pakārs Retu par to, ka viņš mēģina palīdzēt brālim aizbēgt. Kāpēc viņš nevarēja teikt, lai Ross pats tiek galā? Viņam nebija tiesību pamest sievietes vienas un neaizsargātas, kad tuvojās jenkiji.

Kaut ari Eleonora runāja tikpat klusi un nesteidzīgi kā parasti, viņas balsī skanēja tērauds.

-    Aiznesīšu Reta šķīvi un galda piederumus uz virtuvi. Jāpasaka kalpotājiem, kas jāstāsta, nedrīkst palikt nekādas liecības, ka viņš te bijis. Vai jūs ar Rozmariju nepārvietotu traukus tā, it kā mēs būtu vakariņojušas trijatā?

-     Ko mēs iesāksim, mis Eleonor? Jenkiji nāk. Skārleta zināja, ka viņai jāsaglabā miers; viņa nicināja sevi, ka ir tik pārbijusies, bet nespēja nomākt bailes. Viņa bija sākusi domāt, ka jenkiji ir bezzobaini, apsmejami un maisās pa kājām. Atgādinājums, ka okupācijas armija var darīt, ko vēlas, un saukt to par likumu, izsita pamatu zem kājām.

-     Mēs pabeigsim ēst vakariņas, atbildēja misis Batlere. Viņas acīs pat pazibēja smieklu dzirkstītes. Un tad es domāju palasīt jums priekšā "Aivenho".

-     Vai jums nav nekā labāka, ko darīt, kā biedēt sievietes? Rozmarija, dūrēs savilktās rokas iespiedusi sānos, nikni caur pieri palūrēja uz Federālās armijas kapteini.

-    Apsēdies un paklusē, Rozmarij, misis Batlere apsauca meitu. Es atvainojos par savas meitas nepieklājību, kaptein.

Bet virsnieku Eleonoras izlīdzinošā pieklājība atstāja vienaldzīgu.

-    Turpiniet pārmeklēt māju, viņš pavēlēja saviem vīriem.

Skārleta gulēja uz dīvāna ar kumelīšu kompresēm uz saulē

apdedzinātās sejas un pietūkušajām acīm. Viņa priecājās, ka kompreses viņu sargā; nevajadzēja skatīties uz jenkijiem. Cik mis Eleonora ir aukstasinīga, ka iedomājās bibliotēku pārvērst par slimnieka istabu. Tomēr ziņkārība beidza Skārletu vai nost. Tikai pēc trokšņiem vien viņa nespēja saprast, kas notiek. Viņa dzirdēja soļus, durvju aizvēršanos, un tad iestājās klusums. Vai kapteinis aizgāja? Vai ari mis Eleonora un Rozmarija ir prom? Tas vairs nebija izturams. Viņa lēnām aizvirzīja roku līdz acīm un pacēla mitrā auduma stūri.

Rozmarija sēdēja pie rakstāmgalda un vienā mierā lasīja grāmatu.

-    Ei, Skārleta nočukstēja.

Rozmarija aši aizvēra grāmatu un ar roku aizsedza tās nosaukumu.

-     Kas ir? viņa atbildēja, arī čukstus. Vai tu kaut ko dzirdi?

-     Nē, es neko nedzirdu. Ko viņi dara? Kur ir mis Eleonora? Vai jenkiji viņu apcietināja?

-    Dieva dēļ, Skārlet, kādēļ tu čuksti? Rozmarijas parastā balss skanēja briesmīgi skaļi. Karavīri pārmeklē māju, cerot atrast ieročus; viņi konfiscē šaujamos visā Čārlstonā. Mamma seko viņiem, lai uzmanītu, ka viņi nepaņem vēl kaut ko.

Un viss? Skārleta atslāba. Mājā ieroču nebija; viņa to zināja, jo pati bija meklējusi. Viņa aizvēra acis un gandrīz ieslīga miegā. Šī bijusi gara diena. Viņa atcerējās azartisko prieku, kad ūdens putodams traucās gar ātri joņojošo buru laivu, un vienu mirkli viņā modās skaudība, ka Retam ir iespēja būrāt zem zvaigžņotām debesīm. Ja tikai viņa varētu atrasties tur Rosa vietā. Viņu neuztrauca tas, ka jenkiji varētu Retu noķert; viņa nekad neraizējās par Retu. Viņš bija neuzveicams.

Kad Eleonora Batlere atgriezās bibliotēkā, pirms tam izvadījusi no mājas jenkiju karavīrus, viņa apbāzīja kašmira šalli ap cieši aizmigušās Skārletas augumu.

-     Nemodināsim, viņa klusi sacīja, te viņai būs ērti. Ejam gulēt, Rozmarij. Tu esi nobraukusi garu ceļu, un es esmu nogurusi, bet rīt mūs gaida darba pilna diena. Misis Batlere klusu pasmaidīja, redzot, ka "Aivenho" sējuma vidū ielikta grāmatzīme. Rozmarija lasīja ātri. Un nebūt nebija tik mūsdienīga, kā pati domāja.

Nākamajā rītā tirgus dūca dusmu izpausmēs un nepārdomātos atriebes plānos. Skārleta ar nicinājumu klausījās visapkārt dzirdamajās raitajās sarunās. Ko gan tie čārlstonieši gaidīja? Kajenkiji ļaus staigāt, apšaut viņus un neko nedarīs, lai to izbeigtu? Ja mēģinās iebilst vai pretoties, būs vēl ļaunāk. Kāda gan pēc tik ilga laika nozīme faktam, ka ģenerālis Lī pēc padošanās pie Apotomaksas pierunājis Grāntu atļaut Konfederācijas virsniekiem paturēt personiskos ieročus? Tās, vienalga, bija Dienvidu beigas, un kāds labums tev no revolvera, ja esi pārāk nabags, lai nopirktu lodes? Tāpat kā ar duelēšanās pistolēm! Kurš gan, pie joda, gribētu tās saglabāt? Tās nekam nederēja, vienīgi ļāva vīriešiem izrādīties, cik viņi drosmīgi, un sašaut savas stulbās galvas.

Skārleta turēja muti ciet un visu uzmanību pievērsa iepirkumiem. Citādi viņas neko nenopirktu. Pat mis Eleonora skraidīja apkārt kā vista ar nocirstu galvu un sarunājās ar visiem grūti sadzirdamā, steidzīgā balsī.

-    Ļaudis runā, ka vīrieši vēlas pabeigt to, ko Ross iesācis, viņa sacīja Skārletai jau mājupceļā. Neizturami, ka jāļauj armijniekiem izvandīt tavu māju. Mēs, sievietes, kaut kā tiksim galā, bet vīriešiem ir uguns pakulās.

Skārleta juta uzmācamies saltas bailes. Viņa bija domājusi, ka tā ir tikai runāšana. Neviens taču negrasās visu padarīt vēl ļaunāku!

-     Nekas taču nav jāiztur! viņa izsaucās. Vienīgais, ko var darīt, ir gulēt un gaidīt, kad vētra pārskries. Rets noteikti dabūjis Rosu drošībā, citādi mēs būtu par to dzirdējušas.

Misis Batlere izskatījās izbrīnījusies.

-     Mēs nedrīkstam ļaut, ka Federācijas armija tiek sveikā cauri, Skārlet, tu taču pati to saproti. Viņi jau pārmeklējuši mūsu mājas, paziņojuši, ka ieviesīs komandantstundu, un viņi apcietina visus melnā tirgus darboņus, kas pārdod normētās preces. Ja mēs ļausim viņiem tā turpināt, tad drīz dabūsim atpakaļ sešdesmit ceturto gadu, kad viņi turēja savas zābakotās kājas mums uz rīkles, uzmanot katru mūsu elpas vilcienu. Tā vienkārši nevar.

Skārleta nodomāja, ka visa pasaule zaudējusi prātu. Ko gan pulciņš Čārlstonas dāmu, kas dzer tēju un tamborē mežģīnes, pēc viņu domām, var iesākt pret armiju?

Pēc divām dienām viņa to uzzināja.

Lusindas Regas kāzas bija paredzētas 23. janvārī. Ielūgumi bija sarakstīti un gaidīja, kad 2. janvārī tos varēs izsūtīt, bet tas tā ari nenotika. "Briesmīgā akurātība" bija Rozmarijas Batleres cieņas izpausme Lusindas mātes, viņas pašas mātes un visu pārējo Čārlstonas dāmu pūliņiem. Lusindas kāzas notika Svētā Miķeļa baznīcā 19. decembri deviņos vakarā. Kāzu marša majestātiskie akordi ieskanējās pa pārpildītās un skaisti izrotātās baznīcas atvērtajām durvīm un logiem precīzi tajā brīdī, kad sākās komandantstunda. Maršu skaidri varēja dzirdēt virssardzē, kas atradās pretī Svētā Miķeļa baznīcai ielas otrā pusē. Vēlāk kāds no virsniekiem sacīja savai sievai un to nejauši bija dzirdējusi virēja -, ka viņš nekad nav redzējis savus vīrus tik nervozus, pat pirms došanās kaujā ne. Nākamajā dienā šo ziņu daudzināja visā pilsētā. Ļaudis no sirds izsmējās, tomēr neviens nebrīnījās.

Pusdesmitos visi Vecās Čārlstonas iedzīvotāji iznāca no Svētā Miķeļa baznīcas un kājām pa Satikšanās ielu devās uz pieņemšanu Dienvidkarolīnas zālē. Vīrieši, sievietes, bērni ļaudis vecumā no pieciem līdz deviņdesmit septiņiem gadiem nesteidzīgi un smiedamies gāja siltajā naktī, neiedomājamā nicinājumā pārkāpjot likumu par komandantstundu. Federācijas virsnieki nevarēja apgalvot, ka viņi notikušo nav pamanījuši; demonstrācija notika viņiem pašā degungalā. Tāpat nebija nekādas iespējas pārkāpējus arestēt. Virssardzē bija divdesmit sešas kameras. Pat ja izmantotu kabinetus un gaiteņus, visus cilvēkus izvietot neizdotos. Svētā Miķeļa baznīcas solus vajadzēja pārvietot uz kluso kapsētu, lai atbrīvotu vietu ļaudīm, kas stāvēja plecu pie pleca.

Pieņemšanas laikā viesiem vajadzēja pēc kārtas iziet uz kolonnām rotātā lieveņa paelpot svaigu gaisu, lai izkļūtu no pārpildītās zāles un noskatītos uz bezpalīdzīgajām patruļām, kas maršēja pa tukšajām ielām, veltīgi cenšoties uzturēt disciplīnu.

Tajā pēcpusdienā Rets bija atgriezies pilsētā ar ziņu, ka Ross atrodas drošībā Vilmingtonā. SkārIeta jau uz lieveņa atzinās, ka viņai bijis bail iet uz kāzām pat viņa pavadībā.

Nespēju ticēt, ka tējas vakaros pļāpājošas dāmas var sapērt jenkiju armiju. Man tas jāpasaka, Ret. Čārlstoniešiem nu gan piemīt atjautība.

Viņš pasmaidīja.

-    Es mīlu visus šos uzpūtīgos muļķus. Pat nabaga veco Rosu. Es nudien ceru, ka viņš tā ari neuzzinās, ka aizšāvis jenkijam garām veselu jūdzi. Viņš justos ļoti neērti.

-    Viņš to zaldātu nenošāva? Laikam jau bija piedzēries. Skārletas balsī nepārprotami skanēja nicinājums. Tad tonis no bailēm pēkšņi kļuva spalgs. Tad jau tas okšķerētājs aizvien vēl staigā apkārt!

Rets uzsita sievai pa plecu.

-    Nē. Esi mierīga, mīļā, par lūrētāju vairs neko nedzirdēsi. Mans brālis un mazās Lusindas kāzas iedzinušas jenkijos pamatīgas bailes. Un viņš iesmējās, izbaudīdams dziļu, tikai viņam zināmu apmierinājumu.

-     Kas tur tik smieklīgs? Skārleta aizdomīgi noprasīja. Viņa nevarēja ciest, ja cilvēki smējās un viņa nesaprata, kādēļ.

-    Tu to, vienalga, nesaprastu, Rets atteica. Apsveicu sevi, ka viens pats esmu atrisinājis problēmu un ka mans nepraša brālis aizsteidzies man priekšā: viņš netīšām sagādājis visai pilsētai iemeslu priecāties un lepoties. Paskaties uz viņiem, Skārlet.

Lievenis bija ļaužu pilns. Lusinda Rega, tagad Lusinda Grimbola, svieda karavīriem ziedus no līgavas pušķa.

-    Hm! Es gan labāk sviestu ar pusķieģeli!

-    Par to es nešaubos. Tev vienmēr paticis acīm redzamais. Lusindas rīcība prasa iztēli. Viņš uzjautrinājās, laiski stieptie vārdi bija kļuvuši ļauni dzēlīgi.

Skārleta atmeta galvu.

-    Es eju iekšā. Labāk nosmoku nekā ļauju sevi apvainot.

Rozmarija, kuru noslēpa tuvākās kolonnas ēna, sarāvās, dzirdot,

cik nežēlīgi skanēja Reta balss un dusmas par aizvainojumu Skārletas atbildē. Vēlāk tajā pašā naktī, kad visi jau bija devušies pie miera, viņa pieklauvēja pie bibliotēkas durvīm, kur Rets lasīja, tad iegāja iekšā un aizvēra durvis.

Viņas seja no raudāšanas bija sarkanos plankumos.

-    Man likās, ka es tevi pazīstu, Ret, viņa neskaidri iesāka, bet es tevi pagalam nepazīstu. Dzirdēju, kā tu šovakar uz zāles lieveņa sarunājies ar Skārletu. Kā tu varēji būt tik ļauns pret paša sievu? Kurš būs tavs nākamis upuris?

20. NODAĻA

j

ts strauji piecēlās no krēsla un, iepletis rokas, tuvojās māsai. Bet Rozmarija, pavērsusi plaukstas uz āru, turēja rokas sev priekšā un kāpās atpakaļ. Reta seja sāpēs satumsa, un viņš stāvēja pilnīgi nekustīgi, rokas gar sāniem nolaidis. Viņš bija vēlējies pirmām kārtām pasargāt Rozmariju no sāpēm, bet nu pats kļuvis par viņas ciešanu cēloni.

Rets atcerējās Rozmarijas īso, skumjo dzīvesstāstu un to, kādu lomu viņš tajā spēlējis. Viņš nekad nebija nožēlojis vai centies attaisnot savu rīcību vētrainajos jaunības gados. Viņam nebija par ko kaunēties. Izņemot to, kā viņa izturēšanās ietekmējusi mazo māsiņu.

Rets bija sacēlies nicinājumā pret ģimeni un sabiedrību, tādēļ tēvs viņu padzina no mājām. Viņa vārds bija tikai burtu savirknējums, izsvītrots no Batleru dzimtas Bībeles, kad tur tika ierakstīta Rozmarijas dzimšana. Viņa bija vairāk nekā divdesmit gadus jaunāka par brāli. Rets māsu nebija pat redzējis, pirmo reizi viņš to ieraudzīja trīspadsmit gadu vecumā, neveiklu pusaudzi ar garām kājām, lielām pēdām un briestošām krūtīm. Vienā no retajām reizēm māte nebija paklausījusi savam vīram, kad Rets sāka bīstamos braucienus, par spīti blokādei izlaužoties cauri Federācijas flotei Čārlstonas ostā. Viņa ieradās naktī pie doka, kur bija piestājis dēla kuģis, un atveda Rozmariju, lai iepazīstinātu ar brāli. Apjukums un ilgas, ko viņš juta meitenē, aizkustināja maiguma un mīlestības stīgu dziļi viņa dvēselē, un viņš uzņēma māsiņu savā sirdī ar visu siltumu, kādu viņu tēvs nebija spējīgs dot. Pretī Rozmarija sniedza paļāvību un uzticību, kādu tēvs nekad nebija spējis viņā modināt. Saite starp brāli un māsu nepārtrūka, kaut arī viņi redzējās varbūt reizes desmit no pirmās satikšanās reizes līdz brīdim, kad pēc vienpadsmit gadiem Rets atgriezās mājās Čārlstonā.

Viņš nekad nebija varējis sev piedot samierināšanos ar mātes apgalvojumu, ka Rozmarija jūtas labi, ir laimīga un pasargāta ar naudu, kuru viņš dāsni dāvāja abām, jo tēvs bija miris, tāpēc vairs nevarēja iejaukties un sūtīt to atpakaļ. Vajadzēja būt iejūtīgākam, uzmanīgākam, Rets vēlāk sevi nosodīja. Tad varbūt māsa tagad nejustu tādu neuzticību pret vīriešiem. Varbūt viņa būtu iemīlējusies, apprecējusies un laidusi pasaulē bērnus.

Bet iznāca tā, ka, atgriezies mājās, Rets atrada divdesmit četrus gadus vecu sievieti, kas izturējās ar tādu pašu trispadsmitgadīgas pusaudzes neveiklību kā tad, kad viņš to ieraudzīja pirmo reizi. Citu vīriešu sabiedrībā Rozmarija jutās neērti; reālās dzīves nedrošību viņa aizvietoja ar nesasniedzamo dzīvi romānos; viņa noraidīja sabiedrībā pieņemtās tradīcijas, kā sievietei jāizskatās, jādomā un jāuzvedas. Rozmarija bija zilzeķe, briesmīgi tieša, un viņai absolūti trūka sievišķīgas viltības un iedomības.

Rets māsu mīlēja un respektēja viņas dzelkšņaino neatkarību. Viņš nevarēja padarīt par nebijušiem gadus, kurus bija palaidis garām, bet varēja viņai dāvāt visretāko dāvanu savu iekšējo būtību. Pret Rozmariju viņš bija godīgs, runāja ar viņu kā līdzīgs ar līdzīgu un reizēm pat uzticēja savas sirds noslēpumus, ko nekad nebija darījis ar citiem cilvēkiem. Viņa saprata dāvanas nozīmīgumu un brāli gluži vai dievināja. Četrpadsmit mēnešos, kopš Rets bija atgriezies, pārāk garā, neveiklā, nevainīgā vecmeita un pārgudrais, dzīvē vīlies piedzīvojumu meklētājs bija kļuvuši par labākajiem draugiem.

Tagad Rozmarija jutās nodota. Viņa bija redzējusi to Reta rakstura pusi, par kuras esamību nemaz nebija zinājusi, cietsirdību. Līdz šim viņa brāli pazinusi kā allaž laipnu un mīlošu cilvēku. Viņa bija apjukusi un zaudējusi uzticību.

-   Tu neatbildēji uz manu jautājumu, Ret. Rozmarijas apsarkušās acis apsūdzēja.

-    Piedod, Rozmarij, viņš piesardzīgi sacīja. Man no sirds žēl, ka tu nejauši dzirdēji manus vārdus. Man tas bija jādara. Es gribu, lai viņa dodas projām un atstāj mūs visus mierā.

-    Bet viņa ir tava sieva!

-    Es viņu pametu, Rozmarij. Viņa nav ar mieru šķirties, es viņai to piedāvāju, bet viņa zina, ka mūsu laulība ir beigusies.

-    Tad kāpēc viņa ir šeit?

Rets paraustīja plecus.

-    Varbūt mums vajadzētu apsēsties. Tas ir garš un nogurdinošs stāsts.

Lēnām, metodiski, emocionāli atturīgi Rets izstāstīja māsai par Skārletas divām pirmajām laulībām, par savu bildinājumu un Skārletas piekrišanu precēties naudas dēļ. Viņš pastāstīja ari par Skārletas apsēstību ar Ešliju Vilkšu visus gadus, kopš viņu pazina.

-    Bet, ja tu to zināji, kāda joda pēc tu viņu precēji? Rozmarija brīnījās.

-     Kāpēc? Reta lūpas sašķiebās smaidā. Tāpēc, ka viņa bija pilna uguns un tik pārgalvīgi, stūrgalvīgi drosmīga. Tāpēc, ka aiz visas izlikšanās viņa bija bērns. Tāpēc, ka viņa nelīdzinājās nevienai sievietei, ko biju pazinis. Viņa mani valdzināja, saniknoja un padarīja traku. Es mīlēju Skārletu tikpat neatvairāmi, kā viņa mīlēja Ešliju. No pirmās dienas, kad viņu ieraudzīju. Tas bija kā slimība. Reta balsī skanēja bēdu smagums.

Viņš paslēpa seju rokās un drebot iesmējās. Balss cauri pirkstiem skanēja slāpēti un neskaidri.

-    Kādus jokus ar mums izspēlē dzīve. Tagad Ešlijs Vilkss ir brīvs vīrietis un būtu ar mieru precēt Skārletu jebkurā laikā, un es vēlos tikt no viņas vaļā. Dabiski, ka tas modina viņā apņēmību mani dabūt. Viņa grib tikai to, ko nevar dabūt.

Rets pacēla galvu.

-    Es baidos, viņš klusi atzinās, baidos, ka tas viss atkal sāksies no jauna. Es zinu, ka viņai nav sirds un ka viņa ir savtīga, ka viņa ir kā bērns, kas brēc pēc rotaļlietas, bet, to dabūjis, uzreiz saplēš. Taču gadās brīži, kad viņa piešķiebj galvu, pasmaida savu laimīgo smaidu vai pēkšņi izskatās apmaldījusies, un es gandrīz aizmirstu to, ko zinu.

-    Mans nabaga Rets. Rozmarija uzlika roku brāļa delnai.

Viņš apklāja to ar savējo. Tad uzsmaidīja māsai un atkal kļuva

par veco Retu.

-   Savā priekšā, mana mīļā, tu redzi vīru, kurš reiz darīja brīnumus ar Misisipi laivām. Visu mūžu esmu spēlējis azartspēles un nekad neesmu zaudējis. Un arī šo partiju es laimēšu. Mēs ar Skārletu esam noslēguši līgumu. Nevarēju riskēt, atstājot viņu šeit, mājā, pārāk ilgi. Vai nu es atkal viņā iemīlētos, vai viņu nogalinātu. Es viņai acu priekšā pakarināju naudas maku, un viņas alkas pēc naudas izrādījās lielākas par nemirstošo mīlestību, kā viņa apgalvo, pret mani. Kad

beigsies sezona, viņa aizbrauks uz visiem laikiem. Līdz tam laikam man tikai jānotur viņa pa gabalu, jāiztur ilgāk par viņu un jāpārspēj gudrībā. Gandrīz vai ar prieku gaidu šo cīņu. Viņai ļoti nepatīk zaudēt, un tas ir redzams. Nav nekāda prieka uzveikt cilvēku, kurš prot zaudēt. Viņš smejošām acīm paskatījās māsā. Tad tās atguva skaidrību. -Ja mamma uzzinātu par manu nožēlojamo laulības dzīvi, viņa būtu pagalam, bet viņai būtu kauns, ja viņa zinātu, ka es pametu sievu, vienalga, lai cik nelaimīgs es arī būtu. Briesmīga dilemma. Tādā veidā Skārleta brauks projām, es būšu ievainotā, bet drosmīgi stoiskā puse un nekāda apkaunojuma nebūs.

-    Un nekādas nožēlas?

-   Tikai par to, ka reiz biju muļķis pirms daudziem gadiem. Man būs ļoti spēcīgs mierinājums, ka nekļuvu par muļķi otru reizi. Tas ļoti palīdz, lai dzēstu pazemojumu par pirmo reizi.

Rozmarija, nekautrēdamās izrādīt ziņkāri, nenovērsa acu no brāļa.

-    Ja nu Skārleta ir mainījusies? Iespējams, ka viņa ir pieaugusi.

Rets pasmaidīja.

-    Citējot pašu dāmu: "Kad pūcei aste ziedēs."

21. nodaĻa

Ej projām, Skarleta paslēpa

seju spilvenā.

Ir svētdiena, mis Skārlet, jūs nedrīkstat ilgi gulēt. Jūs gaida mis Polīna un mis Jūleilija.

Skārleta novaidējās. Ar to pietika, lai cilvēks pievērstos episkopāļu baznīcai. Viņi vismaz var ilgāk pagulēt; dievkalpojums Svētā Miķeļa baznīcā sākas vienpadsmitos. Skārleta nopūtās un izkāpa no gultas.

Krustmātes velti netērēja laiku un uzreiz sāka lasīt lekciju par to, ko no Skārletas sagaida nākamās sezonas laikā. Viņa nepacietīgi

klausījās, kamēr Polīna un Jūleilija sprediķoja, cik svarīgas ir labas manieres, neuzkrītoša āriene un izturēšanās, cieņas izrādīšana vecākiem cilvēkiem un dāmai atbilstoša uzvedība. Augstā debess! Visus šos noteikumus viņa jau bija atklausījusies no mazotnes. Māte un mammīte bija dzinušas viņai tos galvā no brīža, kad viņa iemācījās staigāt. Skārleta dumpīgi sakoda zobus un visu ceļu līdz Svētās Marijas baznīcai skatījās lejup uz kājām. Viņa vienkārši neklausīsies, un viss.

Tomēr, kad viņas atgriezās krustmāšu mājā ieturēt brokastis, Polīna pateica kaut ko tādu, kas piespieda Skārletu pievērst tam uzmanību.

-     Nav ko skatīties uz mani tik nikni, Skārlet. Tevis pašas labā stāstu, ko ļaudis runā. Klīst baumas, ka tev esot divas pavisam jaunas balles kleitas. Tas ir skandāls, kad visiem citiem jāiztiek ar to, ko viņi valkājuši gadiem ilgi. Tu pilsētā esi jaunpienācēja, un tev jāpiesargās, ka neaptraipi savu reputāciju. Un arī Reta. Zini, ļaudis vēl nav tikuši ar viņu skaidrībā.

Skārletas sirds pamira. Rets viņu nogalinās, ja viņa kaut ko sabojās.

-    Kas ir ar Retu? Lūdzu, izstāsti man, krustmāt Polīn.

Un Polīna stāstīja. Ar baudu. Visus vecos notikumus kā viņš izsviests no Vestpointas, kā tēvs par sliktu uzvedību padzinis palaidni no mājām, kā jauneklis necienīgos veidos pelnījis naudu, būdams kāršu spēlmanis uz Misisipi kuģiem, kā rīkojis tračus Kalifornijas zelta laukos un visļaunākais kā sagājies ar maišelniekiem un pārbēdzējiem. Tiesa, viņš drosmīgi cīnījies par Konfederāciju, lauzis blokādi, dienējis ģenerāļa Lī armijā un lielāko tiesu savas netīrās naudas atdevis par svēto lietu…

Ha! Skārleta pie sevis nosmēja. Rets nudien labi prot izplatīt runas.

-…tomēr viņa pagātne nenoliedzami ir nepiedienīga. Ir jau labi un skaisti, ka viņš atgriezies mājās, lai parūpētos par māti un māsu, bet steidzies jau viņš gan arī nav. Ja tēvs, badā mirdams, nebūtu maksājis par lielu dzīvības apdrošināšanas polisi, māte un māsa droši vien dēla nevērības dēļ būtu gājušas bojā.

Skārleta sakoda zobus, lai nesāktu kliegt uz Polīnu. Par apdrošināšanu nebija taisnība! Rets nekad, nekad ne uz bridi nebija pārtraucis rūpēties par māti, bet tēvs viņai neļāva neko pieņemt no dēla! Tikai tad, kad misters Batlers nomira, Rets varēja nopirkt mis Eleonorai māju un dot naudu. Un pat misis Batlerei vajadzēja atbalstīt stāstu par apdrošināšanu, lai kaut kā izskaidrotu savu labklājību. Jo Reta nauda tika uzskatīta par netīru. Nauda paliek nauda, vai šie stīvie čārlstonieši to neapjēdza? Kāda starpība, no kurienes tā nāca, ja sagādāja jumtu virs galvas un ēdienu, ko likt uz galda?

Kāpēc Polīna nebeidz savu sprediķi? Par ko viņa, sasodīts, runā tagad? Par to stulbo mēslu ieguvi. Tas bija vēl viens joks. Visā pasaulē nebija tik daudz mēslojuma, kas varētu nodrošināt naudu, ko Rets tik muļķīgi izsvieda, dzenot rokā mātes vecās mēbeles, sudrabu, vecvecāku gleznas un maksājot pilnīgi veseliem vīriem, lai auklē viņa dārgās kamēlijas, nevis audzē kārtīgu labību, kas ienes naudu.

-…vairāki čārlstonieši pelna naudu ar fosfātiem, taču viņi neizrādās. Jāpiesargās no kārdinājuma ļauties ekstravagancei un ārišķībām. Rets ir tavs vīrs, un tavs pienākums ir viņu brīdināt. Eleonora Batlere domā, ka viņš nav spējīgs rīkoties nepareizi, viņa to puiku allaž lutinājusi, bet viņas dēļ, kā ari sevis un Reta dēļ tev jāparūpējas, lai Batleri nekļūtu uzkrītoši.

-    Es mēģināju runāt ar Eleonoru, nošņaukājās Jūleilija, bet zinu, ka viņa nedzirdēja ne vārdiņa, ko es teicu.

Skārletas samiegtās acis bīstami iegailējās.

-     Nevaru izteikt, cik pateicīga jums esmu, viņa pārspīlēti mīlīgi sacīja, un pievērsīšu uzmanību katram jūsu vārdam. Tagad gan man jāskrien. Paldies par gardajām brokastīm. Viņa piecēlās, nobučoja abas tantes uz vaiga un steidzās uz durvīm. Ja viņa šajā pašā minūtē netiks projām, tad sāks kliegt. Tomēr labāk būs, ja viņa parunās ar Retu par to, ko sacīja krustmātes.

-   Tu saproti, vai ne, Ret, kāpēc es nolēmu labāk aprunāties ar tevi? Ļaudis nosodoši izsakās par tavu māti. Es zinu, ka manas krustmātes ir vecas, apnicīgas tenku vāceles, bet tieši vecas, apnicīgas tenku vāceles ir tās, kas visbiežāk izraisa nepatikšanas. Tu taču atceries misis Merivederu, misis Midu un misis Elsingu.

Skārleta bija cerējusi, ka Rets pateiks viņai paldies. Katrā ziņā viņa nebija gatava uzklausīt smieklus.

-     Lai Dievs svētī viņu vecās, ziņkārīgās sirdis, viņš smējās.

-    Nāc man līdzi, Skārlet, tev tas jāizstāsta mammai.

-    Ak, Ret, es nevaru. Viņa ļoti uztrauksies.

-     Tev tas jādara. Tas ir nopietni. Muļķīgi, bet visnopietnākās lietas vienmēr ir muļķīgas. Nāc. Un novāc to norūpējušās meitas izteiksmi no sejas. Mēs abi lieliski zinām, ka tev pilnīgi vienalga, kas notiek ar manu māti, kamēr vien turpina pienākt ielūgumi uz viesībām.

-    Tas nav godīgi! Es mīlu tavu māti.

Rets jau bija gandrīz izgājis pa durvīm, bet tad atgriezās un soļoja pie viņas. Saņēma Skārletu aiz pleciem un parāva tik spēcīgi, ka pavērsa viņas seju uz augšu. Viņa skatiens bija salts un pētīja Skārletas sejas izteiksmi, it kā viņa būtu tiesā.

-     Nepin manu māti savos melos, Skārlet. Es tevi brīdinu, tas ir bīstami.

Rets stāvēja ļoti tuvu un pieskārās viņai. Skārletas lūpas pavērās, viņa zināja, ka acis atklāj, cik ļoti viņa ilgojas pēc Reta skūpsta. Ja tikai viņš mazliet pieliektu galvu, abu lūpas saskartos. Viņai aizrāvās elpa.

Reta rokas saspringa, viņa tās juta, viņš tūlīt pievilks viņu sev klāt Skārletas iestrēgušajā elpā vibrēja sīks prieka šņuksts.

-     Nolādēts! Rets klusi noņurdēja. Un atrāvās no Skārletas.

-    Nāc lejā. Mamma ir bibliotēkā.

Eleonora Batlere iemeta tamborējumu sev klēpī un uzlika uz tā rokas, kreiso virspusē. Tā bija zīme, ka viņa uztver Skārletas stāstīto nopietni, ka ir pati uzmanība. Beigās Skārleta satraukta gaidīja, kā misis Batlere reaģēs.

-Apsēdieties,jūs abi, viņa mierīgi sacīja. -Jūleilija maldās. Es viņā uzmanīgi klausījos, kad viņa runāja ar mani par lielo naudas tērēšanu. Skārletai iepletās acis. Un vēlāk es to kārtīgi pārdomāju, Eleonora turpināja. īpaši par to, vai ir prātīgi Rozmarijai Ziemassvētkos dāvināt Lielo tūri, Ret. Neviens no Čārlstonas jau daudzus gadus nav varējis ceļot, faktiski kopš tās reizes, kad tev vajadzēja doties braucienā, taču tu biji tāds nerātnis, ka tēvs tevi ceļojuma vietā aizsūtīja uz karaskolu.

Tomēr es nospriedu, ka nav īsta izrādīšanās riska. Čārlstonieši ir pragmatiķi; tādas ir visas vecās civilizācijas. Mēs atzīstam, ka bagātība ir vēlama un trūkums ir ārkārtīgi nepatīkams. Un, ja kāds pats ir nabadzīgs, tad ir labi, ja ir bagāti draugi. Ļaudis uzskatītu par nepiedodamu ne tikai nožēlojamu -, ja es šampanieša vietā pasniegtu vienkāršu vīnu.

Skārleta klausījās sarauktu pieri. Viņai bija grūti saprast. Nebija jau gan svarīgi līdzenais, mierīgais misis Batleres tonis vēstīja, ka viss ir kārtībā.

-     Varbūt esam bijuši mazliet par daudz redzami, Eleonora runāja tālāk, bet pašreizējā brīdī neviens Čārlstonā nevar atļauties izrādīt nepatiku pret Batleriem, jo Rozmarija kuru katru brīdi var nolemt pieņemt kādas ģimenes dēla, brāļa vai radinieka uzmanības apliecinājumus un viņas laulību vienošanās atrisinātu jebkādas neveiklības.

-    Mamm, tu esi bezkaunīga ciniķe, Rets smējās.

Eleonora Batlere tikai pasmaidīja.

-     Par ko tu smejies? vaicāja Rozmarija, kas tajā brīdī atvēra durvis. Viņas skatiens aši aizskrēja no Reta līdz Skārletai un atkal atpakaļ. Dzirdēju tevi taurējam jau vestibilā. Izstāsti man ari to joku.

-    Mamma tēloja sabiedrības dāmu, viņš atbildēja. Viņi abi jau sen bija vienojušies sargāt māti no skarbās pasaules un viens otram uzsmaidīja kā īsti sazvērnieki. Skārleta jutās izstumta un pagrieza abiem muguru.

-    Vai varu uz brīdi pie jums apsēsties, mis Eleonora? Gribu lūgt jums padomu, ko lai velku uz balli. Skaties vien, Ret Batler, vai man rūp, ka tu apčubini savu vecmeitās palikušo māsu, it kā viņa būtu Maija dienas karaliene. Un, ja domā, ka vari mani sarūgtināt vai padarīt greizsirdīgu, tad tu maldies!

Eleonora Batlere neizpratnē skatījās, kā Skārletai pārsteigumā paveras mute un viņas acis satraukumā iespulgojas. Eleonora atskatījās pār plecu, nesaprazdama, ko gan vedekla tādu ieraudzījusi.

Bet, lai arī Skārleta skatījās vienā punktā, viņa nekur nelūkojās. Viņa bija apžilbuši no spožās idejas, kas bija iešāvusies prātā.

Greizsirdīga! Kāda es esmu bijusi muļķe! Protams. Tas visu izskaidro. Kāpēc es tik ilgi to neaptvēru? Rets faktiski iebāza man to degunā, kad sataisīja tādu jandāliņu par upes nosaukumu. Ešlijs.

Viņš joprojām ir greizsirdīgs uz Ešliju. Viņš vienmēr ir bijis traki greizsirdīgs uz Ešliju, tāpēc jau tik briesmīgi mani gribēja. Man tikai viņš atkal jāpadara greizsirdīgs. Ne jau uz Ešliju augstā debess, protams, ne -, ja es tikai pasmaidītu Ešlija virzienā, viņš žēli skatītos un mani bildinātu. Nē, es atradīšu kādu citu tepat Čārlstonā. Tas nebūs grūti. Pēc sešām dienām sākas sezona, un tad būs viesības, balles, deju vakari, tad būs pasēdēšana uz lieveņa, lai ieēstu gabaliņu kūkas un izdzertu glāzi punša. Iespējams, ka te ir vecā, snobiskā Čārlstonā, bet vīrieši nemainās līdz ar ģeogrāfiju. Pirmās viesības vēl nebūs pusē, kad man aiz muguras jau stāvēs pielūdzēju rinda. Nevaru vien sagaidīt.

Svētdien pēc pusdienām visa ģimene devās uz Konfederācijas patversmi, līdzi viņiem bija grozi ar zaļumiem, kas atvesti no plantācijas, un divas mis Eleonoras viskija un augļu kūkas. Skārleta gandrīz vai dejoja pa ietvi, šūpodama grozu un dungodama kādu Ziemassvētku dziesmiņu. Viņas jautrība izrādījās lipīga, un drīz vien Batleru četrinieks apstājās pie mājām, kas gadījās ceļā, un dziedāja svētku korāļus.

-    Nāciet iekšā, aicināja katras mājas īpašnieki.

-     Nāciet mums līdzi, savukārt aicināja misis Batlere, mēs ejam rotāt patversmi. Kad viņi sasniedza veco, jauko, bet noplukušo māju Platajā ielā, viņiem bija pievienojušies vairāk nekā ducis brīvprātīgo palīgu.

Bāreņi nepacietībā spiedza, kad tika izsaiņotas kūkas, bet…

-     Tās drīkst ēst tikai pieaugušie, stingri noteica Eleonora. Tomēr…

Un viņa izņēma cukura cepumus, kurus bija nopirkusi bērniem. Divas no patversmē mītošajām atraitnēm steigšus atnesa krūzītes ar pienu un nosēdināja bērnus lievenī ap zemu galdu. Tagad mēs mierīgi varēsim izlikt zaļumus, sacīja misis Batlere. Ret, tu, lūdzu, kāpsi pa kāpnēm.

Skārleta apsēdās blakus Annai Hemptonei. Viņai patika izrādīt vairāk laipnības jaunajai, biklajai meitenei, jo Anna ļoti atgādināja Melāniju. Tādējādi Skārletai radās sajūta, ka viņa atdara Mellijai par sliktajām domām, ko visus gadus bija domājusi, kamēr Mellijas uzticību Skārletai nekas nespēja satricināt. Turklāt Anna tik atklāti apbrīnoja Skārletu, ka viņas sabiedrība allaž bija patīkama. Jaunās skolotājas liegajā balsī gandrīz ieskanējās dedzība, kad viņa izteica Skārletai komplimentu par matiem.

-    Tas noteikti ir brīnišķīgi, ja ir tādi tumši, sulīgas krāsas mati, viņa sacīja. Tie ir kā melnum melns zīds. Kādā gleznā es reiz redzēju skaistu, lunkanu melno panteru. Annas seja mirdzēja nevainīgā pielūgsmē, tad viņa pietvīka, ka atļāvusies būt nepieklājīga, izsakot tik personisku piezīmi.

Skārleta laipni noglāstīja sarunbiedrei roku. Anna ir kā maiga, bikla, brūna lauku pele, un tur neko nevar darīt. Vēlāk, kad rotāšanas darbi bija pabeigti un istabas ar augstajiem griestiem saldi smaržoja pēc priežu skujām, Anna atveda bērnus, lai tie dziedātu korāļus. Cik ļoti Mellijai tas būtu paticis, Skārleta iedomājās. Skatoties uz Annu, kas abām rokām bija apņēmusi divas satrauktas meitenītes, kuras dziedāja duetu, Skārletai kaklā spiedās kamols. Uz mirkli Skārleta jutās vainīga, ka nav aizsūtījusi vairāk Ziemassvētku dāvanu Veidam un Ellai, bet tad duets bija beidzis savu priekšnesumu un bija pienācis laiks kopīgai dziedāšanai, tāpēc Skārletai vajadzēja koncentrēties, pūloties atcerēties visus pantus dziesmiņai par Ziemassvētku vecīti.

-     Cik tas bija jauki! viņa iesaucās, kad izgāja no patversmes. Man ļoti patīk Ziemassvētki.

-    Man ari, pievienojās Eleonora. īstais brīdis, lai ievilktu elpu pirms sezonas sākuma. Taču šogad nebūs tik mierīgi kā parasti. Esmu gandrīz droša, ka mums uz kakla būs nabaga jenkiju karavīri. Pulkvedis taču nekādā gadījumā nevar pieļaut, ka mēs ar tādu blīkšķi pārkāpām komandantstundu un palikām nesodīti. Viņa ieķiķinājās kā jauna meitene. Tas bija vareni!

-   Nudien, mammu! iesaucās Rozmarija. Kā tu vari tos zilsvārču neliešus saukt par "nabaga" jenkijiem?

-     Tāpēc, ka viņi daudz labprātāk svētkos gribētu būt mājās pie savām ģimenēm, nevis te tramdīt mūs. Domāju, ka viņi jūtas neveikli.

Rets iesmējās.

-   Varu derēt, ka tev un tavām draudzenēm jūsu mežģīnēm apšūtajās piedurknēs atkal paslēpts kāds trumpis.

-    Tikai tādam gadījumam, ja mūs piespiedīs. Misis Batlere iesmējās. Mēs spriežam, ka šodien klusums valda tikai tādēļ, ka pulkvedis ir liels Bībeles cienītājs un nedos pavēli sākt sodīšanu Ziemassvētku laikā. Rītdien mēs redzēsim. Vecos laikos, kad gājām ārā no tirgus, viņi mūs mocīja, pārmeklējot mūsu grozus, vai neatradīs kontrabandas preces. Ja viņi atkal mēģinās ko tādu, tad iemērks rokas dažās interesantās vielās, kas būs paslēptas zem rāceņiem un rīsiem.

-    Ķidās? Rozmarija minēja.

-    Jēlās olās? Skārleta piedāvāja savu minējumu.

-    Šķaudāmajā pulverī? arī Rets izteica pieņēmumu.

Mis Eleonora iesmējās trešo reizi.

-    Un vēl dažās citās, viņa pašapmierināti atzina. Toreiz mēs izveidojām vairākus interesantus rīcības plānus. Šī zaldātu perējuma toreiz te nebija; viņiem tas viss būs jauns. Varu derēt, ka vairums no vīriem nav pat dzirdējuši par sumaka pulveri. Man nepatīk tik ļauni izturēties Ziemassvētkos, taču viņiem jāzina, ka mēs jau sen vairs nebaidāmies.

-     Kaut Ross varētu būt šeit, viņa spēji piebilda, jautrība bija pagaisusi bez pēdām. Kā tu domā, Ret, kad tavs brālis droši varēs atgriezties mājās?

-     Tas atkarīgs no tā, cik drīz tu ar savām draudzenēm ierādīsi jenkijiem viņu vietu, mamm. Katrā ziņā uz Svētās Cecīlijas balli viņš būs klāt.

-   Tad jau labi. Tas nekas, ka viņš palaiž garām visu pārējo, ja tikai tiek uz Balli. Skārleta skaidri varēja sadzirdēt lielo burtu, kad mis Eleonora sacīja vārdu "balle".

Skārleta bija pārliecināta, ka līdz divdesmit sestajam decembrim un sezonas sākumam stundas vilksies gliemeža gaitā. Bet, viņai par pārsteigumu, laiks aizsteidzās tik ātri, ka viņa gandrīz to nemanīja. Uzjautrinošākā bija cīņa ar jenkijiem. Pulkvedis patiesi noteica sodu par komandantstundas neievērošanu. Un pirmdienas rītā tirgus dūca no smiekliem, kad dāmas sasaiņoja grozus ar pašu izvēlētiem ieročiem.

Nākamajā dienā karavīri piesargājās novilkt cimdus. Viņi nevēlējās vēlreiz piedzīvot to, ka roka ieslīd kādā pretīgā ķēpā vai pēkšņi piemetas briesmīga nieze un pietūkums.

-     Tiem muļķiem vajadzēja zināt, ka mēs gaidīsim, lai viņi to dara, tajā pēcpusdienā vista partijas laikā Skārleta sacīja Sallijai Brūtonai. Sallija piekrita, priecīgi smejoties par piedzīvojumu.

-     Manā iepirkumu grozā bija kastīte ar lampas sodrējiem un vāciņš tāds vaļīgs, viņa stāstīja. Un kas bija tev?

-    Kajennas pipari. Biju līdz nāvei nobijusies, ka sākšu šķaudīt un atklāšu, kādi stiķi mums padomā… Runājot par stiķiem, šķiet, šis ir manējais. Iepriekšējā dienā tika izziņoti jauni pārtikas ierobežojumi, un dāmas tagad spēlēja nevis uz naudu, bet kafiju. Tā kā melnais tirgus uz laiku patiesi bija slēgts, šīs bija augstākās likmes, uz kādām Skārleta jebkad bija spēlējusi. Un viņai tas ļoti patika.

Viņai arī ļoti patika mocīt jenkijus. Čārlstonas ielās joprojām staigāja patruļas, taču viņu deguni bija aplauzti, un tas notiks atkal un atkal, līdz viņi atzīs savu sakāvi. Un viņa būs viena no tām, kas to paveikusi.

-     Dali, viņa mudināja, es jūtu, ka man veiksies. Vēl tikai dažas dienas, un viņa būs ballē, dejos ar Retu. Tagad viņš turējās no Skārletas pa gabalu un rūpējās, lai viņi nekad nepaliktu divatā, bet deju zālē viņi būs kopā viņu augumi saskarsies divatā, vienalga, cik dejotāju pāru tur griezīsies.

Rets bija atsūtījis Skārletai baltās kamēlijas, tagad viņa turēja tās pie cirtām, kas bija saņemtas kopā uz kakla, un grozīja galvu, pūloties saskatīt sevi spogulī.

-     Kā tauku pika uz desiņām, viņa ar riebumu noteica. Penzij, tev jāsakārto mani mati citādi. Sacel augšā uz galvas. Varēs iespraust puķes starp viļņiem, neizskatīsies tik slikti. Ak, kāpēc Retam jābūt tik riebīgam, sakot, ka vienīgās dārglietas, ko viņa drīkst izmantot, ir puķes no viņa dārgās, vecās plantācijas? Pietiek jau ar to, ka balles kleita ir pagalam noplukuši. Bet, ja šo neizteiksmību drīkst izrotāt vienīgi ar puķu pušķi, tikpat labi viņa var vilkt mugurā miltu maisu, kuram izgriezts caurums, kur izbāzt galvu. Viņa bija rēķinājusies ar pērlēm un briljanta auskariem.

-     Tev nav jāizberž caurums man galvā, viņa uzrūca Penzi-

-    Jā, kundze. Penzija turpināja enerģiski ķemmēt garo, tumšo matu gūzmu, iznīcinot cirtas, kuru izveidošana bija prasījusi daudz laika.

Skārleta lūkojās spogulī un jutās arvien apmierinātāka. Jā, tā bija daudz labāk. Kakls nudien bija pārāk glīts, lai to apsegtu. Krietni labāk valkāt matus, saceltus augšup. Un arī auskari labāk izskatīsies. Viņa tos ieliks, lai ko Rets bija teicis. Viņai jābūt žilbinošai, jāiegūst visu zālē esošo vīriešu apbrīna un vismaz dažu sirdis. Tas liks Retam saausīties un pievērst uzmanību.

Viņa iestiprināja ausu ļipiņās briljantus. Tā! Apmierināta ar rezultātu, viņa pagrozīja galvu uz abām pusēm.

-    Vai tā jums patīk, mis Skārlet? Penzija pamāja uz savu roku darbu.

-    Nē. Virs ausīm uztaisi kuplākus. Paldies Dievam, ka Rozmarija bija atteikusies no viņas piedāvājuma šovakar ņemt palīgā Penziju. Lai gan tas, kādēļ Rozmarija nebija izmantojusi tādu iespēju, Skārletai palika noslēpums; viņai patiesi būtu nepieciešama visa iespējamā palīdzība. Droši vien savīkstīs matus tajā pamatīgajā vecmeitu copē, kādu viņa vienmēr taisīja. Skārleta pasmaidīja. Kad viņi ieies balles zālē, Reta māsas klātbūtne tikai pasvītros, cik nesalīdzināmi skaistāka ir Skārleta.

-     Labi, Penzij, viņa, atgriežoties labajai omai, sacīja. Mati mirdzēja kā kraukļa spārns. Balti ziedi patiesībā izskatās ļoti labi. Padod man matadatas.

Pēc pusstundas Skārleta bija saposusies. Viņa vēl pēdējo reizi ielūkojās lielajā trimo spogulī. Tērpa tumši zilais muarē audums vizuļoja lampas gaismā, nopūderētie kailie pleci un krūtis pret to izskatījās baltas kā alabastrs. Briljanti mirdzēja spoži kā viņas zaļās acis. Melna samta lente cilpās bija nošūta gar šlepes malu, un plats melna samta pušķis ar gaiši zila zīda apmalojumu gulēja uz turnīras, izceļot slaido vidukli. Kurpītes bija izgatavotas no zila samta ar melnām aukliņām, un šaura, melna lentīte apņēma kaklu un katru roku. Ar melniem samta pušķiem sasietas baltas kamēlijas bija piespraustas pie pleciem un ieliktas sudraba mežģīņu ziedu turētājā. Viņa nekad nebija izskatījusies tik jauka un pati to apzinājās. Satraukums iekrāsoja vaigus dabiski sārtus.

Skārletas pirmajā ballē Čārlstonā gadījās daudzi pārsteigumi. Gandrīz nekas nenotika tā, kā viņa bija paredzējusi. Vispirms viņai pateica, ka kājās jāvelk zābaki, nevis balles kurpes. Jo uz balli ies kājām. Ja viņa to būtu zinājusi, būtu noīrējusi ekipāžu, grūti noticēt, ka to nebija izdarījis Rets. Vieglāk nekļuva no tā, ka Penzijai vajadzēja nest kurpes Čārlstonā radītā jaunizgudrojumā, ko dēvēja par "kurpju somu", jo viņai tādas nebija un mis Eleonoras istabene piecpadsmit minūtes meklēja grozu, ko izmantot somas vietā. Kāpēc neviens viņai nebija pateicis, ka vajadzēs šādu nožēlojamu mantu?

Mēs neiedomājāmies, Rozmarija aizbildinājās. Visiem ir kurpju somas.

Čārlstonā varbūt ir, Skārleta pukojās, bet ne Atlantā. Tur cilvēki uz ballēm neiet kājām, bet brauc karietēs. Priecīgās gaidas par pirmo Čārlstonas balli pamazām ruka, līdz to vietā stājās nepatīkama nervozitāte. Kas vēl būs citādi?

Viņa atklāja, ka viss ir citādi. Čārlstonā savas pastāvēšanas garās vēstures laikā bija izveidojusi noteikumu un rituālu kodeksu, kāds nebija pazīstams enerģiskajā pierobežas pasaulē Ziemeļdžordžijā. Kad Konfederācijas sagrāve atņēma pārticīgo bagātību, kas bija ļāvusi attīstīties uzvedības normām, no pagātnes palika vien rituāli, šī iemesla dēļ tie kā liela vērtība tika saglabāti nemainīgi.

Ventvērtu namā augšstāvā pie balles zāles drūzmējās viesu rinda. Bija jāstāv rindā uz kāpnēm un jāgaida, kad pa vienam varēs ieiet zālē, sarokoties un pārmīt dažus vārdus ar Minniju Ventvērtu, pēc tam sniegt roku viņas vīram, abu dēlam, dēla sievai, meitas vīram, precētajai meitai un neprecētajai meitai. Turklāt visu laiku skanēja mūzika un tie, kas bija ieradušies agrāk, jau dejoja; Skārletai burtiski kniesa pēdas, kā gribējās dejot.

Džordžijā, viņa nepacietīgi domāja, cilvēki, kas rīko viesības, labāk saprot viesus. Neliek tiem stāvēt rindā kā kopā saslēgtiem vergiem. Tas ir nesalīdzināmi viesmīlīgāk nekā šī muļķošanās.

Kad Skārleta grasījās sekot misis Batlerei zālē, cienīga izskata sulainis piedāvāja viņai paplāti. Uz tās gulēja liela kaudze salocītu lapiņu, mazas grāmatiņas; to lapas kopā saturēja tieva, zila aukliņa, kurā karājās mazītiņš zīmulītis. Deju kartes? Tās noteikti ir deju kartes. Skārleta bija dzirdējusi mammīti runājam par Savanas ballēm

Elenas O'Hāras jaunībā, bet nebija spējusi noticēt, ka viesības bija tik rāmas, ka meitene ieskatījās grāmatiņā, ar ko viņai paredzēts dejot nākamo deju. Kur nu, Tārltonu dvīņi un Fontēnu zēni būtu tā smējušies, ka viņiem pārplīstu bikses, ja kāds teiktu, ka viņiem jāraksta savs vārds uz mazas lapiņas ar tik smalku zīmulīti, ka īsta vīra pirkstos tas salūztu! Viņa pat nebija pārliecināta, vai vēlas dejot ar tādu mīkstčauli, kas būtu ar mieru tā muļķoties.

Jā, protams, vēlas gan. Viņa neiebilstu dejot ar pašu nelabo, ar ragiem un asti, kaut tikai vispār dabūtu dejot. Šķita, ka kopš Atlantas masku balles pagājuši desmit, nevis viens gads.

Es tā priecājos, ka esam šeit, Skārleta sacīja Minnijai Ventvērtai, un viņas balss trīsēja patiesā sirsnībā. Viņa uzsmaidīja Ventvērtiem, visiem pēc kārtas, un tad viņa rindu bija izstāvējusi. Viņa pagriezās pret deju laukumu, kājas jau kustējās ritmā, un dziļi ievilka elpu. Ak, cik tas bija skaisti svešādi un tomēr pazīstami, kā sapnī, kuru viņa atcerējās tikai daļēji. Mūzika, krāsas un plandoši sieviešu svārki darīja dzīvu sveču apgaismoto telpu. Gar sienām trauslos, apzeltītos krēslos sēdēja cienījamās matronas kā vienmēr un, ar vēdekļiem aizsegušās, sačukstējās par to, par ko jau mēdza čukstēties: par jauniem cilvēkiem, kas dejoja, pārāk cieši sakļāvušies, par jaunāko šausmu stāstu, kad kādas meitai ieilgušas dzemdības, par skandālu tuvāko draugu lokā. Viesmīļi pilnā uniformā ar sudraba paplātēm gāja pie vīriešu un sieviešu bariņiem, kas nedejoja, un piedāvāja glāzes ar dzērienu un apsarmojušus sudraba kausiņus ar džulepu. Sajaukušās balsis radīja dūkoņu, ko laiku pa laikam pārtrauca smieklu šaltis, gan skaļākas, gan klusākas, mūžvecais, mīļais troksnis, kas liecina, ka izklaidējas laimīgi un bezrūpīgi cilvēki. It kā vecā pasaule, skaistā, bezrūpīgā viņas jaunības dienu pasaule, aizvien vēl pastāvētu, it kā nekas nebūtu mainījies un nekad nebūtu bijis kara.

Rets bija jauks, vēl vairāk viņš bija apburošs. Un neviens visā pasaulē nevarēja būt apburošāks par Retu, ja viņš to vēlējās. Diemžēl viņš tik jauki izturējās pret visiem, ne tikai pret viņu. Skārleta pārmaiņus juta gan lepnumu, ka ikviena sieviete apskauž viņu, gan sirdi plosošu greizsirdību, ka Rets pievērš uzmanību daudzām. Viņš pret Skārletu izturējās uzmanīgi, nevērību viņam nevarēja pārmest. Bet izrādīja uzmanību ari savai mātei, Rozmarijai un ducim citu sieviešu, kuras, pēc Skārletas domām, bija garlaicīgas, vecas matronas.

Viņa sacīja sev, ka nedrīkst par to raizēties, un pēc brīža bija to aizmirsusi. Pēc katras dejas viņu nekavējoties apstāja vīrieši, kuri neatlaidīgi pieprasīja, lai partneris viņus iepazīstina, un pēc tam lūdza Skārletu uz nākamo deju.

Viņa bija ne tikai jaunatnācēja pilsētā, svaiga seja cilvēku pūlī, kas cits citu pazina. Viņa bija neatvairāmi apburoša. Lēmums padarīt Retu greizsirdīgu bija piešķīris pārdrošu mirdzumu spožajām, neparasti zaļajām acīm, un aizrautības sārtums iekrāsoja vaigus kā sarkans karogs, kas brīdina par briesmām.

Daudzi no vīriešiem, kuri sacentās par deju ar jauno misis Batleri, bija vīri jauniegūtajām draudzenēm, sievietēm, pie kurām Skārleta bija ciemojusies, ar kurām kopā bija spēlējusi vistu un tirgū mēļojusi pie kafijas stenda. Gan jau pietiks laika nolīdzināt pāridarījumus, kad Rets atkal piederēs viņai. Bet pagaidām viņa tika apbrīnota, viņai teica komplimentus, ar viņu flirtēja un Skārleta jutās savā elementā. Nekas tā pa īstam nebija mainījies. Vīrieši joprojām tāpat reaģēja uz viņas skropstu plivināšanu, smaida bedrīti vaigā un briesmīgajiem glaimiem. Viņi noticēs jebkuriem meliem, ja vien tie liek viņiem justies kā varoņiem, viņa domāja un pasmaidīja tik nešpetnu, sajūsminātu smaidu, ka partnerim nojuka dejas solis. Viņa izrāva kāju no zābaka apakšas.

-     Ak, lūdzu, sakiet, ka piedodat man! viņa lūdzās. Laikam papēdis ieķērās kleitas malā. Kāds briesmīgs misēklis, īpaši dejojot valsi ar tādu brīnišķīgu dejotāju kā jūs.

Skārletas acis bija maldinošas un nožēlas pilnas, savilktās lūpas, kas pavadīja atvainošanos, radīja iespaidu, ka viņa ir gatava skūpstam. Bija lietas, ko meitene vienkārši nespēja aizmirst.

***

-    Kāda jauka balle! Skārleta priecājās, kad visi gāja atpakaļ uz mājām.

-    Man prieks, ka tu labi pavadīji laiku, Eleonora Batlere sacīja. Un es ļoti, ļoti priecājos ari par tevi, Rozmarij. Likās, ka tev te patika.

-    Ha! Man riebās, mamm, tev to vajadzētu zināt. Bet es tā priecājos par braucienu uz Eiropu, ka man nav grūti aiziet uz muļķīgu balli.

Rets smējās. Viņš gāja Skārletai un Rozmarijai aiz muguras, saņēmis kreisajā rokā mātes plaukstu. Smiekli aukstajā decembra naktī skanēja silti. Skārleta domāja par viņa ķermeņa siltumu, iztēlojās, kā sajūt to piekļautu mugurai. Kāpēc viņa neiet Retam pie rokas, blakus šim siltumam? Viņa zināja iemeslu: misis Batlere bija veca un dēlam pienācās viņu atbalstīt. Bet tas nemazināja Skārletas ilgas.

-     Smejies, cik gribi, brālīt mīļais, Rozmarija atcirta, bet man smiekli nenāk. Viņa tagad gāja atmuguriski, pa reizei uzkāpjot uz kleitas šlepes. Man visu vakaru nebija iespēja pateikt pat divus vārdus mis Džūlijai Ešlijai, jo vajadzēja dejot ar tiem smieklīgajiem vīriešiem.

-    Kas ir Džūlija Ešlija? Skārleta gribēja zināt. Šis vārds izraisīja interesi.

-     Rozmarijas elks, Rets atbildēja, un vienīgais cilvēks, no kura es baidos, kopš esmu pieaudzis. Tu būtu pamanījusi mis Ešliju, ja būtu viņu redzējusi, Skārlet. Viņa vienmēr ģērbusies melnā un izskatās tā, it kā būtu iedzērusi etiķi.

-    Ak tu! Rozmarija uzsprakšķēja. Viņa pieskrēja pie Reta un sāka ar dūrēm dauzīt viņam pa krūtīm.

-    Pax\ viņš sauca. Apņēma ar labo roku māsu un piekļāva sev klāt.

Skārleta sajuta no upes pūšam aukstu vēju. Viņa izslēja tam pretī zodu, pagriezās uz priekšu un atlikušos soļus līdz mājai nogāja vienatnē.

22. NODAĻA

)

Skārleta nešaubījās, ka nākamā svētdiena nozīmēs kārtējo Poiīnas un Jūleilijas lekciju. Patiesību sakot, viņa bija krietni nobijusies par to, kā krustmātes vērtēs viņas uzvedību ballē. Varbūt viņa nudien izturējusies mazu drusciņu par daudz dzīvespriecīgi, lūk, īstais vārds. Bet jau ļoti sen viņa nebija tā izklaidējusies, un nejau viņa vainīga, ka piesaistīja nesalīdzināmāk vairāk uzmanības nekā manierīgās Čārlstonas dāmas, vai ne? Turklāt viņa tā rīkojās vienīgi Reta dēļ, lai viņš atmestu savu saltumu un neturētos no viņas pa gabalu. Neviens nevar pārmest sievai, ka viņa cenšas saglābt savu laulību.

Visu ceļu uz Svētā Miķeļa baznīcu un atpakaļ Skārleta klusēdama cieta smago, vārdos neizteikto nopēlumu no krustmātēm, kas ari klusēja. Jūleilijas sērīgā šņaukāšanās mises laikā Skārletu pamatīgi nokaitināja, tomēr viņai izdevās apvaldīt dusmas, vaļējām acīm sapņojot par bridi, kad Rets atmetīs savu stīvo lepnumu un atzīs, ka joprojām viņu mīl. Jo tā taču bija, vai ne? Kad viņš dejojot turēja Skārletu savās rokās, likās, ka ceļi kļuvuši mīksti. Viņa taču nejustu, kā gaiss sāk dzirksteļot, tiklīdz viņi saskaras, ja to nejustu arī viņš. Vai ne?

Drīz viņa to noskaidros. Bet Vecgada vakarā viņš netiks cauri tikai ar to, ka dejojot turēs cimdā tērptu roku viņai uz vidukļa. Pusnaktī viņam vajadzēs Skārletu noskūpstīt. Jāpaciešas vēl tikai piecas dienas, tad viņu lūpas saskarsies un Retam būs jātic, ka sieva viņu patiesi mīl. Skūpsts pateiks vairāk, nekā vārdi jebkad spētu…

Iztēlē izdzīvojot savu vēlmju piepildīšanos, Skārletas neredzošo acu priekšā atklājās mises senlaicīgais skaistums un mistērija. Kad viņa nokavējās ar liturģiskajām atbildēm, sānos iedūrās Polīnas asais elkonis.

Pie brokastu galda viņas sēdās aizvien vēl pilnīgā klusumā. Skārletai šķita, ka katram nervam viņas ķermenī brīvi var piekļūt gaiss, Polīnas ledainais skatiens un Jūleilijas šņākuļošana. Ilgāk to vairs nevarēja izturēt, un viņa dusmīgi metās uzbrukumā, aizsteidzoties krustmātēm priekšā.

-    Jūs man teicāt, ka visi visur iet kājām, un, klausot jums, man tagad kājas ir vienās pārplīsušās tulznās. Vakarvakarā iela pie Ventvērtu mājām bija stāvgrūdām pilna ar karietēm!

Polīna savilka uzacis un saknieba lūpas.

-     Vai saproti, ko es domāju, mās? viņa vērsās pie Jūleilijas. Skārleta grasās uzgriezt muguru visam, kas Čārlstonā ir svēts.

-    īsti nesaprotu, kāds sakars karietēm, mās, ar to jautājumu, par kuru mēs vienojāmies ar Skārletu runāt.

-    Tas ir piemērs, Polīna nepiekāpās. Lielisks piemērs attieksmei, nerunājot par visu pārējo.

Skārleta izdzēra gaišo, vājo kafiju, kuru viņai bija ielējusi Polīna, un ar troksni nolika tasi uz apakštasītes.

-    Ja jūs būtu tik laipnas un nerunātu par mani tā, it kā es būtu kurlmēma. Jūs varat sprediķot, kamēr paliekat zilas, ja vēlaties, bet vispirms pasakiet man, kam pieder tās karietes!

Krustmātes platām acīm raudzījās māsasmeitā.

-    Nu, protams, jenkijiem, sacīja Jūleilija.

-    Maišelniekiem, Polīna precizēja.

Labojot un papildinot katru otras sacīto teikumu, māsas izstāstīja Skārletai, ka kučieri joprojām ir uzticīgi saviem pirmskara īpašniekiem, lai ari tagad strādāja pie uzpūtīgajiem izlēcējiem jaunbagātniekiem. Sezonas laikā viņi visādi viltīgi izmantoja darba devējus, lai varētu vizināt "savus baltos" uz ballēm un pieņemšanām, ja attālums bija par lielu vai laikapstākļi pārāk bargi, lai ietu kājām.

-    Svētās Cecīlijas dienā viņi vienkārši paziņo, ka viņiem ir brīvdiena un karieti izmantos savām vajadzībām, Jūleilija piebilda.

-     Viņi visi ir labi apmācīti kučieri un ļoti iznesīgi, stāstīja Polīna, tāpēc maišelnieki briesmīgi baidās viņus aizskart. Krustmāte valdīja smieklus. Jenkiji zina, ka kučieri viņus nicina. Mājas kalpotāji vienmēr bijuši snobiskākie ļaudis zemes virsū.

-     Šie jau nu noteikti, Jūleilija līksmi piebalsoja. Kā nekā viņi, tāpat kā mēs, ir čārlstonieši. Tāpēc jau viņiem sezona ir tik nozīmīga. Jenkiji pievāca visu, ko varēja, bet pārējo mēģināja iznīcināt, taču mums aizvien vēl ir mūsu sezona.

-    Un lepnums! Polīna paziņoja.

Ar savu lepnumu un vienu peniju dienvidnieki var braukt ar tramvaju, kur vien tas iet, Skārleta rūgti nodomāja. Bet viņa jutās pateicīga, ka stāsti par uzticīgajiem, vecajiem ģimenes kalpotājiem ievirzījuši krustmāšu domas citā gultnē, un atlikušo maltītes laiku viņas tā arī norunāja par kalpotājiem. Skārleta pat tīšuprāt apēda tikai pusi no brokastīm, lai, tiklīdz viņa būs prom, Jūleilija varētu notiesāt atlikušo. Krustmāte Polīna bija briesmīgi skopa saimniece.

Atgriezusies Batleru mājā, Skārleta priecājās, ka atnākusi Anna Hemptone. Pēc vairākām stundām, kas pavadītas krustmāšu nosodījuma saltumā, būs patīkami pagozēties Annas apbrīnas saulītē.

No plantācijas bija atsūtītas kamēlijas, un tagad Anna un atraitne, kas viņai bija atnākusi līdzi no patversmes, visu uzmanību veltīja tikai ziedu pilnajām vāzēm. Un Rets ari.

-    Nodedzinātas līdz zemei, viņš stāstīja, bet pēc izravēšanas saņēmušās spēcīgākas nekā agrāk.

-    Ak, skatieties! Anna iesaucās. Šī ir Reine des Fleurs.

-   Un Rubra Piena! Kārnā, padzīvojusī atraitne saņēma plaukstās koši sarkano ziedu. Es savējās liku kristāla vāzē uz klavierēm.

Anna aši samirkšķināja plakstiņus.

-    Mēs arī, mis Heriet, un Alba Piena uz tējas galda.

-     Mana Alba Piena nav tik veselīga, kā cerēju, Rets pažēlojās.

-    Visi pumpuri tādi kā panīkuši.

Anna ar atraitni sāka smieties.

-    Līdz janvārim tās neziedēs, mister Batler, Anna paskaidroja.

-    Alba nav tik aša.

Reta lūpas savilkā skumīgā smaidā.

-    Izskatās, ka attiecībā uz puķkopību es arī tāds esmu. Augstā debess! Skārleta nosodījās. Tūlīt sāks apspriest, kas ir

labāks mēslojums govju piekās vai zirgāboli. Kā vīrišķīgais Rets var runāt tādus pekstiņus! Viņa uzgrieza puķu apjūsmotājiem muguru un apsēdās krēslā blakus dīvānam, kur sēdēja Eleonora Batlere un tamborēja.

-    Šis gabals jau ir pietiekami garš, lai apšūtu tavas bordo kleitas izgriezuma malu, kad vajadzēs atsvaidzināt tērpu. Viņa uzsmaidīja Skārletai. Ir labi, ka sezonas vidū var kaut ko pamainīt. Līdz tam laikam būšu beigusi.

-    Ak, mis Eleonora, jūs vienmēr esat tik mija un iejūtīga. Man uzreiz uzlabojas oma. Goda vārds, es brīnos, ka esat tik labas draudzenes ar manu krustmāti Jūleiliju. Viņa nemaz nelīdzinās jums. Nepārtraukti šņaukājas, žēlojas un ķildojas ar krustmāti Polīnu.

Eleonora iemeta klēpī savu ziloņkaula tamborējamo "kuģīti".

-     Skārlet, tu mani pārsteidz. Protams, Jūleilija ir mana draudzene; es viņu uztveru faktiski kā māsu. Vai tad tu nezini, ka viņa gandrīz apprecējās ar manu jaunāko brāli?

Skārletai pavērās mute.

-    Nevaru iedomāties, ka krustmāti Jūleiliju kāds gribētu precēt, viņa atklāti paziņoja.

-     Bet, mana mīļā, viņa bija jauka meitene, vienkārši jauka. Kad Polīna apprecējās ar Keriju Smitu, Jūleilija ieradās paviesoties pie māsas un palika uz dzīvi Čārlstonā. Māja, kurā viņas dzīvo, ir Smitu pilsētas nams; viņu plantācija atradās pie Vando upes. Mans brālis Kempers bija uz vietas pagalam. Visi gaidīja, ka viņi apprecēsies. Tad mans brālis nokrita no zirga un pēc tam nomira. Kopš tiem laikiem Jūleilija uzskata sevi par atraitni.

Krustmāte Jūleilija iemīlējusies! Skārleta nespēja tam noticēt.

-    Es domāju, ka tu to zini, nobrīnījās misis Batlere. Jūs esat viena ģimene.

Bet man nav ģimenes, Skārleta domāja, vismaz ne tādā nozīmē, kā saka mis Eleonora. Ne tāda, kur visi ir tuvi, mīl cits citu un zina pārējo dziļākos noslēpumus. Man ir tikai negantā Suelena un Kerīna ar savu mūķenes plīvuru un klosterim dotajiem solījumiem. Pēkšņi Skārleta jutās ļoti vientuļa, kaut gan apkārt redzēja jautras sejas un dzirdēja možas sarunas. Man noteikti gribas ēst, viņa secināja, tāpēc nāk raudiens. Vajadzēja apēst visas brokastis.

Pusdienās Skārleta parādīja maltītei pienācīgo godu, kad ienāca Manigo un klusi kaut ko pateica Retam.

-    Atvainojiet mani, Rets sacīja, izskatās, ka pie mums ieradies jenkiju virsnieks.

-    Ko viņi, tavuprāt, grib tagad? Skārleta skaļi prātoja.

Rets, pēc brīža atgriezies, smējās.

-     Trūkst vienīgi baltā padošanās karoga, viņš paziņoja. Tu esi uzvarējusi, mamm. Viņi aicina visus vīriešus uz virssardzi pēc konfiscētajiem ieročiem.

Rozmarija sāka skaļi sist plaukstas.

Mis Eleonora viņu apklusināja.

-    Mēs nevaram sev pierakstīt pārāk daudz nopelnu. Viņi nevar riskēt, ka Verdzības atcelšanas dienā visas mājas paliks neaizsargātas. Atbildot uz Skārletas jautājošo sejas izteiksmi, viņa turpināja: Jaunā gada diena vairs nav tāda kā agrāk, kad varēja izgulēt pārāk jautri nosvinēta Vecgada vakara galvassāpes. Misters Linkolns pirmajā janvārī izdeva Verdzības atcelšanas aktu, tāpēc visiem bijušajiem vergiem tagad tā ir galvenā svētku diena. Viņi pārņem savā ziņā parku pie Baterijas un visu diennakti laiž gaisā raķetes, šaudās ar pistolēm un arvien vairāk un vairāk piedzeras. Mēs, protams, ieslēdzamies mājās, tāpat kā viesuļvētras gadījumā aizveram visus slēģus. Tomēr ir drošāk, ja mājā ir bruņots vīrietis.

Skārleta sarauca pieri.

-    Šajā mājā nav ieroču.

-    Būs, Rets sacīja. Piedevām divi vīrieši. Viņi šim gadījumam par godu brauc šurp no Danmorlendingas.

-    Un kad tu brauksi? Eleonora jautāja Retam.

-     Trīsdesmitajā. Man trīsdesmit pirmajā sarunāta tikšanās ar Džūliju Ešliju. Jāizplāno vienota cīņas stratēģija.

Rets brauc projām! Uz savu nolādēto, smirdīgo, veco plantāciju! Viņa nebūs te, un viņš nevarēs Vecgada vakarā noskūpstīt Skārletu. Tagad viņa skaidri zināja, ka tūlīt raudās.

-      Es braukšu tev līdzi uz plantāciju, pieteicās Rozmarija.

-    Neesmu tur bijusi vairākus mēnešus.

-     Tu nevari braukt uz Danmoru, Rozmarij, Rets runāja ļoti pacietīgi.

-    Baidos, ka Retam taisnība, mīļā, misis Batlere atbalstīja dēlu.

-    Viņš nevar būt visu laiku kopā ar tevi, viņam ir pārāk daudz darba. Un tu nevari palikt mājā vai kādā citā vietā, kad tur ir tikai tas bērns, kas kalpo tev par istabeni. Tur nepārtraukti kāds nāk un iet, tur ir pārāk daudz rupju cilvēku.

-   Tad es ņemšu līdzi tavu Sīliju. Skārleta aizdos Penziju, lai palīdz tev apģērbties, vai ne, Skārlet?

Skārleta pasmaidīja. Raudāt nebija nekādas vajadzības.

-     Es braukšu tev līdzi, Rozmarij, viņa mīļi sacīja. Penzija arī. Un arī Vecgada vakaru sagaidīsim plantācijā. Bez ļaužu pilnas balles zāles, tikai Rets un viņa.

-    Cik augstsirdīgi, Skārlet, mis Eleonora sacīja. Es zinu, ka tev pietrūks ballēšanās nākamajā nedēļā. Rozmarij, tev paveicies vairāk, nekā tu esi pelnījusi, ka tev ir tik iejūtīga svaine.

-     Nedomāju, ka viņām vajadzētu braukt, ne vienai, ne otrai. Mamm, es neļaušu, Rets noteica.

Rozmarija jau pavēra muti, lai iebilstu, bet māte nedaudz pacēla roku un apklusināja viņu. Misis Batlere runāja klusā balsi:

-    Tu esi neiejūtīgs, Ret; Rozmarijai Danmorlendinga patīk tikpat ļoti, cik tev, bet viņai nav tās brīvības, kas tev, tu vari nākt un iet, kad gribi. Domāju, ka tev jāņem viņa līdzi, īpaši, ja satiksies ar Džūliju Ešliju. Viņai tava māsa ļoti patīk.

Skārletas domas joņoja. Ko nozīmē dažas dejas, ja var pabūt divatā ar Retu? Gan jau viņa kaut kā tiks vaļā no Rozmarijas varbūt šī mis Ešlija ielūgs Rozmariju pie sevis. Tad plantācijā būs tikai Rets un Skārleta.

Viņa atcerējās Retu savā istabā, kad viņa uzturējās Danmorā iepriekšējo reizi. Viņš bija turējis Skārletu savās rokās, mierinājis, runājis tik maigā balsī…

-      Pagaidi, kad ieraudzīsi mis Džūlijas plantāciju, Skārlet, Rozmarija skaļi sacīja. Tādai jābūt īstai plantācijai. Rets jāja viņām pa priekšu, pastumjot malā vai noraujot sausserža stīgas, kas starp priedēm stiepās pāri takai. Skārleta sekoja Rozmarijai, šajā brīdī viņu neinteresēja, ko dara Rets, jo prāts bija aizņemts ar citām domām. Paldies Dievam, ka šis vecais zirgs ir tik resns un slinks. Sen neesmu jājusi ar zirgu, jebkurš sparīgāks lopiņš mani noteikti nosviestu zemē. Kā man agrāk patika izjādes… toreiz… kad Taras staļļi bija pilni. Tētiņš ļoti lepojās ar saviem zirgiem. Un ar mani. Suelenas rokas bija kā veseri, viņa varēja saplosīt aligatoram lūpas. Un Kerīna baidījās pat no sava ponija. Bet es ar tētiņu rīkoju sacīkstes, joņojām pa ceļu kā vējš, un dažreiz es gandrīz uzvarēju. "Keitij Skārlet," viņš tad teica, "tev ir eņģeļa rokas un dūša kā pašam nelabajam. Tas ir tavs O'Hāru raksturs, zirgs vienmēr pazīs īru un dos tam labāko." Mīļais tētiņš… Taras meži smaržoja tikpat sīvi kā šie, priežu smarža kutināja man nāsis. Putni dziedāja, zem kājām čabēja lapas, un valdīja tāds miers. Nez cik akru zemes Retam pieder? Uzzināšu no Rozmarijas. Viņa droši vien zina precīzi līdz kvadrātcollai. Cerams, ka šī mis Ešlija nemaz nav tāds pūķis, par kādu Rets viņu pataisa. Ko Rets teica? Viņa izskatās tā, it kā dzertu etiķi. Kad viņš kļūst ļauns, viņš ir smieklīgs ja vien viņa ļaunums neattiecas uz mani.

Skārlet! Pasteidzies, esam jau gandrīz klāt! kaut kur priekšā atskanēja Rozmarijas sauciens. Skārleta uzsita ar pātagu zirgam pa kaklu, un tas sāka soļot par mata tiesu ātrāk. Kad Skārleta panāca savus ceļabiedrus, Rets un Rozmarija jau bija izjājuši no meža. Sākumā vienīgais, ko viņa redzēja, bija Rets, kura siluets kontrastaini izcēlās spožajā gaismā. Cik viņš izskatīgs un cik labi sēž zirgā, ne tādā lempī kā manējais, bet īstā, ugunīgā rumakā. Paskat, kā lopiņam zem ādas raustās muskuļi, taču tas stāv mierīgs kā statuja, paklausot tikai Reta ceļgalu spiedienam un grožu tvērienam. Viņa rokas…

Uztvērusi Skārletas skatienu, Rozmarija ar roku norādīja uz priekšā redzamo ainavu, un Skārletai aizrāvās elpa. Arhitektūra viņu nekad nebija saistījusi, viņa nebija tai pievērsusi uzmanību. Pat brīnišķīgie nami, kas padarīja pasaulslavenu Čārlstonas Bateriju, viņas acīs bija tikai mājas. Taču Džūlijai Ešlijai piederošās Ešlijas muižas ēkas skarbajā skaistumā bija kas tāds, ko viņa līdz šim nebija redzējusi, un tai piemita tāds cēlums, ko viņa nespēja izteikt vārdos. Māja vientulīgi stāvēja plašos, zālainos laukos, kurus nerotāja dārzs, un tālu no seniem, milzīgiem ozoliem, kas kā sargkareivji ar lielām atstarpēm auga gar zāliena malu. Četrstūraina ķieģeļu ēka ar baltām durvju stenderēm un logu rāmjiem. īpaša, Skārleta nočukstēja. Nav brīnums, ka šī vienīgā no visām plantāciju mājām, kas stāvēja upes krastā, bija paglābusies no Šermana armijas lāpām. Pat jenkiji neuzdrīkstējās aizskart acu priekšā redzamo cēlumu.

Atskanēja smiekli un pēc tam dziedāšana. Skārleta pagrieza galvu. Māja iedvesa viņai cieņu un darīja pazemīgu. Tālu kreisajā pusē viņa redzēja spilgti zaļus, plašus laukus, kas stipri atšķīrās no ierastās tumšās zāles krāsas. Savādi zaļajā laukā dziedādami strādāja vairāki desmiti melno vīriešu un sieviešu. Nu tie taču laukstrādnieki, kuri kopa to, kas tur auga. Un tik daudz. Skārletas domas aiztraucās pie Taras kokvilnas laukiem, kas reiz stiepās tik tālu, cik acs spēja redzēt, tāpat kā šis košais zaļums, kas neierobežots plūda gar upi. 0 jā, Rozmarijai ir taisnība. Šī ir īsta plantācija, tāda, kādai plantācijai jābūt. Nekas nebija nodedzis, nekas nebija mainījies, nekas nekad nemainīsies. Pats laika plūdums respektēja Ešlijas muižas majestātiskumu.

-    Paldies, ka piekritāt ar mani satikties, mis Ešlij, Rets pateicās. Viņš noliecās pār Džūlijas Ešlijas roku; Rets bija novilcis cimdu, cieņas pilnā žestā viņš balstīja Džūlijas plaukstu, un lūpas apstājās priekšrakstos noteiktās collas attālumā, jo neviens džentlmenis neatļautos tādu bezkaunību kā noskūpstīt neprecētas dāmas roku, lai cik viņai būtu gadu.

-     Tas ir mūsu abu interesēs, mister Batler, Džūlija atbildēja. Tu, Rozmarij, kā vienmēr esi nožēlojami nesakopusies, tomēr priecājos tevi redzēt. Iepazīstini mani ar savu svaini.

Apžēliņ, viņa nudien ir pūķis, Skārleta satraukta nodomāja. Nez vai viņa gaida, ka es pietupšos reveransā?

-    Šī ir Skārleta, mis Džūlij, Rozmarij a smaidīdama veica iepazīstināšanas procedūru. Šķiet, viņu nemaz nebija satraukusi vecākās dāmas piezīme.

-    Priecājos ar jums iepazīties, misis Batlere.

Skārleta bija pilnīgi pārliecināta, ka Džūlija Ešlija nemaz nepriecājās ar viņu iepazīties.

-     Priecājos iepazīties, viņa atbildēja tāpat un viegli pielieca galvu, tieši tik daudz, lai precīzi atspoguļotu mis Ešlijas stīvo pieklājību. Ko gan šī vecā sieviete iedomājas?

-    Viesistabā nolikta paplāte ar tēju, Džūlija sacīja. Rozmarij, tu vari ieliet misis Batlerei tēju. Ja aptrūkstas karstā ūdens, piezvani. Mēs nokārtosim darījumus manā bibliotēkā, mister Batler, un tēju dzersim pēc tam.

-    Ak, mis Džūlij, vai es varu paklausīties, kamēr jūs ar Retu runājaties? Rozmarija lūdzās.

-    Nē, Rozmarij, nevari.

Izskatās, ka viss, Skārleta noteica pie sevis. Džūlija Ešlija devās projām, un Rets viņai paklausīgi sekoja.

-    Nāc, Skārlet, viesistaba ir tur. Rozmarija atvēra augstas durvis un pamāja svainei, lai iet iekšā.

Istaba, kurā viņa iegāja, Skārletu izbrīnīja. Tajā nebija nekā no īpašnieces saltuma un nekā biedējoša. Tā bija ļoti liela, lielāka par Minnijas Ventvērtas balles zāli. Grīdu sedza vecs, izbalējis, sarkans persiešu paklājs, un augsto logu aizkari bija maigi sārtā krāsā. Platajā kamīna mutē sprēgāja jautra uguns; caur mirdzoši spodrajām rūtīm saules stari lija uz spoži nospodrināto sudraba tējas servīzi, uz zeltaino, zili sārto drānu, ar kuru bija tapsēti plati, ērti dīvāni un atzveltnes krēsli. Un pie pavarda snauda milzīgs, dzeltens runcis.

Skārleta izbrīnā viegli papurināja galvu. Grūti noticēt, ka šai jaukajai, aicinošajai istabai ir kāda saistība ar stalti izslējušos sievieti melnajā kleitā, ko viņa bija satikusi pie durvīm. Skārleta apsēdās uz dīvāna blakus Rozmarijai.

-     Pastāsti man par mis Ešliju, viņa lūdza, degdama ziņkārē.

-    Mis Džūlija ir brīnišķīga! Rozmarija iesaucās. Viņa pati vada Ešlijas muižu; viņa saka, ka viņai nekad neesot bijis uzrauga, kas pats nav bijis jāuzrauga. Un viņai pieder faktiski tikpat daudz risa lauku kā pirms kara. Viņa varētu rakt fosfātu tāpat kā Rets, bet viņa par to negrib ne dzirdēt. Plantācijas ir stādīšanai, nevis, Rozmarijas balss pieklusa līdz šokētam, baudpilnam čukstam, zemes izvarošanai, lai dabūtu ārā to, kas zem tās. Viņa visu vada tā kā agrāk. Muižā ir cukurniedres un spiedne, lai varētu izgatavot savu melases sīrupu, kalējs, kas apkaļ mūļus un taisa ratu riteņus, mucenieks, kas taisa mucas rīsiem un melasei, galdnieks, kas visu salabo, un ādminis, kas darina iejūga piederumus. Rīsus viņa ved uz pilsētu malt un pērk miltus, kafiju un tēju, bet viss pārējais nāk no plantācijas. Mis Ešlijai ir govis, aitas, mājputni, cūkas, pienotava, akas māja, gaļas žāvētava un noliktavas pilnas ar konservētiem dārzeņiem, lobītu kukurūzu un konservētiem augļiem no vasaras ražas. Viņa dara arī savu vīnu. Rets apgalvo, ka priežu mežā viņai esot pat degvīna dedzinātava un no turienes viņa dabūjot terpentīnu.

-    Vai viņai joprojām pieder vergi? Skārletas vārdi izskanēja asi sarkastiski. Lielo plantāciju laiki bija beigušies, un nekas tos vairs neatgriezīs.

-    Ak, Skārlet, tu jau runā gluži kā Rets. Gribētu jūs abus sapurināt. Mis Džūlija maksā algas tāpat kā visi pārējie. Bet viņa panāk, ka plantācija ienes pietiekami daudz, lai varētu tās samaksāt. Es to pašu darīšu Danmorā, ja man kādreiz būs tāda izdevība. Manuprāt, ir briesmīgi, ka Rets to pat nemēģina.

Rozmarija sāka šķindināt tējas traukus uz paplātes.

-    Neatceros, vai tu dzer ar pienu vai citronu, Skārlet?

Ko? Ak… pienu, lūdzu. Tēja Skārletu neinteresēja. Viņa atkal ļāvās iepriekš piedzīvotajai fantāzijai, ka Tara atdzīvojusies, lauki izraibināti ar baltām kokvilnas pogaļām, cik tālu sniedzas skatiens, šķūņi pilni un māja tāda kā tad, kad māte vēl bija dzīva. Jā, šajā istabā valdīja sen aizmirsts citronu eļļas, misiņa spodrināmā līdzekļa un grīdas vaska aromāts. Tas bija viegls, taču Skārleta noteikti to juta, par spīti sīvajai skuju smaržai, kas plūda no priedes pagalēm kamīnā.

Roka automātiski paņēma Rozmarijas pasniegto tējas tasi un turēja, ļaujot dzērienam atdzist, kamēr viņa pati kavējās nomoda sapņos. Kāpēc neizveidot Taru tādu kā agrāk? Ja šī vecā kundzīte var vadīt plantāciju, tad es varu vadīt Taru. Vils nezina, kas ir Tara, īstā Tara, labākā plantācija Kleitonas grāfistē. "Divu mūļu ferma," tā viņš tagad to sauc. Nē, pie visiem svētajiem, Tara ir kas daudz, daudz vairāk! Es arī to varētu, deram! Vai tad tētiņš simtiem reižu neteica, ka esmu īsta O'Hāra? Tad es varu izdarīt to, ko viņš varēja, izveidot Taru tādu, kāda tā bija viņa laikā. Varbūt pat labāku. Es protu grāmatvedību, protu izspiest peļņu, kur neviens pat neredz tādu iespēju. Ko nu, faktiski visas plantācijas ap Taru aizaugušas ar priedītēm. Deram, ka zemi varēšu nopirkt par sviestmaizi!

Domas lēkāja no vienas ainas pie citas auglīgi lauki, trekni lopi; viņas agrākajā istabā iestīvināti, balti aizkari pland pavasara vējā, kas smaržo pēc jasmīniem; viņa jāj pa mežu, kurā iztīrīti brikšņi, jūdzēm gari kastaņkoka žogi norobežo zemi, tie stiepjas tālāk un tālāk sarkanās zemes ainavā… Jātiek vaļā no šīm vīzijām. Negribīgi viņa pievērsa uzmanību Rozmarijas uzmācīgi skaļajai balsij.

Rīsi, risi, rīsi! Vai Rozmarija Batlere spēj runāt par kaut ko citu? Ko gan Rets var tik ilgi pļāpāt ar šo veco raganu mis Ešliju? Skārleta atkal sagrozījās uz dīvāna. Reta māsai piemita paradums liekties arvien tuvāk klausītājam, ja viņa bija aizrāvusies. Rozmarija bija gandrīz iedzinusi Skārletu garā dīvāna stūri. Kad atvērās durvis, viņa nepacietīgi pagriezās pret tām. Lai velns parauj Retu! Par ko gan viņi abi ar Džūliju Ešliju smejas? Varbūt viņam liekas uzjautrinoši atstāt sievu garlaikojamies mūžību un trīs dienas, bet viņai gan tā nešķiet.

-Jūs vienmēr esat bijis nelietis, Ret Batler, Džūlija sacīja, bet neatceros, ka jūsu grēku sarakstā bijusi ari nekaunība.

-    Mis Ešlij, ja nemaldos, par nekaunību sauc to, kā kalpi izturas pret saviem kungiem un jauni cilvēki pret vecākiem. Es visādā ziņā esmu jūsu padevīgs kalps, jūs taču nekādā gadījumā neapgalvosiet, ka esat vecāka par mani. Ar prieku varu atzīmēt, ka esam vienaudži, bet nekādā gadījumā jūs neesat vecāka.

0, viņš ar to veceni flirtē! Laikam jau viņam no mis Ešlijas kaut ko briesmīgi vajag, ja tā muļķojas.

Džūlija Ešlija izdvesa skaņu, ko var aprakstīt vienīgi kā cieņas pilnu spurcienu.

-    Labi, labi, es piekritu, bet tikai tādā gadījumā, ja jūs izbeidzat šo aušošanos. Tagad sēdieties un beidziet niekoties.

Rets piebīdīja krēslu tuvāk galdam un galanti palocījās, kad Džūlija apsēdās.

-    Paldies, mis Džūlij, par jūsu laipnību.

-    Neākstieties, Ret.

Skārleta, pieri saraukusi, skatījās abos. Un tas viss? Un visa šī jezga tikai par to, ka viņi no "mis Ešlijas" un "mistera Batlera" pārgājuši uz "mis Džūliju" un "Retu"? Rets bija āksts, pareizi tā vecā sacīja. Bet "mis Džūlija" ari nebija tālu no tā, ka pati kļūtu par ākstu. Viņa tik muļķīgi uzsmaidīja Retam. Taisni pretīgi, kā viņš mācēja tīt sievietes ap mazo pirkstiņu!

Istabā iesteidzās kalpone un paņēma paplāti ar tējas traukiem no galdiņa dīvāna priekšā. Aiz viņas ienāca otra kalpone, kura klusi nolika galdiņu Džūlijai Ešlijai priekšā, un sulainis ar lielāku sudraba paplāti, uz kuras atradās cita, lielāka sudraba servīze un vairāku stāvu šķīvji ar sviestmaizēm un kūkām. Skārletai vajadzēja atzīt: lai cik nepatīkama Džūlija Ešlija bija, viņa dzīvoja ar vērienu!

-    Rets man teica, ka tu grasoties doties Lielajā tūrē, ierunājās Džūlija.

-Jā, kundze! Esmu nāvīgi satraukta.

-    Tas nu nebūtu sevišķi prātīgi. Saki: vai esi jau sākusi plānot maršrutu?

-    Ne gluži, mis Džūlij. Es tikai pirms dažām dienām uzzināju, ka braukšu. Vienīgais, ko es zinu pavisam noteikti, ir tas, ka vēlos pēc iespējas ilgāk uzturēties Romā.

-     Ttev noteikti pareizi jāsaplāno laiks. Vasarā karstums ir gluži nepanesams, pat čārlstonietei. Un visi romieši izbrauc no pilsētas vai nu uz kalniem, vai jūru. Es joprojām sarakstos ar dažiem ārkārtīgi jaukiem cilvēkiem, kuri tev patiktu. Es, protams, tev došu ieteikuma vēstules. Ja drīkstu ieteikt…

-    Ak, lūdzu, mis Džūlij. Es tik daudz ko gribu uzzināt.

Skārleta klusi izdvesa atvieglojuma nopūtu. Viņa nevarēja būt

droša, vai Rets nepastāstīs mis Ešlijai, ka Skārleta kļūdījās, domājot, ka vienīgā Roma ir Džordžijā, bet viņš šo iespēju neizmantoja. Tagad viņš deva savu ieguldījumu sarunā, bez mitas pļāpādams ar to veceni par cilvēkiem ar savādu vārdu. Un Rozmarija visu to kāri uzsūca.

Viņu saruna Skārletu nepavisam neinteresēja, bet garlaicīgi viņai nebija. Viņa skatījās, vēroja un apjūsmoja katru Džūlijas kustību jau kopš tā brīža, kad mājas saimniece bija apsēdusies pie galda. Džūlija piepildīja tasi un pacēla augstāk, lai kalpone varētu to paņemt. Viņai nevajadzēja gaidīt vairāk kā trīs sekundes, pēc tam viņa vienkārši lēni nolaida roku lejā.

Viņa pat nepaskatījās! Skārleta brīnījās. Ja kalpones tur nebūtu vai tā nebūtu gana veikla, tase nokristu uz grīdas. Bet viena no kalponēm vienmēr bija savā vietā, un tasīte klusi, neizlejot ne lāsīti, tika nogādāta pareizajam cilvēkam.

No kurienes tas uzradās? Skārleta satrūkās, kad viņai blakus nostājās sulainis un sniedza atlocītu salveti un trīsstāvu šķīvi ar sviestmaizēm. Viņa jau pastiepa roku pēc maizītes, kad vīrs no kaut kurienes izvilka šķīvi un turēja tuvu viņas rokai, lai viņa varētu paņemt, ko vēlas.

0, es redzu, kalpone visu padod sulainim, lai viņš var pasniegt man! Briesmīgi sarežģītas izdarības ar zivs pastēti apziestai sviestmaizei, kas nav lielāka par vienu kumosu.

Bet Skārletu iespaidoja šīs ceremonijas elegance, taču vēl vairāk viņu pārsteidza tas, ka vīrs savā balti cimdotajā rokā satvēra filigrānas sudraba knaiblītes un salika uz viņas šķīvja dažādas sviestmaizes. Pēdējais punkts bija mazs galdiņš, pārklāts ar mežģīnēm apmalotu galdautu, ko otra kalpone nolika Skārletai pie ceļiem tieši tajā brīdī, kad viņa sāka raizēties, kā tiks galā ar tējas tasi uz apakštases vienā rokā un maizīšu šķīvi otrā.

Par spīti izsalkumam un ziņkārībai par sviestmaizēm, cik smalka pārtika prasa tik smalku apkalpošanu? Skārletu vairāk interesēja klusā, lietpratīgā rutīna, kā rīkojās kalpotāji, kad viņi vispirms Rozmariju, tad Retu apgādāja ar šķīvi, sviestmaizēm, galdiņu. Mis Ešlija nesaņēma īpašu apkalpošanu, viņai priekšā uz galda tika nolikts šķīvis, un Skārleta jutās gandrīz vai vīlusies. Blēņas! Viņa pat pati atloka salveti! Bet pavisam noteikti viņa sajuta vilšanos tad, kad nokoda kumosu no pirmās sviestmaizes tur jau bija tikai maize un sviests, kaut ari tam kaut kas bija klāt šķiet, pētersīļi; nē, kaut kas pikantāks, varbūt maurloki. Skārleta ēda ar patiku; visas sviestmaizes bija labas. Un kūkas otrā šķīvī likās vēl labākas.

Apžēliņ! Viņi joprojām neliek mierā to Romu! Skārleta paskatījās uz kalpotājiem. Sastinguši kā stabi, tie stāvēja pie sienas mis Ešlijai aiz muguras. Acīmredzot kūkas tik drīz nepasniegs. Augstā debess, Rozmarija apēdusi tikai pusi no pirmās maizītes.

-…bet mēs esam egoistiski, sacīja Džūlija Ešlija. Misis Batlere, kuru pilsētu jūs vēlētos apmeklēt? Vai arī jūs domājat tāpat kā Rozmarija, ka visi ceļi ved uz Romu?

Skārleta uzlika savu visskaistāko smaidu.

-    Mani pārāk apbūrusi Čārlstona, lai es domātu par braukšanu kaut kur citur, mis Ešlij.

-    Brīnišķīga atbilde, Džūlija uzslavēja, lai gan faktiski pieliek punktu mūsu sarunai. Vai drīkstu piedāvāt jums tēju?

Skārleta vēl nepaguva atbildēt, kad ierunājās Rets.

-   Mums laiks doties projām, mis Džūlij. Es takas mežā vēl neesmu sakārtojis tā, lai pa tām varētu jāt tumsā, un dienas ir īsas.

-    Jums varētu būt avēnijas, ne tikai takas, ja liktu pie zemes darba tos vīrus, kas rakņājas pa to apkaunojošo fosfātu raktuvi.

-    Nu, mis Džūlij, man likās, ka mēs noslēdzām pamieru.

-Jā. Un es to cienu. Vēl vairāk, es atzīstu, ka jums jāparūpējas par to, lai pirms tumsas iestāšanās droši tiktu mājās. Biju aizrāvusies ar laimīgām atmiņām par Romu un nepamanīju, kā rit laiks. Varbūt Rozmarija var palikt pie manis pa nakti. Es nogādātu viņu Danmorlendingā rīt no rīta.

Ak jā! nodomāja Skārleta.

-    Diemžēl tā nevarēs, Rets noraidīja piedāvājumu. Iespējams, ka man šovakar būs jāiziet, un es nevēlētos, ka Skārleta paliek mājās viena, bez pazīstama cilvēka, vienīgi ar savu Džordžijas istabeni.

-    Man nav iebildumu, Ret, Skārleta skaļi iesaucās, patiesi. Vai es, tavuprāt, esmu kāda muļķīte, kas baidās no tumsas?

-    Jums pilnīga taisnība, Ret, Džūlija Ešlija sacīja. Un jums, misis Batlere, vairāk jādomā par piesardzību. Tagad tādi nemierīgi laiki.

Džūlijas tonis bija noteikts. Tāpat arī viņas aprautā kustība. Viņa piecēlās un devās uz durvīm.

-    Es jūs pavadīšu. Hektors atvedīs jūsu zirgus.

23. NODAĻA

Danmorlendingas pakavveida zālienā aiz mājas stāvēja vairākas prāvas grupas melno vīriešu un pulciņš sieviešu; visi izskatījās dusmīgi. Rets palīdzēja Skārletai un Rozmarijai nokāpt no bluķa iepretī tā sauktajiem staļļiem un turēja sievietes aiz elkoņa, kamēr zirgu puisis paņēma grožus un aizveda zirgus. Kad zēns vairs nevarēja viņus dzirdēt, Rets klusi, bet steigšus nobēra:

-    Es jūs aizvedīšu apkārt mājai pie fasādes durvīm. Ejiet iekšā un taisnā ceļā kāpiet augšā uz vienu no guļamistabām. Aizveriet durvis un palieciet tur, līdz nākšu jums pakaļ. Uzsūtīšu Penziju augšā. Paturiet viņu pie sevis.

-    Kas notiek, Ret? Skārletas balss viegli drebēja.

-    Pastāstīšu vēlāk, tagad nav laika. Dariet, kā teicu. Viņš joprojām pieturēja abas sievietes, piespiežot viņas piemēroties savai mērķtiecīgajai, bet nesteidzīgajai gaitai uz māju un apkārt tai.

-    Mister Batler! iesaucās kāds vīrs. Vismaz pusducis viru viņam sekoja, kad tas spēra dažus soļus uz Reta pusi. Nav labi, sprieda Skārleta, ka melnie sauc viņu par misteru Batleru, nevis misteru Retu. Tas nepavisam neizklausās draudzīgi, un viņu ir apmēram piecdesmit.

-    Palieciet, kur esat, Rets atkliedza. Nākšu atpakaļ aprunāties ar jums, tiklīdz būšu iekārtojis dāmas. Rozmarija paklupa aiz kāda vaļīga akmens uz takas, un Rets parāva māsu uz augšu, neļaujot viņai nokrist. Ja ari tev ir lauzta kāja, viņš murmināja, turpini iet.

-     Man nekas nekaiš, Rozmarija atbildēja. Izklausās salta kā ledus, Skārleta nodomāja. Viņa nicināja sevi, ka tik ļoti nervozē. Paldies Dievam, māja jau gandrīz klāt. Vēl tikai daži soļi, un viņi būs otrā pusē. Viņa nemaz nebija pamanījusi, ka aizturējusi elpu, kamēr viņi tuvojās mājai no fasādes puses. Ieraudzījusi zaļās terases, kas veda lejup līdz tauriņu ezeriem un upei, viņa skaļi izpūta elpu.

Tad atkal spēji to ievilka. Pagriežoties ap stūri uz ķieģeļu terases, Skārleta ieraudzīja uz tās sēžam desmit baltos, ar mugurām atspiedušos pret mājas sienu. Viņi bija tievi, kārni, starp neveiklajām, smagajām kurpēm un izbalējušo kombinezonu bikšu galiem rēgojās gaišas, kailas potītes. Uz ceļiem viņi ierastā, vaļīgā manierē turēja šautenes vai bises. Vīru acis aizēnoja zemu uz pieres novilktas platmales, bet Skārleta zināja, ka visi skatās uz Retu un viņa sievietēm. Viens no viņiem izspļāva garu, brūnu košļājamās tabakas strūklu zālienā tieši pie Reta smalkajiem jājamzābakiem.

-      Vari pateikties Dievam, Klinč Dokins, ka netrāpīji manai māsai, Rets sacīja, citādi man vajadzētu tevi nogalināt. Ar jums, puiši, es parunāšu pēc dažām minūtēm, šobrīd man darāmas citas lietas. Viņš runāja veikli, nevērīgi. Bet Skārleta juta, ka pirksti, kas turēja viņas elkoni, saspringst. Viņa izslēja zodu un, pieskaņojoties Reta gaitai, noteiktiem soļiem gāja uz priekšu. Neviens no baltajiem salašņām neliks Retam atkāpties un ari viņai ne.

Iegājusi mājā, Skārleta negaidītajā tumsā samirkšķināja plakstus. Kas par smaku! Acis ātri aprada ar tumsu, un Skārleta redzēja iemeslu, kādēļ apakšstāvā lielajā istabā bija soli un spļaujamtrauki. Uz soliem izstiepušies gulēja citi zemnieciski, pēc izskata izsalkuši, trūcīgi baltie, aizņemdami katru brīvo vietiņu. Arī šie bija bruņojušies, un cepuru malas noslēpa viņu acis. Grīda vietām bija piespļauta, un ap traukiem izveidojušās peļķes. Skārleta atbrīvoja savu roku no Reta tvēriena, sacēla svārkus līdz potītēm un devās uz kāpnēm. Pēc diviem pakāpieniem viņa atlaida svārkus, ļaujot jājamtērpa velcei vilkties pa putekļiem. Lai velns mani parauj, ja es sagādātu šim baram prieku paskatīties uz dāmas potītēm. Pa ļodzīgajām kāpnēm viņa uzkāpa tā, it kā viņai nebūtu nekādu raižu.

-   Kas notiek, mis Skārlet? Man neviens itin neko nesaka! tiklīdz guļamistabas durvis aizvērās Penzijai aiz muguras, kalpone sāka činkstēt.

-     Klusu! Skārleta viņai uzrēca. Vai tu gribi, lai tevi sadzird visā Dienvidkarolīnā?

-    Es negribu neko un nevienu Dienvidkarolīnā, mis Skārlet. Es gribu atpakaļam uz Atlantu, pie savējiem. Man šitā vieta nepatīk.

-    Nevienam nav ne mazākās intereses, kas tev patīk un kas ne, tāpēc soļo vien uz to kaktu, apsēdies uz soliņa un klusē. Ja es dzirdēšu kaut pīkstienu no tavas mutes, es… es izdarīšu kaut ko briesmīgu.

Skārleta paskatījās uz Rozmariju. Ja arī Reta māsa salūztu, viņa nezinātu, ko iesākt. Rozmarija likās ļoti bāla, taču pietiekami savaldīga. Viņa sēdēja uz gultas malas un pētīja pārklāja rakstu, it kā nekad nebūtu to redzējusi.

Skārleta piegāja pie loga, no kura pavērās skats uz zālienu mājas aizmugurē. Ja viņa stāvēs malā, no lejas neviens viņu neredzēs. Viņa piesardzīgi pacēla muslīna aizkarus un palūrēja ārā. Vai Rets bija laukā? Mīļais Dievs, bija! Varēja tikai nojaust viņa cepures virsu tumšu apli tumšu galvu un žestikulējošu roku pūļa vidū. Atsevišķās melno grupas bija sanākušas kopā draudīgā barā.

Šie veči pusminūtes laikā varētu samīt Retu gluži plakanu, viņa nodomāja, es nespētu to apturēt. Dusmās par savu bezspēcību roka sažņaudza plānos aizkarus dūrē.

-    Labāk ej nost no loga, Skārlet, ierunājās Rozmarija. Ja Rets sāks raizēties par mani vai tevi, viņa uzmanība tiks novērsta no tā, kas viņam darāms.

Skārleta apcirtās apkārt.

-    Vai tev vienalga, kas notiek?

-    Man nemaz nav vienalga, bet es nezinu, kas notiek. Un tu ari ne.

-     Es zinu, ka Retu kuru katru mirkli aprīs bars satrakojušos mello. Kāpēc tie plukatas, tabakas spļāvēji neliek lietā tos šaujamos, kas viņiem rokā?

-     Tad gan mēs būtu ķezā. Es dažus no melnajiem pazīstu, viņi strādā fosfāta raktuvēs. Viņi negrib, lai ar Retu kaut kas notiktu, citādi paliks bez darba. Turklāt vairums ir Batleru ļaudis. Te ir viņu vieta. Man bail tieši no baltajiem. Domāju, ka ari Retam.

-    Rets ne no kā nebaidās!

-    Skaidrs, ka baidās. Ja tā nebūtu, viņš būtu muļķis. Esmu briesmīgi nobijusies, un tu arī.

-    Es ne!

-    Tad tu esi muļķe!

Skārletai atvērās mute. Asums Rožmarijas balsī satrieca viņu vairāk nekā apvainojums. Nu Reta māsa izklausās pēc Džūlijas Ešlijas. Pusstunda kopā ar to pūķeni, un Rozmarija pārvērtusies par briesmoni.

Viņa steigšus atkal pagriezās pret logu. Sāka tumst. Kas notiek?

Neko nevarēja saskatīt. Tikai tumšus apveidus uz tumšas zemes. Vai Rets bija viens no ļaudīm? To viņa nevarēja pateikt. Skārleta piespieda rūtij ausi un sasprindzināja dzirdi. Vienīgais, ko viņa sadzirdēja, bija Penzijas klusinātā činkstēšana.

Ja neko nedarīšu, es sajukšu prātā, viņa nodomāja un sāka staigāt šurpu turpu pa mazo guļamistabu.

-    Kāpēc tik lielai plantācijai kā šī ir tik mazas, šauras guļamistabas? viņa žēlojās. -Jebkurā Taras istabā varētu ietilpināt divas šādas.

-    Vai tu patiesi vēlies to zināt? Tad apsēdies. Pie otra loga stāv šūpuļkrēsls. Staigāšanas vietā tu varēsi šūpoties. Iedegšu lampu un izstāstīšu tev visu par Danmorlendingu, ja patiesi gribi zināt.

-    Es nevarēšu nosēdēt mierīgi! Iešu lejā un noskaidrošu, kas tur notiek. Skārleta tumsā taustījās pēc durvju roktura.

-Ja tu to darīsi, Rets tev nemūžam nepiedos, Rozmarija sacīja.

Skārletas roka nošļuka gar sāniem.

Sērkociņa švirksts bija skaļš kā pistoles šāviens. Skārleta juta, ka nervi saraujas. Tad viņa pagriezās un ar izbrīnu konstatēja, ka Rozmarija izskatās gluži tāda pati kā vienmēr. Viņa joprojām sēdēja tajā pašā vietā uz gultas malas. Petrolejas lampas gaismā dažādās gultas pārklāja krāsas izskatījās ļoti košas. Skārleta mirkli nevarēja izšķirties. Tad piegāja pie šūpuļkrēsla un atkrita tajā.

-    Labi. Pastāsti man par Danmorlendingu. Dusmīgi atgrūdusies ar kāju no grīdas, viņa sāka šūpoties. Krēsls čīkstēja, kamēr

Rozmarija stāstīja par plantāciju, kas viņai ļoti daudz nozīmēja. Skārleta šūpojās ļaunā priekā.

Mājā, kurā viņas pašreiz atrodas, Rozmarija iesāka, guļamistabas tik mazas esot tādēļ, ka tā būvēta kā viesu māja neprecētiem vīriešiem. Virs šī stāva ir vēl citas mazas telpas viesu sulaiņiem. Telpas pirmajā stāvā, kur tagad iekārtots Reta kabinets un ēdamistaba, agrāk arī bijušas viesu istabas vieta, kur uz nakti iedzert kādu mēriņu, spēlēt kārtis un runāties.

-    Visi krēsli bija apvilkti ar sarkanu ādu, Rozmarija klusi stāstīja. Man ļoti patika tur ieiet un ošņāt ādas, viskija un cigāru dūmu smārdu, kad vīri bija devušies medībās.

Danmorlendinga savu nosaukumu ieguva no mājas, kur Batleri dzīvoja, pirms mūsu vecvecvectēvs pameta Angliju un aizbrauca uz Barbadosu. No turienes mūsu vecvectēvs Čārlstonā ieradās apmēram pirms simt piecdesmit gadiem. Viņš uzbūvēja Lendingu un iekārtoja dārzus. Viņa sievu pirms apprecēšanās sauca Sofija Rozmarija Rosa. No viņas mēs ar Rosu esam dabūjuši savus vārdus.

-    Un no kurienes vārdu dabūja Rets?

-    Viņš nosaukts par godu mūsu vectēvam.

-    Rets stāstīja, ka jūsu vectēvs bijis pirāts.

-    Ak tā? Rozmarija iesmējās. No viņa to var sagaidīt. Vectētiņš revolūcijas laikā lauza angļu blokādi, tāpat kā Rets brauca cauri jenkiju blokādei mūsu karā. Viņš bija cieši apņēmies dabūt projām savu rīsa ražu, un nekas nespētu viņu apturēt. Es pieņemu, ka viņš visai asi patirgojies piedevām, bet galvenokārt viņš bija plantators, kas audzē rīsu. Danmorlendinga vienmēr bijusi risa plantācija. Tāpēc es tik ļoti dusmojos uz Retu…

Skārleta sāka šūpoties ātrāk. Ja viņa atkal stundām runās par rīsu, es sākšu kliegt.

Nakts klusumu pāršķēla skaļš divkāršs šāviens, un Skārleta patiesi iekliedzās. Viņa pielēca no krēsla un metās uz durvīm. Arī Rozmarija uzšāvās kājās un skrēja pakal brāļasievai. Apskāvusi ar stiprajām rokām Skārletas vidukli, viņa turēja to ciet.

-    Laid mani vaļā, Rets varbūt… Skārleta ieķērcās. Rozmarijas tvēriens aizžņaudza viņai elpu.

Rozmarijas rokas saspiedās ciešāk. Skārleta centās atbrīvoties. Viņa dzirdēja ausīs skaļi skanam savu aizžņaugto elpu un savādi attālu čī, čī, čī, šūpuļkrēsla čīkstēšanu, kas kļuva lēnāka tāpat kā viņas elpa. Gaišā telpa likās satumstam.

Rokas, ar kurām viņa kūla gaisu, kustējās pavisam nespēcīgi, un saspringtais kakls izdvesa klusu, šņācošu troksni. Rozmarija atlaida savu tvērienu.

-     Piedod, Skārletai likās, ka viņa dzird Rozmariju atvainojamies. Tas nebija svarīgi. Vienīgais, kas šobrīd bija svarīgi: ievilkt plaušās pēc iespējas vairāk gaisa. Kāda starpība, ka viņa nokritusi četrrāpus. Tā bija vieglāk elpot.

-    Tu mani gandrīz nožņaudzi, Skārleta apsūdzēja Rozmariju.

-    Piedod. Negribēju tev nodarīt sāpes. Man vajadzēja tevi apturēt.

-     Kāpēc? Es skrēju pie Reta. Man jāiet pie Reta. Viņš Skārletai nozīmēja vairāk nekā visa pasaule. Vai šī stulbene to nespēj saprast? Nē, nespēja, viņa nekad nevienu nebija mīlējusi, neviens nekad nebija mīlējis viņu.

Skārleta mēģināja pierausties kājās. Ak, mīļā Marija, Dievmāte, esmu tik nespēcīga. Ar rokām viņa sataustīja gultas stabu un lēnām uzvilka sevi kājās. Viņa bija bāla kā nāve, zaļās acis liesmoja kā auksta uguns.

-    Es eju pie Reta, viņa paziņoja.

Tad Rozmarija viņai iesita. Ne ar rokām vai dūrēm. To Skārleta būtu varējusi paciest.

24. NODAĻA

Rets apklusa pusvārda. Viņš paskatījās uz Skārletu un jautāja:

Kas ir? Negribas ēst? Un vēl runā, ka lauku gaiss uzlabojot ēstgribu. Tu, mīļā, mani pārsteidz. Man nudien šķiet, ka šī ir pirmā reize, kad redzu tevi knibināmies ap ēdienu.

-    Viņš tevi negrib, Rozmarija klusi sacīja. Viņš pats man to teica.

Skārleta atrāva skatienu no neaizskartā šķīvja un nikni palūrēja uz Retu. Kā viņš vispār uzdrīkstas vērt muti vaļā pēc tam, kad aprunājis viņu? Ar ko vēl, izņemot Rozmariju, viņš runājis? Vai visa Čārlstona zina, ka viņš Atlantā pametis sievu un viņa bijusi tāda muļķe, ka skrējusi Retam pakaļ?

Viņa nodūra galvu un turpināja stumdīt ēdienu pa šķīvi.

-    Kas tad īsti notika? Rozmarija uzstāja. Es aizvien vēl neko nesaprotu.

-    Notika tieši tas, ko mēs ar mis Džūliju paredzējām. Viņas laukstrādnieki un mani fosfāta racēji bija uzrīkojuši sazvērestību. Jūs zināt, ka Jaungada dienā tiek parakstīti kontrakti nākamajam gadam. Mis Džūlijas vīri grasījās viņai pateikt, ka es saviem raktuvju strādniekiem maksāju divtik daudz un viņai jāpiemet pie algas, citādi šie pārnākšot pie manis. Manējie taisījās spēlēt to pašu spēlīti, tikai otrādi. Bet viņiem neienāca prātā, ka mēs ar mis Džūliju kopā vērsīsimies pret viņiem.

Klusie telefoni sāka strādāt tajā brīdī, kad mēs jājām uz Ešlijas muižu. Viņi saprata, ka spēlīte beigusies. Jūs redzējāt, cik čakli muižas strādnieki rāvās rīsa laukos. Viņi negribēja riskēt ar darba zaudēšanu, turklāt līdz nāvei baidījās no mis Džūlijas.

Te viss tik gludi negāja. Paklīda runas, ka Danmoras melnie kaut ko perina, un baltie pusgraudnieki otrpus Samervilas ceļam kļuva nemierīgi. Un viņi darīja to, ko baltie salašņas vienmēr dara, paķēra stroķus un gatavojās mazliet pašaudīties. Nemiernieki atnāca uz māju, ielauzās iekšā un nozaga man viskiju, tad laida pudeli riņķī, lai galvas saglabātos karstas.

Kad jūs droši bijāt tikušas ārā no apšaudes lauka, es pateicu, ka pats parūpēšos par savām darīšanām, un, ko nagi nes, steidzos uz mājas otru pusi. Melnie bija satrūkušies, un pamatoti, bet es iestāstīju, ka spēju baltos nomierināt un ka melnie mierīgi var doties mājās.

Kad atgriezos, pateicu baltajiem, ka esmu visu sarunājis un arī viņiem vajadzētu doties mājās. Laikam jau mazliet pārsteidzos. Jutu tādu atvieglojumu, ka nekādas nepatikšanas nav notikušas, un zaudēju modrību. Nākamreiz būšu gudrāks. Ja, Dies' pasargi, tāda reize pienāks. Lai nu kā, Klinčs Dokinss norāvās. Viņš meklēja kašķi. Nosauca mani par nēģermīli un nomērķēja uz mani savu lielgabalu.

Nevēlējos noskaidrot, vai viņš ir gana piedzēries, lai šautu, tāpēc piegāju klāt un uzsitu pa bisi. Debesīs tagad ir pāris caurumu.

-    Un viss? Skārleta gandrīz kliedza. Tu varēji mums pateikt.

-    Biju pārāk aizņemts, mīlulīt. Klinča lepnums bija aizskarts, un šis izvilka nazi. Es izvilku savējo, un mēs apmēram desmit minūtes aktīvi padarbojāmies, līdz es nogriezu viņam degunu.

Rozmarijai aizrāvās elpa.

Rets noglāstīja māsai roku.

-     Tikai pašu galiņu. Deguns, vienalga, bija par garu. Klinča izskats ievērojami uzlabojies.

-    Bet, Ret, viņš neliksies mierā.

Rets papurināja galvu.

-    Nē, esi mierīga, būs labi. Tā bija godīga cīņa. Un Klinčs ir viens no maniem vecākajiem sabiedrotajiem. Mēs kopā dienējām Konfederācijas armijā. Mēs bijām vienā lielgabala apkalpē, viņš lādētājs, es komandieris. Starp mums ir saite, ko mazs gabaliņš deguna nevar pārraut.

-     Kaut viņš būtu tevi nožmiedzis, Skārleta skaidri pateica. Esmu nogurusi un iešu gulēt. Viņa atgrūda krēslu un cēlā gaitā izsoļoja no istabas.

Viņai sekoja Reta vārdi, tīšuprāt stiepti.

-    Vīram nav lielākas svētības kā mīlošas sievas uzticība.

Skārletai sirdī iedūra dusmu šautra.

-     Cerams, ka Klinčs Dokinss šajā brīdī stāv pie mājas, viņa nopurpināja, un gaida izdevīgu brīdi izšaut.

Ja jau par to runāja, tad viņa neraudātu, ja otru lodi dabūtu Rozmarija.

Rozmarija pacēla glāzi pret Retu.

-     Labi, tagad es zinu, kāpēc tu teici, ka vakariņas ir svinības. Vismaz es svinu, ka šī diena ir beigusies.

-   Vai Skārleta ir slima? Rets jautāja māsai. Mans aizrādījums par viņas ēstgribu tikai daļēji bija joks. Neēšana nav viņas dabā.

-    Viņa ir noraizējusies.

-    Esmu redzējis viņu noraizējušos neskaitāmas reizes, un vienmēr viņa ēdusi kā krāvējs.

-   Pie vainas nav tikai dusmas, Ret. Kamēr tu cirti degunus, mums ar Skārletu pašām iznāca cīniņš. Rozmarija pastāstīja par Skārletas paniku un apņēmību doties pie Reta. Es nezināju, cik bīstama ir situācija pagalmā, tādēļ aizturēju viņu. Es ceru, ka rīkojos pareizi.

-    Pilnīgi pareizi. Kas zina, kā notikumi varēja pagriezties.

-    Diemžēl laikam jau satvēru viņu pārāk cieši, Rozmarija atzinās. Viņa gandrīz noģība, nevarēja paelpot.

Rets atgāza galvu un sāka smieties.

-    Ak Dievs, kaut es būtu to redzējis. Skārleta O'Hāra piespiesta pie paklāja, un to izdarījusi meitene. Džordžijā noteikti ir simts sieviešu, kas tev aplaudētu, līdz plaukstām atlec āda!

Rozmarija apdomājās, vai turpināt atzīšanos. Viņa saprata, ka viņas vārdi Skārletu sāpinājuši krietni vairāk nekā cīniņš. Viņa nolēma

klusēt. Rets joprojām smējās; nebija jēgas bojāt brālim omu.

***

Skārleta pamodās pirms rītausmas. Viņa kā sastingusi gulēja tumšajā istabā, baidīdamās pakustēties. Elpo, it kā tu būtu aizmigusi, viņa sevi brīdināja, tu taču nemostos augšā nakts vidū, ja nebūtu atskanējis kāds troksnis vai noticis kas cits. Viņa klausījās, kā pašai likās, veselu mūžību, taču klusums gulēja smags un netraucēts.

Aptvērusi, ka viņu pamodinājis izsalkums, Skārleta atvieglojumā gandrīz vai iekliedzās. Protams, viņai gribējās ēst! Viņa nebija ēdusi kopš iepriekšējās dienas brokastīm, vien dažas sviestmaizes pie tējas Ešlijas muižā.

Nakts bija pārāk auksta, lai varētu vilkt eleganto zīda rītakleitu, kuru viņa bija paņēmusi līdzi. Tāpēc viņa ietinās gultas pārklājā. Tas bija no biezas vilnas un vēl glabāja pašas ķermeņa siltumu. Sega neveikli pinās ap kailajām kājām, kad Skārleta klusiņām lavījās cauri tumšajam priekšnamam un lejup pa kāpnēm. Paldies Dievam, ka sabikstītās pagales lielajā kamīnā vēl joprojām izdvesa kādu nekādu siltumu un deva pietiekami daudz gaismas, lai varētu saredzēt durvis uz ēdamistabu un virtuvi aiz tās. Viņai bija vienalga, ko tur atradīs; pat auksti rīsi un sautējums būtu labi. Ar vienu roku saturēdama tumšo segu ap augumu, ar otru viņa meklēja durvju rokturi. Kur tas bija labajā vai kreisajā pusē? Viņa nebija ievērojusi.

-    Ne soli vairs, citādi es izbliezlšu tevī caurumu! Viņa salēcās no Reta skarbā uzsauciena. Sega noslīdēja, un Skārletas augumam uzbruka auksts gaiss.

-    Piķis un zēvele! Skārleta apcirtās pret uzbrucēju un pieliecās, lai paceltu vilnas segu. Vai ar vakardienu nepietika, lai mani nobiedētu līdz nāvei? Vai tev atkal jāsāk? Es gandrīz nomiru no bailēm!

-     Ko tu klīsti apkārt šādā stundā, Skārlet? Es varēju tevi nošaut.

-    Un ko tu te slapsties, baidīdams cilvēkus? Skārleta apmeta gultas pārklāju sev tā, it kā tas būtu karaliska mantija ar sermuļādām. Eju uz virtuvi meklēt kaut ko brokastīs, viņa teica ar tik lielu cieņu, kādu vien spēja sakopot.

Rets pasmaidīja par absurdi augstprātīgo stāju.

-   Iekuršu pavardā uguni, viņš sacīja. Es jau domāju, ka derētu iedzert kafiju.

-    Šī ir tava māja. Laikam jau vari dzert kafiju, ja vēlies. Skārleta ar kāju pastūma segas galu sev aiz muguras kā balles tērpa trēnu. Nu? Vai tu neatvērsi man durvis?

Rets iemeta pavardā dažas pagales. Pie vienas no pagalēm bija pieķērušās sausas lapas, kas no karstajām oglēm uzreiz uzliesmoja. Viņš pasteidzās piešķirt sejai atturīgu izteiksmi, iekams Skārleta bija to ieraudzījusi. Viņš atvēra durvis uz ēdamistabu un soli atkāpās. Skārleta pašāvās garām, bet tūdaļ viņai vajadzēja apstāties. Istabā valdīja pilnīga tumsa.

-    Ja atļausi… Rets uzrāva sērkociņu. Lampa stāvēja uz galda. Viņš pielika uguni daktij, tad rūpīgi noregulēja liesmu.

Skārleta dzirdēja smieklus, kas skanēja viņa balsī, bet nez kādēļ tas viņu nesadusmoja.

-    Es varētu apēst zirgu, viņa atzinās.

-    Lūdzu, zirgu nevajag, Rets smējās. Man tikai trīs ir, un divi no tiem ne vella neder. Viņš uzlika lampai cilindru un uzsmaidīja Skārletai no augšas. Ko tu teiktu par olām un šķēli šķiņķa?

-    Divas šķēles, Skārleta palaboja. Viņa izgāja Retam līdzi virtuvē, apsēdās uz sola pie galda, pabāza kājas zem segas, kamēr viņš iekūra lielo dzelzs plīti. Kad sāka sprakšķēt priežu skaliņi, viņa izstiepa kājas uz siltuma pusi.

Rets no pieliekamā atnesa līdz pusei apēstu šķiņķa gabalu un traukus ar sviestu un olām.

-    Tev aiz muguras uz galda ir kafijas dzirnaviņas, viņš sacīja. Pupiņas ir tajā kārbā. Ja tu nedaudz samaisi, kamēr es griežu šķiņķi, ātrāk tiksim pie brokastīm.

-    Kāpēc tu nevari samalt, kamēr es cepšu olas?

-    Tāpēc, ka plīts vēl nav karsta, mis Rīma. Blakus dzirnaviņām ir panna ar aukstu kukurūzas plāceni. Ar to vajadzētu pietikt, lai tu nenomirtu badā. Es cepšu.

Skārleta strauji apgriezās. Pannā zem salvetes bija palikuši četri taisnstūra kukurūzas plāceņa gabali. Sniedzoties pēc plāceņa, viņa nometa apmetni. Ēdot viņa iebēra dzirnaviņās sauju pupiņu. Tad pārmaiņus grieza dzirnaviņu rokturi un koda no plāceņa. Kad plācenis bija gandrīz notiesāts, Skārleta dzirdēja nočurkstam šķiņķa šķēles, kuras Rets lika pannā.

-     Smaržo debešķīgi, viņa laimīga izdvesa. Un ātri pabeidza kafijas malšanu. Kur ir kafijas kanna? Skārleta pagriezās, ieraudzīja Retu un sāka smieties. Viņš aiz bikšu jostas bija aizbāzis trauku dvieli un vienā rokā turēja garu dakšu. Ar to viņš pamāja uz plauktu blakus durvīm.

-    Par ko tu smejies?

-    Par tevi. Kā tu vairies no sprakšķošajiem taukiem. Uzliec kādu riņķi, citādi uzliesmos visa panna. Man vajadzēja zināt, ka tu to nepratīsi.

-     Blēņas, kundze. Man patīk piedzīvojums, ko piedāvā atklāta uguns. Tā aizved mani atpakaļ tajās dienās, kad svaiga bifeļa gaļa tika cepta uz ugunskura. Tomēr viņš pārbīdīja pannu uz plīts riņķa vienu malu.

-    Vai tu patiešām ēdi bifeļa gaļu? Kalifornijā?

-    Bifeļa, mūļa un kazas… un noēdu miesu no miroņa, kas agrāk bija cilvēks, kurš nevārīja kafiju, kad es to vēlējos.

Skārleta iespurcās. Viņa aizskrēja pa auksto akmens grīdu pēc kafijas kannas.

Abi klusēdami ēda pie virtuves galda, viņi bija tik izsalkuši, ka visu uzmanību veltīja ēdienam. Tumšajā istabā valdīja silta un draudzīga gaisotne. Plīts atvērtās durtiņas meta nemierīgu, sārtu gaismu. Uz plīts vārījās kafija, no tās plūda tumšs, salds aromāts. Skārleta vēlējās, lai brokastis nekad nebeigtos. Rozmarija noteikti melojusi. Rets nevarēja viņai teikt, ka negrib Skārletu.

-Ret?

-    Mmm? Viņš lēja krūzēs kafiju.

Skārleta gribēja pajautāt, vai šī omulība un smiekli varētu turpināties, bet baidījās visu sabojāt.

-    Vai te ir krējums? viņa uzdeva citu jautājumu.

-    Pieliekamajā. Es atnesīšu. Sildi kājas pie plīts.

Viņš bija prom tikai dažas sekundes.

Maisot kafijā cukuru un krējumu, viņa tomēr saņēma drosmi.

-Ret? -Jā?

Skārletas vārdi izšāvās vienā straumē, ātri, lai Rets nepagūtu viņu apturēt.

-    Ret, vai mēs nevaram tik labi kā šobrīd pavadīt laiku vienmēr? Šobrīd ir labi, tu taču tam piekritīsi. Kāpēc tev jāturpina izturēties tā, it kā tu ienīstu mani?

Rets nopūtās.

-   Skārlet, viņš nogurušā balsī sacīja, jebkurš dzīvnieks, iedzīts stūrī, uzbrūk. Instinkts ir stiprāks par saprātu, stiprāks par gribu. Kad tu ieradies Čārlstonā, tu iedzini mani stūri. Noslēdzi visas izejas. Un ari tagad to dari. Tu nevari likties mierā. Es vēlos būt pieklājīgs. Bet tu man to neļauj.

-    Es ļaušu, ļaušu. Es gribu, lai tu esi jauks.

-     Tu nevēlies laipnību, Skārlet, tu vēlies mīlestību. Nešaubīgu, nepārprotamu beznosacījumu mīlestību. Reiz es tev to devu, bet tad tu negribēji. Es visu esmu izlietojis, Skārlet. Reta tonis kļuva vēsāks, tajā jautās asa nepacietība. Skārleta atrāvās, neapzināti pieskardamās solam savā pusē, cenšoties atrast nomestās segas siltumu.

-     Ļauj, es mēģināšu izteikties tā, kā tu saproti, Skārlet. Manā sirdī bija mīlestība tūkstoš dolāru vērtībā. Zeltā, nevis banknotēs. Un es to iztērēju tev, līdz pēdējam grasim. Attiecībā uz mīlestību es esmu bankrotējis. Tu esi izsūkusi mani sausu.

-    Es kļūdījos, Ret, un man ir ļoti žēl. Es cenšos to nolīdzināt. Skārletas domas drudžaini darbojās. Es varu dot viņam savas sirds mīlestību tūkstoš dolāru vērtībā, viņa domāja. Divus tūkstošus, piecus, divdesmit, miljonu. Tad viņš spēs mani mīlēt, jo vairs nebūs bankrotējis. Viņš visu dabūs atpakaļ un vēl vairāk. Ja tikai ņemtu. Man jāpiespiež viņš paņemt…

-    Skārlet, Rets turpināja runāt, pagātni nav iespējams "nolīdzināt". Neizposti to mazumiņu, kas vēl atlicis. Ļauj man būt draudzīgam, tā es jutīšos labāk.

Viņa pieķērās šiem vārdiem.

-    Ak jā! Jā, lūdzu, Ret. Esi laipns, tāds, kāds biji, pirms es iznīcināju mūsu laimīgo dzīvi. Es tevi vairs nedzīšu stūri. Vienkārši priecāsimies, būsim draugi, līdz es atgriezīšos Atlantā. Būšu apmierināta, ja kopā varēsim pasmieties; man tik ļoti patika mūsu brokastis. Zini, tu nu gan jocīgi izskaties ar to priekšautu. Viņa iesmējās. Paldies Dievam, ka viņš nevar redzēt viņas seju labāk, kā viņa redz Retu.

-     Un neko citu tu nevēlies? Atvieglojums atņēma aizkaitinājumu Reta balsij. Domādama, ko atbildēt, Skārleta iedzēra pamatīgu malku kafijas. Tad viņai izdevās bezrūpīgi iesmieties.

-     Nu, protams, muļķīt. Es zinu, kad esmu uzveikta. Nospriedu, ka ir vērts pamēģināt, tas viss. Es tevi vairs nedzīšu stūrī, bet, lūdzu, sagādā man patīkamu sezonu. Tu zini, cik ļoti man patīk balles. Viņa atkal iesmējās. Un, ja patiesi vēlies parādīt, ka esi laipns, Ret Batler, vari ieliet man vēl kafiju. Man nav sildītāja kā tev.

Pēc brokastīm Skārleta uzkāpa augšā apģērbties. Vēl bija nakts, taču viņa bija pārāk satraukta, lai spētu domāt par gulēšanu. Pēc pašas vērtējuma, viņa visu bija izlīdzinājusi tīri labi. Reta aizsardzība ir novājināta. Arī Retam kopīgās brokastis neapšaubāmi bija sagādājušas prieku.

Skārleta uzvilka brūno ceļojuma tērpu, kas viņai bija mugurā, ierodoties plantācijā, atsukāja tumšos matus no deniņiem un sasprauda ar ķemmēm, lai tie nekristu acīs. Roku locītavas un kaklu mazliet ierīvēja ar odekolonu, tikai kā mazu atgādinājumu aromāta veidā, ka viņa ir sievišķīga, maiga un iekārojama.

Ejot pa gaiteni un kāpnēm, viņa centās izturēties pavisam klusi. Jo ilgāk Rozmarija gulēs, jo labāk. Tumsā skaidri izcēlās kāpņu laukumiņa austrumu puses logs. Tūlīt ausīs gaisma. Viņa nopūta lampu, ko nesa rokā. Ak, lūdzu, dari tā, lai šī diena būtu jauka, lai es visu izdarītu pareizi. Kaut visa diena būtu tāda kā brokastis. Un visa nakts pēc tam. Šodien ir Vecgada vakars.

Mājā valdīja tas īpašais klusums, kāds ietin zemi īsi pirms saullēkta. Skārleta uzmanīgi spēra soļus, lai nesaceltu troksni, līdz sasniedza apakšējās istabas vidu. Kamīnā spoži dega uguns; kamēr viņa ģērbās, Rets noteikti piemetis vēl malku. Viņa varēja redzēt plecu un galvas tumšās kontūras, kā ierāmētas pelēkajā puskrēslā, kas plūda no loga viņam aiz muguras. Rets atradās savā kabinetā, durvis stāvēja vaļā, viņš bija uzgriezis Skārletai muguru. Viņa uz pirkstgaliem šķērsoja istabu un klusi pagrabināja pa durvju stenderi.

-    Vai drīkstu ienākt? viņa čukstēja.

-     Domāju, ka tu esi atkal aizgājusi gulēt, Rets nobrīnījās. Izklausījās, ka viņš ir ļoti noguris. Viņa atcerējās, ka Rets nomodā pavadījis visu nakti, sargājot māju. Un viņu. Kaut drīkstētu piekļaut viņa galvu sev pie krūtīm un aizgainīt ar glāstiem nogurumu.

-    Liela jēga iet gulēt vairs nebija: tiklīdz uzlēks saule, gaiļi sāks dziedāt kā negudri. Viņa piesardzīgi spēra vienu kāju pāri slieksnim. Vai drīkstu te pasēdēt? Tavā kabinetā tik ļoti nesmird.

-    Nāc iekšā, Rets neatskatījies aicināja.

Skārleta klusiņām aizgāja pie krēsla, kas stāvēja netālu no durvīm. Viņa redzēja pāri Reta plecam, ka loga aprises kļūst izteiktākas. Nez, ko viņš tur tik cītīgi pēta? Vai tie baltie plikadīdas atkal ir ārā? Varbūt Klinčs Dokinss? Iedziedājās gailis, un Skārleta sarāvās.

Tad ainavu aiz loga skāra pirmie vājie sarkanās rītausmas stari. Uz tumšo debesu fona dramatiski sarkanas izgaismojās Danmorlendingas ķieģeļu sienu robotās drupas. Skārleta iekliedzās. Izskatījās, ka drupas joprojām vēl gruzd. Rets vēroja savas mājas nāves agoniju.

-    Neskaties, Ret, viņa lūdzās, neskaties. Tā tu tikai salauzīsi sev sirdi.

-    Man vajadzēja būt šeit, es būtu varējis viņus apturēt, Reta balss skanēja lēnām, attālināti, it kā viņš pats neapzinātos, ka runā.

-    Tu nebūtu to varējis. Viņu noteikti bija simtiem. Viņi būtu tevi nošāvuši, bet māju, vienalga, nodedzinājušiI

-    Džūliju Ešliju nenošāva, Rets atgādināja. Bet tagad balss jau skanēja citādi. Šajos vārdos varēja nojaust tādu kā smīnu, gandrīz joku. Sarkanā gaisma aiz loga mainījās, kļūstot zeltaināka, un drupas atkal bija tikai nomelnējušas ķieģeļu sienas un skursteņi, kurus klāja saules apspīdētas rasas lāses.

Rets pagriezās ar visu grozāmo krēslu. Viņš ar roku berzēja zodu, un Skārleta gandrīz dzirdēja neskūto bārdas rugāju sprakšķēšanu. Pat ēnainajā istabā varēja redzēt tumšos lokus zem acīm, melnie mati izspūruši, uz pakauša saslējies matu cekuls, viena šķipsna nevērīgi krita pār pieri. Viņš piecēlās, nožāvājās un izstaipījās.

-   Domāju, ka tagad kādu brīdi varu droši nosnausties. Jūs ar Rozmariju neejiet ārā no mājas, iekams būšu pamodies. Rets nogūlās uz koka sola un tūlīt aizmiga.

Skārleta vēroja, kā viņš guļ.

Es nekad vairs nedrīkstu teikt, ka mīlu viņu. Tad viņš jūt spiedienu. Un, kad viņš kļūst ļauns, es jūtos maza un lēta, ka esmu to teikusi. Nē, es nekad vairs to neteikšu, iekams viņš nebūs sacījis, ka mīl mani.

25. NODAĻA

Kad Rets pamodās pēc dziļā miegā pavadītās stundas, viņu uzreiz gaidīja daudz darba, tāpēc viņš skaidri un gaiši pateica Rozmarijai un Skārletai, lai turas pa gabalu no ezeriem. Viņš tur būvējot paaugstinājumu rītdien paredzētajām runām un darba ligumu noslēgšanas ceremonijai.

Strādājošiem vīriem nepatīk, ka tuvumā grozās sievietes. Rets uzsmaidīja māsai. Un es nekādā gadījumā nevēlos, ka mamma man vaicā, kāpēc es ļāvu tev iemācīties tik košu jaunu vārdu krājumu.

Pēc Reta lūguma Rozmarija veda Skārletu ekskursijā pa aizaugušajiem dārziem. Taciņas bija iztīrītas, bet vēl nebija kaisītas ar granti, un Skārletas tērpa apakšmala smalkajos putekļos drīz kļuva melna. Cik ļoti te viss atšķīrās no Taras, pat augsne. Viņai likās nedabiski, ka takas un putekļi nav sarkani. Augi bija sakuplojuši īstā biezoknī, un daudziem viņa pat nezināja nosaukumus. Te viss viņas augstienes iedzīvotājas gaumei bija par leknu.

Bet Reta māsa mīlēja Batleru plantāciju ar kaisli, kas Skārletā radīja izbrīnu. Jā, viņai šī māja ir tikpat mīļa kā man Tara. Varbūt galu galā Rozmarija izrādīsies ciešama.

Rozmarija nemanīja Skārletas pūles atrast kopīgu sarunas tematu. Viņa bija apmaldījusies zaudētā pasaulē: Danmorlendingā pirms kara.

-     Šo sauca par "slēpto dārzu", tāpēc ka augstie dzīvžogi takas malās paslēpa dārzu, līdz pēkšņi tu jau tajā biji nonācis. Kad biju maza, es te slēpos vienmēr, kad tuvojās laiks iet vannā. Kalpotāji pret mani izturējās brīnišķīgi viņi skraidīja gar dzīvžogiem uz priekšu un atpakaļ, klaigādami, ka mani noteikti nekad neatradīšot. Man likās, ka esmu briesmīgi gudra. Un, kad mana mammīte ieklumburoja pa vārtiņiem, viņa vienmēr bija tik izbrīnījusies, mani ieraugot… Es viņu ļoti mīlēju.

-    Man arī bija mammīte. Viņa…

Rozmarija jau traucās tālāk.

-    Ejot pa šo taku lejup, var nonākt pie pārdomu dīķa. Te ligzdoja gan baltie, gan melnie gulbji. Rets saka, varbūt viņi atgriezīšoties, kad tikšot izpļautas niedres un iztīrītas duļķainās aļģes. Redzi to krūmu puduri? Patiesībā tā ir sala, kas paredzēta gulbju ligzdām. Tur, protams, ir tikai zāle, un, kad ligzdošanas sezona beigusies, tā tiek nopļauta. Un tur bija miniatūrs balta marmora grieķu templis. Varbūt brikšņos vēl ir atlūzas. Daudzi cilvēki baidās no gulbjiem. Ar knābjiem un spārniem viņi var nopietni ievainot. Bet mūsējie ļāva man peldēt viņiem līdzi, kad mazie bija ārā no ligzdas. Mamma, sēžot uz sola pie dīķa, lasīja man priekšā "Neglīto pīlēnu". Kad iemācījos lasīt, es lasīju to priekšā gulbjiem…

Šī taka ved uz rožu dārzu. Maijā, braucot pa upi, smaržu var just jau jūdzēm tālu, iekams vēl esi ticis līdz Danmorlendingai. Lietainās dienās, kad mājā visi logi bija ciet, lielo rožu pušķu saldā smarža uzdzina man nelabu dūšu…

Tur, lejā pie upes, bija liels ozols ar mājiņu zaros. Rets bērnībā to uzcēla, pēc tam tā piederēja Rosām. Es mēdzu tur ierāpties ar grāmatu un ievārījuma cepumiem un palikt stundām ilgi. Tā bija daudz labāka par rotaļu namiņu, ko papus lika galdniekam uztaisīt man. Mājiņa bija pārāk grezna ar paklājiem, man piemērotām mēbelēm, tējas servīzēm un lellēm…

Nāc šeit. Tur tālāk ir ciprešu purvs. Varbūt varēsim pavērot dažus aligatorus. Laiks bijis tik silts, ka diez vai viņi būs savās ziemas migās.

-    Nē, paldies, Skārleta atteicās. Man nogurušas kājas. Kādu bridi pasēdēšu uz tā lielā akmens.

Lielais akmens izrādījās postamenta gabals no nokritušas un salūzušas statujas, kas attēloja klasiskā togā tinušos jaunu meiteni. Krūmu biežņā Skārleta redzēja notraipīto seju. Patiesībā viņa nebija nogurusi no staigāšanas, bet no Rozmarijas. Un viņai noteikti nebija ne mazākās vēlēšanās skatīties aligatorus. Viņa sēdēja, saulei sildot muguru, un pārdomāja, ko redzējusi. Danmorlendinga viņas domās atdzīvojās. Viņa saprata, ka tā nepavisam nebija līdzinājusies Tarai. Te cilvēki bija dzīvojuši tādos mērogos un stilā, par kādu viņa neko nezināja. Nav brīnums, ka čārlstonieši pazīstami ar savu uzskatu, ka ir pasaules gals un sākums. Viņi dzīvoja kā karaļi.

Par spīti siltajai saulei, Skārleta sajuta vēsumu. Pat ja Rets visu atlikušo dzīvi strādātu dienu un nakti, viņš nemūžam neatjaunos šo muižu tādu, kāda tā bija agrāk, bet tieši to viņš bija apņēmies izdarīt. Viņa dzīvē neatliks daudz laika sievai. Un arī zināšanas par sīpoliem un saldajiem kartupeļiem viņai daudz nepalīdzēs, lai dzīvotu Reta dzīvi.

Rozmarija atgriezās vīlusies. Viņa nebija redzējusi nevienu aligatoru. Bet, ejot atpakaļ uz māju, viņa runāja bez mitas, saucot vecajos vārdos dārzus, kas tagad bija tikai parastām nezālēm aizauguši lauki, garlaikojot Skārletu ar sarežģītiem aprakstiem par rīsa šķirnēm, kas agrāk tika audzētas laukos, kuri nu bija aizauguši ar purva zāli, un kavējoties atmiņās par bērnību.

-    Es nevarēju ciest vasaru! viņa pažēlojās.

-    Kādēļ? Skārleta nesaprata. Viņai vasaras bija ļoti patikušas, tad katru nedēļu tika rīkotas viesības, sabrauca daudz ciemiņu, uz nomaļiem ceļiem starp briestošas kokvilnas laukiem klaigājoši jātnieki rīkoja trokšņainas zirgu skriešanas sacīkstes.

Rozmarijas atbilde aizslaucīja visas bailes, kas perinājās Skārletas prātā. Viņa uzzināja, ka Dienvidkarolīnā vasara bija laiks, ko pavadīja pilsētā. Purvos izcēlās drudzis, kas baltajiem bija bīstams. Malārija. "Iās dēļ visi no maija vidus līdz pirmajām salnām oktobra beigās pameta savas plantācijas.

Tātad Retam tomēr atliks laiks, ko veltīt viņai. Un tad vēl gandrīz divus mēnešus ilgst sezona. Viņam jābūt pilsētā, lai pavadītu savu māti, māsu un viņu. Skārleta ar prieku ļaus viņam ņemties ar puķēm piecus mēnešus gadā, ja pārējie septiņi tiks viņai. Viņa pat iemācīsies Reta kamēliju nosaukumus.

Kas tad tas? Skārleta blenza uz milzīgo, balto akmens blāķi. Izskatījās, ka uz lielas kastes stāv eņģelis.

-     Ak, tās ir mūsu kapenes, Rozmarija paskaidroja. Pusotru gadsimtu, visi glītā rindiņā. Kad es nolikšu karoti, arī mani te apbedīs. Jenkiji nošāva lielus gabalus no eņģeļa spārniem, bet tik daudz godaprāta viņiem bija, lai neaiztiktu mirušos. Dzirdēju, ka dažās vietās viņi, meklējot dārglietas, izrakņājuši kapus.

īru imigranta atvasei Skārletai kapeņu diženums iedvesa bijību. Visas bijušās un visas nākamās paaudzes, mūžīgi mūžam, āmen. "Es nāku no vietas, kur saknes sniedzas dziļi," Rets bija sacījis. Tagad viņa saprata, ko viņš ar to bija gribējis teikt. Viņa skuma par to, ko Rets zaudējis, un juta skaudību par to, ka viņai nekā tāda nebija bijis.

-    Nāc, Skārlet. Tu stāvi kā zemē ieaugusi. Mēs jau gandrīz esam mājās. Tu taču nevari būt tik nogurusi, lai nevarētu noiet šo mazo gabaliņu.

Skārleta atcerējās, kāpēc vispār bija piekritusi iet pastaigā ar Rozmariju.

-     Es nemaz neesmu nogurusi! viņa iesaucās. Man šķiet, mums vajadzētu salasīt kādus priežu zarus vai kaut ko citu, lai mazliet izrotātu māju. Kā nekā ir taču svētki.

-    Laba doma. Tas mazliet mazinās smaku. Mežā, tur, kur agrāk bija staļļi, ir daudz priežu un arī akmeņozolu.

Un āmuļi, Skārleta sev domās sacīja. Attiecībā uz Jaungada pusnakts rituālu viņa neko negrasījās atstāt nejaušības varā.

###

-     Ļoti skaisti, sacīja Rets, kad atgriezās mājās pēc tam, kad platforma bija uzcelta un izrotāta ar sarkaniem, baltiem un ziliem karodziņiem. Izskatās svinīgi, tieši kā svētkos vajadzīgs.

-    Kādos svētkos? Skārleta gribēja zināt.

-    Es ielūdzu pusgraudnieku ģimenes. Tad viņi jutīsies nozīmīgi un, ja Dievs tā vēlēs, viņus pārāk mocīs paģiras pēc paštecinātā dzeršanas, lai taisītu nepatikšanas rīt, kad te būs melnie. Tu, Rozmarija un Penzija iesiet augšā pirms viņu ierašanās. Droši vien svinēšana izvērtīsies diezgan mežonīga.

Skārleta skatījās uz raķešu ugunīgo arku debesīs pa guļamistabas logu. Uguņošana, ar ko atzīmēja jaunā gada atnākšanu, ilga no pusnakts gandrīz līdz pulksten vieniem. Viņa no visas sirds vēlējās, kaut būtu palikusi pilsētā. Rīt viņa visu dienu čurnēs mājās, kamēr melnie svinēs, un, kad sestdien tiks pilsētā, droši vien būs par vēlu mazgāt un žāvēt matus, lai pagūtu uz balli.

Un Rets viņu tā ari nenoskūpstīja.

Nākamo dienu laikā Skārletai izdevās atgūt galvu reibinošo aizrautību, un viņa to atcerējās kā laimīgāko laiku savā dzīvē. Viņa bija skaistule, kurai viesībās apkārt drūzmējās vīrieši, deju karte tika aizpildīta, tiklīdz viņa ienāca balles zālē, vecā flirtēšanas rotaļa radīja tādu pašu pielūgsmi kā agrāk. Likās, ka viņai atkal ir sešpadsmit gadu, kad nav jādomā ne par ko citu kā vien iepriekšējo balli, tās laikā dzirdētajiem komplimentiem un nākamās balles frizūru.

Bet nepagāja ilgs laiks, kad aizrautība apsīka. Viņai nebija sešpadsmit, un nejau veselu rindu pielūdzēju viņa vēlējās. Viņa vēlējās Retu un šī vīrieša atgūšanai nebija tikusi tuvāk ne soli. Viņš pildīja savu līguma daļu: ballēs izrādīja Skārletai uzmanību, jauki izturējās pret viņu, kad bija mājās kopā ar citiem cilvēkiem. Tomēr viņa bija pārliecināta, ka Rets skatās kalendārā un skaita dienas, kad tiks no viņas vaļā. Dažbrīd viņu sāka pārņemt panika. Un ko tad, ja viņa zaudēs?

Panika vienmēr uzjundīja dusmas. Viņa vērsa tās pret jauno Tomiju Kūperu. Jauneklis pastāvīgi turējās Reta tuvumā, un viņa sejā nepārprotami bija rakstīta pielūgsme. Un Rets uz to atsaucās. Tas

Skārletu saniknoja. Tomijam Ziemassvētkos bija uzdāvināta neliela buru laiva, un Rets mācīja viņu būrāt. Otrajā stāvā karšu istabā atradās glīts vara teleskops, un Skārleta skrēja pie tā katrā izdevīgā gadījumā tajās pēcpusdienās, kad Rets bija kopā ar Tomiju Kūperu. Greizsirdība līdzinājās vēlmei ar mēli bakstīt sāpošu zobu, bet viņa nespēja pretoties nepārvaramajai tieksmei sagādāt sev sāpes. Tas nav godīgi! Viņi smejas, izklaidējas un laižas pa ūdeni kā putni. Kāpēc viņš neizvizina ar laivu mani? Man tik ļoti tas patika toreiz, kad atgriezāmies no Danmoras, un vēl vairāk man patiktu vizināties tā Kūperu zēna sīkajā laivelē. Tā taču ir kā dzīva, tik ātri kustas, tik viegli, tik… tik laimīgi!

Par laimi, nebija daudz tādu pēcpusdienu, kad viņa uzturējās mājās un varēja atrasties ķīķera tuvumā. Kaut ari vakara pieņemšanas un balles bija sezonas galvenie notikumi, bija darāmas ari citas lietas. Dedzīgākie vista spēlmaņi turpināja spēlēt kārtis, mis Eleonoras Konfederācijas patversmes komiteja satikās, lai vāktu naudu skolas grāmatām un pēkšņi tecēt sākuša jumta remontam, vajadzēja arī doties vizītēs un pieņemt apmeklētājus. Skārletai no noguruma iekrita acis, un viņa kļuva bāla.

Tas viss būtu tā vērts, ja tikai Rets kaut mazu drusciņu būtu greizsirdīgs, nevis viņa. Bet viņš it kā nemaz nemanīja apbrīnu, ko viņa modināja vīriešos. Vai vēl ļaunāk viņu tas neinteresēja!

Jāpanāk, lai viņš pamana, lai viņam nav vienalga! Skārleta nolēma no desmitiem pielūdzēju izvēlēties vienu vīrieti. Kādu glītu… bagātu… jaunāku par Retu. Kādu, pret kuru Retam noteikti jājūt greizsirdība.

Augstā debess, viņa jau atgādināja rēgu! Dodoties medībās, viņa nosārtināja vaigus, stipri iesmaržojās un uzlika sejai visnevainīgāko izteiksmi.

Midltons Kortnijs bija gara auguma gaišmatis ar gaišām acīm, pār kurām slīga miegaina cilvēka plakstiņi, un ārkārtīgi baltiem zobiem, kas uzzibsnija nerātnā smaidā. Viņš iemiesoja sevī itin visu, ko Skārleta uzskatīja par nepieciešamu elegantam sabiedrības cilvēkam. Vislabākais bija tas, ka arī viņam piederēja fosfātu raktuves, un tās bija divdesmit reižu lielākas nekā Reta raktuves.

Kad viņš sasveicinoties noliecās pār Skārletas roku, viņas pirksti aptvēra Midltona roku. Viņš izslējās un pasmaidīja.

-    Vai drīkstu cerēt, misis Batlere, ka jūs pagodināsiet mani ar nākamo deju?

-Ja jūs nebūtu mani uzlūdzis, mister Kortnij, mana nabaga sirds būtu salūzusi.

Kad polka beidzās, Skārleta vēra savu vēdekli ar lēnu kustību, kuru dēvēja par "dīko kritienu". Viņa vēdināja to tuvu pie sejas, lai paceltu glītās sprodziņas virs savām zaļajām acīm.

-    Mans Dievs, viņa izdvesa, baidos ja tūlīt nedabūšu ieelpot kādu drusku gaisa, iekritīšu jums tieši rokās, mister Kortnij. Vai būsiet tik laipns? Viņa pieņēma kavaliera piedāvāto elkoni un balstījās uz tā, kamēr viņš veda Skārletu uz solu zem loga.

-    Ak, lūdzu, mister Kortnij, apsēdieties man blakus. Man kaklā iemetīsies krika, ja vajadzēs visu laiku raudzīties uz jums no šī sola.

Kortnijs apsēdās. Diezgan tuvu.

-   Man ļoti nepatiktu būt par iemeslu jebkādam ievainojumam tik skaistam kaklam, viņš sacīja. Acis lēnām slīdēja pa kaklu lejup līdz Skārletas baltajām krūtīm. Viņš šo spēli prata spēlēt tikpat prasmīgi kā Skārleta.

Viņa turēja acis kautri nolaistas, it kā nesaprastu, ko Kortnijs dara. Tad palūkojās cauri skropstām un atkal aši nodūra skatienu.

-    Ceru, ka mans muļķīgais vājuma mirklis nekavē jūs uzlūgt uz deju savu sirdsdāmu, mister Kortnij.

-    Bet dāma, par kuru jūs runājat, nevarētu atrasties manai sirdij tuvāk kā šobrīd jūs, misis Batlere.

Skārleta ieskatījās viņam tieši acīs un apburoši pasmaidīja.

-     Esiet uzmanīgs, mister Kortnij. Sagrozīsiet vēl man galvu, viņa solīja.

-     Es katrā ziņā esmu nolēmis to mēģināt, viņš murmināja, pieliecies dāmas ausij. Viņa juta uz kakla vīrieša silto elpu.

Ļoti drīz publiskā dēka starp viņiem kļuva par galveno sezonas tenku tematu. Cik deju viņi katrā ballē dejojuši pārī… reizes, kad Kortnijs paņēmis Skārletas punša kausu un piekļāvis savas lūpas malai tajā vietā, kur bija dzērusi viņa… noklausītas druskas no abu mājieniem pārpilnās kaitēšanās…

Midltona sieva Edīte sāka izskatīties arvien drūmāka un bālāka. Un neviens nespēja saprast, kāpēc Rets ir tik nesatricināms.

Kāpēc viņš neko nedara, brīnījās Čārlstonas sabiedrības mazā pasaulīte.

26. NODAĻA

)

Ikgadējās zirgu skriešanas sacīkstes bija otrs svarīgākais notikums, kuru pārspēja vienīgi Svētās Cecīlijas balle, kas bija Čārlstonas saviesīgās sezonas kulminācija. Bet nudien bija ne mazums cilvēku lielākoties neprecēti vīrieši -, kas sacīkstes uzskatīja par galveno. "Uz valšiem taču nevar izdarīt likmes," viņi dumpīgi ņurdēja.

Pirms kara sezonā bija vesela nedēļa zirgu skriešanas sacīkšu un Svētās Cecīlijas biedrība rīkoja trīs balles. Tad sākās aplenkums, kas ilga vairākus gadus; artilērijas šāviņi izdedzināja uguns taku cauri pilsētai, un liesmas aprija ēku, kurā rīkoja balles; garais, labiekārtotais skrejceļu ovāls, kluba māja un staļļi tika izmantoti kā konfederātu armijas nometne un hospitāļi ievainotajiem.

1865. gadā pilsēta padevās. 1866. gadā uzņēmīgais un mērķtiecīgais Volstrītas baņķieris, vārdā Augusts Belmonts, nopirka no vecā hipodroma monumentālos, ciļņiem rotātos akmens vārtu pīlārus un lika aizvest uz ziemeļiem, kur tos nolika pie ieejas viņam piederošajā Belmonta parka hipodromā.

Svētās Cecīlijas balle atrada noīrējamu mājvietu tikai divus gadus pēc kara beigām, un čārlstonieši priecājās, ka sezona var atkal sākties. Vairāk laika vajadzēja, lai atgūtu un atjaunotu piemēsloto un izdangāto hipodroma zemi. Nekas vairs nebija tā kā agrāk notika viena, nevis trīs balles; sacensību nedēļa saruka par sacensību dienu; vārtu pīlārus nebija iespējams atgūt, un kluba ēkas vietā uzcēla koka solu tribīnes, kuras tikai līdz pusei sedza jumts. Bet saules pielietā pēcpusdienā 1875. gada janvāra beigās visi atlikušie vecās Čārlstonas iedzīvotāji enfete[2] pulcējās uz sacīkstēm, kas notika otro gadu pēc kārtas. Visu četru pilsētas līniju tramvaji tika novirzīti uz Ratlidža avēnijas maršrutu, tā galapunkts bija netālu no hipodroma, vagonos izkāra zaļbaltus karodziņus kluba krāsās, un zirgu krēpēs un astēs bija iepītas zaļas un baltas lentes.

Kad Reta trīs dāmas bija gatavas iziet no mājas, viņš tām uzdāvināja zaļi balti svītrotus saulsargus un sev pogcaurumā iesprauda baltu kamēliju. Iedegušajā sejā žilbinoši izcēlās baltie, smaidā atieztie zobi.

-    Jenkiji uzķērušies uz āķa, viņš sacīja. Augsti godātais misters Belmonts pieteicis sacīkstēm trīs zirgus un Gugenheims vienu. Viņi neko nezina par vaisliniecēm, kuras Mailss Brūtons slēpis purvā. Viņu kumeļi izauguši raibā ģimenītē mazliet pinkaini no dzīvošanas purvā un neglīti no sapārošanās ar tiem zirgiem, kas noklīduši no kavalērijas -, bet Mailsam ir trīs gadus vecs brīnums, kas visas ar naudu piebāztās kabatas padarīs krietni vieglākas.

-     Tu gribi teikt, ka būs arī derības? Skārleta jautāja. Viņai iemirdzējās acis.

-   Vai tad citādi būtu jēga sacensties? Rets pasmējās. Viņš iebāza salocītas banknotes mātei somiņā, Rozmarijai kabatā un Skārletai cimdā. Lieciet visu uz Mīļo Salliju un par vinnestu nopērciet sev kādu nieku.

Cik Rets labā omā, Skārleta nodomāja. Viņš ielika banknoti man cimdā. Būtu taču varējis iedot tāpat, tad nevajadzētu pieskarties manai rokai nē, nevis rokai, bet kailajai locītavai. Nu faktiski tas bija glāsts! Tagad, kad domā, ka esmu ieinteresējusies par kādu citu, viņš pievērš man uzmanību. Pa īstam, ne tikai pieklājības pēc. Man izdosies!

Viņa bija raizējusies, ka varbūt dejot ar Midltonu katru trešo deju nozīmētu mazliet šaut pār strīpu. Cilvēki jau runā, viņa to zināja. Nu, lai runā, ja maķenīt tenku atdos viņai Retu.

Kad Batleri nonāca hipodroma teritorijā, Skārleta aiz brīnumiem noelsās. Viņai nebija ne jausmas, ka tas ir tik milzīgs! Un te spēlēs orķestrisi Tāds milzums ļaužu. Viņa sajūsmā vērās apkārt, lād saķēra Retu aiz piedurknes.

-     Ret… Ret… kur vien skaties, visur ir jenkiju karavīri. Ko tas nozīmē? Vai viņi grib pārtraukt sacīkstes?

Rets pasmaidīja.

-     Vai tu domā, ka jenkiji nespēlē azartspēles? Vai ari mums nevajadzētu mēģināt atņemt viņiem kādu drusciņu naudas? Dievs zina, ka viņiem nav iebildumu pievākt visu mūsu naudu. Priecājos, redzot, ka drosmīgais pulkvedis un viņa virsnieki piedalās pakļauto vienkāršajās izklaidēs. Viņiem ir krietni vairāk naudiņas, ko zaudēt, nekā mums.

-   Kā tu vari būt drošss, ka viņi zaudēs? Skārleta, acis samiegusi, rēķināja, jenkiju zirgi ir sugas rikšotāji, bet Mīļā Sallija tik vien kā purva ponijs.

Retam noraustījās lūpu kaktiņi.

-    Lepnums un lojalitāte tev neko daudz nenozīmē, ja runa ir par naudu, vai ne, Skārlet? Nu tad uz priekšu, mīļā, liec savu naudiņu uz Belmonta ķēvi. Es tev iedevu naudu, tu ar to vari darīt, ko gribi. Viņš pameta Skārletu, saņēma māti aiz rokas un pamāja uz tribīnēm.

-    Domāju, ka no augšas varēsi labāk redzēt, mamm. Nāc, Rozmarij.

Skārleta jau gribēja skriet viņam pakaļ.

-    Es taču nedomāju… viņa iesāka, bet Reta platā mugura slējās kā mūris. Viņa dusmīgi paraustīja plecus, tad paskatījās pa labi un pa kreisi. Starp citu, kur tad var izdarīt likmes?

-    Vai varu jums palīdzēt, kundze? iejautājās netālu stāvošais virietis.

-    Ak jā, varbūt ari varat. Viņš izskatījās kā džentlmenis un, pēc akcenta spriežot, varēja būt no Džordžijas. Viņa pateicīgi pasmaidīja.

-    Neesmu pieradusi pie šādas sarežģītas sacīkšu sistēmas. Mājās kāds vienkārši būtu nobļāvies: "Deru uz pieciem dolāriem, ka līdz krustcelēm tikšu ātrāk," visi atkliegtu pretī un joņotu, ko nagi nes.

Vīrietis noņēma cepuri un abām rokām piespieda sev pie krūtīm. Viņš nudien tā jocīgi uz mani skatās, Skārleta tramīgi iedomājās. Varbūt man nevajadzēja runāt.

-     Atvainojiet, kundze, viņš nopietni sacīja, nebrīnos, ka mani neatceraties, bet esmu pārliecināts, ka pazīstu jūs. Jūs esat misis Hamiltone, vai ne? No Atlantas. Jūs mani kopāt, kad es tur gulēju hospitālī. Mani sauc Sems Forests no Moltrijas forta Džordžijā.

Hospitālis! Skārletai nevilšus noraustījās nāsis, atceroties smaku, ko izplatīja asinis, gangrēna, netīri un utu apsēsti augumi.

Foresta sejā atspoguļojās apjukums un mulsums.

-   Es… es ļoti atvainojos, misis Hamiltone, viņš stomījās. Man nevajadzēja atgādināt jums mūsu pazīšanos. Negribēju jūs aizvainot.

Skārleta atstūma atmiņas par hospitāli atpakaļ prāta nostūri, kas bija rezervēts pagātnei, un aizvēra durvis. Tad uzlika plaukstu uz Sema Foresta delma un pasmaidīja.

-     Nomierinieties, mister Forest, jūs mani nebūt neaizvainojāt. Vienkārši apmulsu, kad mani nosaucāt par misis Hamiltoni. Redziet, es atkal esmu precējusies un jau vairākus gadus esmu misis Batlere. Mans vīrs ir čārlstonietis, tādēļ esmu šeit. Un man jāatzīstas, ka, dzirdot jūsu jauko Džordžijas izrunu, mani pārņem lielas ilgas pēc mājām. Kas jūs atvedis šurp?

Zirgi, paskaidroja Forests. Pēc četru gadu dienesta kavalērijā viņš par zirgiem zinot visu. Kad beidzās karš, viņš bija ietaupījis naudu, strādājot par strādnieku, un sācis pirkt zirgus.

-     Tagad man ir veiksmīgs zirgu audzēšanas un nomas uzņēmums. Esmu atvedis staļļu labāko zirgu uz sacensībām par galveno balvu. Es jums saku, misis Hamil… atvainojiet, misis Batlere, tā bija laimīga diena, kad saņēmu ziņu par Čārlstonas hipodroma atvēršanu. Visos Dienvidos nav līdzīgas vietas.

Skārletai vajadzēja izlikties, ka viņu interesē zirgi, kamēr jaunais paziņa pavadīja viņu līdz būdai, kur varēja noslēgt derības, un atpakaļ uz tribīnēm. Skārleta atvadījās no vīrieša ar atvieglojuma sajūtu.

Tribīnes bija gandrīz pilnas, taču viņai nebija grūti atrast savu vietu. Zaļibalti svītrotie saulsargi kalpoja kā bāka. Skārleta pamāja ar savējo Retam, tad sāka kāpt augšup. Eleonora Batlere atbildēja viņas sveicienam. Rozmarija novērsās.

Rets nosēdināja Skārletu starp Rozmariju un māti. Viņa tikko bija paguvusi apsēsties, kad juta, ka Eleonora Batlere saspringst.

Netālu no viņiem šajā pašā rindā savas vietas ieņēma Midltons Kortnijs un viņa sieva Edīte. Kortniji pamāja ar galvu sveicienu un draudzīgi pasmaidīja. Batleri atbildēja uz sveicienu. Tad Midltons sāka sievai rādīt starta vārtiņus un finiša līniju. Tajā pašā brīdī Skārleta sacīja:

-    Jūs nemūžam neuzminēsiet, ko es satiku, mis Eleonor, kādu karavīru no Atlantas, no tiem laikiem, kad es tur dzīvoju! Viņa juta, ka misis Batlere atslābst.

Pūlim pārskrēja satraukuma vilnis. Uz celiņa nāca ārā zirgi. Skārleta skatījās pavērtu muti, acīm mirdzot. Viņa bija pārsteigta, ieraugot gludo zāles ovālu un košās zīda jāšanas ģērbu rūtis, svītras un rombus. Skatienu piesaistoši, mirdzoši un svinīgi jātnieki devās garām galvenajām tribīnēm, kamēr orķestris spēlēja draisku umpapā melodiju. Skārleta, to pazinusi, skaļi iesmējās. Viņa smējās kā bērns, brīvi, bez aprēķina, paužot tīru, priecīgu izbrīnu.

-    Ak, skatieties! viņa iesaucās. Skatieties! Savā lielajā aizrautībā Skārleta nemanīja, ka Rets vēro viņu, nevis zirgus.

Pēc trešā skrējiena bija pārtraukums, kad varēja kaut ko ieēst vai iedzert. Ar zaļiem un baltiem plakātiem rotātā teltī bija klāti gari galdi, un pūlī grozījās viesmīļi ar paplātēm, uz kurām bija glāzēs saliets šampanietis. Skārleta paņēma vienu no Emmas Ensonas glāzēm, kas bija saliktas uz Sallijas Brūtonas cakainās paplātes, un izlikās, ka nepazīst Minnijas Ventvērtas sulaini, kurš viesus apkalpoja. Viņa bija apguvusi Čārlstonas paņēmienus, kā tikt galā ar trūkumu un zaudējumiem. Visi dalījās savos dārgumos un kalpotājos, izturoties tā, it kā tie piederētu pasākuma namatēvam vai namamātei. "Neko tik muļķīgu es neesmu dzirdējusi," Skārleta bija sacījusi, kad misis Batlere pirmo reizi izskaidroja šo teātri. Aizņemšanos un aizdošanu vēl varētu saprast. Bet izlikties, ka Emmas Ensonas iniciāļi iederas uz Minnijas Ventvortas salvetēm, bija pilnīgi bezjēdzīgi. Tomēr viņa pievienojās krāpšanai, ja tas bija īstais vārds, kā to raksturot. Tā bija tikai kārtējā Čārlstonas īpatnība.

-    Skārlet! Viņa aši pagriezās pret runātāju. Tā bija Rozmarija. Kuru katru minūti skanēs zvans. Iesim atpakaļ, kamēr vēl nav sākusies drūzma.

Cilvēki pamazām atgriezās tribīnēs. Skārleta pētīja viņus caur operas binokli, ko bija aizņēmusies no mis Eleonoras. Viņa redzēja savas krustmātes; paldies Dievam, ka nebija satikusi viņas bufetes teltī. Un Sallija Brūtona ar savu vīru Mailsu. Viņš izskatījās gandrīz tikpat satraukts, cik sieva. Apžēlojies! Kopā ar viņiem ir mis Džūlija Ešlija. Kas to būtu domājis, ka viņa liek naudu uz zirgiem.

Skārleta grozīja binokli no vienas puses uz otru. Cik interesanti vērot cilvēkus, kad viņi nezina, ka tiek novēroti. Ha! Re, kur snauduļo vecais Džosija Ensons. Bet Emma tikai runā. Gan šis dabūs pamatīgu sutu, ja viņa to pamanīs! Fū! Rossl Slikti gan, ka viņš atgriezies, tomēr mis Eleonora priecājās. Mārgareta izskatās nervoza, bet tāda jau viņa ir vienmēr. O, un Anna! Ak mūžs, viņa izskatās kā no dziesmiņas par veco sievu tupelē ar to bērnu baru, kas viņai līdzi. Tie noteikti ir bāreņi. Vai viņa mani redz? Viņa novēršas. Nē, viņa skatās zemāk.

Ak kungs, Anna burtiski staro! Vai Edvards Kūpers beidzot izteicis bildinājumu? Kas cits; viņa tā skatās, it kā viņš spētu staigāt pa ūdens virsu. Viņa gandrīz kūst.

Skārleta pavērsa binokli augšup, lai redzētu, vai Edvarda reakcija ir tikpat acīm redzama kā Annas… Kurpes, bikses, svārki…

Skārletai sirds ielēca gluži vai mutē. Tas bija Rets. Viņš laikam sarunājas ar Edvardu. Viņas skatiens mirkli kavējās uz vietas. Rets izskatījās ārkārtīgi elegants. Viņa pakustināja binokli, un skatam pavērās Eleonora Batlere. Viņa pārlaida skatienu Retam un viņa mātei. Neviena cita tur nebija. Lēnām Skārleta vērsa binokli atpakaļ uz Annu, tad atkal uz Retu un vēlreiz uz Annu. Nekādu šaubu vairs nebija. Skārletai kļuva nelabi. Tad viņā uzliesmoja dusmas.

Nožēlojamā zagle! Acīs viņa mani ceļ vai debesīs, bet aiz muguras līdz neprātam iemīlējusies manā vīrā. Es viņu nožņaugšu ar kailām rokām!

Skārletai nosvīda plaukstas, un binoklis gandrīz noslīdēja zemē, kad viņa to strauji pagrieza pret Retu. Vai viņš skatās uz Annu?… Nē, viņi ar mis Eleonoru smejas… tērzē ar Ventvortiem… sasveicinās ar Hūdžeriem… Sevidžiem… veco misteru Pinkiju… Skārleta tikām skatījās uz Retu, līdz viss izplūda.

Viņš ne reizi nebija paskatījies Annas virzienā. Tā lūkojās uz Retu, it kā būtu gatava apēst, bet viņš to pat nemanīja. Uztraukumam nav nekāda pamata. Vienkārši muļķa meitene, kas aizrāvusies ar nobriedušu vīrieti.

Kāpēc gan lai Anna neaizrautos? Kāpēc lai to nedarītu visas Čārlstonas sievietes? Viņš ir tik glīts, tik stiprs, tik…

Skārleta paskatījās uz vīru ar skaidri redzamu ilgošanos sejā, binokli ielikusi klēpī. Rets bija pieliecies, lai sakārtotu mis Eleonorai uz pleciem lakatu. Saule jau bija zemu pie apvāršņa, un brāzmām uzpūta auksts vējš. Rets saņēma māti zem elkoņa, un abi sāka kāpt augšup uz savām vietām, īsts padevīga dēla un mātes iemiesojums. Skārleta ar nepacietību gaidīja, kad viņi atnāks.

Tribīņu nojume meta pāri soliem stūrainu ēnu. Rets apmainījās vietām ar māti, lai viņa varētu sildīties tajā mazumiņā saules, kas vēl spīdēja, un Skārleta beidzot sēdēja viņam blakus. Viņa uzreiz aizmirsa par Annu.

Kad uz celiņa iznāca zirgi ceturtajam skrējienam, skatītāji piecēlās kājās, vispirms divi, tad vairākas grupiņas, tad jau stāvēja visi, saspringuši gaidu vilnī, kas traucās viņiem pāri. Skārleta nepacietībā gandrīz dejoja.

-    Vai tev patīk? Rets smaidīdams apjautājās.

-    Brīnišķīgi! Ret, kurš ir Mailsa Brūtona zirgs?

-    Man ir aizdomas, ka Mailss savējo noziedis ar zābaku smēru. Piektais numurs, tas melnais un spožais. Tumšais zirdziņš, ja var tā izteikties. Sestais numurs pieder Gugenheimam; Belmonta līderis ir ceturtais numurs.

Skārleta gribēja jautāt, ko nozīmē "līderis", bet nebija laika, tūlīt vajadzēja sākties sacensībām.

Piektais numurs izskrēja ātrāk par starta šāvienu, un tribīnēs atskanēja skaļi vaidi.

-    Kas notika? Skārleta nesaprata.

-    Pāragrs starts, viņiem vajadzēs vēlreiz stāties uz līnijas, Rets paskaidroja. Viņš pielieca galvu. Paskaties uz Salliju.

Skārleta paklausīja. Sallija Brūtona vairāk nekā jebkad atgādināja pērtiķi, dusmās saviebusi seju, viņa kratīja gaisā dūri. Rets labdabīgi iesmējās.

-   Žokeja vietā es tagad pārlēktu žogam un muktu projām, viņš sacīja. Sallija ir gatava noģērēt viņam ādu un izklāt pie kamīna.

-    Es viņai neko nevaru pārmest, Skārleta paziņoja. Un man neliekas, ka tas būtu kaut drusciņ smieklīgi, Ret Batler.

Viņš atkal iesmējās.

-    Vai varu būt tik pārdrošs un izteikt pieņēmumu, ka galu galā tu tomēr liki savu naudu uz Mīļo Salliju?

-   Protams. Sallija Brūtona ir man tuva draudzene turklāt, ja es zaudētu, tā bija tava nauda, ne manējā.

Rets izbrīnīts paskatījās Skārletā. Viņa atbildēja ar draiskulīgu smaidu.

-    Malacis, kundze, viņš nomurmināja.

Atskanēja pistoles šāviens, un skrējiens bija sācies. Skārleta neapzinājās, ka kliedz, lēkā un sit Retam pa roku. Viņa pat palika kurla pret apkārtējo kliedzieniem. Kad Mīļā Sallija uzvarēja par pusaugumu, Skārleta ļāva vaļu uzvaras kliedzienam.

-     Mēs uzvarējām! Mēs uzvarējām! Vai tas nav brīnišķīgi? Mēs uzvarējām!

Rets berzēja savu plecu.

-    Manuprāt, esmu sakropļots uz mūžu, bet es tev piekrītu. Tas ir brīnišķīgi, īsts brīnums. Purva žurka guva virsroku pār labākajām Amerikas asinīm.

Skārleta sarauca pieri.

-    Ret! Tu gribi teikt, ka esi pārsteigts? Pēc tā, ko tu pēcpusdienā sacīji? Izklausījās, ka tu esi ļoti pārliecināts.

Viņš pasmaidīja.

-     Man riebjas pesimisms. Un es gribēju, lai visi labi pavada laiku.

-    Bet vai tad tu pats arī neliki naudu uz Mīļo Salliju? Nesaki, ka tu derēji uz jenkijiem!

-     Es vispār nederēju. Viņa žoklis bija apņēmībā sasprindzis. Kad Danmorlendingā dārzi būs iztīrīti un sastādīti no jauna, es celšu jaunus staļļus. Esmu jau atpircis dažus no kausiem, kurus

Batleru zirgi ieguva, kad mūsu krāsas pazina visā pasaulē. Derībās es pirmo reizi piedalīšos tad, kad man pašam būs savs zirgs, uz kuru derēt. Viņš uzrunāja māti: Mamm, ko tu pirksi par vinnēto naudu?

Tā ir mana darīšana, un tev tur nav nekādas daļas, viņa atbildēja, pašpārliecināti atmetot galvu.

Skārleta, Rets un Rozmarija sāka smieties.

27. NODAĻA

Nākamajā dienā Skārleta no mises guva vien niecīgu garīgu mierinājumu. Viņa domāja vienīgi par savu garastāvokli, un tas bija ļoti slikts. Tikpat kā nebija izdevies tikties ar Retu lielajā ballē, ko Žokeju klubs rīkoja pēc sacīkstēm.

Atceļā no mises Skārleta mēģināja izdomāt, kā tikt vaļā no brokastošanas kopā ar krustmātēm, bet Polīna neko negribēja dzirdēt.

-    Mums ar tevi apspriežama kāda ļoti svarīga lieta, viņa sacīja. Un balss skanēja draudīgi. Skārleta gatavojās uzklausīt lekciju par to, ka pārāk bieži dejojusi ar Midltonu Kortniju.

Bet izrādījās, ka viņa vārds vispār netika pieminēts. Jūleilija sēroja un Polīna izteica kritiskas piezīmes pavisam par kaut ko citu.

-    Skārlet, mēs esam uzzinājušas, ka tu jau vairākus gadus neesi rakstījusi vectētiņam Robijāram.

-     Kāpēc lai es to darītu? Viņš ir īgns vecis un visā savā mūžā manis dēļ nav pakustinājis ne pirksta.

Jūleilija un Polīna bija tik satriektas, ka zaudēja valodu. Labi! Skārleta nopriecājās. Dzerot kafiju, viņa pāri tases malai skatījās krustmātēs ar uzvaras priekā starojošām acīm. Jums nav ko teikt, vai ne? Viņš neko nav darījis manā labā un jūsu labā arī ne. Kas jums deva naudu, lai savilktu galus kopā, kad nodokļu dēļ māju gandrīz vajadzēja pārdot? Skaidrs, ka ne jau jūsu dārgais tētiņš. Tā biju es. Kad nomira tēvocis Kerijs, tā biju es, kas samaksāja, lai viņš tiktu apbedīts ar godu, un mana nauda gādā, lai jums būtu drēbes mugurā un ēdiens uz galda ja vien Pollna spētu atdarīt pieliekamā durvis un iedot to, ko tur nobēdzinājusi. Tāpēc jūs varat bolīt uz mani acis kā vardes, bet jums nav itin nekā, ko sacīt!

Bet Polīnai kā atbalss pievienojās Jūleilija, un abām atradās gana daudz sakāmā. Par cieņu pret vecākiem cilvēkiem, uzticību ģimenei, pienākumu, labām manierēm un audzināšanu.

Skārleta ar troksni nolika tasīti uz apakštases.

-     Neuzdrošinies lasīt man sprediķi, krustmāt Polīna. Man tas līdz nāvei apriebies 1 Es nedodu ne plika graša par vectētiņu Robijāru. Viņš riebīgi izturējās pret manu māti un riebīgi izturējās pret mani, es viņu nevaru ciest. Un man vienalga, ja es par to degšu elles ugunīs!

Cik labi bija ļaut vaļu emocijām. Pārāk ilgi viņa bija cietusi klusu. Pēdējā laikā dzerts pārāk daudz tējas, pārāk daudz gaidīts viesu rindās, pārāk bieži iets ciemos un pieņemts pārāk daudz apmeklētāju. Pārāk bieži viņai bija vajadzējis turēt mēli aiz zobiem viņai, kura allaž sacīja, ko domāja, lai velns par stenderi paliek. Bet galvenais pārāk daudz stundu viņa pieklājīgi klausījusies, kā čārlstonieši plātās ar saviem tēviem, vectēviem un vecvectēviem, runā un aizrunājas līdz pašiem viduslaikiem, ja nu Polīnai kaut ko nevajadzēja pieminēt, tad cieņu pret ģimeni.

Krustmātes sarāvās no Skārletas dusmu izvirduma, un izbiedētās sejas dāvāja Skārletai reibinošu, patīkamu varas apziņu. Viņa vienmēr bija nicinājusi vājumu, un Čārlstonā pavadītajos mēnešos viņai nebija bijis varas, viņa bija kļuvusi vāja, tāpēc sākusi nicināt sevi. Tagad viņa izgāza uz krustmātēm visu riebumu, ko juta par savu gļēvulīgo vēlmi izpatikt.

-   Turklāt nav nekādas vajadzības sēdēt un skatīties uz mani tā, it kā man pierē būtu ragi un rokā dakšas! Jūs zināt, ka man ir taisnība, bet esat pārāk mikstas, lai pašas to pateiktu. Vectēvs pret visiem izturas kā pret mēsliem. Varu derēt uz simts dolāriem, ka viņš nekad neatbild uz jūsu glaimīgajām vēstulēm. Visticamāk, viņš tās nemaz nelasa. Es neesmu izlasījusi nevienu līdz galam. Man to nevajadzēja, tās visas bija vienādas dīkšana pēc vairāk naudas!

Skārleta aizšāva plaukstu mutei priekšā. Viņa aizgājusi par tālu. Pārkāpusi trīs no nerakstītajiem, nepārkāpjamiem Dienvidu uzvedības kodeksa likumiem: izteikusi vārdu "nauda", atgādinājusi no viņas atkarīgiem cilvēkiem par savu labdarību un iespērusi uzveiktajam pretiniekam. Viņas acis, skatoties uz raudošajām krustmātēm, pauda kaunu.

Salīmētie porcelāna trauki un salāpītais galdauts meta viņai sejā pārmetumus. Turklāt es neesmu bijusi diez cik dāsna, viņa atzina. Būtu taču varējusi sūtīt krietni vairāk un nemaz nebūtu to jutusi.

-    Piedodiet, Skārleta nočukstēja un ari sāka raudāt.

Pagāja kāds brīdis, līdz Jūleilija noslaucīja acis un izšņauca degunu.

-    Dzirdēju, ka Rozmarijai esot jauns pielūdzējs, viņa asarainā balsī sacīja. Vai esi viņu satikusi, Skārlet? Vai viņš ir interesants cilvēks?

-    Vai viņš ir no labas ģimenes? Polīna gribēja zināt.

Skārleta saviebās, bet tikai mazu drusciņu.

-     Mis Eleonora pazīst viņa radus un apgalvo, ka tie esot jauki cilvēki. Rozmarija nevēlas ielaisties ar viņu nekādās darīšanās. Jūs jau viņu pazīstat. Viņa patiesā mīlestībā un cieņā lūkojās savu krustmāšu nogurušajās sejās. Mātesmāsas ievēroja noteikumus. Viņa zināja, ka abas sievietes ievēros tos līdz savai nāves stundiņai un nekad nepieminēs, ka Skārleta tos pārkāpusi. Neviens dienvidnieks nemūžam tīšuprāt neapkaunos otru.

Skārleta saslējās un izslēja uz augšu zodu.

-    Viņu sauc Eliots Māršals, viņa stāstīja, un viņš ir briesmīgi smieklīgs kārns kā slotaskāts un svinīgs kā pūce! Viņa tīšuprāt piešķīra balsij jautrību. Taču viņš noteikti ir vareni drosmīgs. Rozmarija, ja viņu patiesi nokaitinātu, varētu pacelt savu pielūdzēju kā nieku un salauzt gabaliņos. Viņa paliecās uz priekšu un iepleta acis. Vai dzirdējāt, ka viņš ir jenkijs?

Polīna un Jūleilija noelsās.

Skārleta strauji māja ar galvu, pasvītrodama atklāsmes nozīmīgumu.

-     No Bostonas, viņa sacīja lēnām, uzsverot katru vārdu. Un vēl vairāk jenkiju pusē nostāties laikam nav iespējams. Kāds liels minerālmēslu uzņēmums te atvēris savu biroju, un viņš ir tā vadītājs…

Viņa ērtāk atspiedās pret krēsla atzveltni, sagatavojusies uzkavēties ilgi.

Kad brokastis bija galā, viņa nobrīnījās, ka jau tik vēls, un izsteidzās priekšnamā paņemt apmetni.

-    Man nevajadzēja palikt tik ilgi, es apsolīju mis Eleonorai būt mājās uz pusdienām. Skārleta izbolīja acis. Es nudien ceru, ka misters Māršals nebūs atnācis viesos. Jenkijiem trūkst sapratnes par to, kad viņi nav vēlami.

Skārleta pie durvīm atvadoties noskūpstīja Polīnu un Jūleiliju.

-    Paldies, viņa vienkārši pateicās.

-     Ja tas jenkijs ir tur, nāc atpakaļ ēst pusdienas pie mums, Jūleilija ieķiķinājās.

-    Jā, dari tā, Polīna piebalsoja. Un padomā, varbūt tomēr varēsi braukt mums līdzi uz Savanu uz mūsu tēva dzimšanas dienu. Mēs braucam ar vilcienu piecpadsmitajā tūlīt pēc mises.

-    Paldies, krustmāt Polīna, bet diez vai es varēšu. Mēs jau esam pieņēmuši ielūgumus uz katru dienu un nakti līdz sezonas beigām.

-    Bet, mīļā, sezona jau tad būs beigusies. Svētās Cecīlijas balle ir piektdien, trīspadsmitajā. Man pašai šķiet, ka tas ir neveiksmīgs datums, taču izskatās, ka neviens cits par to nesatraucas.

Skārleta tikai neskaidri dzirdēja Polīnas vārdus. Kā gan sezona var būt tik īsa? Viņai bija licies, ka vēl ir daudz laika, lai dabūtu Retu atpakaļ.

-     Tad jau redzēs, viņa steigšus atbildēja. Tagad man jāiet.

Skārleta izbrīnījās, ka Reta māte mājās bija viena.

-     Rozmariju pie sevis pusdienās ielūdza Džūlija Ešlija, mis Eleonora viņai pastāstīja. Un Rets apžēlojās par Kūperu zēnu. Viņš aizgāja būrāt.

-    Šodien? Ir taču tik auksts.

-Jā. Un vēl tad, kad biju jau sākusi domāt, ka šoziem aukstums mums ies secen. Jutu to vakar hipodromā. Vējš bija tik dzeldīgs. Es mazliet nosalu, kā šķiet. Misis Batlere pēkšņi sazvērnieciski pasmaidīja. Ko tu teiktu par klusām pusdienām uz kāršu galda bibliotēkā pie kamīna? Manigo cieņas izjūta būs aizskarta, bet es to pārcietīšu, ja tu to varēsi. Tas būtu tik mājīgi, tikai mēs divas.

-     Ar lielāko prieku, mis Eleonor, nudien. Pēkšņi izrādījās, ka tieši to viņa visvairāk bija vēlējusies. Bija tik jauki, kad mēs agrāk tā klusi ieturējām vakariņas, viņa nodomāja. Pirms sezonas. Pirms pārbrauca Rozmarija. Un domās piebilda: pirms Rets atgriezās no Danmorlendingas. Tā bija taisnība, lai gan Skārleta neparko nevēlējās to atzīt. Dzīve bija nesalīdzināmi vieglāka, kad nevajadzēja nepārtraukti klausīties, vai Rets nenāk, vērot Reta reakciju, mēģināt uzminēt, ko viņš domā.

No kamīna plūstošais siltums bija tik nomierinošs, ka Skārleta pieķēra sevi nožāvājamies.

-    Atvainojiet, mis Eleonor, viņa steidzās atvainoties, ne jau kompānijas dēļ es žāvājos.

-    Es jūtos tieši tāpat, sacīja misis Batlere. Vai nav patīkami? Arī viņa nožāvājās, un abas, gluži kā dabūjušas lipīgu slimību, žāvājās, līdz sāka bezpalīdzīgi smieties. Skārletai bija piemirsies, cik laba humora izjūta piemīt Reta mātei.

-    Es jūs mīlu, mis Eleonor, viņa nedomādama pateica.

Eleonora Batlere saņēma vedeklas roku.

-     Es tā priecājos, mīļo Skārlet. Es tevi arī mīlu. Viņa klusi nopūtās. Tik ļoti, ka negrasos uzdot nekādus jautājumus vai izteikt nevajadzīgas piezīmes. Es tikai ceru, ka tu zini, ko dari.

Skārleta iekšēji saviebās. Tad viņa sadzirdēja slēpto kritiku.

-    Es neko "nedaru"! Viņa atvilka roku.

Eleonora neņēma Skārletas dusmas vērā.

-    Kā klājas Jūleilijai un Polīnai? viņa mierīgi jautāja. Jau kur tas laiks, kad neesam varējušas parunāties. Sezona mani nogurdina.

-     Viņām klājas labi. Valdonīgas kā vienmēr. Viņas cenšas piespiest mani braukt viņām līdzi uz Savanu uz vectēva dzimšanas dienu.

-     Augstā debess! Misis Batleres balsī skanēja neticība. Tu gribi teikt, ka viņš vēl ir dzīvs?

Skārleta atkal sāka smieties.

-    Tas bija pirmais, kas ari man ienāca prātā, bet, ja es to būtu pateikusi, krustmāte Polīna man dzīvai būtu novilkusi ādu. Viņam noteikti jau ir simts gadu.

Eleonoras piere savilkās grumbās, un viņa kaut ko murmināja, pie sevis rēķinot.

-    Katrā ziņā pāri par deviņdesmit, viņa beidzot sacīja. Zinu, ka viņam jau tuvojās četrdesmit, kad 1820. gadā viņš apprecēja tavu vecomāti. Man bija krustmāte viņa jau sen ir mirusi -, kura nespēja tikt tam pāri. Viņa tava vectēva dēļ bija zaudējusi prātu, un ari viņš izrādīja uzmanību manai tantei. Bet tad Solanža tava vecāmāte nolēma pievērst šim kungam uzmanību, un nabaga krustmātei Alisei vairs nebija nekādu izredžu. Man toreiz bija desmit gadu, bet tas ir pietiekami, lai saprastu, kas notiek. Alise mēģināja izdarīt pašnāvību, un sacēlās briesmīgs tracis.

Tagad Skārletai miegs nebija ne prātā.

-    Ko viņa darīja?

-     Izdzēra veselu pudeli pretsāpju zāļu. Viņas dzīvība karājās mata galā.

-    Vectēva dēļ?

-Viņš bija neticami elegants vīrietis. Glīts, ar brīnišķīgi staltu stāju, kāda ir tikai karavīriem. Un, protams, franču akcents. Kad viņš teica "labrīt", tad izklausījās pēc operas varoņa. Dučiem sieviešu bija viņā samīlējušās. Reiz dzirdēju tēvu sakām, ka Pjērs Robijārs viens pats ir sagādājis Hugenotu baznīcai jumtu. Viņš laiku pa laikam brauca no Savanas uz dievkalpojumiem, jo tie bija franču valodā. Baznīcas sienas gandrīz gāzās ārā, draudzē sanāca daudz sieviešu, un ziedojumu šķīvis bija tik pilns, ka nauda bira pāri malām. Eleonora, kavēdamās atmiņās, pasmaidīja. Kad sāku domāt, tad atceros, ka mana krustmāte Alise pēdīgi apprecējās ar franču literatūras profesoru no Hārvardas. Tā, lūk, valodas praktizēšana, ar ko viņa tā noņēmās, galu galā izrādījās noderīga.

Skārleta neļāva misis Batlerei novirzīties sāņus.

-     Lai paliek, pastāstiet vairāk par vectēvu. Un vecomāti. Es reiz jums jautāju, bet jūs tikai atmetāt ar roku.

Eleonora papurināja galvu.

-    Es nezinu, kā aprakstīt tavu vecomāti. Viņai nebija nevienas līdzīgas.

-    Vai viņa bija ļoti skaista?

-Jā un nē. Tur jau tā problēma, viņa nepārtraukti mainījās. Viņa bija tik tik franciska. Viņiem, tas ir, frančiem, ir teiciens, ka neviena sieviete nevar būt patiesi skaista, ja reizēm nav patiesi neglīta. Viņi ir smalki ļaudis, tik gudri un tik nesaprotami anglosakšu prātam.

Skārleta nesaprata, ko mis Eleonora cenšas pateikt.

-    Tarā ir vecāsmātes portrets, un viņa izskatās skaista, viņa palika pie sava.

-Jā, portretā noteikti. Viņa varēja būt skaista vai arī ne, kā vēlējās. Viņa darīja, kā gribēja. Reizēm viņa spēja palikt tik klusa, ka viņas klātbūtne gandrīz aizmirsās. Tad viņa pievērsa tev savas ieslīpās, tumšās acis un tu attapies, ka viņa tevi neatvairāmi pievelk. Bērni pulcējās ap viņu. Un ari dzīvnieki. Pat sievietes to juta. Un vīriešus viņa dzina neprātā.

Tavs vectēvs caur un cauri bija militārists, pieradis komandēt. Bet tavai vecaimātei vajadzēja tikai pasmaidīt, un viņš kļuva par tās vergu. Solanža bija krietni vecāka, bet tam nebija nozīmes. Viņa bija katoliete, un ari tam nebija nozīmes; viņa uzstāja, lai kalpi un bērni būtu katoļticīgi, un Pjērs piekrita visam, kaut ari bija pārliecināts protestants. Viņš piekristu, ka visi kļūst par druīdiem, ja viņa tā vēlētos. Viņa Pjēram bija visa pasaule.

Atceros, ka, kļūstot vecākai, viņa izdomāja, ka grib, lai viņu apņemtu sārta gaisma. Vectēvs sacīja, ka neviens karavīrs nedzīvotu istabā, kurā būtu vien tāds nieks kā sārts lampas abažūrs. Tas bija pārāk sievišķīgi. Viņa teica, ka kļūtu laimīgāka, ja būtu daudz sārtās krāsas. Un beidzās ar to, ka rozā krāsā bija ne tikai telpu sienas, bet arī pati māja. Viņš darītu jebko, lai sieva būtu laimīga. Eleonora nopūtās. Tas bija tik brīnišķīgi neprātīgi un romantiski. Nabaga Pjērs. Kad Solanža nomira, arī viņš zināmā mērā nomira. Viņš atstāja mājā visu precīzi tā, kā bija sievas laikā. Baidos, ka tavai mātei un viņas māsām klājās grūti.

Portretā Solanža Robijāra bija ģērbusies kleitā, kas cieši piekļāvās augumam, un radās aizdomas, ka zem tās viņai nekā nav. Tieši tas noteikti dzina vīriešus, to vidū viņas vīru, neprātā, Skārleta nosprieda.

-   Tu man bieži atgādini viņu, Eleonora sacīja, un Skārletā atkal spēji modās interese.

-    Kā tā, mis Eleonora?

-    Tev ir tāda pati acu forma, tādi nedaudz uzrauti acu kaktiņi. Un tāds pats temperaments, tu pilnīgi vibrē. Man liekas, ka jūs abas būtu dzīvākas par citiem.

Skārleta pasmaidīja. Viņa jutās ļoti apmierināta.

Eleonora Batlere mīļi paskatījās uz viņu.

-    Tagad gan es iešu nosnausties, viņa paziņoja. Misis Batlere uzskatīja, ka novadījusi šo sarunu ļoti labi. Nekas no tā, ko viņa teica, nebija melots, bet viņai bija ari izdevies neatklāt pārāk daudz. Reta māte katrā ziņā nevēlējās, lai dēla sieva uzzinātu, ka vecaimātei Robijārai bijuši daudzi mīļākie un viņas dēļ vairāki desmiti vīriešu duelējušies. Kas zina, kādas iedomas tas rosinātu Skārletas galvā.

Eleonoru dziļi uztrauca acīm redzamā nesaprašanās, kas valdīja starp dēlu un viņa sievu. Retam par to jautāt nevarēja. Ja viņš gribētu, lai māte zina, tad būtu pastāstījis. Un Skārletas reakcija uz Eleonoras mājienu par nepatīkamo situāciju, kas izveidojusies ar Kortniju, skaidri parādīja, ka arī viņa nevēlas uzticēt savas izjūtas Eleonorai.

Misis Batlere aizvēra acis un centās atslābināties. Kad viss bija pateikts un izdarīts, viņa nevarēja iesākt neko citu, kā vienīgi cerēt uz labāko. Rets bija pieaudzis vīrietis, un Skārleta bija pieaugusi sieviete. Kaut arī, pēc viņas domām, abi uzvedās kā nepaklausīgi bērni.

Arī Skārleta centās atpūsties. Viņa bija karšu istabā ar teleskopu rokā. Kad viņa skatījās, no Tomija Kūpera laivas nebija ne miņas. Rets noteikti aizvedis puiku augšup pa upi, nevis palicis līcī.

Varbūt nevajadzētu viņu meklēt. Raugoties ar operas binokli hipodromā, viņa bija zaudējusi ticību Annai, un tas vēl aizvien sāpēja. Pirmo reizi mūžā viņa jutās veca. Un ļoti nogurusi. Kāda tam visam jēga? Anna Hemptone bija bezcerīgi iemīlējusies citas sievietes vīrā. Vai viņa Annas vecumā nebija darījusi to pašu? Iemīlējusies Ešlijā un izpostījusi savu dzīvi ar Retu, turoties pie šīs bezcerīgās mīlestības ilgi pēc tam, kad varēja redzēt bet neredzēja ka tas Ešlijs, ko viņa mīlēja, bija tikai sapnis. Vai Anna izšķiedīs savu jaunību tādā pašā veidā, sapņojot par Retu? Kāda jēga no mīlestības, ja tā visu tikai izpostīja?

Skārleta ar delnas virspusi paberzēja lūpas. Kas man noticis? Es te prātoju kā veca vista. Man kaut kas jādara… jāiet pastaigāties… vienalga kas lai nokratītu šo briesmīgo sajūtu.

Pie durvīm klusi pieklauvēja Manigo.

-    Ja esat mājās, misus Reta, jumsim ir apmeklētājs.

Skārleta tik ļoti priecājās, redzot Salliju Brūtonu, ka gandrīz noskūpstīja viņu.

-    Sēdies šajā krēslā, Sallij, tas ir vistuvāk kamīnam. Vai nav traki, ka beidzot atnākusi ziema? Teicu Manigo, lai atnes tēju. Manuprāt, Mīļās Sallijas uzvara sacensībās bija visaizraujošākais notikums, ko savā mūžā esmu piedzīvojusi, goda vārds. Viņa mutuļoja no atvieglojuma.

Sallija izsmīdināja Skārletu ar ārkārtīgi krāsainu atstāstu, kā Mailss nobučojis savu zirgu un arī žokeju. Jaukā noskaņa turpinājās, līdz Manigo bija nolicis Skārletai priekšā uz galda paplāti ar tēju un aizgājis.

-    Mis Eleonora atpūšas, citādi es dotu ziņu, ka tu esi šeit, Skārleta sacīja, Kad viņa pamodīsies…

-    Es jau būšu prom, Sallija viņu pārtrauca. Es zinu, ka Eleonora pēcpusdienās nosnaužas, Rets devies būrāt un Rozmarija viesojas pie Džūlijas. Tieši tāpēc es izvēlējos šo laiku. Gribu parunāt ar tevi vienatnē.

Skārleta bēra kanniņā tēju. Viņa neko nesaprata. Izklausījās, ka Sallija Brūtona jūtas neveikli, bet šo dāmu taču nekas nespēja izsist no līdzsvara. Skārleta aplēja tēju ar karstu ūdeni un uzlika kanniņai vāku.

-    Skārlet, es tūlīt darīšu kaut ko nepiedodamu, ierunājās Sallija. Es jaukšos tavā dzīvē. Bet vēl ļaunāk, ka es tūlīt došu tev nelūgtu padomu. Turpini savu dēku ar Midltonu Kortniju, ja tā vēlies, bet, Dieva dēļ, esi diskrēta. Tas, ko tu dari, ir briesmīgi bezgaumīgi.

Skārleta satriekta iepleta acis. Dēka? Tā darīja tikai sliktas uzvedības sievietes. Kā Sallija Brūtona uzdrīkstas viņu tā apvainot? Viņa izslējās visā augumā.

-   Neaizmirstiet, misis Brūtona, ka es esmu dāma tādā pašā mērā kā jūs, viņa stīvi noskaldīja.

-     Tad izturies tā. Satiecies ar Midltonu kaut kur pēcpusdienā, un priecājieties, cik tīk, bet neliec savam vīram, Kortnija sievai un visiem pilsētniekiem noskatīties, kā jūs abi elsojat balles zālē kā suņi, kas meklējas.

Skārletai likās, ka nekas nevar būt briesmīgāks par Sallijas vārdiem. Bet nākamie pierādīja, ka viņa maldījusies.

-     Taču man tevi jābrīdina, ka gultā viņš diez kas nav. Viņš ir donžuāns balles zālē, bet, kad novelk savas deju kurpes un fraku, kļūst par ciema muļķīti.

Sallija paliecās uz priekšu pie paplātes un paskalināja tējkannu.

-Ja tu ļausi tējai ievilkties vēl ilgāk, tad ar to varēsim krāsot ādu. Vai tu gribi, lai es salēju? Viņa cieši ieskatījās Skārletai sejā.

-   Mans Dievs, viņa lēnām novilka, tu esi naiva kā tikko dzimis zīdainis, vai ne? Piedod, Skārlet, es neaptvēru. Lūdzu, ļauj es tev iedošu tasi tējas ar labi daudz cukura.

Skārleta atrāvās atpakaļ. Viņa gribēja raudāt, aizspiest ar rokām ausis. Viņa bija Salliju apbrīnojusi, lepojusies, ka ir viņas draudzene, un Sallija izrādījās lēta kā ielasmeita!

-     Mans nabaga bērns, Sallija turpināja, ja būtu to zinājusi, es pret tevi būtu izturējusies maigāk. Ja nu tā sanācis, tad uzskati to par paātrinātu izglītošanas kursu. Tu dzīvo Čārlstonā un esi precējusies ar čārlstonieti, Skārlet. Tu nevari atļauties paslēpties savā provinces nevainībā kā bruņās. Šī ir sena pilsēta ar senu kultūru. Un tās būtiska sastāvdaļa ir cieņa pret līdzcilvēku jūtām. Dari, vienalga, ko, ja vien dari to neuzkrītoši. Bet nepiedodami ir iebāzt savus izlēcienus draugiem degunā. Tev jāatstāj iespēja citiem izlikties, ka viņi nezina, ko tu dari.

Skārleta nespēja ticēt savām ausīm. Šī jau nebija izlikšanās, kā aizdodot citiem savas ar iniciāļiem izšūtās salvetes. Tas bija pretīgi. Kaut arī viņa trīs reizes bija precējusies, mīlēdama citu, taču viņai ne prātā nebija nācis fiziski nodot kādu no saviem vīriem. Viņa varēja ilgoties pēc Ešlija, iztēloties Ešlija apskāvienus, bet nemūžam nezagtos uz satikšanos, lai stundu pavadītu gultā.

Es negribu būt kulturāla, viņa izmisumā domāja. Viņa nekad vairs nevarēs paskatīties uz kādu čārlstonieti, nedomājot, vai tā un Rets kādreiz nav bijuši mīļākie.

Kāpēc viņa uz šejieni brauca? Viņa te neiederas. Viņa nevēlējās iederēties pilsētā, par kuru runāja Sallija Brūtona.

-    Būs labāk, ja tu iesi mājās, Skārleta sacīja. Es nejūtos labi.

Sallija skumīgi pamāja ar galvu.

-     Lūdzu, piedod, ka tevi tā sarūgtināju, Skārlet. Varbūt tu jutīsies labāk, zinot, ka Čārlstonā ir vēl daudz nevainīgu cilvēku, mana mīļā; tu neesi vienīgā. Neprecētām meitenēm un neprecētām dāmām vienalga, cik tām gadu, nekad nestāsta lietas, par kurām viņas labāk neko nezinātu. Netrūkst arī uzticīgu sievu. Man paveicies, ka esmu viena no viņām. Nešaubos, ka Mailšs pāris reižu noklīdis no takas, bet es nekad neesmu jutusi tādu kārdinājumu. Vēlreiz atvainojos par savu neveiklību, Skārlet.

Es tagad iešu. Saņemies un izdzer savu tēju… Un uzvedies pieklājīgi Midltona sabiedrībā.

Sallija aši, ierastām kustībām uzvilka cimdus un devās uz durvīm.

-   Pagaidi! Skārleta iesaucās. Lūdzu, pagaidi, Sallij. Man jāzina. Kas? Rets un kas?

Sallijas mērkaķa seja savilkās līdzjūtībā.

-    Mēs nevienu nezinām, viņa saudzīgi sacīja. Es zvēru. Viņam bija tikai deviņpadsmit, kad viņš pameta Čārlstonu, un tajā vecumā zēni iet uz atklāto namu vai pie kādas vieglas uzvedības, nabadzīgas baltās meitenes. Kopš atgriešanās viņš ir demonstrējis lielu taktu un neaizvainojot noraidījis visus piedāvājumus.

Čārlstonā jau nav nekāda grēka bedre, mīļā. Sabiedrība nespiež cilvēkus aizrauties ar dēkām. Es nešaubos, ka Rets ir tev uzticīgs.

Nevajag mani pavadīt.

Tiklīdz Sallija bija aizgājusi, Skārleta uzskrēja savā guļamistabā un ieslēdzās. Viņa iekrita gultā un sāka nevaldāmi raudāt.

Acu priekšā kā lavīna parādījās groteskas ainas, kur Rets ar vienu sievieti… tad ar citu… tad vēl citu, vēl citu un vēl citu, ar dāmām, kuras viņa katru dienu satika viesībās.

Kāda muļķe viņa bijusi, iedomājoties, ka Rets kļūs greizsirdīgs.

Kad Skārleta vairs nespēja domāt, viņa piezvanīja Penzijai, tad nomazgāja un nopūderēja seju. Viņa nespēja sēdēt, smaidīt un pļāpāt ar mis Eleonoru, kad Reta māte pamodīsies. Viņai jātiek projām, vismaz uz brīdi.

Mēs iziesim, Skārleta sacīja Penzijai. Padod manu pelerini.

Skārleta nogāja daudzas jūdzes ātri un klusuciešot, nerūpējoties, vai Penzija tiek viņai līdzi. Ejot garām Čārlstonas augstajām, skaistajām, senajām ēkām, to brūkošajās pasteļkrāsas apmetuma sienās viņa neredzēja pierādījumus, ka tās izdzīvotu ar lepnumu, viņa redzēja tikai to, ka tām vienalga, kā izskatās garāmgājēju acīs, un pagrieza muguru pret ielu, lai pievērstu seju privātiem, mūra ieskautiem dārziem.

Noslēpumi. Šīs sienas glabā savus noslēpumus, Skārleta domāja. Tāpat kā cilvēki. Visi izliekas.

28. NODAĻA

)

13ija jau gandrīz tumšs, kad Skārleta pārnāca, māja izskatījās klusa un biedējoša. Ne gaismas strēle nespraucās starp aizkariem, kurus saulrietā aizvelk katru vakaru. Viņa piesardzīgi, bez trokšņa vēra durvis.

Pasaki Manigo, ka man sāp galva un es vakariņas neēdīšu, Skārleta sacīja Penzijai, kamēr viņas vēl bija vestibilā. Tad nāc atraisīt man korseti. Es tūlīt likšos gultā.

Manigo vajadzēs nodot šo ziņu virtuvē un ģimenei. Viņa tagad nespēja sarunāties. Skārleta klusiņām uzzagās pa kāpnēm un paslīdēja garām silti apgaismotās dzīvojamās istabas vaļējām durvīm. Rozmarija skaļā balsī sludināja mis Džūlijas Ešlijas uzskatus kādā jautājumā. Skārleta pielika soli.

Kad Penzija bija palīdzējusi kundzei izģērbties, Skārleta izdzēsa lampu un saritinājās ciešā kamoliņā zem segām, cenšoties noslēpties pati no sava izmisuma. Kaut varētu aizmigt, aizmirst Salliju Brūtonu, aizmirst visu, aizbēgt. Skārletu apņēma tumsa, tā it kā smējās par viņas sausajām acīm, kurās nebija ne kripatiņas miega. Pat raudāt viņa nespēja; visas asaras jau bija iztērētas emocionālajā vētrā pēc Sallijas velnišķīgajiem atklājumiem.

Noskrapstēja slēdzene, un, durvīm atveroties, istabā ielija gaisma. Skārleta, izbijusies no pēkšņā spožuma, pagriezās pret durvīm.

Uz sliekšņa stāvēja Rets un paceltā rokā turēja lampu. Tā meta skarbas ēnas uz vēja appūstās sejas izteiksmīgajiem vaibstiem un sāls sastīvinātajiem matiem. Viņš joprojām bija ģērbies drānās, kurās burāja; tās mitras kļāvās pie spēcīgā krūškurvja, muskuļotajām rokām un kājām. Seja bija satumsusi dusmās, kuras viņš tik tikko spēja valdīt; viņš izskatījās milzīgs un draudīgs.

Skārletas sirds salēcās primitīvās bailēs, tomēr elpa no satraukuma kļuva straujāka. Lūk, par tādu bridi viņa bija sapņojusi Rets ienāk viņas istabā, kad kaisle nomākusi viņa pašsavaldīšanos.

Viņš piesoļoja pie gultas, durvis ar klikšķi aizvērās.

-    No manis tu nevari noslēpties, Skārlet, viņš uzsauca. Celies augšā. Ar vienu kustību viņš notrauca no galdiņa neaizdegto lampu, kas, nošķindot plīstošam stiklam, nokrita uz grīdas, un lielā roka nolika aizdegto tās vietā ar tādu spēku, ka lampa bīstami sazvārojās. Rets norāva Skārletai pēļus, satvēra viņas rokas un izrāva no gultas, tad nostādīja uz kājām.

Tumšie, izjukušie mati slīga viņai pār kaklu, pleciem un pār Reta rokām. Mežģīnes gar atvērtā naktskrekla izgriezumu drebēja no sirds straujajiem pukstiem. Karstas asinis iekrāsoja viņas vaigus sarkanus, padziļināja zaļo krāsu acīs, kas kā piekaltas kavējās pie Reta acīm. Rets sāpīgi atgrūda viņu pret gultas resno, izgrebto stabu un atkāpās.

-    Esi nolādēta, tu muļķe, kas visur bāž savu degunu, viņš piesmakušā balsī izgrūda. Man vajadzēja tevi nogalināt, tiklīdz tu spēri kāju Čārlstonā.

Skārleta turējās pie gultas staba, lai nenokristu. Viņa juta ieplūstam dzīslās briesmu izraisītu aizrautību. Kas noticis, ka Rets tik briesmīgi sadusmojies?

-     Nespēlē izbiedētu jaunavu, Skārlet. Es tevi labi pazīstu. Es tevi nenogalināšu, es tev pat nesitīšu, kaut ari Dievs zina, tu esi to pelnījusi.

Retam noraustījās lūpas.

-     Cik tu izskaties pievilcīga, mana mīļā. Krūtis cilājas, un acis nevainībā plati ieplestas. Žēl tikai, ka tu droši vien tāda ari esi pēc savas izkropļotās definīcijas. Nieks par sāpēm, ko tu esi likusi ciest nevainīgai sievietei, izmetot savu tīklu pār viņas bezprātīgo vīru.

Skārletas lūpas izliecās neapvaldītā uzvaras smaidā. Ak tad viņš trako par Midltona Kortnija iekarošanu! Viņai tas izdevies viņa piespiedusi Retu atzīt, ka ir greizsirdīgs. Tagad viņam jāatzīst, ka mīl Skārletu, viņa piespiedīs to pateikt…

-     Man viens pīpis, ka tu padarīji smieklīgu sevi, Rets runāja pavisam ko citu. Atklāti sakot, bija visai uzjautrinoši vērot, kā pusmūža sieviete pārliecina sevi, ka aizvien vēl ir neatvairāma, jauna meitene. Tu nekad nebūsi vecāka par sešpadsmit, vai ne, Skārlet? Tavs augstais mērķis ir mūžīgi palikt par Kleitonas grāfistes daiļavu.

-     Šodien joks pārstājis būt smieklīgs, Rets kliedza. Skārleta satrūkās no pēkšņā trokšņa. Viņš sažņaudza rokas dūrēs, acīm redzami valdot niknumu. Šorīt, kad gāju ārā no baznīcas, viņš turpināja klusā balsī, kāds sens draugs, kurš ir arī mums tuvs radinieks, pavilka mani malā un piedāvājās nākt man par sekundantu, kad izaicināšu Midltonu Kortniju uz divkauju. Viņam nebija ne mazāko šaubu, ka tāds ir mans nolūks. Lai gan notiekošais ir patiesība, tavs labais vārds ir jāaizstāv. Ģimenes dēļ.

Skārletas mazie, baltie zobiņi iecirtās apakšlūpā.

-    Un ko tu viņam teici?

-     To pašu, ko tūlīt teikšu tev. "Divkauja nebūs vajadzīga. Mana sieva nav pieradusi pie sabiedrības, un zināmā mērā tas ir pārpratums, jo viņa citādi neprot uzvesties. Es viņu pamācīšu, kā jāuzvedas."

Vīrieša roka kustējās ātri kā čūska lēcienā un pirksti nežēlīgi satvēra Skārletas locītavu.

-     Pirmā mācība, viņš sacīja. Ar negaidītu rāvienu Rets pievilka Skārletu sev klāt. Viņš bija piespiedis sievu pie krūtīm, turēja viņas roku izgrieztu un atliektu augstu aiz muguras. Abu sejas atradās pavisam tuvu, acis satikās caurubjošā skatienā. Man nav iebildumu, ja visa pasaule uzskata mani par ragnesi, mana mīļā, uzticamā sieviņa, bet nekas mani nepiespiedīs cīnīties ar Midltonu

Kortniju. Viņai degunā un uz lūpām dvesa Reta siltā un sāļā elpa. Otrā mācība. Ja es to ēzeli nošautu, man vajadzētu pamest pilsētu vai arī armijnieki mani pakārtu, un tas man nepavisam nebūtu izdevīgi. Es nekādā ziņā neesmu nodomājis kļūt Kortnijam par vieglu mērķi. Viņš gadījuma pēc var izšaut precīzi un ievainot mani, un ari tas man nebūtu izdevīgi.

Skārleta sita Retam ar brīvo roku, bet viņš viegli to satvēra un atlieca blakus otrai. Tagad, viņa roku ielenkumā, piekļauta viņa augumam, Skārleta atradās kā būrī. Viņa juta, kā mitrums no Reta krekla spiežas cauri naktskreklam līdz ādai.

-     Trešā mācība, Rets turpināja. Un tas būtu gadsimta joks, ja es vai pat tāds stulbenis kā Kortnijs riskētu ar dzīvību, lai glābtu tavu negodīgo dvēselīti no negoda. Tādēļ ceturtā mācība: tu ievērosi manus noteikumus, kā uzvesties sabiedrībā līdz sezonas beigām. Nekādu apbēdinājumā noliektu galviņu, mīlulīt. Tas nav tavā stilā, un tādējādi tenku ugunij tiktu pielieta eļļa. Tu turēsi savu sprogaino galvu augstu paceltu un turpināsi nenogurstošo dzīšanos pakaļ zudušajai jaunībai. Bet apmātajai vīriešu sabiedrībai savu uzmanību tu sadalīsi vienmērīgāk. Es ar prieku ieteikšu tev, kurus džentlmeņus apveltīt ar savu labvēlību. Patiesībā es uzstāju uz to, ka došu tev padomu. Rokas atlaida Skārletas plaukstu locītavas un pārvietojās uz pleciem, lai viņu atstumtu.

-     Piektā mācība: tu precīzi izpildīsi to, ko es tev likšu. Kad vairs nebija jūtams Reta ķermeņa izstarotais karstums, mitrais zīda naktskrekls ledusauksts kļāvās Skārletai pie krūtīm un vēdera. Lai sasildītos, viņa apņēma sevi rokām, taču tas nelidzēja. Smadzenes bija tikpat ledaina aukstuma pārņemtas kā augums, un tajās skaidri skanēja Reta sacītais. Viņam bija vienalga… viņš smējās par Skārletu… viņu uztrauca vienīgi paša "izdevīgums".

Kā viņš uzdrīkstas? Kā viņš uzdrīkstas smieties par sievu publiski, apkaunot viņu savu tuvinieku acīs un mētāt pa pašas istabu kā miltu maisu? "Čārlstonas džentlmenis" bija tikpat lieli meli kā "Čārlstonas dāma". Divkosīgi, neīsti, liekulīgi…

Skārleta pacēla dūrēs savilktās rokas, lai sistu, bet Reta plaukstas aizvien vēl gulēja viņai uz pleciem, un dūres, nenodarot sāpes, sitās pret Reta krūtīm.

Viņa izlocījās no apskāviena. Rets pacēla plaukstas, lai pasargātos no sitieniem, un dziļi viņa iedegušajās krūtīs iegrudzējās smiekli.

Skārleta pacēla rokas lai atbīdītu no sejas izspūrušos matus.

-     Vari pietaupīt savu elpu, Ret Batler. Man nav vajadzīgs tavs padoms, jo es nebūšu šeit un varēšu neņemt to vērā. Man riebjas tava dārgā Čārlstona, un es nicinu visus, kas te dzīvo, īpaši tevi. Rīt es braucu projām. Skārleta nostājās viņam pretī, izslējusies visā augumā, rokas iespiedusi sānos, galvu atmetusi, zodu pacēlusi. Zīda apkļautais augums acīm redzami drebēja.

Rets novērsās.

-     Nē, Skārlet, viņš sacīja balsī, smagā kā svins. Nekur tu nebrauksi. Bēgšana tikai apstiprinās tavu vainu, un man, vienalga, vajadzēs nogalināt Kortniju. Ar šantāžas palīdzību tu, Skārlet, piespiedi mani ļaut tev palikt līdz sezonas beigām, un tu paliksi.

Tu darīsi to, ko es likšu, un tēlosi, ka tev tas patīk. Citādi, zvēru pie Dieva, salauzīšu tev visus kaulus, pa vienam.

Rets devās uz durvīm. Uzlicis plaukstu uz roktura, viņš atskatījās un izsmējīgi pasmaidīja.

-    Un nemēģini nekādus viltīgus gājienus, mana mīļā. Es uzmanīšu katru tavu soli.

-    Es tevi ienīstu! Skārleta kliedza durvīm, kas jau vērās ciet. Kad tajās pagriezās atslēga, viņa svieda durvīm vispirms ar kamīna pulksteni, pēc tam ar biguli.

Pārāk vēlu viņa iedomājās par terasi un citām guļamistabām. Kad viņa pieskrēja pie durvīm, ari tās izrādījās aizslēgtas no ārpuses. Skārleta atgriezās savā istabā un staigāja pa to visā garumā un platumā, līdz jutās pārguruši.

Beidzot viņa iekrita krēslā un bungoja pa roku balstiem, līdz sāka sāpēt pirksti.

-    Es braukšu projām, viņa skaļā balsī paziņoja, un viņš nekādi nevar mani aizturēt. Augstās, biezās, aizslēgtās durvis apgalvoja, ka viņa melo.

Nav jēgas cīnīties ar Retu, viņš kaut kādā veidā jāapmāna. Kaut kādai izejai jābūt, un viņa to atradīs. Nav vajadzības apkrauties ar bagāžu, viņa var doties projām ar to, kas mugurā. Un tā arī darīs. Viņa aizies uz tēju, vista partiju vai kaut kur citur, tad vienkārši piecelsies, iesēdīsies zirgu tramvajā un brauks uz staciju. Naudas viņai ir vairāk nekā pietiekami, lai nopirktu biļeti uz… uz kurieni?

Kā vienmēr, kad Skārletai sāpēja sirds, viņa iedomājās par Taru. Tur bija miers un varēja atgūt spēkus… un tur bija Suelena. Ja tikai Tara piederētu viņai, vienīgi viņai. Viņa atkal redzēja nomoda sapņus, kuros bija kavējusies, kad apmeklēja Džūlijas Ešlijas plantāciju. Kā Kerīna varēja ar tik vieglu roku atdot savu daļu?

Skārleta izslēja galvu kā dzīvnieks, kas saodis ūdeni. Kāds labums Čārlstonas klosterim no Taras daļas? Viņi nevar to pārdot, pat ja atrastos pircējs, jo Vils nemūžam nepiekritīs un viņa ari ne. Varbūt viņi iegūst trešo daļu no peļņas, ko ieņem par kokvilnu, bet cik tad tas varētu būt? Labākajā gadījumā trīsdesmit vai četrdesmit dolāru gadā. Viņi taču palēkdamies gribēs izmantot iespēju šo īpašumu pārdot viņai.

Rets gribēja, lai viņa paliek, vai ne? Lieliski! Viņa paliks, bet tikai tad, ja viņš palīdzēs atgūt Kerīnas trešdaļu no Taras. Tad ar divām trešdaļām īpašumā viņa varēs izpirkt Vila un Suelenas daļu. Ja Vils atteiksies pārdot, viņa tos vienkārši izmetīs.

Sirdsapziņas dūriens apturēja Skārletas domas, bet viņa to atvairīja. Nu un tad, ka Vils ļoti mīl Taru? Viņa to mīlēja vēl vairāk. Un viņai Tara bija vajadzīga. Tā bija vienīgā vieta, kas viņai no tiesas rūpēja, vienīgā vieta, kur kāds jebkad viņu mīlējis. Vils sapratīs; viņš redzēs, ka Tara ir Skārletas vienīgā cerība.

Skārleta piesteidzās pie zvana un parāva auklu. Penzija pienāca pie durvīm, pamēģināja tās atvērt, pagrieza atslēgu un ienāca iekšā.

Pasaki misteram Batleram, ka vēlos viņu redzēt šeit, manā istabā, Skārleta pavēlēja. Un uznes man uz paplātes vakariņas. Es tomēr gribu ēst.

Viņa uzvilka sausu naktskreklu, siltu samta rītakleitu, tad gludi saķemmēja matus un sasēja uz muguras ar samta lenti. Drūmais skatiens spogulī sastapās ar savu atspulgu.

Viņa bija zaudējusi. Retu viņa neatgūs.

lā nebija iecerēts.

Bija noticis pārāk daudz pārāk ātri visa pasaule tikai dažās stundās bija apgriezušies ar kājām gaisā. Galva viņai joprojām reiba no trieciena, ko bija devuši Sallijas Brūtonas vārdi. Pēc tā, ko viņa uzzināja, Čārlstonā uzturēties vairs nebija iespējams. Tas būtu tāpat kā celt māju uz plūstošām smiltīm.

Skārleta piespieda rokas pie pieres, it kā tieši tur slēptos apjukušo domu virpulis. Viņa nespēja aptvert tik daudz jautājumu, kas vienlaikus griezās galvā. Jāizvēlas kaut kas viens, uz ko koncentrēt uzmanību. Dzīvē viņai vienmēr bija veicies tad, kad viņa visu uzmanību bija veltījusi vienam mērķim.

Tara…

Tā būs Tara. Kad viņa būs atguvusi Taru, tad domās par pārējo…

-    Te ir jūsu vakariņas, mis Skārlet.

-    Uzliec paplāti uz tā galda, Penzij, un atstāj mani vienu. Kad būšu paēdusi, piezvanīšu.

-    Jā, kundze. Misters Rets teica, ka būšot klāt, kad paēdīšot.

-    Atstāj mani vienu.

Reta seja izteiksme bija neizdibināma, vienīgi acīs vīdēja nogurums.

-    Tu gribēji mani redzēt, Skārlet?

-Jā, gribēju. Neraizējies, es nemeklēju ķildu. Gribu piedāvāt tev darījumu.

Viņa sejas izteiksme nemainījās, un Viņš neko neteica.

Turpinot Skārleta saglabāja vēsi lietišķu toni.

-    Mēs abi, gan tu, gan es, zinām, ka tu vari piespiest mani palikt Čārlstonā un staigāt pa ballēm un pieņemšanām. Un mēs abi zinām ari to, ka, tiklīdz es, tevis spiesta, aiziešu uz vienu pasākumu, tu itin nekā nevarēsi aizkavēt, ka daru vai saku, ko gribu. Es piedāvāju tev, lūk, ko es palikšu un uzvedīšos tā, kā tu vēlies, ja tu man palīdzēsi dabūt to, ko vēlos es un kam nav nekāda sakara ar tevi vai Čārlstonu.

Rets apsēdās, izņēma tievu cigareti, nogrieza tai galu un aizsmēķēja.

-    Es klausos, viņš izmeta.

Skārleta izskaidroja savu plānu, ar katru izteikto vārdu kļūstot arvien saspringtāka. Beigusi izklāstu, viņa ar nepacietību gaidīja, ko Rets teiks.

-     Man jāatzīst, ka apbrīnoju tavu dūšu, Skārlet, viņš sacīja. Nekad neesmu apšaubījis tavu spēju turēties pretī ģenerālim Šermanam un viņa armijai, bet, mēģinot apmuļķot Romas Katoļu baznīcu, varētu izrādīties, ka tu nokodīsi vairāk, nekā spēj norīt.

Rets smējās par viņu, bet tie bija draudzīgi smiekli, kuros jautās pat apbrīna. It kā arī viņš atgrieztos vecajās dienās, kad viņi bija draugi.

-    Es nemēģinu nevienu apmuļķot, Ret, tikai noslēgt godīgu darījumu, tas viss.

Rets pasmaidīja.

-    Tu? Noslēgt godīgu darījumu? Esmu tevī vīlies, Skārlet. Vai tu sāc zaudēt tvērienu?

-     Nu patiesi! Nezinu, kāpēc tev jārunā tik neglīti. Tu ļoti labi zini, ka es neizmantotu baznīcu. Skārletas manierīgās dusmas lika Retam smieties vēl skaļāk.

-     Neko tādu es nezinu, viņš atteica. Saki man taisnību: vai tādēļ tu katru svētdienu, grabinādama rožukroņi, rikšo uz misi? Vai tu jau sen perini šo plānu?

-     Nē. Nesaprotu, kāpēc neiedomājos par to agrāk. Skārleta aizklāja muti ar roku. Kā viņam vienmēr tas izdevās? Rets vienmēr pārsteidza viņu, pasakot to, ko viņa domāja patiesībā. Skārleta nolaida roku un ar acs kaktiņu palūrēja uz Retu. Nu? Vai tu man palīdzēsi?

-    Labprāt palīdzētu, bet nesaprotu, kā es to varētu. Un ja abate tev atsaka? Vai tad tu paliksi līdz sezonas beigām?

-     Es taču teicu, vai ne? Turklāt viņai nav iemesla man atteikt. Es piedāvāšu daudz vairāk, nekā Vils jebkad varēs maksāt. Tu vari izmantot savu ietekmi. Tu pazīsti visu pasauli un visu proti nokārtot.

Rets pasmaidīja.

-     Cik aizkustinoši, ka tu man uzticies, Skārlet. Es pazīstu katru blēdi, nelietīgu politiķi un negodīgu darījumu cilvēku tūkstoš jūdžu apkārtnē, bet man nav ne mazākās ietekmes uz šīs pasaules labajiem cilvēkiem. Vienīgais, ko varu tavā labā darīt, ir dot tev mazu padomu. Nemēģini to kundzi apvest ap stūri. Ja vari, saki viņai taisnību un piekriti visam, ko viņa prasa. Nekaulējies.

-    Kāds tu esi mīkstčaulis, Ret Batler! Tikai muļķis maksā tik, cik prasa. Klosterim jau nemaz nevajag naudu. Viņiem pieder tā milzu māja, visas māsas strādā bez algas, viņām ir zelta svečturi, un kapelā uz altāra stāv liels zelta krusts.

-    "Ja es runātu ar cilvēku un eņģeļu mēlēm…" Rets iesmejoties nomurmināja.

-    Sasodīts, ko tu tur burkšķi?

-    Tikai citēju.

Rets ar piespiešanos atguva nopietnu sejas izteiksmi, bet tumšo acu skatiens līksmoja.

-    Es novēlu tev visu to labāko, Skārlet, viņš sacīja. Uzskati to par manu svētību. No istabas viņš izgāja, pilnībā savaldījies, bet pēc tam ar patiesu sajūsmu izsmējās. Skārleta solījumu turēs, viņa vienmēr turēja doto vārdu. Ar viņas palīdzību Rets nogludinās skandālu; jau pēc divām nedēļām sezona būs beigusies un Skārleta aizbrauks. Viņš atbrīvosies no sasprindzinājuma, ko viņa bija ienesusi dzīvē, kuru Rets mēģināja izveidot Čārlstonā, un tad nekas viņu nekavēs atgriezties Danmorlendingā. Cik daudz viņš gribēja plantācijā padarīt. Skārletas neatlaidīgais uzbrukums Kerinas klostera abatei būs laba izklaide, līdz varēs atgriezties pie savas dzīves.

Es liktu uz Romas Katoļu baznīcu, Rets sev sacīja. Baznīca laiku mēra laikmetos, nevis nedēļās. Bet daudz es tomēr uz tās kārts neliktu. Kad Skārleta iekožas ēsmā, viņa ir ievērojams spēks, ar kuru jārēķinās. Rets vēl ilgi klusiņām smējās.

Kā jau Rets bija paredzējis, Skārletas attiecības ar abati nebūt neveidojās vienkārši.

-    Viņa nesaka jā un nesaka nē, un pat neklausās, kad es mēģinu izskaidrot, cik prātīgi būtu pārdot! Skārleta žēlojās, atgriezusies no pirmā klostera apmeklējuma. Tāpat pēc otrā, trešā un piektā. Viņa bija apmulsusi un vīlusies. Kamēr viņa trakoja, Rets klausījās ar laipnu, pacietīgu uzmanību, paturēdams smieklus pie sevis. Viņš zināja, ka ir vienīgais cilvēks, ar kuru viņa var runāt par saviem plāniem.

Turklāt Skārletas pūliņi gandrīz katru dienu sagādāja Retam jaunus priecīgus brīžus, jo viņas uzbrukumi Svētās Dievmātes baznīcai kļuva arvien niknāki. Skārleta sāka katru ritu apmeklēt misi, jo bija pārliecināta, ka ziņa par viņas dievbijību nonāks ari klosteri. Tad tik bieži apciemoja Kerinu, ka iegaumēja pārējo mūķeņu vārdus un pusi no skolnieču vārdiem. Pēc nedēļas, kad no abates bija saņēmusi atturīgas, neko neizsakošas atbildes, Skārleta bija tādā izmisumā, ka pat gāja līdzi krustmātēm, kad viņas devās pie draudzenēm, kas arī bija pavecākas katolietes spaidīgos apstākļos.

-    Laikam jau būšu noberzusi rožukroņa krelles uz pusi mazākas, Ret, viņa dusmās izsaucās. Kā gan tā vecā briesmone var būt tik ļauna?

-     Varbūt viņa domā, ka tādā veidā glābs tavu dvēseli, Rets minēja.

-    Blēņas! Ar manu dvēseli viss ir vislabākajā kārtībā, liels paldies tev. Vienīgais, ko no tās baznīcu būšanas iegūstu, ir šķebums no vīraka smakas, lūk, kā! Un es izskatos pēc vecenes, jo nekad nedabūju izgulēties. Būtu labi, ja katru vakaru nenotiktu balles.

-    Nieki. Ēnas zem acīm piešķir tev garīgu izskatu. Tās noteikti atstās milzīgu iespaidu uz abati.

-     Ak! Ret, cik briesmīgi tu runā. Man tūlīt jāiet nopūderēties.

Patiesībā miega trūkums sāka atspoguļoties Skārletas sejā. Un

vilšanās iegrauza divas mazas vertikālas rieviņas starp uzacīm. Visi vecajā Čārlstonā runāja par reliģisku fanātismu. Skārleta bija kļuvusi par citu cilvēku. Viesībās un ballēs viņa bija pieklājīga, bet izklaidīga. Skaistule kārdinātāja bija pazudusi. Skārleta vairs nepieņēma ielūgumus spēlēt vistu un bija pārtraukusi apmeklēt dāmas, kuru mājas dienās bija kļuvusi par pastāvīgu viešņu.

-    Es abām rokām atbalstu Dieva godināšanu, kādu dienu ieminējās Sallija Brūtona. Gavēņa laikā es pat atsakos no kaut kā, kas man sagādā prieku. Bet, manuprāt, Skārleta iet par tālu. Tas jau kļūst nenormāli.

Emma Ensone nepiekrita.

-    Es gan esmu sākusi domāt par Skārletu labāk. Tu, Sallij, zini manus uzskatus, ka tu rīkojies muļķīgi, viņu tā aizstāvot. Ar neapbruņotu aci varēja redzēt, ka viņa bija neizglītota, uzpūtīga iznirele. Tagad es ņemu savus vārdus atpakaļ. Katrā cilvēkā, kuram piemīt nopietnas reliģiskas jūtas, ir kaut kas apbrīnojams. Pat katoļos.

Trešdienas rīts Skārletas aplenkuma otrajā nedēļā bija tumšs, auksts un lietains.

-     Es vienkārši nespēju šajā lietusgāzē aiziet līdz klosterim, viņa vaidēja, sabojāšu savus vienīgos zābakus. Viņa ar ilgošanos domāja par Batleru bijušo kučieri Ecehiēlu. Divos lietainos vakaros, kad viņi grasījās iziet, Ecehiēls uzradās gluži kā no pudeles izlaists džins. Visa šī čārlstoniešu izlikšanās ir stulba un pretīga, bet šodien gan es ar to samierinātos, ja tikai varētu braukt siltā un sausā karietē. Bet nevaru. Un man jāiet, tāpēc es iešu.

-    Abate šorīt agri aizbrauca uz Džordžiju uz sanāksmi ordeņa skolā, paziņoja mūķene, kas atvēra klostera durvis. Neviens īsti nezināja, cik ilgi sanāksme notiks. Varbūt vienu dienu, varbūt vairākas, bet varbūt nedēļu vai pat ilgāk.

Man nav nedēļas vai ilgāka laika, Skārleta iekšēji kliedza, es nevaru atļauties zaudēt pat vienu dienu.

Viņa pa lietu klumzāja atpakaļ uz mājām.

-    Izmet šos draņķa zābakus, viņa lika Penzijai. Un sameklē man sausas drēbes.

Penzija bija izmirkuši vēl vairāk nekā Skārleta. Uzkrītoši un žēlabaini klepodama, istabmeita aizkliboja pildīt pavēli. Man vajadzētu nopērt to skuķi, Skārleta sev teica, taču skumjas pārmāca dusmas.

Pēcpusdienā lietus mitējās. Mis Eleonora un Rozmarija nolēma doties uz Karaļa ielu iepirkties. Skārleta nevēlējās pat to. Viņa sēdēja istabā un domāja, līdz sāka likties, ka sienas gāžas virsū, tad viņa nokāpa lejā bibliotēkā. Varbūt tur būs Rets, kas jutīs viņai līdzi. Nebija neviena cita, ar kuru varētu runāt par savu vilšanos, jo viņa nevienam nebija stāstījusi par savu plānu.

-   Kā veicas ar Katoļu baznīcas reformēšanu? Rets jautāja, savelkot uz augšu uzacis.

Skārleta nikni nobēra stāstu par to, kā abate aizbēgusi. Griežot tievajai cigaretei galu un to aizkūpinot, Rets līdzjūtīgi nopūtās.

-    Es iešu smēķēt uz terases, viņš sacīja, kad cigarete bija aizdedzināta. Nāc ārā, ieelpo svaigu gaisu. Negaiss atkal atnesis vasaru; tagad, kad mākoņi aizpūsti jūrā, ir ļoti silts.

Pēc ēdamistabas pustumsas saules gaisma žilbināja. Skārleta aizēnoja acis ar plaukstu un ieelpoja dārza mitro lapu smaržu, līča sāļo dvašu un sīvo, vīrišķīgo tabakas dūmu smārdu. Pēkšņi viņa ļoti spilgti izjuta Reta klātbūtni. Un tik ļoti uztraucās, ka atkāpās vairākus soļus, tāpēc, kad viņš ierunājās, balss likās skanam no liela attāluma.

-     Šķiet, ka māsu Džordžijas skola atrodas Savanā. Pēc Svētās Cecīlijas balles tu vari braukt uz vectēva dzimšanas dienu. Tavas krustmātes jau gana tevi urdījušas. Ja tā ir svarīga baznīcas pārstāvju sanākšana, tad tur būs bīskaps; varbūt ar viņu tev veiksies labāk.

Skārleta mēģināja domāt par Reta ieteikumu, bet nespēja koncentrēties. Tāpēc, ka viņš stāvēja tik tuvu. Savādi, ka viņa jūtas bikla, jo pēdējā laikā viņi kopā jutušies ērti. Rets stāvēja atspiedies pret kolonnu un rāmi baudīja dūmu.

-    Es padomāšu, viņa atteica un steidzās projām, iekams nav sākusi raudāt.

Sasodīts, kas man kaiš? viņa domāja, asarām plūstot pa seju. Es kļūstu par bezmugurkaula pinkšķi, tieši tādu radījumu, kādu nicinu. Nu un tad ja man jāpagaida mazliet ilgāk, lai sasniegtu mērķi? Man piederēs Tara… un Rets arī, kaut arī tas prasītu simts gadus.

29. NODAĻA

— ^Neatceros, ka savā garajā mūžā es kādreiz būtu bijusi tik nikna, sacīja Eleonora Batlere. Lejot tēju, viņai drebēja rokas. Netālu no kājām uz grīdas mētājās saņurcīta plāna papīra lapiņa. Telegramma bija pienākusi, kamēr viņas ar Rozmariju bija izgājušas iepirkties: brālēns Taunzends Elintons un viņa sieva, kas dzīvoja Filadelfijā, pieteicās ciemos.

-   Tikai divas dienas iepriekš! Eleonora iesaucās. Vai spēj tam ticēt? Varētu domāt, ka viņi nekad nebūtu dzirdējuši par karu.

-    Viņi dzīvos Čārlstonas viesnīcas apartamentos, mamm, Rets mierinoši sacīja, un mēs aizvedīsim viņus uz balli. Nebūs jau tik ļauni.

-    Tas būs briesmīgi, Rozmarija izteica savas domas. Neredzu iemeslu, kādēļ mums vajadzētu izlikties, lai izturētos laipni pret jenkijiem.

-     Tādēļ, ka viņi ir mūsu radinieki, māte skarbi aizrādīja. Un tu būsi ārkārtīgi jauka. Turklāt tavs radinieks Taunzends nemaz nav jenkijs. Viņš cīnījās ģenerāļa Ii pusē.

Rozmarija sarauca pieri un apklusa.

Mis Eleonora sāka smieties.

-    Man jābeidz gausties, viņa sacīja. Galu galā būs vērts paskatīties, kā Taunzends iepazīstas ar Henriju Regu. Taunzends šķielē, un

Henrijs ari. Kā jums liekas, vai viņiem izdosies sarokoties?

**#

Elintoni nav nemaz tik briesmīgi, Skārleta domāja, lai arī, sarunājoties ar brālēnu Taunzendu, nekad nevar saprast, kur skatīties. Viņa sieva Hanna nebija tik skaista, kā mis Eleonora bija paredzējusi, un tas bija patīkami. Taču viņas ar pērlēm nošūtā rubīna krāsas balles kleita un briljantu rota, kas cieši piegūla kaklam, lika Skārletai justies nožēlojami noplukušai apnikušajā bordo krāsas samta kleitā ar kamēlijām. Paldies Dievam, ka šī ir sezonas noslēguma balle.

Es būtu nosaukusi par meli jebkuru, kurš teiktu, ka man dejošana kādreiz apniks, bet nu man tās ir vairāk nekā pietiekami. Ak, ja tikai viss būtu nokārtots attiecībā uz Taru! Skārleta bija ņēmusi vērā Reta padomu un apsvērusi iespēju braukt uz Savanu. Bet domu, ka diena pēc dienas būs jāpavada kopā ar krustmātēm, viņa nespēja paciest, tāpēc nolēma gaidīt abates atgriešanos Čārlstonā. Rozmarija grasījās apciemot mis Džūliju Ešliju, tātad šis dzelksnis būs ārā no viņas miesas. Un mis Eleonora vienmēr bija patīkama sabiedrība.

Rets posās uz Danmorlendingu. Tagad viņa par to nedomās. Ja sāktu domāt par to, tad nespētu sagaidīt balles beigas.

-     Lūdzu, izstāstiet, brālēn Taunzend, Skārleta moži sacīja, visu par ģenerāli Lī. Vai viņš patiesi ir tik glīts, kā visi runā?

Ecehiēls bija nospodrinājis karieti un zirgus sukājis tik ilgi, ka nebūtu kauns ar tiem vest pat karaļa ģimeni. Viņš stāvēja pie karietes kāpnītēm, turēdams durvis vaļā un gatavs vajadzības gadījumā palīdzēt, kamēr Rets sasēdināja savas dāmas karietē.

-     Es joprojām saku, ka Elintoniem jābrauc kopā ar mums, Eleonora burkšķēja.

-     Mēs būtu briesmīgi saspiesti, Rozmarija kurnēja. Rets lika viņai apklaust.

-    Nav par ko baidīties, mamm, viņš sacīja. Viņi brauc mums tieši pa priekšu vissmalkākajā ekipāžā, kādu varēja noīrēt par Hannas naudu. Pie Satikšanās ielas mēs pabrauksim viņiem garām, tāpēc būsim pirmie, lai varētu ievest viņus iekšā. Nav nekāda iemesla raizēties.

-     Iemeslu ir vairāk, nekā vajag, un tu to labi zini, Ret. Jā, viņi ir jauki ļaudis un Taunzends ir mūsu radagabals, bet tas nemaina faktu, ka Hanna ir pārliecināta jenkijiete. Baidos, ka pret viņiem izturēsies nāvīgi pieklājīgi.

-    Kā izturēsies? Skārleta pārjautāja.

Rets izskaidroja. Čārlstonieši spēlē īpaši ļaunprātīgu un viltīgu spēli, kas radusies pēc kara. Pret svešiniekiem viņi izturējās ar tik lielu galantumu un iejūtību, ka pieklājība kļuva par ieroci.

-     Beigās viesi jūtas tā, it kā pirmo reizi mūžā būtu uzvilkuši kurpes. Runā, ka no piedzīvotā attopas tikai paši stiprākie. Ceru, ka šovakar mums nebūs izdevība vērot šos demonstrējumus. Ķīnieši nav izgudrojuši mocības, kas līdzinātos šīm, bet viņi ir ļoti izsmalcināti ļaudis.

-    Ret! Lūdzu, beidz, māte viņu pārtrauca.

Skārleta neko neteica. To viņi dara ar mani, viņa drūmi secināja. Nu lai! Ilgi man vairs nevajadzēs paciest Čārlstonu.

Pēc pagrieziena uz Satikšanās ielu viņu kariete ieņēma vietu garas kariešu rindas galā. Tās apstājās, lai izlaistu pasažierus, tad lēnām brauca tālāk. Šādā tempā, Skārleta lēsa, balle jau būs beigusies, kad mēs tiksim klāt. Viņa skatījās pa logu uz garām ejošiem cilvēkiem, dāmām sekoja istabenes ar kurpju somām. Kaut mēs arī būtu nākuši kājām. Ārā, siltajā gaisā būtu jauki, nevis čurnēt šajā smacīgajā kulbā. Viņu izbiedēja tramvaja zvana iešķindēšanās kreisajā pusē.

Vai tad tramvaji ari brauc? Skārleta nobrīnījās. Tie vienmēr beidza darbu pulksten deviņos. Viņa dzirdēja Svētā Miķeļa baznīcas smailē noskanam divus pilnus dimdienus. Pusdesmit.

-    Vai nav jauki, ka tramvajā nav neviena cita, tikai ļaudis, kas saposušies uz balli? ierunājās Eleonora Batlere. Skārlet, vai tu zināji, ka tramvaji Svētās Cecīlijas balles vakarā vienmēr beidz kursēt agrāk, lai varētu iztīrīt vagonus, pirms dodas speciālos reisos, un aizgādāt ļaudis uz balli?

-    Es to nezināju, mis Eleonor. Kā cilvēki tiek mājās?

-    Ak, divos, kad beidzas balle, ir vēl viens speciāls reiss.

-    Un ja nu grib braukt kāds, kurš nedodas uz balli?

-    Tas, protams, nav iespējams. Nevienam tas pat prātā nenāktu. Visi zina, ka tramvajs pēc deviņiem vairs neiet.

Rets sāka smieties.

-    Mamm, tu jau runā kā hercogiene no "Alises Brīnumzemē".

Arī Eleonora Batlere sāka smieties.

-    Laikam gan, viņa jautri iespurcās, tad sāka smieties skaļāk.

Viņa joprojām smējās, kad kariete pavirzījās uz priekšu, apstājās

un durvis tika atvērtas. Skārleta palūkojās ārā un ieraudzīja ainu, kas lika aizrauties elpai. Tādai jābūt īstai ballei! Augsti, melni metāla stabi turēja pa divām milzīgām laternām, ko spoži apgaismoja pusducis gāzes radziņu. Tie izgaismoja dziļu portiku un augstas, baltas kolonnas templim līdzīgā ēkā, kas stāvēja nomaļus no ielas aiz augstas dzelzs sētas. Koši balts audekla celiņš veda no noberzta balta marmora kariešu bluķa līdz lieveņa pakāpieniem. Virs celiņa un bluķa bija uzslieta balta audekla nojume.

-    Padomā tik, viņa brīnījās, tu vari no karietes nokļūt ballē, pat ja lietus gāž kā ar spaiņiem, un tev ne lāsīte neuzpilēs.

-    Tāda jau ir nojumes jēga, Rets piekrita, bet tas nekad nav pārbaudīts. Svētās Cecīlijas naktī nekad nelīst. Dievs neuzdrīkstētos.

-    Ret! Eleonora Batlere bija patiesi satriekta.

Skārleta uzsmaidīja Retam, apmierināta, ka viņš var pajokot par lietām, kuras uztvēra tikpat nopietni kā šo balli. Viņš bija izstāstījis par to sīki un smalki, ka tā notiek daudzus, daudzus gadus šķita, ka viss Čārlstonā pastāv vismaz simts gadus, un ka to pilnībā organizē vīrieši. Jo biedrībā uzņem tikai vīriešus.

-     Kāp ārā, Skārlet, Rets aicināja, tu noteikti te jutīsies kā mājās. Šo sauca par īru namu. Iekšā tu redzēsi plāksni ar Īrijas arfu vislabākajā zelta krāsā.

-    Nekļūsti rupjš, māte rājās.

Skārleta izkāpa, augstu izslējusi savu kareivīgo zodu gandrīz tādu pašu kā viņas īru izcelsmes tēvam.

Ko tie jenkiju karavīri te dara? Skārletai uz īsu brīdi bailēs aizžņaudzās rīkle. Vai viņi ieplānojuši nepatikšanas, tāpēc ka pirms tam dāmas viņus nolikušas pie vietas? Tad viņa karavīriem aiz muguras ieraudzīja cilvēku pūļus, dedzīgas sejas, kas grozījās te uz vienu, te otru pusi, pūloties saskatīt tos, kuri kāpa ārā no karietēm. Ei, jenkiji aptur ļaudis, lai mēs varētu paieti Gluži kā kalpi, kā lukturu zēni vai sulaiņi. Tā viņiem vajag. Kāpēc viņi neatmet ar roku un neiet projām? Neviens tāpat viņiem nepievērš uzmanību.

Pirms izkāpšanas no karietes Skārleta palūkojās pāri karavīru galvām un starojoši uzsmaidīja ziņkārīgo pūlim. Ja tikai viņa būtu varējusi uzvilkt jaunu tērpu, nevis šo apnikušo veco kleitu. Bet jādara, ko var. Viņa paspēra trīs soļus uz priekšu, tad lietpratīgi ļāva tērpa velcei no rokas noslīdēt zemē sev aiz muguras. Tā izpletās uz baltā celiņa, putekļi to neskāra, un karaliski slīdēja aiz viņas, cēli ejot uz sezonas lielāko balli.

Vestibilā viņa apstājās, lai pagaidītu pārējos. Skatiens neatturami cēlās uz augšu, sekojot graciozajai kāpņu arkai uz otrā stāva plašo laukumiņu un zaigojošo sveču kristāla lustru, kas karājās virs tukšās telpas divu stāvu augstumā. Tā līdzinājās vislielākajam, visspožākajam pasaules dārgakmenim.

-    Lūk, kur Elintoni, norādīja misis Batlere. Nāc šurp, Hanna, atstāsim savus apmetņus dāmu ģērbtuvē.

Bet Hanna Elintone sastinga uz sliekšņa un neviļus sāka kāpties atpakaļ. Rozmarijai un Skārletai steigšus vajadzēja palēkt sānis, lai nesaskrietos ar rubīnkrāsas brokātā tērpto stāvu, kas gāja abām pa priekšu.

Kas gan tur noticis? Skārleta izstiepa kaklu. Aina, kas pavērās viņas acīm, sezonas laikā bija kļuvusi tik pazīstama, ka viņa nespēja aptvert, kādēļ Hanna ir satriekta. Uz zema sola pie sienas sēdēja vairākas sievietes un meitenes. Brunči uzrauti virs ceļiem, kājas iemērktas bļodās ar ziepjainu ūdeni. Kamēr viņas tērgāja un smējās, istabenes mazgāja, slaucīja un pūderēja dāmu kājas, tad uzvilka salāpītās zeķes un deju kurpes. Tā bija parasta procedūra visām sievietēm, kuras uz sezonas ballēm nāca pa pilsētas putekļainajām ielām. Ko tad tā jenkijiete gaidīja? Ka dāmas dejos zābakos? Viņa iedunkāja misis Elintoni.

-Jūs aizšķērsojat ceļu, viņa aizrādīja.

Hanna atvainojās un iegāja telpā. Eleonora Batlere novērsās no spoguļa, pie kura bija kārtojusi matadatas.

Labi, viņa sacīja, Es jau vienu bridi nobijos, ka būšu jūs pazaudējusi. Viņa nebija redzējusi Hannas reakciju. Gribu tevi iepazīstināt ar Šebu. Viņa šovakar parūpēsies par visām tavām vajadzībām. Misis Elintone bez iebildumiem tika iebīdīta telpas stūrī, kur platā, nodilušā, izbalējušā brokāta atzveltnes krēslā sēdēja neiedomājami resna sieviete, viņas zeltaini brūnā āda bija tikai toni tumšāka par zelta brokātu. Šeba, atspiedusies uz rokām, uzslējās no sava troņa, lai tiktu iepazīstināta ar misis Batleres viešņu.

Un misis Batleres vedeklu. Skārleta piesteidzās, jo nevarēja vien sagaidīt, ka redzēs sievieti, par kuru tik daudz bija dzirdējusi. Šeba bija slavena. Visi zināja, ka viņa ir labākā šuvēja Čārlstonā; kad viņa vēl bija Ratlidžu verdzene, viņu apmācīja modiste, kuru misis Ratlidža bija atvedusi no Parīzes, lai sagatavo meitai pūru. Melnā šuvēja joprojām darināja tērpus misis Ratlidžai, viņas meitai un dažām pašas izvēlētām dāmām. Šeba prata lupatas un miltu maisus pāršūt elegantos, kā no modes žurnāla ņemtos tērpos. Viņas tēvs bija sludinātājs un savu meitu nokristīja par godu Sābas ķēniņienei, un viņa nudien bija kļuvusi par karalieni savā nozarē. Katru gadu Svētās Cecīlijas ballē viņa valdīja dāmu ģērbtuvē un, izrīkojot divas akurāti ģērbtas savas istabenes un istabenes, kuras dāmas bija atvedušas sev līdzi, viņa raiti un lietišķi atrisināja itin visas sievišķīgās katastrofas. Atirušas svārku apakšmalas, plankumus un traipus, notrūkušas pogas, noļukušas sprogas, vājumu, pārēšanos, noberztas pēdas, salauztas sirdis Šeba un viņas palīdzes tika galā ar visu. Katrā ballē bija ierādīta īpaša telpa dāmu vajadzībām, kurā grozījās istabenes, bet tikai Svētās Cecīlijas ballei bija Sābas ķēniņiene. Viņa pieklājīgi atteicās veikt savas burvestības citā ballē, viņai derēja tikai vissmalkākā.

Šeba varēja atļauties dīvainības. Rets bija izstāstījis Skārletai to, ko vairums ļaužu zinaja, bet neviens neteica skali. Melnajai šuvējai piederēja greznākais un ienesīgākais atklātais nams bēdīgi slavenajā Mulatu alejā, tā bija daļa no Čālmersa ielas, tikai divus kvartālus no Svētās Cecīlijas biedrības nama; tur okupācijas armijas virsnieki un karavīri atstāja lielāko tiesu algas par lētu viskiju, negodīgu ruletes spēli un visu vecumu, visu ādas krāsu un dažādāko cenu sievietēm.

Skārleta raudzījās Hannas Elintones neizpratnes pilnajā sejā. Varu derēt, ka viņa ir viena no tām verdzības atcelšanas piekritējām, kura nekad tuvumā nebija redzējusi melnādaino. Nez ko viņa darītu, ja kāds pastāstītu par Šebas otru profesiju. Rets teica, ka Šebai Anglijas bankas pagrabos glabājoties vairāk par miljonu dolāru zeltā. Šaubos, vai Elintoni var sacensties ar viņu.

30. NODAĻA

d Skārleta tika līdz balles zāles ieejai, bija viņas kārta sastingt uz vietas, nemanot, ka viņai seko citi cilvēki. Viņa apstulba no maģiskā skaistuma, tas nevarēja būt īsts.

Milzīgo zāli apgaismoja spoža, bet maiga sveču gaisma. Tā lija no četriem kristāla ūdenskritumiem, kas likās slīdam augstu gaisā. No nelieliem zelta un kristāla divžuburu svečturiem pie garajām sānu sienām. No augstiem, zeltītos ietvaros ieliktiem spoguļiem, kas daudzkārtīgi atspoguļoja liesmu atspīdumus no spoguļiem pretējā pusē. No augstajiem, melniem kā nakts logiem, kas arī atspoguļoja sveču liesmas. No augstiem daudzžuburu sudraba kandelabriem uz garajiem galdiem abās pusēs durvīm; tur stāvēja ari milzīgi sudraba punša trauki, kuru apaļajos sānos zaigoja izliekti zeltainas gaismas atspīdumi.

Skārleta līksmi iesmējās un spēra soli pāri slieksnim.

***

-    Vai tev te patīk? Rets jautāja jau krietni vēlāk.

-    Ak jā! Šī nudien ir sezonas labākā balle. Skārleta patiesi tā domāja, šī bija tieši tāda balle, kādai tai jābūt, visapkārt mutuļoja mūzika, smiekli un prieks. Viņa nebija visai apmierināta, saņemot deju karti, lai ari to pasniedza kopā ar gardēniju pušķi sudraba mežģīņu papīrā. Šķiet, biedrības valde jau iepriekš bija ierakstījusi visu dāmu vārdus. Bet tad viņa redzēja, ka viss noorganizēts ļoti prasmīgi. Deju partneri bija gan Skārletai pazīstami vīrieši, gan tādi, kurus viņa savā mūžā nekad nebija satikusi, veci, jauni, dzimuši čārlstonieši, viesi, čārlstonieši, kas jau daudzus gadus dzīvoja citur, bet vienmēr atgriezās mājās uz Svētās Cecīlijas balli. Lai katra deja piedāvātu mokošu neziņas mirkli pirms pārsteiguma un pārmaiņu solījuma. Turklāt pilnīgi nekādu neveiklu situāciju. Midltona Kortnija vārds Skārletas kartē nebija atrodams. Viņai nevajadzēja raizēties, viņa varēja domāt vienīgi par prieku, ka atrodas greznā telpā un dejo skaistas mūzikas pavadījumā.

Tā bija visiem. Skārleta smējās, kad redzēja, ka viņas krustmātes dejo katru deju; pat Jūleilijas parasti sērīgā seja gaiši staroja priekā. Neviena dāma nesēdēja malā. Un nekādas neveiklības. Briesmīgi jaunās debitantes jaunās, baltās kleitās tika saliktas pārī ar vīriešiem, kas prata gan dejot, gan uzturēt sarunu. Viņa redzēja Retu dejojam vismaz ar trim debitantēm, bet nekad ar Annu Hemptoni. Uz mirkli Skārletai iešāvās prātā jautājums, cik daudz zināja vecie, viedie valdes locekļi. Vienalga. Un viņa jutās laimīga. Tāpēc, ieraugot Elintonus, Skārleta smējās.

Hanna acīmredzot jutās kā balles karaliene. Viņa noteikti dejojusi ar Čārlstonas lielākajiem glaimotājiem, Skārleta ļauni nodomāja. Nē, viņa nosprieda, Taunzends izskatās tā, it kā pavadītu laiku vēl labāk nekā viņa sieva. Kāda pavisam noteikti čukstējusi viņam glaimus. Abi nekad neaizmirsīs šo vakaru. Starp citu, arī viņa ne. Drīz būs sešpadsmitā deja. Kā viņai bija sacījis Džosija Ensons, kad abi dejoja valsi, tā bija rezervēta mīlas pāriem un precētiem cilvēkiem. Svētās Cecīlijas ballē, viņš ar ironisku svinīgumu sacīja, vīri un sievas iemīlas no jauna. Ensons bija biedrības prezidents, viņš zināja. Tas bija viens no Svētās Cecīlijas likumiem. Šo deju viņa dejos ar Retu.

Kad Rets saņēma Skārletu rokās un jautāja, vai viņa ir priecīga, viņa no visas sirds atbildēja piekrītoši.

Pulksten vienos orķestris nospēlēja pēdējo valša "Pie skaistās zilās Donavas" motīvu un balle bija beigusies.

-    Bet es negribu, Skārleta iesaucās, ka tā beidzas.

-     Labi, atbildēja Mailss Brūtons, viens no valdes locekļiem,

-    mēs ceram, ka tieši tā jūtas visi. Tagad visi ies lejā uz vakariņām. Ar austeru sautējumu biedrība lepojas gandrīz tikpat stipri kā ar savu punšu. Ceru, ka esat baudījusi kausu mūsu slavenā brūvējuma?

-     Un kā vēl. Man likās, ka pakausis aizlidos pa gaisu. Svētās Cecīlijas punša galvenās sastāvdaļas bija lielisks šampanietis un vislabākais brendijs.

-    Mums, vecajiem zēniem, šķiet, ka tas labi noder deju vakaram. Punšs saiet kājās, nevis galvā.

-    Blēņas, Mails! Sallija vienmēr lielās, ka jūs esat labākais dejotājs Čārlstonā; līdz šim es domāju, ka viņa tikai plātās. Bet tagad zinu, ka viņa runājusi baltu patiesību. Skārletas pārspīlētā ķircināšanās, smaidot tā, ka vaigos iegūla bedrītes, bija tik pašsaprotama, ka viņai nemaz nebija jādomā, ko runā. Kur gan Rets kavējas tik ilgi? Kāpēc viņš sarunājas ar Edvardu Kūperu, nevis ved sievu vakariņās? Sallija Brūtona nemūžam viņai nepiedos, ka tā aizkavējusi Mailsu.

Ak, paldies Dievam, Rets nāk.

-    Nemūžam tev neatdotu tavu apburošo sievu, Ret, ja tu nebūtu augumā daudz garāks par mani. Mailss noliecās pār Skārletas roku.

-    Man bija tas gods, kundze.

-    Man bija liels prieks, ser, viņa atbildēja pakniksējot.

-    Mans Dievs, Rets stiepa vārdus, tikpat labi es varētu iet un lūgt Salliju bēgt kopā ar mani. Pēdējās piecdesmit reizes viņa man atteikusi, bet varbūt vienreiz paveiksies.

Visi trīs smejoties devās meklēt Salliju. Viņa sēdēja uz palodzes ar kurpēm rokās.

-    Kurš teica, ka balles panākumu pierādījums ir cauras kurpes? Viņa žēlabaini jautāja. Ar manām tā notika, un tagad man uz abām kājām ir tulznas.

Mailss paņēma sievu klēpī.

-    Nonesīšu tevi lejā, gaudule, bet tad tu apausi kājas, kā kārtīgam cilvēkam pienākas, un klibosi vakariņās.

-    Nelietis! Sallija iesaucās. Skārleta redzēja, kādu skatienu abi pārmija, un viņas sirds skaudībā sažņaudzās.

-     Par ko tu tik aizrautīgi runāji ar Edvardu Kūperu? Es mirstu badā. Viņa paskatījās uz Retu, un sāpes kļuva asākas. Es par to nedomāšu. Es neizbojāšu šo brīnišķīgo vakaru.

-     Viņš sacīja, ka manas apšaubāmās ietekmes dēļ Tomijs skolā pelnot sliktākas atzīmes. Par sodu viņš pārdod mazo laiviņu, kas puikam tā patīk.

-    Tas ir cietsirdīgi! Skārletai izspruka.

-    Puika dabūs to atpakaļ. Es laivu nopirku. Un tagad iesim vakariņās, iekams visas austeres nav apēstas. Vienreiz mūžā, Skārlet, tu dabūsi vairāk ēdiena, nekā spēj apēst. Pat lēdijas atļaujas pierīties. Tas ir tradicionāli. Sezona beigusies, un tūlīt sāksies gavēnis.

Pulkstenis rādīja nedaudz pāri diviem, kad atvērās īru nama durvis. Mazie, melnie lāpu zēni žāvājās, ieņemot savas vietas, lai apgaismotu dzīrotājiem ceļu. Kad iedegās lāpas, atdzīvojās arī tumšais tramvajs, kas gaidīja uz sliedēm Satikšanās ielā. Vadītājs iededza zilo, apaļo lampu uz jumta un laternas ar garajiem cilindriem pie durvīm. Zirgi mīņājās un klanīja galvu. Vīrs baltā priekšautā noslaucīja no audekla takas sabirušās lapas, atbīdīja garo dzelzs bultu un plaši atgrūda vārtus. Kad no ēkas sāka plūst balsu skaņas, viņš atkāpās ēnā. Trīs kvartālus gar ielas malu stāvēja karietes, gaidīdamas savu kārtu, lai piebrauktu un uzņemtu pasažierus.

-     Mostieties, viņi nāk, Ecehiēls uzrūca guļošajiem zēniem sulaiņu livrejās. Viņi satrūkās, kad kučiera pirksts iedūrās sānos, tad pasmaidīja un notrausās no atpūtas vietas viņam pie kājām.

Pa atvērtajām durvīm ārā plūda ļaudis, runādami, smiedamies, kavēdamies uz lieveņa, jo nevēlējās, ka vakars beidzas. Kā jau katru gadu viņi sacīja, ka šī bijusi labākā Svētās Cecīlijas balle, labākais orķestris, labākais ēdiens, labākais punšs, visjautrākais vakars, ko viņi piedzīvojuši.

Tramvaja vadītājs uzrunāja zirgus.

-     Nebaidieties, zēni, nogādāšu jūs stallī. Viņš parāva kloķi netālu no galvas, un spoži nospodrinātais zvans blakus zilajai gaismai nodimdināja aicinājumu.

-     Arlabunakti, arlabunakti, uzsauca paklausīgie brauktgribētāji cilvēkiem, kas drūzmējās uz lieveņa, tad viens pāris, pēc tam trīs un tad vesela lavīna jaunu ļaužu aizskrēja pa balto audekla taku. Vecākie smaidīja un izteica piezīmes par jaunības nenogurdināmību. Viņi gāja lēnākā, cienīgākā gaitā. Dažos gadījumos cienībai neizdevās noslēpt kāju nedrošību.

Skārleta paraustīja Retu aiz piedurknes.

-     Ak, brauksim ar tramvaju, Ret. Gaiss ir tik atspirdzinošs, un karietē būs smacīgi.

-    Kad izkāpsim, mums būs tālu jāiet kājām.

-    Man vienalga. Es labprāt pastaigātos.

Viņš dziļi ievilka plaušās svaigo nakts gaisu.

-     Es arī, viņš teica. Pateikšu mammai. Ej uz tramvaju un aizņem mums vietu.

Viņiem nebija tālu jābrauc. Tramvajs pagriezās uz austrumiem, uzbrauca uz Platās ielas vienu kvartālu tālāk, tad ar pompu izdimdināja cauri klusajai pilsētai līdz Platās ielas galam iepretī Pasta ēkai. Tas bija jautrs, trokšņains balles turpinājums. Gandrīz visi pārpildītajā tramvajā pievienojās dziesmai, ko sāka trīs smejoši vīri, kad vagons sašūpojies griezās ap stūri.

-    Ak, Rokailendas ceļš…

Muzikālā ziņā priekšnesumu noteikti varēja krietni uzlabot, bet izpildītāji to ne zināja, ne arī viņiem tas rūpēja. Skārleta ar Retu dziedāja tikpat skaļi kā pārējie. Kad viņi izkāpa no tramvaja, Skārleta pievienojās piedziedājumam.

-    Nopērc biļeti stacijā uz Rokailendas ceļu…

Rets un vēl trīs brīvprātīgie palīdzēja vadītājam izjūgt zirgus, aizvest uz otru vagona galu un iejūgt no jauna, lai pa Plato ielu dotos atpakaļ uz Satikšanās ielu un depo. Viņi māja ar roku un sauca arlabunakti, kad tramvajs aizbrauca, aizvedot dziedātājus līdzi.

-     Kā tu domā, vai viņi māk arī kādu citu dziesmu? Skārleta nosmējās.

Arī Rets pasmējās.

-    Viņi nemāk pat šo, un, atklāti sakot, es arī ne. Bet laikam jau tam nav nekādas nozīmes.

Skārleta iespurcās. Tad aizspieda muti ar roku. Tagad, kad "Rokailendas ceļš" tikko dzirdami skanēja no tālienes, smiekli likās briesmīgi skaļi. Viņa noskatījās, kā apgaismotais tramvajs sarūk arvien mazāks, apstājas, atkal uzņem gaitu un, pagriežoties ap stūri, pazūd skatienam. Ārpus gaismas loka, ko meta laterna Pasta ēkas priekšā, valdīja klusums un tumsa. Ar lakata bārkstīm spēlējās viegls vējiņš. Gaiss bija maigs un rāms.

-    Ir gan silts, viņa čukstēja Retam.

Nomurminājis kaut ko piekrītošu, viņš izņēma no kabatas pulksteni un lampas gaismā ielūkojās tajā.

-    Paklausies, viņš klusi sacīja.

Skārleta klausījās. Visapkārt klusums. Viņa aizturēja elpu un ieklausījās vēl vairāk.

-    Nu! sacīja Rets. Svētā Miķeļa baznīcas pulkstenis nosita vienu reizi, divas. Skaņas klusajā gaisā kavējās ilgu laiku. Pustris, Rets atzinīgi sacīja. Un ielika pulksteni kabatā.

Abi bija baudījuši labu tiesa punša. Viņu garastāvokli varētu dēvēt par "pacilātu", viss likās spilgtāks. Tumsa bija melnāka, gaiss siltāks, klusums dziļāks, atmiņas par patīkami pavadītu vakaru patīkamākas par pašu balli. Katrs no viņiem juta klusi kvēlojošu iekšēju labsajūtu. Skārleta laimīga nožāvājās un ieķērās Retam elkonī. Nesakot ne vārda, viņi sāka pa tumsu iet uz mājām. Soļi uz ķieģeļu ietves skanēja skaļi, atbalsij sitoties pret ēkām. Skārleta nemierīgi paskatījās uz abām pusēm, tad pāri plecam uz draudīgi izslējušos Pasta ēku. Viņa nepazina apkārtni. Tik kluss, viņa nodomāja, it kā mēs būtu vienīgie cilvēki zemes virsū.

Reta garais augums saplūda ar tumsu, viņa baltā krekla krūtežu aizsedza melnais vakara apmetnis. Skārleta ciešāk saspieda pirkstus virs viņa elkoņa. Roka bija cieta un stingra, spēcīga vīrieša spēcīga roka. Viņa pievirzījās mazliet tuvāk. Tagad varēja just Reta auguma siltumu un spēku, apjaust to kopumā.

-     Vai nebija brīnišķīga balle? viņa pārāk skaļi ievaicājās. Balss radīja atbalsi, kas pašai izklausījās sveša. Man likās, ka sākšu skaļi smieties par veco, augstprātīgo Hannu. Apžēliņ, kad viņa izjuta, kā dienvidnieki izturas pret ļaudīm, viņai tā sagriezās galva, ka man jau likās, viņa sāks staigāt atmuguriski, lai redzētu, kur iet.

Rets iesmējās.

-     Nabaga Hanna, viņš atbildēja, iespējams, ka viņa nekad vairs savā mūžā nejutīsies tik brīnišķīgi pievilcīga un asprātīga. Taunzends nav muļķis. Viņš man teica, ka vēlas pārcelties atpakaļ uz dzīvi Dienvidos. Šis apciemojums droši vien mudinās Hannu piekrist. Filadelfijā zemi klāj pēdu bieza sniega kārta. Skārleta klusi iesmējās maigajā tumsā, tad apmierināta pasmaidīja. Kad abi gāja garām nākamajai ielu laternai, viņa redzēja, ka ari Rets smaida. Nebija vajadzības bilst kaut vārdu. Pietika, ka viņi jutās labi un smaidīja, ejot blakus un nesteidzoties nokļūt kur citur.

Ceļš veda garām dokiem. Gar ietves malām rindojās kuģu piegādātāju telpas, šauras ēkas ar cieši noslēgtiem veikaliem ielas līmenī un aptumšotiem logiem dzīvojamās telpās augšstāvā. Daudzi logi bija atstāti vaļā, lai ielaistu gandrīz vasarīgi silto nakts gaisu. Izdzirdis soļus, slinki ierējās suns. Rets klusinātā balsī apsauca rējēju. Suns vienu reizi iesmilkstējās, tad apklusa.

Viņi turpināja iet garām retajām ielu laternām. Rets savu plato soli automātiski pielāgoja Skārletas īsākajam, un papēži uz ķieģeļu ietves skanēja vienā klik, klik, klik rakstā, kas liecināja par brīža kopību, kurā abi jutās ērti.

Viena laterna bija apdzisusi. Laukumiņā, kur tumsa likās vēl biezāka, Skārleta pirmo reizi ievēroja, ka debesis šķiet ļoti zemas, zvaigznes vizuļoja spožāk, nekā viņa jebkad bija redzējusi. Viena zvaigzne izskatījās tik tuvu, ka likās aizsniedzama ar roku.

-     Ret, paskaties debesīs, Skārleta klusi sacīja. Zvaigznes izskatās tik tuvu. Viņš apstājās, uzlika plaukstu viņas rokai, lai dotu zīmi apstāties.

-    Tur vainīga jūra, viņš paskaidroja, balss skanēja klusi un sirsnīgi. Mēs jau esam garām noliktavām, un priekšā ir tikai ūdens. Ieklausies, un tu dzirdēsi, kā tas elpo. Viņi stāvēja pavisam klusi.

Skārleta sasprindzināja dzirdi. Kļuva dzirdams ritmisks plakš, plakš, ūdens skalojās pret neredzamajiem aizsprosta pāļiem. Pamazām skaņa kļuva skaļāka, un Skārleta brīnījās, ka nebija to dzirdējusi visu laiku. Tad plūdmaiņu upes kadencei pievienojās kāda cita skaņa. Mūzika, klusa, augsta, lēna skaņu rinda. To dzidrums lika acīs negaidīti pieplūst asarām.

-    Vai tu dzirdi? viņa nobijusies vaicāja. Vai viņai sāk rādīties?

-Jā. Tur spēlē pēc mājām noilgojies jūrnieks uz kāda kuģa, kas te izmetis enkuru. Dziesmiņu sauc "Pāri platajai Misūri". Viņi paši gatavo šīs flautai līdzīgās stabules. Viņš noteikti stāv sardzē. Redzi, kur takelāžā karājas laterna, tur ir tas kuģis. Laterna brīdina citu kuģi, ka viens te jau stāv, bet vienmēr sardzē stāv ari jūrnieks, lai skatītos, vai kāds netuvojas. Varbūt pat divi sargi uz tik dzīva ūdensceļa kā šī upe. Te vienmēr ir pilns ar mazām laiviņām, cilvēki, kuri pazīst upi, brauc naktī, kad neviens viņus neredz.

-    Kāpēc?

-     Tam ir tūkstošiem iemeslu, viņi ir vai nu negodīgi, vai cēli atkarībā no tā, ko kurš stāsta. Izklausījās, ka Rets runā vairāk pats ar sevi, nevis Skārletu.

Viņa raudzījās Retā, bet bija pārāk tumšs, lai saskatītu viņa seju. Skārleta atskatījās uz kuģa laternu, kuru bija noturējusi par zvaigzni, klausījās paisumā un mūzikā, ko spēlēja ilgu nomocītais, nezināmais jūrnieks. Svētā Miķeļa baznīcas zvani nodimdināja trīsceturtdaļstundu.

Skārleta sajuta uz lūpām sāļumu.

-    Vai tev pietrūkst blokādes laušanas, Ret?

Viņš īsi iesmējās.

-     Sacīsim tā, es gribētu būt desmit gadus jaunāks. Viņš atkal iesmējās, it kā pazobodamies par sevi. Es spēlējos ar buru laivām, maskējoties ar to, ka izturos laipni pret apjukušiem jauniem zēniem. Man patīk atrasties uz ūdens un just pūšam brīvu vēju. Nekas cits tik ļoti neļauj cilvēkam līdzināties Dievam. Rets devās uz priekšu, velkot Skārletu līdzi. Viņu gaita nu bija mazliet ātrāka, tomēr vēl saskanīga.

Skārleta izgaršoja gaisu un domāja par mazās laiviņas spārnveida burām, kad tā traucās pa līci, gandrīz lidojot.

-     Es ari gribu, viņa sacīja, vairāk par visu pasaulē es gribu būrāt. Ak, Ret, vai tu pavizināsi mani? Ir silts kā vasarā, tev noteikti nav jāatgriežas Danmorā tieši rīt. Lūdzu, saki, ka izvizināsi mani, Ret.

Viņš brīdi padomāja. Pavisam drīz Skārleta uz visiem laikiem pazudīs no viņa dzīves.

-     Kāpēc gan ne? Žēl būtu neizmantot labo laiku, viņš sacīja.

Skārleta paraustīja viņu aiz rokas.

-    Nāc, pasteigsimies. Ir vēls, un es gribu agri celties. Rets turējās pretī.

-    Es nevarēšu vest tevi ar laivu, ja tu lauzīsi sprandu, Skārlet. Skaties, kur ej. Atlicis tikai pāris kvartālu.

Klusu smaidīdama, viņa atkal pieskaņojās Reta solim. Cik brīnišķīgi, ka ir ko gaidīt.

Tieši pirms pašas mājas Rets apstājās un apturēja arī viņu.

-    Pagaidi mirkli. Viņš bija izslējis galvu un klausījās. Skārleta nesaprata, ko viņš grib sadzirdēt. Ak, Dieva dēļ, tas jau

tikai Svētā Miķeļa pulkstenis. Zvanu skaņas beidzās, un viens zvans dobji, vibrējoši noskandēja trīs reizes. Tāla, bet skaidra siltajā tumsā noskanēja tornī stāvošā sarga balss, uzsaucot aizmigušajai, vecajai pilsētai.

-    Pulkstenis… trīs… un viss ir kārtībā!

31. nodaĻa

ts pētīja tērpu, ko Skārleta ar tādām pūlēm bija sakomplektējusi, uzacis parāvās uz augšu, bet mutes kaktiņi noslīga lejup.

Es negribu atkal apsvilt, viņa aizstāvējās. Galvā viņa bija uzlikusi salmu platmali, ko misis Batlere glabāja turpat pie dārza vārtiņiem, lai aizsargātos no saules, kad gāja griezt ziedus. Ap cepuri Skārleta bija aptinusi vairākus jardus koši zila tilla un galus sasējusi zem zoda pušķī, ko viņa pati uzskatīja par ļoti glītu. Līdzi viņa bija paņēmusi savu mīļāko saulessargu pagodas formā no koša, gaišzila, puķota zīda ar tumši zilu pušķīšu apmali. Pēc viņas domām, tas mazliet atdzīvināja drūmo, piedienīgi brūno sarža ikdienas tērpu.

Starp citu, kāpēc Rets iedomājas, ka var visus kritizēt? Pats, kā Skārletai likās, viņš izskatījās pēc laukstrādnieka šajās nodilušajās biksēs un vienkāršajā kreklā, kuram trūka pat apkaklītes, nemaz nerunājot par kārtīgu kaklasaiti un svārkiem. Viņa saknieba lūpas.

-     Tu teici pulksten deviņos, Ret, un tagad ir deviņi. Vai iesim?

Rets zemu paklanījās, tad paņēma apbružātu audekla somu un

uzmeta uz pleca.

-    Ejam, viņš atbildēja. Balss skanēja aizdomīgi. Kaut ko atkal

perina, Skārleta nosprieda, bet es neļaušu viņam mani izjokot.

***

Viņa nebija iedomājusies, ka laiviņa būs tik maza. Arī to ne, ka šajā čaumalā varēs nokāpt tikai pa garām, slapjām un slidenām kāpnēm. Viņa apsūdzoši paskatījās uz Retu.

-   Tūlīt būs zemākais bēguma punkts, viņš sacīja. Tāpēc mums vajadzēja te ierasties līdz pusdesmitiem. Vēlāk, desmitos, sāktos paisums un būtu grūti tikt ārā līcī. Protams, tas mums ļoti palīdzēs tikt atpakaļ augšup pa upi līdz dokiem… Ja tu droši zini, ka gribi braukt.

-    Pilnīgi droši, nemaz nešaubies par to. Skārleta uzlika baltā cimdā tērpto roku uz kāpņu aizsargreliņa spraišļa un sāka griezties apkārt.

-    Pagaidi, Rets uzsauca. Viņa pavērsa pret vīru seju, kurā atspoguļojās akmens cieta apņēmība. Nevēlos, ka tu lauz kaklu, lai aiztaupītu sev pūles pavizināt tevi kādu stundiņu pa līci. Kāpnes ir ļoti slidenas. Kāpšu tev pa priekšu, lai tu šajos stulbajos pilsētas zābakos nezaudētu pamatu zem kājām. Pagaidi, kamēr es sagatavojos. Viņš atraisīja saiti, ar kuru bija aizsieta audekla soma, un izņēma pāri audekla kurpju ar gumijas zolēm. Skārleta klusā stūrgalvībā noskatījās. Rets nesteidzās, novilka zābakus, apāva kurpes, ielika zābakus somā, savilka auklu un aizsēja vismaz pēc izskata sarežģītu mezglu.

Viņš palūkojās uz Skārletu, lūpas pēkšņi savikās smaidā, un viņai no tā aizrāvās elpa.

-     Paliec uz vietas, Skārlet, gudrs cilvēks zina, kad ir zaudējis. Nolikšu mantas un atnākšu tev pakaļ. Vienā rāvienā viņš uzmeta somu sev plecā un jau bija ticis kāpnēm līdz pusei, pirms Skārleta vispār aptvēra, par ko viņš runā.

-   Tu jau šāvies augšā un lejā pa kāpnēm kā zibens, viņa patiesā apbrīnā sacīja, kad Rets atkal stāvēja viņai blakus.

-    Vai kā pērtiķis, viņš piedāvāja citu variantu. Nāc, mīļā, laiks un paisums negaida nevienu vīrieti un pat ne sievieti.

Skārletai rāpšanās pa kāpnēm nebija sveša, un augstumā viņai galva nereiba. Bērnībā viņa kāpa kokos līdz augšējiem zariem, kas jau šūpojās, un rausās šķūnī uz sienaugšas pa šaurajām redelēm, it kā tās būtu platas kāpnes. Tomēr jutās pateicīga, ka Rets, apņēmis viņai roku ap vidu, pieturēja viņu uz pakāpieniem, kas bija biezi apauguši ar aļģēm, un ļoti priecājās, kad sasniedza mazās laiviņas nosacīti stabilo pamatu.

Viņa klusi sēdēja uz sola laivas pakaļgalā, kamēr Rets prasmīgi piestiprināja buras pie masta un pārbaudīja virves. Baltais audekls gulēja kaudzē uz apsegtā priekšgala un vaļējā kajītē.

-     Gatava? viņš pajautāja.

-Ak jā!

-    Tad laižam! Rets atbrīvoja virves, kas turēja sīko laiviņu pie muliņa, un atgrūdās no gliemežiem aplipušās piestātnes balsta ar airi. Atrās bēguma straumes uzreiz satvēra mazo laiviņu un iestūma upē. Paliec, kur esi, un turi galvu noliektu uz ceļiem, Rets izrīkoja. Viņš uzvilka klīveru, nostiprināja tauvu un buru auklu, un šaurā bura, viegli nostiepusies, piepūtās vējā.

-    Aiziet! Rets apsēdās blakus Skārletai uz sola un iekāra elkoni stūres svirā, kas atradās starp viņiem. Ar abām rokām viņš sāka stiept grotburu. Tā skaļi plīkšķēja un krakšķēja. Skārleta, nepacēlusi galvu, pašāva sāņus skatienu. Rets bija samiedzis acis, lai kaut ko saskatītu saulē, un koncentrējoties rauca pieri. Viņš izskatījās laimīgs, absolūti laimīgs.

Ar dobju troksni grotbura izgāza vēderu, un Rets iesmējās.

-    Laba meitene! viņš nopriecājās. Skārleta zināja, ka tas nav teikts par viņu.

-    Vai brauksim atpakaļ?

-    Ak nē, Ret! Vēl ne. Sajūsmā par vēju un jūru Skārleta nemanīja, ka šļakatas notraipa drēbes, ka ūdens mērcē zābakus, ka cimdi un un mis Eleonoras cepure galīgi iet postā un saulessargs ir pazudis. Viņa neko nedomāja, vien baudīja izjūtas. Laiviņa bija sešpadsmit pēdu gara, korpuss reizēm pacēlās tikai dažas collas virs jūras līmeņa. Tā traucās līdzi viļņiem un straumei kā jauns, karstasinīgs dzīvnieks, uzšāvās viļņu galotnēs, tad ar galvu reibinošu kritienu gāzās ieplakā, liekot Skārletas kuņģim nonākt kaut kur kakla rajonā un metot sejā un sajūsmā pavērtajā mutē sāļas lāses. Viņa te iederējās viņa bija vējš, ūdens, sāls un saule.

Rets paskatījās uz Skārletas pārlaimīgo sejas izteiksmi un pasmaidīja par piemirkušo, muļķīgo tilla pušķi viņai zem zoda.

-    Pieliecies, viņš norīkoja un pagrūda stūres sviru, lai mazliet palabotu laivas kursu. Vēl īsu brīdi varēja pavizināties. Vai tu gribētu pastūrēt? viņš piedāvāja. Pamācīšu tevi būrāt.

Skārleta noraidoši papurināja galvu. Viņa nevēlējās vadīt, viņa bija laimīga vienkārši būt.

Rets zināja, cik nozīmīga ir Skārletas atteikšanās no iespējas valdīt, un izprata, cik patiesi viņa atsaucas laimes pilnajai brīvībai, ko sniedz burāšana jūrā. Jaunībā viņš bieži bija izbaudījis tādu pašu sajūsmu. Pat šodien viņš šad un tad izjuta to, tādi brīži lika viņam atkal un atkal atgriezties uz ūdens, lai vēlreiz gūtu šīs izjūtas.

-    Pieliecies, viņš uzsauca. Un slaidi pagrieza laiviņu. Negaidīti pieaugušais ātrums gāza putojošu ūdeni pāri stipri sašķiebtajam laivas korpusam. Skārleta sajūsmā iekliedzās. Virs galvas viņas saucienu atkārtoja kaija; strauji šaujoties augšup, tā iezīmējās spoži balta uz augsto, zilo debesu klaida, kurā nebija ne mākonīša. Rets atgāza galvu un pasmaidīja. Saule sildīja viņa muguru, sejā cirtās ass un sāļš vējš. Cik jauki tādā dienā izbaudīt, ka esi dzīvs. Rets pagrūda stūres sviru un pārvietojās uz laivas priekšgalu, lai paņemtu audekla somu. Svīteri, ko viņš izvilka, bija izstaipīti, no vecuma zaudējuši formu un stīvi no sažuvušā jūras sāls. Tie bija adīti no biezas un tik tumši zilas vilnas dzijas, ka izskatījās melni. Rets atmuguriski atgriezās laivas pakaļgalā un apsēdās uz kajītes slīpās ārējās malas. No viņa svara laiviņa noliecās uz sāniem un šalkdama aiztraucās caur ūdeni gandrīz uz taisna ķīļa.

-    Uzvelc, Skārlet. Viņš pasniedza Skārletai svīteri.

-    Man nevajag. Šodien ir silts, gandrīz kā vasarā.

-    Gaiss ir silts, bet ne ūdens. Var jau likties, ka ir vasara, tomēr ir tikai februāris. Tu nemaz nepamanīsi, kā šļakatas tevi nosaldēs. Uzvelc džemperi.

Skārleta saviebās, bet svīteri paņēma.

-    Tev būs jāpatur mana cepure.

-    Es paturēšu tavu cepuri. Rets pārvilka otru, netīrāko svīteri pāri galvai. Tad palīdzēja Skārletai. Tiklīdz viņas galva izlīda no svītera, vējš ieklupa izspūrušajos matos, atbrīvoja tos no ķemmju un matadatu tvēriena un svaidīja garas, tumšas, viļņojošas lentes. Skārleta iekliedzās un centās savaldīt matus.

-     Paskaties, ko tu izdarīji! viņa kliedza. Vējš iesita biezās šķipsnas atvērtajā mutē, un viņa sāka spurkt un sprauslāt. Kad viņa atbrīvoja nepaklausīgās šķipsnas, vējš tās izrāva no pirkstiem un samudžināja matus. Ātrāk atdod cepuri, iekams neesmu palikusi ar pliku pauri, viņa prasīja. Apžēliņ, pēc kā es izskatos!

Nekad mūžā viņa nebija izskatījusies tik skaista. Seja staroja priekā, vaigi, piesārtuši no vēja, kaisa izpluinīto, tumšo matu mākoņa vidū. Viņa stingri piesēja pie galvas smieklīgo cepuri, sabāza savaldītos, izjukušos matus uz muguras aiz svītera apkakles.

-    Tev jau tajā somā nekā ēdama nav, vai ne? viņa cerību pilnā balsī apjautājās.

-    Tikai jūrnieka pārtika, Rets atteica, sausiņi un rums.

-     Varētu būt garšīgi. Nekad neesmu pagaršojusi ne vienu, ne otru.

-     Ir tikai mazliet pāri vienpadsmitiem, Skārlet. Uz pusdienām būsim mājās. Pacieties.

-    Vai nevaram palikt visu dienu? Man te ļoti patīk.

-     Vēl stundu; man šopēcpusdien sarunāta tikšanās ar juristiem.

-     Lai velns rauj juristus, Skārleta nopukojās, bet tā, ka Rets nedzirdēja. Viņa atteicās dusmoties un sabojāt sev prieku. Viņa skatījās uz saulē vizuļojošo ūdeni un baltajām putu sprogām, kas vijās abpus priekšgalam, tad iepleta rokas un izlieca muguru laiski kā kaķis. Svītera piedurknes bija tik garas, ka karājās pāri izstieptajiem pirkstiem un plīvoja vējā.

-    Uzmanīgi, mīlulīt, Rets smējās, tevi var aizpūst pa gaisu. Viņš atbrīvoja stūres sviru, gatavodamies spējam pagriezienam, automātiski skatīdamies, vai iecerētajā ceļā nav kādi citi transporta lidzekļi.

-    Paskaties, Skariet, viņš steigšus iesaucās, ātri. Pa labi… pa labi. Varu derēt, ka tu nekad neko tādu neesi redzējusi.

Skārletas skatiens slīdēja pāri purvainajam krastam, kas bija pavisam tuvu. Tad pusceļā starp laivu un krastu uz mirkli virs ūdens izliecās spožs, pelēks augums un atkal pazuda ūdenī.

-    Haizivs! viņa iesaucās. Nē, divas… trīs haizivis. Viņas nāk mums tieši virsū, Ret. Vai viņas grib mūs apēst?

-     Mans mīļais, dumjais bērns, tie ir delfīni, nevis haizivis. Tie noteikti dodas uz okeānu. Turies cieši un pieliecies. Es laivu spēji pagriezīšu. Varbūt varēsim pabraukt viņiem līdzi. Pasaulē nav nekā jaukāka kā atrasties viņu bara vidū. Delfīniem patīk rotaļāties.

-    Rotaļāties? Zivīm? Tu noteikti uzskati mani par briesmīgi lētticīgu, Ret. Viņa noliecās zem buras bomja.

-    Delfīni nav zivis. Skaties. Pati redzēsi.

Bariņā bija septiņi delfīni. Kamēr Rets pagrieza laivu virzienā, kurā devās dzīvnieki, tie jau bija tikuši labu gabalu priekšā. Rets stāvēja un ar plaukstu aizsedza acis pret sauli.

-   Nolādēts! viņš nolamājās. Tad pašā laivas priekšgalā no ūdens izšāvās delfīns, izlieca muguru un ar plunkšķi ienira atpakaļ ūdenī.

Skārleta ar svītera piedurknēs ievīkstītajām dūrītēm bungoja Retam pa kāju.

-    Vai tu redzēji?

Rets nometās uz sola.

-    Redzēju. Viņš atnāca pateikt, lai kustamies ātrāk. Pārējie droši vien mūs gaida. Skaties! Priekšā no ūdens bija izniruši divi delfīni. Lēcieni bija tik graciozi, ka Skārleta sāka sist plaukstas. Viņa atbīdīja piedurknes un aplaudēja atkal, šoreiz tas izdevās labāk. Divus jardus pa labi no viņas virspusē parādījās pirmais delfīns, izpūta šļakatas un laiski šūpojās ūdenī.

-     Ak, Ret, nekad neesmu redzējusi neko tik miļu. Viņš mums uzsmaida!

Arī Rets smaidīja.

-    Man vienmēr liekas, ka viņi smaida, un es smaidu pretī. Man ļoti patīk delfīni, vienmēr ir patikuši.

Delfīni Retam un Skārletai demonstrēja priekšnesumu, ko varēja nosaukt tikai par rotaļu. Dzīvnieki peldēja laivai blakus, panira zem priekšgala, lēca tam pāri, reizēm peldēja pa vienam, reizēm pa diviem vai trim. Nira dzelmē un iznira virspusē, pūta ūdeni, viļājās, lēkāja, skatījās gandrīz vai cilvēka acīm; tās virs pievilcīgajām, smaidā savilktajām mutēm it kā smējās par neveiklajiem cilvēkiem, kas iesprostoti laivā.

-     Skaties! Rets norādīja, kad viens delfīns izšāvās no ūdens.

-     Tur! Skārleta kliedza, kad cits izlēca pretējā pusē. Tur! un

-     Tur!, kad vien delfīni parādījās virspusē. Ik reizi tas bija pārsteigums, ik reizi tie izlēca vietā, kur neskatījās ne Rets, ne Skārleta.

-    Viņi dejo, Skārleta pārliecināti apgalvoja.

-    Draiskojas, Rets piedāvāja citu izskaidrojumu.

-    Izrādās, viņi vienojās. Priekšnesums bija apburošs.

Izrādes dēļ Rets bija zaudējis modrību. Viņš nepamanīja tumšu

mākonīti, kas pamalē viņiem aiz muguras pletās lielāks. Pirmo brīdinājumu viņš uztvēra tad, kad pēkšņi norima spirgtais vējš. Spraigi piepūstās buras saplaka, delfīni spēji ienira ūdenī un pazuda. Tad viņš paskatījās pārāk vēlu pār plecu un ieraudzīja pa ūdeni un debesīm traucamies brāzmu.

-    Kāp lejā, Skārlet, Rets klusā balsī izrīkoja, un turies stingri. Tūlīt sāksies vētra. Nebaidies, esmu burājis daudz sliktākā laikā.

Viņa paskatījās atpakaļ un iepleta acis. Kā tas iespējams, ka priekšā debesis ir saulainas un zilas, bet aiz muguras tik melnas? Ne vārda nesakot, viņa noslīdēja lejā un sameklēja rokturi zem sola, kur abi bija sēdējuši.

Rets steidzīgi darbojās ap takelāžu.

-     Mums vajadzēs skriet vētrai pa priekšu, viņš sacīja, tad pasmaidīja. Tu izmirksi, bet tas būs viens ellišķīgs brauciens. Tajā brīdī brāzma viņus panāca. Diena pārvērtās par slapju nakti, kad melni mākoņi aptumšoja debesis un viņiem virs galvas parāva vaļā lietus slūžas. Skārleta atvēra muti, lai iekliegtos, un to uzreiz piepildīja ūdens.

Mans Dievs, es slīkstu, viņa nodomāja. Viņa pieliecās un tikmēr spļāva un klepoja, līdz mute un kakls bija tīri. Tad mēģināja pacelt galvu, lai paskatītos, kas notiek, lai pajautātu Retam, ko nozīmē tas briesmīgais troksnis. Bet sejā ietriecās vieglprātīgā, sapluinītā cepure, un viņa neko neredzēja. Man jātiek no tās vaļā, citādi nosmakšu. Ar brīvo roku Skārleta raustīja zem zoda sasieto tilla pušķi. Otra roka izmisīgi turējās pie metāla stieņa, ko viņai bija izdevies sataustīt. Laiva krakšķēdama cēlās un krita, it kā kuru katru mirkli draudētu pārlūzt. Skārleta juta, ka laiva traucas lejup, lejup tā jau noteikti sasvērusies uz deguna un cauri ūdenim iedursies jūras dibenā. Ak, mīļā Dievmāte, es negribu mirt!

Laiva nodrebēja un tālāk vairs nekrita. Skārleta nevērīgi pārvilka slapjo tillu pāri zodam un sejai, nu viņa bija brīva no smacējošajām salmu kārtām. Viņa varēja redzēt!

Skārleta skatījās uz ūdeni, tad augšā, uz ūdeni, augšā… augšā… augšā. Ūdens siena slējās augstāk par masta galu, kas grasījās gāzties lejup un saspiest trauslo koka čaumaliņu gabalos. Skārleta mēģināja kliegt, bet rīkli paralizēja bailes. Laiva drebēja un vaidēja; tā šķebinoši stāvā leņķī uzslīdēja pa ūdens sienas malu augšup un vienu bezgalīgi biedējošu brīdi drebēdama karājās pašā augšā.

Skārleta samiedza acis, lai izvairītos no lietus, kas briesmīgos, pulsējošos triecienos gāzās viņai uz galvas un plūda pār seju. Visapkārt cēlās nikni, bangojoši, putu sasvītroti viļņu kalni ar noapaļotām, plīstošām baltām galotnēm, kas šķieda šļakatu vēdekļus niknajā vējā un lietū.

Ret, viņa mēģināja pasaukt. Ak Dievs, kur palicis Rets? Viņa grozīja galvu, cenšoties kaut ko saskatīt cauri lietum. Tad, kad laiva brāzās lejā vilnim otrā pusē, viņa Retu atrada.

Lai velns parauj viņa dvēseli! Viņš tupēja uz ceļiem, mugura un pleci taisni izslieti, galva un zods pacelti uz augšu, un smējās pretī vējam, lietum un viļņiem. Kreisā roka ar tauvas spēku vilka stūri, labā bija izstiepta, turot virvi, kas bija aptīta viņam ap elkoni, apakšdelmu un plaukstas locītavu, un valdīja milzīgās, vēja piepūstās grotburas biedējošo spēku. Viņš izbauda šo mirkli! Cīņu ar vēju, nāves briesmas. Viņam tas patīk.

Es viņu ienīstu!

Skārleta paskatījās uz nākamo vilni, kura draudīgā masa karājās virs galvas, vienu mežonīgu, izmisuma pilnu mirkli viņa gaidīja, ka tas gāzīsies, noķers viņu slazdā un iznīcinās. Tad Skārleta sev teica, ka nav no kā baidīties. Rets var tikt galā ar visu, pat ar pašu okeānu.

Viņa pacēla galvu tāpat kā viņš un ļāvās mežonīgajam, bīstamajam azartam.

Skārleta neko nezināja par vēja haotisko spēku. Kamēr mazā laiviņa traucās augšup trīsdesmit pēdu augstā vilnī, vējš norima. Tikai uz dažām sekundēm, pašā vētras "acī", bet grotbura saplaka, un laiva sagriezās uz sāniem. Ūdens straume to trakā ātrumā uzrāva stāvus augšup. Skārleta manīja, ka Rets steigšus cenšas atbrīvot roku no šļauganās auklas, ka viņš citādi groza stūri, bet par to, ka kaut kas nav kārtībā, viņai nebija ne jausmas, līdz viļņa galotne jau bija gandrīz zem ķīļa un Rets iekliedzās:

Zemē! Zemē! un sāpīgi uzkrita viņai virsū.

Virs pašas galvas kaut kas grabēja, čīkstēja, un smagais bomis no sākuma lēni, tad ātrāk un beigās strauji pārslīdēja viņai pāri. Viss notika ļoti ātri, tomēr šķietami briesmīgi, nedabiski lēni, it kā visa pasaule apstātos. Neko nesaprotot, viņa paskatījās uz Reta seju, kas atradās pavisam tuvu, un tad tā bija prom un viņš atkal tupēja uz ceļiem un kaut ko darīja, viņa nezināja, ko, vienīgi to, ka viņai virsū krīt resnās tauvas smagās cilpas.

Skārleta neredzēja pretvēja sakulto ūdeni, tad vējš pēkšņi piepūta grotburas slapjo audeklu un grieza to uz nevadāmās laivas otru malu, griešanās spēks arvien pieauga, atskanēja krakš, it kā būtu iespēris zibens, resnais masts nolūza un tika ienests jūrā ar buras inerci un svaru. Laivas korpuss saslējās uz augšu, tad sagāzās uz labo pusi un lēnām, samudžinātās takelāžas vilkts, svērās uz sāniem, līdz apgāzās uz mutes. Laiva bija apgāzusies aukstā, vētras plosītā jūrā.

Skārleta ne iedomāties nespēja, ka var tik ļoti salt. Auksts lietus pātago augumu, visapkārt vēl aukstāks ūdens velk viņu lejā. Viņa noteikti ir sasalusi. Zobi nevaldāmi klab, saceļot galvā tādu troksni, ka viņa nespēj domāt, nespēj aptvert notiekošo, izņemot to, ka noteikti ir paralizēta, jo nevar pakustēties. Un tomēr viņa kustas šķebinošās šūpās, ūdenim uzplūstot, ceļas uz augšu un tad baisi, baisi krīt lejā, lejā.

Es mirstu. Ak, Dievs, lūdzu, neļauj man nomirt! Es gribu dzīvot.

-    Skariet! Viņas vārda skaņas bija skaļākas par zobu klabēšanu, tāpēc iespiedās līdz apziņai.

-     Skārlet! Viņa pazīst šo balsi, tā ir Reta balss. Un tā ir Reta roka, kas satvērusi viņu ap vidu un tur. Bet kur ir viņš pats? Viņa neko nevarēja saskatīt caur ūdeni, kas sitās sejā, aizmigloja skatienu un koda acīs.

Skārleta atvēra muti, lai atbildētu, un to uzreiz piepildīja ūdens. Cik vien varēja, viņa izstiepa kaklu un izspļāva ūdeni. Ja tikai zobi neklabētu!

-    Ret, viņa mēģināja pateikt.

-     Paldies Dievam. Balss skanēja pavisam tuvu. Aiz muguras. Pamazām viņa sāka kaut ko apjēgt.

-    Ret, viņa atkal sacīja.

-    Tagad klausies uzmanīgi, mana mīļā, tik uzmanīgi, kā tu nekad neesi klausījusies. Mums ir viena iespēja, un mēs to izmantosim. Laiva ir tepat; es turos pie stūres. Mums jātiek tai apakšā un jāizmanto tā pārjumtu. Tas nozīmē, ka mums jāpanirst zem ūdens, un tad mēs iznirsim zem laivas korpusa. Vai tu saproti?

Katra šūna viņā kliedza nē! Ja viņa panirs zem ūdens, tad noslīks. Tas jau tagad velk, rauj viņu lejā. Ja viņa ienirs, tad nekad vairs neiznirs virspusē! Skārletu sagrāba panika. Viņa nespēja paelpot. Viņa gribēja turēties pie Reta un kliegt, kliegt, kliegt…

Izbeidz. Vārdi skanēja skaidri. Un tā bija viņas pašas balss. Tev jāizdzīvo, un tu to nevarēsi, ja uzvedīsies kā drebelīga idiote.

-    K-k-kas man j-jā-d-d-dara? Tie nolādētie zobi klab.

-    Es skaitīšu. Pie "trīs" ievelc dziļi elpu un aizver acis. Es tevi turu. Es parūpēšos, ka mēs nonāksim zem laivas. Ar tevi viss būs labi. Vai esi gatava? Viņš negaidīja atbildi, bet tūlīt sāka skaļi skaitīt: Viens… divi… Skārleta ievilka saraustītu elpu. Tad viņa tika vilkta lejup, lejup un ūdens piepildīja degunu, ausis, acis un apziņu. Dažu sekunžu laikā viss bija beidzies. Viņa laimīga ievilka elpu.

-     Es turēju tavas rokas, Skārlet, lai tu nesakamp mani un mūs abus nenoslīcini. Rets atlaida viņas rokas un satvēra vidukli. Brīvība likās brīnišķīga. Ja vien tik ļoti nesaltu rokas. Viņa sāka tās berzēt.

-     Pareizi, Rets uzslavēja. Lai asinis rit straujāk. Bet mazliet pagaidi. Pieķeries pie šīs stangas. Man tevi uz pāris minūtēm jāpamet. Nekrīti panikā. Tas nebūs ilgi. Es niršu atpakaļ, pārgriezīšu samezglojušās virves un mastu, iekams tas nav novilcis laivu dibenā. Es pārgriezīšu ari tavu zābaku auklas, Skārlet. Nespārdies, kad jūti, ka kāds gramstās gar kājām. Tas būšu es. Ari no smagajiem svārkiem un apakšbrunčiem būs jāatbrīvojas. Turies cieši. Es nekavēšos.

Bet likās, ka paiet vesela mūžība.

Skārleta izmantoja laiku, lai novērtētu apkārtni. Nebija jau tik ļauni ja vien tā nesaltu. Apgāztā laiva kalpoja pārjumtu, un lietus vairs nekapāja galvu. Kaut kāda iemesla dēļ arī viļņošanās bija mazinājusies. Viņa nevarēja to redzēt; zem laivas valdīja pilnīga tumsa; bet viņa zināja, ka tā ir. Lai arī laiva viļņos cēlās un krita tajā pašā reibinošajā ritmā, ūdens virsma zem jumta vairs neplīsa mazajos vilnīšos, kas šļakstījās sejā.

Skārleta juta, ka Rets pieskaras kreisajai kājai. Labi! Es tomēr neesmu paralizēta. Kopš bija sākusies vētra, viņa pirmo reizi dziļi ievilka elpu. Cik savāda sajūta kājās. Viņa nebija iedomājusies, ka zābaki ir tik smagi un neveikli. Ak! Roka, kas darbojās ap viņas vidukli, arī sagādāja dīvainu sajūtu. Viņa juta, ka nazis kustas šurpu turpu kā zāģis. Tad pēkšņi gar kājām noslīdēja milzu svars un pleci izšāvās no ūdens. Viņa pārsteigumā iesaucās. Kliedziens novibrēja tukšajā telpā zem koka korpusa, tas bija tik skaļš, ka sabijusies viņa gandrīz atlaida rokas.

Tad no ūdens izšāvās Rets. Viņš atradās pavisam tuvu.

-     Kā tu jūties? viņš jautāja. Vārdi noskanēja skaļi kā kliedziens.

-    Kuš, Skārleta viņu apsauca. Ne tik skaļi.

-    Kā tu jūties? viņš klusi jautāja.

-    Ja tu gribi zināt, esmu pārsalusi līdz nāvei.

-    Ūdens ir auksts, bet ne jau tik auksts. Ja mēs būtu Atlantijas okeāna ziemeļos…

-    Ret Batler, ja tu man stāstīsi kādu no saviem blokādes lauzēja piedzīvojumu stāstiem, tad es… es tevi noslīcināšu!

Reta smiekli piepildīja gaisu ap viņiem, un nez kādēļ šķita, ka kļūst siltāk. Bet Skārleta joprojām bija briesmīgi nikna.

-    Man nav saprotams, kā tu šādā brīdī vari smieties. Man smiekli nenāk, ka jākuļas pa ledusaukstu ūdeni, kad apkārt plosās vētra.

-     Tad, kad klājas visļaunāk, Skārlet, vienīgais, ko varam darīt, ir atrast, par ko pasmieties. Tas palīdz saglabāt veselo saprātu… un neļauj zobiem klabēt bailēs.

Viņa bija pārāk sašutusi, lai runātu. Visļaunākais ir tas, ka Retam taisnība. Zobu klabēšana mitējās, kad viņa pārtrauca domāt par nāvi.

-    Tagad es pārgriezīšu tavas korsetes saites, Skārlet. Tajā būri tu nevari normāli paelpot. Tikai esi mierīga, citādi iegriezīšu tev sānos. Viņa roku kustības zem svītera, atraujot korseti un saplēšot kreklu, radīja mulsinošu intimitātes sajūtu. Jau vairākus gadus Reta rokas nebija pieskārušās viņas augumam.

-    Nu, tagad vari elpot brīvi, Rets sacīja, novelkot viņai sagriezto korseti un kreklu. Mūsdienu sievietes neprot elpot. Pievelc ar gaisu pilnas plaušas. Es no nogrieztās virves sameistarošu kādu atbalstu. Tad tu varēsi atlaist stieni un paberzēt rokas un kājas. Turpini elpot. Tā tu sasildīsies.

Skārleta centās darīt to, ko Rets lika, bet rokas, kad viņa tās pacēla, likās drausmīgi smagas. Bija daudz vieglāk ļaut ķermenim atpūsties iejūgam līdzīgajā virvju pinumā, kas apņēma viņu zem padusēm, un šļaugani cilāties līdzi viļņu šūpām. Briesmīgi nāca miegs… Kāpēc Retam tik daudz jārunā? Kāpēc viņš neliekas mierā un pieprasa, lai viņa berzē rokas?

-    Skārlet! Kliedziens bija ļoti skaļš. Skārlet! Tu nedrīksti aizmigt. Tev jāturpina kustēties. Spārdies. Ja gribi, sper man, bet kustini kājas. Rets sāka sparigi berzēt viņas plecus, tad augšdelmus; viņa pieskārieni bija skarbi.

-    Izbeidz. Man sāp. Vārdi skanēja vārgi kā kaķēna ņaudēšana. Skārleta aizvēra acis, un tumsa kļuva tumšāka. Viņai vairs tik ļoti nesala, tikai māca stiprs nogurums un miegs.

Bez brīdinājuma Rets stipri iesita viņai pa seju, galva atliecās atpakaļ un triecās pa koka korpusu ar tādu blīkšķi, ka atbalss noskanēja pa visu noslēgto telpu. Skārleta pilnībā pamodās, satriekta un dusmīga.

-    Kā tu uzdrīksties! Kad tiksim no šejienes laukā, es tev atmaksāšu, Ret Batler, piesargies!

-    Tā jau ir labāk, Rets noteica. Viņš turpināja asi berzēt viņas rokas, lai arī Skārleta mēģināja izvairīties. Turpini runāt, es masēšu. Dod plaukstas, lai varu tās saberzēt.

-    Nekādā gadījumā! Turēšu rokas sev klāt un būšu pateicīga, ja tu darīsi tāpat. Tu man noberzīsi no kauliem visu miesu.

-    Labāk, lai es noberžu, nekā krabji to noēd, Rets skarbi noteica.

-    Klausies. Ja tu, Skārlet, ļausies aukstumam, tad nomirsi. Un, Dieva dēļ, ja arī man vajadzēs sasist tevi zili melnu, es neļaušu tev nomirt. Paliec nomodā, elpo un turpini kustēties. Runā; turpini runāt; man viens pīpis, ko tu saki, tikai ļauj man dzirdēt tavu kašķīgo zivju sievas balsi, lai es zinu, ka tu esi dzīva.

Retam ieberzējot dzīvību viņas miesā, Skārleta atkal sajuta stindzinošo aukstumu.

-    Vai mēs tiksim no šejienes projām? viņa vienaldzīgi jautāja, mēģinot pakustināt kājas.

-    Protams.

-    Kādā veidā?

-    Straume nes mūs uz krastu; tuvojas paisums. Tas aiznesīs mūs atpakaļ uz turieni, no kurienes mēs ieradāmies.

Skārleta tumsā pamāja ar galvu. Viņa atcerējās, kāda jezga tika sacelta, lai pagūtu izbraukt pirms paisuma sākšanās. Nekas Reta balsī neliecināja, ka viņš zina: ja plosās vētras stipruma vēji, tad parastais plūdmaiņu ritms vairs nedarbojas. Vētra pa līča ieeju abus cietušos varēja iznest bezgalīgajos Atlantijas okeāna plašumos.

-      Cik ilgi mums jāgaida? Skārleta kašķīgi jautāja. Kājas likās pārvērtušās par milzu baļķiem. Un Rets berza viņas plecus jēlus.

-     Nezinu, viņš atbildēja. Tev jāsaņem visa drosme, Skārlet. Viņš jau runā tik svinīgi, it kā lasītu sprediķi! Rets, kas vienmēr

par visu pasmejas. Ak mans Dievs! Skārleta lika savām nedzīvajām kājām kustēties un ar dzelzs apņēmību piespieda bailēm pazust.

-    Man nevajag drosmi ne uz pusi tik daudz kā ēst, viņa sacīja.

-    Kāda joda pēc tu nepaķēri to savu tašu, kad mēs gāzāmies riņķī?

-   "Iā ir pabāzta zem sola laivas priekšgalā. Dieva dēļ, Skārlet, tava rijība, iespējams, mūs izglābs. Biju to pilnīgi aizmirsis. Lūdz Dievu, lai soma vēl būtu tur.

Rums apvija dzīvinoša siltuma pilnus taustekļus ap gurniem, kājām, pēdām, un Skārleta sāka tās kustināt šurpu turpu. Asinsrites atsākšanās sagādāja asas sāpes, bet viņa priecājās. Tas nozīmēja, ka viņa ir dzīva, ka visi locekļi darbojas. Nu, rums var būt pat labāks par brendiju, viņa secināja pēc otrā malka. Tās nudien sasilda.

Slikti, ka Rets stingri uzstāja uz taupību, bet viņam bija taisnība. Tas būtu pārāk briesmīgi, ja izbeigtos pudelē ieslēgtais siltums, pirms viņi tikuši drošībā uz zemes. Bet pagaidām viņa pat spēja pievienoties Retam ieguvuma slavināšanā. "Jo, ho, ho un pudele ruma!" viņa brēca pēc katra panta, ko Rets noauroja no šīs jūrnieku dziesmas.

Un pēc tam Skārleta iedomājās dziesmiņu "Mazo, brūno kausiņ, kā es tevi mīlu".

Balsis apgāztās laivas korpusā skanēja tik skaļi, ka abi varēja izlikties, ka, aukstumam stindzinot ķermeni, viņu spēki nezūd. Rets apskāva Skārletu un piekļāva sev klāt, lai dalītos ar savu siltumu. Un viņi dziedāja visas savas mīļākās dziesmas, ko vien atcerējās, atstarpes starp ruma malkiem kļuva arvien īsākas un iedarbība arvien mazāk jūtama.

-    Kā būtu ar "Teksasas dzelteno rozi"? Rets ierosināja.

-    To mēs esam dziedājuši jau divas reizes. Nodziedi to dziesmu, ko tētiņš tik ļoti mīlēja, Ret. Atceros, kā jūs abi streipuļojāt Atlantā pa ielu, aurodami kā puskautas cūkas.

-    Kā tad, bet mums skanēja kā eņģeļu korim, Rets iebilda, attēlodams Džeralda O'Hāras izrunu. Kad es pirmo reizi redzēju daiļo Pegiju, bija tirgus diena… Nodziedājis pantiņu no "Pegija vaļējos ratos", viņš atzinās, ka tālāk nezina vārdus. Tu noteikti zini visus pantus, Skārlet. Nodziedi man.

Viņa mēģināja, bet nebija spēka.

-    Esmu aizmirsusi, viņa sameloja, lai slēptu savu vājumu. Viņa bija tik nogurusi. Ja varētu atbalstīt galvu pret Reta silto augumu un aizmigt. Cik brīnišķīga sajūta, ka Rets viņu tur. Skārletas galva noslīga uz leju. Tā bija kļuvusi pārāk smaga, un viņa ilgāk to nespēja noturēt.

Rets viņu sapurināja.

-    Skārlet, vai tu mani dzirdi? Skārlet! Es jūtu straumi maināmies, zvēru, mēs esam jau pavisam tuvu krastam. Tagad tu nedrīksti padoties. Nu, mīļumiņ, parādi man, cik tev tās dūšas! Turi galvu augšā, mīļā, viss jau gandrīz beidzies.

-…tik auksti…

-      Nolādētā vārgule, Skārlet O'Hāra! Man vajadzēja ļaut, lai Atlantā Šermans tevi savāc. Nebija vērts tevi glābt.

Šie zaimi pavisam lēnām ielauzās gaistošajā apziņā un izraisīja tikai niecīgu dusmu uzliesmojumu. Bet ar to pietika. Acis atvērās, un galva pacēlās, lai stātos pretī izaicinājumam, ko varēja tikai nojaust.

-     Ieelpo labi dziļi, Rets lika. Mēs ienirstam. Viņa platā delna aizklāja Skārletas degunu un muti, un viņš ienira ūdenī, cieši piekļāvis viņas augumu, kas vārgi pretojās. Viņi iznira virspusē ārpus laivas korpusa, netālu no augstu, putojošu bangu līnijas. Esam gandrīz klāt, mīļā, Rets elsa. Viņš aplieca roku Skārletai ap kaklu un turēja viņas smago galvu, kamēr izmanīgi peldēja cauri plīstošajiem viļņiem un ļāvās bangu spēkam, lai tas iznes abus seklumā.

Smidzināja sīks lietutiņš, kuru brāzmains vējš pūta gandrīz horizontāli. Rets piekļāva Skārletas slābano augumu sev pie krūtīm, pārliecās pāri un saļima uz ceļiem putojošā ūdens malā. Tālu viņam aiz muguras pacēlās vilnis un traucās uz liedagu. Milzu vilnis sāka velties kamolā, tad putainais, pelēkais ūdens izšķīda, uzplūda uz zemes un spēks, kas vēlās un vēlās, uzsita Retam pa muguru un rēkdams pārtraucās pāri sargājošajam augumam.

Kad vilnis bija pārskrējis pāri un izšķīdis, Rets streipuļodams uzslējās kājās un, cieši piekļāvis sev Skārletu, klumburoja uz pludmali. Kailās pēdas un stilbus simtiem vietās bija sagriezušas gliemežvāku šķembas, kuras vilnis bija metis viņam virsū, bet Retam bija vienalga. Viņš neveikli skrēja pa dziļajām smiltīm, kurās stiga kājas, uz kādu ieleju bezgalīgo kāpu rindā un uzkāpa mazā pakalnā, kur bļodai līdzīgā laukumiņā varēja patverties no vējiem. Tur viņš saudzīgi noguldīja Skārletu mīkstajās smiltīs.

Balss aizlūza, kad Rets atkal un atkal sauca Skārletu vārdā, cenšoties atgriezt dzīvību nosalušajā, baltajā miesā, berzējot ar abām rokām katru viņas ķermeņa daļu. Samudžinātie, mirdzošie, melnie mati bija iziruši ap viņas galvu un pleciem, melnās uzacis un skropstas tumsa kā uzkrītošas melnas svītras viņas bezkrāsainajā, slapjajā sejā. Rets maigi un ātri pliķēja ar pirkstu kauliņiem viņas vaigus.

Kad Skārletas acis atvērās, tās izskatījās košas kā smaragdi. Rets primitīvā uzvaras priekā iekliedzās.

Skārletas pirksti tvēra lietus noblietēto smilšu birstošo stabilitāti.

-    Zeme, viņa nočukstēja. Un sāka aizgūtnēm raudāt.

Rets apņēma ar roku viņas plecus un pacēla augšup, lai droši aizsargātu ar savu saliekto augumu. Ar brīvo roku viņš pieskārās Skārletas matiem, vaigiem, mutei, zodam.

-    Mana mīla, mana dzīvība. Man jau likās, ka esmu tevi zaudējis. Domāju, ka esmu tevi nogalinājis. Es domāju… Ak, Skārlet, tu esi dzīva! Viss… Rets skūpstīja viņas pieri, kaklu, vaigus. Skārletas bālā āda sasilstot atguva krāsu, un viņa pagrieza galvu, lai atbildētu Reta skūpstam.

Un nebija vairs ne aukstuma, ne lietus, ne vājuma tikai Reta lūpas kaisa uz viņas lūpām, viņas augums juta viņa roku karstumu. Un spēku, ko juta zem saviem pirkstiem, kad satvēra viņa plecus. Un sirdspukstus kaklā pret viņa lūpām, spēcīgos Reta sirds sitienus zem viņas plaukstām, kad Skārleta ielaida pirkstus biezajos, cirtainajos matos uz viņa krūtīm.

Jā! Es to atcerējos, tas nebija sapnis. Jā, šī ir tā tumšā mutuļošana, kas ievelk mani, noslēdz pasauli un padara mani dzīvu, tik dzīvu, brīvu un lidojošu augšup uz saules sirdi.

-    Jā! viņa kliedza atkal un atkal, Reta kaislībai pretī liekot savējo, viņas vēlmes sakrita ar viņa vēlmēm. Līdz mutuļojošajā, riņķojošajā labsajūtā vairs neeksistēja vārdi vai domas, bija tikai prātam, laikam un pasaulei neaptverama savienošanās.

32. NODAĻA

Viņš mīl mani! Es taču to labi zinu, kāda es esmu muļķe, ka vēl šaubījos. Skārletas pietūkušās lūpas izliecās laiskā, triumfa pilnā smaidā, un viņa lēnām pavēra acis.

Rets sēdēja turpat blakus. Rokām aptvēris ceļgalus un seju paslēpis bedrītē, ko tie veidoja.

Skārleta labsajūtā izstaipījās. Tikai tagad viņa sajuta, ka smiltis skrāpē ādu, un pievērsa uzmanību apkārtnei. Lietus gāž kā ar spaiņiem. Mēs saaukstēsimies un nomirsim. Pirms atkal mīlējāmies, jāatrod kāda pajumte. Vaigos ietrīsējās bedrītes, un Skārleta apspieda vēlmi ieķiķināties. Varbūt ari nekādu pajumti nevajag, pirmajā reizē laikapstākļiem nebija nekādas nozīmes.

Viņa izstiepa roku un pārvilka ar nagiem Retam pār muguru.

Rets atrāvās tā, it kā Skārleta būtu viņu apdedzinājusi, steigšus pagriezās viņai pretī, tad pielēca kājās. Reta sejā bija neizdibināma izteiksme.

-   Negribēju tevi modināt, viņš ierunājās. Ja vari, pacenties vēl atpūsties. Iešu pameklēt kādu vietu, kur var apžūt un iekurt uguni. Šajās salās ir būdas.

-    Iešu tev līdzi. Skārleta centās piecelties. Viņa bija ģērbusies svīterī, un kājas bija apsegtas ar Reta kamzoli. Piemirkušie apģērba gabali spieda kā nasta.

-    Nē. Tu paliec šeit. Viņš gāja projām stāvajās kāpās. Skārleta blenza muļķīgi pavērtu muti, nespēdama ticēt savām acīm.

-    Ret! Tu nevari mani pamest. Es tev to neļaušu.

Bet viņš turpināja ceļu. Skārleta redzēja tikai viņa plato muguru, ko sedza pie miesas pielipušais, slapjais krekls.

Kāpas virsotnē Rets apstājās. Viņš lēnām grozīja galvu uz visām pusēm. Tad uzkumpušie pleci iztaisnojās. Viņš pagriezās un pa galvu pa kaklu metās atpakaļ lejup pa stāvo nogāzi.

-     Tur ir mājiņa. Es zinu, kur mēs atrodamies. Celies augšā. Rets pastiepa roku, lai palīdzētu Skārletai piecelties. Viņa dedzīgi to satvēra.

Mājiņas, ko daži čārlstonieši bija uzbūvējuši tuvējās salās, bija plānotas tā, lai dienvidu garo vasaru karstajās, mitrajās dienās tās uztvertu vēso jūras vēju. Šīs vasarnīcas piedāvāja patvērumu no pilsētas un tās uzspiestā formālā dzīvesveida, tādēļ bija tikai nedaudz labākas par vienkāršām būdām, tām bija dziļi, ēnaini lieveņi un plāns dēļu apšuvums ar vēja un lietus atstātām pēdām; mājiņas bija uztupinātas uz pāļiem, lai paceltu tās virs smiltīm, kas vasarās sakarsa kā plīts virsma. Aukstajā lietusgāzē Reta atrastā pajumte likās pamesta un bezpalīdzīga pret brāzmaino vēju. Bet viņš zināja, ka šajās salu mājās vētru pārlaidušas vairākas paaudzes, tajās bija virtuve ar pavardu, uz kura varēja gatavot ēdienu. Tieši tāda pajumte, kādu meklē kuģa avārijā izdzīvojušie.

Ar vienu kājas spērienu viņš izlauza durvis. Skārleta sekoja Retam iekšā mājā. Kāpēc viņš klusē? Rets nebija pateicis gandrīz ne vārda, pat nesdams viņu klēpī cauri zemajai krūmu biežņai kāpu pakājē. Es gribu, lai viņš runā, Skārleta domāja, es gribu dzirdēt, kā viņš saka, cik ļoti mani mīl. Dievs zina, ka es jau esmu tik ilgi gaidījusi.

Skapī Rets atrada izbalojušu lupatu segu.

-     Velc nost slapjās drēbes un ietinies segā, viņš nokomandēja un iemeta segu Skārletai klēpī. Pēc minūtes jau būšu iekūris uguni.

Skārleta uzmeta uz izmirkušā svītera saplēstās biksītes un sāka slaucīties segā. Tā bija mīksta un patīkama. Viņa ietinās segā kā apmetnī un apsēdās uz cietā virtuves krēsla. Sega uz grīdas izveidoja tādu kā kabatu, kurā Skārleta iebāza kājas. Pēc daudzām slapjās drēbēs pavadītām stundām viņa beidzot bija sausumā, taču viņu sāka kratīt drebuļi.

Rets ienesa sausu malku no kastes, kas stāvēja uz lieveņa pie virtuves durvīm. Pēc dažām minūtēm lielajā kamīnā jau sprēgāja neliela liesmiņa. Gandrīz tūlīt tā ieķērās pagaļu krāvumā, un sprakšķēdama uzšāvās gara, oranža ugunsmēle. Tā apgaismoja Reta domīgo seju.

Skārleta aizklumburoja pāri virtuvei, lai sasildītos pie uguns.

-    Kāpēc arī tu nevelc nost slapjās drēbes, Ret? Iedošu tev segu, ar ko noslaucīties; tas ir brīnišķīgi. Viņa nodūra skatienu, it kā būtu sakaunējusies par savu drosmi. Biezās skropstas drebēja. Rets nekādi nereaģēja.

-     Kad iešu ārā, es atkal izmirkšu, viņš atbildēja. Mēs esam tikai pāris jūdžu no Moltrijas forta. Iešu meklēt palīdzību. Rets iegāja mazajā pieliekamajā blakus virtuvei.

-    Pie velna Moltrijas fortu! Skārleta vēlējās, lai viņš beidz rakņāties pa pieliekamo. Kā lai sarunājas ar cilvēku, kas atrodas citā telpā?

Rets parādījās durvīs ar viskija pudeli rokā.

-    Plaukti gandrīz tukši, viņš īsi pasmaidīja, bet pats nepieciešamākais ir. Viņš atvēra skapīti un izņēma divas tasītes. Diezgan tīras. Ieliešu mums viskiju. Viņš nolika tasītes un pudeli uz galda.

-    Es negribu viskiju. Es gribu…

Rets viņu pārtrauca, iekams viņa bija paguvusi pateikt, ko grib.

-     Man jāiedzer, viņš pateica. Pielējis tasīti līdz pusei, viņš izdzēra to vienā garā malkā, tad noskurinājās. Nav brīnums, ka saimnieki to te atstājuši; tas ir īsts pašbrūvētais. Tomēr… Rets ielēja vēl.

Skārleta noskatījās viņā ar uzjautrinātu iecietību. Nabadziņš, cik viņš nervozs. Kad viņa ierunājās, balsī skaidri varēja dzirdēt mīļu pacietību.

-    Neuztraucies tik ļoti, Ret. Tu jau neesi mani kompromitējis vai kā citādi nodarījis pāri. Mēs esam divi precēti cilvēki, kas mīl viens otru, tas viss.

Rets skatījās Skārletā pāri tases malai, tad uzmanīgi nolika to uz galda.

-    Skārlet, tam, kas notika kāpās, nav nekāda sakara ar mīlestību. Tas bija prieks, ka palikām dzīvi, nekas vairāk. Kara laikā tā notiek pēc katras kaujas. Vīri, kas nav nogalināti, metas virsū pirmajai sievietei, ko ierauga, un, izmantojot viņas ķermeni, pierāda, ka ir dzīvi. Šajā gadījumā arī tu izmantoji manu ķermeni, jo par mata tiesu biji izglābusies no nāves. Tam nav nekāda sakara ar mīlestību.

Vārdu skarbums aizsita Skārletai elpu.

Bet tad viņa atcerējās pie auss skanam Reta piesmakušo balsi, vārdus "mīļā", "mana dzīvība", "es mīlu tevi", kas tika atkārtoti simtiem reižu. Lai ko Rets teiktu, viņš Skārletu mīlēja. Viņa to juta pašā dvēseles dziļumā, vietā, kur nav melu. Viņš joprojām baidās, ka es viņu nemīlu! Tāpēc negrib atzīt, ka mīl mani.

Viņa sakustējās, lai dotos pie Reta.

-    Saki, ko gribi, Ret, bet patiesību tas nemainīs. Es mīlu tevi, tu mīli mani, un mēs mīlējāmies, lai pierādītu viens otram…

Rets izdzēra viskiju. Tad skarbi iesmējās.

-   Nekad nebiju domājis, ka tu esi tik romantiska muļķīte, Skārlet. Esmu tevī vīlies. Agrāk tavā cietajā galviņā mita vismaz kāda jēga. Primitīvu, steidzīgu kopošanos nav iespējams sajaukt ar mīlestību. Lai gan Dievs zina, ka tas notiek gana bieži, lai piepildītu baznīcas ar kāzu ceremonijām.

Skārleta turpināja iet uz priekšu.

-    Runā vien, līdz seja metas zila, bet tas neko nemainīs. Viņa pacēla roku un noslaucīja asaras, kas plūda pa seju. Tagad viņa stāvēja Retam ļoti tuvu. Viņa juta sāls aromātu uz viņa ādas un viskija smārdu elpā. Tu mīli gan mani, viņa šņukstēja, mīli, mīli. Sega nokrita zemē, kad viņa to atlaida, lai sniegtos pēc Reta. Apskauj mani un pasaki, ka nemīli mani, tad es tev ticēšu.

Rets spēji satvēra Skārletas galvu un sāpīgi, paužot īpašnieka varu, noskūpstīja. Skārletas rokas apķērās viņam ap kaklu, kamēr viņa plaukstas slīdēja pa kaklu un pleciem, un ļāvās aizmirstībai.

Bet Reta pirksti pēkšņi saslēdzās ap viņas plaukstu locītavām un atrāva viņas sadotās rokas, kas turējās viņam ap kaklu, atstūma no sevis, mute vairs nemeklēja viņas lūpas, augums attālinājās.

-    Kāpēc? viņa iesaucās. Tu taču gribi mani.

Negaidīti viņš atlaida Skārletas rokas, un viņa krita atmuguriski, šī bija pirmā reize, kad viņa redzēja, ka Rets nevalda pār sevi.

-    Jā, Dieva dēļ! Es gribu tevi un ilgojos pēc tevis. Tu esi inde manās asinīs, Skārlet, manas dvēseles vājums. Pazīstu vīriešus, kas alkst opija tā, kā es alkstu tevis. Es zinu, kas notiek ar atkarīgo. Viņš kļūst par vergu, tad tiek iznīcināts. Tas gandrīz notika ar mani, bet es izbēgu. Es vairs neriskēšu. Tevis dēļ es sevi neiznīcināšu. Viņš izskrēja pa durvīm negaisā.

Pa vaļā atstātajām durvīm aurodams iebrāzās vējš, un ledains aukstums apņēma Skārletas kailo augumu. Viņa paķēra uz grīdas gulošo segu un ietinās tajā. Viņa stāvēja durvīs, cīnoties ar vēju, bet, izņemot lietu, neko nevarēja saskatīt. Vajadzēja saņemt visus spēkus, lai aizvērtu durvis. Spēka viņai bija atlicis ļoti maz.

Lūpas vēl juta Reta skūpsta siltumu. Bet augums drebēja. Viņa saritinājās pie uguns, cieši ietinusies segā. Skārleta jutās nogurusi, tik ļoti nogurusi. Viņa mazliet pasnaudīs, līdz atgriezīsies Rets.

Un iegrima nemaņai līdzīgā, dziļā miegā.

-     Spēku izsīkums, konstatēja armijas ārsts, ko Rets atveda no Moltrijas forta, un pārsalšana. Brīnums, mister Batler, ka jūsu sieva ir dzīva. Cerēsim, ka viņai nebūs paralizētas kājas; asinsrite gandrīz apstājusies. Ietiniet slimnieci šajās segās, un vedam viņu uz fortu. Rets aši ievīkstīja Skārletas ļengano ķermeni segās un paņēma rokās.

-     Nu, tagad dodiet viņu seržantam. Pats neesat necik labā stāvoklī.

Skārleta atvēra acis. Apmiglotais prāts manīja zilās uniformas visapkārt, tad acis aizgriezās. Ārsts ar kaujas laukā gūtu pieredzi aizvēra viņai plakstiņus. Pasteigsimies, viņa slīd projām.

-    Iedzer šo, dārgumiņ, sacīja sievietes balss, maiga, tomēr tāda, kas apzinājās savu varu, balss, kura Skārletai šķita tā kā pazīstama. Viņa paklausīgi pavēra lūpas. Laba meitene, iedzer vēl mazu malciņu. Nē, es nevēlos redzēt tādu neglītu, saviebtu seju. Vai tad tu nezini, ka, vaibstot seju, var gadīties, ka tāda tā arī paliek? Ko tad tu darīsi? Smuka meitenīte kļuvusi par neglīteni. Nu jau ir labāk. Atver muti! Platāk! Tu izdzersi šo labo, karsto pienu un zāles, ja ari būs jādzer veselu nedēļu. Nu, jēriņ! Iemaisīšu vēl mazliet cukura.

Nē, tā nebija mammītes balss. Tik līdzīga, gandrīz tāda pati, tomēr cita. No Skārletas aizvērtajām acīm lēnām ritēja tievas asaru stīdziņas. Vienu mirkli bija licies, ka viņa ir mājās Tarā un mammīte viņu kopj. Viņa piespieda sevi atvērt acis un koncentrēt skatienu. Melnā sieviete, kas bija noliekusies pār viņu, smaidīja. Smaids bija skaists. Līdzjūtīgs. Gudrs. Mīlošs. Pacietīgs. Nepadevīgi valdonīgs. Skārleta ari pasmaidīja.

-     Nu, vai tad es viņiem neteicu? Sitam meitēnam vajag tikai karstu ķieģeli gultā, es teicu, sinepju plāksteri uz krūtīm un veco Rebeku, kas izberzē aukstumu no kauliem, karstu piena groku un visam pa virsu Jēzus pielūgšanu. Es aprunājos ar Jēzu, kamēr masēju tevi, un viņš atdeva tev dzīvību, es jau zināju, ka tā būs. Kungs, es Viņam sacīju, šis jau nav nekāds īstais darbs, tāds, kādu Tu paveici ar Lācaru, šite tikai meitēns drusku apslimis. Lai uzmestu viņai aci un atdzīvinātu, Tev nevajadzēs ne minūti no Tavas mūžības.

Viņš to izdarīja, un es pateikšos Viņam. Tiklīdz būsi izdzērusi savu pienu. Nu, mīļumiņ, es piebēru vēl divas karotītes cukura. Dzer nu. Tu taču negribēsi, ka Jēzum jāgaida, līdz Rebeka Viņam pateiksies, vai ne? Debesīs tas netiks pierakstīts visai labi.

Skārleta norija malku. Tad sāka dzert skaļiem guldzieniem. Saldinātais piens garšoja labāk par visu, ko viņa pēdējās nedēļās bija baudījusi. Kad trauks bija tukšs, viņa ar delnas virspusi nobrauca gar muti, lai nodzēstu piena ūsas.

-     Briesmīgi gribas ēst. Rebeka, vai varu dabūt kaut ko uzēst?

Lielā nēģeriete pamāja ar galvu.

-    Vienu mazu brītiņu, viņa sacīja, aizvēra acis un salika rokas lūgšanā. Lūpas kustējās bez skaņas, un augums šūpojās šurpu turpu, pateicoties savam Kungam.

Beigusi viņa savilka segu pāri Skārletas pleciem un aizbāzīja to ap muguru. Slimniece bija aizmigusi. Pienam pievienotās zāles bija opija tinktūra.

Miegā Skārleta nemierīgi mētājās. Kad viņa nometa segas, Rebeka atkal viņu sasedza un glāstīja pieri, līdz rūpju rievas izlīdzinājās. Bet pret sapņiem Rebeka bija bezpalīdzīga.

Tie bija nesakarīgi, haotiski fragmenti no Skārletas atmiņām un bailēm. Viņa juta pastāvīgo badu, ko piedzīvoja grūtajos laikos Tarā. Redzēja jenkiju karavīrus, kas arvien vairāk un vairāk tuvojās Atlantai, uzglūnēja lieveņa ēnā aiz viņas loga, grūstīja viņu un čukstēja, ka kājas būs jāņem nost. Izstiepušies tie gulēja asins peļķē Tarā uz grīdas, asinis uzšļācās kā strūklaka, izpletās, kļuva par sarkanu straumi, kas gigantiskā vilnī cēlās augstāk, aizvien augstāk un gāzās pāri kliedzošajai, mazajai Skārletai. Tad nāca aukstums, ledus klāja kokus un sačokurojušās puķes, veidoja čaulu ap viņu, tā ka viņa nespēja pakustēties un nevarēja dzirdēt, lai arī sauca: "Ret, Ret, Ret, nāc atpakaļ," lāstekās, kas krita viņai no lūpām. Sapnim cauri izgāja māte, un Skārleta saoda citronu verbenas smaržu, bet Elena tā arī neko nepateica. Džeralds O'Hāra lēca pāri žogam, tad vēl vienam un vēl daudziem žogiem citam pēc cita līdz bezgalībai, sēžot atmuguriski uz spodri balta ērzeļa, kas kopā ar Džeraldu dziedāja cilvēka balsī par Skārletu vaļējos ratos. Balsis mainījās, kļuva par sieviešu balsīm, pieklusa. Viņa nevarēja sadzirdēt, ko tās saka.

Skārleta aplaizīja sausās lūpas un atvēra acis. Ei, tā taču Mellija! Ak, viņa izskatās briesmīgi noraizējusies, nabadzīte.

-   Nebaidies, Skārleta piesmakušā balsī sacīja. Viss ir labi. Viņš ir miris. Es viņu nošāvu.

-    Viņa murgo, Rebeka paskaidroja.

-     Visi sliktie sapņi nu beigušies, Skārlet. Dakteris saka, ka jūs pavisam drīz būsiet vesela. Annas Hemptones tumšās, mirdzošās acis bija ļoti nopietnas.

Viņai aiz pleca parādījās Eleonoras Batleres seja.

-     Mēs esam atbraukušas, lai vestu tevi mājās, mīļā, viņa sacīja.

-     Tas ir smieklīgi, Skārleta žēlojās. Es pilnīgi noteikti pati varu paiet. Rebeka uzspieda roku viņai uz pleca un turpināja lēnām stumt ratiņkrēslu pa taciņu, ko sedza saberztas austeru čaulas. -Jūtos kā muļķe, ņurdēja Skārleta, bet atkal atlaidās krēslā. Galva sāpēs dunēja, likās, ka dur ar dunci. Negaiss bija atnesis februārim raksturīgo laiku. Gaiss bija spirgts, un dzeļošais vējš vēl arvien nebija norimis. Vismaz mis Eleonora atvedusi manu kažoku, viņa nodomāja. Laikam jau par mata tiesu esmu izsprukusi nāvei no nagiem, ja man ļauts valkāt kažoku, kuru vīramāte uzskatīja par uzkrītošu.

-    Kur ir Rets? Kāpēc viņš neved mani mājās?

-    Es neļāvu viņam iet ārā, stingrā balsī atbildēja misis Batlere. Aizsūtīju pēc mūsu ārsta un liku Manigo tūlīt noguldīt Retu gultā. Viņš bija nosalis zils.

Anna, pieliekusies Skārletai pie auss, klusi sacīja:

-    Mis Eleonora ļoti uztraucās, kad tik pēkšņi sākās negaiss. Mēs no patversmes skrējām uz piestātni, un, kad tur teica, ka laiva nav atgriezusies, viņa gandrīz krita panikā. Šaubos, vai viņa visu dienu kaut reizīti ir apsēdusies, visu laiku tikai staigāja pa terasi un skatījās lietū.

Zem kārtīga jumta, Skārleta nepacietīgi domās piebilda. Ir jau jauki un labi, ka Anna tik briesmīgi nobažījusies par mis Eleonoru, bet ne jau viņa gandrīz nosala!

-    Mans dēls stāstīja, ka jūs, kopjot viņa sievu, esat darījusi brīnumus, mis Eleonora sacīja Rebekai. Nezinu, kā mēs jums spēsim pateikties.

-   To jau neizdarīju es, kundzīt, tas bija labais Kungs. Es parunāju ar Jēzu par šo mazo, drebošo nabadzīti. Es teicu, tas nav Lācars, Kungs…

Kamēr Rebeka atkārtoja savu stāstu misis Batlerei, Anna atbildēja uz Skārletas jautājumiem par Retu. Viņš bija nogaidījis, līdz dakteris pateicis, ka Skārletai briesmas vairs nedraud, tad ar prāmi devies uz Čārlstonu, lai nomierinātu māti, zinot, cik ļoti viņa būs uztraukusies.

-    Mēs visas bijām satriektas, kad pa vārtiem ienāca jenkiju karavīrs, Anna iesmējās. Viņš bija aizņēmies no seržanta sausas drēbes.

Skārleta atteicās braukt lejā no prāmja ratiņos. Viņa apgalvoja, ka līdz mājām spēj aiziet kājām, un to arī pierādija, izkāpjot krastā, it kā nekas nebūtu noticis.

Bet, ierodoties mājās, jutās nogurusi, tik nogurusi, ka neatteicās, kad Anna piedāvājās palīdzēt uzkāpt pa kāpnēm. Pēc tam, apēdusi pupiņu zupu un kukurūzas maizītes, ko uznesa uz paplātes, viņa atkal iegrima dziļā miegā.

Šoreiz murgi vairs nerādījās. Skārleta gulēja ierastajā greznībā linu palagos, uz dūnu pēļa un zināja, ka dažu soļu attālumā atrodas Rets. Viņa nogulēja četrpadsmit spirdzinošas stundas.

Puķes viņa ieraudzīja tajā pašā brīdī, kad pamodās. Siltumnīcas rozes. Pret vāzi bija atslieta aploksne. Skārleta to uzreiz pakampa.

Uz krēmkrāsas papīra stingri melns izcēlās Reta noteiktais, asais rokraksts. Vispirms Skārleta ar mīlestību pieskārās rakstītajiem vārdiem, tikai tad sāka lasīt.

Man nav ko teikt par vakar notikušo, izņemot to, ka man ir milzīgs kauns un es ļoti nožēloju, ka sagādāju Tev tik lielas sāpes un apdraudēju Tavu dzīvību.

Skārleta priekā sarosījās.

Tu patiesi varonīgi izrādīji apbrīnojamu drosmi un gara stingrību, es vienmēr izturēšos pret Tevi ar apbrīnu un cieņu.

Es rūgti nožēloju visu, kas notika pēc tam, kad bijām izbēguši ilgajām mocībām. Es Tev teicu to, ko neviens vīrietis nedrīkst sacīt sievietei, un mana rīcība bija peļama.

Tomēr es nevaru noliegt, ka viss, ko teicu, atbilst patiesībai. Es nedrīkstu Tevi redzēt un nekad vairs neredzēšu.

Saskaņā ar mūsu vienošanos Tev ir tiesības palikt manas mātes mājā Čārlstonā līdz aprīlim. Atklāti sakot, es ceru, ka Tu tā nedarīsi, jo es neieradīšos ne pilsētas mājā, ne Danmorlendingā, līdz būšu saņēmis ziņu, ka esi atgriezusies Atlantā. Tu mani neatradīsi, Skārlet. Necenties.

Kas attiecas uz vienošanos naudas jautājumos, nauda nekavējoties tiks pārsūtīta Tavam tēvocim Henrijam Hamiltonam.

Lūdzu Tevi pieņemt manu patieso atvainošanos par visu, ko esmu nodarījis Tev mūsu kopdzīves laikā. Tā tam nevajadzēja notikt. Novēlu Tev turpmāk būt laimīgai.

Rets

Skārleta blenza uz vēstuli, sākumā viņa bija pārāk satriekta, lai justu sāpes. Tad pārāk nikna.

Beidzot viņa turēja vēstuli abās rokās un lēnām plēsa biezo papīru strēmelēs, runādama, līdz iznīcināja ar tumšo, plato līniju rakstītos vārdus.

Šoreiz tev tas neizdosies, Ret Batler. Tu aizbēgi no manis jau toreiz Atlantā pēc tam, kad biji ar mani mīlējies. Un es, galvu nokārusi, slima no mīlestības, gaidiju, ka tu atgriezīsies. Nu, tagad es esmu daudz gudrāka nekā toreiz. Es zinu, ka tu nevari izmest mani no galvas, lai cik ļoti censtos. Tu nevari bez manis dzīvot. Neviens vīrietis nevar tā mīlēt sievieti, kā tu mīlēji mani, un nekad ar viņu vairs netikties. Tu atgriezīsies. Tāpat kā agrāk. Bet es tevi vairs negaidīšu. Tev vajadzēs mani meklēt. Lai kur es būtu.

Skārleta dzirdēja Svētā Miķeļa baznīcas zvanus sitam stundu… seši… septiņi… astoņi… deviņi… desmit. Katru otro svētdienu viņa desmitos bija gājusi uz misi. Bet ne šodien. Viņai darāmas svarīgākas lietas.

Viņa izslīdēja no gultas un aši parāva zvana auklu. Lai Penzija pasteidzas. Gribu sasaiņot mantas un doties uz staciju, es vēl varu pagūt uz Ogastas vilcienu. Braukšu mājās, pārliecināšos, ka tēvocis Henrijs dabūjis naudu, un tad ķeršos pie darba Tarā.

… Bet vēl es neesmu Taru dabūjusi.

-     Labrīt, mis Skārlet. Briesmīgi labi atkal redzēt jūs veselu pēc notikušā…

-    Beidz penterēt un sameklē mūsu somas. Skārleta bija nejauka. Es braucu uz Savanu. Manam vectēvam ir dzimšanas diena.

Viņa satiksies ar krustmātēm stacijā. Vilciens uz Savanu atiet bez desmit minūtēm divpadsmitos. Rīt viņa sameklēs abati un piespiedīs viņu runāt ar bīskapu. Nav jēgas braukt uz Atlantu, iekams nav iegūtas īpašumtiesības uz Taru.

-   Negribu to pretīgo veco kleitu, viņa sacīja Penzijai. Sameklē tās, ko es atvedu līdzi. Vilkšu mugurā to, kas man patīk. Es vairs nevēlos nevienam izpatikt.

-     Es jau domāju, par ko tāds tracis, sacīja Rozmarija. Viņa ziņkāri nopētīja Skārletas moderno tērpu. Vai arī tu kaut kur brauc? Mamma teica, ka tu droši vien gulēšot visu dienu.

-    Kur ir mis Eleonora? Gribu no viņas atvadīties.

-    Viņa jau aizgāja uz baznīcu. Vari uzrakstīt viņai zīmīti. Vai arī varu viņai nodot ziņu no tevis.

Skārleta paskatījās pulkstenī. Daudz laika viņai nebija. Ārā jau gaidīja ekipāža. Viņa ieskrēja bibliotēkā, paķēra papīru un spalvu. Ko rakstīt?

-    Reta kundze, jūsu kariete gaida, Manigo atgādināja.

Skārleta uzšņāpa dažus teikumus, sakot, ka brauc uz vectēva dzimšanas dienu un ka viņai diemžēl pirms aizbraukšanas nav izdevies satikt mis Eleonoru. "Rets visu paskaidros," viņa piebilda. "Es jūs mīlu."

-     Mis Skārlet, nervozi sauca Penzija. Skārleta salocīja zīmīti un aizzīmogoja.

-     Lūdzu, atdod to savai mātei, viņa lūdza Rozmarijai. Man jāsteidzas. Uz redzēšanos.

-     Uz redzēšanos, Skārlet, atbildēja Reta māsa. Viņa stāvēja durvīs un noskatījās, kā Skārleta, viņas istabene un bagāža attālinās pa ielu. Rets nebija tik labi apgādāts, kad vakar vēlu vakarā devās projām. Viņa bija lūgusies, lai brālis paliek, jo viņš neizskatījās vesels. Bet viņš uz atvadām bija māsu noskūpstījis un kājām aizgājis tumsā. Nebija grūti uzminēt, ka Skārleta ir tā, kas liek Retam doties projām.

Lēnām, bet noteikti Rozmarija uzrāva sērkociņu un sadedzināja Skārletas zīmīti.

-     Labi, ka esam tikuši no viņas vaļā, Rozmarija skaļā balsī noteica.

JAUNA DZĪVE

i?1 -' ''

33 nodaĻa

Kad ekipāža apstājās vectēva Robijāra mājas priekšā, Skārleta sajūsmā sasita plaukstas. Māja tiešām bija rozā krāsā, kā mis Eleonora bija teikusi. Padomā, es to nemaz nepamanīju, kad biju šeit iepriekšējo reizi! Nu, nav svarīgi, tas bija sen; svarīgi ir tas, kas notiek tagad.

Viņa uzskrēja pa puslokā veidotajām kāpnēm, neturēdamās pie dzelzs margām, un pa atvērtajām durvīm iesteidzās priekšnamā. Krustmātes un Penzija var parūpēties par bagāžu, viņa vai mira no ziņkārības redzēt, kā izskatās iekšā.

Jā, viss bija sārts sārts, balts un zelts. Sienas bija sārtas, krēslu audums un aizkari ari. Ar mirdzoši baltām koka daļām un kolonnām, kas vizēja zeltītos rotājumos. Turklāt viss bija nevainojamā stāvoklī, nekur nelobījās nost krāsa, nekas nebija noplucis, ko nevarēja teikt par krāsojumu un audumiem vairumā Čārlstonas un Atlantas māju. Ideāla vieta, kur sagaidīt Retu, kad viņš atbrauks pēc sievas. Tad viņš redzēs, ka Skārletas ģimene ir tikpat nozīmīga un iespaidīga kā viņējā.

Un bagāta. Skatiens aši slīdēja pa telpu, vērtējot pedantiski kopto mēbeļu vērtību, kuras pa atvērtajām durvīm varēja redzēt viesistabā. 0, par to cenu, ko maksā zeltītām ģipša lapiņām izrotātie griestu stūri, viņa Tarā varētu nokrāsot visu māju gan iekšpusi, gan ārpusi.

Vecais sīkstulis! Vectēvs neatsūtīja ne penija, lai palīdzētu man pēckara grūtajā laikā, un arī krustmāšu labā viņš nav darījis itin neko.

Skārleta gatavojās kaujai. Krustmātes baidījās no tēva kā no uguns, bet viņa ne. Briesmīgā vientulība, ko viņa iepazina Atlantā, bija mudinājusi Skārletu Čārlstonā izturēties bikli, nedroši un iztapīgi. Tagad viņa atkal pati bija noteicēja par savu dzīvi un burtiski vibrēja no spēku pārpilnības. Tagad ne cilvēks, ne zvērs vairs nespēs stāties viņai ceļā. Rets viņu mīlēja, un viņa bija pasaules valdniece.

Skārleta vēsā mierā noņēma cepuri un kažokādas apmetni un uzlika vestibilā uz konsoles ar marmora virsmu. Tad sāka vilkt nost ābolu krāsas kazādas cimdus. Viņa juta, ka krustmātes nenovērš no viņas acu. Pēdējā laikā tā gadījās visai bieži. Bet Skārleta jutās apmierināta savā zaļi brūnajā ceļojuma kostīmā un priecājās, ka vairs nav jāvelk apnicīgie tērpi, kuros bija staigājusi Čārlstonā. Viņa uzbužināja tumši zaļo tafta pušķi, kas izcēla acu mirdzumu. Kad cimdi bija nomesti turpat, kur cepure un apmetnis, viņa norādīja uz tiem.

-   Penzij, uznes šīs mantas augšstāvā un noliec skaistākajā guļamistabā, ko atrodi. Izbeidz tupēt stūri, neviens tev nekodīs.

-    Skārlet, tu nevari…

-    Tev jāpagaida… Krustmātes lauzīja rokas.

-    Ja vectēvs ir tik nejauks, ka nenāk mūs sagaidīt, tad mums pašām jārīkojas. Dieva naktskrekls, krustmāt Jūleilij! Tu esi te uzaugusi, tu un krustmāte Polīna, vai tad nevarat justies kā mājās?

Skārletas vārdi un izrīkošanās bija gana braši, taču, kad mājas dziļumā basā atskanēja sauciens "Džerom!", viņai nosvīda plaukstas. Vectēvam, viņa piepeši atcerējās, piemita tāds skatiens, kas izgāja cilvēkam cauri, un uzreiz radās vēlēšanās atrasties, vienalga kur, tikai ne šeit, viņa skatiena priekšā.

Iespaidīgais, melnā ģērbies sulainis, kurš bija ielaidis sievietes mājā, ar žestu aicināja Skārletu un viņas krustmātes uz atvērtajām durvīm vestibila galā. Skārleta ļāva Jūleilijai un Polīnai iet pa priekšu. Guļamistaba bija milzīga telpa ar augstiem griestiem, agrāk tā bija kalpojusi par plašu salonu. Tagad istaba bija pārpilna ar mēbelēm, visi dīvāni, krēsli un galdi, kas stāvēja salonā, plus vēl masīva gulta ar četriem stabiem, kuru galā tupēja zeltīts ērglis. Vienā istabas stūrī stāvēja Francijas karogs un drēbnieka manekens bez galvas, uz kura karājās uniforma ar zelta uzplečiem un daudzām medaļām, to bija valkājis Pjērs Robijārs, būdams jauns virsnieks Napoleona armijā. Vecais Pjērs Robijārs sēdēja gultā taisnu muguru, atspiedies pret veselu kaudzi milzīgu spilvenu, un īgni lūrēja uz apmeklētājām.

Ak, viņš taču sarāvies tā, ka gandrīz nekas nav palicis pāri! Agrāk liela auguma vecs vīrs, tagad viņš gandrīz pazuda milzu gultā, palikuši tikai kauli un āda.

-     Labdien, vecotēv, Skārleta sveicināja, esmu ieradusies apciemot tevi dzimšanas dienā. Esmu Skārleta, Elenas meita.

-    Atmiņu es neesmu zaudējis, vecais virs atteica. Spēcīgā balss kontrastēja ar trauslo ķermeni. Bet tevi atmiņa acīmredzot viļ. Šajā mājā jauni cilvēki runā tikai tad, kad tiek uzrunāti.

Skārleta iekoda mēlē, lai noturētos neatbildējusi. Neesmu vairs bērns, ka ar mani tā var apieties, un tev vajadzētu justies pateicīgam, ka tevi vispār kāds apciemo. Nav brīnums, ka mamma bija laimīga, kad tētiņš aizveda viņu no šīs mājas!

-    Et vous, mesfilles! Qu'est-ce-que vous voulez cettefois?[3] Pjērs Robijārs uzrūca savām meitām.

Jūleilija un Polīna traucās pie gultas, abas runādamas reizē.

Apžēliņ! Viņi sarunājas franciski! Ko gan es te daru? Skārleta noslīga uz zelta brokātu apvilkta dīvāna un vēlējās būt kaut kur citur vienalga, kur. Kaut Rets ātrāk atbrauktu man pakaļ, citādi es šajā mājā zaudēšu prātu.

Ārā satumsa, un ēnainie istabas stūri likās noslēpumaini. Šķita, ka bezgalvainais karavīrs tūlīt sakustēsies. Skārleta juta mugurai pieskārāmies aukstus pirkstus un apsauca sevi, lai nerīkotos muļķīgi. Tomēr, kad Džeroms un drukna nēģeriete ienesa lampu, viņa nopriecājās. Kamēr istabene vilka ciet aizkarus, Džeroms aizdedza pie visām sienām izvietotās gāzes lampas. Viņš pieklājīgi palūdza Skārletu pārsēsties citur, lai tiktu aiz dīvāna. Piecēlusies kājās, viņa redzēja sev pievērstas vectēva acis un aizgrieza galvu. Un atradās aci pret aci ar lielu gleznu greznā, zeltītā rāmī. Džeroms aizdedza vienu lampu, tad otru, un glezna atdzīvojās.

Tas bija viņas vecāsmātes portrets. Skārleta uzreiz viņu pazina pēc Taras portreta. Taču šis bija pavisam citāds. Solanžas Robijāras tumšie mati nebija sacelti uz augšu kā Taras portretā. Tikai spožas pērļu virtenes saturēti, tie kā tumšs mākonis slīga pāri pleciem un lejup pār kailajām rokām līdz elkonim. Augstprātīgais, plānais deguns bija tāds pats, tikai lūpas nebija savilktas smīnā, bet smaidīja, un slīpās, tumšās acis iesānis lūkojās uz Skārletu ar smejošu, magnētisku intimitāti, kas bija metusi izaicinājumu un kārdinājusi ikvienu, kurš pazinis šo dāmu. Šajā gleznā viņa bija jaunāka, tomēr jau sieviete, nevis meitene. Izaicinošās, apaļīgās krūtis, kas Taras portretā bija redzamas līdz pusei, šajā gleznā sedza balta zīda tērps. Cauri plānajam zīdam apsegta, tomēr manāma vīdēja balta miesa un iesārti krūšu galiņi. Skārleta juta, ka pietvīkst. Ei, vecmāmiņa Robijāra nebūt neizskatās kā dāma, viņa nodomāja, bet uzreiz sevi nosodīja, jo tā bija mācīta. Nevilšus viņa atcerējās sevi Reta rokās un mežonīgās alkas pēc viņa glāstiem. Vecāmāte noteikti jutusi tādas pašas alkas, tādu pašu ekstāzi, to varēja lasīt viņas acīs un smaidā. Tātad tas, ko viņa juta, nevarēja būt nepareizi. Bet varbūt tomēr? Vai tā būtu kāda bezkaunības iezīme viņas asinīs, ko viņa mantojusi no sievietes, kura smaidīja pretī no gleznas? Skārleta kā apburta lūkojās uz sievieti pie sienas.

-     Skārlet, Polīna iečukstēja viņai ausī. Pere [4] vēlas, lai ejam projām. Klusiņām novēli arlabunakti un nāc mums līdzi.

Vakariņas bija trūcīgas. Pēc Skārletas domām, par maz pat tādiem košām spalvām greznotiem pasaku putniem, kādi bija uzgleznoti uz šķīvjiem, kuros ēdienu pasniedza.

-   Tāpēc, ka virēja gatavo Pere dzimšanas dienas mielastu, Jūleilija čukstus paskaidroja.

-     Četras dienas iepriekš? Skārleta skaļi nobrīnījās. Ko viņa tādu dara, skatās, kā vistas aug? Augstā debess, viņa burkšķēja pie sevis, ja tā turpināsies, tad līdz ceturtdienai būšu kļuvusi tikpat kaulaina kā vectēvs Robijārs. Kad visi mājā bija aizmiguši, viņa klusiņām nokāpa pagrabā, kur atradās virtuve, un pieēdās ar pieliekamajā atrasto kukurūzas maizi un paniņām. Lai pārmaiņas pēc pabadojas kalpotāji, Skārleta nodomāja, apmierināta, ka viņas aizdomas apstiprinājušās. Pjērs Robijārs, iespējams, var saglabāt meitu uzticību, kad viņas ir pusēdušas, bet kalpotāji nepaliktu, ja nevarētu kārtīgi paēst.

Nākamajā rītā viņa pasūtīja Džeromam olas, šķiņķi un cepumus.

-    Es redzēju, ka virtuvē to netrūkst, viņa piebilda. Un dabūja, ko gribēja. Un vairs nepārdzīvoja par vakar izrādīto lēnprātību. Man nav raksturīgi tā pacelt rokas, viņa domāja. Krustmāte Polīna un krustmāte Jūleilija dreb kā apšu lapas, bet tas vēl nenozīmē, ka jāļauj vecim mani iebiedēt. Tas vairs neatkārtosies.

Tomēr viņa priecājās, ka darīšana ar kalpotājiem, nevis vectēvu. Skārleta redzēja, ka Džeroms jūtas aizvainots, un tas viņai sagādāja zināmu gandarījumu. Viņa jau sen nebija izkašķējusies, un viņai nudien patika gūt virsroku.

-    Arī pārējās dāmas ēdīs olas un šķiņķi, viņa teica Džeromam. Un maniem cepumiem ir par maz sviesta.

Džeroms stīvi aizsoļoja nodot ziņu pārējiem kalpotājiem. Skārletas prasības bija apvainojums viņiem visiem. Ne tāpēc, ka tas nozīmēja vairāk darba; faktiski viņa prasīja tikai to, ko kalpotāji paši vienmēr ēda brokastīs. Nē, Džeromu un pārējos uztrauca viņas jaunība un enerģija. Viņa bija trokšņaini iebrukuši šajā kapenēm līdzīgajā mājā, kur valdīja klusināta atmosfēra. Kalpotāji varēja vienīgi cerēt, ka šī jaunā kundzīte drīz dosies projām, neatstājot aiz sevis pārāk nopietnus postījumus.

Pēc brokastīm Jūleilija un Polīna izvadāja māsasmeitu pa visām pirmā stāva istabām, dedzīgi runājot par viesībām un pieņemšanām, ko piedzīvojušas savā jaunībā, nepārtraukti labojot viena otru un strīdoties par gadu desmitiem veciem sīkumiem. Skārleta ilgi nostāvēja pie portreta, kurā bija redzamas trīs mazas meitenes, cenšoties gleznā redzamajā piecgadīgajā sārtvaidzē saskatīt mātes rāmos pieauguša cilvēka vaibstus. Skārleta bija jutusies izolēta Čārlstonas sabiedrībā, kuru veidoja paaudzēs savstarpēji saprecējušos ļaužu tīkls. Bija labi atrasties mājā, kur bija dzimusi un uzaugusi viņas māte, pilsētā, kas arī iederējās šajā tīklā.

-Jums Savanā droši vien ir kāds miljons radinieku, viņa sacīja krustmātēm. Pastāstiet man par viņiem. Vai varu ar viņiem iepazīties? Viņi taču ir arī mani radi.

Polīna un Jūleilija izskatījās apjukušas. Radi? Nu, bija Prūdomi, no mātes puses. Bet Savanā dzīvoja tikai viens ļoti vecs kungs, mātesmāsas atraitnis. Pārējā ģimene jau pirms daudziem gadiem pārcēlusies uz Jaunorleānu.

-    Jaunorleānā visi runā franciski, Polīna paskaidroja. Un viņi tur ir vienīgie Robijāri. Pere ir daudz radu Francijā, ari brāļi divi. Bet viņš vienīgais atbrauca uz Ameriku.

Iejaucās Jūleilija:

-    Bet mums Savanā, Skārlet, ir daudz, daudz draugu. Tu noteikti varēsi ar viņiem iepazīties. Mēs ar māsu šodien dosimies vizītēs un atstāsim savas kartes, ja Pere negribēs, lai paliekam mājās pie viņa.

-     Man līdz trijiem jābūt atpakaļ, Skārleta aši pieteica. Viņa nevēlējās būt prom no mājām, kad ieradīsies Rets, un vēlējās būt labākajā formā. Vajadzēs daudz laika, lai nomazgātos un apģērbtos, pirms pienāk vilciens no Čārlstonas.

Bet Rets neatbrauca, un, kad Skārleta pameta rūpīgi izraudzīto solu nevainojami uzturētajā angļu dārzā aiz mājas, viņa jutās nosalusi līdz kaulam. Viņa bija noraidījusi krustmāšu aicinājumu pavadīt viņas vakarā uz kādu muzikālu sarīkojumu, kur bija ielūgtas. Ja šis pasākums līdzinātos šorīt apciemojuma laikā piedzīvotajam apnicīgajai vecu dāmu atmiņu apmaiņai, viņa no garlaicības nomirtu. Bet vectēva ļaunvēlīgais skatiens, kad viņš uz desmit minūtēm pirms vakariņām pieņēma savu ģimeni, lika pārdomāt. Jebkas būtu labāk nekā palikt vienai mājā kopā ar vectēvu Robijāru.

Māsas Telfēras, Mērija un Māigareta, bija atzītas kultūras dzīves aizbildnes Savanā, un viņu rīkotais mūzikas vakars nemaz nelīdzinājās tiem, kuros Skārleta bija piedalījusies agrāk. Parasti tajos, demonstrējot savus "sasniegumus", dziedāja dāmas, kuras uz klavierēm pavadīja citas dāmas. Dāmām obligāti vajadzēja prast mazliet dziedāt, mazliet spēlēt klavieres, mazliet zīmēt vai gleznot akvareļus un mazliet veikt sarežģītus izšuvumus. Telfēru mājā Svētā Džeimsa skvērā prasības bija daudz augstākas. Skaisto dubultviesistabu centrā bija izvietotas apzeltītu krēslu rindas, un vienas istabas pusapaļajā galā stāvēja klavieres, arfa un seši krēsli, pie kuriem stāvošās nošu pultis bija zīme, ka gaidāms īsts priekšnesums. Skārleta paturēja prātā visu iekārtojumu. Dubultās viesistabas Batleru mājā viegli varēja iekārtot tāpat, un tad viesības būtu pavisam citādas nekā pārējiem. Drīz vien misis Batlere iegūtu elegantas namamātes reputāciju. Turklāt viņa nebūtu veca un neglīta kā Telferu māsas. Nedz ari vecmodīgi ģērbusies kā klātesošās jaunākās sievietes. Kāpēc cilvēki Dienvidos visur uzskata, ka viņiem jābūt nabagiem un jāstaigā ielāpainos apģērbos, lai pierādītu, ka ir cienījami?

Stīgu kvartets Skārletu garlaikoja, un likās, ka arfiste nekad nebeigs spēlēt. Dziedātāji gan viņai patika, lai ari par operu nekad nebija dzirdēts; vismaz te dziedāja vīrietis un sieviete, nevis divas meitenes. Un pēc dziesmām svešās valodās viņi izpildīja vairākas dziesmas, kuras Skārleta zināja. Vīrieša balss skanēja brīnišķīgi romantiski "Skaistajā sapņotājā" un pārplūda emocijās dziesmā "Nāc atpakaļ uz Erinu, mīļotā". Skārletai nācās atzīt, ka viņš dziedāja labāk nekā Džeralds O'Hāra, kad tas bija kunga dūšā.

Nez ko par to teiktu tētiņš? Skārleta gandrīz skaļi iesmējās. Viņš droši vien dziedātu līdzi un piešautu punšam kādu šļuku no blašķes. Tad viņš prasītu "Pegiju vaļējos ratos". Tieši tāpat, kā viņa bija lūgusi to nodziedāt Retam…

Telpa, tajā esošie cilvēki un mūzika izzuda, un viņa dzirdēja Reta balsi dārdinām zem apgāztās laivas, juta viņa siltās rokas. Viņš nevar bez manis dzīvot. Šoreiz viņš nāks pēc manis. Tagad ir mana kārta.

Skārleta neapjauta, ka smaida, kamēr skanēja aizkustinošā

dziesma "Sudraba pavedieni zeltā".

***

Nākamajā dienā viņa ar telegrammu nosūtīja tēvocim Henrijam savu adresi Savanā. Mirkli svārstījusies, viņa tomēr pievienoja jautājumu. Vai Rets ir pārsūtījis viņai naudu?

Ko tad, ja Rets atkal mēģina spēlēt kādas spēlītes un pārtrauc sūtīt naudu Persiku ielas mājas uzturēšanai? Nē, tā viņš nekādā gadījumā nedarītu. Tieši pretēji. Vēstulē bija rakstīts, ka viņš nosūta pusmiljonu.

Tas nevar būt tiesa. Viņš tikai blefoja, kad rakstīja visas šīs aizvainojošās lietas. Kā opijs, tur bija teikts. Viņš nevar bez manis dzīvot. Viņš nāks pie manis. Norit savu lepnumu viņam būs grūtāk nekā citiem vīriešiem, bet viņš nāks. Viņam jānāk. Viņš nevar bez manis dzīvot. īpaši pēc tā, kas notika pludmalē…

Skārleta juta ķermenim cauri izlīstam siltu vājumu un piespieda sevi atcerēties, kur atrodas. Viņa samaksāja par telegrammu un uzmanīgi noklausījās, kad telegrāfists stāstīja, kā nokļūt Žēlsirdīgo māsu klosterī. Tad devās ceļā tik ātrā gaitā, ka Penzijai bija grūti tikt līdzi. Līdz Reta atbraukšanai viņai būs tieši tik daudz laika, lai sadzītu pēdas Kerinas klostera abatei un piespiestu to parunāt ar bīskapu, kā Rets bija ieteicis.

Savanas Žēlsirdīgo māsu klosteris bija liela, balta ēka ar krustu uz augstajām, slēgtajām durvīm, un to apjoza augsts dzelzs žogs ar slēgtiem vārtiem un krustiem augšmalā. Skārletas straujā gaita kļuva lēnāka, tad viņa apstājās. Šis nams stipri atšķīrās no skaistās ķieģeļu ēkas Čārlstonā.

-   Vai iesat iekšā, mis Skārlet? Penzijas balss drebēja. Es labāk pagaidīs ārā. Esu baptiste.

-   Neesi tāda zoss! Penzijas bailes piešķīra Skārletai drosmi. Tā nav baznīca, tikai mājas jaukām dāmām, tādām kā mis Kerina. Viņa pagrūda vārtus, un tie atvērās.

Jā, teica pavecāka mūķene, kas pēc Skārletas zvana atvēra durvis, jā, Čārlstonas abate ir šeit. Nē, šobrīd viņa nevar lūgt abati pieņemt misis Batleri. Notiek sapulce. Nē, viņa nezina, cik ilgi tā vilksies, ne ari to, vai abate varēs pieņemt misis Batleri, kad sapulce būs galā. Varbūt misis Batlere vēlētos apskatīt klases telpas; klosteris ļoti lepojoties ar savu skolu. Tāpat esot iespējams noorganizēt jaunās katedrāles būvlaukuma apskati. Pēc tam varbūt abatei varēs nodot ziņu, ja sapulce būs beigusies.

Skārleta piespieda sevi pasmaidīt. Lai nu ko, bet apbrīnot pulciņu bērnu viņa šobrīd nevēlējās. Tāpat arī apskatīt baznīcu. Viņa jau dzīrās pateikt, ka pienāks vēlāk, kad mūķenes vārdi lika viņai pārdomāt. Ak tad viņi būvē jaunu katedrāli? Tas maksā naudu. Varbūt uz viņas piedāvājumu atpirkt Taras daļu šeit raudzīsies labvēlīgāk nekā Čārlstonā, tieši kā Rets bija teicis. Galu galā Tara bija Džordžijas īpašums, ko droši vien pārraudzīja Džordžijas bīskaps. Piemēram, kā Kerīnas pūru viņa varēja piedāvāt nopirkt vitrāžas logu jaunajai katedrālei. Maksa būtu daudz augstāka par Kerīnas daļas vērtību, un viņa skaidri liks saprast, ka logs būs apmaiņā, nevis papildus. Bīskaps klausīsies saprāta balsī un tad pateiks abatei, kas darāms.

Skārletas smaids kļuva sirsnīgāks, platāks.

-Jutīšos pagodināta apskatīt katedrāli, māsa, ja jūs domājat, ka tas nav pārāk liels apgrūtinājums.

Penzijai no brīnumiem pavērās mute, kad viņa lūkojās augšup uz skaistās gotiskā stila katedrāles dvīņu torņiem, kas tiecās debesīs. Ap jau gandrīz gatavajiem torņiem bija uzslietas sastatnes, un strādnieki, kas tur rosījās, izskatījās mazi un veikli kā koši saģērbtas vāveres augstu kopā saaugušos kokos. Bet Skārletu neinteresēja drāma, kas risinājās virs galvas. Viņas pulsu paātrināja pazīstamais troksnis uz zemes, āmuru klaudzēšana, zāģēšana un jo īpaši pazīstamā sīvā svaigi cirsta koka smarža. Ak, kā viņai pietrūka dēļu un zāģētavas! Rokas niezēja no vēlēšanās pārlaist delnu pāri tīram kokam, būt aizņemtai, kaut ko darīt, mainīt kaut ko, vadīt nevis kopā ar noplukušām, trauslām večiņām dzert tēju no plānām porcelāna tasītēm.

Skārleta nedzirdēja gandrīz ne vārda no aprakstītajiem brīnumiem, par kuriem stāstīja jauns priesteris, kas viņu pavadīja. Viņa pat nemanīja slepenos, apbrīnas pilnos skatienus, ko viņai veltīja druknie strādnieki, kuri atkāpās malā, lai dotu brīvu ceļu priesterim un viņa pavadonei. Viņa bija pārāk aizrāvusies ar domām, lai klausītos un ievērotu. Cik lieliski, taisni koki nozāģēti, lai iegūtu tik kvalitatīvus kokmateriālus! Tik labus priedes dēļus viņa nebija redzējusi. Nez kur atradās zāģētava, kādi zāģi tur bija un kāda tai bija jauda? Ak, ja viņa būtu vīrietis! Tad drīkstētu pajautāt, tad varētu apskatīt nevis baznīcu, bet zāģētavu. Skārleta izbrida cauri kaudzītei svaigu ēveļskaidu un ieelpoja to sīvo, uzmundrinošo smaržu.

-    Man jāiet atpakaļ uz skolu pusdienās, priesteris atvainojās.

-    Protams, tēvs, esmu gatava iet. Tā nebija taisnība, bet ko citu viņa varēja teikt? Skārleta sekoja viņam ārā no katedrāles.

-    Atvainojiet, tēvs. Runātājs bija milzenis ar sarkanu seju sarkanā kreklā, kuru biezā kārtā klāja kaļķu putekļi. Blakus viņam priesteris izskatījās sīks un bāls.

-    Vai varat svētīt mūsu darbu, tēvs? Pirms nepilnas stundas tika ielikta arka Svētās Sirds kapelai.

Ei, tas jau runāja gluži kā tētiņš, ar pamatīgu īru akcentu. Skārleta nolieca galvu, lai uzklausītu svētījuma vārdus, kā to darīja grupa strādnieku. Acīs sāka kost no svaigi zāģētu koku asās dvakas, un pēkšņi uznāca raudiens par tēvu, bet viņa, samirkšķinot plakstus, asaras aizdzina.

Aiziešu apciemot tēva brāļus, viņa nolēma. Tas nekas, ka viņiem jau vajadzētu būt ap simts gadus veciem; tētiņš būtu gribējis, lai es vismaz ieeju apsveicināties.

Kopā ar priesteri Skārleta gāja atpakaļ uz klosteri un saņēma vēl vienu rāmu atteikumu no vecās mūķenes, kad izteica vēlēšanos satikt abati.

Skārleta apvaldīja dusmas, bet viņas acis bīstami spīdēja.

-    Pasakiet, ka ieradīšos pēcpusdienā, viņa sacīja.

Kad aiz muguras aizkrita augstie dzelzs vārti, Skārleta izdzirda dažus kvartālus tālāk skanam baznīcas zvanus.

-    Sasodīts! Viņa nokavēs pusdienas.

34. NODAĻA

Tiklīdz atvērās lielā, sārtā nama durvis, Skārletai degunā iesitās ceptas vistas smarža.

-    Paņem manas drēbes, viņa izrīkoja Penziju un rekordātrumā atbrīvojās no apmetņa, cepures un cimdiem. Ļoti gribējās ēst.

Kad viņa iegāja ēdamistabā, pretī vērās Jūleilijas milzīgās, sērīgās acis.

-    Pere vēlas tevi redzēt, Skārlet.

-    Vai nevar pēc pusdienām? Es mirstu badā.

-    Viņš teica: "Tiklīdz viņa pārnāk."

Skārleta paņēma no groziņa karstu, vēl kūpošu maizīti un dusmīgi nokoda kumosu, tad apcirtās uz papēža. Soļojot uz vectēva istabu, viņa notiesāja maizīti.

Vecais vīrs sēdēja milzīgajā gultā un īgni skatījās pāri paplātei, ko turēja klēpī. Skārleta redzēja, ka šķīvī bija tikai kartupeļu biezenis un kaudzīte, pēc izskata spriežot, piemirkušu burkānu gabaliņu.

Apžēliņ! Nav brīnums, ka vecais izskatās tik nikns. Uz kartupeļiem nav pat sviesta. Ja arī mutē nav neviena zoba, vienalga, var taču ēst labāk.

-     Es neciešu, ka neievēro manā mājā noteikto kārtību, viņš sacīja.

-    Atvaino, vectēv.

-    Imperatora armija tik dižena bija tieši disciplīnas dēļ; bez disciplīnas sākas haoss.

Viņa balss bija dobja, spēcīga un biedējoša. Bet Skārleta redzēja, kā cauri biezajam lina naktskreklam spiežas vecie, asie kauli, un nejuta baiļu.

-    Es jau atvainojos. Vai drīkstu iet? Gribu ēst.

-    Nekļūsti nekaunīga, jaunā dāma.

-    Gribēt ēst nav nekas nekaunīgs, vecotēv. Tas, ka tu nevēlies ēst savas pusdienas, vēl nenozīmē, ka neviens negrib to darīt.

Pjērs Robijārs dusmīgi pastumdīja savu paplāti.

-    Pļura! viņš ņurdēja. Pat cūkas to neēstu.

Skārleta virzījās uz durvīm.

-    Neesmu ļāvis tev iet, mis.

Viņai ierūcās vēders. Maizītes būs atdzisušas, un no vistas, iespējams, vispār nekas nebūs palicis pāri, ja ņem vērā krustmātes Jūleilijas ēdelību.

-     Dieva naktskrekls, vectēv, es neesmu tavs zaldāts! Un es ari nebaidos no tevis, kā baidās krustmātes. Ko tu vari man padarīt? Nošaut par dezertēšanu? Ja gribi mirt bada nāvē, tā ir tava darīšana. Es gribu ēst un iešu apēst to, kas vēl būs palicis pāri. Viņa jau bija pāri slieksnim, kad savāda, tāda kā aizrīšanās skaņa lika pagriezties atpakaļ. Mīļais Dievs, vai viņš būs dabūjis trieku?

Pjērs Robijārs smējās.

Skārleta iespieda rokas sānos un caur pieri lūrēja uz vectēvu. Vecais vīrs bija nobiedējis viņu gandrīz līdz nāvei.

Ar kaulainās rokas garajiem pirkstiem viņš māja, lai mazmeita iet projām.

-    Ej ēst, viņš teica, ej. Tad atkal sāka smieties.

-    Kas notika? Polīna jautāja.

-    Es taču nedzirdēju kliegšanu, vai ne, Skārlet? minēja Jūleilija.

Abas sēdēja pie galda un gaidīja, kad pasniegs saldo ēdienu.

Pusdienas bija apēstas.

-     Nekas nenotika, Skārleta izspieda caur sakostiem zobiem. Viņa paņēma no galda mazu sudraba zvaniņu un nikni sakratīja to. Kad parādījās apaļīga melnā kalpotāja, nesot divus mazus šķīvīšus ar pudiņu, Skārleta piegāja viņai klāt. Uzlika rokas kalponei uz pleciem un pagrieza sievieti pret durvīm. Tagad soļo atpakaļ, un es tieši tā ari domāju soļo, nevis peldi. Ej lejā uz virtuvi un uznes manas pusdienas. Karstas, daudz un ātri! Man vienalga, kurš bija ieplānojis tās apēst, bet jums vajadzēs iztikt ar vistas muguru un spārniem. Gribu stilbiņu, krūtiņu un daudz mērces uz kartupeļiem. Gribu jaukas, karstas maizītes ar sviestu. Ej!

Skārleta atkrita krēslā, gatava cīņai ar krustmātēm, ja viņas bilstu kaut vārdiņu. Telpā valdīja klusums, līdz tika pasniegtas viņas pusdienas.

Polīna noturējās, līdz Skārleta bija izēdusi apmēram pusi šķīvja.

-    Ko Pere tev teica? viņa pieklājīgi apvaicājās.

Skārleta ar salveti noslaucīja lūpas.

-    Tikai mēģināja mani patramdīt tāpat kā tevi un krustmāti Leiliju, tāpēc es pateicu, ko par to domāju. Viņš sāka smieties.

Abas māsas satriektas pārmija skatienus. Skārleta pasmaidīja un šķīvī palikušajiem kartupeļiem uzlēja vēl mērci. Viņas nu gan bija zosis. Vai tad nezināja, ka tādiem varmākām kā viņu tēvs jāstājas pretī, citādi tevi iemīs zemē?

Skārletai neienāca prātā viņa tramdīšanai spēj turēties pretī tādēļ, ka pati tramdīja citus, un vectēvs smējās tādēļ, ka saskatīja mazmeitas līdzību ar sevi.

Kad tika pasniegts saldais ēdiens, tapiokas miltu pudiņa trauki mīklainā kārtā bija kļuvuši lielāki. Jūleilija pateicīgi uzsmaidīja māsasmeitai.

-    Mēs ar māsu tikko runājām, cik ļoti priecājamies, ka esi kopā ar mums vecajā mājā, Skārlet. Vai tev nešķiet, ka Savana ir jauka pilsētiņa? Vai redzēji strūklaku Čipevas skvērā? Un teātri? Tas ir gandrīz tikpat vecs kā Čārlstonā. Atminos, kā mēs ar māsu skatījāmies pa klases telpas logu uz aktieriem, kas tur staigāja. Vai atceries, māsiņ?

Polīna atcerējās. Viņa atcerējās arī to, ka Skārleta nebija viņām pateikusi, ka no rīta izies un uz kurieni dodas. Kad Skārleta paziņoja, ka bijusi katedrālē, Pollna piespieda lūpām pirkstu. Diemžēl Pere, viņa sacīja, ir ļoti naidīgi noskaņots pret Romas Katoļu baznīcu. Tam ir kaut kāds sakars ar Francijas vēsturi, viņa īsti nezināja, kāds, bet tēvs ļoti dusmojās uz baznīcu. Tas bija iemesls, kādēļ viņas ar Jūleiliju izbrauca no Čārlstonas uz Savanu pēc mises un aizbrauca no Savanas sestdienā. Šogad radās īpašas grūtības; tāpēc ka Lieldienas iekrita tik agri, viņas Savanā būs ari Pelnu dienā. Protams, viņas ies uz misi un var iziet agri, neviens to nepamanīs. Bet kā izdarīt tā, ka tēvs neredz pelnu traipus viņām yz pieres, kad viņas atgriezīsies?

-    Nomazgājiet seju, Skārleta nepacietīgi ieteica, tādējādi atklājot savu nezināšanu un neseno atkalpievēršanos reliģijai. Man jāiet, viņa moži paziņoja. Es… Es iešu ciemos pie saviem O'Hāras tēvočiem un krustmātēm. Viņa nevēlējās, lai kāds zinātu, ka viņa mēģina atpirkt no klostera Taras daļu. īpaši jau krustmātes, viņas pārāk daudz tenkoja. Kur nu, viņas var pat uzrakstīt Suelenai. Viņa mīļi pasmaidīja. Cikos mēs rīt iesim uz misi? Skārleta noteikti to pieminēs sarunā ar abati. Taču nav vajadzības teikt to, ka Pelnu diena viņai bija izkritusi no prāta.

Žēl, ka viņa aizmirsusi savu rožukroņi Čārlstonā. Ak, var taču nopirkt jaunu tēvoča O'Hāras veikalā. Ja atmiņa viņu nevīla, O'Hāras pārdeva visu, sākot no cepurēm un beidzot ar arkliem.

-    Mis Skārlet, kad mēs brauksim mājā uz Atlantu? Man nepatīkas būt kopā ar ļaužiem jūsu vectēva ķēķī. Viņi visi ir tik veci. Un man kurpes gandrīz jau novalkātas no visas tās staigāšanas. Kad brauksim mājā, kur jums ir tās smalkās karietes?

-    Izbeidz mūžīgo gaušanos, Penzij. Mēs brauksim, kad es teikšu un uz kurieni es teikšu. Skārletas atbildē nebija īstu dusmu; viņa centās atcerēties, kur atrodas tēvoču veikals, bet nekas nesanāca. Man būs pielipis vecu ļaužu atmiņas zudums. Tajā ziņā Penzijai taisnība. Visi, ko es Savanā pazīstu, ir veci. Vectēvs, krustmāte Jūleilija, krustmāte Polīna un visi viņu draugi. Un tētiņa brāļi ir vēl vecāki. Pateikšu tikai sveiki, ļaušu uzspiest sev uz vaiga vecu vīru sauso, riebīgo skūpstu, nopirkšu rožukroņi un došos projām. Nav nekādas vajadzības satikt viņu sievas. Ja viņi gribētu mani redzēt, tad būtu darījuši kaut ko, lai uzturētu sakarus visus šos gadus. Kā viņi var zināt varbūt es esmu mirusi, apglabāta, un viņi nav atsūtījuši pat līdzjūtības vēstulīti manam vīram un bērniem. Briesmīgi nesmuki tā izturēties pret radinieci, es teiktu. Varbūt es vienkārši aizmirsīšu viņus apciemot. Tā kā viņi nav likušies par mani ne zinis, tad nekādus apciemojumus nav pelnījuši, viņa domāja, aizmirsdama par vēstulēm, kas pienāca no Savanas, bet uz kurām viņa neatbildēja, līdz tās vairs nepienāca.

Skārleta bija gatava sava tēva brāļus un viņu sievas uz visiem laikiem nodot aizmirstībai prāta attālākajos nostūros. Visu uzmanību viņa veltīja diviem mērķiem jākļūst par noteicēju Tarā un jāuzveic Rets. Tas nekas, ka mērķi bija pretrunīgi, gan jau viņa atradīs veidu, kā sasniegt abus. Bet tie prasa visas domas, kādām viņai šobrīd ir laiks. Neiešu staigāt apkārt pa pilsētu, meklējot to piepelējušo veco bodi, Skārleta nolēma. Man jāsadzen pēdas abatei un bīskapam. Ak, kaut nu es nebūtu tās krelles atstājusi Čārlstonā! Viņa pārlaida ašu skatienu veikalu skatlogiem otrā pusē Brotonas ielai, kas bija Savanas galvenā iepirkšanās vieta. Kaut kur tuvumā taču vajadzētu būt kādam juvelieru veikalam.

Gandrīz tieši pretī virs pieciem spožiem logiem stiepās trekniem, zeltītiem burtiem rakstīts O'HARA. 0, viņi krietni pastrādājuši, kopš biju šeit beidzamo reizi, Skārleta secināja. Veikals nemaz neizskatās piepelējis.

Nāc, viņa pasauca Penziju un ienira ratu, ekipāžu un stumjamo ratiņu jūklī, kas pildīja dzīvo ielu.

O'Hāru veikalā smaržoja pēc svaigas krāsas un nesen slaucītiem putekļiem. Telpas dziļumā esošā lete bija izrotāta ar zaļa auduma lozungu, uz kura zelta burti skaidroja visas šīs greznības iemeslu: LIELĀ ATVĒRŠANA. Skārleta ar skaudību raudzījās apkārt. Veikals bija divreiz lielāks nekā viņas bode Atlantā, preces modernākas un piedāvājums plašāks. Ar etiķetēm kārtīgi aplīmētas kastes un košu audumu baķi pildīja plauktus līdz griestiem; netālu no lielas, apaļvēderainas krāsns telpas vidū uz grīdas rindojās mucas ar kukurūzas miltiem un kviešu miltiem; uz augstās letes stāvēja kārdinošas, milzīgas stikla burkas ar konfektēm. Tēvoči neapšaubāmi tikuši uz augšu. Veikals, kuru viņa bija apmeklējusi 1861. gadā, neatradās centrālajā, modernajā Brotonas ielas daļā, tas bija tumšs un piekrauts pat vairāk nekā viņas veikals Atlantā. Būtu interesanti uzzināt, cik šī brīnišķīgā paplašināšanās tēvočiem izmaksājusi. Jāpadomā varbūt dažas no idejām var pārņemt savā veikalā.

Viņa nekavējoties devās pie letes.

-    Vēlētos redzēt misteru O'Hāru, ja tas iespējams, viņa sacīja gara auguma vīrietim, kurš, apsējis priekšautu, pircējam stikla krūzē lēja petroleju.

-     Vienu mirklīti, ja būsiet tik laipna un pagaidīsiet, kundze, vīrietis sacīja, galvu nepacēlis. Viņa balsī tikko jaušami skanēja īru izruna.

Tas ir pareizi, Skārleta nosprieda. Pieņemt īrus darbā veikalā, kura īpašnieks ir īrs. Kamēr vīrietis ietina krūzi brūnā papīrā un izdeva naudu, viņa aplūkoja etiķetes uz plauktos saliktajām kastēm. Hmm, viņai ari vajadzētu kārtot cimdus pēc izmēriem, nevis krāsām. Krāsu viegli ieraudzīt, tiklīdz atver kasti, bet meklēt vajadzīgo izmēru kastē, kurā salikti tikai melni cimdi, ir ļoti apgrūtinoši. Kāpēc viņa par to nav iedomājusies agrāk?

Vīrietim aiz letes vajadzēja ierunāties, lai Skārleta viņu pamanītu.

-   Es esmu misters O'Hāra, viņš atkārtoja. Kā varu jums pakalpot?

Ak nē, šis tomēr nebija tēvoču veikals! Viņi noteikti ir turpat, kur agrāk. Skārleta steidzās paskaidrot, ka pieļāvusi kļūdu. Viņa meklējot pavecāku misteru O'Hāru, misteru Endrū vai misteru Džeimsu.

-    Vai varat parādīt man ceļu uz viņu veikalu?

-    Bet šis ir viņu veikals. Esmu viņu brāļadēls.

-     Ak… ak debess. Tad jau jūs esat mans brālēns. Esmu Keitija Skārleta, Džeralda meita. No Atlantas. Skārleta pastiepa abas rokas. Brālēns! Miesīgs brālēns liels, spēcīgs un nav vecs. Viņa jutās tā, it kā nupat būtu saņēmusi negaiditu dāvanu.

-     Džeimijs esmu es, brālēns iesmējās, saņemot viņas rokas. Džeimijs O'Hāra tavā rīcībā, Skārlet O'Hāra. Un tu esi īsta dāvana tirgotājam, kas garlaikojas. Skaista kā saullēkts un nokritusi no debesīm kā zvaigzne. Pastāsti man, kā tas nākas, ka tu esi ieradusies uz jaunā veikala lielo atklāšanu? Nāc es tev atnesīšu krēslu.

Skārleta aizmirsa, ka bija gribējusi pirkt rožukroņi. Viņa aizmirsa ari par abati. Un par Penziju, kura apsēdās uz zema soliņa veikala stūri un uzreiz aizsnaudās, atspiedusi galvu uz kārtīgi sakrautas zirgu segu kaudzes.

Kad Džeimijs O'Hāra atgriezās no noliktavas ar krēslu Skārletai, viņš kaut ko klusi murmināja. Četri pircēji gaidīja, kad viņus apkalpos. Nākamās pusstundas laikā cilvēki nāca vēl un vēl, tāpēc pārdevējam nebija iespējas pateikt Skārletai ne vārda. Laiku pa laikam viņš paskatījās uz māsīcu kā atvainodamies, bet viņa pasmaidīja un papurināja galvu. Nav vajadzības atvainoties. Viņa jutās apmierināta, ka var sēdēt siltā, labi vadītā veikalā, kuram veicas ar tirgošanos, kopā ar jaunatrastu brālēnu, kura lietpratību un prasmīgo apiešanos ar pircējiem bija prieks vērot.

Beidzot gadījās īss brītiņš, kad vienīgās pircējas bija māte ar trim meitām, kas pārlūkoja kastes ar mežģīnēm.

Kamēr varu, burbuļošu kā strauja upe, sacīja Džeimijs. Tēvocis Džeimss ļoti gribēs tevi redzēt, Keitij Skārlet. Viņš ir vecs kungs, bet vēl gana sprauns. Viņš ir te katru dienu līdz pusdienlaikam. Tu droši vien nezini, bet viņa sieva nomira, lai Dievs mielo viņas dvēseli, un tēvoča Endrū sieva ari. Šī nāve salauza tēvoča Endrū sirdi, un pēc mēneša viņš tai sekoja. Lai viņi visi dus eņģeļu rokās! Tēvocis Džeimss dzīvo mājās kopā ar mani, manu sievu un bērniem. Tas nav tālu no šejienes. Vai atnāksi pēcpusdienā uz tēju un iepazīsies ar viņiem? Mans zēns Daniels drīz būs iznēsājis pirkumus, un tad es tevi aizvedīšu uz mājām. Šodien mēs svinam manas meitas Patricijas dzimšanas dienu. Visa ģimene būs kopā.

Skārleta teica, ka ar prieku ietu uz tēju. Tad viņa noņēma apmetni un cepuri un devās pie dāmām, kas meklēja mežģīnes. Džeimijs nebija vienīgais O'Hāra, kurš prata vadīt veikalu. Turklāt viņa bija pārāk satraukta, lai nosēdētu mierīgi. Brālēna meitas dzimšanas diena! Pag, viņa būs mana pirmās pakāpes māsīca. Kaut arī Skārleta bija augusi, nepazīstot dienvidniekiem parasto daudzu paaudžu tīklu, tomēr viņa bija dienvidniece un spēja precīzi nosaukt radniecību līdz desmitajai pakāpei. Viņa ar baudu vēroja Džeimiju strādājam, jo viņš bija dzīvs apstiprinājums visam, ko Džeralds O'Hāra bija meitai stāstījis. Viņam bija O'Hāru tumšie, sprogainie mati un zilās acis. Un plata mute un strups deguns apaļā, ziedošā sejā. Bet pats galvenais viņš bija liela auguma vīrietis, garš, platiem pleciem, ar spēcīgām, resnām kājām kā baļķi, kas spētu izturēt jebkuru vētru. Tas bija iespaidīgs tēls.

Tavs tētiņš bija metiena pastarītis, Džeralds bija sacījis, nemaz nekautrējoties, bet ar milzīgu lepnumu par saviem brāļiem. Manai mātei bija astoņi bērni, visi zēni, un es biju pēdējais un vienīgais, kas nebija milzīgs kā māja. Skārleta nespēja saprast, kurš no brāļiem bija Džeimija tēvs. Nav svarīgi, gan jau, dzerot tēju, noskaidros. Nē, nekāda tēja, dzimšanas dienas svinības! Pirmās pakāpes māsīcas dzimšanas diena!

35. nodaĻa

Skārletai bija grūti apslāpēt ziņkārību, un viņa palūkojās augšup uz savu brālēnu Džeimiju. Uz ielas dienasgaismā grumbas un maisiņi zem acīm vairs nevarēja paslēpties ēnās kā veikalā. Džeimijs bija pusmūža vīrietis, kas pieņēmās svarā un kļuva tukls. Skārleta nez kādēļ bija pieņēmusi, ka Džeimijs, viņas brālēns, ir ari viņas vecumā. Kad ieradās Džeimija dēls, Skārleta satriekta konstatēja, ka tiek iepazīstināta ar pieaugušu vīrieti, nevis zēnu, kurš iznēsā sainīšus. Pieaudzis vīrietis, turklāt ar liesmojoši sarkaniem matiem. Pie tā vēl vajadzēja pierast.

Tāpat vajadzēja pierast arī pie Džeimija izskata dienasgaismā. Viņš… viņš nebija džentlmenis. Skārleta nespēja pateikt, pēc kā tas nosakāms, tomēr tas bija skaidrs kā diena. Kaut kas nebija tā, kā vajag, ar apģērbu; uzvalks bija tumši zils, tomēr ne pietiekami tumšs un pārāk cieši apņēma valkātāja krūtis un plecus, bet citur bija pārāk vaļīgs. Viņa zināja, ka Reta apģērbs bija izcila drēbnieka darbs un klienta prasīga pedantisma rezultāts. Viņa nevar gaidīt, ka Džeimijs ģērbsies tāpat kā Rets viņa nepazina nevienu vīrieti, kas ģērbās kā Rets. Tomēr brālēns varēja kaut ko darīt ko nu vīrieši darīja -, lai neizskatītos tik… tik prasts. Džeralds O'Hāra vienmēr bija izskatījies kā džentlmenis, lai cik novalkāti un saburzīti bija viņa svārki. Skārletai nebija ienācis prātā, ka mātes neuzkrītošā vara un ietekme varētu iespaidot tēva pārtapšanu par zemes īpašnieku. Skārleta zināja tikai to, ka viņai bija zudusi krietna daļa prieka par brālēna atrašanu. Nu, man tikai jāizdzer tase tējas un jāapēd gabaliņš kūkas, tad varēšu iet projām. Viņa starojoši uzsmaidīja Džeimijam.

-     No laimes, ka iepazīšos ar tavu ģimeni, Džeimij, esmu zaudējusi spriešanas spējas. Man vajadzēja nopirkt tavai meitai dzimšanas dienas dāvanu.

-   Vai tad es neatvedīšu labāko dāvanu pasaulē, kad ieiešu istabā ar tevi pie rokas, Keitij Skārlet?

Bet acis viņam dzirkstī tāpat kā tētiņam, Skārleta sev sacīja. Un tētiņa izsmējīgais runas veids. Ja tikai viņš nevalkātu katliņu.

-    Mēs iesim garām tava vectēva mājai, Džeimijs sacīja, iedzenot bailes Skārletas sirdī. Ja nu krustmātes viņus ierauga ja nu vajadzēs viņus iepazīstināt? Vecās dāmas vienmēr uzskatījušas, ka māte apprecējusies zemāk par savu kārtu; Džeimijs būtu tam labākais pierādījums. Ko viņš tur saka? Viņai jāklausās uzmanīgāk.

-…vari atstāt te savu istabeni. Pie mums viņa nejutīsies labi. Mums nav kalpotāju.

Nav kalpotāju? Augstais Dievs! Visiem ir kalpotāji, visiem! Kur gan viņi dzīvo, īres mājā, vai? Skārleta sakoda zobus. Šis ir tētiņa miesīgā brāļa dēls, un tēvocis Džeimss ir tētiņa miesīgs brālis. Viņa neapkaunos tēva piemiņu, kļūstot par tādu gļēvuli, ka nevarēs izdzert ar viņiem tasi tējas, pat ja tur pa grīdu skraidītu žurkas.

-   Penzij, viņa sacīja, kad nonāksim līdz mājai, ej iekšā. Pasaki, ka drīz būšu mājās… Tu pēc tam pavadīsi mani, vai ne, Džeimij? Skārleta bija gana drosmīga, lai paciestu žurku skrienam pāri kājai, bet viņa nevēlējās uz visiem laikiem sabojāt savu reputāciju, viena ejot pa ielu. Gluži vienkārši dāmas tā nedara.

Skārleta jutās labāk, jo viņi gāja pa ielu aiz vectēva mājas, nevis cauri skvēram tās priekšā, kur krustmātēm "figūras uzlabošanai" patika pastaigāties koku ēnā. Penzija labprāt iegāja pa vārtiņiem dārzā, žāvādamās un gaidīdama, kad atkal varēs laisties miegā. Skārleta centās neizrādīt satraukumu. Viņa bija dzirdējusi Džeromu žēlojamies krustmātēm, ka apkārtnē dzīve iet uz leju. Tikai dažus kvartālus uz austrumiem labas, vecas mājas bija kļuvušas par pussagruvušām pansijām, un tajās apmetās jūrnieki, kuru kuģi piestāja Savanas rosīgajā ostā. Vairums no viņiem, kā izteicās snobiskais, elegantais, vecais nēģeris, bija nosmulējušies īri.

Džeimss veda māsīcu tieši uz priekšu, un viņa atvieglojumā klusi nopūtās. Drīz vien viņš iegriezās skaistā, sakoptā ielā, kuru sauca par Dienvidu Plato ielu, un paziņoja:

-     Klāt esam. Viņi atradās .pie augstas, pamatīgas ķieģeļu mājas.

-    Cik jauka! Skārleta no visas sirds nopriecājās.

Kādu laiku tie arī palika vienīgie vārdi, ko viņa izteica. Viņi nekāpa pa kāpnēm uz augstu lieveni, kur atradās parādes durvis, bet Džeimijs atvēra mazākas durvis ielas līmenī un ieveda viešņu virtuvē, kur viņu apstāja sarkanmataini ļaudis. Visi skaļi apsveica viņu, kad Džeimijs pārkliedza troksni:

-     Šī ir Skārleta, mana tēvoča Džeralda O'Hāras skaistā meita, atbraukusi tālu ceļu no Atlantas, lai apciemotu tēvoci Džeimsu.

Viņu ir tik daudz, Skārleta nodomāja, kad visi traucās ar viņu sasveicināties. Kad jaunākā meitene un mazs zēns apķēra Džeimiju ap ceļiem, puisis tā sāka smieties, ka nevarēja saprast, ko viņš saka.

Tad liela auguma, apaļīga sieviete, kuras mati bija vēl sarkanāki nekā pārējiem, pastiepa Skārletai sastrādātu roku.

-    Esi sveicināta mūsu mājā, viņa mierīgi sacīja. Esmu Džeimija sieva Morīna. Nepievērs uzmanību tiem mežoņiem; nāc, apsēdies pie uguns un izdzer tasi tējas. Viņa saņēma Skārletas roku ciešā tvērienā un ievilka iekšā. Klusu, pagāni tādi, ļaujiet tētiņam atvilkt elpu. Nomazgājiet mutes un nāciet pa vienam iepazīties ar Skārletu. Viņa noņēma viešņai no pleciem kažokādas apmetni. Noliec drošā vietā, Mērij Keit, citādi mazais vēl nodomās, ka tas ir kaķēns, un raus aiz astes, kažoks ir tik mīksts. Lielākā no meitenēm pakniksēja Skārletas virzienā un dedzīgi pastiepa rokas pēc kažoka. Viņas zilās acis apbrīnā iepletās apaļas. Skārleta meitenei uzsmaidīja. Un arī Morīnai, lai gan Džeimija sieva spieda viņu apsēsties uz krēsla, it kā arī viņa būtu bērns, kuru var izrīkot.

Pēc mirkļa Skārleta attapās, ka vienā rokā tur tasi tik lielu viņa savā mūžā vēl nebija redzējusi -, bet ar otru spiež roku pārsteidzoši skaistai meitenei, kura čukstēja:

-Viņa izskatās kā princese, tas bija domāts mātei un Skārletai, es esmu Helēna.

-    Tev jāpatausta kažoks, svarīgi sacīja Mērija Keita.

-    Vai tad Helēna te ir ciemiņš, ka tu uzrunā viņu? Morīna jautāja. Kāds kauns mātei, ka viņai tāds tukšgalvis bērns. Viņas balss pauda sirsnīgu mīlestību, un viņa tikai ar pūlēm valdīja smieklus.

Mērijas Keitas vaigi apmulsumā pietvīka. Viņa atkal pakniksēja un pastiepa roku.

-    Māsīc Skārlet, piedodiet. Aizmirsos, skatoties uz jūsu elegantajiem tērpiem. Es esmu Mērija Keita un lepojos, ka mana māsīca ir tik cēla dāma.

Skārleta gribēja teikt, ka nav vajadzības atvainoties, bet viņai nebija tādas iespējas. Džeimijs bija noņēmis cepuri, novilcis svārkus un atpogājis vesti. Labajā padusē viņš turēja bērnu apaļiem vaidziņiem un sarkaniem matiem, mazais spārdījās un spiedza sajūsmā par cīniņu.

-    Un šis mazais velnēns ir Šons, nosaukts par Džonu kā kārtīgs amerikāņu puika, jo viņš dzimis tepat Savanā. Mēs viņu saucam par Džekiju. Sasveicinies ar māsīcu, Džekij, ja tev ir mēle mutē.

-    Sveiki! iekliedzās mazais zēns, tad satraukumā iespiedzās, jo tēvs apgrieza viņu kājām gaisā.

-     Kas te notiek? Troksnis uzreiz apklusa, vienīgi Džekijs vēl ķiķināja, kad cauri jandāliņam izlauzās vārga, kašķīga balss. Skārleta virtuves otrā malā ieraudzīja garu, vecu vīru, kurš noteikti bija viņas tēvocis Džeimss. Viņam blakus stāvēja glīta meitene ar tumšiem, sprogainiem matiem. Viņa izskatījās satraukta un sakaunējusies.

-    Džekijs uzmodināja tēvoci Džeimsu, viņa sacīja. Vai viņam kas kaiš, ka tik briesmīgi bļauj? Džeimijs jau mājās?

-    Nekas nekaiš, atbildēja Morīna un pacēla balsi. Tev ir ciemiņš, tēvoci Džeims. Speciāli ieradies tevi apraudzīt. Džeimijs atstāja Dānieļu veikalā, lai varētu viņu atvest šurp. Nāc pie uguns, tēja ir gatava. Un iepazīsties ar Skārletu.

Skārleta piecēlās un pasmaidīja.

-    Labdien, tēvoci Džeims, vai tu mani atceries?

Vecais vīrs cieši skatījās viņā.

-    Pēdējo reizi, kad tevi redzēju, tu biji tērpusies melnā, jo sēroji pēc vīra. Vai esi atradusi citu?

Skārletas domas aiztraucās pagātnē. Augstā debess, tēvocim Džeimsam taisnība. Viņa bija atbraukusi uz Savanu pēc Veida piedzimšanas, toreiz viņa valkāja sēras Čārlza Hamiltona dēļ.

-Jā, esmu, viņa sacīja. Un ko tu teiktu, ja es pastāstītu, ka kopš tā laika esmu atradusi pat divus vīrus, vecais okšķeri?

-     Labi, savu lēmumu paziņoja tēvocis. Šajā mājā jau tā ir pārāk daudz neprecētu sieviešu.

Meitene, kas stāvēja viņam blakus, klusi iesaucās, pagriezās un izskrēja no virtuves.

-   Tēvoci Džeims, tev nevajadzētu viņu tā mocīt, Džeimijs skarbi aizrādīja.

Vecais vīrs piegāja pie pavarda un saberzēja rokas no tā plūstošajā siltumā.

-     Nav ko tik daudz pinkšķēt, viņš teica. O'Hāras neraud par savām nelaimēm. Morin, es tēju dzeršu tagad, runājoties ar Džeralda meiteni. Viņš apsēdās krēslā blakus Skārletai. Pastāsti man par bērēm. Vai apglabāji savu tēvu ar godu? Manam brālim Endrū bija skaistākās bēres, kādas šī pilsēta piedzīvojusi kopš daudziem gadiem.

Gara acīm Skārleta redzēja nožēlojamo pavadītāju pulciņu ap Džeralda kapu Tarā. Viņu bija tik maz. Daudzi no tiem, kuriem vajadzētu tur būt, bija miruši priekšlaikus, vēl pirms viņas tēva.

Skārletas zaļās acis ielūkojās vecā vīra blāvi zilajās.

-     Viņam bija stiklots katafalks, kuru vilka četri melni zirgi ar melnu spalvu pušķiem uz galvas, zārks noklāts ar ziediem, vēl ziedi bija uz jumta, un katafalkam sekoja divi simti pavadītāju savās ekipāžās. Viņš guļ nevis kapā, bet marmora kapenēs, un uz jumta ir septiņas pēdas augsts akmens eņģelis. Balss viņai skanēja salti un skarbi. Še, vecais, Skārleta domāja, un liec tētiņu mierā.

Džeimss saberzēja vecās, sausās plaukstas.

-    Lai Dievs mielo viņa dvēseli, viņš priecīgs noteica. Es vienmēr esmu teicis, ka Džeraldam no mums visiem bija visvairāk stila; vai es tā neteicu, Džeimij? Mazākais sivēns metienā un visātrāk aizsvilās, ja kas nebija pa prātam. Jā, Džeralds bija maza auguma, bet lāga vīrs. Vai tu zini, kā viņš tika pie tās savas plantācijas? Spēlējot pokeru ar manu naudu, tā, lūk! Un ne penija no peļņas viņš nepiedāvāja man. Džeimss smējās skanīgi un sirsnīgi, kā jauns vīrietis. Smieklos jautās silts dzīvesprieks un jautrība.

-    Pastāsti, kāpēc viņam vajadzēja pamest Īriju, tēvoci Džeims, mudināja Morīna, atkal pielejot tasē tēju. Varbūt Skārleta nav šo stāstu dzirdējusi.

Piķis un zēvele! Vai mēs te rīkojam bēru mielastu? Skārleta dusmīgi sagrozījās krēslā.

-    Esmu to dzirdējusi simt reizes, viņa sacīja. Džeralds O'Hāra mēdza plātīties, ka bēdzis no Īrijas, jo ar vienu dūres sitienu nobeidzis angļu zemes īpašnieka nomas maksas vācēju un tāpēc izsludināta maksa tam, kas viņu nodos policijai. Visi Kleitonas grāfistē bija to dzirdējuši simtiem reižu, bet neviens tam neticēja. Džeralds, kad niknojās, taisīja lielu troksni, bet visa pasaule redzēja, ka maska nevar noslēpt viņa labsirdību.

Morīna pasmaidīja.

-     Lai gan maza auguma, tomēr varens vīrs, tā man vienmēr stāstījuši. Ar tādu tēvu sieviete var lepoties.

Skārleta juta, ka kaklu aizžņaudz asaras.

-Jā, tāds viņš bija, Džeimss piekrita. Kad mēs ēdīsim dzimšanas dienas kūku, Morīn? Un kur ir Patrīcija?

Skārleta laida skatienu pa apli, vērojot sejas, virs kurām spurojās sarkani mati. Nē, Patrīcijas vārdu viņa noteikti nav dzirdējusi. Varbūt tā bija tumšmatainā meitene, kas aizskrēja.

-     Viņa rīko pati savu mielastu, tēvoci Džeims, paskaidroja Morīna. Tu jau zini, cik viņa sīkumaina. Mums būs jāiet uz kaimiņmāju, tiklīdz Stīvens pateiks, ka viss ir kārtībā.

Stīvens? Kaimiņos?

Morīna pamanīja neizpratni Skārletas sejā.

-    Vai Džeimijs tev neteica, Skārlet? Tagad te ir trīs O'Hāru ģimenes. Iepazīšanās ar radiem ir tikai sākusies.

Es nekad nesapratīšu, kurš ir kurš, Skārleta izmisusi domāja. Ak, kaut tikai viņi stāvētu uz vietas!

Bet uz to nebija ko cerēt. Patricija rīkoja savas dzimšanas dienas svinības divās viesistabās, kuras savienoja līdz galam atvērtas bīdāmās durvis. Bērni un to bija daudz spēlēja spēles, kurās vajadzēja daudz skraidīt, slēpties aiz krēsliem un aizkariem un tad pēkšņi izlēkt. Pieaugušie laiku pa laikam šāvās pakaļ kādam pārāk trakulīgam palaidnim vai paķēra klēpī kādu no mazajiem, kurš bija pakritis un kuru vajadzēja mierināt. Likās, nebija svarīgi, kā bērns tas ir. Pieaugušie izturējās tā, it kā visi bērni būtu viņējie.

Skārleta priecājās, ka Morīnai ir sarkani mati. Vismaz viņas bērnus tos, kurus viņa satika kaimiņmājā, Patrīciju, Dānieļu, dēlu, kurš palika veikalā, vēl vienu pieaugušu puisi, kura vārdu viņa nevarēja atcerēties, varēja atšķirt no citiem. Visi pārējie bezcerīgi sajuka vienā burzmā.

Tāpat kā viņu vecāki. Skārleta zināja, ka vienu no vīriešiem sauc par Džeraldu, bet kuru? Viņi bija liela auguma, ar sprogainiem, tumšiem matiem, zilām acīm un uzvarošu smaidu lūpās.

-    Vai nav trakums? blakus atskanēja kāda balss. lā bija Morina. Neuztraucies par to, Skārlet, gan jau ar laiku viss nostāsies savā vietā.

Skārleta pasmaidīja un pieklājīgi pamāja ar galvu. Bet viņai nebija nekāda nodoma "nostādīt katru savā vietā". Tiklīdz būs iespējams, viņa lūgs Džeimijam pavadīt viņu uz mājām. Tie knēveļi skraidot sacēla pārāk lielu troksni. Klusā, sārtā māja skvēra malā likās kā patvērums. Tur vismaz viņa varēja parunāt ar savām krustmātēm. Šeit nevienai dzīvai dvēselei nevarēja pateikt ne vārda. Visi bija pārāk aizņemti, trenkājot bērnus vai apskaujot un skūpstot Patrīciju. Un, augstā debess, viņi apjautājās par jubilāres gaidāmo mazuli! It kā nezinātu, ka pieklājīgs cilvēks varēja tikai izlikties neievērojam sievietes delikāto stāvokli. Viņa jutās kā svešiniece. Izstumta. Nenozīmīga. Tieši tāpat kā Atlantā. Tieši tāpat kā Čārlstonā. Un šie bija viņas īstenie radinieki! Tas bija vēl simtiem reižu ļaunāk.

-   Tagad griezīsim torti, Morina paziņoja. Viņa paņēma Skārletu zem rokas. Tad drusku pamuzicēsim.

Skārleta sakoda zobus. Apžēliņ, es jau Savanā biju spiesta nonīkt vienā muzikālā vakarā. Vai šie cilvēki nevar darīt kaut ko citu? Kopa ar Morīnu viņa aizgāja līdz dīvāniņam, kas bija apklāts ar sarkanu plīšu, un apsēdās uz tā maliņas.

Pie glāzes tika piesists nazis, tādējādi saistot klātesošo uzmanību. Pūli pārņēma gandrīz vai klusums.

-    Es pateicos par klusumu, cik ilgi izturēsiet, ierunājās Džeimijs. Viņš draudīgi pavicināja nazi uz to pusi, no kurienes atskanēja smiekli. Mēs esam sanākuši svinēt Patrīcijas dzimšanas dienu, lai arī tā būs tikai jaunnedēļ. Šodien ir Grēku atlaišanas otrdiena, un tas ir piemērotāks laiks svinēšanai nekā gavēņa vidus. Viņš atkal padraudēja smējējiem. Un mums ir vēl viens iemesls svinēšanai. Atradusies skaista, sen pazudusi O'Hāra. Paceļu šo glāzi par visiem O'Hārām, dzerot uz māsīcas Skārletas veselību, un sveicinām viņu mūsu sirdīs un mājās. Džeimijs atgāza galvu un salēja tumšo glāzes saturu rīklē. Mielastu šurp! viņš ar plašu žestu pavēlēja. Un vijoli!

No durvju puses atskanēja ķiķināšana un klusa apsaukšana. Pienāca Patrīcija un apsēdās blakus Skārletai. Tad istabas stūrī ieskanējās vijole. Džeimija skaistā meita Helēna ienesa šķīvi ar kūpošiem maziem gaļas pīrādziņiem. Viņa pieliecās, lai parādītu tos Patrīcijai un Skārletai, tad uzmanīgi aiznesa trauku un nolika uz smagā, apaļā galda viesistabas vidū, kas bija pārklāts ar samta galdautu. Helēnai sekoja Mērija Keita, tad nāca glītā meitene, kas bija atvedusi tēvoci Džeimsu, un jaunākā no O'Hāru sievām. Visas vispirms parādīja ēdienu Patrīcijai un Skārletai, tad pievienoja traukiem, kas jau atradās uz galda. Liellopa cepetis, ar krustnagliņām saspraudīts šķiņķis, pildīts tītars. Tad iznāca Helēna ar milzu bļodu kūpošu kartupeļu, tūlīt aiz viņas nāca pārējās ar krējumā sautētiem burkāniem, ceptiem sīpoliem, sakultiem saldajiem kartupeļiem. Procesija turpinājās, līdz galds bija pilns visādiem ēdieniem un gardumiem. Vijole Skārleta redzēja, ka to spēlēja Daniels no veikala, atskaņoja krāšņu arpedžo, un Morīna ienāca, nesot torti, augstu kā tornis un bagātīgi rotātu ar milzīgām, koši sārtām glazūras rozēm.

-    Torte no konditorejas! iespiedzās Timotijs.

Morīnai uz pēdām sekoja Džeimijs. Viņš bija pacēlis rokas virs galvas. Un katrā rokā nesa trīs pudeles viskija. Vijole sāka spēlēt jautru, strauju melodiju, visi smējās un sita plaukstas. Pat Skārleta. Uzvedums bija neatvairāms.

-    Braien, izrīkoja Džeimijs. Tu un Billijs. Karalienes tronī pie kamīna. Pirms Skārleta apjauta, kas notiek, dīvāniņš tika pacelts, viņa iekrampējās Patrīcijā, šūpojot abas tika aiznestas pie kamīna, kurā gailēja ogles.

-    Tēvocis Džeimss, Džeimijs norīkoja, un smejošais vecais vīrs jau tika nests krēslā ar augsto atzveltni un nolikts otrā pusē kamīnam.

Meitene, kas bija atnākusi līdzi Džeimsam, sāka gaiņāt bērnus kā cāļus otrā istabā, kur Mērija Keita bija noklājusi uz grīdas galdautu, lai mazie var sēdēt pie otra kamīna.

Pārsteidzoši īsā laikā haosa vietā iestājās miers. Un, kamēr viņi ēda un runājās, Skārleta mēģināja "salikt pa plauktiņiem" pieaugušos.

Grūti bija noticēt, ka divdesmit vienu gadu vecais Daniels ir gandrīz trīs gadus vecāks par Braienu, tik līdzīgi bija Džeimija abi dēli. Kad viņa uzsmaidīja Braienam un to pateica, viņš tikai nosarka tik tumši, kā sarkst vienīgi sarkanmatis. Otrs jaunais vīrietis sāka viņu nežēlīgi ķircināt, bet pārtrauca, kad blakus sēdošā sārtvaidze uzlika plaukstu viņam uz rokas un sacīja:

-    Izbeidz, Džerald.

Tātad šis bija Džeralds. Tētiņš priecātos, ka lielais, glītais puisis nosaukts viņa vārdā. Džeralds meiteni dēvēja par Polliju, un no abiem tik nepārprotami staroja mīlestība, ka viņi noteikti bija jaunlaulātie. Un Patrīcija izturējās tik briesmīgi valdonīgi pret to Džeimiju, kuru sauca par Billiju, ka arī viņi noteikti bija vīrs un sieva.

Bet Skārletai bija maz laika klausīties, kā sauc pārējos. Šķiet, visi gribēja ar viņu parunāt. Un viss, ko viņa sacīja, bija par iemeslu izsaucieniem, atkārtošanai, apbrīnai. Viņa attapās, ka sīki stāsta Danielam un Džeimijam par savu veikalu, Pollijai un Patricijai par savu šuvēju, tēvocim Džeimsam par to, kā jenkiji aizdedzināja Taru. Viņa runāja galvenokārt par savu kokmateriālu uzņēmumu, kā viņa no maza gaterīša izveidojusi divas zāģētavas un kokmateriālu tirgotavas, bet tagad Atlantas nomalē ceļas vesels jaunu māju ciems. Visi skaļi pauda atzinību. Beidzot Skārleta bija atradusi ļaudis, kuri nedomāja, ka par naudu nekādā gadījumā nedrīkst runāt. Viņi bija tādi paši kā es, gatavi smagi strādāt un apņēmušies ar savu darbu pelnīt naudu. Skārleta savējo jau bija nopelnījusi, un šie ļaudis sacīja, ka viņa ir brīnišķīga. Viņa nespēja iedomāties, kāpēc bija gribējusi iet projām no šis jaukās ballītes un atgriezties kapa klusumā, kas valdīja vectēva mājā.

-    Nu, Daniel, vai tu uzspēlēsi mums, kad būsi reiz beidzis notiesāt lielāko daļu no māsas kūkas? vaicāja Morina, kad Džeimijs atkorķēja viskija pudeli, un pēkšņi visi, izņemot tēvoci Džeimsu, piecēlās un sāka staigāt, izskatījās, ka viņi tā dara vienmēr. Daniels sāka spēlēt strauju, spiedzīgu melodiju, un pārējie skaļi pauda nopēlumu, kamēr sievietes aši nokopa galdu un vīrieši pārstūma mēbeles atpakaļ pie sienām, atstājot Skārletu un viņas tēvoci sēžam it kā uz salas. Džeimijs pasniedza Džeimsam glāzi viskija un saliecies gaidīja, ko teiks vecais vīrs.

-    Būs labs, skanēja spriedums.

Džeimijs iesmējās.

-    Patiesi, vecais, es ceru gan, jo cita mums nav.

Skārleta mēģināja uztvert Džeimija skatienu; kad tas neizdevās, viņa pēdīgi uzsauca, lai piesaistītu viņa uzmanību. Nu viņai bija laiks iet. Visi lika krēslus aplī apkārt pavardam, un mazākie bērni ieņēma vietas uz grīdas pieaugušajiem pie kājām. Acīmredzot viņi gatavojās uz muzicēšanu un, kad tā sāksies, būs briesmīgi nepieklājīgi celties kājās un iet projām.

Džeimijs pārkāpa pāri mazam zēnam, lai nokļūtu pie Skārletas.

-     Te tu esi, viņš sacīja. Skārletai par šausmām, viņš sniedza glāzi, kurā bija krietna porcija viskija. Par ko Džeimijs viņu uzskatīja? Dāma nedzer viskiju. Dāma nedzer neko stiprāku par tēju, izņemot šampanieti vai viesībās punšu un varbūt ļoti mazu glāzīti šerija. Džeimijs taču nevar zināt, ka viņa agrāk labprāt dzēra brendiju. Viņš taču Skārletu apvaino! Nē, to viņš nedarītu, droši vien tas ir joks. Viņa samocīti iesmējās.

-     Man, Džeimij, laiks iet. Brīnišķīgi pavadīju laiku, bet ir jau vēls…

-     Tu taču neiesi projām tad, kad balle tikai sākas? Džeimijs pagriezās pret dēlu. Daniels ar šito čīgāšanu dzen prom savu jaunatrasto māsīcu. Uzspēlē mums, zēn, kādu dziesmu, nevis kaķu koncertu.

Skārleta mēģināja kaut ko bilst, bet vārdus noslīcināja kliedzieni "Spēlē kārtīgi, Daniel", "Balādi" un "Deju, zēn, riktīgu deju".

Džeimijs pasmaidīja.

-     Es nedzirdu, ko tu saki, viņš kliedza pāri troksnim. Esmu kurls kā akmens, nedzirdu tos, kas grasās iet projām.

Skārleta juta mostamies dusmas. Kad Džeimijs atkal piedāvāja viskiju, viņa nikni pielēca kājās. Jau gribēja izsist glāzi brālēnam no rokas, kad aptvēra, ko Daniels spēlē. Tā bija "Pegija vaļējos ratos".

Tētiņa mīļākā dziesma. Viņa skatījās Džeimija sarkanajā īru sejā un redzēja tajā tēvu. Ak, ja viņš varētu būt te, viņam tik ļoti tas patiktu. Skārleta apsēdās. Viņa noraidoši papurināja galvu, atsakoties no piedāvātā dzēriena, un vārgi uzsmaidīja Džeimijam. Viņa bija tuvu asarām.

Mūzika neļāva skumt. Ritms bija pārāk lipīgs, pārāk jautrs, visi dziedāja un sita plaukstas. Skārletas kāja zem brunčiem nevilšus sāka sist takti.

-    Nāc, Billij, Daniels izdziedāja melodijā. Spēlē kopā ar mani.

Billijs atvēra loga sēdekļa vāku un izņēma koncertīnu. Adas plēšu

ieloces šņācot atvērās. Tad viņš piegāja pie Skārletas, pastiepās viņai virs galvas un paņēma no kamīna malas kādu spožu priekšmetu.

-    Paklausīsimies īstu mūziku. Stīven. Viņš pasvieda tumsnējam klusam vīram tievu, spožu caurulīti. Tu arī, Braien. Un gaisā ievilkās vēl viens sudraba loks. Un tu, mīļā sievasmāt. Roka kaut ko iemeta Morīnai klēpī.

Kāds mazs zēns sparīgi sita plaukstas.

-    Kauli! Māsīca Morīna spēlēs kaulus.

Skārleta blenza pavērtu muti. Daniels bija pārtraucis spēlēt, un, tā kā nebija mūzikas, viņai atkal uzmācās skumjas. Bet projām iet vairs negribējās. Šai ballītei nebija nekā kopīga ar Telfēru mūzikas vakaru. Te valdīja atraisītība, sirsnība, smiekli. Viesistabas, kas pirms viesībām bija pienācīgi sapostas, bija pārvērtušās juceklī, mēbeles izstumdītas, krēsli no abām istabām sagrūsti šķībā puslokā ap kamīnu. Morīna pacēla roku, kaut kas noklabēja, un Skārleta redzēja, ka "kauli" patiesībā bija biezi, gludi koka dēlīši.

Džeimijs joprojām lēja glāzēs un dalīja viskiju. Ei, arī sievietes dzēra! Ne slepus, ne kaunēdamās. Viņas priecājās tāpat kā vīrieši. Es ari iedzeršu. Es svinēšu O'Hāru ģimenes sanākšanu. Viņa gandrīz uzsauca Džeimijam, tad attapās. Man būs jāatgriežas vectēva mājā. Es nedrīkstu dzert. Kāds vēl saodīs. Vienalga. Jūtos tik silti, it kā būtu dzērusi. Man tas nav vajadzīgs.

Daniels pārvilka lociņu pār stīgām.

-     "Meitene aiz letes", viņš pieteica. Visi smējās. Ari Skārleta, kaut gan nezināja, par ko. Nākamajā mirklī lielajā telpā jau skanēja īru deju mūzika. Billija koncertīna sparīgi vaimanāja, Braiens taurēja melodiju savā tievajā stabulītē, Stīvens savu stabulīti spēlēja čalojošā kontrapunktā, kas kā stīga vijās cauri Braiena melodijai. Džeimijs ritmiski klaudzināja ar kāju, bērni sita plaukstas, Skārleta sita plaukstas, visi sita plaukstas. Izņemot Morīnu. Viņa uzšāva gaisā roku ar kastaņetēm un asas stakato klabināšanas uzstājīgais ritms saturēja kopā visus instrumentus. Ātrāk, prasīja kastaņetes, un visi paklausīja. Stabuļu skaņas cēlās augstāk, vijole čīkstēja skaļāk, koncertīna pukstēja, lai tiktu līdzi. Pusducis bērnu piecēlās kājās un sāka lēkāt pa kailo grīdu istabas vidū. Skārletai plaukstas kaisa no sišanas un kājas kustējās, it kā viņa vēlētos palēkāt kopā ar bērniem. Kad deja izskanēja, viņa pārguruši atkrita sēdeklī.

-    Ei, Met, parādi mazajiem, kā vajag dejot, iesaucās Morīna, kārdinoši sakratot kastaņetes. Piecēlās vecs vīrs, kas sēdēja netālu no Skārletas.

-    Dievs, stāvi mums klāt, pagaidi mazliet, Billijs lūdzās. Man maķenīt jāatvelk elpa. Nodziedi mums kaut ko, Keitij. Viņš izspieda no koncertīnas dažas notis.

Skārleta sāka protestēt. Viņa nevar dziedāt, ne šeit. Viņa neprata dziedāt īru dziesmas, izņemot "Pegiju vaļējos ratos" un tēva otru mīļāko dziesmu "Zaļābola vainagu sev galvā likšu".

Bet Skārleta redzēja, ka Billijs nebija domājis viņu. Neizskatīga tumšmate ar lieliem zobiem atdeva savu glāzi Džeimijam un piecēlās. Viņas tīrā, saldā, augstā balss vēl nebija beigusi pirmo rindiņu, kad Daniels, Braiens un Billijs jau spēlēja pavadījumu "Džekam Duganam". Tad oktāvu augstāk ar savādu, sirdi plosošu sudrabaini vienkāršu melodiju pievienojās Stīvena stabule.

Dziedāja visi, vien Skārleta ne. Bet viņa arī nevarēja dziedāt, jo nezināja vārdus. Tomēr viņa it kā iederējās mūzikā. Tā skanēja visapkārt. Un, kad skumjā, drosmīgā dziesma beidzās, Skārleta redzēja, ka visiem, tāpat kā viņai, acīs mirdz asaras.

Nākamā dziesma bija priecīga, to sāka Džeimijs. Un tad sekoja dziesma, kas Skārletu gan sasmīdināja, gan iedzina sārtumu vaigos, kad viņa uztvēra vārdu divdomīgo nozīmi.

-    Tagad es, pieteicās Džeralds. Es nodziedāšu savai mīļajai Pollijai "Londonderiju".

-    Ak, Džerald! Pollija paslēpa nosarkušo seju plaukstās. Braiens nospēlēja dažas pirmās notis. Tad Džeralds sāka dziedāt, un Skārletai aizrāvās elpa. Viņa bija dzirdējusi ļaudis runājam par īru mūziku, bet realitātei viņa nebija gatava. Un šī eņģeļa balss plūda no tētiņa vārdabrāļa mutes. Džeralda jaunā, mīlas pilnā sirds atklājās viņa sejā un bija sadzirdama augstajās, tīrajās skaņās, kas vibrēja spēcīgajā kaklā. Skārletai aizžņaudzās rīkle no dziesmas skaistuma un asām, sāpīgām ilgām iepazīt tādu mīlestību, tik svaigu un atklātu. Ret! Viņas sirds raudāja, kaut ari prāts izsmēja vienkāršo tiešumu, kas nāca no viņas tumšās, sarežģītās būtības.

Kad dziesma beidzās, Pollija apķērās Džeraldam ap kaklu un paslēpa seju vīram pie pleca. Morina pacēla kastaņetes.

-    Tagad uzrausim vienu īstu danci, viņa stingri paziņoja. Man jau pēdas kņud. Daniels iesmējās un sāka spēlēt.

Skārleta simtiem reižu bija dejojusi Virdžīnijas rilu, bet nekad nebija redzējusi tādu dejošanu, kāda sākās Patrīcijas dzimšanas dienas svinībās. Deju sāka Mets O'Hāra. Viņš atgādināja karavīru, kad taisni izslietiem pleciem un stīvi pie sāniem piespiestām rokām attālinājās no krēslu loka. Tad viņa kājas sāka mīdīties, zibēt, griezties un kustēties tik ātri, ka tās izplūda Skārletas acu priekšā. Grīda zem dejotāja papēžiem atbalsoja soļus kā bungas, viņa neiedomājami sarežģītie soļi slīdēja uz priekšu un atpakaļ kā pa ledu. Viņš noteikti ir labākais dejotājs visā pasaulē, Skārleta sprieda. Tad viņam pretī izdejoja Keitija, abām rokām pacēlusi brunčus uz augšu, lai kājas būtu brīvas un varētu pieskaņoties partnera soļiem. Nākamā bija Mērija Keita, tad meitai pievienojās Džeimijs. Un skaistā Helēna ar savu brālēnu, mazu puiku, kuram nevarēja būt vairāk kā astoņi gadi. Es nespēju tam noticēt.

Skārleta domāja. Viņi ir apburti, visi. Ari mūzika ir apburta. Viņas kājas kustējās tik ātri kā nekad, cenšoties atdarināt to, ko redzēja, mēģinot izteikt mūzikas radīto satraukumu. Man jāiemācās tā dejot, noteikti. Tas ir kā… kā traukties augšā līdz pašai saulei.

No deju soļu dipēšanas pamodās bērns, kas bija aizmidzis zem dīvāna, un sāka raudāt. Raudāšanas sērga izplatījās ari uz citiem mazajiem bērniem. Dejošana un mūzika pārtrūka.

-    Saklājiet no salocītām segām guļvietas otrā istabā, Morīna rāmi norīkoja, un uzvelciet mazuļiem sausas bikses. Tad aizvērsim cieši durvis un viņi mierīgi gulēs. Džeimij, kastaņešu spēlētājai briesmīgi slāpst. Mērij Keit, padod tētiņam manu glāzi.

Patricija lūdza Billijam paņemt viņu trīsgadīgo dēlu.

-     Es paņemšu Betiju, viņa sacīja, pastiepdama rokas zem dīvāna. Kuš, kuš. Viņa piekļāva raudošo bērnu sev klāt. Helēn, aizvelc sētas pusē aizkarus, mīļā. Šonakt spīdēs spožs mēness.

Skārleta joprojām bija daļēji nejūtīga no mūzikas burvības. Viņa izklaidīgi pavērās uz logiem un tika atsviesta atpakaļ īstenībā. Jau tumsa. Tase tējas, uz kuru viņa bija ieradusies, tika tukšota jau vairākas stundas.

-    Ak, Morin, es nokavēšu vakariņas, viņa izdvesa. Man jāiet mājās. Mans vectēvs būs nikns.

-    Lai ir, vecais ļūļa. Paliec uz balli. Tā tagad tikai sākas.

-    Kaut es varētu, Skārleta satraukta iebilda. Šī ir labākā balle manā mūžā. Bet es apsolīju, ka būšu mājās.

-    Nu labi. Solīts paliek solīts. Vai tu atkal atnāksi?

-    Ar prieku. Vai tu mani ielūdz?

Morīna labsirdīgi pasmējās.

-    Vai jūs dzirdējāt, ko tā meitene teica? viņa vaicāja visai istabai. Te neviens netiek ielūgts. Mēs visi esam ģimene, un tu arī pie tās piederi. Nāc, kad vien vēlies. Manas virtuves durvīm nav atslēgas, un pavardā vienmēr kuras uguns. Džeimijs pats prot labi spēlēt vijoli… Džeimij! Skārietai jāiet mājās. Uzvelc, vīrs, svārkus un pasniedz viņai elkoni.

Kad viņi nogriezās ap stūri, Skārleta atkal izdzirdēja mūziku. Tā skanēja klusi, jo mājai bija biezas ķieģeļu sienas un cieši aizvērti logi, lai nodrošinātos pret ziemas nakts aukstumu. Tomēr viņa pazina dziesmu, ko dziedāja visi O'Hāras. Tā bija "Zaļābola vainags".

Šai dziesmai es zinu vārdus; ak, kaut man nevajadzētu iet mājās. Viņas kājas izdejoja mazus solīšus. Džeimijs smējās un pieskaņojās viņai.

Nākamreiz es tev iemācīšu dejot pa īstam, brālēns solīja.

36. nodaĻa

Skārleta vienkārši neņēma vērā krustmāšu nosodījumu, ko viņas pauda ar cieši sakniebtām lūpām. Pat tas, ka vectēvs mazgāja viņai galvu, Skārletu nesatrauca. Viņa atcerējās, kā Morina O'Hāra bija vieglu roku izmetusi viņu no galvas. Vecais ļūļa, viņa iedomājās un klusu nosmējās. Viņa kļuva tik droša un nekaunīga, ka izaicinoši noliecās pār gultu un nobučoja večuku uz vaiga, kad viņš ļāva mazmeitai iet.

-    Arlabunakti, vectētiņ, viņa jautri uzsauca.

-     Vecais ļūļa, Skārleta nočukstēja, tikusi vestibilā, kur bija droša, ka viņš nedzirdēs. Viņa vēl smējās, kad pievienojās krustmātēm pie galda. Uzreiz tika atnestas vakariņas. Šķīvim bija uzlikts mirdzoši spožs sudraba vāks, lai saglabātu ēdienu siltumā. Skārleta nešaubījās, ka tas nesen spodrināts. Šajā mājā viss var noritēt, kā nākas, viņa domāja, ja tikai ir kāds, kas prot turēt kalpotājus pie kārtības. Vectēvs ļautu kalpiem tikt sveikā cauri pat tad, ja tie būtu izdarījuši slepkavību. Vecais ļūļa.

-      Kas tev šķiet tik smieklīgs, Skārlet? Polīnas tonis bija ledains.

-    Nekas, krustmāt Polīna. Skārleta skatījās uz ēdiena kalnu, kas atklājās, kad Džeroms ceremoniāli nocēla sudraba vāku. Viņa skaļi iesmējās. Pēc bagātīgā mielasta pie O'Hārām viņai vienreiz mūžā negribējās ēst. Un uz galda bija pietiekami ēdamā, lai pabarotu pusduci cilvēku. Laikam jau būs izdevies iedzīt virtuves personālam ellišķīgas bailes.

***

Nākamajā rītā Pelnu dienas misē Skārleta apsēdās blakus Jūleilijai krustmāšu iecienītajā solā. Tā bija aristokrātiski neuzkrītoša rinda krietni tālu baznīcas aizmugurē, un tajā varēja nokļūt no sānu ejas. Viņai tikko bija sākuši spiest ceļgali no tupēšanas uz aukstās gridas, kad viņa ieraudzīja baznīcā ienākam savus brālēnus un māsīcas. Viņi nāca protams, Skārleta nodomāja tieši pa centrālo eju gandriz līdz pašai priekšai, kur aizņēma divas pilnas solu rindas. Cik viņi lieli un dzīvīgi. Un koši. Džeimija dēlu galvas gaismā, kas plūda pa vitrāžas logiem, atgādināja ugunskurus, kas izstaro siltumu, un pat cepures nespēja noslēpt Morīnas un meiteņu košos matus. Skārleta bija tā nogrimusi apbrīnā un atmiņās par dzimšanas dienas svinībām, ka gandrīz palaida garām mūķeņu ierašanos no klostera. Turklāt pati bija mudinājusi krustmātes ierasties baznīcā agri. Viņa gribēja pārliecināties, ka Čārlstonas abate joprojām ir satiekama Savanā.

Jā, te viņa bija. Skārleta nelikās ne zinis par Jūleilijas drudžainajiem čukstiem griezties atpakaļ ar seju pret altāri. Viņa pētīja mūķenes rāmo sejas izteiksmi, kad tā gāja garām. Šodien abate viņu pieņems. Skārleta bija apņēmības pilna. Misi viņa pavadīja, kavējoties sapņos par to, kādu balli sarīkos, kad būs atjaunojusi Taru tās sākotnējā skaistumā. Tur būs mūzika un dejas tāpat kā vakar pie O'Hārām, un tā turpināsies vairākas dienas.

-    Skārlet! Jūleilija šņāca. Izbeidz dungot.

Skārleta paslēpa smaidu savā lūgšanu grāmatā. Viņa nebija pamanījusi, ka dungo. Vajadzēja vien atzīt, ka "Pegija vaļējos ratos" nav gluži baznīcai piemērota mūzika.

-   Es tam neticu! Skārleta noskaldīja. Viņas gaišās acis apjukušas un aizvainotas raudzījās zem notraipītās pieres, un pirksti kā putna nagi sakrampēja no Jūleilijas palienēto rožukroņi.

Vecākā mūķene atkārtoja savu sakāmo ar pacietību, kam nejaucās klāt nekādas emocijas.

-      Abate visu dienu pavadīs vienatnē, lūgšanās un gavējot. Viņa apžēlojās par Skārletu un paskaidroja: Ir taču Pelnu diena.

-   Es zinu, ka ir Pelnu diena, Skārleta gandrīz kliedza. Tad apvaldīja mēli. Lūdzu, pasakiet, ka esmu ļoti vīlusies, viņa klusi sacīja.

-    Es atnākšu rīt.

Tikusi Robijāru mājā, viņa uzreiz nomazgāja seju.

Jūleilija un Polīna acīm redzami bija satriektas, kad viņa nonāca lejā pie krustmātēm dzīvojamā istabā, bet ne viena, ne otra neko neteica. Viņas juta, ka klusēšana ir vienīgais ierocis, ko droši lietot, kad Skārleta bija neomā. Bet, kad viņa paziņoja, ka grasās pasūtīt brokastis, Polīna neizturēja.

-    Diena vēl nebūs beigusies, kad tu to nožēlosi, Skārlet.

-    Nesaprotu, kādēļ, Skārleta atcirta. Zods viņai bija apņēmīgi izsliets.

Kad Polīna izskaidroja, tas noslīdēja mazliet zemāk. Skārletas atgriešanās pie reliģijas bija notikusi nesen, tāpēc viņa bija domājusi, ka gavēšana nozīmē vienkārši piektdienās gaļas vietā ēst zivi. Zivis viņai garšoja, tādēļ pret šo noteikumu viņai iebildumu nebija. Bet tas, ko izstāstīja Polīna, nebija pieņemams.

Tikai viena ēdienreize dienā visas četrdesmit gavēņa dienas, un ne reizi neēst gaļu. Svētdienas bija izņēmums. Gaļu gan ēst nedrīkstēja, bet bija atļautas vismaz trīs ēdienreizes.

-     Es tam neticu! Skārleta šajā stundā jau otru reizi iesaucās.

-     Mēs mājās tā nekad nedarījām.

-Jūs bijāt bērni, Polīna atgādināja, bet es nešaubos, ka māte ievēroja gavēni, kā nākas. Nesaprotu, kāpēc viņa neiepazīstināja jūs ar ciešanu laika paražām, kad izaugāt, bet viņa jau dzīvoja noslēgtu dzīvi laukos, kur nebija pieejama priestera vadība, un tad vēl jāņem vērā mistera O'Hāras ietekme…

Skārletas acīs iegailējās kaujinieciskas liesmiņas.

-    Un ko tieši tu domā ar "mistera O'Hāras ietekmi", es vēlētos zināt?

Polīna nodūra acis.

-    Visi zina, ka īri atļaujas zināmas brīvības attiecībā uz Baznīcas likumiem. Viņus jau nevar par to vainot, nabaga neizglītotos ļautiņus. Viņa dievbijīgi pārmeta sev krustu.

Skārleta piecirta kāju.

-    Es netaisos te stāvēt un klausīties tik augstprātīga un uzpūtīga franču snobisma izpausmes. Mans tētiņš bija caur un cauri labs cilvēks, un viņa "ietekme" bija laipnība un augstsirdība, kaut kas tāds, par ko jums nav nekādas nojēgas. Vēl vairāk, es jums paziņoju, ka vakar visu pēcpusdienu pavadīju kopā ar viņa radiem, viņi ir jauki cilvēki, katrs no viņiem. Es nesalīdzināmi labprātāk ietekmējos no viņiem nekā no jūsu skābo ģīmju reliģiozā manierīguma.

Jūleilija sāka raudāt. Skārleta nikni palūrēja uz viņu. Tagad viņa stundām šņaukāsies. To es nevaru izturēt.

Polīna skaļi šņukstēja. Skārleta drūmi blenza viņā. Polīna nekad neraudāja.

Skārleta bezpalīdzīgi raudzījās uz divām noliektām sirmām galvām un uzkumpušiem pleciem. Polīna izskatījās tik vāja un trausla.

Apžēliņ! Viņa piegāja pie Polīnas un pieskārās krustmātes saspringtajai mugurai.

-    Piedod, krustmāmiņ. Es tā nebiju domājusi.

Kad miers bija atjaunots, Jūleilija piedāvāja Skārletai pievienoties viņai un Polīnai pastaigā pa skvēru.

-     Mēs ar māsu allaž no jauna pārliecināmies, ka izkustēšanās ļoti atjauno spēkus, viņa moži sacīja. Tad viņai skumīgi nodrebēja lūpas. Un tas mums palīdz nedomāt par ēšanu.

Skārleta uzreiz piekrita. Vajadzēja tikt laukā no mājas. Viņa bija droša, ka saož virtuvē cepta šķiņķa smaržu. Kopā ar krustmātēm viņa apgāja apkārt zālienam mājas priekšā, tad nostaigāja nelielo attālumu līdz nākamajam laukumam, apgāja tam apkārt, tad tālāk uz nākamo, nākamo un vēl nākamo. Kad visas atgriezās mājās, Skārleta vilka kājas gandrīz tāpat kā Jūleilija un bija pārliecināta, ka izgājusi cauri vai apgājusi apkārt visiem divdesmit un vairāk skvēriem, kas bija izkaisīti pa visu Savanu un deva šai pilsētai tiesības pretendēt uz neatkārtojamu šarmu. Tāpat viņa nešaubījās, ka ir tuvu bada nāvei un nogarlaikojusies tiktāl, ka tūlīt sāks kliegt. Bet vismaz bija laiks ēst pusdienas… Skārleta neatcerējās, kad būtu ēdusi tik gardu zivi.

Kāds atvieglojums, Skārleta nodomāja, kad Jūleilija un Polīna uzkāpa augšā atpūsties pēc pusdienām. Ar mazumiņu atmiņu par

Savanu pietiek ilgam laikam. Daudz iespaidu var cilvēku novest līdz slepkavībai. Viņa klīda pa māju, ņēma rokā porcelāna un sudraba nieciņus un lika tos atpakaļ, īsti nemaz neredzēdama.

Kāpēc abate izturas tik riebīgi? Kāpēc viņa nevēlas ar Skārletu vismaz aprunāties? Kāda joda pēc tādai sievietei vajadzētu veselu dienu pavadīt noslēgtībā pat tik svētā dienā kā Pelnu diena? Abate taču noteikti jau ir tik laba, ka labākai kļūt nav iespējams. Kāpēc viņai visa diena jāpavada lūgšanās un gavēšanā?

Gavēšana! Skārleta aizskrēja atpakaļ uz dzīvojamo istabu ieskatīties pulkstenī. Nevar būt, ka tikai četri. Pat vēl nav. Bez septiņām minūtēm. Un neko ēst nedrīkstēs rīt līdz pusdienlaikam. Nē, tas nebija iespējams. Tam nav jēgas.

Skārleta piegāja pie zvana un paraustīja to četras reizes.

-     Ej, uzvelc mēteli, viņa pavēlēja Penzijai, kas tūlīt atskrēja. Mēs ejam ārā.

-    Mis Skārlet, kā tas sanāk, ka ejam uz beķereju? Virēja saka, tas ēdiens neesot ēdams. Viņa pati visu cep.

-    Man vienalga, ko saka virēja. Un, ja tu kaut vienai dzīvai dvēselei pateiksi, ka mēs te bijām, es tev nomaukšu ādu pār acīm.

Skārleta veikalā apēda divus cepumus un smalkmaizīti. Divus maisiņus ar konditorejas precēm viņa, paslēptus zem apmetņa, aiznesa mājās un nobēdzināja savā istabā.

Uz rakstāmgalda pašā vidū akurāti bija nolikta telegramma. Skārleta nometa uz grīdas maisiņus ar cepumiem un maizītēm un paķēra telegrammu.

"Henrijs Hamiltons" vēstīja paraksts. Nolādēts! Viņa bija domājusi, ka telegramma ir no Reta, kurš lūdz viņu atgriezties mājās vai ziņo, ka ir ceļā pēc viņas. Viņa dusmīgi saņurcīja plāno papīru dūrē.

Tad izgludināja. Labāk jāizlasa, ko tēvocis Henrijs raksta. Lasot telegrammu, Skārleta sāka smaidīt.

TAVU TELEGRAMMU SAŅĒMU PUNKTS ARĪ LIELU BANKAS PĀRVEDUMU NO TAVA VĪRA PUNKTS KAS TĀS PAR MUĻĶĪBĀM JAUTĀJUMA ZĪME RETS LŪDZA MAN PAZIŅOT KUR TU ATRODIES PUNKTS VĒSTULE SEKO PUNKTS HENRIJS HAMILTONS

Tātad Rets viņu meklē. Tā jau viņa bija domājusi. Ha! Cik pareizi viņa rīkojusies, atbraucot uz Savanu. Cerams, ka tēvocim Henrijam pietika prāta paziņot Retam adresi, nekavējoties sūtot telegrammu, nevis rakstot vēstuli. Tātad, iespējams, ka tieši šobrīd ari viņš lasa telegrammu.

Skārleta pašas dungotas valša melodijas pavadījumā griezās pa istabu, piespiedusi telegrammu pie sirds. Varbūt viņš jau ir ceļā. Apmēram šajā laikā pienāk Čārlstonas vilciens. Viņa piesteidzās pie spoguļa saglaust matus un iekniebt vaigos, lai tie kļūtu sārtāki. Vai uzvilkt citu kleitu? Nē, Rets pamanīs un domās, ka viņa neko citu nedara kā tikai gaida viņu. Uz kakla un deniņos viņa ierīvēja mazliet tualetes ūdens. Tā. Viņa bija gatava. Acis, viņa to redzēja, mirdz zaļas kā blēdīgam kaķim. Jāatceras tās pievērt. Viņa pienesa pie loga soliņu un apsēdās tā, lai aizkari viņu noslēptu, bet pati varētu lūkoties ārā.

Pēc stundas Rets nebija ieradies. Skārletas mazie, baltie zobi iekodās nopirktajā maizītē. Cik apgrūtinošas šīs gavēņa padarīšanas! Padomā tik, jāslēpjas savā istabā un jāēd maizītes, pat bez sviesta. Viņa bija ļoti sliktā noskaņojumā, kad nokāpa lejā.

Un tur bija Džeroms ar vectēvam paredzēto vakariņu paplāti! Ar to gandrīz pietika, lai kļūtu par hugenotu vai prezbiterāni kā vecais vīrs.

Skārleta apturēja kalpotāju vestibilā.

-     Ēdiens izskatās briesmīgs, viņa sacīja. Nes atpakaļ un uz kartupeļu biezeņa saliec lielus gabalus sviesta. Un uzliec uz šķīvja biezu šķēli šķiņķa; es zinu, ka jums lejā ir šķiņķis, redzēju to pieliekamajā. Tad vēl krūzīti ar krējumu, ko uzliet tam pudiņam. Un mazu trauciņu zemeņu ievārījuma.

-    Misters Robijārs nejaudā sakost šķiņķi. Un dakteris saka, viņš nedrīkstot ēst našķus, ne arī krējumu un sviestu.

-    Dakteris arī nevēlas, ka viņš nomirst badā. Dari, ko teicu.

Skārleta dusmīgi skatījās Džeroma stīvajā mugurā, līdz viņš

pazuda uz kāpnēm, kas veda lejā.

-    Nevienam nav jācieš bads, viņa sacīja. Nekad. Omai pēkšņi mainoties, viņa iesmējās. Pat ne vecam ļūļam.

37.NODAĻA

Ceturtdien, stiprinājusies ar savām maizītēm, Skārleta kāpa lejā un klusiņām pie sevis dungoja. Pirmajā stāvā krustmātes drudžainā steigā gatavojās vectēva dzimšanas dienas pusdienām. Kamēr Jūleilija cīkstējās ar tumši zaļām magnoliju lapām, lai izgatavotu rotājumus bufetei un kamīna dzegai, Polīna izskatīja augstas kaudzes ar galdautiem un salvetēm, cenšoties atcerēties, kuras tēvam patika vislabāk.

-     Kāda starpība? Skārleta nepacietīgi jautāja. Vētra ūdensglāzē! Vectēvs no savas istabas pat neredzēs ēdamistabas galdu. Ņem to, kas vismazāk lāpīts.

Jūleilija nometa veselu klēpi čabošu lapu.

-    Es nedzirdēju, ka tu ienāci, Skārlet. Labrīt.

Polīna vēsi palocīja galvu. Viņa, kā pieklājas labai kristietei, bija Skārletai piedevusi visus apvainojumus, bet, visticamāk, nekad tos neaizmirsīs.

-    Mere* veļa nav lāpīta, Skārlet, viņa aizrādīja. Tā ir ideālā kārtībā.

Skārleta skatījās uz kaudzēm, ar ko bija apkrauts garais galds, un atcerējās nomazgātos, salāpītos galdautus, ko krustmātes lietoja Čārlstonā. Ja viņai būtu kāda teikšana, viņa sasaiņotu visu šito lērumu un sestdien, kad viņas atgriezīsies Čārlstonā, ņemtu visu līdzi. Vectēvam galdauti nav vajadzīgi, bet krustmātēm gan noderētu. Nekad tik ļoti nebaidīšos no kāda cilvēka, kā krustmātes baidās no tā vecā despota. Bet, ja es pateiktu savas domas, krustmāte Jūleilija sāktu šņaukāties un krustmāte Polīna stundu man lasītu lekciju par pienākumiem pret vecākiem cilvēkiem.

-     Man jāiet nopirkt viņam dāvanu, Skārleta skaļi teica Vai vēlaties, lai jums ko nopērku?

Neuzdrīkstieties, viņa klusībā brīdināja, nākt man līdzi. Man jāiet uz klosteri tikties ar abati. Viņa taču noteikti vairs nebūs noslēgusies

' Māte (franču vai.).

no pasaules. Ja vajadzēs, es stāvēšu pie vārtiem un noķeršu abati, kad viņa nāks laukā. Man briesmīgi apnicis saņemt atraidījumus.

Krustmātes sacīja, ka ir pārlieku aizņemtas, lai ietu iepirkties, un brīnījās, ka Skārleta vēl nav nopirkusi un iesaiņojusi dāvanu vectēvam. Skārleta aizgāja, pirms māsas bija sākušas aprakstīt savas aizņemtības apmērus un sava izbrīna dziļumu.

-    Vecās ļūļas, viņa pie sevis nopukojās. Skārleta īsti nezināja, ko šis īru vārds nozīmēja, bet tas skanēja tik piemēroti, ka viņa pasmaidīja.

Koki skvērā nez kāpēc likās kuplāki un zāle zaļāka. Arī saule sildīja siltāk. Skārleta juta mostamies optimismu, kas vienmēr pavadīja pirmās pavasara atnākšanas zīmes. Šodien būs laba diena, viņa nešaubījās par spīti vectēva dzimšanas dienas svinēšanai.

-    Pieliec soli, Penzij, viņa automātiski izrīkoja, neveicies kā bruņurupucis, un mundrā solī aizsoļoja pa noblietēto smilšu un gliemežvāku taciņu.

Klusajā, saules pielietajā gaisā no katedrāles jaunceltnes skaidri skanēja āmuru klaudzēšana un vīriešu klaigas. Vienu mirkli Skārleta vēlējās, lai priesteris vēlreiz izvadātu viņu pa būvlaukumu. Bet ne jau tādēļ viņa šurp nākusi. Viņa iegriezās pa klostera vārtiem.

Durvis atvēra tā pati vecā mūķene. Skārleta sagatavojās cīņai.

Bet…

-    Abate jūs gaida, mūķene pavēstīja. Sekojiet man…

Kad pēc desmit minūtēm Skārleta izgāja no klostera, viņai gandrīz vai reiba galva. Tas bija tik viegli! Abate uzreiz piekrita aprunāties ar bīskapu. Viņa bija solījusi, ka dos ziņu, ļoti drīz. Nē, viņa nevarot pateikt, kad tieši, bet noteikti drīz. Viņa pati nākamajā nedēļā atgriežoties Čārlstonā.

Skārleta bija eiforijā. Smaids un acis tā mirdzēja, ka pārdevējs nelielajā veikaliņā Aberkornas ielā gandrīz aizmirsa paņemt naudu par glīti iesaiņoto šokolādes konfekšu kārbu, ko viņa nopirka vectēvam dzimšanas dienā.

Labais garastāvoklis ļāva izturēt pēdējos svētku pusdienu priekšdarbus, kas gāzās pār viņu, tiklīdz viņa pēdīgi atgriezās Robijāru mājā. Kad Skārleta uzzināja par vectēva nodomu patiešām nākt pie galda baudīt sešus no saviem īpaši iecienītajiem gardumiem, noskaņojums nedaudz apmācās. Un galīgi sabojājās, kad krustmātes pavēstīja, ka viņa nedrīkstēs ēst daudzas no delikatesēm, kuras tiks liktas galdā.

-    Gaļu gavēņa laikā ēst ir aizliegts, Polīna stingri noteica. Pārliecinies, lai rīsiem vai dārzeņiem netiktu klāt mērce.

-     Bet uzmanies, Skārlet, lai Pere to neievēro, čukstus piebilda Jūleilija. Viņš gavēšanu neatzīst. Viņas acis no skumjām bija asaru pilnas.

Sēro par to, ka nevarēs ēst, Skārleta ļauni nodomāja. No virtuves plūstošās smaržas lika siekalām saskriet mutē.

-     Mums būs zupa. Un zivs, Jūleilija ar negaidītu optimismu ziņoja. Arī kūka, skaista, skaista kūka. īstas dzīres, Skārlet.

-    Atceries, māsiņ, Polīna brīdināja, rijība ir grēks.

Skārleta aizgāja; viņa juta, ka sāk zaudēt savaldīšanos. Tās ir

tikai pusdienas, viņa sev atgādināja, nomierinies. Pat tad, ja kopā ar mums pie galda sēdēs vectēvs, nevarētu būt pārlieku ļauni. Galu galā ko viens vecs vīrs var izdarīt?

Skārleta uzreiz atklāja, ka viņš varēja ļaut runāt vienīgi franču valodā. Viņas sveiciens "Daudz laimes dzimšanas dienā, vecotēv!" tika ignorēts, it kā viņa to nebūtu teikusi. Krustmāšu apsveikumi tika pieņemti ar saltu galvas mājienu, un viņš apsēdās tronim līdzīgajā, milzīgajā krēslā galda galā.

Pjērs Ogists Robijārs vairs nebija naktskreklā ģērbies vārgs večuks. Nevainojami saposts vecmodīgā frakā un stērķelētā kreklā, viņa kārnais augums izskatījās lielāks, un staltā militārā stāja atstāja iespaidu pat tad, kad viņš sēdēja. Baltie mati izskatījās kā lauvas krēpes, acis kā ērglim lūkojās no ķeraino uzacu apakšas, un lielais, kaulainais deguns atgādināja plēsīga putna knābi. Pamazām Skārletai uzmācās šaubas, ka šī ir laba diena. Viņa atlocīja milzīgo, iestīvināto lina salveti, ieklāja klēpī un saspringa, it kā gatavodamās nezin kam.

Džeroms uz sudraba paplātes maza galdiņa izmērā ienesa lielu sudraba terīni. Skārletai iepletās acis. Viņa nekad mūžā nebija redzējusi tik milzīgu sudraba trauku. To no vienas vietas sedza ornamenti. Vesels koku mežs liecās ap terīnes pamatni, un zari ar lapām tiecās augšup, lai ietvertu malu. Mežs bija pilns putnu un dzīvnieku lāči, brieži, mežacūkas, zaķi, fazāni, pat pūces un vāveres koku zaros. Terīnes vāks bija veidots kā celms, ko klāja bieza vīnstīgu sega, katrā stīgā karājās ķekars miniatūru, pilnīgi gatavu vīnogu. Džeroms nolika terīni priekšā saimniekam un ar baltā cimdā tērptu roku pacēla vāku. Izšāvās garaiņu mutulis, kas apsūbināja sudrabu un pa visu telpu izplatīja gardu garneļu zupas aromātu.

Polīna un Jūleilija dedzīgi paliecās uz priekšu, nervozi smaidīdamas.

Džeroms paņēma no bufetes zupas šķīvi un nolika blakus terīnei. Pjērs Robijārs saņēma sudraba kausu un klusēdams pielēja šķīvi. Tad ar acīm, kuras daļēji sedza nokārušies plakstiņi, noskatījās, kā Džeroms aiznes terīni un noliek priekšā Polīnai.

Ceremonija atkārtojās pie Jūleilijas, tad Skārletas. Viņai niezēja pirksti sagrābt karoti. Bet viņa turēja rokas klēpī, kamēr vectēvs apkalpoja sevi un pagaršoja zupu. Viņš daiļrunīgi paraustīja plecus, paužot neapmierinātību, un iemeta karoti savā šķīvī.

Jūleilijai izlauzās slāpēts šņuksts.

Tu, vecais briesmoni, Skārleta nodomāja. Viņa sāka ēst savu zupu. Tās garša bija samtaini sātīga. Viņa mēģināja uztvert Jūleilijas skatienu, lai parādītu, ka viņai garšo zupa, bet krustmātes skatiens bija nodurts. Polīnas karote gulēja šķīvī tāpat kā tēvam. Skārletai pārgāja visa līdzjūtība, ko viņa juta pret krustmātēm. Ja viņas tik viegli ļaujas iebiedēties, tad pelnījušas palikt badā. Viņa netaisās ļaut vecajam atstāt sevi bez pusdienām!

Polīna kaut ko jautāja tēvam, bet, tā kā viņa runāja franciski, Skārletai nebija ne jausmas, ko. Vectēva atbilde bija tik strupa un Polīnas seja kļuva tik balta, ka viņš noteikti pateica kaut ko ļoti aizvainojošu. Skārletai modās dusmas. Viņš taisās visu sabojāt, turklāt tīšām. Ak, kaut es prastu franču valodu! Es te tā nesēdētu un neļautu viņam gražoties.

Viņa sēdēja klusu, kamēr Džeroms novāca zupas šķīvjus un sudraba apakššķīvjus un nolika pusdienu šķivjus un nažus un dakšiņas zivīm. Likās, tas velkas veselu mūžību.

Bet cepto zivi bija vērts gaidīt. Skārleta paskatījās uz vectēvu. Viņš neuzdrīkstēsies izlikties, ka zivs viņam negaršo. Jubilārs apēda divus mazus kumosiņus. Naži un dakšiņas šķindēja briesmīgi skaļi, kad tie atsitās pret šķīvjiem. Polīna vispirms, tad Jūleilija pārtrauca ēst, kad vēl lielākā daļa no viņu porcijas atradās uz šķīvja. Skārleta izaicinoši skatījās vectēvā pāri katrai dakšiņai, ko cēla pie mutes. Bet pat viņai pamazām zuda ēstgriba. Vecā vīra nepatika visu sabojāja.

Nākamais ēdiens atkal atmodināja sabojāto ēstgribu. Sautētie baloži izskatījās mīksti kā klimpas, un mērce plūda kā sātīga, brūna upe pār kartupeļu un rāceņu biezenī izveidotās gaisīgās ligzdiņās ievietoto mazo putniņu gaļu. Pjērs Robijārs iemērca dakšiņas zarus mērcē, tad pieskārās ar to pie mēles. Tas bija viss.

Skārletai likās, ka viņa tūlīt uzsprāgs. Tikai izmisīgs lūgums krustmāšu acīs lika viņai savaldīties. Kā cilvēks var būt tik riebīgs? Bija pilnīgi skaidrs, ka viņam ēdiens negaršoja. Tas ari nebija tik ciets, ka vectēvs nevarētu saēst, pat ja viņam sāpētu zobi. Vai vispār nebūtu zobu. Turklāt Skārleta zināja, ka večukam garšo labs ēdiens. Kopš viņa bija pavēlējusi likt sviestu un mērci uz zīdaiņu putriņas, ko viņš parasti ēda, šķīvis virtuvē atgriezās tīrs, it kā to būtu nolaizījis suns. Nē, jābūt kādam citam iemeslam, kādēļ viņš neēda. Un viņa to lasīja vectēva acīs. Tās zaigoja, kad viņš skatījās uz krustmāšu nožēlojamo vilšanos. Viņš labāk gribēja sagādāt meitām ciešanas, nevis ļaut baudīt pusdienas. Turklāt tās bija viņa dzimšanas dienas pusdienas.

Kāda milzīga atšķirība starp šo dzimšanas dienas mielastu un māsīcai Patrīcijai sarīkoto!

Skārleta skatījās uz vectēva kārno, taisno kā miets augumu, pašapmierināto, neizteiksmīgo seju un nicināja viņu par to, kā viņš mocīja krustmātes. Bet vēl vairāk viņa nicināja abas sievietes, jo tās pacieta tēva izturēšanos. Viņām nav ne drusciņas dūšas. Kā viņas var tā sēdēt un visu paciest? Klusi sēdēdama pie vectēva galda graciozajā sārtajā istabā skaistajā sārtajā mājā, viņa vārījās dusmās pret visu un visiem. Pat pret sevi. Esmu tikpat slikta kā viņi. Kāda joda pēc es nevaru atvērt muti un pateikt, cik riebīgi viņš uzvedas? Man tāpēc nav jārunā franciski, viņš angļu valodu saprot tikpat labi kā es. Esmu pieaugusi sieviete, neesmu bērns, kurš nedrīkst runāt, iekams viņam neprasa. Kas ar mani noticis? Tas ir pilnīgi muļķīgi.

Bet viņa turpināja klusēt, mugura nepieskārās krēsla atzveltnei, un kreisā roka visu laiku gulēja klēpī. It kā viņa tomēr būtu bērns, kuram sabiedrībā jārāda vislabākās manieres. Mātes klātbūtne nebija redzama, pat ne iedomājama, bet Elena Robijāra O'Hāra bija te, šajā mājā, kur viņa uzaugusi, pie galda, kur viņa tik bieži bija sēdējusi, kā tagad sēdēja Skārleta, kreiso roku ielikusi klēpī uz iestīvinātas lina salvetes. Tādēļ, ka mīlēja māti un vēlējās saņemt viņas atzinību, Skārleta nespēja stāties pretī Pjēra Robijāra tirānijai.

Viņai likās, ka tā sēdējusi veselu mūžību un vērojusi Džeroma cēli gauso apkalpošanu. Šķīvjus atkal un atkal nomainīja ar jauniem, nažus un dakšiņas ar citiem nažiem un dakšiņām; Skārletai likās, ka mielasts nekad nebeigsies. Pjērs Robijārs nepārtraukti pagaršoja un noraidīja visus rūpīgi izvēlētos un sagatavotos ēdienus, kas viņam tika piedāvāti. Kad Džeroms beidzot ienesa dzimšanas dienas torti, krustmāšu sasprindzinājums un bēdas bija gandrīz taustāmas un Skārleta pati gandrīz vairs nespēja nosēdēt krēslā, tik neatvairāmas bija viņas ilgas aizbēgt.

Kūku klāja mirdzošas bezē rozetes, bagātīgi apbārstītas ar sudraba dražejām. Filigrāna sudraba vāzīte pašā augšā saturēja eņģeļmatu paparžu sprogas un miniatūrus Francijas, imperatora Napoleona armijas un tā pulka, kurā bija dienējis Pjērs Robijārs, zīda karodziņus. Vecais vīrs ieņurdējās, iespējams, apmierinājumā, kad torte tika nolikta viņam priekšā. Viņš pavērsa savas iegrimušās acis pret Skārletu.

-    Sagriez, viņš angliski pavēlēja.

Viņš cer, ka es sagāzīšu karodziņus, Skārleta nodomāja, bet es viņam šo prieku nesagādāšu. Paņemot ar labo roku no Džeroma kūku nazi, viņa ar kreiso veikli izcēla spožo vāzīti un nolika uz galda. Tad ieskatījās tieši acīs vectēvam un pasmaidīja savu saldāko smaidu.

Viņam noraustījās lūpas.

-     Un vai viņš to ēda? Skārleta dramatiski jautāja. Nekā! Vecajam briesmonim izdevās uz dakšiņas uzdabūt tikai pāris drupatiņu no kūkas pēc tam kad bija nokasijis skaisto bezē, it kā tas būtu ģipsis vai kaut kas cits riebīgs, un tās viņš iebāza mutē tā, it kā parādītu mums lielāko žēlastību pasaulē. Tad pateica, ka ir pārāk noguris, lai atvērtu dāvanas, un devās atpakaļ uz savu istabu. Es gribēju apgriezt viņa kārno kaklu!

Morina O'Hāra smējās locīdamās.

-     Neredzu nekā smieklīga, Skārleta sacīja. Viņš bija ļauns un rupjš. Viņa bija vīlusies Džeimija sievā. Skārleta bija gaidījusi līdzjūtību, nevis uzjautrināšanos.

-    Bet, protams, redzi, Skārlet. Tāda nelietība. Tavas nabaga vecās krustmātes, kuras no visas sirds cenšas izpatikt tēvam, un viņš pats, kas sēž naktskreklā kā maziņš, bezzobains zīdainis un perina intrigas pret viņām. Vecais nelietis. Mana sirds vienmēr līksmojusi par nelieša nedarbiem. Varu viņu redzēt, kā viņš ošņā gaisu, kamēr tika gatavots mielasts, un kaļ plānus.

Un vai tad tu nezini, ka viņam ir sulainis, kas pa kluso ienes visus brīnišķīgos ēdienus, kurus viņš pieēdas aiz slēgtām durvīm? Vecais nelietis. Man jāsmejas par tik viltīgu nelietību. Morinas smiekli bija tik lipīgi, ka Skārleta pēdīgi viņai pievienojās. Viņa rīkojusies pareizi, ka pēc šīm katastrofālajām dzimšanas dienas svinībām bija atnākusi pie Morīnas pa vienmēr atvērtajām virtuves durvīm.

-    Nu tad ieēdīsim pašas savu kūku, mīlīgi aicināja Morina. Tu esi iesitusi roku, Skārlet, sagriez to; kūka ir zem dvieļa uz spoguļgaldiņa. Nogriez vairākus gabaliņus, drīz no skolas būs mājās mazie. Uzvārīšu svaigu tēju.

Skārleta tikko bija apsēdusies pie pavarda ar tasi un šķīvi rokā, kad ar troksni atsprāga durvis un klusajā virtuvē no skolas iegruva pieri mazi O'Hāras. Viņa pazina Morinas sarkanmatainās meitas Mēriju Keitu un Helēnu. Puišelis, kā viņa drīz uzzināja, bija Maikls O'Hāra; abas jaunākās meitenes bija māsas Klēra un Pega. Visiem bija tumši, sprogaini mati, kas prasīt prasījās pēc ķemmes, acis tumšām skropstām un netīras roķeles, kuras Morina uz vietas lika viņiem nomazgāt.

-    Bet mums nevajag tīras rokas, Maikls strīdējās, mēs iesim uz govju kūti spēlēties ar cūkām.

-    Cūkas dzīvo cūku kūtī, sīkā Pega ļoti svarīgā balsī aizrādīja. Vai ne, Morin?

Skārleta bija satriekta. Viņas pasaulē bērni nekad pieaugušos neuzrunāja vārdā. Bet Morina, šķiet, nesaskatīja tur nekā neparasta.

-   Tās dzīvo cūku kūtī, ja neviens tās neizlaiž ārā, viņa atbildēja, piemiedzot ar aci. Jūs taču nedomājat izlaist sivēnus no kūts, lai ar viņiem spēlētos, vai ne?

Maikls un māsas iesmējās, it kā Morinas joks būtu smieklīgākais pasaulē, lād viņi izskrēja caur virtuvi uz pagalma durvīm, kas veda uz plašu, visām mājām kopīgu pagalmu.

Skārletas skatiens ietvēra kvēlojošās ogles pavardā, spožo vara tējkannu āķi un pannas, kas karājās virs kamīna malas. Jocīgi, viņa bija domājusi, ka nekad mūžā vairs nespers kāju virtuvē, kad grūtie laiki Tarā bija beigušies. Bet te bija citādi. Šī bija vieta, kur dzīvot, patīkama vieta, kur pakavēties, ne tikai telpa, kur gatavoja ēdienu un mazgāja traukus. Kaut viņa varētu te palikt. Iedomājoties par formālo skaistumu vectēva dzīvojamā istabā, viņa iekšēji nodrebinājās.

Bet viņa iederējās dzīvojamā istabā, nevis virtuvē. Viņa bija dāma, pieradusi pie kalpotājiem un greznības. Tāpēc steigšus iztukšoja tasi un nolika uz apakštases.

-     Tu izglābi man dzīvību, Morin, domāju, ka sajuktu prātā, ja man būtu jāpaliek kopā ar krustmātēm. Bet nu man tiešām jāiet atpakaļ.

-   Žēl gan. Tu pat neesi apēdusi savu kūku. Ļaudis runā, ka manas kūkas esot vērts ēst.

Helēna un Mērija Keita tuvojās mātes krēslam ar tukšiem šķīvjiem rokā.

-    Nu tad paņemiet pa gabaliņam, bet ne visu. Mazie driz būs klāt.

Skārleta vilka rokā cimdus.

-    Man jāiet, viņa atkārtoja.

-Ja jāiet, tad jāiet. Ceru, ka sestdien paliksi uz dejošanu, Skārlet? Džeimijs teica, ka mācīšot tev rilu. Varbūt līdz tam būs atgriezies Kolams.

-    Ak, Morin! Vai jums sestdien atkal būs balle?

-    Ne jau nu gluži balle. Bet, kad nedēļas darbs padarīts un vīri atnes algu, vienmēr skan mūzika un notiek dejošana. Tu būsi?

Skārleta papurināja galvu.

-    Nevaru. Ļoti gribētu, bet es vairs nebūšu Savanā. Krustmātes gribēja, lai Skārleta brauc kopā ar viņām atpakaļ uz Čārlstonu sestdien ar rīta vilcienu. Viņa nedomāja, ka to darīs, nekad nebija tā domājusi. Rets noteikti jau sen būs atbraucis viņai pakaļ. Varbūt tieši šobrīd gaida viņu vectēva mājā. Viņai nevajadzēja iet projām.

Skārleta pielēca kājās.

Man jāskrien. Paldies, Morin. Pirms aizbraukšanas es vēl ieskriešu.

Varbūt viņa atvedīs Retu iepazīstināt ar O'Hārām. Viņš te lieliski iederēsies, vēl viens liela auguma tumšmatains vīrietis starp lieliem, tumšmatainiem O'Hārām. Bet viņš var atbalstīties pret sienu savā kaitinoši elegantajā manierē un smieties par viņiem visiem. Viņš vienmēr smējies par Skārletas daļēji īrisko dabu, izsmējis viņu, kad viņa atkārtoja stāstus, ko simtiem reižu bija dzirdējusi no tētiņa. O'Hāras daudzus gadsimtus bijuši lieli un vareni zemes īpašnieki. Līdz Boinas kaujai.

Nezinu, kādēļ viņam tas likās tik smieklīgi. Gandrīz visi mums pazīstamie zaudēja savu zemi jenkijiem, pilnīgi ticami, ka tēta radi zaudēja tādā pašā veidā, sazin kam, laikam angļiem. Pajautāšu Džeimijam un Morinai, ja radīsies izdevība. Ja Rets pirms tam mani neaizvedīs projām.

38. NODAĻA

fļenrija Hamiltona solītā vēstule Robijāru mājā tika atnesta līdz ar tumsas iestāšanos. Skārleta sagrāba to, kā slīkstošais ieķeras pamestā virvē. Ilgāk par stundu viņa bija klausījusies, kā krustmātes strīdas, kas vainīgs, ka tēvs tā izturējies savas dzimšanas dienas svinībās.

Te rakstīts par manu īpašumu Atlantā, Skārleta paskaidroja. Lūdzu, atvainojiet, es to izlasīšu savā istabā. Viņa negaidīja abu dāmu piekrišanu.

Viņa ieslēdzās savā istabā. Jo vēlējās vienatnē izbaudīt katru vārdu.

"Kādu putru Tu esi savārījusi šoreiz?" ar šādu jautājumu, bez sasveicināšanās, sākās vēstule. Vecā jurista rokrakstu bija grūti salasīt, un tas liecināja, ka viņš rakstot bijis ļoti satraukts. Skārleta saviebās un pielika vēstuli tuvāk pie lampas.

Kādu putru Tu esi savārījusi šoreiz? Pirmdien mani apmeklēja uzpūtīgs, vecs mufķis, no kādiem es visiem spēkiem cenšos izvairīties. Viņš pasniedza man pārsteidzošu čeku, kas izrakstīts uz viņa banku, un nauda izmaksājama Tev. Minētā summa ir pusmiljons dolāru, un maksātājs ir Rets.

Otrdien mani tirdīja cits vecs mufķis, šoreiz jurists, un jautāja man, kur Tu atrodies. Viņa klients Tavs vīrs vēlējās to zināt. Es neteicu, ka Tu esi Savanā,

Skārleta ievaidējās. Kāpēc gan tēvocis Henrijs sauc citus par veciem muļķiem, kad pats ir tāds? Nav brīnums, ka Rets nav atbraucis. Viņa no jauna pievērsās Henrija ķeburiem.

jo Tava telegramma pienāca tikai tad, kad viņš bija aizgājis, un viņa vizītes laikā es nezināju, kur Tu uzturies. Neesmu viņam to vēl darījis zināmu, jo nesaprotu, kas Tev padomā, bet man ir stipras aizdomas, ka es nevēlos tur iesaistīties.

Šis tiesas ierēdnis Reta vārdā uzdeva divus jautājumus. Pirmais bija par Tavu atrašanās vietu. Otrais vai Tu vēlies šķirties?

Skārlet, es nezinu, ar ko Tu draudi Retam, ka dabūji no viņa tādu daudzumu naudas, un es to arī negribu zināt. Tāpat tas, ko viņš pastrādājis, lai dotu Tev pamatu pieprasīt šķiršanos, nav mana darīšana. Nekad neesmu aptraipījis savas rokas ar šķiršanās lietām un arī tagad netaisos to darīt. Turklāt Tu velti šķiestu savu laiku un naudu. Dienvidkarolīnā šķiršanās nav iespējama, un šobrīd tā ir Reta oficiālā dzīvesvieta.

Ja Tu uzstāj uz šo muļķošanos, es iedošu Tev kāda Atlantas advokāta vārdu, kurš ir gandrīz cienījams, kaut arī esmu dzirdējis, ka viņš kārtojis divas šķiršanās lietas. Bet es Tevi brīdinu, ka tad Tev vajadzēs viņam vai kādam citam atdot visas savas juridiskās lietas. Es Tevi vairs nepārstāvēšu. Ja Tu domā šķirties no Reta, lai varētu apprecēties ar Ešliju Vilkšu, es Tev ieteiktu vēlreiz visu pārdomāt. Ešlijam klājas daudz labāk, nekā visi paredzēja. Mis Indija un mana muļķīgā māsa sagādā viņam un viņa zēnam ērtus dzīves apstākļus. Ja Tu iebruksi viņa dzīvē, tad visu izpostīsi. Liec nabaga cilvēku mierā, Skārlet.

Liec Ešliju mierā, padomā tik! Gribētos zināt, cik ērti un pārticis viņš dzīvotu, ja es būtu likusi viņu mierā. Lai nu kam, bet tēvocim

Henrijam jau nu vajadzēja būt gudrākam, necelt traci kā kaprīzai vecmeitai un neizdarīt pārsteidzīgus, riebīgus secinājumus. Viņš taču zina visu par māju celtniecību pilsētas nomalē. Skārletas jūtas bija dziļi aizskartas. Tēvocis Henrijs Hamiltons bija vistuvākais cilvēks, kas spētu aizstāt viņai tēvu vai draugu Atlantā -, un tāpēc apsūdzības ļoti sāpēja. Viņa pārlaida acis pāris atlikušajām rindiņām, tad uzmeta atbildi, kas Penzijai bija jāaiznes uz telegrāfu.

SAVANAS ADRESE NAV NOSLĒPUMS PUNKTS ŠĶIRTIES NEGRIBU PUNKTS NAUDA ZELTĀ JAUTĀJUMA ZĪME

Ja tēvocis Henrijs tik ļoti nebūtu izklausījies pēc vecas klukstes, Skārleta būtu uzticējusi viņam nopirkt zeltu un nolikt viņas seifa. Bet cilvēkam, kuram nepietika prāta iedot Retam viņas adresi, varētu nepietikt prāta ari citu lietu kārtošanai. Skārleta, raizēdamās par savu naudu, košļāja kreisās rokas īkšķa kauliņu. Varbūt vajadzētu aizbraukt uz Atlantu un aprunāties ar Henriju, saviem baņķieriem un Džo Kolitonu. Varbūt vajadzētu nopirkt zemi pilsētas nomalē un uzcelt vēl kādas mājas. Zeme nekad vairs nebūs tik lēta kā tagad, kad panikas sekas joprojām kavēja darījumu attīstību.

Nē! Vispirms jādara svarīgākais. Rets mēģina viņu atrast. Viņa pasmaidīja, un labās rokas pirksti nogludināja apsarkušo ādu virs īkšķa kauliņa. Ar runām par šķiršanos viņš mani neapmānīs. Ne arī ar naudas pārvedumu, it kā mūsu līgums būtu stājies spēkā. Skaitās tas un tas ir vienīgais, kas skaitās, ka viņš vēlas zināt, kur es esmu. Kad tēvocis Henrijs paziņos manu adresi, ilgi viņš nekavēsies.

-   Nekļūsti smieklīga, Skārlet, aukstā balsī sacīja Polīna, skaidrs, ka tu rīt brauksi mājās. Mēs vienmēr braucam mājās sestdienā.

-   Tas vēl nenozīmē, ka man tas jādara. Es jau jums teicu, ka esmu nolēmusi vēl kādu laiciņu palikt Savanā. Skārleta neļāva Polīnai sevi kavēt, nekas nespētu viņu kavēt tagad, kad zina, ka Rets viņu meklē. Viņa uzņems savu vīru tieši šeit, šajā elegantajā, sārti zeltainajā istabā un liks viņam lūgties. Kad viņš būs pienācīgi pazemots, viņa piedos, tad viņi apskausies un skūpstīsies…

-     Skariet! Vai tu būsi tik laipna un atbildēsi, kad es tev uzdevu jautājumu?

-    Kas ir, krustmāt Polīna?

-    Ko tu domā iesākt? Kur tu dzīvosi?

-     Nu šeit, protams. Skārletai ne prātā nebija nācis, ka viņa nevarētu palikt sava vectēva mājā, cik ilgi vēlētos. Dienvidos joprojām līdz neprātam tika lolota viesmīlības tradīcija un nebija dzirdēts, ka viesim lūdz doties projām, iekams tas pats nolēmis, ka ir laiks.

-    Pere nepatīk pārsteigumi, skumīgi ierunājās Jūleilija.

-    Domāju, ka varu pastāstīt Skārletai par šīs mājas paradumiem bez tavas palīdzības, māsiņ.

-    Protams, vari, māsiņ, šķiet, es neesmu teikusi neko citu.

-    Es palūgšu vectēvam, Skārleta sacīja pieceļoties. Vai vēlaties nākt man līdzi?

Kuļ tukšus salmus, Skārleta nodomāja, to, lūk, viņas dara. Pārbijušās, ka ierašanās pie vectēva bez ekspreša atnesta ielūguma veci sadusmos. Piķis un zēvele! It kā viņš jau nebūtu paguvis viņām nodarīt visu iespējamo. Skārleta izsoļoja cauri priekšnamam, atstājot aiz muguras satrauktās krustmātes, kas sačukstējās, un pieklauvēja pie večuka istabas durvīm.

-    Entrez*, Džerom.

-     Tas nav Džeroms, vectētiņ, bet es Skārleta. Vai drīkstu ienākt?

Mirkli valdīja klusums. Tad atskanēja Pjēra Robijāra dobjā, spēcīgā balss.

-    Ienāc. Skārleta atmeta galvu, uzvaroši uzsmaidija krustmātēm un tikai tad vēra durvis.

Viņas brašums mazliet saplaka, kad ieraudzīja skarbo, putnam līdzīgo vecā vīra seju. Bet apstāties jau bija pārvēlu. Pārliecināti viņa aizgāja līdz biezā paklāja vidum.

-     Es tikai gribēju tev pateikt, vectētiņ, ka vēl kādu laiciņu te padzīvošu, kad krustmāte Jūleilija un krustmāte Polīna būs aizbraukušas.

-    Kādēļ?

' Ienāc (franču vai).

Skārleta palika kā uz mutes sista. Viņa netaisījās skaidrot iemeslus. Un nesaprata, kādēļ tas būtu jādara.

-    Tāpēc, ka gribu.

-    Kāpēc? vecais atkal jautāja.

Skārletas apņēmības pilnās zaļās acis satikās ar viņa aizdomu pilnajām gaiši zilajām.

-    Man ir savi iemesli, viņa sacīja. Vai tev ir iebildumi?

-    Un ja būtu?

Tas bija neizturami. Viņa nevarēja braukt atpakaļ uz Čārlstonu, un viņa nebrauks. Tas būtu tikpat kā padoties. Viņai vajadzēja palikt Savanā.

-Ja tu negribi, ka palieku šeit, došos pie saviem radiem. O'Hāras jau mani ielūdza.

Pjēra Robijāra mute noraustījās un sašķobījās smaida parodijā.

-    Cik saprotu, tev nav iebildumu gulēt vienā istabā ar cūku.

Skārletai piesarka vaigi. Viņa vienmēr bija zinājusi, ka vectēvam

nepatika mātes laulības. Pjērs Robijārs nekad nebija uzņēmis Džeraldu O'Hāru savā mājā. Viņa gribēja aizstāvēt savu tēvu un viņa radus pret vectēva aizspriedumiem, kādus viņš juta pret īriem. Ja vien viņai nebūtu tās briesmīgās aizdomas, ka bērni tiešām nesa sivēnus iekšā mājā un spēlējās ar tiem.

-     Labi, sacīja vectēvs. Paliec, ja vēlies. Man tas ir absolūti vienaldzīgi. Viņš aizvēra acis, izslēdzot mazmeitu no sava skata un uzmanības.

Skārleta ar grūtībām atturējās no durvju aizciršanas, kad devās projām. Kāds riebīgs vecis! Tomēr viņa bija dabūjusi, ko gribējusi. Viņa uzsmaidīja krustmātēm.

-    Viss kārtībā, viņa pavēstīja.

Atlikušo rīta cēlienu un pēcpusdienu Skārleta kopā ar krustmātēm jautrā noskaņojumā apstaigāja draugu un paziņu mājas Savanā, atstājot savas vizītkartes. "P. P. C." viņas ar roku ierakstīja apakšējā kreisajā stūrītī. "Pour prendre conge" dodas projām. Atlantā šāda tradīcija netika ievērota, bet vecākajās pilsētās Džordžijas piekrastē un Dienvidkarolīnā tas bija neiztrūkstošs rituāls. Skārleta uzskatīja, ka paziņot cilvēkiem par došanos projām ir pilnīgi veltīga laika šķiešana. īpaši tāpēc, ka vēl tikai pirms dažām dienām krustmātes bija nomocījušās, atstājot kartītes tajās pašās mājās, lai tiem pašiem cilvēkiem paziņotu, ka ir ieradušās. Viņa bija droša, ka vairums šo ļaužu sevi neapgrūtināja, atstājot kartītes Robijāru mājā. Katrā ziņā apmeklētāji nebija nākuši.

Sestdien Skārleta uzstāja, ka pavadīs krustmātes uz staciju, un parūpējās, lai Penzija noliek viņu ceļasomas tieši tur, kur dāmas vēlējās, labi redzamā vietā, lai neviens nevarētu tās nozagt. Viņa noskūpstīja krunkainos, kā papīrs sausos vaigus, atgriezās uz ļaužu pilnā perona un māja atvadas, kamēr vilciens izčukāja no stacijas.

-    Pirms iesim mājās, iegriezīsimies beķerejā Brotonas ielā, viņa sacīja noīrētās ekipāžas kučierim. Līdz pusdienām vēl bija daudz laika.

Viņa aizsūtīja Penziju uz virtuvi pasūtīt kannu kafijas, tad lika aiznest viņas cepuri un cimdus. Cik jauka un klusa ir māja, kad krustmātes ir projām. Bet uz galda vestibilā pilnīgi noteikti bija redzama putekļu kārta. Būs jāpārmij daži vārdi ar Džeromu. Un, ja nepieciešams, ari ar pārējiem kalpotājiem. Viņa necietīs, ka te izskatās nekārtīgi, kad ieradīsies Rets.

It kā izdzirdējis Skārletas domas, viņai aiz muguras nostājās Džeroms. Skārleta satrūkās. Kāda joda pēc šis cilvēks ejot nevar sacelt pienācīgu troksni?

-     Šī vēsts ir jums, mis Skārlet. Viņš pastiepa sudraba paplāti ar telegrammu.

Rets! Skārleta pārāk satraukta neveikliem pirkstiem satvēra plāno papīra lapiņu.

-    Paldies, Džerom. Lūdzu, parūpējies par manu kafiju. Sulainis, pēc viņas domām, bija pārāk ziņkārīgs. Viņa nevēlējās, ka tas viņai pār plecu lasa telegrammu.

Tiklīdz viņš bija aizgājis, Skārleta atplēsa telegrammu.

-    Nolādēts! viņa nolamājās. Tā bija no tēvoča Henrija.

Parasti taupīgais vecais likumu zinātājs acīmredzot bijis dziļi

satraukts, jo telegramma bija izšķērdīgi gara.

ES NEESMU UN NEDOMĀJU NEKĀDĀ VEIDĀ SAISTĪTIES AR IEGULDĪJUMIEM VAI CITĀDIEM DARĪJUMIEM AR NAUDU KO ATSŪTĪJIS TAVS VĪRS PUNKTS TĀ IR TAVĀ RĒĶINĀ TAVĀ BANKĀ PUNKTS

ESMU IZTEICIS SAVU RIEBUMU PAR APSTAKĻIEM KAS SAISTAS AR ŠO PĀRVEDUMU PUNKTS NEGAIDI N0 MANIS NEKĀDU PALĪDZĪBU PUNKTS

Lasot Skārleta atkrita krēslā. Ceļi viņai kļuva mīksti, un sirds sitās kā negudra. Vecais muļķis! Pusmiljons dolāru droši vien tas bija vairāk, nekā banka redzējusi kopš kara laikiem. Kas var atturēt vadītājus iebāzt naudu kabatā un banku slēgt? Visā valstī bankas joprojām tika slēgtas, avīzes paT to rakstīja nepārtraukti. Viņai nekavējoties būs jābrauc uz Atlantu, jāapmaina nauda pret zeltu un jānoliek savā seifā. Bet tas prasīs vairākas dienas. Pat, ja šodien ietu vilciens, bankā viņa netiktu ātrāk par pirmdienu. Pa šo laiku viņas nauda varētu pazust bez pēdām.

Pusmiljons dolāru. Vairāk naudas, nekā viņa dabūtu, ja divas reizes pārdotu to, kas viņai pašlaik pieder. Vairāk naudas, nekā viņas veikals, restorāns un mājas kopā nopelnītu trīsdesmit gadu laikā. Viņai tā jāaizsargā, bet kā? Ak, viņa varētu tēvoci Henriju nogalināt!

Kad Penzija uznāca, lepni nesot smago sudraba paplāti ar mirdzošo kafijas servīzi, viņa ieraudzīja Skārletu bālu, ar drudžaini spīdošām acīm.

-     Noliec paplāti un uzvelc mēteli, Skārleta pavēlēja. Mēs ejam ārā.

Viņa sevi apvaldīja; vaigos no straujā gājiena bija atgriezies pat nedaudz sārtuma, kad viņa iesteidzās O'Hāru veikalā. Brālēns vai ne, tomēr viņa nevēlējās, ka Džeimijs pārāk daudz zina par viņas darījumiem. Tāpēc apburoši bērnišķīgā balsī lūdza ieteikt kādu baņķieri.

-    Biju kā apreibusi un nemaz nepievērsu uzmanību tam, kā tērēju naudu, bet tagad, kad esmu nolēmusi uzkavēties šeit mazliet ilgāk, man vajag, lai no manas bankas pārsūta uz šejieni nedaudz dolāru, bet es Savanā nepazīstu nevienu dzīvu dvēseli. Iedomājos, ka tu kā veiksmīgs veikalnieks varēsi aizlikt kādu vārdiņu par mani.

Džeimijs pasmaidīja.

-    Būšu lepns pavadīt tevi pie bankas prezidenta, un es galvoju par viņu, jo tēvocis Džeimss kārtojis ar viņu darījumus vairāk nekā piecdesmit gadus. Bet tev veiksies vēl labāk, Skārlet, ja pateiksi, ka esi vecā Robijāra mazmeita, nevis O'Hāras māsīca. Visi runā, ka viņš ir ļoti sirsnīgs vecs kungs. Vai viņš nebija tik gudrs, ka aizsūtīja savu skanošo uz Franciju, kad Džordžija nolēma sekot Dienvidkarolīnai un izstāties no Savienības?

Bet tas taču nozīmēja, ka viņas vectēvs bija nodevis Dienvidusl Nav brīnums, ka viņam joprojām ir tas smagais sudrabs un neskarta māja. Kāpēc viņš netika nolinčots? Un kā Džeimijs var par to smieties? Skārleta atcerējās, ka ari Morīna smējās par viņas vectēvu, kad pēc taisnības viņai vajadzēja būt satriektai. Tas viss bija ļoti sarežģīti. Viņa nezināja, ko domāt. Katrā ziņā tagad nebija laika, viņai vajadzēja tikt uz banku un nokārtot savas naudas lietas.

-    Tu, Daniel, pieskati veikalu, kamēr es iziešu ar māsīcu Skārletu. Džeimijs jau stāvēja viņai blakus un piedāvāja elkoni. Skārleta ielika roku viņa saliektajā elkonī un pamāja atvadas Danielam. Viņa cerēja, ka līdz bankai nav tālu. Bija jau gandrīz dienas vidus.

-     Morīna ļoti priecāsies, ka tu kādu laiku paliksi pie mums, Džeimijs sacīja, kad viņi gāja pa Brotonas ielu, un Penzija viņiem sekoja. Vai tu šovakar atnāksi, Skārlet? Varu iegriezties pēc tevis pa ceļam no darba.

-    Es ļoti gribētu, Džeimij, viņa sacīja. Viņa sajuktu prātā tajā lielajā mājā, kad nav neviena, ar ko parunāt, tikai vectēvs un tad ari vienīgi uz desmit minūtēm. Ja Rets ierastos, viņa vienmēr var aizsūtīt Penziju uz veikalu ar zīmīti, ka pārdomājusi.

Iznāca tā, ka viņa jau nepacietīgi gaidīja Džeimiju priekšnamā, kad viņš atnāca. Vectēvs bija izturējies īpaši riebīgi, kad viņa pateica, ka vakaru pavadīs ārpus mājas.

-    Šī nav viesnīca, kur tu vari iet un nākt, kad vēlies, mis. Tu piemērosi savu dienaskārtību manas mājas režīmam, un tas nozīmē, ka līdz deviņiem jau jābūt gultā.

-    Protams, vecotēv, viņa bija lēnprātīgi atbildējusi. Viņa nešaubījās, ka būs mājās jau ilgi pirms tam. Turklāt kopš bankas prezidenta apmeklējuma viņa pret vecotēvu izturējās ar lielāku cieņu. Vectēvs noteikti ir daudz, daudz bagātāks, nekā viņa bija domājusi. Kad Džeimijs stādīja viņu priekšā kā Pjēra Robijāra mazmeitu, prezidents klanoties gandrīz saplēsa bikses. Skārleta, to atceroties, pasmaidīja.

Un, kad pēc Džeimija aiziešanas es pateicu, ka vēlos noīrēt seifu un pārvest uz to pusmiljonu dolāru, man likās, ka viņš tūlīt noģībs un nogāzīsies man pie kājām. Man vienalga, ko ļaudis melš, pasaulē nav nekā labāka kā būt lielas naudas īpašniecei.

-    Ilgi es nevaru palikt, viņa sacīja Džeimijam, kad tas atnāca. Ceru, ka tev nebūs iebildumu atvest mani atpakaļ līdz pusdeviņiem?

-    Jutīšos pagodināts vest tevi, vienalga kur, vienalga cikos, Džeimijs nozvērējās.

Skārletai patiesi nebija ne jausmas, ka mājās viņa pārnāks tikai īsi pirms rītausmas.

39. NODAĻA

"Vakars iesākās diezgan klusi. Patiesībā tik klusi, ka Skārleta jutās vīlusies. Viņa bija gaidījusi mūziku, dejas un svinības, bet Džeimijs aizveda viņu uz jau pazīstamo virtuvi savā mājā. Morina sagaidīja viešņu ar skūpstu uz vaiga un tasi tējas, tad atgriezās pie vakariņu gatavošanas. Skārleta apsēdās blakus snaudošajam tēvocim Džeimsam. Džeimijs novilka svārkus, atpogāja vesti, aizkūpināja pīpi, tad apsēdās šūpuļkrēslā mierīgi uzpīpēt. Mērija Keita ar Helēnu blakus ēdamistabā klāja galdu, viņu tērgāšana pārskanēja dakšiņu un nažu šķindēšanu. Šī bija mājīga ģimenes dzīves aina, bet ne sevišķi interesanta. Vismaz, Skārleta nodomāja, te būs vakariņas. Es jau zināju, ka krustmāte Polīna un krustmāte Jūleilija maldījušās attiecībā uz to gavēšanas būšanu. Neviens tīšuprāt nedzīvos ar vienu ēdienreizi dienā vairākas nedēļas pēc kārtas.

Pēc dažām minūtēm no priekšnama ienāca kautrīgā meitene ar skaisto, tumšo matu mākoni, vedot pie rokas mazo Džekiju.

A, redz, kur tu esi, Ketlīn, Džeimijs iesaucās. Skārleta iegaumēja vārdu. Tas meitenei, tik maigai un jaunai, piestāvēja. Iedod mazo vecajam tētim. Džekijs izrāva rociņu un skrēja pie tēva, līdz ar to īslaicīgais miera brīdis bija beidzies. Skārleta saviebās no mazā zēna prieka saucieniem. Tēvocis Džeimss, pēkšņi uztrūcies no miega, iekrācās. Atvērās ieejas durvis, un ienāca Daniels ar jaunāko brāli Braienu.

-    Paskat, ko es atradu ošņājamies gar durvīm, mamm, Daniels sacīja.

-   Ak tad tu esi nolēmis mūs pagodināt ar savu klātbūtni, Braien, Morina sacīja. Būs jāpaziņo avīzei, lai viņi var nodrukāt to pirmajā lappusē.

Braiens lāča tvērienā sagrāba mammu ap vidukli.

-    Tu taču nedzīsi ārā izbadējušos vīrieti, vai ne?

Morina centās izlikties dusmīga, bet lūpas smaidīja. Braiens noskūpstīja sarkano matu sprogu gūzmu mātei uz pakauša un palaida viņu vaļā.

-    Paskaties, ko tu izdarīji ar maniem matiem, mežonīgais indiāni, Morina nosūkstījās. Un darīji man kaunu, nesasveicinoties ar māsīcu Skārletu. Un tu arī, Daniel.

Braiens noliecās no saviem milža augstumiem un uzsmaidīja Skārletai.

-    Vai tu man piedosi? viņš jautāja. Tu te sēdēji tik maziņa un eleganti klusa, ka es tevi nemaz nepamanīju, māsīc Skārleta. Biezie, sarkanie mati uguns atblāzmā likās koši, un zilās acis izstaroja lipīgu jautrību. Vai tu palūgsi manai cietsirdīgajai mātei, lai varu dabūt dažas druskas no viņas galda?

-    Ej, mežoni, un nomazgā rokas, Morina pavēlēja.

Kad brālis devās pie izlietnes, Daniels ieņēma viņa vietu.

-    Priecājamies, tevi redzot, māsīc Skārlet.

Skārleta pasmaidīja. Pat skatoties visu to jandāliņu, ko sacēla Džekijs, šūpojoties Džeimijam uz ceļgala, viņa priecājās, ka bija atnākusi. Šajos lielajos, sarkanmatainajos brālēnos bija tik daudz dzīvības. Salīdzinājumā ar to viņas vectēva mājas aukstais pedantiskums atgādināja kapenes.

Ēdot pie lielā galda ēdamistabā, Skārleta uzzināja, kas izraisījis Morīnas tēlotās dusmas uz dēlu. Tikai pirms dažām nedēļām Braiens bija izvācies no istabas, kurā bija dzīvojis kopā ar Dānieļu, un Morina tikai pa daļai bija samierinājusies ar šo neatkarības izvirdumu. Kaut arī dēls bija vien dažus soļus no šejienes savas māsas Patricijas mājā, tomēr viņš bija aizgājis. Morina jutās milzīgi gandarīta, ka Braiens joprojām priekšroku deva viņas ēdienam, nevis Patricijas smalkākajam piedāvājumam.

-    Ak, ko tu vari gaidīt, viņa samiernieciski sacīja, ja Patrīcija neļauj zivju smakai ieķerties savos smalkajos mežģīņu aizkaros? Un viņa uzlika dēlam uz šķīvja četras ceptas zivis, kas vizēja kūstošā sviestā. Gavēņa laikā noteikti ir grūti būt smalkai dāmai.

-    Iekod mēlē, sieva, Džeimijs viņu apsauca, tā, ko tu nopulgo, ir tava meita.

-    Un kam uz to ir lielākas tiesības nekā mātei?

Tad balsi pacēla vecais Džeimss.

-     Morīnai ir sava daļa taisnības. Labi atceros savas mātes aso mēli… Un viņš lēnā garā mīļi pārstāstīja vairākus notikumus no savas jaunības. Skārleta uzmanīgi klausījās, vai nedzirdēs pieminam sava tēva vārdu. Bet Džeralds, vecais Džeimss sacīja, un Skārleta paliecās viņam tuvāk, Džeralds allažiņ bija viņas acuraugs, kā jau mazākais. Viņš aizvien tika cauri tikai ar vieglu bārienu. Skārleta pasmaidīja. Cik raksturīgi tētiņam būt par mātes mīļāko bērnu. Kurš gan spēj pretoties mīkstajai sirdij, ko viņš centās slēpt aiz visas milzīgās trokšņošanas? Ak, cik ļoti viņa vēlējās, kaut tēvs tagad varētu būt kopā ar visu savu ģimeni.

-    Vai pēc vakariņām mēs iesim pie Metjū? vecais Džeimss jautāja. Vai arī kāds nāks šurpam?

-     Mēs iesim pie Meta, Džeimijs atbildēja. Skārleta atcerējās, ka Mets Patricijas dzimšanas dienā bija varenākais dejotājs. Viņas kājas sāka sist ritmu.

Morina uzsmaidīja viņai.

-    Laikam jau esi gatava rīlam, viņa sacīja. Morīna paņēma pie šķīvja nolikto karoti, pastiepa roku pēc Daniela karotes; tad, salikusi smeļamās daļas ar mugurām kopā, saņēma rokturus vaļīgi aiz galiem un uzsita karotes pa plaukstu, pa locītavu, pa apakšdelmu, pa Daniela pieri. Ritms bija līdzīgs kastaņetēm, bet vieglāks. Šī muļķība tā spēlēt mūziku ar pāri nesaderīgu tējkarošu likās brīnišķīga, un Skārleta spontāni iesmējās. Nedomājot viņa ar plaukstām sāka sist pa galdu, pieskaņojoties karošu ritmam.

-    Ir laiks iet, Džeimijs smējās. Paņemšu vijoli.

-    Mēs aiznesīsim krēslus, pieteicās Mērija Keita.

Metam un Keitai ir tikai divi krēsli, Daniels paskaidroja Skārletai. Viņi ir pēdējie O'Hāras, kas ieradušies Savanā.

Nebija itin nekādas nozīmes tam, ka Meta un Keitas dubultajā viesistabā gandrīz nemaz nebija mēbeļu. Tur bija pavardi siltumam, pie griestiem stikla bumbas ar gāzes apgaismojumu un plata, nospodrināta dēļu grīda dejošanai. Stundas, kuras Skārleta tajā sestdienā pavadīja šajās tukšajās istabās, bija vienas no laimīgākajām viņas mūžā.

Ģimenes vidū O'Hāras dalījās mīlestībā un priekā tikpat brīvi un neapzināti, kā elpoja vienu un to pašu gaisu. Skārleta juta, ka viņā aug kaut kas, ko viņa bija zaudējusi tik sen, ka vairs nevarēja atcerēties. Viņa, līdzīgi šiem cilvēkiem, aizrāvās, spontāni un atvērti ļāvās bezrūpīgam priekam. Viņa spēja nomest viltību un aprēķinu, ko bija mācījusies likt lietā cīņās par uzvaru un varu, kas piederējās pie Dienvidu sabiedrības skaistules statusa.

Viņai nebija nekādas vajadzības ne apburt, ne iekarot; viņu uzņēma tādu, kāda viņa bija, viena no ģimenes. Pirmo reizi mūžā viņa labprāt atteicās no rampas gaismas, lai ļautu kādam citam nonākt uzmanības centrā. Pārējie viņu apbūra, vispirms tādēļ, ka viņi bija jaunatrastā ģimene, bet ari tādēļ, ka tādus cilvēkus viņa nekad nebija pazinusi.

Vai gandrīz nekad. Skārleta raudzījās uz Morīnu, aiz viņas Braiens un Daniels spēlēja mūziku, Helēna un Mērija Keita sita ar plaukstām ritmu, kuru māte uzsāka ar kastaņetēm, un uz mirkli likās, ka dzīvespriecīgā sarkanmatainā ģimene ir atdzīvojušies jauneklīgie Tārltoni. Dvīņi, gari un skaisti, meitenes triņājas jauneklīgā nepacietībā ļauties nākamajam piedzīvojumam, ko dzīve viņām glabāja. Skārleta vienmēr bija apskaudusi Tārltonu meitenes, ka viņas varēja tik brīvi un viegli izturēties pret māti. Tagad viņa tādu pašu brīvību redzēja starp Morīnu un viņas bērniem. Un zināja, ka arī viņa ir laipni gaidīta smieties kopā ar Morīnu, ķircināt citus un ļaut sevi ķircināt, piedalīties bagātīgajā labvēlībā, ko Džeimija sieva dāvāja visiem, kas pulcējās ap viņu.

Tajā brīdī Skārletas jūtas pret rāmo, savaldīgo māti, kuras līdzinājās pielūgsmei, sašūpojās, tajās radās sīka plaisiņa un viņa sāka atbrīvoties no vainas apziņas, ko vienmēr bija jutusi par to, ka nespēj izpildīt mātes mācīto. Varbūt viņai nemaz nav jābūt ideālai dāmai.

Šī doma bija pārāk nopietna, pārāk sarežģīta. Par to viņa domās vēlāk. Tomēr domāt negribējās. Ne vakar, ne rit. Svarīgs bija tikai šis bridis un prieks, ko tas dāvāja, mūzika un dziedāšana, plaukstu sišana un dejošana.

Pēc formālajiem Čārlstonas viesību rituāliem spontānais, mājās uzplaukušais prieks bija skurbinošs. Skārleta dziļi ieelpoja apkārt valdošo prieku un smieklus, un viņai reiba galva.

Meta meita Pegija parādīja Skārletai pašus vienkāršākos rīla soļus, un likās pavisam pareizi mācīties no septiņus gadus veca bēma. Un pareizs likās paustais iedrošinājums un pat ķircināšanās gan no pieaugušo, gan bērnu mutēm, jo tas bija veltīts tiklab Pegijai kā viņai. Viņa dejoja, līdz ceļgali kļuva mīksti, tad smejoties sabruka uz grīdas pie vecā Džeimsa kājām, un viņš noglāstīja Skārletai galvu, it kā viņa būtu kucēns, tas lika smieties vēl vairāk, līdz viņa elsodama iekliedzās:

-    Kā es priecājos!

Skārletas dzīvē bijis maz prieka, un viņa vēlējās, lai šis tīrais, vienkāršais prieks ilgtu mūžīgi. Viņa skatījās uz saviem lielajiem, laimīgajiem brālēniem un jutās lepna par viņu spēku, enerģiju un talantu muzicēt un dzīvot.

-    Mēs, O'Hāras, esam labi ļautiņi. Mums neviens nevar līdzināties, Skārleta dzirdēja sava tēva balsi lepojamies, sakot vārdus, kurus tik bieži viņš bija teicis meitai, un pirmo reizi viņa saprata, ko tēvs bija domājis.

-    Ak, Džeimij, cik šī bija brīnišķīga nakts, viņa sacīja, kad brālēns veda Skārletu mājās. Viņa bija tik nogurusi, ka burtiski vilka kājas, bet pļāpāja kā žagata, pārāk pacilāta, lai pieņemtu gulošās pilsētas mierīgo klusēšanu. Mēs, O'Hāras, esam labi ļautiņi.

Džeimijs iesmējās. Spēcīgās rokas aptvēra viņu ap vidukli, pacēla gaisā un apgrieza galvu reibinošā aplī.

-    Mums neviens nevar līdzināties, viņš teica, kad nolika Skārletu zemē.

-    Mis Skārlet… Mis Skārlet! Penzija pamodināja viņu septiņos ar vēsti no vectēva. Viņš grib jūs redzēt uz līdzenas vietas!

Vecais karavīrs bija kārtīgi apģērbies un gludi noskuvies. Viņš no saviem karaliskajiem augstumiem lielajā krēslā, kas stāvēja ēdamistabas galda galā, nosodoši paskatījās uz Skārletas steigā ķemmētajiem matiem un rītakleitu.

-    Manas brokastis ir neapmierinošas, viņš paziņoja.

Skārleta vaļēju muti blenza viņā. Kas viņai daļas gar vectēva

brokastīm? Vai vecais ļūļa domā, ka viņa tās gatavojusi? Varbūt viņš zaudējis prātu. Līdzīgi tēvam. Tētiņš piedzīvoja vairāk, nekā spēja panest, tas viss, tāpēc aizbēga laikā un pasaulē, kur nekas briesmīgs nebija noticis. Viņš bija kā apjucis bērns. Bet vectēvs nav ne apjucis, ne bērnišķīgs. Viņš pilnīgi skaidri apzinās, kas viņš ir, kur atrodas un ko dara. Ko viņš grib teikt, modinot mani tikai pēc pāris miega stundām, lai sūdzētos par savām brokastīm?

Kad viņa ierunājās, balss tīšuprāt skanēja mierīgi.

-    Kas vainas tavām brokastīm, vectēv?

-    Tās ir bezgaršīgas un aukstas.

-    Tad kāpēc nesūti tās atpakaļ uz virtuvi? Saki, lai viņi atnes to, ko tu vēlies, un pārliecinies, vai tās ir karstas.

-    Tu to darīsi. Virtuve ir sieviešu darīšana.

Skārleta iespieda rokas sānos. Viņa skatījās vectēvā ar tādu pašu tēraudcietu skatienu.

-    Vai tu gribi teikt, ka izrāvi mani no gultas tāpēc, lai es aizsūtu tavai virējai ziņu? Par ko tu mani uzskati, par kalponi? Pasūti pats sev brokastis vai mirsti badā, man vienalga. Es eju atpakaļ gultā. Skārleta, rītasvārkiem noplīvojot, pagriezās.

-    Tā gulta pieder man, jaunā dāma, un tu to aizņem, tikai pateicoties manai labvēlībai. Sagaidu, ka tu paklausīsi manām pavēlēm, kamēr uzturies zem mana jumta.

Tagad viņa bija patiesi nikna, cerības uz miegu bija izgaisušas. Tūlīt salīkšu savas mantiņas, viņa nolēma. Man tas nav jācieš.

Svaigas kafijas pavedinošais aromāts apturēja Skārletu, pirms viņa kaut ko pateica. Vispirms viņa iedzers kafiju, tad pateiks vecajam… Un viņa apdomāsies. Tagad Rets jau noteikti zina, kur viņa ir. Un kuru katru brīdi viņa no abates saņems ziņu par Taru.

Skārleta aizgāja pie zvana auklas, kas karājās pie durvīm. Tad apsēdās krēslā no vectēva pa labi. Kad ienāca Džeroms, viņa apveltīja to ar niknu skatienu.

-     Iedod man tasīti kafijai. Tad aiznes prom šo šķīvi. Kas tas ir, vecotēv, kukurūzas biezputra? Lai kas tas būtu, Džerom, saki, lai virēja pati to ēd. Pēc tam lai viņa sagatavo olu kulteni ar šķiņķi un speķi, putru un cepumus. Ar lielu daudzumu sviesta. Un man tūlīt atnes krūzīti ar biezu krējumu kafijai.

Džeroms paskatījās uz stalto, veco vīru un klusējot mudināja ierādīt Skārletai īsto vietu. Pjērs Robijārs skatījās taisni uz priekšu, vairoties no sulaiņa acīm.

-     Nestāvi te kā statuja, Skārleta noskaldīja. Dari, ko liek. Viņa bija izsalkusi.

Un arī vectēvs. Kaut arī maltīte pagāja tādā pašā klusumā kā dzimšanas dienas pusdienas, šoreiz viņš apēda visu, ko nolika priekšā. Skārleta aizdomīgi vēroja viņu ar acs kaktiņu. Ko viņš perina, vecais lapsa? Viņa nespēja ticēt, ka aiz šīs šarādes kaut kas neslēpjas. Viņa zināja, ka dabūt no kalpiem to, ko vēlies, bija pats vieglākais. Vajadzēja viņiem tikai uzkliegt. Un Dievs zina, cik vectēvam labi padodas iebiedēt cilvēkus. Kaut vai krustmāti Polīnu un krustmāti Jūleiliju.

Ja jau tā, kaut vai mani pašu. Es izlēcu no gultas gana ātri, kad viņš mani sauca. Vairs es to nedarīšu.

Vecais vīrs nometa salveti blakus tukšajam šķīvim.

-   Turpmāk uz maltītēm apģērbies kārtīgi, viņš aizrādīja Skārletai. Mēs tieši pēc stundas un septiņām minūtēm iziesim, lai dotos uz baznīcu. Tev pietiks laika, lai sakoptos.

Skārleta nebija domājusi iet uz baznīcu, krustmātes bija prom, un viņu dēļ to nevajadzēja darīt, un no abates arī viņa bija dabūjusi to, ko vēlējās. Bet vectēva valdonīgums reiz jāizbeidz. Kā teica krustmātes, viņš bija briesmīgi noskaņots pret Katoļu baznīcu.

-     Es nezināju, ka tu apmeklē misi, vecotēv, viņa sacīja. Vārdi vai pilēja no salduma.

Pjēra Robijāra biezās, baltās uzacis savilkās ķerainās grumbās.

-   Es ceru, ka tu neparaksties zem tām pāvesta idiotībām kā tavas krustmātes.

-    Esmu kārtīga katoliete, ja tu to biji domājis. Un es eju uz misi kopā ar saviem radiniekiem O'Hārām. Kuri starp citu mani uzaicinājuši palikt pie viņiem, kad vien vēlos un cik ilgi vēlos. Skārleta piecēlās un uzvaroši izgāja no istabas. Viņa bija tikusi kāpnēm līdz pusei, kad atcerējās, ka pirms mises neko nedrīkstēja ēst. Nav svarīgi. Viņai nav jāiet pie vakarēdiena, ja nevēlas. Un viņa katrā ziņā bija ierādījusi vectēvam īsto vietu. Kad viņa bija sasniegusi savu istabu, tad nodejoja dažus rīla soļus, ko vakar bija iemācījusies.

Skārleta ne mirkli nenoticēja, ka vecais viņu provocējis, lai viņa teiktu, ka paliks pie radiem. Lai cik ļoti viņai patika tur iet klausīties mūziku un dejot, tur bija pārāk daudz bērnu, lai būtu iespējams apmesties uz dzīvi. Turklāt viņiem nebija kalpotāju. Viņa nevarēja apģērbties bez Penzijas, kas savilktu korseti un sakārtotu matus.

Nez ko viņš sadomājis, viņa atkal prātoja. Tad paraustīja plecus. Gan jau viņa drīz vien to uzzinās. Vai nav vienalga? Pirms vectēvs atklās savas kārtis, Rets jau droši vien būs atbraucis viņai pakaļ.

40. NODAĻA

Stundu un četras minūtes pēc tam, kad Skārleta uzkāpa savā istabā, Pjērs Ogists Robijārs, Napoleona armijas karavīrs, pameta savu skaisto, svētnīcai līdzīgo māju un devās uz baznīcu. Viņš bija ģērbies biezā mētelī ar vilnas šalli ap kaklu, plānos, baltos matus sedza augsta sabuļādas cepure, kura reiz piederējusi Borodinas kaujā kritušam krievu virsniekam. Par spīti spožajai saulei un gaisā jaušamajiem pavasara solījumiem, vecā vīra kalsnais ķermenis sala. Tomēr viņš gāja stīvi izslējies un reti izmantoja rotangas spieķi, ko nesa rokā. Atbilstoši labās uzvedības noteikumiem viņš ar strupu galvas mājienu atbildēja cilvēkiem, kas uz ielas sveicināja veco kungu. Savanā viņš bija labi pazīstams.

Neatkarīgajā prezbiterāņu baznīcā Čipevas skvērā Robijārs apsēdās piektajā rindā, vietā, kas piederēja viņam teju sešdesmit gadus kopš baznīcas krāšņās iesvētīšanas dienas. Džeimss Monro, toreizējais Amerikas Savienoto Valstu prezidents, piedalījās ceremonijā un lūdza, lai viņu iepazīstina ar vīru, kurš kopā ar Napoleonu nogājis no Austerlicas līdz Vaterlo. Pjērs Robijārs bija izturējies laipni pret vecāko vīru, lai ari cilvēkam, kurš karojis plecu pie pleca ar Imperatoru, prezidents nebija nekas ievērības cienīgs.

Kad dievkalpojums beidzās, viņš pārmija dažus vārdus ar vairākiem vīriešiem, kuri, atsaucoties mājienam, steidzās pievienoties viņam uz baznīcas kāpnēm. Viņš uzdeva dažus jautājumus un noklausījās veselu lērumu atbilžu. Dodoties mājās, skarbajā sejā bija manāms kaut kas līdzīgs smaidam. Viņš gribēja pagulēt, līdz uz paplātes ienesīs pusdienas. Ar katru reizi iknedēļas gājiens uz baznīcu prasīja arvien vairāk spēka.

Pjērs Robijārs, kā jau veci ļaudis mēdz, gulēja caurā miegā un bija nomodā, pirms vēl Džeroms ienāca ar paplāti. Gaidīdams večuks domāja par Skārletu.

Viņu neinteresēja ne mazmeitas dzīve, ne raksturs. Daudzus gadus viņš nebija pat iedomājies par Skārletu, un, kad mazmeita kopā ar viņa meitām parādījās šajā istabā, vecais vīrs nejutās ne apmierināts, ne apbēdināts. Uzmanību mazmeitai viņš pievērsa tikai tad, kad Džeroms sāka par Skārletu sūdzēties. Džeroms teica, ka viņa ar savām prasībām jaucot virtuves kārtību. Un viņa nobeigšot mesjē Robijāru, ja arī turpmāk likšot viņa ēdienam pievienot sviestu, mērci un cukuru.

Skārleta bija atbilde uz vecā vīra lūgšanām. Dzīvē viņu vairs nekas negaidīja kā vien vairāki mēneši vai gadi nemainīgas rutīnas miegs, ēšana un iknedēļas ekskursija uz baznīcu. Dzīves vienmuļība viņu netraucēja; acu priekšā vienmēr bija mīļotās sievas tēls un apziņā neapgāžama pārliecība, ka pienāks laiks un viņi pēc nāves satiksies. Dienas un naktis Pjērs Robijārs pavadīja, sapņojot par sievu, kad gulēja, un prātā pārcilājot atmiņas par viņu, kad bija nomodā. Ar to pietika. Gandrīz. Viņam pietrūka garda ēdiena, jo pēdējos gados tas bijis kļuvis bezgaršīgs, auksts, ja nebija piededzis, un nepanesami vienveidīgs. Viņš gribēja, lai Skārleta ievieš izmaiņas.

Viņas aizdomas par vectēva motīviem bija nepamatotas. Pjērs Robijārs mazmeitā uzreiz bija pazinis valdonīgu sievieti. Viņš vēlējās to izmantot savā labā, tagad, kad pašam vairs nebija spēka panākt savas gribas piepildīšanos. Kalpotāji zināja, ka kungs ir pārāk vecs un paguris, lai valdītu pār viņiem. Bet Skārleta bija jauna un spēcīga.

Viņš neilgojās pēc mazmeitas sabiedrības vai mīlestības. Viņš gribēja, lai viņa vada mājas saimniecību tā, kā reiz to bija darījis pats, un tas nozīmēja saskaņā ar viņa noteikumiem un viņa pakļautībā. Vajadzēja atrast veidu, kā īstenot savu nodomu, tāpēc viņš domāja par Skārletu.

-     Pasaki, lai atnāk mana mazmeita, viņš sacīja, kad ienāca Džeroms.

-     Nav vēl mājās, vecais sulainis smaidot atbildēja. Viņš ar prieku gaidīja, ka kungs sadusmosies. Džeroms Skārletu nevarēja ciest.

Skārleta kopā ar O'Hārām bija lielajā pilsētas tirgū. Pēc strīda ar vectēvu viņa bija apģērbusies, atlaidusi Penziju un izmukusi cauri dārzam, lai aši vienatnē noskrietu divus īsos kvartālus līdz Džeimija mājai.

-    Gribu iet kopā ar jums uz misi, viņa sacīja Morīnai, bet īstais iemesls bija vēlēšanās atrasties vietā, kur cilvēki cits pret citu izturējās jauki.

Pēc mises vīrieši aizgāja vienā virzienā, sievietes un bērni citā.

-    Viņi pie bārddziņa Pulaski viesnīcā apgriezīs matus un patris mēles, Morīna paskaidroja Skārletai. Un gandrīz droši, ka iztukšos pāris pinšu krodziņā. Tur labāk par avīzi var uzzināt, kas notiek pasaulē. Mēs jaunumus uzzināsim tirgū, kur pirkšu austeres gardam pīrāgam.

Savanas pilsētas tirgū valdīja tāda pati mērķtiecība un satraukums kā Čārlstonas tirgū. Tikai atkal nokļuvusi pazīstamajā troksnī, ko sacēla kaulēšanās, pirkšana un sasveicināšanās ar draugiem, Skārleta apjauta, cik ļoti viņai pietrūcis tirgus, kad sezona bija atņēmusi sievietēm visu laiku.

Tagad viņa nožēloja, ka nebija paņēmusi līdzi Penziju; viņa varētu piepirkt pilnu grozu ar eksotiskajiem augļiem, kurus ieveda caur Savanas rosīgo jūras ostu, ja līdzi būtu istabene, kas tos nes. Šo pienākumu O'Hāru sievietēm pildīja Mērija Keita un Helēna. Skārleta viņām ļāva nest dažus apelsīnus. Un uzstāja, ka samaksās par kafiju un karameļu maizītēm, ar kurām viņas mielojās pie kāda stenda.

Taču, kad Morina aicināja Skārletu nākt līdzi uz mājām pusdienās, viņa atteicās. Viņa nebija pateikusi vectēva virējai, ka nebūs mājās. Bez tam viņa gribēja izgulēties. Nebūtu labi izskatīties pusdzīvai, ja ar pēcpusdienas vilcienu ierastos Rets.

Atvadoties pie Robijāru mājas durvīm, Skārleta noskūpstīja Morinu un pārējām uzsauca sveicienu. Viņas bija gandrīz veselu kvartālu atpalikušas, jo kavēja mazo bērnu nevienmērīgais solis un Patricijas gausā gaita grūtniecības dēļ. Pieskrēja Helēna ar apjomīgu papīra turzu.

-    Neaizmirsti savus apelsīnus, māsīc Skārlet.

-    Es paņemšu, mis Skārlet. Tas bija Džeroms.

-   Ak. Labi. Lūdzu. Tev nevajadzētu pārvietoties tik klusi, Džerom, tu mani izbiedēji. Nedzirdēju, ka atvērās durvis.

-    Es jūs meklēju. Misters Robijārs pēc jumsiem taujā. Džeroms ar neslēptu nicinājumu noskatījās uz O'Hāru varzu.

Skārleta sakoda zobus. Kaut kas jādara ar šī sulaiņa nekaunību. Viņa iepeldēja vectēva istabā ar dusmīgu sūdzību uz lūpām.

Pjērs Robijārs nedeva viņai iespēju runāt.

-    Tu esi izspūrusi, viņš vēsi aizrādīja, un pārkāpusi šīs mājas režīmu. Kamēr tu biedrojies ar tiem īru zemniekiem, pusdienu stunda pagājusi.

Skārleta uzreiz uzķērās uz āķa.

-    Es būtu pateicīga, ja tu pieklājīgāk izteiktos par maniem radiniekiem.

Vecā vīra plaksti daļēji noslēpa spīdumu acīs.

-     Kā tu sauc vīru, kas dara kādu amatu? viņš klusi jautāja.

-Ja tu runā par Džeimiju O'Hāru, es viņu saucu par veiksmīgu,

strādīgu uzņēmēju un cienu par to, ko viņš sasniedzis.

Vectēvs ielaida āķi dziļāk.

-    Un tu, bez šaubām, apbrīno ari viņa uzkrītošo sievu.

-    Patiesi! Viņa ir laipna un augstsirdīga sieviete.

-     Manuprāt, tieši tādai jābūt, ja piekopj viņas amatu. Tu taču zini, vai ne, ka viņa bija apkalpotāja īru krogā.

Skārleta noplātīja muti kā sausumā izmesta zivs. Tā nevar būt taisnība! Acu priekšā aizslīdēja nepatīkamas ainas. Morina pacēlusi glāzi, lai viņai ielej vēl viskiju… spēlē kastaņetes un priecīgi dzied visādu dzērāju dziesmu pantus… atgrūž izspūrušos sarkanos matus no sasarkušās sejas, nemēģinot tos uzspraust… paceļ brunčus līdz ceļiem, lai dejotu rilu…

Prasta. Morīna bija prasta.

Viņi visi bija prasti.

Skārletai gribējās raudāt. Viņa pie O'Hārām bija jutusies labi un nevēlējās zaudēt šos cilvēkus. Bet… šeit, šajā mājā, kur bija uzaugusi viņas māte, aiza starp Robijāriem un O'Hārām likās pārāk plata, lai izliktos to neredzam. Nav brīnums, ka vectēvam kauns par mani. Mātei lūztu sirds, ja viņa būtu redzējusi mani ejam pa ielu kopā ar tādiem ļaudīm. Sieviete publiskā vietā, pat neapsegusies ar šalli, lai maskētu savu grūtniecību, miljons bērnu, kas skraida pa visu māju kā indiāņi, un nav pat istabenes, kas nestu iepirkumus. Es noteikti izskatījos tikpat noplukuši kā viņi. Un māte tā pūlējās izaudzināt mani par dāmu. Viņa priecātos, ka ir mirusi, ja zinātu, ka meita draudzējas ar sievieti, kura strādājusi krogā.

Skārleta nemierīgi paskatījās uz veco vīru. Vai viņš zināja par ēku, kura viņai piederēja Atlantā un kuru viņa izīrēja krodziniekam?

Pjēra Robijāra acis bija aizvērtas. Likās, ka viņš pēkšņi aizmidzis, kā vecumā mēdz gadīties. Skārleta uz pirkstgaliem izgāja no istabas. Kad viņa aiz sevis aizvēra durvis, vecais pasmaidīja un laidās miegā.

Džeroms atnesa viņai uz sudraba paplātes pastu. Viņam rokā bija balti cimdi. Skārleta paņēma no paplātes aploksnes, pasakot paldies vienīgi ar strupu galvas mājienu. Neklājas izrādīt pateicību, ja vēlas nolikt Džeromu pie vietas. Iepriekšējās dienas vakarā, veselu mūžību dzīvojamā istabā gaidot Retu, kas tā ari neparādījās, viņa bija kalpotājiem sadevusi pamatīgu sutu, kuru tie tik drīz neaizmirsīs. īpaši Džeromam. Tā bija īsta Dieva dāvana, ka sulainis bija tik bezkaunīgs; viņai vajadzēja kādu, uz kuru izgāzt dusmas un vilšanos.

Tēvocis Henrijs Hamiltons bija briesmīgi nikns, ka viņa pārveduši naudu uz Savanas banku. Ļoti slikti. Skārleta saburzīja īso vēstulīti un nometa to uz grīdas.

Biezā aploksne bija no krustmātes Polīnas. Viņas žēlabas var pagaidīt, un tur noteikti nekā cita nebūs. Nākamo Skārleta atplēsa stīvo kvadrātveida aploksni. Viņa nepazina rokrakstu, kādā bija rakstīta adrese.

Tas bija ielūgums. Vārdu viņa nepazina, un vajadzēja pamatīgi piepūlēt atmiņu, līdz atcerējās. Protams. Hodžsons bija pēclaulību uzvārds vienai no tām vecajām dāmām, Telferu māsām. Ielūgums bija uz Hodžsonholas atklāšanu un pieņemšanu pēc tam. "Džordžijas Vēstures biedrības jaunais nams". Izklausījās vēl garlaicīgāk nekā tas briesmīgais mūzikas vakars. Skārleta saviebās un nolika ielūgumu malā. Būs jāatrod vēstuļu papīrs un jāaizsūta nožēlas pilna atbilde, ka viņa nevar ierasties. Krustmātēm patika garlaikoties līdz nāvei, bet ne viņai.

Krustmātes. Tikpat labi varu nokārtot ari to. Viņa atplēsa Polīnas vēstuli.

…dziļi kaunos par Tavu briesmīgo uzvedību. Ja mēs būtu zinājušas, ka Tu dodies kopā ar mums uz Savanu, nepasakot nevienu paskaidrojuma vārdu Eleonorai Batlerei, mēs būtu uzstājušas, lai Tu kāp ārā no vilciena un ej atpakaļ.

Pie velna, ko krustmāte Polīna ar to grib teikt? Vai iespējams, ka mis Eleonora nepiemin zīmīti, kuru viņai atstāju? Vai viņa nav to dabūjusi? Nē, tas nav iespējams. Krustmāte Polīna tikai ceļ lieku traci.

Skatiens aši slīdēja pāri Polīnas vaimanām, ka Skārleta uzvedusies muļķīgi un devusies ceļā pēc mokām, ko pārcietusi pēc laivas apgāšanās, un par "nedabisko mazrunību", nepasakot krustmātēm, ka viņa piedzīvojusi tādu nelaimes gadījumu.

Kāpēc Polīna nevar uzrakstīt to, ko Skārleta vēlas uzzināt? Ne vārdiņa par Retu. Viņa izskatīja lapu pēc lapas, kas bija apklātas ar Polīnas aso rokrakstu, meklēdama viņa vārdu. Dieva naktskrekls! Krustmāte spēj lasīt sprediķi ilgāk nekā viens sasodīts sludinātājs. Tā. Beidzot.

… mīļā Eleonora saprotamā kārtā ir noraizējusies, ka Rets uzskatījis par nepieciešamu braukt garo ceļu līdz Bostonai uz sanāksmi, kur spriedīs par viņa mākslīgo mēslu pārvadājumiem. Tad viņš nebūtu nonācis vēsajā ziemeļu klimatā uzreiz pēc mokām, ko piedzīvoja, ilgi uzturoties aukstā ūdenī pēc laivas apgāšanās…

Skārleta ļāva vēstulei iekrist klēpī. Protams! Ak, paldies Dievam. Tāpēc Rets vēl nav atbraucis pēc viņas. Kāpēc tēvocis Henrijs man neuzrakstīja, ka Reta telegramma pienāca no Bostonas? Tad viņa nebūtu gandrīz zaudējusi prātu, kuru katru mirkli gaidīdama viņu parādāmies uz sliekšņa. Vai krustmāte Polīna raksta, kad viņš atgriezīsies?

Skārleta šķirstīja sajukušās lapas. Kur viņa palika? Tad atrada vajadzīgo vietu un ziņkāri izlasīja līdz beigām. Bet tas, ko viņa gribēja zināt, netika pieminēts. Ko lai es tagad daru? Rets var būt projām vēl vairākas nedēļas. Un tikpat labi viņš jau šajā pašā brīdī var būt ceļā uz šejieni.

Skārleta atkal paņēma misis Hodžsonas ielūgumu. Būs vismaz iemesls iziet. Viņai uznāks histērijas lēkme, ja augu dienu vajadzēs dirnēt mājās.

Ja tikai laiku pa laikam varētu aizskriet pie Džeimija, kaut uz tasi tējas. Bet nē, tas nebija iedomājams.

Un tomēr viņa nespēja nedomāt par O'Hārām. Nākamajā dienā no rīta Skārleta kopā ar īgno virēju devās uz pilsētas tirgu, lai uzraudzītu, ko viņa pērk un cik par to maksā. Tā kā viņai nekā nebija ko darīt, Skārleta bija apņēmusies raudzīties, lai vectēva mājā valdītu kārtība. Dzerot kafiju, viņa izdzirdēja klusu, nedrošu balsi saucam viņas vārdu. Tā bija jaukā, kautrīgā Ketlīna.

-    Es nepazīstu visas amerikāņu zivis, viņa sacīja. Vai tu palīdzēsi man izvēlēties vislabākās garneles? Skārleta bija pilnigi apjukusi, līdz meitene pamāja uz garnelēm.

-     Tevi, Skārlet, noteikti atsūtījuši eņģeļi, Ketlīna sacīja, kad vajadzīgais bija nopirkts. Bez tevis es būtu pazudusi. Morīna grib tikai to labāko. Redzi, mēs gaidām Kolamu.

Kolams vai man vajadzētu viņu pazīt? Morīna vai kāds cits reiz šo vārdu bija pieminējis.

-    Ar ko tad Kolams ir tik ievērojams?

Ketlīnas zilās acis iepletās milzīgā izbrīnā, ka šāds jautājums vispār var tikt uzdots.

-     Kāpēc? Nu… tāpēc, ka Kolams ir Kolams, un viss. Viņš ir… Ketlīna nespēja atrast vārdus. Viņš vienkārši ir Kolams, un viss.

Viņš atveda mani uz šejieni, vai tu to nezināji? Viņš ir mans brālis tāpat kā Stivens.

Stīvens. Klusais tumšmatis. Skārleta nebija iedomājusies, ka viņš ir Ketlīnas brālis. Varbūt tāpēc viņš ir tik kluss. Varbūt viņi visi tajā ģimenē ir klusi kā pelītes.

-     Kurš no tēvoča Džeimsa brāļiem ir tavs tēvs? viņa jautāja Ketlīnai.

-    Mans tēvs ir miris, lai Dievs mielo viņa dvēseli.

Vai tā meitene ir dumja?

-    Kā viņu sauca, Ketlīn?

-     Ak tu gribi zināt viņa vārdu! Patriks, tā viņu sauca, Patriks O'Hāra. Patrīcija nosaukta viņam par godu, jo bija Džeimija pirmdzimtā un Patriks bija viņa tēva vārds.

Skārleta, pūloties saprast, savilka pieri. Tātad ari Džeimijs bija Ketlīnas brālis. Un tu vēl iedomājies, ka visa ģimene ir bikla.

-    Vai tev ir vēl kādi brāļi? viņa jautāja.

-     0 jā, Ketlīna ar laimīgu smaidu atbildēja, gan brāļi, gan ari māsas. Mēs esam četrpadsmit pēc skaita. Es gribēju teikt, visi dzīvi. Viņa pārmeta sev krustu.

Skārleta atkāpās no meitenes. Ak kungs, gandrīz pilnīgi droši, ka virēja klausījās un visas šīs ziņas nonāks vectēvam ausīs. Jau tagad dzirdu, ko viņš saka. Katoļi vairojas kā truši.

Bet Pjērs Robijārs vispār nepieminēja Skārletas radus. Viņš ataicināja mazmeitu pie sevis pirms vakariņām, paziņoja, ka viņa ēdiens uzlabojoties, un ļāva viņai iet.

Viņa apturēja Džeromu, lai pārbaudītu vakariņu paplāti, apskatīja, vai sudrabs spīd un vai uz tā nav pirkstu nospiedumu. Liekot nost tējkaroti, tā atsitās pret zupas karoti. Nez vai Morīna iemācīs man spēlēt ar karotēm? Šī doma pārsteidza pat viņu pašu.

Tonakt Skārleta sapnī redzēja tēvu. Viņa pamodās ar smaidu uz lūpām, bet vaigi no nožuvušām asarām bija stīvi.

Pilsētas tirgū viņa izdzirdēja Morīnas neparastos, garšīgos smieklus tieši laikā, lai pagūtu paslēpties aiz biezā ķieģeļu mūra un radiniece viņu neieraudzītu. Bet viņa redzēja Morīnu un Patriciju, kas izskatījās milzīga kā kuģis, un bariņu bērnu.

-     Tavs tēvs ir vienīgais no mums, kurš nav satrakojies par to, ka ierodas tēvocis, viņa dzirdēja Morīnu runājam. Viņam patīk visi tie gardumi, kurus gatavoju katru dienu vakariņās, cerot, ka ieradīsies Kolams.

Es ari labprāt gribētu kaut ko gardu, Skārleta dumpīgi nodomāja. Man briesmīgi apriebies ēdiens, kas ir gana mīksts vectēva zobiem. Viņa pagriezās pret virēju.

-     Nopērc ari vistu, viņa pavēlēja, un uzcep pāris gabaliņu man pusdienām.

Tomēr labu laiku pirms pusdienām sliktā oma uzlabojās. Kad viņa atgriezās mājās, tur jau gaidīja zīmīte no abates. Bīskaps apsvērs Skārletas lūgumu atļaut atpirkt Kerinas pūru!

Tara. Es dabūšu Taru! Viņa bija tik ļoti aizņemta, plānojot Taras atdzimšanu, ka nepamanīja laika ritēšanu un arī to, kas bija uz viņas šķīvja.,

Viņa to tik skaidri redzēja. Māja, spoži balta kalna galā; nopļautais mauriņš zaļš, tik zaļš no biezi saaugušā āboliņa; ganībās tumsnēji zaļa vizuļo atlasam līdzīga zāle, kas noliecas vējā un plešas kā paklājs lejup no kalna, līdz pāriet noslēpumaino, ēnaino priežu tumšajā zaļumā, kas veido robežu gar upi un noslēpj to skatienam. Pavasaris ar maigiem kizila ziedu mākoņiem un galvu reibinošo vistēriju smaržu; tad vasarā čaukstošie, iestīvinātie, baltie aizkari plīvo pa atvērtajiem logiem, biezs sausseržu saldums plūst pa logiem iekšā visās istabās, visur atkal valda sapņainā, spodrā, klusā ideālā kārtība. Jā, vasara bija vislabākā. Garā, dīkā Džordžijas vasara, kad krēsla ilgst vairākas stundas un jāņtārpiņi ziņo par nesteidzīgo tumsas biezēšanu. Tad zvaigznes, lielas un zemas samtainajās debesīs, vai mēness apaļš un balts kā miegā iegrimusī māja, ko tas, lēnām ceļoties virs kalna, tumsā apgaismo.

Vasara… Skārletai iepletās acis. Tā, lūk! Kāpēc viņa nebija to aptvērusi agrāk? Protams. Vasara, kad viņa visvairāk mīlēja Taru, bija laiks, kad Rets drudža dēļ nevarēja braukt uz Danmorlendingu. Ideāli. No oktobra līdz jūnijam viņi dzīvos Čārlstonā, sezona mazinās visu šo piesmakušo, garlaicīgo tējas vakaru vienmuļību, un solījums vasaras pavadīt Tarā mazinās sezonas garlaicību. Viņa varēja to izturēt, skaidrs, ka varēja. Ja vien priekšā bija garā vasara Tarā.

Ak, kaut bīskaps pasteigtos!

41. NODAĻA

Ijērs Robijārs pavadīja Skārletu uz Hodžsonholas iesvētīšanas ceremoniju. Savā vecmodīgajā svētku tērpā ar atlasa biksēm līdz ceļgaliem un samta frakā, kuras pogcaurumā bija iesprausta maza, sarkana Goda leģiona rozete, un platu sarkanu lenti pāri vienam plecam viņš izskatījās iespaidīgs. Skārleta nekad nebija redzējusi cilvēku, kas izskatītos tik aristokrātisks un izcils kā viņas vectēvs.

Un arī viņš, Skārleta uzskatīja, varēja lepoties ar savu mazmeitu. Viņas pērles un briljanti bija augstākās kvalitātes un vakartērps nevainojams: spožs zelta brokāta zīds, apdarināts ar zelta mežģīnēm, un zelta brokāta trēns veselu četru pēdu garumā. Līdz šim nebija radusies izdevība to uzvilkt, jo Čārlstonā vajadzēja ģērbties pieticīgi. Kāda veiksme tomēr, ka pirms došanās uz Čārlstonu viņa lika pašūt visas šīs drānas. Viņai bija vēl vesels pusducis tērpu, kurus ne reizi nebija vilkusi mugurā. Pat bez rotājumiem, kurus Rets pavēlēja novākt, tie izskatījās krietni skaistāki par tiem, ko bija redzējusi mugurā citām Savanas sievietēm. Skārleta izslējās, kad Džeroms palīdzēja viņai iekāpt noīrētā ekipāžā un apsēsties pretī vectēvam.

Ceļš uz pilsētas dienvidu malu aizritēja pilnīgā klusumā. Pjēra Robijāra galva ar balto matu vainagu bija noliekta pussnaudā. Kad Skārleta iesaucās, tā strauji parāvās uz augšu.

-   Skaties! Pie klasiskā stila ēkas, ko apjoza dzelzs žogs, bija sapulcējušies ļaudis, lai noskatītos Savanas augstākās sabiedrības ierašanos. Gluži kā Svētās Cecīlijas ballē. Skārleta turēja galvu augstprātīgi izslietu, kad livrejā ģērbies kalps palīdzēja viņai no karietes izkāpt uz ietves. Viņa dzirdēja, kā pūlim pāršalca apbrīnas saucieni. Kamēr vectēvs lēnām izrausās no ekipāžas, viņa pagrozīja galvu, lai auskari lampas gaismā uzdzirkstītu, un pameta lejup trēnu, ko līdz šim bija turējusi uz rokas; tas izpletās, un viņa varēja doties augšā pa stāvajām, ar sarkanu paklāju klātajām kāpnēm uz Hodžsonholas durvīm.

-    Ooooo, viņa dzirdēja pūli noelšamies un vēl "Aāāā", "Skaisti" un "Kas viņa ir?". Kad viņa pastiepa baltā cimdā tērpto roku, lai uzliktu to uz vectēva samta piedurknes, viņa dzirdēja pazīstamu balsi skaidri iesaucamies:

-     Keitij Skārlet, tu esi žilbinoša kā Sābas ķēniņiene! Panikā viņa strauji pagrieza galvu pa kreisi, tad vēl veiklāk novērsās no Džeimija un viņa perējuma, it kā viņus nepazītu, un kopā ar Pjēru Robijāru turpināja lēnām, staltā gaitā kāpt pa kāpnēm. Bet attēls bija kā iededzināts viņai acu priekšā. Džeimijs kreiso roku bija aplicis savai smejošajai, sarkanmatainajai, nevīžīgajai sievai ap pleciem, un viņa katliņa cepure bija nevērīgi atstumta pakausī uz sprogainajiem matiem. Labajā pusē stāvēja cits vīrietis, kuru apgaismoja no lampas krītošā gaisma. Viņš sniedzās Džeimijam tikai līdz plecam, un mētelī tērptais augums bija drukns un strups kā tumšs bluķis. Ziedošā, apaļā seja bija moža, acis mirdzoši zilas, un kailo galvu ietvēra sudrabainu sprogu vainags. Kā izliets Džeralds O'Hāra, Skārletas tētiņš.

Hodžsonhola no ārpuses bija skaista, solīda celtne, tā ļoti atbilda zinātniskajam nosaukumam. Grezni, nospodrināti koka paneļi sedza sienas un veidoja ietvaru Vēstures biedrības kolekcijas kartēm un shēmām. No augstajiem griestiem nokarājās milzīgas misiņa lustras ar balta stikla bumbām gāzes gaismai. Tās meta nelaipnu, spožu, balinošu gaismu uz lejā sanākušo aristokrātu bālajām, grumbainajām sejām. Skārleta instinktīvi meklēja kādu ēnu. Veci. Viņi visi izskatās tik veci.

Pamazām sāka mākties virsū panika, it kā viņa strauji novecotu, it kā vecums būtu lipīgs. Viņas trīsdesmitā dzimšanas diena bija pienākusi un nemanīta aizgājusi, kamēr viņa uzturējās Čārlstonā, bet nu viņa to asi izjuta. Visi zināja, ka tad, kad sievietei aprit trīsdesmit, viņa ir tikpat kā mirusi. Trīsdesmit bija liels vecums, un viņa nekad nebija ticējusi, ka tādu piedzīvos. Tā nevarēja būt taisnība.

-    Skārlet, ierunājās vectēvs. Viņš turēja mazmeitas roku virs elkoņa un virzīja viņu uz rindu, kurā stāvēja viesi. Vecie pirksti bija auksti kā mironim; Skārleta juta aukstumu cauri plānajai cimda ādai, kas sedza viņas roku gandrīz līdz plecam.

Priekšā veci Vēstures biedrības priekšsēži apsveicinājās ar veciem viesiem, sniedzot katram roku. Es nevaru! Skārleta drudžaini nodomāja. Es nespēju paspiest visas šīs miroņaukstās rokas, smaidīt un sacīt, ka priecājos būt šeit. Man jātiek projām.

Viņa saguma pār vectēva stīvo plecu.

-     Es nejūtos labi, viņa sameloja. Vectēv, man pēkšņi kļuva nelabi.

-     Tev nav atļauts palikt slimai, viņš atteica. Stāvi taisni un dari, ko no tevis gaida. Pēc iesvētīšanas ceremonijas tu vari iet projām, bet ne pirms tam.

Skārleta izslēja muguru un pagāja uz priekšu. Kāds nezvērs bija viņas vectēvs! Nav brīnums, ka māte nekad par viņu nerunāja; nebija nekā laba, ko teikt.

-    Labvakar, misis Hodžsona, viņa sveicināja. Ļoti priecājos, ka varu būt šeit.

Pjēra Robijāra gaita gar garo rindu bija ievērojami lēnāka nekā Skārletai. Viņš joprojām bija stīvi pārliecies pār dāmas roku kaut kur rindas vidū, kad Skārleta jau bija sasniegusi tās galu. Viņa izspraucās cauri ļaužu grupiņai un piesteidzās pie durvīm.

Arā viņa izmisīgi elpoja svaigo gaisu. Tad metās skriet. Trēns vizuļoja lampas gaismā uz kāpnēm, uz sarkanā svētku paklāja, velkoties aiz viņas, it kā lidotu pa gaisu.

-     Robijāru karieti. Atri! viņa lūdza apkalpotājam. Reaģējot uz dāmas steigu, vīrs veikli aizskrēja aiz stūra. Skārleta traucās viņam pakaļ, nepievēršot uzmanību tam, ka trēns velkas pa ietves rupjajiem ķieģeļiem. Jātiek projām, iekams kāds paguvis viņu apturēt.

Beidzot tikusi drošībā karietē, viņa sāka elsot.

-    Aizved mani uz Dienvidu Plato ielu, viņa lika kučierim, kad spēja parunāt. Māju es parādīšu. Māte pameta šos ļaudis, viņa apprecējās ar tētiņu. Viņa nevar man pārmest, ja arī es aizbēgu.

Aiz Morīnas virtuves durvīm skanēja mūzika un smiekli. Viņa dauzīja tās ar dūrēm, līdz Džeimijs atvēra.

-   Tā ir Skārleta! viņš iesaucās, patīkami pārsteigs. Nāc iekšā, mīļo Skārlet, un iepazīsties ar Kolamu. Viņš beidzot ir klāt, labākais no visiem O'Hārām, protams, vienīgi tu esi vēl labāka.

Tagad, aplūkojot tuvāk, Skārleta redzēja, ka Kolams ir krietni jaunāks par Džeimiju un nemaz tik ļoti nelīdzinās viņas tēvam, vienīgi apaļā seja un īsais augums viņu atšķīra no garajiem brālēniem un to dēliem. Kolama zilās acis bija tumšākas, nopietnākas un apaļajam zodam piemita stingrība, kādu Skārleta tēva sejā bija redzējusi tikai zirga mugurā, kad viņš lika tam lēkt augstāk, nekā pieļāva veselais saprāts.

Kolams smaidīja, kad Džeimijs viņus iepazīstināja, un acis gandrīz pazuda krunciņu tīklā. Tomēr no tām plūstošā sirsnība lika Skārletai justies tā, it kā iepazīšanās ar viņu būtu laimīgākais notikums visā Kolama mūžā.

-    Vai tad mēs neesam laimīgākā ģimene zemes virsū, ja viena no mums ir tik daiļa būtne? viņš sacīja. Vēl vajag tikai diadēmu, lai tavs zelta spožums būtu pilnīgs, mīļo Skārlet. Ja tevi redzētu Feju karaliene, vai viņa no skaudības nesaplēstu strēmelēs savus vizuļojošos spārnus? Ļauj mazajām meitenēm paskatīties, Morīn, tas dos viņām mērķi, uz kuru tiekties, lai izaugtu tikpat skaistas kā viņu māsīca.

Skārletas vaigos no apmierinājuma ievilkās bedrītes.

-      Laikam jau dzirdu izslavēto īru pieglaimošanos, viņa atsmēja.

-    Itin nemaz. Es tikai vēlētos, kaut man būtu dzejnieka talants, lai varētu izteikt, ko domāju.

Džeimijs uzsita brālim uz pleca.

-     Tev nemaz neiet tik slikti, vecais nelieti. Paej malā un ļauj Skārletai apsēsties. Es atnesīšu viņai glāzi… Kolams savos ceļojumos atradis mums muciņu īsta īru alus, Skārlet mīļā. Tev tas jānogaršo. Džeimijs izrunāja vārdu ar mīļvārdiņu kopā, tāpat kā Kolams, "Skārletmīļā".

-     Ak nē, paldies, viņa automātiski atteicās. Tad pārdomāja.

-     Kāpēc ne? Nekad neesmu dzērusi alu. Šampanieti viņa būtu dzērusi nedomādama. Tumšais, putojošais dzēriens bija rūgts, un viņa saviebās.

Kolams paņēma no viņas kausu.

-     Šī dāma kļūst nevainojamāka ar katru sekundi, viņš sacīja,

-    pat atstājot savu dzērienu tiem, kam slāpst vairāk. Viņa acis pāri kausa malai smaidīja.

Skārleta atbildēja ar smaidu. Citādi nebija iespējams. Vakara gaitā viņa ievēroja, ka visi bieži uzsmaida Kolamam, it kā atspoguļojot viņa prieku. Skaidri bija redzams, ka viņš ļoti priecājas. Viņš atspiedās pret krēsla taisno atzveltni un atgāza to pret sienu netālu no pavarda, diriģējot Džeimija vijoles spēli un Morinas kastaņetes.

Zābakus viņš bija novilcis, un zeķēs autās kājas uz krēsla spraišļiem dejoja. Tas bija tāda vīrieša iemiesojums, kas bauda atpūtu; viņš bija noņēmis pat kolāru; un krekla apkaklīte bija vaļā, lai smiekli varētu vibrēt kaklā.

Pastāsti mums, Kolam, par ceļojumiem, kāds laiku pa laikam pamudināja, bet Kolams vienmēr atrunājās. Viņam vajadzēja mūziku, viņš teica, un glāzi, lai atspirdzinātu sirdi un pieputējušo rīkli. Rīt varēs gana izrunāties.

Mūzika atveldzēja ari Skārletas sirdi. Bet ilgi viņa te nevarēja palikt. Vajadzēja pagūt mājās un tikt gultā, pirms pārrodas vectēvs. Cerams, ka kučieris turēs solījumu un neteiks, kur Skārletu aizvedis. Vectēvam būtu pilnīgi vienalga, cik ļoti viņai vajadzēja tikt projām no tā mauzoleja un mazliet papriecāties.

Viņa paguva tikai par mata tiesu. Džeimijs tikko bija izzudis skatienam, kad pie durvīm pieripoja kariete. Skārleta uzskrēja pa kāpnēm, kurpes viņa nesa rokā un trēnu bija satinusi padusē. Viņa saknieba lūpas, lai apspiestu smieklus. Spēlēt bēgli bija jautri, ja varēja tikt sveikā cauri.

Tomēr viņai tas neizdevās. Vectēvs nekad neuzzināja, ko viņa bija izdarījusi, bet Skārleta zināja, un tas modināja jūtas, kas bija karojušas viņā visu mūžu. Skārletas iekšējā būtība bija tikpat daudz mantota no tēva kā viņas vārds. Viņa bija impulsīva, ar stipru gribu, viņai piemita tā pati raupjā, atklātā vitalitāte un drosme, kas bija atvedusi Džeraldu O'Hāru pāri Atlantijas okeāna bīstamajiem ūdeņiem un virzījusi augšup uz sapņu piepildījumu kļūt par lielas plantācijas saimnieku un cēlas dāmas vīru.

Mātes asinis bija devušas Skārletai smalkus kaulus un baltu ādu, kas liecināja par gadsimtiem ilgu tīrasiņu izlasi. Elena Robijāra arī dēstīja savā meitā aristokrātijas noteikumus un principus.

Tagad viņas daba un audzināšana bija nonākušas karastāvoklī. O'Hāras pievilka viņu kā magnēts. Zemes enerģija un aizrautīgais prieks uzrunāja viņas dvēseles dziļāko un labāko daļu. Bet viņa nedrīkstēja tai atsaukties. Viss, ko bija mācījusi māte, kuru viņa dziļi cienīja, liedza šo brīvību.

Skārletu plosīja šī dilemma, un viņa nespēja saprast, kāpēc jūtas tik slikti. Viņa nemierīgi klīda pa vectēva mājas klusajām istabām, akla pret to atturīgo skaistumu, iztēlodamās mūziku un dejas O'Hāru mājā, no visas sirds vēlēdamās būt kopā ar viņiem, tomēr uzskatīdama, kā bija mācīta, ka šāda trokšņaina jautrība ir vulgāra un piedien zemākai šķirai.

Skārletai patiesībā bija vienalga, ka vectēvs uz viņas radiem skatījās no augšas. Viņš bija vecs patmīlis, viņa gluži pareizi bija secinājusi, kas uz visiem raudzījās no augšas, pat uz paša meitām. Bet mātes klusā audzināšana bija iezīmējusi viņu uz mūžu. Čārlstonā Elena būtu ar viņu lepojusies. Par spīti Reta ņirdzīgajiem paredzējumiem, viņu tur atzina un pieņēma kā dāmu. Un viņai tas bija paticis. Vai tad ne? Protams, bija. Tas bija tas, ko viņa vēlējās un kādai viņai vajadzēja būt. Tad kāpēc viņa nespēja neapskaust savus īru radus?

Tagad es par to nedomāšu, viņa nolēma. Domāšu par to vēlāk. Labāk padomāšu par Taru. Un viņa aizbēga Taras idillē, kāda tā bija un kādu viņa to atkal padarīs.

Tad pienāca vēstulīte no bīskapa sekretāra un idille acu priekšā sagruva. Viņš neapmierinās misis Batleres lūgumu. Skārleta neko nedomāja. Viņa piespieda vēstuli pie krūtīm un skrēja, nekam nepievēršot uzmanību, bez cepures un viena līdz Džeimija O'Hāras neaizslēgtajām durvīm. Viņi, O'Hāras, sapratīs, kā viņa jūtas. Tētiņš man to atkal un atkal sacīja. "Ikvienam, kurā rit kaut pilīte īru asiņu, zeme, uz kuras viņš dzīvo, ir kā māte. Tas ir vienīgais, kas pastāv, kā dēļ ir vērts strādāt, vērts cīnīties…"

Viņa iejoņoja pa durvīm, ausīs skanot Džeralda O'Hāras balsij, un ieraudzīja Kolama O'Hāras spēcīgo, strupo augumu un sidrabaino galvu, kas tik ļoti atgādināja tēvu. Likās pareizi, ka tieši viņam tur jābūt, ka viņš noteikti jutīs to pašu, ko viņa.

Kolams stāvēja durvīs ar seju pret ēdamistabu. Kad ar troksni atsprāga ārdurvis un virtuvē ieklupa Skārleta, viņš pagriezās.

Viņš bija ģērbies tumšā uzvalkā. Skārleta skatījās viņā cauri sāpju miglai. Viņa blenza uz iepriekš neredzēto, balto līniju ap brālēna kaklu, tas bija Katoļu baznīcas priestera kolārs. Priesteris! Neviens nebija Skārletai sacījis, ka Kolams ir priesteris. Paldies Dievam! Priesterim var stāstīt visu, pat sirds dziļākos noslēpumus.

Palīdzi man, tēvs, viņa sauca. Man vajag kādu, kas man palīdz.

42. nodaĻa

— TTagad jums viss zināms, Kolams beidza sakāmo. Ko varam darīt, lai situāciju labotu? Tas, lūk, mums jānoskaidro. Viņš sēdēja Džeimija ēdamistabā garā galda galā. Ap to sēdēja visi pieaugušie no trim O'Hāras mājām. Cauri aizvērtajām durvīm skanēja Mērijas Keitas un Helēnas balsis, viņas baroja bērnus. Skārleta sēdēja blakus Kolamam, viņas seja bija pietūkuši un plankumaina no raudāšanas lēkmēm.

-    Tu, Kolam, gribi teikt, ka Amerikā saimniecība nedalīta nenonāk vecākā bērna rokās? Mets pārjautāja.

-    Tā izskatās, Metjū.

-    Nu tad tēvocis Džeralds rīkojies muļķīgi, neatstājot testamentu.

Skārleta saslējās un nikni palūrēja uz runātāju. Taču viņa nepaguva atvērt muti, kad iejaucās Kolams.

-     Nabaga cilvēkam netika dāvātas vecumdienas, viņam nebija laika padomāt par nāvi un to, kas notiks pēc tam, Dievs mielo viņa dvēseli.

-     Dievs mielo viņa dvēseli, atbalsoja pārējie, pārmetot sev krustu. Skārleta bez cerībām raudzījās viņu svinīgajās sejās. Ko viņi varēja līdzēt? Viņi bija tikai īru imigranti.

Bet drīz vien viņa uzzināja, ka maldās. Spriešanai turpinoties, Skārleta juta, ka cerības arvien pieaug. Jo izrādījās, ka šie īru imigranti var izdarīt diezgan daudz.

Patrīcijas vīrs Billijs Karmodijs bija priekšstrādnieks visiem mūrniekiem, kas strādāja katedrāles celtniecībā. Viņš bija labi pazīstams ar bīskapu.

-     Sev pašam par nelaimi, viņš nosūkstījās. Tas cilvēks trīs reizes dienā pārtrauc mūsu darbu, sakot man, ka tas nerit pietiekami raiti. Jāsteidzas jau ir, Billijs paskaidroja, jo pats kardināls no Romas rudenī ceļos pa Ameriku un, iespējams, ieradīsies Savanā uz baznīcas iesvētīšanu.

Ja tas atbildīs viņa plāniem.

Džeimijs palocīja galvu.

-     Mērķtiecīgs cilvēks mūsu kardināls Gross, vai ne? Viņam nebūtu iebildumu, ka kūrija viņu ievēro.

Viņš paskatījās uz Džeraldu. Tāpat ari Billijs, Mets, Braiens, Daniels un vecais Džeimss. Un sievietes Morina, Patrīcija un Keitija. Ari Skārleta, lai gan nesaprata, kāpēc visi lūkojas uz Džeraldu.

Viņš saņēma savas jaunās sievas roku.

-   Nekautrējies, mīļo Pollij, viņš mudināja, tagad tu esi O'Hāra, tāda pati kā mēs visi. Saki, kuru no mums tu izvēlētos, lai runā ar tavu tētiņu!

-    Toms Makmehons ir katedrāles būvuzņēmējs, Morina klusiņām paskaidroja Skārletai. Ja Toms ieminēsies, ka darbi var kļūt gausāki, bīskaps Gross apsolīs jebko. Viņš, bez šaubām, dreb bailēs no Makmehona. Visi no viņa baidās.

Ierunājās Skārleta.

-    Lai to dara Kolams. Viņai nebija šaubu, ka tieši šis brālēns bija piemērotākais jebkuru darījumu kārtošanai. Kaut arī viņš bija maza auguma un viņa smaids bija tik atbruņojošs, Kolamā O'Hārā slēpās spēks un vara.

No visu O'Hāru mutēm atskanēja piekrišanas saucienu koris. Kolams bija tas, kurš darīs to, kas vajadzīgs.

Viņš uzsmaidīja ap galdu sēdošajiem, tad Skārletai atsevišķi.

-    Nu, mēs tev palīdzēsim. Vai nav brīnišķīgi, ja ir ģimene, Skārleta O'Hāra? īpaši, ja ir ieprecētie, kas var palīdzēt? Tu dabūsi savu Taru, pagaidi tikai.

-    Tara? Kas ir ar Taru? vecais Džeimss noprasīja.

-    Tā Džeralds nosauca savu plantāciju, tēvoci Džeims.

Vecais smējās tik ilgi, ka sāka klepot.

-    Tas Džeralds, viņš teica, kad atkal spēja parunāt, kaut arī mazs, viņš vienmēr bija par sevi augstās domās!

Skārleta saspringa. Neviens nesmiesies par viņas tētiņu, pat paša brālis ne.

Kolams ļoti klusu viņai sacīja:

-    Ei nu, viņš nedomā neko sliktu. Vēlāk visu paskaidrošu.

Un viņš to darīja, kad vadīja Skārletu atpakaļ uz vectēva māju.

-    Tara mums, īriem, Skārlet, ir maģisks vārds un maģiska vieta. Tā bija visas Īrijas centrs, Dižo ķēniņu mājvieta. Pirms uzradās Roma vai Atēnas, sen, sen, kad pasaule vēl bija jauna un cerību pilna, Īrijā valdīja vareni karaļi, kas bija taisnīgi un skaisti kā saule. Viņi izdeva ļoti gudrus likumus un sniedza pajumti, un atbalstīja dzejniekus. Un viņi bija drošsirdīgi milzeņi, kas nepareizu rīcību sodīja ar briesmīgām dusmām un cīnījās pret patiesības, skaistuma un Īrijas ienaidniekiem ar asinīm slacītiem zobeniem un tīrām sirdīm. Simtiem un tūkstošiem gadu viņi valdīja skaistajā, zaļajā zemē, un visur skanēja mūzika. No katra zemes nostūra veda pieci ceļi uz Taras kalnu, un reizi trijos gados visi cilvēki ieradās dzīrot viesību namā un klausīties dzejnieku dziesmās. Šī nav tikai leģenda, bet dižena patiesība, jo visu citu valstu vēsturē tas rakstīts un tā beigu skumjie vārdi ierakstīti klosteru lielajās grāmatās. "Mūsu Kunga 554. gadā notika pēdējais Taras mielasts."

Kolama balss izdzisa, un Skārleta juta acīs iedzeļam asaras. Brālēna stāsts un balss bija viņu nobūruši.

Kādu brīdi viņi turpināja iet klusēdami. Tad Kolams pārtrauca klusumu:

-    Tavam tēvam bija cēls sapnis no jauna uzcelt Taru jaunajā Amerikas pasaulē. Viņš nudien bijis lielisks cilvēks.

-    0 jā, Kolam. Es viņu ļoti mīlēju.

-     Kad nākamreiz došos uz Taru, es domāšu par viņu un viņa meitu.

-     Kad tas būs? Vai tu gribi teikt, ka tā vēl pastāv? Tā ir reāla vieta?

-     Tikpat reāla kā ceļš mums zem kājām. Tas ir lēzens, zaļš pakalns, kam piemīt burvju vara, tur ganās aitas un no pašas augšas visapkārt ļoti tālu var redzēt to pašu skaisto pasauli, ko redzēja Dižie ķēniņi. Tas nav tālu no ciema, kur es dzīvoju, kur dzimuši tavs un mans tēvs, Mītas grāfistē.

Skārletai likās, ka saņēmusi zibens spērienu. Arī tētiņš noteikti gājis turp, stāvējis tur, kur stāvējuši Dižie ķēniņi! Viņa varēja iztēloties, kā Džeralds izrieza krūtis un cienīgi soļoja; viņš tā darīja, kad jutās apmierināts ar sevi. Un viņa klusi iesmējās.

Kad viņi pienāca pie Robijāru mājas, Skārleta negribīgi apstājās. Viņa labprāt būtu staigājusi stundām ilgi, klausoties Kolama dziedošajā balsī.

-    Nezinu, kā tev pateikties par visu, viņa sacīja. Tagad jūtos miljons reižu labāk. Esmu tik pārliecināta, ka tu spēsi panākt, lai bīskaps pārdomā.

Kolams pasmaidīja.

-    Visu pēc kārtas, māsīc. Vispirms jātiek galā ar neganto Makmehonu. Bet kādu vārdu lai es viņam nosaucu, Skārlet? Redzu tev pirkstā laulības gredzenu. Bīskapam tu nebūsi O'Hāra.

-    Nē, protams. Mans uzvārds pēc laulībām ir Batlere.

Kolama smaids pazuda, tad atkal atgriezās.

-    Tas ir varens vārds.

-   Dienvidkarolīnā jā, bet neredzu, ka tas man nesis kādu labumu šeit. Mans vīrs ir no Čārlstonas, viņu sauc Rets Batlers.

-    Brīnos, ka viņš tev nepalīdz kārtot šo jautājumu.

Skārleta starojoši pasmaidīja.

-Ja varētu, viņš to darītu, bet viņam vajadzēja braukt uz Ziemeļiem darīšanās. Viņš ir ļoti veiksmīgs uzņēmējs.

-    Saprotu. Nu, mīļuprāt palīdzēšu tev, cik labi spēšu.

Viņa gribēja Kolamu apskaut, kā mēdza darīt ar tēvu, kad tas izpildīja viņas vēlēšanās. Bet viņai bija nojauta, ka nav labi apskaut priesterus, pat ja viņi ir tavi brālēni. Tāpēc Skārleta vienkārši novēlēja labu nakti un iegāja mājā.

Kolams aizgāja, svilpodams "Zaļābola vainagu sev galvā likšu".

-   Kur tu biji? Pjērs Robijārs skarbi noprasīja. Manas vakariņas bija pilnīgi neēdamas.

-     Biju pie sava brālēna Džeimija. Pasūtīšu tev citas vakariņas.

-    Tu biji pie tiem ļaudīm? Vecais vīrs niknumā drebēja.

Skārletas dusmas cēlās vectēvam pretī.

-   Jā, biju un iešu vēl. Man viņi ļoti patīk. Viņa izsoļoja no istabas, tomēr parūpējās, lai vectēvam aiznes citas vakariņas, un tikai tad devās uz savu istabu.

-    Un kā būs ar jūsu vakariņām, mis Skārlet? Penzija gribēja zināt. Vai gribat, lai uznesu jumsim augšām?

-     Nē, nāc šurp un palīdzi man tikt laukā no drēbēm. Negribu nekādas vakariņas.

Jocīgi, man nemaz negribas ēst, un esmu dzērusi tikai tasi tējas. Vienīgais, ko šobrīd vēlos, ir gulēt. Visa tā raudāšana mani nogurdinājusi. Tik briesmīgi raudāju, ka gandrīz nespēju Kolamam izstāstīt par bīskapu. Laikam varētu nogulēt veselu nedēļu, vēl nekad neesmu jutusies tik izmocīta.

Galva likās viegla, bet augums smags un atslābis. Viņa iegrima mīkstajā gultā un uzreiz aizmiga atspirdzinošā miegā.

Visu mūžu Skārleta krīzes brīžos bijusi viena. Reizēm viņa atteikusies atzīt, ka viņai nepieciešama palīdzība, bet biežāk viņai nebija, pie kā vērsties. Tagad bija citādi, un viņas ķermenis starpību izjuta, pirms to aptvēra prāts. Bija cilvēki, kas viņai palīdzēs. Ģimene labprāt noņēma rūpju nastu viņai no pleciem. Skārleta vairs nebija viena. Viņa varēja ļaut sev atslābināties.

Pjērs Robijārs tajā naktī maz gulēja. Skārletas izaicinošā izturēšanās darīja viņu nemierīgu. Tieši tādā pašā veidā pirms daudziem gadiem bija sacēlusies viņas māte, un viņš meitu bija zaudējis uz visiem laikiem. Toreiz salūza viņa sirds; Elena bija viņa mīlule, jo visvairāk līdzinājās savai mātei. Viņš Skārletu nemīlēja. Visa mīlestība, ko viņš bija jutis, gulēja sievas kapā. Bet bez cīņas viņš Skārletu neatdos. Viņš vēlējās mūža nogali pavadīt ērtībās, un mazmeita varēja par to parūpēties. Viņš sēdēja taisni izslējies gultā, līdz lampa pēdīgi sāka dzist, jo bija izdegusi petroleja, un plānoja stratēģiju kā ģenerālis, kuram jāstājas pretī pārspēkam.

Pēc vienas nemierīgā miegā pavadītas stundas Robijārs pamodās īsi pirms rītausmas, viņš bija pieņēmis lēmumu. Kad Džeroms ienesa brokastis, vecais vīrs parakstīja vēstuli. Viņš to salocīja, aizzīmogoja un tikai tad atbrīvoja vietu uz ceļiem, kur nolikt paplāti.

-    Nosūti šo, viņš teica, sniedzot vēstuli sulainim. Un gaidi atbildi.

Skārleta pavēra šķirbiņā durvis un iebāza istabā galvu.

-    Tu mani sauci, vectēv?

-    Nāc iekšā, Skārlet.

Viņa bija pārsteigta, ka tur atradās vēl kāds cilvēks. Pie vectēva nekad nenāca viesi. Vīrietis paklanījās, un viņa pamāja ar galvu.

-    Šis ir mans jurists, misters Džonss. Pazvani, lai atnāk Džeroms, Skārlet. Viņš aizvedis jūs uz dzīvojamo istabu, mister Džons. Pagaidiet tur, līdz es jūs saukšu.

Skārleta gandrīz nebija pieskārusies zvana auklai, kad Džeroms jau atvēra durvis.

-    Pievelc to krēslu tuvāk, Skārlet. Man tev daudz kas jāsaka, un es nevēlos piepūlēt balsi.

Skārleta bija apjukusi. Vecais vīrs gandrīz vai bija izteicis vārdu "lūdzu". Viņš arī izklausījās visai vārgs. Ak kungs, cerams, viņš negrasās manā klātbūtnē nomirt. Nevēlos bērēs noņemties arjūleiliju un Polīnu. Viņa piebīdīja krēslu pie gultas galvgaļa. Pjērs Robijārs no nolaisto plakstiņu apakšas viņu pētīja.

-    Skārlet, vecais vīrs klusā balsī iesāka, kad viņa bija apsēdusies. Esmu gandrīz deviņdesmit četrus gadus vecs. Ņemot vērā manu vecumu, esmu pie labas veselības, bet, pēc vienkāršiem matemātikas aprēķiniem, diez vai es vēl ilgi dzīvošu. Es lūdzu tevi, savu mazmeitu, palikt pie manis tajā laikā, kas man vēl atlicis.

Skārleta jau grasījās ko teikt, bet večuks pacēla kalsno roku, lai viņu atturētu.

-    Es neesmu vēl beidzis, viņš sacīja. Es nevēršos pie tavas ģimenes pienākuma apziņas, lai ari zinu, ka daudzus gadus tu esi izturējusies atbildīgi pret savām krustmātēm.

Esmu gatavs tev izteikt labu piedāvājumu, pat dāsnu. Ja tu paliksi šajā mājā kā saimniece, rūpēsies par manām ērtībām un pakļausies manām vēlmēm, tu pēc manas nāves mantosi visu manu nekustamo īpašumu. Tas nav mazs.

Skārleta palika mēma. Viņš piedāvā veselu bagātību! Viņa domāja par bankas pārvaldnieka padevīgumu un prātoja, nez cik īsti bagāts vectēvs ir.

Pjērs Robijārs pārprata Skārletas vilcināšanos, kamēr viņas prāts darbojās. Viņš nodomāja, ka mazmeitu pārņēmusi milzu pateicība. Viņa rīcībā esošajā informācijā nebija ziņojuma no tā paša bankas pārvaldnieka, tāpēc viņš nezināja par zeltu seifos. Viņa pabalējušajās acis pavīdēja apmierinājums.

-   Es nezinu, viņš turpināja, un arī nevēlos zināt, kādi apstākļi noveduši tevi tik tālu, ka tu apsver laulības šķiršanu. Tagad viņa izturēšanās un balss bija kļuvusi spēcīgāka, jo viņš jutās drošs, ka guvis uzvaru. Bet tu atmetīsi jebkuru domu par šķiršanos…

-    Tu esi lasījis manas vēstules!

-    Itin viss, kas notiek zem šī jumta, pēc taisnības ir mana darīšana.

Skārleta bija tik nikna, ka nespēja atrast vārdus, lai to izteiktu. Vectēvs turpināja runāt. Precīzi. Auksti. Vārdi dūrās kā ledus adatas.

-     Es nicinu pārsteidzību un muļķību, un tu esi bijusi muļķīgi pārsteidzīga, pametot savu vīru, nepadomājot par savu stāvokli. Ja tev būtu pieticis prāta pakonsultēties ar juristu, kā to izdarīju es, tu zinātu, ka Dienvidkarolīnas likumi neparedz laulības šķiršanu jebkāda iemesla dēļ. Šajā jautājumā šāds likums Amerikas Savienotajās valstīs ir unikāls. Tu esi aizbēgusi uz Džordžiju, tas tiesa, bet tavs vīrs oficiāli ir Dienvidkarolīnas iedzīvotājs. Nekāda šķiršanās nav iespējama.

Skārleta joprojām visu uzmanību bija pievērsusi apvainojumam, kad sveši cilvēki rakņājas pa tavām privātām vēstulēm. Tas noteikti bijis okšķerīgais Džeroms. Viņš pieskārās manām lietām, rakņājās pa manu rakstāmgaldu. Un mans asinsradinieks, mans vectēvs, licis to darīt! Viņa piecēlās, paliecās uz priekšu un dūrēs savilktās rokas atspieda uz gultas blakus Pjēra Robijāra kaulainajai rokai.

-    Kā tu uzdrīkstējies sūtīt to cilvēku manā istabā? viņa kliedza un uzsita pa biezajām segas kārtām.

Vectēva roka uzšāvās augšup aši kā čūska. Garie pirksti satvēra Skārletas roku locītavas.

-    Šajā mājā, jaunkundzīt, tu balsi nepacelsi. Man riebjas troksnis. Un uzvedīsies pieklājīgi, kā pienākas manai mazmeitai. Es neesmu viens no taviem īru būdeļniekiem.

Skārletu satrieca viņa spēks, un viņa mazliet nobijās. Kas gan noticis ar vārgo večuku, kura viņai teju vai sametās žēl? Viņa pirksti bija kā dzelzs stieples.

Viņa izrāvās no tvēriena, tad atkāpās, cik tālu ļāva krēsls.

-    Nav brīnums, ka mana māte pameta šo māju un nekad vairs neatgriezās, Skārleta izspļāva. Viņa dusmojās uz sevi par to, ka balss bailīgi drebēja.

-    Neesi nu tik melodramatiska, meitēn. Tās mani nogurdina. Tava māte šo māju pameta tādēļ, ka viņa bija stūrgalvīga un pārāk jauna, lai klausītos saprāta balsī. Viņa bija vīlusies mīlestībā un pieņēma pirmo bildinājumu. Vēlāk gan nožēloja, bet kas padarīts, padarīts. Tu neesi vairs meitene kā viņa toreiz; tu esi pietiekami veca, lai liktu lietā galvu. Līgums ir sastādīts. Atved Džonsu; mēs to parakstīsim un dzīvosim tā, it kā tavs nepieklājīgais izlēciens nebūtu noticis.

Skārleta uzgrieza vectēvam muguru. Es viņam neticu. Es tādās runās neklausīšos. Viņa pacēla krēslu un nolika atpakaļ vietā. Ļoti rūpīgi viņa nolika to tā, lai kājas sakristu ar nospiedumiem, kurus tās gadu gaitā bija atstājušas paklājā. Skārleta vairs nebaidījās no večuka, nejuta viņam līdzi un pat nedusmojās. Kad viņa atkal pagriezās pret vectēvu, likās, ka to redzētu pirmo reizi mūžā. Tas bija svešs cilvēks. Tirānisks, zaglīgs, garlaicīgs vecis, kuru viņa nepazina un negribēja pazīt.

-    Tik daudz naudas vēl nav izkalts, kas spētu noturēt mani šajā mājā, viņa sacīja un runāja vairāk ar sevi nekā ar vectēvu. Nauda nepadara dzīvi kapenēs vieglāku. Viņa skatījās Pjērā Robijārā ar liesmojošām, zaļām acīm nāves bālajā sejā. Te ir tava vieta tu jau esi beigts, kaut arī to neatzīsti. Rīt no rīta es došos projām. Viņa ātri piegāja pie durvīm un tās atvēra.

-    Es jau domāju, ka tu klausīsies, Džerom. Ej vien iekšā.

43. nodaĻa

I^epinkšķi kā zīdainis, Penzij, nekas ar tevi nenotiks. Vilciens iet tieši uz Atlantu un tad apstājas. Vienkārši nekāp ārā, līdz esi nonākusi galā. Esmu ietinusi mutautiņā mazliet naudas un mutautiņu piespraudu tavas jakas kabatā. Konduktoram jau ir tava biļete, un viņš apsolīja par tevi parūpēties. Piķis un zēvele! Tu visu laiku lēji asaras, cik briesmīgi gribi mājās, tagad tu brauc mājās, tāpēc pārstāj bimbot.

Bet, mis Skārlet, es nekad viena neesmu braukusi ar vilcienu.

-     Nieki! Tu nemaz nebūsi viena. Ar vilcienu brauc ļoti daudz ļaužu. Tu tikai skaties laukā pa logu un ēd kārumus no groza, ko tev sagatavoja misis O'Hāra, un tu nepagūsi ne attapties, kad būsi mājās. Esmu aizsūtījusi telegrammu, lai tev kāds atnāk pretī uz staciju.

-    Bet, mis Skārlet, ko lai es daru, ja nebūsiet jūs, ko apkalpot? Esmu dāmu istabene. Kad jūs būsiet mājās?

-     Kad atbraukšu. Tas no daudz kā atkarīgs. Tagad kāp iekšā, vilciens tūlīt aties.

Viss atkarīgs no Reta, Skārleta nodomāja, kaut viņš ierastos ātrāk. Nezinu, vai man izdosies sadzīvot ar saviem radiem. Viņa pagriezās un uzsmaidīja Džeimija sievai.

-    Nezinu, kā varēšu tev pateikties, ka pieņēmāt mani savā mājā, Morīn. Man šī doma liekas ļoti aizraujoša, bet esmu sagādājusi jums visādas grūtības. Šī bija viņas priecīgā, meitenīgā, maigā balss.

Morīna saņēma Skārletu aiz rokas un veda projām no vilciena un Penzijas skumīgās sejas, kas palika aiz vagona putekļainās rūts.

-     Viss ir lieliski, Skārlet, viņa mierināja. Daniels ar lielāko prieku atdod tev savu istabu, jo tad viņš var pārcelties pie Patricijas, kur jau dzīvo Braiens. Viņš jau sen to grib, bet neuzdrošinās sacīt. Un Ketlīna gandrīz vai lido no prieka, ka kļūs par tavu istabeni. Viņa, vienalga, vēlas mācīties par istabeni un pielūdz zemi tev zem kājām. Tā ir pirmā reize, kad šis muļķa meitēns jūtas pa īstam laimīgs, kopš atbraucis šurp. Tu saderi ar mums, nevis par izsūtāmo tam vecajam ļūjam. Kāda nekaunība cerēt, ka tu paliksi pie viņa par saimniecības vadītāju. Mēs tevi vēlamies tādēļ, ka mīlam.

Skārleta jutās labāk. Morīnas sirsnībai nebija iespējams turēties pretī. Tomēr viņa cerēja, ka tas nebūs uz ilgu laiku. Visi tie bērni!

Gluži kā tramīgs kumeļš, Morīna nodomāja. Zem vieglā piespiediena viņa juta, cik saspringta ir Skārletas roka. Viņai vajag, Morīna nodomāja, izkratīt sirdi un pamatīgi izraudāties kā vecos laikos. Sievietei nav dabiski neko par sevi nestāstīt, un šī ne reizīti nav pieminējusi savu vīru. Jāsāk domāt… Bet Morīna nešķieda laiku domāšanai. Viņa, kā jauna meitene tēva krogā mazgādama glāzes, bija novērojusi, ka ikviens agrāk vai vēlāk izklāsta savas rūpes. Diez vai Skārleta varētu būt citāda.

O'Hāras dzīvoja trijās augstās ķieģeļu mājās, kas atradās blakus, to logi izgāja uz ielu un pagalmu, un mājām bija kopējas vidus sienas. Telpu izkārtojums visās bija vienāds. Katrā stāvā bija divas telpas: pirmajā virtuve un ēdamistaba, otrajā divas viesistabas un pa divām guļamistabām divos augšējos stāvos. Šaurs gaitenis ar glītām kāpnēm visas mājas garumā, katrai bija plašs pagalms un ratnīca.

Skārletas istaba atradās Džeimija mājas trešajā stāvā. Tajā bija divas vienguļamas gultas te bija dzīvojuši Daniels un Braiens, līdz viņi pārcēlās pie Patrīcijas, un tā bija ļoti vienkārša, kā jau diviem jaunekļiem paredzēts, bez gultām istabā atradās vēl tikai drēbju skapis, rakstāmgalds un krēsls. Gultas bija apklātas ar košu krāsu lupatu segām, un nospodrināto grīdu sedza sarkani balts pašausts paklājs. Morīna bija rakstāmgaldu apklājusi ar mežģīņu galdautiņu un pie sienas piekārusi spoguli, lai Skārletai būtu tualetes galdiņš. Ketlīna pārsteidzoši labi prata ieveidot matus, viņa ļoti gribēja iemācīties pakalpot un vienmēr bija pie rokas. Viņa kopā ar Mēriju Keitu un Helēnu arī gulēja trešajā stāvā blakusguļamistabā.

Vienīgais mazais bērns Džeimija mājā bija četrgadīgais Džekijs, un viņš parasti atradās kādā citā mājā, kur spēlējās ar sava vecuma brālēniem un māsīcām.

Dienā, kad vīrieši bija darbā un vecākie bērni skolā, māju rinda kļuva par sieviešu pasauli. Skārleta bija domājusi, ka viņai tas riebsies. Bet nekas Skārletas līdzšinējā dzīvē nebija viņu sagatavojis O'Hāru sievietēm.

Viņu vidū nevaldīja ne noslēpumi, ne atturība. Viņas teica, ko domāja, dalījās tik intīmās lietās, ka Skārleta sarka, strīdējās, ja uzskati atšķīrās, apskāva cita citu un raudāja, kad izlīga. Viņas pret visām mājām izturējās vienādi, nāca un gāja jebkurā diennakts stundā cita citas virtuvē iedzert tasi tējas, kopā iepirkās, cepa maizi, kopa mājdzīvniekus pagalmā un ratnīcās, kas bija pārvērstas par šķūni.

Visvairāk viņām patika pašu kompānija, viņas smējās, tenkoja, dalījās noslēpumos un vērpa nevainīgas, bet sarežģītas intrigas pret vīriešiem. Skārletu sievietes uzņēma savā vidū no ierašanās brīža, uzskatot, ka viņa ir viena no tām. Jau pēc dažām dienām ari Skārleta domāja tāpat. Viņa kopā ar Morinu un Keitiju gāja uz pilsētas tirgu meklēt labākās preces par labākajām cenām, kopā ar jauno Polliju un Ketlīnu ķiķināja par izdarībām ar lokšķērēm un lentēm un kopā ar Patriciju, kas ļoti lepojās ar savu māju, izskatīja mēbeļdrānu paraugu kaudzes vēl ilgi pēc tam, kad Morīna un Keitija bija atmetušas ar roku viņu sīkumainībai. Viņa dzēra neskaitāmas tases tējas un klausījās dažādu uzvaru un bēdu stāstos; lai gan viņa nestāstīja nevienu no saviem noslēpumiem, neviens viņu nespieda to darīt un tāpēc neatturējās no savas grēksūdzes.

Nemaz nezināju, ka ar cilvēkiem notiek tik daudz interesantu lietu, Skārleta patiesā izbrīnā sacīja Morinai.

Vakaros kārtība bija cita. Vīri smagi strādāja un, kad vakaros pārnāca mājās, bija noguruši. Viņi vēlējās labi paēst, uzpīpēt un iedzert. Un vienmēr to dabūja. Pēc tam viss ritēja savu gaitu. Bieži visa ģimene sanāca kopā Meta mājās, jo tur augšstāvā gulēja pieci mazi bērni. Morīna un Džeimijs varēja atstāt Džekiju un Helēnu Mērijas Keitas ziņā, un Patrīcija varēja atnest savus bērnus, kam bija divi un trīs gadi, pat nepamodinot viņus. Drīz vien sākās muzicēšana. Vēlāk, kad klāt nāca Kolams, viņš uzņēmās vadītāja lomu.

Pirmo reizi ieraugot īru bungas, Skārleta nodomāja, ka tas ir milzīgs tamburīns. Ar ādu apvilktais aplis bija vairāk nekā divas pēdas diametrā, bet sekls kā tamburīns, un Džeralds to arī turēja rokā kā tamburīnu. Tad viņš apsēdās, atspieda instrumentu sev pret celi un sita pa to ar koka nūjiņu, ko turēja pa vidu vaļīgi, lai varētu piesist ar vienu vai otru galu pret ādu, un tad viņa saprata, ka patiesībā tās ir bungas.

Diez kādas tās bungas nav, viņa nosprieda. Līdz tās paņēma Kolams. Kreiso plaukstu viņš izpleta zem novilktās ādas, it kā to glāstītu, un labās rokas locītava pēkšņi kļuva līgana kā ūdens. Kreisā roka kustējās bungām no augšas uz leju, uz augšu, uz vidu, bet labā roka tikmēr izdarīja savādu, it kā nevērīgu kustību, kas piesita nūjiņu ar vienmērīgu, asinis satraucošu ritmu. Tonis un skaļums atšķīrās, kad pievienojās vijole, tad stabule un koncertīna. Morīna turēja rokā kastaņetes, pārāk aizrāvusies ar klausīšanos, lai atcerētos, ka jāspēlē.

Skārleta ļāvās bungu ritmam. Tās lika viņai smieties, raudāt un dejot tā, kā pat sapņos nebija rādījies. Tikai tad, kad Kolams nolika bungas sev blakus uz grīdas, prasot ko iedzert, un teica: "Esmu nobungojies sausu rīkli!" viņa redzēja, ka ari visi pārējie bija tikpat pārņemti.

Viņa skatījās uz mazo, smaidošo vīrieti ar uzrauto degunu, un augumam pārskrēja bijīgas apbrīnas šalkas. Šis nebija tāds kā citi vīrieši.

-   Skārlet, mīļumiņ, tu no austerēm saproti vairāk nekā es, Morīna sacīja, kad viņas iegāja pilsētas tirgū. Vai sameklēsi vislabākās? Gribu uztaisīt labu austeru sautējumu Kolamam pie tējas.

-     Pie tējas? Austeru sautējums ir pietiekami sātīgs kārtīgai ēdienreizei.

-     Un vai tad tas nav iemesls to ēst? Viņš šovakar uzstāsies sapulcē, tādēļ viņam vajag spēku.

-    Kādā sapulcē, Morin? Vai mēs ari iesim?

-     Tā notiek Džespergrīnā, Amerikas īru brīvprātīgo karavīru nometnē, tāpēc sieviešu tur nebūs. Mūs tur neviens negaida.

-    Ko Kolams tur darīs?

-    Nu, vispirms viņš atgādina, ka viņi ir īri, lai cik ilgi nodzīvojuši Amerikā, tad noved līdz asarām, ar ilgām un mīlestību stāstot par dzimteni, noved līdz asarām un pēc tam liek iztukšot kabatas, lai palīdzētu trūkumcietējiem Īrijā. Džeimijs saka, ka viņš esot varens runātājs.

-    Varu iedomāties. Kolamam piemīt burvju spēks.

-    Nu tad tu mums atradīsi burvju austeres.

Skārleta smējās.

-    Pērļu tur nebūs, viņa teica, atdarinot Morinas izrunu, bet zupa būs pasakaina.

Kolams skatījās uz kūpošo, līdz malām pilno bļodu un savilka uzacis.

-    Morīn, tu nu gan dod treknu tēju.

-     Šodien tirgū austeres izskatījās īpaši taukas. Viņa smaidīja.

-     Vai tad Amerikas Savienotajās Valstīs kalendārus nedrukā?

-    Nu, Kolam, ēd sautējumu, kamēr nav atdzisis.

-     Tagad ir gavēnis, Morin, un tu zini gavēšanas noteikumus. Viena ēdienreize dienā, un to mēs jau ieturējām pusdienlaikā.

Tātad krustmātēm bijusi taisnība! Skārleta lēnām nolika savu karoti uz galda. Viņa līdzjūtīgi paskatījās uz Morinu. Šī labā maltīte gatavota veltīgi. Viņai vajadzēs briesmīgā veidā izpirkt grēkus, un viņa noteikti jūtas briesmīgi vainīga. Kāpēc Kolamam jābūt priesterim?

Viņa brīnījās, redzot, ka Morīna smaida un cenšas ar karoti nomakšķerēt austeri.

-    Es neraizējos par elli, Kolam. Man ir O'Hāru atlaide. Tu ari esi O'Hāra, tāpēc ēd savas austeres ar gardu muti.

Skārleta neko nesaprata.

-    Kas ir O'Hāru atlaide? viņa jautāja Morīnai.

Atbildēja Kolams, bet viņa balsī neskanēja Morīnas labā oma.

-    Pagājuši jau trīsdesmit vai vairāk gadu, viņš skaidroja, kad Īrijā sākās bads. Vienu gadu un tad vēl vienu cilvēki dzīvoja badā. Nebija ko ēst, un viņi ēda zāli, un tad nebija arī zāles. Tas bija briesmīgi, briesmīgi. Daudzi nomira, un nekādi nebija iespējams viņiem palīdzēt. Tiem, kas izdzīvoja, dažās draudzēs priesteri deva atlaidi no nākamajiem gavēņiem. O'Hāras arī dzīvoja tādā draudzē. Viņiem nevajag gavēt, tikai nedrīkst ēst gaļu. Viņš lūkojās lejup biezajā šķidrumā savā bļodā, kurā peldēja izkusušā sviesta aplīši.

Morīna un Skārleta saskatījās. Viņa piespieda pirkstu pie lūpām, lai liktu klusēt, tad pamāja ar karoti, mudinot Skārletu ēst.

Pēc krietna brīža arī Kolams paņēma savu karoti. Viņš nepacēla acis, ēdot suligās austeres, un paldies noskanēja pavirši. Tad viņš devās uz Patrīcijas māju, kur dzīvoja vienā istabā ar Stīvenu.

Skārleta ziņkāri palūkojās uz Morinu.

-    Vai tu arī biji tur bada laikā? viņa piesardzīgi pajautāja.

Morīna pamāja ar galvu.

-    Biju. Manam tēvam piederēja krogs, tāpēc mums neklājās tik ļauni kā pārējiem. Cilvēki vienmēr atrod naudu dzeršanai, tāpēc varējām nopirkt maizi un pienu. Visļaunāk klājās trūcīgajiem zemniekiem. Ak, tas bija briesmīgi. Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un nodrebinājās. Acis bija asaru pilnas, un balss drebēja, kad viņa mēģināja runāt. Viņiem bija tikai kartupeļi, saproti. Graudi, kurus viņi izaudzēja, un govis, kuras viņi kopa, piens un sviests, ko no tām ieguva, viss tika pārdots, lai samaksātu nomu par saimniecību. Pašiem palika tikai mazumiņš sviesta, nokrejots piens un varbūt dažas vistas, lai svētdienā varētu apēst pa olai. Bet galvenokārt viņi ēda kartupeļus, tikai kartupeļus, un ar to vajadzēja pietikt. Tad kartupeļi zemē sapuva un viņiem vairs nebija nekā. Viņa apklusa un, apņēmusi sevi ar rokām, šūpojās šurpu turpu. Lūpas drebēja. 1ās izveidoja trīsošu apli, un, atmiņu pārņemta, viņa skarbi, izmocīti sāka raudāt.

Skārleta pielēca kājās un apskāva Morinas drebošos plecus.

Džeimija sieva raudāja, piekļāvusies Skārletai pie krūtīm.

-    Tu nevari iedomāties, ko tas nozīmē, kad nav ko ēst.

Skārleta vērās uz gruzdošajām oglēm pavardā.

-     Es zinu, kā tas ir, viņa sacīja. Viņa cieši turēja Morīnu un izstāstīja, kā viņa atgriezās Tarā no degošās Atlantas. Skārletas acīs un balsī nebija asaru, kad viņa runāja par postu un garajiem mēnešiem, kad mocīja nerimstošs, urdošs izsalkums, gandrīz bads. Bet stāstot par to, kā, atgriezusies Tarā, viņa atrada māti mirušu un tēva nožēlojami traucēto prātu, Skārleta salūza.

Tad Morīna turēja viņu, kamēr Skārleta raudāja.

44. nodaĻa

Likās, pa nakti saziedējuši visi kizilkoki. Pēkšņi vienā rītā, kad Morīna kopā ar Skārletu gāja uz tirgu, iepreti viņu mājai bija izpletušās ziedu kupenas.

Ak, vai nav skaisti? Morīnai izlauzās nopūta. Rīta gaisma spīd cauri maigajām ziedlapiņām, redzi, tās izskatās sārtas. Līdz pusdienai krūmi būs balti kā gulbja spārns. Lieliski, ka šī pilsēta stāda tādu ziedošu skaistumu, lai visi var pamielot acis! Viņa dziļi ievilka elpu. Mēs dosimies uz parku piknikā, Skārlet. Izbaudīt pavasara zaļumu svaigā gaisā. Nāc ātrāk, mums daudz kas jāsapērk.

Šopēcpusdien es šo to sacepšu, un rīt pēc mises mēs dienu pavadīsim parkā.

Vai tad jau sestdiena? Skārletai galvā joņoja domas, rēķinot un pūloties atcerēties. Viņa Savanā pavadījusi jau gandrīz mēnesi! Sirdi sažņaudza kā skrūvspīlēs. Kāpēc Rets vēl nebija atbraucis? Kur viņš bija? Darīšanas Bostonā taču nevarēja vilkties tik ilgi.

-…Bostona, sacīja Morīna, un Skārleta apstājās. Viņa satvēra radinieci aiz rokas un aizdomīgi palūrēja uz viņu. Kā Morīna varēja zināt, ka Rets bija Bostonā? Kā viņa vispār kaut ko zina par Retu? Es neesmu bildusi ne vārda.

-    Kas noticis, Skārlet, mīļumiņ? Vai samežģīji potīti?

-    Ko tu teici par Bostonu?

-    Es teicu: žēl, ka Stīvens nevarēs nākt mums līdzi piknikā. Viņš šodien brauc uz Bostonu. Varu derēt, ka tur gan koki nezied. Tomēr viņam būs iespēja satikt Tomasu ar ģimeni un atvest mums kādas ziņas. Vecajam Džeimsam patiks. Domājot par brāļiem, kas izkaisīti pa visu Ameriku, ir brīnišķīgi…

Skārleta klusēdama gāja Morīnai blakus. Viņai bija kauns par sevi. Kā es varēju būt tik riebīga? Morīna ir mana draudzene, vistuvākā. Viņa mani neizspiegotu, nebāztu degunu manā privātajā dzīvē. Vienkārši pagājis tik daudz laika, un es pat nebiju to pamanījusi. Varbūt tāpēc esmu tik tramīga, droši vien tāpēc uzrēju Morīnai. Laikam tāpēc, ka pagājis jau daudz laika un Rets vēl nav atbraucis.

Neko nedomādama, Skārleta murminot piekrita Morīnas priekšlikumiem par ēdienu piknikam, bet tikmēr jautājumi sitās pret viņas smadzenēm kā putni būri. Vai viņa pieļāvusi kļūdu, nebraucot kopā ar krustmātēm atpakaļuz Čārlstonu? Vai vispār rīkojusies nepareizi, braucot projām?

Tas padara mani traku. Nevaru par to domāt, citādi sākšu kliegt!

Bet prāts nebeidza uzdot jautājumus.

Varbūt jāaprunājas ar Morīnu. Viņa prata mierināt, un viņa daudz zināja ne vienā vien jautājumā. Morīna sapratīs. Varbūt viņa var palīdzēt.

Nē, es runāšu ar Kolamu! Rīt piknikā laika būs atliku likām. Pateikšu, ka gribu ar viņu parunāt, un lūgšu iet pastaigāties. Kolams zinās, ko darīt. Savā ziņā viņš ir līdzīgs Retam. Pašpietiekams kā Rets, blakus viņam viss izskatījās nenozīmīgs, kad vīri pēkšņi sāka uzvesties kā puikas un izrādījās, ka Rets ir vienīgais vīrietis telpā. Kolams visu nokārtoja tāpat kā Rets un tikai pasmējās par visu kā Rets.

Skārleta arī pasmējās pie sevis, atceroties, kā Kolams stāstīja par Pollijas tēvu. "Ak, viņš ir drosmīgs, dižens vīrs, šis varenais būvuzņēmējs Makmehons. Rokas kā veseri, gandrīz vai plēš pušu dārgo svārku vīles, kurus, bez šaubām, izvēlējusies misis Makmehona atbilstoši viņu viesistabas garnitūrai, jo kāpēc gan citādi tie būtu no plīša? Un dievbijīgs, ar pienācīgu cieņu izturas pret gaismu, ko dvēselei dod iespēja uzcelt Dievam namu Savanā Amerikā. Es viņu tādēļ savā pieticīgajā veidā svētīju. "Ticība!" es teicu. "Esmu pārliecināts, ka jūs esat tik reliģiozs, ka ņemat tikai četrdesmit procentus peļņas no draudzes, ne penija vairāk." Kā viņam pēc tam zibeņoja acis, muskuļi pietūka kā bullim, un pūkainās piedurknes pavisam klusi plīsa pa zīda diega šuvēm. "Skaidrs, būvuzņēmēja kungs," es teicu, "jebkurš cits prasītu piecdesmit, jo bīskaps taču nav īrs."

Un tad labais vīrs parādīja savus tikumus. "Gross!" viņš auroja, līdz es jau sāku baidīties, ka logu rūtis izbirs uz ielas. "Kas tas katolim par vārdu?" Tad viņš man izstāstīja nostāstus par bīskapa grēkiem, kurus mans kolārs neļauj atkārtot. Es bēdājos viņam līdzi, un kopā mēs izdzērām pāris glāžu, tad es izstāstīju viņam par manas nabaga mazās māsīciņas ciešanām. Viņš izrādīja taisnas dusmas, labais cilvēks! Tas bija viss, ko es varēju darīt, lai viņš nenojauktu baznīcas smaili pats savām stiprajām rokām. Esmu pārliecināts, ka viņš nesauks visus vīrus streikot, bet pilnīgi drošs tomēr nevaru būt. Viņš man pateica, ka izteiks bīskapam savas raizes par Skārletas mieru tādā veidā, ko mazais, nervozais vīriņš noteikti saprastu, un tik bieži, cik nepieciešams, lai pārliecinātu viņu par problēmas nopietnību."

Morīna iejautājās:

-    Un kāpēc tu uzsmaidi kāpostiem, es gribētu zināt?

Skārleta pagriezās, lai uzsmaidītu arī draudzenei.

-   Es priecājos, ka pienācis pavasaris un mums būs pikniks, viņa sacīja. Un tāpēc, ka viņa noteikti dabūs Taru.

Skārleta nekad nebija redzējusi Forsītiju parku. Otrā ielas pusē atradās Hodžsonhola, bet toreiz, kad viņa ieradās uz iesvētīšanas ceremoniju, bija tumšs. Viņa nebija gatava tam, ko ieraudzīja, tāpēc viņai aizrāvās elpa. Pie parka ieejas abās pusēs stāvēja akmens sfinksas. Bērni ilgu pilnu skatienu aplūkoja zvērus, kuros viņiem bija aizliegts rāpties, tad, cik ātri spēja, aizskrēja pa galveno celiņu. Pa ceļam viņiem vajadzēja apskriet apkārt Skārletai. Jo viņa bija apstājusies takas vidū un vērās tālumā.

Divus kvartālus no ieejas atradās strūklaka, bet tā bija tik milzīga, ka likās pavisam tuvu. Ūdens arkas un strūklas cēlās un krita, kaisīdamas uz visām pusēm briljantus. Skārleta bija kā noburta; viņa nekad neko tik skaistu nebija redzējusi.

-     Nāc nu, Džeimijs aicināja, kad pieiesim tuvāk, būs vēl skaistāk.

Un tā ari bija. Spožās saules stari dejojošajos ūdeņos veidoja varavīksnes; tās uzzibsnīja, pazuda, atkal parādījās līdz ar katru Skārletas soli. Takai, kas veda uz spoži vizošo strūklaku, abās pusēs lapotņu raibajā ēnā virmoja nobalsinātie koku stumbri. Kad viņa nonāca pie dzelzs žoga, kas aplī apjoza strūklakas baseinu, Skārletai vajadzēja atgāzt galvu, un viņa gandrīz apreiba, līdz saskatīja nimfu trešajā stāvā statuja bija lielāka par viņu, augšup paceltajā rokā tā turēja zizli, kas augstu pret žilbinoši zilajām debesīm izšāva ūdens pušķi.

-    Man patīk čūsku vīrieši, Morīna ierunājās. Izskatās, ka viņi ir apmierināti ar dzīvi. Skārleta skatījās turp, kur rādīja Morīna. Milzu baseinā uz eleganti savītajām, zvīņām klātajām astēm tupēja ūdensvīri, viena roka gulēja uz gurna, otra turēja pie lūpām ragu.

Vīrieši zem Morīnas izraudzītā ozola izklāja segas, un sievietes novietoja grozus. Mērija Keita un Ketlīna nolika Patricijas mazo meiteni un Keitijas mazāko puiku zālē, lai rāpo. Vecākie bērni skraidīja un lēkāja pašu izgudrotā spēlē.

-    Atpūtināšu kājas, Patrīcija sacīja. Billijs palīdzēja viņai apsēsties un atspiest muguru pret koka stumbru. Ej vien, viņa kašķīgi sacīja, nav nekādas vajadzības pavadīt visu dienu man pie sāniem. Viņš noskūpstīja sievas vaigu, noslidināja no pleca koncertīnas siksnas un nolika to sev blakus.

-    Es jums vēlāk uzspēlēšu kādu smuku dziesmiņu, Billijs solīja. Tad aizsoļoja pie vīru pulciņa, kuri tālāk spēlēja beisbolu.

-    Ej viņam līdzi, Met, Keitija ieteica vīram.

-Jā, ejiet vien, ejiet visi, Morina pievienojās. Viņa māja ar roku. Džeimijs ar saviem garajiem dēliem aizskrēja. Kolams un Džeralds kopā ar Metu un Billiju soļoja aiz viņiem.

-    Kad vīri atgriezīsies, viņi mirs badā, Morīna pareģoja. Viņas balsī trīsēja prieks. Labi, ka paņēmām ēdienu veselai armijai.

Cik milzīgs kalns ēdiena, Skārleta domāja. Tad aptvēra, ka stundas laikā tas būs pazudis. Tādas bija lielās ģimenes. Viņa ar patiesu mīlestību skatījās savas ģimenes sievietēs, to pašu viņa juta pret vīriešiem, kad viņi atgriezās, nesot rokā svārkus un cepures, vaļējām apkaklītēm un uzrotītām piedurknēm. Viņa bija nolikusi malā savas šķiras aizspriedumus, nemaz nemanīdama, ka tikusi no tiem vaļā. Skārleta vairs neatcerējās, ka jutusies neērti, uzzinot, ka viņas radi bijuši kalpi lielā muižā netālu no savas dzīvesvietas Īrijā. Mets bijis galdnieks, Džeralds viņam pakļauts strādnieks, kas remontējis dučiem māju un taisījis jūdzēm garus žogus. Keitija bija piena pārraudze, un Patricija apteksne. Bet tam nebija nekādas nozīmes. Skārleta priecājās, ka ir viena no O'Hārām.

Viņa notupās uz ceļiem blakus Morinai, lai palīdzētu.

-    Es ceru, ka vīri neņergāsies, brālēna sieva sacija. Svaigais gaiss padara viņus izvēlīgākus.

Kad bija palikuši tikai divi gabaliņi kūkas un ābols, Morīna uz spirta lampiņas uzlika vārīties ūdeni tējai. Billijs Karmodijs paņēma savu koncertīnu un piemiedza ar aci Patrīcijai.

-    Ko lai uzspēlēju, Petsij? Es apsolīju tev dziesmiņu.

-   Kuš, vēl ne, Billij, ieteicās Keitija. Mazie gandrīz aizmiguši. Uz segas koka tumšākajā ēnā gulēja pieci mazi augumiņi. Billijs sāka klusi svilpot, tad gandrīz bez skaņas pārtvēra melodiju uz koncertīnas. Patricija viņam uzsmaidīja. Viņa atglauda matus no Timotija pieres, tad sāka dziedāt šūpuļdziesmu, ko Billijs spēlēja.

Uz vēja spārniem virs tumšas, viļņojošas jūras Eņģeļi nāk sargāt tavu miegu, Eņģeļi nāk sargāt tevi.

Tāpēc ieklausies vējā, kas nāk pār jūru,

Dzirdi, kā vējš nes mīlestību, dzirdi vējš pūš…

Pārkar galvu pār laivas malu, dzirdi vējš pūš,

Zvejnieku laivas burā jūras zilumā,

Dzenoties pakaļ sudraba siļķei.

Sudraba siļķe un sudraba jūra,

Drīz tās kļūs sudrabotas manai mīlestībai un man.

Dzirdi, kā vējš nes mīlestību, dzirdi vējš pūš,

Pārkar galvu pār laivas mņlu, dzirdi vējš pūš…

Mirkli valdīja klusums, tad Timotijs atvēra acis.

-    Lūdzu, vēlreiz, viņš miegaini sacīja.

-    Ak jā, lūdzu, mis, nodziediet vēlreiz.

Visi satrūkušies pagrieza galvu pret svešo jaunekli, kas stāvēja netālu. Raupjajās, netīrajās rokās viņš turēja novalkātu cepuri, piespiedis pie salāpītajiem svārkiem. Jaunekļa augums bija kā apmēram divpadsmit gadus vecam zēnam, taču uz zoda viņam bija tumši bārdas rugāji.

-    Lūdzu, piedodiet, dāmas un kungi, viņš nopietni atvainojās. Es zinu, ka esmu pārdrošs, iejaucoties jūsu viesībās. Bet mana mamma šo dziesmu dziedāja man un māsām, un, kad es to dzirdu, tā aizkustina manu sirdi.

-    Apsēdies, puis, Morīna aicināja. Re, kur kūka, neviens to vairs negrib, un grozā ir gards siers un maize. Kā tevi sauc, un no kurienes tu esi?

Zēns notupās viņai blakus.

-   Denijs Marejs, kundze. Viņš raustīja cietos, melnos matus virs pieres, tad noslaucīja roku piedurknē un pastiepa to pēc maizes, ko Morīna bija izņēmusi no groza. Konemāra ir manas mājas. Viņš nokoda pamatīgu kumosu maizes. Billijs sāka spēlēt.

-     Uz vēja spārniem… dziedāja Keitija. Izsalkušais zēns norija kumosu un dziedāja līdzi.

-…dzirdi-vējs pūš, -viņi beidza, kad trīs reizes bija atkārtojuši visu dziesmu. Denija Mareja tumšās acis mirdzēja kā melni dārgakmeņi.

-     Ēd, Denij Marej, Morīna mudināja. Viņas balss aizkustinājumā bija piesmakusi. Vēlāk tev vajadzēs spēku. Es vāru tēju, tad mēs gribēsim vēl paklausīties, kā tu dziedi. Tava eņģeļa balss ir kā debesu dāvana. Tā bija taisnība. Zēna īru tenors bija tikpat tīrs kā Džeraldam.

O'Hāras noņēmās, izliekot krūzītes tā, lai zēns varētu dziedāt, kad neviens uz viņu neskatās.

-     Es iemācījos jaunu dziesmu, kas jums varētu patikt, viņš teica, kad Morina lēja krūzēs tēju. Es strādāju uz kuģa, kas piestāja Filadelfijā. Vai drīkstu to nodziedāt?

-    Kā sauc dziesmu, Denij? Varbūt es to zinu, ierunājās Billijs.

-    "Aizvedīšu tevi mājās".

Billijs papurināja galvu.

-    Labprāt no tevis to iemācītos.

Denijs Marejs pasmaidīja.

-    Labprāt iemācīšu. Denijs atmeta matus no pieres un ievilka elpu. Tad pavēra lūpas, un no tām kā sudraba pavediens plūda mūzika.

Aizvedīšu tevi atkal mājās, Ketlīn, Pāri okeānam mežonīgam un platam, Kur vienmēr bijusi tava sirds. Kopš tu kļuvi par manu mīļo līgavu, Visas rozes pametušas tavus vaigus. Esmu vērojis, kā tās izbalo un novīst. Tava balss ir skumja, kad tu runā, Un asaras apmiglo tavas mīlošās acis. Un es aizvedīšu tevi atpakaļ, Ketlīn, Kur tava sirds nejutīs sāpes. Un, kad pakalni kļūs svaigi un zaļi, Aizvedīšu tevi mājās, Ketlīn.

Skārleta pievienojās aplausiem. Tā bija skaista dziesma.

-   Tas bija tik lieliski, ka aizmirsu mācīties, Billijs skumīgi sacīja. Nodziedi vēlreiz, Denij, lai apgūstu melodiju.

-    Nē! Ketlīna O'Hāra pielēca kājās. Viņai lija asaras. Es nespēju to vēlreiz klausīties, nespēju! Viņa ar delnām noslaucīja acis. Piedodiet, viņa šņukstēja. Man jāiet. Ketlīna uzmanīgi pārkāpa pāri gulošajiem bērniem un aizskrēja.

-    Man žēl, zēns sacīja.

-    Ko nu, tā nav tava vaina, puis, Kolams sacīja. Tu mums sagādāji īstu prieku. Nabaga meitēns nīkst pēc Īrijas, tāda ir patiesība, un sagadīšanās pēc viņu sauc Ketlīna. Saki, vai tu proti "Kildēras laivas"? Tā ir Billija, tā puiša, kuram ir mūzikas instruments, īpašā dziesma. Tas būtu liels prieks, ja tu dziedātu un viņš spēlētu, tad viņš justos kā īsts mūziķis.

Muzicēšana turpinājās, līdz saule noslīga aiz kokiem un vējš kļuva vēss. Tad viņi devās mājās. Denijs Marejs nevarēja pieņemt Džeimija ielūgumu un palikt uz vakariņām. Līdz tumsai viņam bija jātiek atpakaļ uz kuģa.

-     Džeimij, domāju, ka man jāņem Ketlīna līdzi, kad braukšu prom, ieminējās Kolams. Meitēns te ir gana ilgi, lai beigtu skumt pēc mājām, bet sirds viņai sāp joprojām.

Skārleta gandrīz uzlēja verdošo ūdeni sev uz rokas, nevis ielēja tējkannā.

-    Uz kurieni tu dosies, Kolam?

-    Atpakaļ uz Īriju, mīļā. Es te esmu tikai viesos.

-    Bet bīskaps vēl nav pieņēmis lēmumu attiecībā uz Taru. Un ir vēl kaut kas, ko es gribētu ar tevi pārrunāt.

-     Nu, es jau šobrīd nekur nebraucu, Skārlet mīļā. Visam pietiks laika. Ko tu domā ar savu sievietes sirdi? Vai Ketlīnai jābrauc mājās?

-    Es nezinu. Pajautā Morīnai. Viņas visu laiku ir kopā, kopš viņa ir šeit. Kāda starpība, ko Ketlīna dara? Svarīgs bija Kolams. Kā viņš var piecelties un laisties projām, kad ir viņai vajadzīgs? Ak, kāpēc es te sēžu un dziedu ar šo netīro šmuli? Man vajadzēja pierunāt Kolamu iet pastaigāties, kā biju nodomājusi.

Skārleta tikai paknibinājās ap siera grauzdiņu un kartupeļu zupu, kas viņiem bija vakariņās. Viņai gribējās raudāt.

-    Ak, Morīna novaidējās, kad virtuve bija savesta kārtībā. Es šovakar agri likšu gultā savus vecos kaulus. Ilgajās stundās, sēžot uz zemes, esmu kļuvusi stīva kā slotaskāts. Un jūs arī, Mērij Keita un Helēna. Rīt ir skolas diena.

Arī Skārleta jutās stīva. Viņa izstaipījās pie pavarda.

-    Arlabunakti, viņa atvadījās.

-     Pagaidi mazliet, Kolams pasauca, kamēr izsmēķēju pīpi. Džeimijs tik briesmīgi žāvājas, ka droši vien mani tūlīt pametīs.

Skārleta apsēdās iepretī Kolamam, un, kāpjot augšā pa kāpnēm, Džeimijs. noglāstīja viņai galvu.

Kolams sūca pīpi. Tabakas aromāts bija saldi sīvs.

-       Ir labi aprunāties pie gruzdoša pavarda, viņš pēc brītiņa sacīja. Kas tev prātā un uz sirds, Skārlet?

Viņa dziļi nopūtās.

-    Es nezinu, ko lai daru ar Retu, Kolam. Baidos, ka būšu visu sabojājusi. Virtuve bija silta un tinās puskrēslā, ideāla vieta, kur atklāt sirdi. Turklāt Skārletai bija neskaidra nojauta, ka Kolams, būdams priesteris, visu, ko viņa pastāstīs, paturēs noslēpumā no pārējās ģimenes, it kā viņa sūdzētu grēkus mazā baznīcā.

Viņa sāka no sākuma, stāstot patiesību par savu laulību.

-    Es viņu nemīlēju, vismaz es nezināju, vai mīlu. Es mīlēju kādu citu. Un tad, kad sapratu, ka mīlu Retu, viņš mani vairs nemīlēja. Vismaz tā viņš teica. Es tam neticu, Kolam; tas vienkārši nevar būt.

-    Vai viņš tevi atstāja?

-Jā. Bet tad es viņu atstāju. Es nezinu, varbūt tā bija kļūda.

-    Ļauj man saprast… Ar bezgalīgu pacietību Kolams atšķetināja SkārIetas samudžināto stāstu. Bija jau krietni pāri pusnaktij, kad viņš no sen atdzisušās pīpes izkratīja tabakas atlikumu un ielika pīpi kabatā.

-    Tu izdarīji tieši to, ko tev vajadzēja, mīļā, viņš sacīja. Tāpēc, ka mēs savas apkakles valkājam otrādi, daži ļaudis domā, ka mēs neesam vīrieši. Viņi maldās. Es varu saprast tavu vīru. Es pat varu just viņam līdzi. Viņa jūtas ir daudz dziļākas un sāpīgākas nekā tavējās, Skārlet. Viņš cīnās ar sevi, un stipram vīrietim tā ir nopietna cīņa. Viņš atnāks pie tevis, un, kad tas notiks, tev jāizturas pret viņu augstsirdīgi, jo viņš šajā cīņā būs ievainots.

-    Bet kad tas būs, Kolam?

-    To es nevaru pateikt. Bet es zinu, ka būs. Viņam jāmeklē tevi, tu to nevari darīt viņa vietā. Viņam ar sevi jācīnās vienam, līdz viņš atzīs, ka esi viņam nepieciešama un ka tas ir labi.

-    Tu droši zini?

-    Esmu pārliecināts. Tagad es iešu gulēt. Un tu dari to pašu.

Skārleta apkampa spilvenu un mēģināja cīnīties ar smagumu, kas bija uzgūlis plakstiem. Viņa vēlējās paildzināt šo bridi, lai izbaudītu apmierinājumu, ko sagādāja Kolama pārliecība. Rets būs te varbūt ne tik drīz, kā viņa vēlējās, bet viņa varēja pagaidīt.

45. NODAĻA

Skārleta nepavisam nebija apmierināta, kad nākamajā rītā viņu pamodināja Ketlīna. Pēc sarunas ar Kolamu, kas bija ievilkusies vēlu naktī, viņa labprātāk būtu pagulējusi ilgāk.

-    Atnesu tev tēju, Ketlīna klusā balsī sacīja. Un Morīna jautā, vai tu šorīt gribi iet viņai līdzi uz tirgu.

Skārleta aizgrieza galvu un atkal aizvēra acis.

-    Nē, es laikam vēl pagulēšu. Viņa juta, ka Ketlīna vēl kavējas. Kāpēc tā muļķa meitene neiet projām un neļauj viņai gulēt? Ko tu gribi, Ketlīn?

-    Lūdzu, atvaino, Skārlet, nezināju, vai tu ģērbsies. Ja tu nenāc, tad Morīna grib, lai es eju viņai līdzi tavā vietā, un es nezinu, kad būsim atpakaļ.

-    Man var palīdzēt Mērija Keita, Skārleta nomurmināja spilvenā.

-    Ak nē. Viņa sen aizgājusi uz skolu. Pulkstenis jau ir deviņi.

Skārleta piespieda sevi atvērt acis. Viņai šķita, ka varētu gulēt

mūžīgi ja tikai viņai to ļautu.

-    Labi, viņa nopūtās, sameklē manas drēbes. Vilkšu sarkani zilo kleitu ar ielocēm.

-    Ak, cik jauki tu tajā izskaties! Ketlīna priecīgi iesaucās. Viņa to sacīja, vienalga, ko Skārleta izvēlējās. Ketlīna Skārletu uzskatīja par elegantāko un skaistāko sievieti pasaulē.

Kamēr Ketlīna kārtoja viņai matus biezā mezglā astoņniekā uz kakla, Skārleta dzēra tēju. Izskatos kā Dieva dusmas, viņa secināja. Zem acīm rēgojās vieglas ēnas. Varbūt vajadzēja vilkt sārto kleitu, tā labāk piestāv manai ādas krāsai, bet tad Ketlīnai atkal vajadzētu saitēt korseti, jo sārtajai ir šaurāks viduklis, un viņas piņķerēšanās padara mani traku.

-     Labi, viņa sacīja, kad pēdējā matadata bija nonākusi savā vietā, tagad turpini.

-    Vai vēlies vēl vienu tasi tējas?

-     Nē. Turpini. Es gan labāk gribētu kafiju, Skārleta domāja. Varbūt tomēr vajadzētu iet uz tirgu… Nē, esmu pārāk nogurusi, lai staigātu šurpu turpu, šurpu turpu, apskatot katru preci. Viņa uzlika zem acīm mazliet pūdera, izmēdīja sevi spogulī un tad devās lejā meklēt brokastis.

-   Apžēliņ! viņa iesaucās, ieraugot, ka virtuvē Kolams lasa avīzi. Viņa bija domājusi, ka mājā neviena nav.

-    Atnācu lūgt tev kādu pakalpojumu, viņš sacīja. Kolams vēlējās dzirdēt kādas sievietes padomu, lai sameklētu dāvanas cilvēkiem Īrijā. Ar puišiem es pats tieku galā, ar viņu tēviem ari, bet meičas man ir noslēpums. Skārleta zinās, es sev teicu, kas pašlaik Amerikā ir tas modīgākais.

Viņa iesmējās par apjukumu Kolama sejā.

-     Ar prieku tev palīdzēšu, Kolam, bet tev man jāsamaksā ar tasi kafijas un smalkmaizīti Brotonas ielas beķerejā. Viņa nemaz vairs nejutās nogurusi.

-    Nesaprotu, kāpēc tu ņēmi mani līdzi, Kolam! Tev nepatīk itin nekas, ko es iesaku. Skārleta izmisusi skatījās uz kaudzēs sakrautajiem kazādas cimdiem, mežģīņu mutautiņiem, rakstainām zīda zeķēm, ar pērlītēm izšūtām somiņām, apgleznotiem vēdekļiem un zīda, samta un atlasa jardiem. Audumu tirgotāja pārdevēji bija izlikuši vissmalkākās preces modernākajā Savanas veikalā, bet Kolams tikai purināja galvu.

-     Piedodiet, ka jūs tā apgrūtināju, viņš atvainojās stīvi smaidošajiem pārdevējiem un piedāvāja Skārletai elkoni. Un arī tev es atvainojos, Skārlet. Baidos, ka neesmu pietiekami skaidri pateicis, ko man vajag. Nāc, es samaksāšu, ko esmu tev parādā; tad mēģināsim vēlreiz. Tase kafijas būs pašā laikā.

Vajadzēs vairāk par tasi kafijas, lai piedotu šo veltīgo klaiņāšanu! Skārleta dižmanīgi izvairījās no piedāvātā elkoņa un izpeldēja no veikala.

Garastāvoklis viņai uzlabojās, kad Kolams ierosināja kafiju dzert Pulaski viesnīcā. Milzīgā viesnīca bija ļoti iecienīta, bet viņa tur nekad nebija bijusi. Viņi apsēdās uz pūkaina samta dīvāniņa vienā no greznajām, ar marmora kolonnām rotātajām zālēm, un Skārleta apmierināta lūkojās apkārt.

-    Te ir jauki, viņa priecīgi sacīja, kad viesmīlis ar baltiem cimdiem rokās nolika viņiem priekšā uz galdiņa ar marmora virsmu smagi apkrautu sudraba paplāti.

-     Tu savās elegantajās drānās, starp visu šo cēlo marmoru un podos sastādītajām palmām izskaties gluži kā mājās. Kolams smaidīja. Tāpēc jau mūsu viedokļi sadūrās, nevis saskanēja. Ļaudis Īrijā, viņš paskaidroja, dzīvojot vienkāršāku dzīvi nekā Skārleta. Varbūt tik vienkāršu viņa vispār nespējot iztēloties. īri dzīvojot savās lauku saimniecībās, kur tuvumā neesot lielu pilsētu, tikai ciems ar baznīcu, kalēja smēdi un krogu, kur piestāj pasta rati. Vienīgais veikals ir iekārtots kroga istabas stūri, tur var nosūtīt vēstuli, nopirkt tabaku un dažas ēdamlietas. Cauri brauc vezumnieki, kas piedāvā lentītes, dažādus niekus un saspraudes. Cilvēki izklaidējas, ciemojoties citās mājās.

-    Bet tieši tāda ir arī dzīve plantācijās, Skārleta iesaucās. Padomā, Tara ir piecas jūdzes no Džonsboro, un, kad tu tur nonāc, tur nav nekā cita kā vien dzelzceļa stacija un nīkulīgs pārtikas veikaliņš.

-    Ak nē, Skārlet. Plantācijās ir muižas, nevis vienkāršas, balsinātas zemnieku mājas.

-     Tu nezini, ko runā, Kolam O'Hāra! Vilkšu "Divpadsmit ozoli" bija vienīgā muiža visā Kleitonas grāfistē. Vairums cilvēku dzīvo mājās, kurās sākumā bija tikai pāris istabu un virtuve, tad piebūvēja to, ko ik reizi vajadzēja.

Kolams smaidīja un atzina savu sakāvi. Tomēr, viņš sacīja, ģimenei domātās dāvanas nedrīkst būt pilsētā noderīgas lietas. Meitenes labāk zinātu, ko darīt ar katūna gabalu, nevis atlasu, un par to, ko iesākt ar apgleznotu vēdekli, viņām nebūtu ne jausmas.

Trauki notinkšķēja, kad Skārleta apņēmīgi nolika tasi uz apakštases.

-     Katūns! viņa iesaucās. Varu derēt, ka katūns viņām ļoti patiks. Tas dabūjams visādos košos rakstos, un no tā var pašūt skaistas kleitas. Mums visām ikdienai bija katūna kleitas.

-     Un zābaki, Kolams piebilda. Tad izņēma no kabatas biezu, salocītu papīru žūksni un to izgludināja. Te man ir vārdi un izmēri.

Skārleta smējās par garo sarakstu.

-    Tu jau nu gan esi pamatīgi apcelts.

-    Ko tu teici?

-    Neko. Tas ir amerikāņu teiciens. Ikviens Mītas grāfistes vīrietis, sieviete un bērns noteikti ierakstījis savu vārdu sarakstā, viņa nodomāja. Gluži kā krustmāte Jūleilija: "Ja jau tu ej uz veikalu, vai tu man nenopirktu kādu sīkumu?" Nez kādēļ viņa nekad neatcerējās samaksāt par pirkumu, un Skārleta bija ar mieru likt galvu ķīlā, ka Kolama īru draugi izrādīsies tikpat aizmāršīgi.

-   Pastāsti man vairāk par Īriju, viņa lūdza. Kannā vēl bija daudz kafijas.

-    Ak, tā ir reti skaista sala, Kolams klusā balsī iesāka. Viņš savā dziedošajā balsī ar mīlestību runāja par zaļajiem pakalniem ar pilīm to virsotnē, par ātriem strautiem, kuros lēkāja zivis un kuru krastos auga puķes, par pastaigām starp smaržojošiem dzīvžogiem smalkā lietū, par to, kā visur skan mūzika, par debesīm, kas ir plašākas un augstākas nekā jebkur citur pasaulē, par sauli, tik maigu un glāsmainu kā mātes skūpsts…

-    Izklausās, ka tevi moka tādas pašas ilgas pēc mājām kā Ketlīnu.

Kolams pasmējās par sevi.

-    Tiesa, kad kuģis aties no krasta, es neraudāšu. Neviens vairāk par mani neapbrīno Ameriku, un es ar prieku te ciemojos, bet es nenobirdinu ne asaru, kad kuģis dodas mājup.

-    Varbūt es nobirdinātu. Nezinu, ko iesākšu bez Ketlīnas.

-     Nu tad nemaz nemēģini. Brauc mums līdzi un apskati savu senču zemi.

-    Es to nevaru.

-    Tas būtu kolosāls piedzīvojums. Īrija ir skaista jebkurā gadalaikā, bet pavasari tās maigums salauzīs tev sirdi.

-    Man nav vajadzīga salauzta sirds, liels paldies, Kolam. Tas, ko man vajag, ir istabene.

-    Atsūtīšu tev Bridžidu, viņa briesmīgi grib braukt uz Ameriku. Droši vien vajadzēja braukt viņai, nevis Ketlīnai, bet mēs gribējām dabūt Ketlīnu prom.

Skārleta saoda tenkas.

-    Kāpēc jūs gribējāt dabūt projām to jauko meiteni?

Kolams pasmaidīja.

-    Sievietes un viņu jautājumi. Abos okeāna krastos viens un tas pats. Mums nepatika vīrietis, kurš pievērsa viņai uzmanību. Viņš bija karavīrs, turklāt pagāns.

-    Tu gribēji teikt "protestants". Vai viņa mīlēja to puisi?

-    Uniforma bija sagrozījusi viņai galvu, tas viss.

-     Nabaga meitene. Ceru, ka viņš gaida, kad Ketlīna pārbrauks.

-    Paldies Dievam, viņa pulks atgriezies Anglijā. Viņš Ketlīnu vairs neapgrūtinās.

Kolama seja bija cieta kā granītā cirsta. Skārleta iekoda mēlē.

-    Kā tad paliek ar sarakstu? viņa iejautājās, kad vairs necerēja uz Kolama atbildi. Labāk ejam atkal iepirkties. Zini, Kolam, viss, kas tev vajadzīgs, nopērkams Džeimija veikalā. Kāpēc mēs nevarētu iet vienkārši uz turieni?

-    Nevaru nostādīt viņu neērtā situācijā. Viņš domās, ka jāprasa tāda cena, kas viņam nav izdevīga.

-     Goda vārds, Kolam, darījumu lietās tev nu gan smadzeņu ir tik daudz kā blusai! Pat ja Džeimijs pārdos tev par pašizmaksu, viņš labāk izskatīsies piegādātāju acīs un ar nākamo pasūtījumu dabūs lielāku atlaidi. Viņa smējās par Kolama apjukumu. Man pašai pieder veikals, es zinu, ko runāju. Es tev paskaidrošu…

Ceļā uz Džeimija veikalu viņa runāja bez mitas. Kolams klausījās kā apburts un acīmredzot juta apbrīnu, jo uzdeva jautājumus citu pēc cita.

-    Kolam! nodārdināja Džeimijs, kad viņi iegāja veikalā. Tieši tu mums esi vajadzīgs. Tēvoci Džeims, Kolams atnācis. Vecais vīrs parādījās noliktavas durvīs ar milzu klēpi karogu audumu.

-    Tu esi atbilde uz mūsu lūgšanām, cilvēk, viņš teica. Kāda krāsa mums vajadzīga? Vecais vīrs nogāza audumu blāķi uz letes. Visi gabali bija zaļi, bet četros līdzīgos toņos.

-    Tas ir visskaistākais, Skārleta izteica savas domas.

Džeimijs un viņas tēvocis lūdza Kolamu izvēlēties.

Skārleta sabozās. Viņa jau pateica, kurš ir vislabākais. Ko vīrietis var zināt, pat Kolams?

-    Kur jūs to liksiet? viņš jautāja.

-    Virs loga iekšā un ārā, Džeimijs atbildēja.

-     Tad paskatīsimies uz to gaismā, Kolams izlēma. Viņš likās tik nopietns, it kā izvēlētos krāsu, ar kādu drukāt naudu, Skārleta pukojās. Par ko tāda jezga?

Džeimijs ievēroja viņas uzmesto lūpu.

-     Audums paredzēts Svētā Patrika dienas rotājumiem, Skārlet mīļumiņ. Kolams var pateikt, kurš zaļums visvairāk atbilst āboliņam. Mēs ar tēvoci Džeimsu tik sen neesam to redzējuši, ka būsim jau aizmirsuši.

O'Hāras par Svētā Patrika dienu runāja visu laiku, kopš viņi bija iepazinušies.

-    Kad tā ir? Skārleta jautāja vairāk pieklājības nekā intereses

dēļ.

Trīs vīri blenza viņā.

-    Tu nezini? Vecais Džeimss neticīgi pārjautāja.

-Ja zinātu, tad taču nejautātu?

-    Rīt, Džeimijs sacīja, rīt. Un, Skārlet mīļā, tu nekad nebūsi tā līksmojusies!

Savanas īri tāpat kā īri visā pasaulē vienmēr bija svinējuši 17. martu. Tā bija Īrijas svētā aizbildņa diena, un svētki tie bija gan laicīgā, gan reliģiskā ziņā. Kaut arī šī svinamdiena iekrita gavēņa laikā, Svētā Patrika dienā gavēšana nenotika. Bija gan dzērieni, gan ēdieni, gan mūzika un dejošana. Katoļu skolas un visi katoļu uzņēmumi bija slēgti, vienīgi krogi cerēja uz vienu no ienesīgākajām dienām gadā, un šīs cerības piepildījās.

īri Savanā dzīvoja jau no pašiem pirmsākumiem Džespergrīnā viņi pirmo reizi cīnījās Amerikas revolūcijā -, un Svētā Patrika diena viņiem vienmēr bija bijusi lieli svētki. Bet nomācošo, drūmo desmit gadu laikā, kas sekoja Dienvidu sakāvei, tos bija sākusi svinēt visa pilsēta. 17. marts bija Savanas Pavasara svētki, un uz vienu dienu visi kļuva par īriem.

Katrā skvērā slējās koši izrotātas būdas, kur pārdeva ēdienu, limonādi, vīnu, kafiju un alu. Uz ielu stūriem skatītājus pulcināja žonglētāji un vīri ar dresētiem suņiem. Vijolnieki spēlēja uz pilsētas mērijas un citām lepno, bet noplukušo māju kāpnēm. Ziedošo koku zaros plivinājās zaļas lentes, pa visiem skvēriem tika nēsātas kastes ar papīra vai zīda āboliņa trislapīšiem, tos tirgoja gan vīrieši, gan sievietes, gan bērni. Brotonas ielas veikalu logos bija izkārti zaļi audumi, svaigas zaļu vīteņaugu vītnes savienoja laternu stabus, lai veidotu baldahīnu virs parādes maršruta.

-     Parāde?! Skārleta iesaucās, to izdzirdējusi. Viņa pieskārās zaļo zīda lentīšu rozetēm, ko Ketlīna bija saspraudusi viņai matos. Vai esam kārtībā? Vai es izskatos labi? Vai laiks iet?

Bija laiks. Vispirms agrā mise, tad svinības visu dienu līdz vēlai naktij.

-    Džeimijs saka, ka debesīs virs parka šaušot raķetes, tik skaistas, ka apreibšot galva, Ketlīna stāstīja. Viņas seja un acis aizrautībā staroja.

Skārletas zaļās acis pēkšņi kļuva domīgas.

-    Varu derēt, Ketlīn, ka tavā ciemā nenotiek parādes un uguņošana. Tu nožēlosi, ja aizbrauksi no Savanas.

Meitene laimīgi pasmaidīja.

-    Es to atcerēšos visu mūžu un stāstīšu visās mājās pie visiem pavardiem. Mājās būšu laimiga, ka esmu redzējusi Ameriku. Kad būšu tikusi mājās.

Skārleta padevās. To muļķa meiteni nevarēja pierunāt.

Gar Brotonas ielas malām stāvēja cilvēku rindas, visi greznojušies ar rotājumiem zaļā krāsā. Ieraugot kādu ģimeni, Skārleta skaļi iesmējās. Ar daudzajiem tīri noberztajiem bērniem, kuriem pie cepurēm bija zaļas lentes, šalles vai spalvas, viņi likās kā izlieti O'Hāras. Vienīgā atšķirība, ka viņi bija melnādaini.

-    Vai tad es tev neteicu, ka šodien visi ir īri? Džeimijs smaidot jautāja.

Morīna iegrūda vīram sānos dunku.

-    Pat ļūļas uzvilkuši kaut ko zaļu, viņa sacīja, ar galvu norādot uz netālu stāvošu pāri. Skārleta izstiepa kaklu, lai redzētu. Apžēliņ! Tas bija vectēva saskābušais jurists ar zēnu, kurš noteikti bija viņa dēls. Vīriešiem bija zaļas kaklasaites. Viņa ziņkāri lūkojās uz abām ielas malām, cerēdama ieraudzīt vēl kādas pazīstamas sejas. Tur dāmu pulciņā stāvēja Mērija Telfēra, un visām dāmām pie cepures bija zaļas lentes. Un Džeroms! Dieva dēļ, kur viņš dabūjis zaļus svārkus? Vectēvs taču nebūs atnācis; lūdzu, Dievs, kaut viņa te nebūtu! Viņam varētu izdoties apturēt saules spīdēšanu. Nē, Džeroms bija kopā ar melno sievieti, kura bija apsējusi zaļu jostu. Padomā tik vecais, kā žāvēta plūme sažuvušais Džeroms ar dāmu! Turklāt vismaz divdesmit gadus jaunāku.

Ielu tirgotājs sniedza limonādi un kokosriekstu kūku katram O'Hāram pēc kārtas, sākot ar nepacietīgajiem bērniem. Kad pienāca viņas kārta, Skārleta pasmaidīja un iekoda kokosriekstu kārumā. Viņa ēda uz ielas! Neviena dāma to nedarītu, pat ja mirtu badā. Redzi, vectēv, viņa nodomāja, sajūsmināta pati par savu nelietību. Kokosrieksts bija svaigs, mikls un salds. Skārletai tas ļoti garšoja, kaut arī aizraujošā uzdrīkstēšanās sajūta pazuda, kad viņa redzēja mis Telferu knibināmies ap kaut ko, ko viņa turēja starp cimdos tērpto īkšķi un rādītājpirkstu.

-   Es palieku pie sava, ka kovbojs zaļajā cepurē bija pats labākais, Mērija Keita uzstāja. Viņš darīja tās sarežģītās lietas ar auklu un bija tik skaists.

-    Tu tā saki tikai tādēļ, ka viņš mums uzsmaidīja, Helēna nicīgi izmeta. Desmit gadu vecums nebija īstais, lai justu līdzi piecpadsmitgadīgas meitenes romantiskajiem sapņiem. Vislabākā bija platforma ar dejojošiem feju kurpniekiem.

-    Tie nebija kurpnieki, muļķīt. Amerikā tādu nav.

-    Viņi dejoja ap lielu zelta maisu. Zeltu nedabūs neviens, vienīgi feju kurpnieks.

-    Cik tu esi bērnišķīga, Helēn. Tie bija pārģērbušies zēni. Vai tad tu neredzēji, ka ausis nebija īstas? Viena bija nokritusi.

Morina iejaucās, pirms strīds pārsniedza visas robežas.

-    Tā gan bija varena parāde, viscaur. Nāciet, meitenes, un turiet Džekiju pie rokas.

Būdami sveši vakar un palikdami sveši arī rit, Svētā Patrika dienā cilvēki pulcējās bariņos un dejoja, apvienoja balsis un dziedāja. Kopā baudīja sauli, svaigo gaisu, mūziku un izgāja ielās.

-     Brinumgards, Skārleta sacīja, pagaršojusi cāļa stilbiņu pie ēdienu kioska. Un: Brīnišķīgi, kad redzēja ar zaļu krītu uzzīmētu āboliņa trislaplti uz Četemas skvēra ķieģeļu ietvēm. Brīnišķīgi, par Pulaski pieminekļa vareno granīta ērgli, kuram ap kaklu bija apsieta zaļa lente.

-     Cik burvīga, burvīga, burvīga diena! viņa sauca un griezās virpulī, tad pārgurusī atslīga blakus Kolamam uz sola, kur tikko bija atbrīvojusies vieta. Paklau, Kolam, man zābakam zolē ir caurums. Mūsu pusē mēdza teikt, ka labākās balles ir tās, kurās tu izdejo kurpēs caurumus. Un man nemaz nav kurpju, bet ir zābaki. Šī noteikti ir visu laiku labākā balle!

-    Šī ir lieliska diena, tas skaidrs, bet vēl būs vakars ar uguņošanu un visu pārējo. Tu būsi novalkāta kā tavs zābaks, Skārlet mīļā, ja mazliet neatvilksi elpu. Tūlīt būs četri. Aiziesim uz brītiņu mājās.

-    Negribu. Es gribu vēl padejot, vēl ieēst cūkas cepeti, nobaudīt kādu no zaļajiem saldējumiem un pagaršot to briesmīgo zaļo alu, ko Mets ar Džeimiju dzer.

-     Vakarā to visu varēsi izdarīt. Tu taču pamanīji, ka Mets un Džeimijs meta mieru pirms vairāk nekā stundas?

-    Mīkstčauļi! Skārleta paziņoja. Bet tu tāds neesi. Tu esi vislabākais no O'Hārām, Kolam. Džeimijs tā teica, un viņam ir taisnība.

Kolams pasmaidīja par viņas pietvīkušajiem vaigiem un mirdzošajām acīm.

-    Tu esi labāka, viņš teica. Skārlet, es tev novilkšu to cauro zābaku, pacel kāju uz augšu. Viņš atsaitēja kārtīgo, melno kazādas zābaciņu, novilka un pagāza otrādi, lai izbērtu smiltis un sadrupušu gliemežvāku druskas. Tad paņēma nomestu saldējuma turziņu, salocīja biezo papīru un ielika zābakā. Tā tu tiksi līdz mājām. Droši vien tev mājās ir vēl kādi zābaki.

-    Protams, ir. 0, tā ir krietni labāk. Paldies, Kolam! Tu vienmēr zini, kas jādara.

-    Tas, ko es zinu šajā brīdī, ir mēs tūlit iesim mājās, padzersim tēju un atpūtīsimies.

Skārletai ļoti nepatika atzīties pat sev, ka jūtas nogurusi. Viņa lēnām gāja blakus Kolamam pa Dreitona ielu, vērodama smaidošos cilvēkus, kas pildīja ielas, un smaidīdama arī pati.

-    Kāpēc Svētais Patriks ir Īrijas svētais aizgādnis? viņa jautāja. Vai viņš ir vēl kādas vietas aizgādnis?

Kolams, izbrīnīts par Skārletas nezināšanu, samirkšķināja acis.

-    Visi svētie ir svētie visiem pasaules cilvēkiem un vietām. Svētais Patriks mums tik nozīmīgs ir tādēļ, ka viņš atnesa īriem kristietību, kad mums vēl druīdi stāstīja melus, viņš izdzina no Īrijas visas čūskas un padarīja to līdzīgu Ēdenes dārzam. Tajā arī nav čūsku.

Skārleta smējās.

-    Tu to izdomāji.

-    Nemaz. Visā Īrijā nav nevienas čūskas.

-    Tas ir brīnišķīgi. Man nudien briesmīgi riebjas čūskas.

-    Tev jābrauc man līdzi uz mājām, Skārlet. Tev noteikti patiks vecā pasaule. Līdz Golvejai ar kuģi var nokļūt tikai divās nedēļās un vienā dienā.

-    Tas ir ļoti ātri.

-    Iā ir. Vējš pūš uz Īrijas pusi un nes pēc dzimtenes noilgojušos ceļotājus mājās tik ātri kā mākonis, kas slīd debesīs. Brīnišķīgs skats, kad visas buras uzvilktas un lielais kuģis burtiski dejo pa viļņiem. Baltas kaijas lido kuģim līdzi. Kad zeme gandrīz vairs nav redzama, tās griežas atpakaļ kliegdamas, jo nevar pavadīt kuģi visu ceļu. Tālāk pavadoņu lomu uzņemas delfīni, dažreiz liels valis, kas izšļāc strūklaku no pārsteiguma, ka gadījies tāds skaists, burām greznojies ceļabiedrs. Kuģošana ir brīnišķīga. Jūties tik brīvs, ka, šķiet, pacelsies spārnos.

-    Es zinu, Skārleta teica. Tieši tā. Jūties tik brīvs.

46. NODAĻA

Skārleta sajūsmināja Ketlīnu, uz svētkiem Forsītiju parkā uzvelkot savu zaļo muarē kleitu, bet iedzina šausmās, uzstājīgi paliekot pie tā, ka vilks zaļās safjānādas kurpītes, nevis zābakus.

-    Bet smiltis un ķieģeļi ir tik raupji, Skārlet, tie noberzīs tavu eleganto kurpīšu zoles!

-    Bet tieši to es gribu. Gribu reizi dzīvē vienas balles laikā izdancot caurus divus pārus apavu. Ketlīn, lūdzu, izķemmē man matus un sasien ar zaļo samta lenti. Gribu just, kā tie dejojot brīvi plīvo. Viņa divdesmit minūtes bija pagulējusi un tagad likās, ka varētu dejot līdz rītausmai.

Dejošana notika plašajā, ar granīta plāksnēm bruģētajā laukumā ap strūklaku, ūdens zaigoja kā dārgakmeņi un šalca fonā draiskajiem, spriganajiem rīlu ritmiem un balāžu skaistajam līganumam. Vienu rīlu Skārleta nodejoja ar Dānieļu, mazās kājiņas gleznajās kurpītēs dejas sarežģītajos soļos zibēja kā zaļas liesmiņas.

-    Tu esi īsts brīnums, Skārlet mīļā, viņš kliedza. Uzlika rokas viņai uz vidukļa, pacēla māsīcu sev virs galvas, tad grieza, grieza, grieza, kamēr viņa kājas bundžiņu pavadībā izsita nerimtīgu ritmu. Skārleta plati iepleta rokas un pacēla seju pret mēnesi, griežoties, griežoties strūklakas sudrabainajā migliņā.

-    Tā es šovakar jūtos, viņa teica saviem brālēniem, kad debesīs uzlidoja pirmā raķete un izsprāga spožās šaltīs, atstājot mēnesi ēnā.

Trešdien no rīta Skārleta kliboja. Viņas kājas bija satūkušas un noberztas.

-    Neesi nu muļķe, viņa rājās, kad Ketlīna izsaucās, ieraudzījusi, kādā stāvoklī ir māsīcas kājas, es brīnišķīgi pavadīju laiku. Tiklīdz korsete bija sasieta, viņa nosūtīja Ketlīnu lejā. Skārleta vēl nevēlējās runāt par visiem Svētā Patrika dienas priekiem; viņa nesteidzīgi gribēja pakavēties atmiņās viena pati. Tas nekas, ja viņa mazliet nokavēs brokastis; šodien viņa, vienalga, neies uz tirgu. Viņa nevilks zeķes, iekāps filca čībās un paliks mājās.

No trešā stāva līdz virtuvei bija briesmīgi daudz pakāpienu. Skārleta nekad nebija pamanījusi, cik īsti, kad skriešus skrēja pa tiem lejā. Tagad katrs solis nozīmēja sāpju dūrienu, ja viņa neuzmanīgi pārvietoja svaru. Tas nekas! Tādas priecīgas izdejošanās dēļ ir vērts dienu vai pat divas palikt mājā. Varbūt viņa var palūgt Keitiju ieslēgt govi šķūnī. Skārleta visu mūžu bija baidījušies no govīm. Ja Keitija to iedzītu šķūnī, viņa varētu pasēdēt ārā pagalmā. Pavasara gaiss pa atvērto logu plūda, smaržodams tik saldi un svaigi, ka viņa ilgojās būt ārā.

Tā… gandrīz jau otrais stāvs. Esmu jau pāri pusei. Kaut varētu paiet ātrāk. Es gribu ēst.

Kad Skārleta uzmanīgi lika labo kāju uz pēdējā kāpņu posma pirmā pakāpiena, viņai pretī plūda ceptas zivs smarža. Sasodīts, viņa nodomāja, atkal nedrīkst ēst gaļu. Tagad gan es gribētu tādu smuku, treknu speķi.

Pēkšņi bez kāda brīdinājuma kuņģis sarāvās un mute pieskrēja ar šķidrumu. Skārleta panikā pagriezās un metās pie loga. Viņa drudžainā tvērienā bija iekrampējušies atvilktajos aizkaros, kamēr, izliekusies pa logu, vēma jaunas magnolijas biezajā, zaļajā lapotnē, kas auga pagalmā. Viņa vēma atkal un atkal, līdz jutās galīgi vārga, seja bija slapja no asarām un lipīgiem sviedriem. Tad bezpalīdzīgi noslīga sagumušā nelaimes čupiņā uz grīdas.

Ar delnas virspusi Skārleta noslaucīja muti, bet vārgais žests nepalīdzēja atbrīvoties no skābās, rūgtās garšas mutē. Kaut varētu padzerties ūdeni, viņa nodomāja. Kuņģis par atbildi sarāvās, un viņa norīstījās.

Skārleta piespieda rokas pie vēdera un raudāja. Vakardienas svētkos droši vien esmu apēdusi kaut ko nelabu. Es nomiršu tepat uz vietas kā suns. Viņa sāka elsot. Ja varētu atraisīt korseti; tā spieda sāpošo vēderu un neļāva pieplūst gaisam, kas viņai bija nepieciešams. Cietie vaļa kauli likās asi kā dzelzs krātiņš.

Nekad mūžā viņa nebija jutusies tik slikti.

Viņa dzirdēja no lejas plūstam ģimenes locekļu balsis, Morīna vaicāja, kur palikusi Skārleta, Ketlīna atbildēja, ka kuru katru brīdi būšot lejā. Tad noblīkšķēja durvis un viņa dzirdēja Kolama balsi. Ari viņš vaicāja pēc Skārletas. Viņa sakoda zobus. Jātiek kājās. Jāiet lejā. Viņa nepieļaus, ka viņu atrod, pinkšķošu kā bērnu, tāpēc ka par daudz noballējusies. Ar svārku apakšmalu viņa noslaucīja asaras no sejas un uzvilka sevi kājās.

Te viņa ir, Kolams iesaucās, kad Skārleta parādījās durvīs. Tad steidzās viņai pretī. Nabaga mazā, Skārleta mīļā, tu izskaties tā, it kā staigātu pa stikla šķembām. Nāc, ļauj man tevi apsēdināt. Viņš pacēla māsīcu, iekams viņa paguva izteikt kādu vārdu, un aiznesa līdz krēslam, kuru Morīna žigli piestūma pie pavarda.

Visi, aizmirsuši brokastis, rosījās ap viņu, un jau pēc dažām sekundēm Skārleta attapās, ka kājas atbalstītas uz spilvena un rokā tur tasi tējas. Viņa samirkšķināja acis, lai atvairītu vājuma un laimes asaras. Cik jauki, ka par tevi rūpējas, ka mīl. Tagad viņa jutās tūkstoškārt labāk. Viņa piesardzīgi iedzēra malciņu tējas, un tas bija labi.

Skārleta izdzēra otru tasi, tad trešo un apēda grauzdiņu. Bet no ceptās zivs un kartupeļiem viņa novērsa skatienu. Likās, neviens to nemana. Bija pārāk liela jezga, kamēr sadalīja bērniem skolas grāmatas un pusdienu maisiņus un aiztrenca viņus uz skolu.

Kad aiz bērniem aizvērās durvis, Džeimijs noskūpstīja Morinu uz lūpām, Skārletu uz pakauša un Ketlīnu uz vaiga.

-    Es eju uz veikalu, viņš noteica. Jānoņem rotājumi un uz letes jāizliek zāles pret galvassāpēm, lai visi cietēji viegli tiek klāt. Svinēšana ir jauka lieta, bet nākamā diena var izvērsties par smagu nastu.

Skārleta nolieca galvu, lai paslēptu pietvīkušo seju.

-    Un tu paliec, kur esi, Morina nokomandēja. Mēs ar Ketlīnu tūlīt sakārtosim virtuvi, tad iesim uz tirgu un atstāsim tevi mazliet atpūsties. Kolam O'Hāra, tu ari paliec tepat; negribu, ka tavi lielie zābaki mētājas man pa kājām. Turklāt gribu paturēt tevi acīs; es jau tā tik maz tevi redzu. Ja Vecajai Keitijai Skārletai nebūtu dzimšanas diena, es tevi lūgtu vēl nebraukt atpakaļ uz Īriju.

-    Keitijai Skārletai? Skārleta pārvaicāja.

Morina nometa ziepjaino lupatu, kuru turēja rokā.

-     Un neviens nebija iedomājies tev pateikt? viņa jautāja. Nākamajā mēnesī tavai vecaimātei, kuras vārdā esi nosaukta, apritēs simt gadu.

-     Un viņai aizvien vēl ir tikpat asa mēle kā jaunībā, Kolams nosmējās. Ar to var lepoties ikviens O'Hāra.

-     Es būšu mājās uz svinībām, Ketlīna ierunājās. Viņa laimē staroja.

-     Ak, kaut es varētu braukt, Skārleta iesaucās. Tētiņš man daudz par viņu stāstīja.

-     Bet tu taču vari, Skārlet mīļā. Un padomā, kādu prieku tas sagādātu vecajai sievietei.

Ketlīna un Morina metās pie Skārletas, mudinādamas, drošinādamas, pierunādamas, līdz viņai sagriezās galva. Kāpēc ne, viņa pati sev jautāja.

Kad pēc viņas atbrauks Rets, vajadzēs atgriezties Čārlstonā. Kāpēc to mazliet neatlikt? Viņai Čārlstonā riebās. Drūmās kleitas, nebeidzamās ciemošanās un komitejas, pieklājības sienas, kas pameta viņu ārpusē, brūkošo māju mūri un aizaugušie dārzi, kas atstāja viņu iekšpusē. Viņai riebās, kā čārlstonieši runāja plakanie, stieptie patskaņi, radu un senču īpašā valoda; vārdi un frāzes franču un latīņu valodā un, Dievs vien zina, vēl kādās mēlēs; tas, ka viņi visi zināja vietas, kurās bijuši, bet viņa ne; runas par cilvēkiem, par kuriem viņa nekad nebija dzirdējusi, vai grāmatām, kuras nekad nebija lasījusi. Viņai riebās šī sabiedrība deju kartes un rindā gaidīšana, un nerakstītie likumi, kas viņai it kā būtu jāzina, bet viņa tos nezināja; netiklība, ko viņi bija pieņēmuši kā pašsaprotamu, un liekulība, kas nosodīja viņu par grēkiem, kurus viņa nekad nebija izdarījusi.

Es negribu valkāt bezkrāsainas drēbes un sacīt "jā, kundze" vecām čabatām, kuru vectēvs no mātes puses bijis kāds Čārlstonas varonis. Es negribu pavadīt katru svētdienas rītu, klausoties, kā manas krustmātes kašķējas. Negribu, lai man jādomā, ka Svētās Cecīlijas balle ir dzīves sākums un beigas. Man labāk patīk Svētā Patrika diena.

Skārleta skaļi smējās.

Es braukšu! viņa sacīja. Pēkšņi viņa jutās brīnišķīgi, pat vēders nesāpēja. Viņa piecēlās, lai apskautu Morīnu, un gandrīz nemanīja sāpes kājās.

Čārlstonā var pagaidīt, kamēr viņa atgriežas. Ari Rets var pagaidīt. Dievs mans liecinieks, ka es jau pārāk bieži esmu gaidījusi. Kāpēc lai neapmeklētu pārējos O'Hāru radus? Tikai divas nedēļas un viena diena ar lielu kuģi līdz otrai Tarai. Un viņa vēl kādu brīdi būs īriete un laimīga, pirms sāks dzīvot saskaņā ar Čārlstonas likumiem.

Viņas jutīgās, savainotās kājas sita rīla ritmu.

Pagāja tikai divas dienas, un Skārleta jau varēja stundām ilgi dejot ballē, kurā svinēja Stīvena atgriešanos no Bostonas. Un drīz pēc tam viņa sēdēja vaļējā ekipāžā kopā ar Kolamu un Ketlīnu un brauca gar Savanas upi uz dokiem.

Gatavošanās ceļojumam nesagādāja nekādas grūtības. Amerikāņiem iebraukšanai Britu salās pase nebija vajadzīga. Nevajadzēja pat kredītvēstuli, bet Kolams uzstāja, lai viņa tomēr to paņem no baņķiera.

-     Katram gadījumam, Kolams sacīja. Viņš neminēja, kādam gadījumam. Skārletai bija vienalga. Viņa jau bija kā saindēta ar šo piedzīvojumu.

-     Vai tu droši zini, ka mēs nenokavēsim kuģi, Kolam? Ketlīna raizējās. Tu atbrauci pēc mums ar nokavēšanos. Džeimijs ar pārējiem jau aizgāja stundu pirms tam.

-    Esmu drošs, esmu, Kolams mierināja Ketlīnu. Un piemiedza Skārletai ar aci. Un, ja es arī bišķiņ nosebojos, tad tā nebija mana vaina, jo Lielais Toms Makmehons gribēja iedzert, apstiprināt bīskapa solījumu ar pāris glāzēm, un es nevarēju to cilvēku apvainot.

-    Ja mēs nokavēsim kuģi, es nomiršu, Ketlīna gaudās.

-     Beidz raizēties, Ketlīn, drostaliņ. Kapteinis bez mums nekur nebrauks; Šeimuss O'Braiens ir mans sens draugs. Bet viņš nebūs tavs draugs, ja tu "Braienu Boru" nosauksi par kuģi. Tas ir laineris, turklāt smalks un mirdzošs. Tūlīt tu pati redzēsi.

Tajā bridi ekipāža iegriezās zem arkas un ripoja, slīdot un raustoties, lejup pa tumšo, slideno bruģēto rampu. Ketlīna iekliedzās. Kolams sāka smieties. Skārletai no aizrautības aizsitās elpa.

Tad viņi bija pie upes. Troksnis, krāsu raibums un haoss bija vēl satraucošāks par stāvo braucienu lejup. Dažādu izmēru un veidu kuģi bija pietauvoti pie izvirzītām koka piestātnēm, vairāk kuģu, nekā viņa jebkad bija redzējusi Čārlstonā. Piekrauti rati, kurus vilka izturīgi vezumnieku zirgi, rībināja koka vai dzelzs riteņus pa bruģēto ielu nepārtrauktā dunoņā. Vīrieši klaigāja. Ar apdullinošu dārdoņu pa koka teknēm uz koka klājiem ripoja mucas. Tvaikonis izpūta asu svilpienu; cits nozvanīja dimdošu zvanu. Rinda baskājainu krāvēju virzījās pa trapu, nesa kokvilnas ķīpas un dziedāja. Vējā plīkšķēja košu krāsu karogi un bezgaumīgi izrotāti vimpeļi. Laizdamās zemu pār ostu, klaigāja kaijas.

Ekipāžas kučieris piecēlās kājās un noplīkšķināja pātagu. Rati rāvās uz priekšu, izklīdinādami gājēju pūli, kas blenza pavērtām mutēm. Skārleta smējās aukainajā vējā. Viņi apbrauca ap mucu rindu, kuras bija nokrautas, lai tiktu uzvestas uz kuģa, paklabināja garām vezumam, kas gausi vilkās, un tik spēji apstājās, ka rati nokratījās.

-     Ceru, jūs negaidāt, ka es maksāšu papildus par sirmajiem matiem, kas man uzradušies, Kolams sacīja kučierim. Viņš izlēca un pastiepa roku Ketlīnai.

-    Tu taču neesi aizmirsis manu kasti, Kolam? viņa jautāja.

-     Visas mantas ir atgādātas šurp jau ar saulīti, mīļā. Tagad ej un dod radiem uz atvadām bučas. Viņš norādīja uz Morīnu. Tu nevari viņu pazaudēt, sarkanie mati mirdz kā bāka.

Kad Ketlīna aizskrēja, viņš klusi sacīja Skārletai:

-     Tu taču atceries, ko es tev teicu par vārdu, vai ne, Skārlet mīļā?

-    Atcerēšos. Viņa pasmaidīja, priecādamās par nevainīgo sazvērestību.

-    Tu būsi Skārleta O'Hāra un nekā citādi šajā ceļojumā un Īrijā, viņš bija sacījis un piemiedzis ar aci. Tam nav nekāda sakara ar tevi vai tavējiem, Skārlet, bet Batlers Īrijā ir plaši pazīstams vārds, un tam ir slikta slava.

Skārletai nebija nekādu iebildumu. Viņa izbaudīs O'Hāras vārdu, cik ilgi vien varēs.

"Braiens Boru", kā Kolams solīja, bija smalks, mirdzošs laineris. Kuģa korpuss bija spoži balts, ar zeltītiem ornamentu vijumiem. Zeltījums apmaloja gigantisko lāpstiņu ratu smaragda krāsas pārklāju, un uz lainera sāniem ar zeltītiem divu pēdu augstiem burtiem zeltītu bultu rāmī bija uzkrāsots tā vārds. Karoga mastā plīvoja Amerikas karogs, bet no priekšējā masta droši plandīja zaļa zīda karogs ar zelta arfu. Šis bija pasažieru luksusa kuģis, būvēts, lai atbilstu bagāto amerikāņu gaumei, kas ceļoja uz Īriju, sentimenta vadīti, apskatīt ciemus, kur bija dzimuši emigrantu vectēvi, vai vēloties izrādīties visā savā krāšņumā ierasties ciemos, kur bija dzimuši paši. Kopējās telpas un luksusa kajītes bija milzīgas un pārāk greznas. Komanda bija apmācīta apmierināt katru pasažieru untumu. Te bija neproporcionāli lielas kravas telpas salīdzinājumā ar parastu pasažieru kuģi, jo īru izcelsmes amerikāņi veda sev līdzi dāvanas visiem radiniekiem un atgriezās ar veselu lērumu piemiņas lietiņu. Bagāžas nesēji pret katru čemodānu un katru kasti izturējās tā, it kā to krava būtu trauslais stikls. Un bieži tā ari bija. Nebija noslēpums, ka turīgās trešās paaudzes amerikāņu īru sievas visas telpas jaunajās mājās apgaismo ar Voterforda kristāla lustrām.

Virs lāpstiņu ratiem bija uzcelta plata platforma ar stipriem reliņiem, uz tās šobrīd stāvēja Skārleta ar Kolamu, kā ari vēl saujiņa azartisku pasažieru, kas māja radiem pēdējos sveicienus. Laika pietika tikai steidzīgām atvadām ostmalā, jo "Braienam Boru" vajadzēja noķert izejošo paisumu. Skārleta satraukta sūtīja gaisa skūpstus O'Hāru pulkam. Šorīt bērniem nebija jāiet uz skolu, un Džeimijs uz stundu pat bija slēdzis veikalu, lai abi ar Dānieļu varētu atnākt pavadīt aizbraucējus.

Mazliet iesāņus aiz pārējiem stāvēja klusais Stīvens. Viņš vienu reizi pacēla roku, signalizējot Kolamam.

Tas nozīmēja, ka Skārletas čemodāni ceļā uz kuģi bija atvērti un pārkravāti. Starp ietinamā papīra kārtām, apakšsvārkiem, kleitām un vakartērpiem gulēja cieši ietītas, saeļļotas šautenes un munīcijas kastes, kuras viņš bija nopircis Bostonā.

Tāpat kā viņu tēvi, vectēvi un vairākas paaudzes pirms tam, visi Stīvens, Džeimijs, Mets, Kolams un pat tēvocis Džeimss bija kareivīgi noskaņoti pret angļu valdīšanu Īrijā. Vairāk nekā divi simti gadu O'Hāras bija riskējuši ar savu dzīvību, cīnoties ar ienaidnieku spontānās, parasti neveiksmīgās sadursmēs, reizēm pat nogalinot. Tikai pēdējo desmit gadu laikā organizācija bija sākusi augt. Būdami disciplinēti un bīstami, saņemot finansējumu no Amerikas, feniji kļuva pazīstami visā Īrijā. Viņi bija īru zemnieku varoņi, angļu zemes īpašnieku lāsts un angļu militāro spēku acīs revolucionāri, kas pelnījuši vienīgi nāvi.

Kolams O'Hāra bija visveiksmīgākais naudas vācējs un viens no izcilākajiem slepenajiem feniju brālības vadoņiem.

TORNIS

47. nodaĻa

Tvaika velkoņi gausi vilka "Braienu Boru" pa Savanas upi. Beidzot kuģis sasniedza Atlantijas okeānu, dobjā svilpe atvadījās no velkoņiem, kas devās atpakaļ, un lielās buras piepūta vējš. Pasažieri uzgavilēja, kad kuģa priekšgals ienira pelēkzaļajos viļņos pie upes grīvas un milzīgie lāpstiņu riteņi sāka kult ūdeni.

Skārleta un Ketlīna stāvēja blakus un noskatījās, kā līdzenā krasta līnija ātri pārvērtās zaļā migliņā, tad izzuda pavisam.

Ko es esmu izdarījusi, Skārleta sev jautāja; uz mirkli viņu pārņēma tik lielas bailes, ka pirksti cieši ieķērās reliņos. Tad viņa pavērās uz priekšu saules izraibinātā, bezgalīgā okeāna plašumos, un sirds piedzīvojuma gaidās sāka pukstēt straujāk.

-    Ak! Ketlīna iesaucās. Tad ievaidējās: Ooo.

-    Kas noticis, Ketlīn?

-    Ooo. Biju piemirsusi par jūras slimību, meitene izdvesa.

Skārleta apspieda smieklus. Viņa apņēma māsīcu ap vidu un

veda uz savu kajīti. Tajā vakarā Ketlīnas krēsls pie kapteiņa galda palika tukšs. Toties Skārleta un Kolams parādīja pienācīgo godu pasniegtajai milzu maltītei. Pēc tam Skārleta aiznesa bļodiņu buljona savai nelaimīgajai māsīcai un baroja viņu ar karotīti.

-     Pēc pāris dienām es būšu vesela, Ketlīna vārgā balsī solīja. Tev nevajadzēs mani kopt visu laiku.

-Apklusti un izēd vēl vienu karotīti, Skārleta mudināja. Paldies Dievam, ka man nav vārgs kuņģis, viņa nodomāja. Pat saindēšanās ar ēdienu pēc Svētā Patrika dienas ir pārgājusi, citādi vakariņas man tik ļoti nebūtu gājušas pie dūšas.

Skārleta uztrūkās no miega, kad pirmās sarkanās rītausmas svēdras iekrāsoja pamali, un drudžainā steigā klupdama krizdama metās uz mazo tualetes telpu pie kajītes. Tur nokrita ceļos un vēma puķainajā porcelāna traukā mahagonija tualetes krēslā.

Viņai taču nevarēja būt jūras slimība. Viņai tik ļoti patika braukt ar kuģi. Čārlstonā, kad sīkā laivele cilājās vētrainajos viļņos, viņai ne drusku nebija sameties šķērmi. Pat ne tad, kad tā gāzās lejup. Salīdzinājumā ar to čaumalu "Braiens Boru" bija stabils kā klints. Viņa nespēja iedomāties, kas viņai vainas…

…Lēnām, lēnām Skārletas vājumā noliektā galva cēlās augšup. Atklājot patiesību, mute un acis iepletās platas. Satraukums izskrēja cauri visam augumam, karsts un spēcinošs, tad viņa dziļi kaklā iesmējās.

Es gaidu bērnu. Es gaidu bērnu! Es atceros: tāda ir tā sajūta.

Skārleta atspiedās pret sienu un, plati izpletuši rokas, tīksmīgi izstaipījās. Ak, cik brīnišķīgi! Man vienalga, cik briesmīgi jūtas mans kuņģis. Es jūtos brīnišķīgi. Tagad Rets ir mans. Viņš ir manējais. Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu viņam to pateikt.

Pēkšņas laimes asaras plūda Skārletai pa vaigiem, un rokas saudzīgi aptvēra vēderu, lai pasargātu tur augošo jauno dzīvību. Ak, cik ļoti viņa gribēja šo bērnu! Reta bērnu. Viņu abu bērnu. Tas būs stiprs, viņa to zināja, viņa jau varēja just tā sīciņo spēku. Drosmīgs, bezbailīgs mazulis kā Bonija.

Skārletu pārplūdināja atmiņas. Bonijas mazā galviņa ietilpa viņas plaukstā, tā nebija neko daudz lielāka par kaķēna galviņu. Mazulītei bija pieticis vietas Reta lielajās plaukstās kā lellītei. Cik ļoti viņš bija mīlējis meitiņu. Platā mugura saliekta pār šūpuli, dobjā balss skandē muļķīgas, bērnišķīgas skaņas neviens vīrietis pasaulē nav bijis tā pārņemts ar savu bērnu. Viņš būs tik laimīgs, kad uzzinās. Skārleta jau redzēja melnās acis zaigojam priekā, tumšajā pirāta sejā spīdēja baltie zobi.

Arī Skārleta, par to domādama, smaidīja. Es arī esmu laimīga, viņa sev sacīja. Tā jābūt, kad tev ir bērns, Mellija vienmēr sacīja.

Ak mans Dievs, viņa skaļi nočukstēja. Mellija, mēģinādama tikt pie bērna, nomira, un dakteris Mīds teica, ka pēc spontānā aborta manas iekšas ir galīgi sagriezušās. Tāpēc jau es nezināju, ka gaidu bērnu, jo iztrūkusi mēnešreize jau sen nav nekāds brīnums. Bet ja nu šis bērns mani nogalina? Ak, Dievs, lūdzu, lūdzu, Dievs, neļauj man nomirt tieši tad, kad beidzot esmu dabūjusi to, kas man nepieciešams, lai būtu laimīga. Viņa atkal un atkal pārkrustījās, viss bija sajaucies kopā lūgums, pielabināšanās, māņticība.

Tad Skārleta dusmīgi papurināja galvu. Ko viņa dara? Vienkārši muļķojas. Viņa bija stipra un vesela. Ne tāda kā Mellija. Mammīte vienmēr pukojās, ka gluži vai kauns metoties, kā Skārleta laižot pasaulē bērnus gandrīz bez kādas jezgas, kā klaiņojoša kaķene. Ar viņu viss būs kārtībā un ar bērnu arī. Un arī viņas dzīvē viss būs kārtībā, kad Rets mīlēs viņu un mīlēs abu bērnu. Viņi būs laimīgākā, mīlošākā ģimene visā pasaulē. Augstā debess, par mis Eleonoru viņa pat nebija iedomājusies. Kurš gan vēl vairāk mīl bērnus! Mis Eleonorai no lepnuma izsprāgs visas pogas. Jau tagad redzu, kā viņa tirgū stāsta jaunumus visiem, pat salīkušajam večukam, kurš slauka mēslus. Par šo bērnu runās visa Čārlstona, vēl pirms tas būs paguvis pirmo reizi ievilkt elpu.

…Čārlstona… Man jābrauc uz turieni. Nevis uz Īriju. Es gribu satikt Retu, pateikt viņam.

Varbūt "Braiens Boru" var pa ceļam iegriezties Čārlstonā. Kapteinis ir Kolama draugs; Kolams var viņu pierunāt. Skārletai sāka dzirkstīt acis. Viņa piecēlās kājās, nomazgāja seju un izskaloja no mutes skāņo garšu. Ar Kolamu runāt vēl bija par agru, tāpēc viņa atkal likās gultā un, spilvenos atlaidusies, kala nākotnes plānus.

Kad Ketlīna piecēlās, Skārleta bija aizmigusi un lūpās viņai bija iegūlis apmierināts smaids. Viņa bija nolēmusi, ka nav vajadzības steigties. Nav vajadzības runāt ar kapteini. Viņa var satikties ar savu vecomāti un radiem. Izbaudīt piedzīvojumu pilno ceļojumu pāri okeānam. Rets bija licis viņai gaidīt Savanā. Nu, tagad viņš var bridi pagaidīt, līdz uzzinās par bērnu. Tas piedzims tikai pēc vairākiem mēnešiem. Viņa ir pelnījusi mazliet izklaidēties pirms atgriešanās Čārlstonā. Skaidrs kā diena, ka tur viņai neļaus ne tik, cik izbāzt degunu pa durvīm. Dāmām delikātā stāvoklī nebija pieņemts rādīties ļaudīs.

Nē, vispirms viņa brauks uz Īriju. Citas izdevības vairs nebūs.

Turklāt viņai arī ļoti patika "Braiens Boru". Gaidot iepriekšējos bērnus, slikta dūša nebija Skārletu mocījusi ilgāk par nedēļu. Un tagad jau tas būs gandrīz beidzies. Pēc pāris dienām viņa, tāpat kā Ketlīna, būs vesela.

Brauciens pāri Atlantijas okeānam ar "Braienu Boru" pagāja kā viens nepārtraukts sestdienas vakars O'Hāru mājā Savanā tikai vēl jautrāk. Sākumā Skārletai ļoti patika.

Drīz visas vietas uz kuģa bija pilnas, jo Bostonā un Ņujorkā vēl iekāpa pasažieri, bet, pēc Skārletas domām, tie nemaz neizturējās kā jenkiji. Viņi bija īri un ar to lepojās. Šiem cilvēkiem piemita dzīvesprieks, kas bija tik pievilcīgs O'Hāru ģimenē, un viņi izmantoja visu, ko kuģis piedāvāja. Nodarbošanos varēja atrast visai dienai: dambretes turnīri, aizraujošas sacensības riņķu mešanā uz klāja, dažādas azartspēles, piemēram, varēja slēgt derības par to, cik jūdžu kuģis veiks nākamajā dienā. Vakaros viņi sēdēja kopā ar profesionāliem mūziķiem un enerģiski dejoja visus īru rīlus un Vīnes valšus.

Pat tad, kad dejas bija beigušās, jautrība turpinājās. Dāmas kāršu salonā visu laiku spēlēja vistu, un Skārleta bija pieprasīta partnere. Likmes bija augstākas, nekā Skārleta jebkad bija spēlējusi, un katrs gājiens izraisīja lielu satraukumu. Tāpat ari viņas laimesti. "Braiena Boru" pasažieri bija dzīvs pierādījums tam, ka Amerika bija iespēju zeme un ka viņiem nav iebildumu iztērēt savu nesen iegūto bagātību.

Ari Kolamam tika savs labums no viņu atvērtajām kabatām. Kamēr dāmas spēlēja kārtis, vīrieši devās uz bāru iedzert viskiju un uzsmēķēt cigārus. Tur Kolams lika sariesties žēluma un lepnuma asarām tādu cilvēku acīs, kuriem tās parasti bija viltīgas un sausas. Viņš runāja par to, cik ļoti Īrija apspiesta Anglijas jūgā, nosauca veselu virkni mocekļu, kas gājuši bojā par īru brīvību, un ievāca dāsnus ziedojumus feniju brālībai.

Brauciens pāri okeānam ar "Braienu Boru" vienmēr bija ienesīgs pasākums, un Kolams to veica vismaz divas reizes gadā, lai ari pārmērīgā kajīšu greznība un milzu maltītes priesteri šķebināja, tiklīdz viņš iedomājās par trūkumu un nabadzību, kādā dzīvoja viņa tautieši Īrijā.

Kad pirmā ceļojuma nedēļa gāja uz beigām, ari Skārleta uz saviem ceļabiedriem sāka raudzīties ar nosodījumu. Lai labāk izrādītu savu dārgo garderobju apmērus, gan vīrieši, gan sievietes pārģērbās četras reizes dienā. Skārleta nekad mūžā nebija redzējusi tādu lērumu dārglietu. Cik labi, ka savējās esmu atstājusi Savanas bankas seifos, viņa sevi uzslavēja; tās nobālētu salīdzinājumā ar to klāstu, kuru ik vakaru varēja redzēt ēdamistabā. Bet patiesībā viņa nebūt nepriecājās. Skārleta bija pieradusi, ka viņai visa kā ir vairāk nekā citiem lielāka māja, vairāk kalpotāju, vairāk greznības, vairāk lietu, vairāk naudas. Katrā ziņā redzēt, ka citam ir lielāks daudzums dārglietu, nekā viņai jebkad bijis, likās pamatīgs pliķis sejā. Savanā Ketlīna, Mērija Keita un Helēna neslēpjoties skaidri parādīja, ka apskauž māsīcu, un visi pārējie O'Hāras bija apmierinājuši Skārletas vajadzību pēc apbrīnas. Cilvēki uz kuģa viņu neapskauda un diez ko ari neapbrīnoja. Skārleta nepavisam nejutās ar viņiem apmierināta. Ja visi ir tādi, tad viņa nevarēs izturēt veselu valsti, pilnu ar īriem. Un, ja vēl kaut reizi vajadzēs klausīties "Zaļābola vainagu", viņa sāks kliegt.

-    Tu vienkārši neesi pieradusi pie Amerikas jaunbagātniekiem, Skārlet mīļā, Kolams viņu mierināja. Tas tāpēc, ka tu esi liela dāma. Neko labāku viņš nevarēja pateikt.

Kad šīs brīvdienas būs galā, viņa ari kļūs par lielu dāmu. Viņa izbaudīs pēdējo piedzīvojumu brīvībā un tad dosies uz Čārlstonu, uzvilks savas noplukušās drēbes, pieņems garlaicīgos uzvedības noteikumus un visu atlikušo mūžu būs dāma.

Vismaz tagad, kad mis Eleonora un pārējie čārlstonieši runās par saviem Eiropas ceļojumiem pirms kara, viņa nejutīsies izstumta. To, ka ceļojums viņai nepatika, viņa nemaz neteiks. Dāmas tādas lietas nerunā. Skārleta neviļus nopūtās.

-     Ak, Skārlet mīļā, tik slikti jau nevar būt, Kolams sacīja. Paskaties uz gaišo pusi. Pie kāršu galda tu iztukšo viņu piebāztās kabatas.

Skārleta iesmējās. Tiesa. Viņa bija laimējusi veselu bagātību kādu vakaru pat trīsdesmit dolārus. Redzēs, ko Rets teiks! Kā viņš smiesies. Kā nekā pats bijis spēlmanis uz Misisipi upju kuģiem. Ja tā padomā, nemaz nav slikti, ka vēl vesela nedēļa jāpavada uz jūras. Nevajadzēs tērēt ne penija no Reta dotās naudas.

Skārletas attieksme pret naudu bija sarežģīts skopulības un augstsirdības sajaukums. Tik daudzus gadus nauda bija garantējusi viņas drošību, ka viņa sargāja katru peniju no savas grūti pelnītās bagātības, ar dusmīgām aizdomām uzlūkodama ikvienu, kurš patiesi vai iedomāti mēģināja izteikt pretenzijas kaut uz dolāru. Tomēr viņa bez vārda runas pildīja pienākumu un atbalstīja savas krustmātes un Melānijas ģimeni. Viņa par šiem cilvēkiem bija rūpējusies pat tad, kad nezināja, kur ņems līdzekļus, lai parūpētos pati par sevi. Ja viņus piemeklētu kāda neparedzēta kataklizma, Skārleta turpinātu rūpēties par tiem, ja arī tas nozīmētu pašai dzīvot badā. Viņa par to nedomāja; tas vienkārši tā bija.

Viņas attieksme pret Reta naudu bija tikpat nepastāvīga. Būdama viņa sieva, Skārleta izšķērdīgi tērēja naudu Persiku ielas mājas uzturēšanai, kas prasīja neiedomājamus izdevumus, tāpat viņa nežēloja naudu savai garderobei un greznībai. Bet pusmiljons, ko Rets iedevis, bija kas cits. Tas bija neaizskarams. Viņa vēlējās atdot naudu atpakaļ neskartu, kad viņi atkal būs vīrs un sieva. Viņš naudu bija piedāvājis kā samaksu par šķiršanos, bet viņa nevarēja to pieņemt, jo nepieņēma šķiršanos.

Skārletai nepatika, ka ceļojuma tēriņiem vajadzēja paņemt nedaudz naudas no bankas seifa. Viss bija noticis tik ātri, ka trūka laika atgādāt savu naudu no Atlantas. Bet kopā ar atlikušo zeltu viņa seifā Savanas bankā bija noglabājusi parādzīmes un apņēmusies tērēt pēc iespējas mazāk zelta monētu, kas turēja viņas muguru taisnu un vidukli slaidu, piepildot korsetes vīles, kur reiz bija iešūtas tērauda stīpas. Daudz labāk gūt uzvaras vistā un tā apmaksāt savus tēriņus. Padomā, vēl viena nedēļa, un, ja paveiksies, viņa savā makā ieliks vēl vismaz simt piecdesmit dolāru.

Lai nu kā, viņa priecāsies, kad ceļojums būs beidzies. Pat tad, kad vējš bija piepūtis visas buras, "Braiens Boru" bija pārāk liels, lai viņa justu to aizrautību, ko atcerējās, traucoties pa priekšu vētrai Čārlstonas līcī. Un Skārleta nebija redzējusi nevienu delfīnu, par spīti Kolama poētiskajiem solījumiem.

Te tie ir, Skārlet mīļā! Kolama parasti rāmā, melodiskā balss satraukumā kļuva spalgāka; viņš satvēra Skārletu aiz rokas un vilka uz kuģa pakaļgalu. Ieradušies mūsu pavadoņi. Drīz mēs kāpsim krastā.

Gaisā ap "Braienu Boru" lokus meta pirmās kaijas. Skārleta impulsīvi apskāva Kolamu. Un vēlreiz, kad viņš norādīja uz slaidajiem, sudrabainajiem augumiem turpat netālu jūrā. Delfīni tomēr bija parādījušies.

Krietni vēlāk Skārleta stāvēja vidū starp Kolamu un Ketlīnu, pieturēdama cepuri, lai spēcīgais vējš to nenorautu no galvas. Tvaika dzinējiem darbojoties, viņi gāja iekšā ostā. Skārleta izbrīnā skatījās uz klinšu salu labajā pusē. Likās neticami, ka jebkas, pat stāva akmens siena spētu izturēt plīstošos viļņus, kas, metot baltas putas, sitās pret klinti. Viņa bija pieradusi pie Kleitonas grāfistes zemajiem, viļņainajiem pakalniem. Šī stāvā, kailā klints Skārletai likās ļoti eksotiska.

-     Dzīvot taču neviens te nav mēģinājis, vai ne? viņa jautāja Kolamam.

-    Īrijā netiek laists vējā ne gabaliņš zemes, viņš atbildēja. Bet vārguļi Inišmorā dzīvot nevar.

-    Inišmorā, Skārleta atkārtoja skaisto, svešādo vārdu. Tas skanēja kā mūzika. Neviens līdz šim dzirdētais vārds tam nelīdzinājās.

Tad viņa apklusa; klusēja arī Kolams un Ketlīna; katrs no viņiem uz plato, zilo, vizuļojošo Golvejas ūdens klaju lūkojās, domādams savu domu.

Kolams redzēja tuvojamies Īriju, un viņa sirds pildījās ar mīlestību uz savu zemi un sāpēm par tās ciešanām. Viņš atkārtoja solījumu, ko mēdza sev dot vairākas reizes dienā, iznīcināt apspiedējus un atdot šo zemi tās tautai. Par Skārletas čemodānos noslēptajiem ieročiem viņš neraizējās. Golvejas muitnieki savu uzmanību veltīja galvenokārt kuģu kravām, lai būtu droši, ka tiek samaksāts britu valdībai pienākošais nodoklis. Viņi "Braienu Boru" uztvēra ar smīnu. Tā bija vienmēr. Veiksmīgie īru tautības amerikāņi apmierināja savu pārākuma sajūtu pār abiem īriem un amerikāņiem. Ar visu to viņam bija ļoti paveicies, Kolams atzina, ka izdevās pierunāt Skārletu braukt līdzi. Viņas apakšsvārki ieročiem bija labāka slēptuve nekā desmitiem pāru amerikāņu zābaku un katūna baķu, ko viņš nopircis. Turklāt nebija izslēgts, ka kundze mazliet pavērs maku, kad redzēs savas tautas nabadzību. Lielas cerības gan viņš neloloja; Kolams bija reālists un jau no paša sākuma bija novērtējis jauno radinieci. Bet tāpēc, ka Skārleta bija tik dabiski egoistiska, viņam tā nepatika mazāk. Viņš bija priesteris, un cilvēcisks vājums bija piedodams ja vien šis cilvēks nebija anglis. Faktiski, pat manipulējot ar Skārletu, viņam māsīca patika, tāpat kā viņam patika visi O'Hāru bērni.

Ketlīna cieši turējās pie kuģa margām. Es jau būtu pārlēkusi pāri bortam un peldētu uz krastu, ja vien neapvaldītu sevi, viņa domāja, esmu tik laimīga, tuvojoties Īrijai. Es noteikti trauktos ātrāk par kuģi. Mājās. Mājās. Mājās…

Skārleta noelsās. Uz šīs zemās salas bija pils. Pilsl Nekas cits tas nevarēja būt, celtnes augšējā mala bija robaina. Nav svarīgi, ka pils izskatījās pa pusei sabrukusi. Tā patiesi bija pils, gluži kā bērnu bilžu grāmatās. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kāda tad būs tā Īrija.

Kad Kolams vadīja Skārletu lejup pa trapu, viņa aptvēra, ka nokļuvusi pilnīgi citā pasaulē. Osta bija rosīga tāpat kā Savanā, trokšņaina, ļaužu pilna, bīstama, jo rati brauca ātri un vīri krāva kuģos un nesa ārā smagas nastas mucas, kastes un ķīpas. Taču nebija neviena melnā strādnieka, un viņi sasaucās valodā, ko Skārleta nesaprata.

-     lā ir gēlu, senā īru valoda, Kolams paskaidroja, bet tev nav jāraizējas, Skārlet mīļā. Gēlu valodu gandrīz nekur Īrijā vairs nerunā, vienīgi te, rietumos. Visi runā angliski; tev nebūs nekādu problēmu.

It kā lai pierādītu, ka Kolamam nav taisnība, kāds vīrietis ierunājās ar izteiktu akcentu, un Skārleta sākumā nemaz neaptvēra, ka svešais runā angliski.

Kad viņa to pateica Kolamam, tēvocis sāka smieties.

-    Izklausās jocīgi, tiesa kas tiesa, viņš piekrita, bet tā noteikti ir angļu valoda. Tāda, kādā runā angļi, skaņas pazūd kaut kur degunā, it kā vārdi viņus žņaugtu nost. Tas bija Viņa Majestātes armijas seržants.

Skārleta iespurcās.

-    Es domāju, ka viņš ir pogu tirgonis. Seržanta sarežģīti rotātā īsā, cieši piegulošā formas tērpa jakas priekšpuse bija nošūta ar vairāk nekā duci platu zeltu pīņu, tām abās pusēs stiepās rinda spoži nospodrinātu pogu. Izskatījās kā karnevāla tērps.

Skārleta ieķērās Kolama elkonī.

-     Briesmīgi priecājos, ka atbraucu, viņa sacīja. Un tas bija tiesa. Viss bija tik citāds, tik neredzēts. Nav brīnums, ka cilvēkiem ļoti patika ceļot.

-    Mūsu bagāžu nogādās viesnīcā, Kolams sacīja, kad atgriezās pie sola, kur viņš bija atstājis Skārletu un Ketlīnu. Viss ir sarunāts. Un rit dosimies uz Malingāru un mājām.

-    Kaut varētu braukt tūlīt, Skārleta ar cerībām ieminējās. Vēl ir agrs, nav ne pēcpusdiena.

-     Bet vilciens aizgāja astoņos, Skārlet mīļā. Viesnīca ir laba, ar labu virtuvi.

-    Es atceros, ierunājās Ketlīna. Šoreiz es parādīšu pienācīgu godu visiem tiem smalkajiem saldumiem. Viņa laimē staroja, grūti bija pazīt meiteni, kuru Skārleta bija satikusi Savanā. Šurpceļā biju pārāk bēdīga, lai nobaudītu kaut kumosiņu. Ak, Skārlet, tu nezini, ko man nozīmē just zem kājām īru zemi. Man gribētos nomesties ceļos un to noskūpstīt.

-    Nāciet, jūs abas, Kolams aicināja. Tā kā šodien ir sestdiena un tirgus diena, mums vajadzēs cīnīties par ekipāžu.

-    Tirgus diena? Skārleta pārprasīja.

Ketlīna sasita plaukstas.

-    Tirgus diena tik lielā pilsētā kā Golveja! Ak, Kolam, tas noteikti ir lieliski.

Tas bija kas neiedomājams, kolosāls, satraucošs, un Skārleta ko tādu nebija piedzīvojusi. Viss zāli apaugušais laukums Dzelzceļa viesnīcas priekšā ņudzēja dzīvespriekā un krāsās. Kad ekipāža apstājās pie viesnīcas kāpnēm, viņa lūdza Kolamam, vai var uzreiz iet uz tirgu, istabu apskatīšana un pusdienas nekur nepazudīs. Ketlīna viņai piebalsoja.

-    Stendos ēdiena papilnam, Kolam, un es gribu aizvest meitenēm mājās zeķes. Amerikā tādu nav, citādi būtu nopirkusi. Bridžida nīkst vai nost tādu dēļ, es to zinu.

Kolams smaidīja.

-    Un arī Ketlīna O'Hāra pati mazliet nīkst nost, es nemaz par to nebrīnītos. Nu labi. Es parūpēšos par istabām. Tu pieskati māsīcu Skārletu, lai viņa neapmaldās. Vai nauda tev ir?

-    Vesela sauja, Kolam. Džeimijs iedeva.

-    Tā ir Amerikas nauda, Ketlīn. Te tā neder.

Skārleta šausmās sagrāba Kolama roku. Ko viņš ar to gribēja teikt? Vai viņas nauda te ir nederīga?

-    Gribu teikt tikai to, ka tā nav tāda pati, Skārlet mīļā. Angļu nauda jūs iepriecinās. Es samainīšu mums visiem. Ko tu gribēsi?

-     Man ir tā nauda, ko laimēju vista spēlē. Zaļajos. Skārleta izmeta šo vārdu ar nicinājumu un dusmām. Visi zināja, ka zaļās banknotes nav vērtas to skaitļu, kas uz tām rakstīti. Vajadzēja likt zaudētājām maksāt sudrabā vai zeltā. Viņa atvēra maku un izņēma salocītu žūksni piecu, desmit un viena dolāra banknošu. Ja vari, samaini šos. Viņa deva naudu Kolamam. Viņš savilka uzacis.

-    Tik daudz? Priecājos, ka tu nekad neesi aicinājusi mani uzspēlēt kārtis, Skārlet mīļā. Tev te ir gandrīz divi simti dolāru.

-    Divi simti četrdesmit septiņi.

-    Paskaties, Ketlīn, dārgumiņ. Tu nekad mūžā vairs neredzēsi tik daudz naudas vienkopus. Vai vēlies paturēt to rokā?

-    Ak nē, es neuzdrošinos. Viņa kāpās atpakaļ, rokas paslēpusi aiz muguras, platās acis pievērsusi Skārletai.

Varētu domāt, ka es esmu kļuvusi zaļa, nevis nauda, Skārleta, neomulīgi juzdamās, nodomāja. Divi simti jau nemaz nav tik daudz. Gandrīz tādu pašu summu viņa samaksājusi par savām kažokādām. Džeimijs taču ari noteikti veikalā nopelna vismaz divus simtus. Ketlīnai nevajag tā izturēties.

-    Lūdzu. Kolams izstiepa roku. Te būs katrai daži šiliņi. Varat mazliet iepirkties, kamēr es aiziešu uz banku, tad satiksimies pie tā pīrādziņu stenda un iekodīsim. Viņš norādīja uz plīvojošu dzeltenu karodziņu laukuma vidū.

Skārleta ar acīm sekoja tēvoča pirkstam, un viņai sažņaudzās sirds. Ielu starp viesnīcas pakāpieniem un laukumu pamazām aizpildīja liellopi, kas lēnām kustējās. Viņa netiks tur cauri!

-     Es mums izlauzīšu ceļu, Ketlīna solīja. Te ir mani dolāri, Kolam. Nāc, Skārlet, dod roku.

Biklā meitene, kuru Skārleta pazina Savanā, bija pazudusi. Ketlīna bija atgriezusies mājās. Vaigi viņai kaisa, un acis spulgoja. Un smaids mirdzēja tik spožs kā saule, kas spīdēja virs galvas.

Skārleta mēģināja aizbildināties, iebilst, taču Ketlīna neklausījās. Viņa spiedās cauri govju ganāmpulkam, un vilka Skārletu aiz sevis. Pēc dažām sekundēm abas jau stāvēja laukumā. Govju bara vidū Skārletai nebija laika kliegt bailēs vai dusmīgi uzbrēkt Ketlīnai. Un, tikusi laukumā, viņa pārāk aizrāvās ar apkārtni, lai atcerētos par bailēm vai dusmām. Viņai bija ļoti paticis Čārlstonas un Savanas tirgus rosības, krāsainības un preču piedāvājuma dēļ. Bet tas bija nieks salīdzinājumā ar tirgus dienu Golvejā.

Kur vien skaties, visur kaut kas notika. Vīrieši un sievietes kaulējās, pirka, pārdeva, strīdējās, smējās, slavēja, pēla, apspriedās par aitām, cāļiem, gaiļiem, olām, govīm, cūkām, sviestu, krējumu, kazām, ēzeļiem.

-    Cik jauki, Skārleta teica, kad ieraudzīja grozus ar kviecošiem sārtiem sivēniem… mazos, pinkainos ēzelīšus ar garajām ausīm, kas iekšpusē bija sārtas… un atkal un atkal košās drēbes, kas bija mugurā desmitiem jaunu sieviešu un meiteņu. Ieraudzījusi pirmo, viņa nodomāja, ka tā ģērbusies tautastērpā; tad pamanīja vēl vienu un vēl vienu, un vēl vienu, līdz aptvēra, ka tik koši ģērbušās gandrīz visas. Nav brīnums, ka Ketlīna nemitējās runāt par zeķēm! Visur, kur Skārleta skatījās, viņa redzēja potītes un stilbus košās svītrainās zeķēs zils ar dzeltenu, sarkans ar baltu, dzeltens ar sarkanu, balts ar zilu. Golvejas meitenes valkāja nevis zābakus, bet seklas melnas ādas kurpes ar zemiem papēžiem, un svārki beidzās labu sprīdi virs potītēm. Un kādi svārki! Kupli, plīvojoši, tikpat koši kā zeķes, spilgtās sarkanās, zilās, zaļās vai dzeltenās krāsās. Jaciņas bija tumšākas, bet košas, ar garām aizpogājamām piedurknēm un priekšā saspraustu iestīvinātu, baltu lina mežģīņu lakatu.

-    Es ari gribu zeķes, Ketlīn! Un svārkus. Un jaciņu ar lakatu. Man tie jādabū. Tie ir tik skaisti!

Ketlīna apmierināta pasmaidīja.

-    Tev patīk īru drēbes, Skārlet? Es priecājos. Tavi tērpi ir tik eleganti, ka domāju, tu smiesies par mūsējiem.

-     Kaut es varētu tā ģērbties katru dienu. Vai tā jūs ģērbjaties mājās? Laimīgā meitene, nav brīnums, ka tu gribēji atgriezties.

-    Tās ir labākās drēbes. Tirgus dienai un puišu skatienu piesaistīšanai. Es tev parādīšu ari to, ko valkājam ikdienā. Nāc.

Ketlīna atkal satvēra Skārletas roku un veda cauri ļaužu drūzmai, kā pirmīt bija vedusi cauri govju baram. Gandrīz pašā laukuma vidū bija izvietoti galdi uz steķiem salikti dēļi -, apkrauti ar skaistajām sieviešu drānām. Skārletai iepletās acis. Viņa gribēja pirkt visu, ko ieraudzīja. Paskat, kādas zeķes… un brīnišķīgas šalles, tik mīkstas… apžēliņ, kādas mežģīnes! Ak, mana Atlantas šuvēja pārdotu savu dvēseli, lai tiktu pie tik rupjām un bagātīgām mežģīnēm. Te tie bija, svārki! Ak, mīļie, cik brīnišķīgi viņa izskatīsies šajā sarkanajā tonī un arī zilajā. Bet pagaidiet uz blakus galda ir cita ziluma svārki tumšāki. Kuri labāki? Ak, un gaišāk sarkani tur…

No milzīgās izvēles reiba galva. Viņai vajadzēja tos visus aptaustīt vilna bija tik mīksta, bieza, tik dzīvīga no siltuma un krāsām, to juta pat viņas cimdā ģērbtā roka. Aši, nevērīgi viņa norāva cimdu, lai pataustītu vilnas audumu. Kaut kam tādam viņa pieskārās pirmo reizi.

-     Es jau gaidu pie pīrādziņiem, un mute man pilna siekalām no bada, ierunājās Kolams. Viņš uzlika roku Skārletai uz elkoņa.

-    Neraizējies, tu varēsi atgriezties, Skārlet mīļā. Viņš pacēla cepuri un pamāja melnā ģērbtajām sievietēm, kas stāvēja aiz galdiem. Lai saule uz mūžīgiem laikiem apspīd jūsu skaistos rokdarbus, Kolams novēlēja. Atvainojiet manu Amerikas māsīcu. Viņa no apbrīnas zaudējusi valodu. Tagad es viņu pabarošu un, ja Svētajai Bridžidai labpatiks, viņa, kad atgriezīsies, varēs parunāt. Sievietes uzsmaidīja Kolamam, zagšus uzmeta iesāņus skatienu Skārletai un sacīja:

-    Paldies, tēvs, bet Kolams rāva Skārletu projām.

-    Ketlīna teica, ka tu esot pilnīgi sajukusi prātā, viņš nosmējās.

-    Viņa, nabaga meitene, desmit reižu raustījusi tevi aiz piedurknes, bet tu viņai pat neesot uzmetusi skatienu.

-    Par viņu es aizmirsu, Skārleta atzinās. Nekad neesmu vienā reizē redzējusi tik daudz skaistu tērpu. Domāju, ka nopirkšu apģērbu ballei. Bet nezinu, vai varēšu palikt tik ilgi, lai to uzvilktu. Saki man taisnību, Kolam, vai būs labi, ja ģērbšos kā īru meitenes, kamēr esmu šeit?

-    Domāju, ka citādi tev nemaz nevajadzētu darīt, Skārlet mīļā.

-    Cik labi! Kādas brīnišķīgas brīvdienas, Kolam. Es tā priecājos, ka atbraucu.

-    Mēs visi priecājamies, māsīc Skārlet.

No angļu naudas Skārleta neko nesaprata. Mārciņa bija no papīra un svēra mazāk par unci. Penijs bija milzīgs, liels kā sudraba dolārs, bet monēta, ko sauca par tapensu un kas bija divus penijus vērta, bija mazāka izmēra par vienu peniju. Tad vēl bija monētas, kuras sauca par puspenijiem un šiliņiem… Tas bija briesmīgi mulsinoši. Turklāt tam nebija nekādas nozīmes, jo nauda nebija pelnīta, bet iegūta vista spēlē. Svarīgi bija tikai tas, ka svārki maksāja divas šiliņu monētas un kurpes vienu. Zeķes bija dabūjamas tikai par peniju. Skārleta iedeva Ketlīnai savelkamu auduma maisiņu ar monētām.

-    Apturi mani, kad beidzas nauda, viņa pieteica un sāka iepirkties.

Atgriežoties viesnīcā, visi trīs bija pamatīgi apkrāvušies. Skārleta bija nopirkusi visu krāsu un dažāda biezuma svārkus Ketlīna bija paskaidrojusi, ka plānākos velk arī kā apakšsvārkus, un dučiem zeķu sev, Ketlīnai, Bridžidai, visām māsīcām, ar kurām viņa vēl iepazīsies. Viņai bija arī krekli, jardiem platu un šauru mežģīņu, iestrādātas apkaklēs, lakatos un interesantās, mazās cepurītēs. Viņai bija garš, zils apmetnis ar kapuci un vēl tāds pats, bet sarkans, jo nevarēja izdomāt, kurš labāks, tad vēl arī melns, jo Ketlīna teica, ka vairums ļaužu ikdienā valkājot melnu; tā paša iemesla dēļ viņa nopirka melnus svārkus, bet zem tiem varēja vilkt krāsainus apakšsvārkus. Lina lakati, lina krekli un lina apakšsvārki tādus viņa nekad nebija redzējusi un seši duči lina mutautu. Kaudzēm šaļļu; viņai jau sajuka skaits.

-     Esmu pārguruši, Skārleta laimīgi ievaidējās, kad atkrita uz plīša dīvāna savu apartamentu dzīvojamā istabā. Ketlīna iemeta viņai klēpī naudas somiņu. Tā vēl aizvien bija līdz pusei pilna, pat vairāk. Apžēliņ, Skārleta izdvesa, man nudien Īrija ļoti patiks!

48. NODAĻA

Skārleta bija kā pārņemta ar saviem košajiem "kostīmiem". Viņa mēģināja pielabināties, lai Ketlīna pārģērbtos un viņas kopā atgrieztos tirgus laukumā, bet meitene pieklājīgi, tomēr stingri atteicās.

Mēs vakariņas ēdīsim vēlu, Skārlet, saskaņā ar angļu tradīcijām, kas valda viesnīcā, un mums rit agri jādodas ceļā. Tirgus dienas notiek bieži; pilsētā netālu no mūsu ciema tirgus ir katru nedēļu.

-     Bet, spriežot pēc taviem vārdiem, ne tāds kā Golvejā, Skārleta ar aizdomām aizrādīja. Ketlīna atzina, ka Trima ir daudz, daudz mazāka. Tomēr atpakaļ uz laukumu iet nevēlējās, un Skārleta negribīgi padevās.

Dzelzceļa viesnīcas restorāns bija plaši pazīstams ar izsmalcināto ēdienu piedāvājumu un apkalpošanu. Divi livrejās ģērbušies viesmīļi nosēdināja Skārletu un Ketlīnu pie liela galda blakus augstam, ar biezās krokās krītošiem aizkariem aizklātam logam, tad nostājās aiz muguras, gatavi pakalpot. Kolamam vajadzēja samierināties ar frakotu viesmīli, kas bija atbildīgs par visu galdu. O'Hāras pasūtīja pusdienas ar sešiem ēdieniem, un Skārleta visā pilnībā izbaudīja slaveno Golvejas laša siteni ar gardo mērci, kad izdzirdēja no laukuma skanam mūziku. Viņa atbīdīja ar bārkstīm apmalotās drapērijas, zīda aizkarus aiz tām un biezo mežģīņu audumu vēl tālāk.

-    Tā jau es domāju! viņa iesaucās. Es zināju, ka mums vajadzēja atgriezties laukumā. Tur notiek dejas. Ejam tūlīt.

-    Skārlet mīļā, mēs tikko sākām ēst, Kolams iebilda.

-     Nu un tad? Mēs līdz nelabumam pieēdāmies uz kuģa; ja nu mums kaut kas nav vajadzīgs, tās ir vēl vienas bezgalīgas pusdienas. Gribu uzvilkt jauno tērpu un dejot.

Nekas nespēja viņu atturēt.

-    Es tevi galīgi nesaprotu, Kolam, Ketlīna brīnījās. Abi sēdēja uz sola netālu no deju grīdas un uzmanīja, lai Skārletai negadītos kādas nepatikšanas. Zilos svārkos ar sarkaniem un dzelteniem apakšsvārkiem viņa dejoja rīlu tā, it kā būtu to mācējusi kopš dzimšanas.

-    Ko tu nesaproti?

-     Kāpēc mēs vispār dzīvojam šajā smalkajā angļu viesnīcā kā karaļi un karalienes? Un, ja jau esam te apmetušies, kāpēc nevarējām ēst savas izsmalcinātās pusdienas? Es zinu, ka šīs ir pēdējās. Vai tu nevarēji pateikt Skārletai: "Nē, neiesim," tāpat kā es?

Kolams saņēma meitenes roku.

-   Lieta tāda, manu mazo māsiņ, ka Skārleta vēl nav gatava saskarties ar patiesību par Īriju un O'Hārām tajā. Es ceru viņai atvieglot šo saskari. Labāk lai viņa skatās uz īru tautas apģērbu kā jautru piedzīvojumu nekā raud, kad uzzinās, ka viņas skaistie zīda trēni tik ātri samirks dubļos. Viņa satiksies ar īriem, dejojot rīlu, un viņai tie liksies patīkami ļaudis, kaut ari viņiem ir raupji apģērbi un netīras rokas. Tas ir milzu notikums, lai gan es labāk šobrīd gulētu.

-    Bet mēs brauksim mājās no rīta, vai ne? Ketlīnas jautājumā skanēja ilgas.

Kolams vēlreiz paspieda meitenes roku.

-    Mēs brauksim mājās rīt, to es tev apsolu. Pirmās klases vagonā, un tu nedrīksti izteikt par to nekādas piezīmes. Turklāt es izmitināšu Skārletu pie Mollijas un Roberta, un tu neteiksi ne vārda.

Ketlīna nospļāvās.

-    Par Molliju un viņas vīru. Bet, ja tā ir Skārleta, kas dzīvos pie viņiem, nevis es, labi, turēšu mēli aiz zobiem.

Kolams sarauca pieri, bet ne par māsas vārdiem. Skārletas pašreizējais deju partneris centās viņu apskaut. Kolams nekādi nevarēja zināt, ka Skārleta kopš piecpadsmit gadu vecuma ir īsta lietpratēja vīriešu uzmanības modināšanā un atvairīšanā. Viņš aši piecēlās un tuvojās dejotājiem. Taču nebija paguvis tikt tuvāk, kad Skārleta jau bija aizbēgusi no pielūdzēja. Viņa skrēja pie Kolama.

-    Vai tu beidzot nāc ar mani dejot?

Viņš izpleta rokas.

-     Esmu atnācis, lai vestu tevi projām. Mums jau vajadzēja gulēt.

Skārleta nopūtās. Viņas pietvīkusi seja izskatījās koši sarkana zem sārtās papīra laternas, kas karājās virs galvas. Visā laukumā augsto koku plato lapotņu zaros bija sakārtas košas laternas. Spēlēja vijoles, ļaužu pūlis smējās un sauca dejot, tāpēc viņa nebija precīzi dzirdējusi Kolama vārdus, bet to jēga bija skaidra.

Skārleta arī zināja, ka tā ir, bet ļoti negribējās pārtraukt dejošanu. Viņa pirmo reizi juta tik reibinošu brīvību, kādu nebija jutusi pat Svētā Patrika dienā. īru apģērbs nebija paredzēts valkāšanai ar korseti, un Ketlīna bija viņu sasaitējusi tikai tik daudz, lai tā nenoslīd līdz ceļiem. Viņa varēja dejot mūžīgi un nejust elpas trūkumu. Viņai likās, ka nekas viņu nesaista. Nekādā ziņā.

Kolams pat sārtās lampas gaismā izskatījās noguris. Skārleta pasmaidīja un pamāja ar galvu. Gan jau vēl varēs izdejoties. Viņa

Īrijā pavadīs divas nedēļas un nosvinēs te vecmāmiņas simto dzimšanas dienu. īstā Keitija Skārleta. Es neparko nelaidīšu garām šis svinības!

Tā ir daudz jēdzīgāk nekā mūsu vilcienos, Skārleta sprieda, kad ieraudzīja atsevišķo kupeju atvērtās durvis. Daudz patīkamāk, ja tev ir pašam sava neliela istabiņa un nevajag sēdēt vagonā kopā ar veselu baru svešu cilvēku. Tāpat nav nekādas staigāšanas pa eju turpu šurpu un, ejot garām tavai vietai, neviens nekrīt tev klēpī. Viņa laimīga uzsmaidīja Kolamam un Ketlīnai.

-     Man ļoti patīk īru vilcieni. Man Īrijā viss patīk. Viņa ērti iekārtojās dziļajā sēdeklī, nepacietīgi gaidīdama, kad vilciens pametīs staciju, lai varētu pa logu vērot ainavu. Tā noteikti atšķirsies no Amerikas.

Īrija nesagādāja viņai vilšanos.

-    Pasaulīt mīļo, Kolam, viņa sacīja pēc stundas. Šī zeme ir burtiski piebārstīta ar pilīm! Faktiski uz katra pakalna pa vienai un līdzenumā vēl vairāk. Kāpēc tās visas sabrūk? Kāpēc tajās nedzīvo cilvēki?

-    Lielākoties tās ir ļoti vecas, Skārlet mīļā, četri simti gadu vai vairāk. Cilvēki dzīvošanai atraduši ērtākus apstākļus.

Skārleta pamāja ar galvu. Tas bija loģiski. Tajos torņos taču nepārtraukti jāskraida augšā lejā. Tomēr tās bija briesmīgi romantiskas. Viņa atkal piespieda degunu pie rūts.

-    Ak, viņa nopūtās, cik žēl. Mana piļu vērošana beigusies. Sāk līt.

-    Gan pāries, Kolams solīja.

Viņi vēl nebija sasnieguši nākamo staciju, kad tā arī notika.

-    Belinaslova, Skārleta skaļi izlasīja nosaukumu. Cik skaisti nosaukumi pilsētām. Kā sauc to vietu, kur dzīvo O'Hāras?

-    Adamstauna, Kolams atbildēja un sāka smieties, ieraudzījis Skārletas sejas izteiksmi. Nē, diez cik īrisks šis nosaukums nav. Ja varētu, es tevis dēļ to mainītu; ja varētu, es mainītu to mūsu visu dēļ. Bet īpašnieks ir anglis, un diez vai viņam tas patiktu.

-    Kādam pieder visa pilsēta?

-    Kāda tur pilsēta, tā tikai angļi plātās. Pat ne ciems. Nosaukts par godu tā angļa dēlam, kurš to uzbūvēja; šis zemes īpašums bija neliela dāvaniņa Ādamam. Kopš tiem laikiem to mantojis viņa dēls, mazdēls un tā tālāk. Tas, kuram Adamstauna pieder šodien, nekad nav to redzējis. Viņš dzīvo galvenokārt Londonā. Visu vada viņa pārvaldnieks.

Kolama vārdos ieskanējās rūgtums. Skārleta nolēma, ka labāk neuzdot jautājumus. Vajadzēja būt mierā ar piļu aplūkošanu.

Kad vilciens pirms nākamās stacijas palēnināja gaitu, viņa ieraudzīja milzīgu pili, kas nemaz nebija sabrukusi. Tur jau nu gan kāds dzīvoja! Bruņinieks? Princis? Ne tuvu, atteica Kolams; tur izvietotas britu armijas pulka kazarmas.

Ak, šoreiz es tiešām esmu iebraukusi auzās, Skārleta sabijās. Ketlīnas vaigi liesmoja.

-     Atnesīšu mums tēju, Kolams sacīja, kad vilciens apstājās. Viņš nobīdīja lejup logu un izliecās ārā. Ketlīna blenza grīdā. Skārleta stāvēja blakus Kolamam. Bija tik labi izlocīt kājas. Apsēdies, Skārlet, viņš stingri pavēlēja. Viņa apsēdās, tomēr varēja redzēt elegantās uniformās ģērbušos vīriešu grupiņas uz perona un to, kā Kolams papurināja galvu, kad viņam jautāja, vai kupejā esot brīva vieta. Viņš nu gan ir aukstasinīgs. Neviens nevarēja redzēt viņam garām, jo platie pleci aizpildīja visu logu, bet kupejā bija tukšas trīs platas vietas. Tas jāatceras nākamajai reizei, kad brauks ar īru vilcienu, katram gadījumam, ja nu Kolama nebūtu līdzi.

Tieši tad, kad vilciens sāka kustēties, viņš padeva iekšā auduma sainīti un trīs krūzes ar tēju.

-     Pagaršo īru ēdienu, Kolams sacīja, jau smaidīdams, to sauc par rauga ogu maizi. Raupjajā lina audumā bija lielas šķēles garda, ar augļiem pildīta viegla cepuma. Skārleta apēda arī Ketlīnas daļu un, kad vilciens apstājās nākamajā stacijā, palūdza, vai Kolams nevar dabūt vēl.

-     Vai tu spēj paciesties neēdusi vēl kādu pusstundu? Tad mēs izkāpsim no vilciena un varēsim paēst kārtīgi. Skārleta piekrita ar lielāko prieku. Viņai jau sāka apnikt jaunumi, ko sniedza vilciens un pilīm piebārstītā ainava. Viņa bija gatava nokļūt tur, kur vilciens viņu veda.

Bet stacijas izkārtne vēstīja "Malingāra", nevis "Adamstauna". Nabaga jēriņš, Kolams sacīja, vai tad viņš nebija teicis? Viņi tikai daļu no ceļa var nobraukt ar vilcienu. Kad paēdis pusdienas, atlikušo ceļu vajadzēs sēdēt ratos. Tikai kādas divdesmit jūdzes; pirms tumsas viņi būs mājās.

Divdesmit jūdzes! Oho, tas jau ir tikpat tālu kā no Atlantas līdz Džonsboro! Brauciens vilksies veselu mūžību, un viņi jau gandrīz sešas stundas pavadījuši vilcienā. Vajadzēja sakopot visu gribasspēku, lai izmocītu mīļu smaidu, kad Kolams iepazīstināja viņu ar savu draugu Džimu Deiliju. Džims nebija glīts, toties viņa rati gan. Tiem bija augsti, sarkani riteņi un zili sāni, uz kuriem ar zelta burtiem bija uzrakstīts DŽ. DEILIJS. Lai kāds ir viņa uzņēmums, Skārleta secināja, ka viņam iet no rokas.

Džimam Deilijam piederēja bārs un alus darītava. Lai ari Skārleta pati bija kroga īpašniece, viņa nekad nebija bijusi krogā iekšā; Skārleta jutās patīkami samaitāta, kad iegāja lielajā telpā, kas oda pēc iesala. Viņa ziņkāri lūkojās uz garo, nospodrināto ozolkoka leti, bet nebija laika ievērot sīkumus, jo Deilijs jau atvēra citas durvis un ieveda viesus priekšnamā. O'Hāras ieturēja pusdienas kopā ar viņu un viņa ģimeni privātajās telpās virs kroga.

Pusdienas bija gardas, bet tikpat labi viņa varēja pusdienot Savanā. Jēra kāja ar piparmētru mērci un kartupeļu biezeni nebija ne savāda, ne eksotiska. Un visas runas grozījās tikai ap Savanas O'Hārām, viņu veselību un darījumiem. Džima Deilija māte, kā izrādījās, bija viena no O'Hāru māsīcām. Skārleta nemaz nejuta, ka vispār atrodas Īrijā, kur nu vēl tieši virs kroga zāles. Turklāt likās, ka nevienam no Deilijiem īpaši neinteresēja viņas viedoklis. Viņi bija pārāk aizņemti ar savām darīšanām.

Pēc pusdienām situācija uzlabojās. Džims Deilijs uzstāja, ka aizvedīs Skārletu apskatīt Malingāru. Kolams un Ketlīna viņiem sekoja. Nebija jau daudz ko redzēt, viņa secināja. Sīka pilsētele, tikai viena iela, un piecreiz vairāk krogu nekā veikalu, tomēr bija labi izlocīt kājas. Pilsētas laukums nebija pat uz pusi tik liels kā Golvejas laukums, un tur nekas nenotika. Pastiepusi roku, pie viņiem pienāca jauna sieviete ar melnu šalli ap galvu un pleciem.

Lai Dievs jūs svētī, ser un dāma, viņa žēlabainā balsī sauca. Džims iemeta sievietei saujā pāris monētu, un viņa kniksējot atkārtoja svētību. Skārletu pārņēma šausmas. Ak, tā meitene ubagoja, skaidrs kā dienai Viņa jau nu noteikti neko nedotu; nebija nekāda iemesla, lai meitene nevarētu strādāt un nopelnīt iztiku; viņa izskatījās vesela.

Atskanēja smieklu šalts, un viņa pagriezās, lai redzētu, kaš to izraisījis. No sānu ielas laukumā bija iznācis bariņš karavīru. Viens no tiem ķircināja ubadzi, turēdams rokā monētu augstāk, nekā sieviete spēja aizsniegt. Nelietis! Bet ko viņa var gaidīt, ja padara sevi par muļķi, ubagojot pilsētā uz ielas. Un vēl no zaldātiem. Visi zināja, ka tie mēdz būt skarbi un rupji… Lai gan, Skārletai vajadzēja atzīt, šie pavisam maz līdzinās kareivjiem. Tajās muļķīgajās uniformās viņi vairāk izskatījās pēc maziem zēniem domātām rotaļlietām, tikai daudz lielākām. Acīmredzot viņiem nebija vairāk darba kā brīvdienās soļot parādē. Paldies Dievam, Īrijā nebija īstu karavīru, tādu kā jenkiji. Ne čūsku, ne jenkiju.

Karavīrs iemeta monētu netīrā, ar putām klātā peļķē un atkal sāka smieties kopā ar saviem draugiem. Skārleta redzēja, kā Ketlīna abām rokām ieķeras Kolamam elkonī. Viņš izrāvās un piegāja pie karavīriem un ubadzes. Ak kungs, ja nu viņš sāk lasīt lekciju par to, cik svarīgi būt labiem kristiešiem? Kolams pavilka uz augšu piedurkni, un viņai aizrāvās elpa. Viņš ir tik līdzīgs tētiņam! Vai viņš grasās iesaistīties kautiņā?

Kolams nometās ceļos uz bruģa un izzvejoja monētu no pretīgās plančkas. Skārleta lēni izdvesa atvieglotu nopūtu. Viņa ne mirkli nebaiļojās par to, ka Kolams spētu pretoties vienam no šajās stulbajās biksēs ģērbtajiem zaldātiem, bet pieci būtu par daudz pat O'Hāram. Bet kāpēc viņam jātaisa tāds tracis par ubadzes nepatikšanām?

Kolams stāvēja ar muguru pret kareivjiem. Viņi acīm redzami jutās neveikli par to, kā izvērties viņu joks. Kad Kolams saņēma sievieti aiz rokas un aizveda projām, puiši pagriezās pretējā virzienā un aši aizgāja līdz stūrim.

Nu, viss labs, kas labi beidzas, nevienam nekas ļauns nav noticis, Skārleta nopriecājās. Izņemot Kolama bikšu ceļgalus. Kā priesterim viņam laikam tie bieži tiek nosmērēti un saplēsti. Jocīgi, ka es to pastāvīgi aizmirstu. Ja Ketlīna nebūtu mani rītausmā izvilkusi no gultas, es pat aizmirstu aiziet uz misi, pirms devāmies uz vilcienu.

Labums no pilsētas apskates nebija nekāds lielais. Karaliskajā kanālā nebija laivu, un Skārletu nemaz neinteresēja Džima Deilija entuziasms par to, cik labi ir ceļot uz Dublinu ar laivu, nevis ar vilcienu. Kāpēc viņai vajadzētu raizēties par to, kā nokļūt Dublinā? Viņa gribēja doties ceļā uz Adamstaunu.

Drīz viņas vēlēšanās tika piepildīta. Kad viņi atgriezās, pie Džima Deilija kroga stāvēja maza, noplukuši kariete. Kreklos izmeties vīrs, apsējis priekšautu, krāva tai uz jumta viņu čemodānus; somas jau bija ar siksnām piesietas aizmugurē. Tb, ka Skārletas čemodāni svēra daudz mazāk nekā stacijā, kad Džims Deilijs un Kolams lika tos Deilija ratos, neviens nepieminēja. Kad somas bija drošībā, vīrs bija jau nozudis krogā. Kad atgriezās, viņš bija ģērbies kučiera mētelī ar pelerini un cilindru.

-    Mani arī sauc Džims, viņš īsi izmeta. Braucam. Skārleta iekāpa un apsēdās uz sola ar muguru braukšanas virzienā. Ketlīna apsēdās viņai blakus, Kolams pretī. Lai Dievs jūs ceļā pasargā, sauca Deilijs. Skārleta un Ketlīna māja pa logu ar kabatlakatiņiem. Kolams atpogāja mēteli un noņēma cepuri.

-     Nezinu, kā jūs, bet es mēģināšu nosnausties, viņš sacīja. Ceru, ka dāmas atvainos, ja nolikšu tur savas kājas. Viņš novilka zābakus un izstiepās, uzlicis zeķēs autās kājas uz sola starp Skārletu un Ketlīnu.

Viņas paskatījās viena otrā, tad pieliecās atsaitēt zābakus. Pēc dažām minūtēm arī viņas bija iekārtojušās, bez cepures palikušās galvas iespieda karietes stūrī un kājas salika abās pusēs Kolamam. Ak, ja man mugurā būtu Golvejas drēbes, es justos pavisam labi, Skārleta domāja. Viena ar zeltu pildītā korsetes stīpa dūrās ribās, lai kā viņa mēģināja iegrozīties. Tomēr viņa viegli un ātri ieslīga miegā.

Viņa pamodās, kad logā sāka pakšķēt lietus lāses, bet drīz vien klusā skaņa atkal ieaijāja miegā. Kad viņa pamodās nākamreiz, spīdēja saule.

-    Vai esam klāt? viņa miegaini jautāja.

-     Nē, mums vēl gabaliņš jābrauc, Kolams atbildēja. Skārleta paskatījās pa logu, un tas, ko viņa tur ieraudzīja, lika sasist plaukstas.

-    Ak, paskaties uz visām puķēm! Es varu pastiept roku un kādu noplūkt. Kolam, lūdzu, atver logu. Es saplūkšu pušķi.

-    Kad apstāsimies, es atvēršu. Riteņi saceļ lielus putekļus.

-    Bet es gribu dažus ziedus.

-     Tas taču tikai dzīvžogs, Skārlet mīļā. Tā būs visu ceļu līdz mājām.

-    Un arī šajā pusē, redzi, Ketlīna rādīja. Tiesa, Skārleta redzēja. Nepazīstamais vīteņaugs ar koši sārtiem ziediem bija rokas stiepiena attālumā ari no Ketlīnas. Cik brīnišķīgi ceļot, ja abās pusēs slejas puķu sienas. Kad Kolams aizvēra acis, viņa lēnām nolaida logu.

49. NODAĻA

— 13riz būsim Razernijā, Kolams ierunājās, pēc tam vēl dažas jūdzes, un iebrauksim Mītas grāfistē.

Ketlīna izdvesa laimīgu nopūtu. Skārletai dzirkstīja acis. Mītas grāfiste. Tētiņš runāja tā, it kā tur būtu paradīze, un laikam jau es saprotu, kāpēc. Viņa sajuta pa atvērto logu ieplūstam saldi smaržojošo dienasvidus gaisu, tas bija sārto puķu vieglās smaržas piesātinātais saulē sasilušas zāles smārds, kas plūda no biezu dzīvžogu slēptiem, neredzamiem laukiem, un dzīvžogu krūmu sīvā tvana sajaukums. Kaut tētiņš varētu būt te kopā ar mani, tad viss būtu ideāli. Man noteikti tas viss jāizbauda divkārši, arī par viņu. Skārleta dziļi ievilka elpu un juta gaisā ūdens svaigo vēsmu.

-    Man šķiet, ka atkal līs, viņa pareģoja.

-    Ilgi tas nevilksies, Kolams solīja, un, kad pāries, viss smaržos vēl saldāk.

Viņi iebrauca Razernijā un izbrauca no tās tik ātri, ka Skārleta gandrīz nemaz to nemanīja. Vienā mirklī gar ceļa malu stiepās dzīvžogs, nākamajā jau slējās mājas siena un viņa pa karietes logu ielūkojās citā, tikpat lielā atvērtā logā, ieraudzīja acis, kas skatījās uz viņu. Viņa vēl centās pārvarēt pārsteigumu par to, ka pēkšņi no nekurienes parādījusies sveša seja, kad kariete grabēdama paripoja garām pēdējām mājām rindā un tās atkal jau nomainīja dzīvžogs. Kariete pat nebija palēninājusi gaitu.

Bet ļoti drīz tas notika. Ceļš bija sācis mest asus, spējus līkumus. Skārleta bija izbāzusi galvu pa logu, cenšoties saskatīt, kas atrodas priekšā.

-    Vai mēs jau esam Mīdās grāfistē, Kolam?

-    Tūlīt būsim.

Kariete kustējās tikai nedaudz ātrāk par kājāmgājēju, viņi paripoja garām pavisam mazai mājelei, tāpēc Skārleta varēja to labi apskatīt. Viņa pasmaidīja un pamāja ar roku sarkanmatainai meitenītei, kura stāvēja durvju priekšā. Bērns pasmaidīja pretī. Robs, kas bija palicis, izkrītot priekšējiem piena zobiem, smaidu darīja īpaši pievilcīgu. Skārletai šī mājiņa šķita burvīga. Tā bija celta no akmeņiem, ar spodri baltām sienām, maziem, četrstūrainiem lodziņiem ar sarkaniem rāmjiem. Arī durvis bija sarkanas un sadalītas uz pusēm, augšējā daļa stāvēja pavērta. Bērna galva sniedzās tikai drusku pāri apakšējai daļai; aiz durvīm Skārleta varēja samanīt, ka ēnainajā istabā kūrās spoža uguns. Bet vislabākais viņa šķita tas, ka mājai bija salmu jumts un vietās, kur tas saskārās ar sienu, veidojās tādi kā gliemežvāki. Kā bilde no pasaku grāmatas. Skārleta pagriezās un uzsmaidīja Kolamam.

-Ja mazajai meitenei būtu gaiši mati, es domātu, ka tūlīt ieraudzīšu trīs lāčus.

Kolama sejas izteiksme vēstīja, ka viņš nesaprot, par ko Skārleta runā.

-    Zeltmatīte, muļķīt! Viņš nogrozīja galvu.

-    Apžēliņ, Kolam, tā ir pasaka. Vai tad Īrijā nestāsta pasakas?

Ketlīna sāka smieties.

Arī Kolams pasmaidīja.

-    Skārlet mīļā, viņš sacīja, es neko nezinu par tavām pasakām un taviem lāčiem, bet, ja gribi dzirdēt par fejām, tad tu esi atbraukusi uz īsto vietu. Īrijā čum un mudž no fejām.

-    Kolam, nejokojies.

-     Bet es nejokojos. Un tev būs jāuzzina par fejām, citādi vari iekulties milzīgās nepatikšanās. Vairums, to atceries, ir tikai apnicīgas, vēl ir, piemēram, feju kurpnieks, kuru jebkurš vēlētos satikt…

Kariete pēkšņi bija apstājusies. Kolams izbāza galvu pa logu. Kad viņš atkal apsēdās karietē, smaids bija pazudis. Viņš pastiepa roku pāri Skārletai un satvēra ādas siksnu, ar kuru varēja virināt logu. Ar spēju rāvienu viņš uzvilka rūti uz augšu.

-    Sēdiet pavisam mierīgi un nesarunājieties ne ar vienu, viņš klusā, bet stingrā čukstā pavēlēja. Neļauj Skārletai nekur iet, Ketlīn. Kolams aši iegrūda kājas zābakos, un pirksti zibēja vien, cik ātri viņš tos aizsēja.

-    Kas notiek? Skārleta gribēja zināt.

-    Kuš, Ketlīna viņu apsauca.

Kolams atvēra durvis, paķēra cepuri, izkāpa uz ceļa un aizcirta durvis. Kad viņš devās projām, priestera seja atgādināja pelēku akmeni.

-    Ketlīn?

-    Kuš. Tas ir nopietni, Skārlet. Klusē!

Ārpusē skanēja dobja būkšķēšana, kas drebināja karietes sienas. Pat caur aizvērtajiem logiem Skārleta un Ketlīna varēja dzirdēt, kā kaut kur priekšā vīrieša balss izkliedza aprautus vārdus.

-    Jūs! Kučieri Brauciet tālāk. Te nav nekāds cirks, uz ko blenzt. Un jūs! Priesteri! Kāpiet atpakaļ savā kastē, un prom no šejienes. Ketlīnas pirksti satvēra Skārletas roku.

Kariete šūpojās atsperēs un lēnām slīdēja uz šaurā ceļa labo malu. Dzīvžogu stīvie zari un ērkšķi plēsa karietes sienu biezo ādu. Aiz loga kaut kas nočirkstēja, un Ketlīna atrāvās, pievirzīdamās tuvāk Skārletai. Vēlreiz atskanēja būkšķis, un abas sievietes sarāvās. Skārletas roka ciešāk satvēra Ketlīnas plaukstu. Kas notiek?

Karietei lēnām virzoties uz priekšu, viņi nonāca pie citas mājiņas, tieši tādas pašas kā tā, kuru Skārleta uzskatīja par idillisko Zeltmatītes namiņu. Līdz galam atvērtajās durvīs stāvēja karavīrs melnā uniformā ar zelta pīnēm un centās uzlikt divus trīskāju ķebļus uz galda, kas atradās ārpusē. Pa kreisi no durvīm tramīga bēra zirga mugurā sēdēja formas tērpā ģērbies karavīrs, bet pa labi stāvēja Kolams. Viņš klusā balsī runāja ar maza auguma sievieti. Viņa raudāja, melnā šalle bija noslīdējusi no galvas, un sarkanie mati iziruši pār pleciem un vaigiem. Rokās sieviete turēja zīdaini; Skārleta varēja saskatīt mazuļa zilās acis un rūsgano pūku uz galvas. Seju paslēpusi mātes priekšautā, raudāja ari maza meitene, kas varētu būt dvīņumāsa smaidošajai meitenei pie durvīm. Gan mātei, gan meitai bija basas kājas. Ceļa vidū pie milzīga, no baļķiem taisīta trijkāja grozījās pulciņš karavīru. Ceturtais baļķis šūpojās auklās pie trijkāja virsotnes.

-   Tinies, Padij, virsnieks uzkliedza. Kariete čīkstēja, un plīsa uz dzīvžoga uzrautā āda. Skārleta juta, ka Ketlīna dreb. Te notika kaut kas briesmīgs. Tā nabaga sieviete, izskatās, ka viņa tūlīt paģībs… vai sajuks prātā. Cerams, ka Kolams varēs viņai palīdzēt.

Sieviete nokrita ceļos. Mans Dievs, viņa ģībst, nometīs vēl zemē bērnu! Skārleta pastiepa roku pret durvju bultu, bet Ketlīna to satvēra.

-    Ketlīn, laid…

-     Klusu. Dieva dēļ, klusē. Izmisuma pilnā trauksme Ketlīnas čukstā apturēja Skārletu.

Pie velna! Skārleta skatījās un neticēja savām acīm. Raudošā sieviete bija satvērusi Kolama roku un skūpstīja to. Viņš pārmeta sievietei virs galvas krustu. Tad palīdzēja viņai piecelties. Kolams pieskārās zīdaiņa un ari mazās meitenes galvai, tad, uzlicis rokas sievietei uz pleciem, viņš pagrieza to ar muguru pret māju.

Kariete lēnām ripoja uz priekšu, un viņiem aiz muguras atsākās dobjā, smagā būkšķēšana. Viņi sāka attālināties no dzīvžoga un izbrauca ceļa vidū.

-     Kučier, apstājies! Skārleta iekliedzās, pirms Ketlīna paspēja viņu atturēt. Viņi pameta Kolamu vienu, to nu viņa nedrīkstēja pieļaut.

-     Nevajag, Skārlet, nevajag, Ketlīna lūdzās, bet kariete vēl nebija apstājusies, kad Skārleta jau atrāva durvis. Viņa izkāpa uz ceļa un, nemanīdama, ka modernie, plandošie svārki velkas pa šķidrajiem dubļiem, skrēja atpakaļ turp, no kurienes nāca troksnis.

Skats un skaņas, ko uztvēra Skārletas acis un ausis, lika viņai apstāties, un satriekta viņa protestā iekliedzās. Baļķa svārsts atkal dragāja mājiņas sienas, un priekšējā iebruka, sašķaidot logus, izbārstot tīrā, spožā stikla lauskas. Sarkanie logu rāmji nokrita putekļos, ko sacēla krītošie baltie akmeņi, divdaļīgās, sarkanās durvis saliecās. Troksnis bija šausminošs šņirkstēšana… brīkšķēšana… spiegšana, māja šķita gluži kā dzīva būtne.

Tad uz mirkli iestājās klusums, pēc tam atskanēja cita skaņa krakšķēšana, kas pārauga grāvienā, un visu pārņēma bieza gruzdošu dūmu dvaka. Skārleta ieraudzīja, ka trīs karavīri tur rokā lāpas un liesmas kā izsalkušas rij jumta salmu segumu. Viņa atcerējās Šermana armiju, Divpadsmit ozolu un Danmorlendingas apsvilušās sienas un skursteņus un sāpēs un bailēs ievaidējās. Kur palicis Kolams? Ak, augstā debess, kas noticis ar viņu?

No biezajiem dūmu vāliem, kas klājās pār ceļu, iznira viņa tumšās drānās ģērbtais stāvs.

-    Braucam, viņš uzkliedza Skārletai. Atpakaļ karietē!

Viņa nepaguva nokratīt šausmu izraistīto transu, kas bija viņu sastindzinājis uz vietas, kad Kolams jau stāvēja viņai blakus un ar plaukstu satvēra viņas delmu.

-    Nāc, Skārlet mīļā, nekavējies, viņš apvaldītā trauksmē sauca.

-    Mums tagad jābrauc mājās.

Kariete rāvās uz priekšu tik ātri, cik vien zirgi uz līkumotā ceļa spēja paskriet. Skārletu mētāja no vienas malas uz otru starp Ketlīnu un aizvērto logu, bet viņa to gandrīz nemanīja. Viņa joprojām drebēja savādā un briesmīgā piedzīvojuma iespaidā. Tikai tad, kad kariete čīkstēdama atkal lēnām ripoja uz priekšu, sirds mitējās dauzīties un viņa varēja ievilkt elpu.

-     Kas tur notika? viņa jautāja. Pašas balss izklausījās svešāda.

-    To nabaga sievieti izlika no mājas, Ketlīna asi izmeta, un Kolams viņu mierināja. Tev nevajadzēja iejaukties, Skārlet. Tu mums visiem varēji sagādāt nepatikšanas.

-     Rāmāk, Ketlīn, tu nedrīksti Skārletu rāt, Kolams aizrādīja.

-    Skārleta to nevarēja zināt, viņa atbraukusi no Amerikas.

Skārleta gribēja iebilst, ka redzējusi daudz, daudz sliktākas lietas, bet aprāvās. Viņa gribēja ātrāk saprast.

-    Kāpēc to sievieti izlika? viņa pajautāja pavisam ko citu.

-    Viņiem nebija naudas, ar ko samaksāt nomu, Kolams stāstīja.

-    Un ļaunākais ir tas, ka viņas vīrs mēģināja policiju apturēt, kad tie ieradās pirmo reizi. Viņš iesita karavīram, un viņu ielika cietumā, atstājot sievu ar mazajiem, un tagad viņai vēl jābaidās par vīru.

-    Cik bēdīgi. Viņa izskatījās nožēlojami. Ko viņa iesāks, Kolam?

-    Viņai ir māsa, kas dzīvo mājā pie tā paša ceļa, ne pārāk tālu. Es aizsūtīju viņu tur.

Skārleta mazliet nomierinājās. Cik žēl. Nabaga sieviete bija tik izmisusi. Tomēr ar viņu viss būs kārtībā. Viņas māsa noteikti dzīvo Zeltmatītes mājiņā, un tas nebija tālu. Un galu galā cilvēkiem ir pienākums maksāt īri. Ja īrnieks mēģinātu kavēties ar īres maksu, viņa uz vietas sameklētu jaunu krodzinieku. Un, kas attiecas uz to, ka vīrs iesita karavīram, tas vienkārši bija nepiedodami. Viņam vajadzēja mazliet padomāt par savu sievu, pirms rīkojās tik stulbi.

-    Bet kāpēc viņi nojauca māju?

-    Lai īrnieki tur neatgrieztos.

Skārleta izkliedza pirmo, kas viņai iešāvās prātā:

-    Cik muļķīgi! īpašnieks taču varēja izīrēt to kādam citam.

Kolams izskatījās noguris.

-    Viņš vispār nevēlas izīrēt to māju. Tur ir neliels zemes pleķītis, un viņš dara to, ko sauc par sava īpašuma "sakārtošanu". Viņš tur izveidos ganības un nobarotos lopus pārdos tirgū. Tāpēc jau viņš nomas maksu pacēlis tik augstu, ka to nav iespējams samaksāt. Viņu vairs neinteresē zemes apstrādāšana. Vīrs jau zināja, ka tā būs; visi zina, kad tas sākas. Viņi gaida vairākus mēnešus, līdz vairs nav palicis nekas pārdodams, ar ko samaksāt nomu. Un šajos mēnešos cilvēks kļūst nikns un mēģina gūt virsroku ar dūrēm… Un sievietes plosa izmisums, redzot vīriešu pazemojumu. Tā nabaga būtne ar zīdaini pie krūts mēģināja ar savu sīko augumu stāties ceļā baļķim un aizsargāt sava vīra māju. Tas bija viss, kas viņam bija, un, to zaudējot, viņš nevar justies kā vīrietis.

Skārleta nezināja, ko teikt. Viņai nebija ne jausmas, ka kaut kas tāds var notikt. Cik riebīgi. Jenkiji rīkojās ļaunāk, bet tas bija kara laiks. Nekas netika iznīcināts tāpēc, lai bariņam govju būtu vairāk zāles. Nabaga sieviete. Tā taču varēja būt Morīna, un rokās viņai Džekijs, kad viņš vēl bija zīdainītis.

-    Vai tu droši zini, ka viņa ies pie māsas?

-    Viņa piekrita un nav tāda sieviete, kas melotu priesterim.

-    Tad ar viņu viss būs kārtībā, vai ne?

Kolams pasmaidīja.

-    Neraizējies, Skārlet mīļā. Ar viņu viss būs labi.

-     Līdz "sakārtos" viņas māsas māju. Ketlīnas balss bija piesmakuši. Uz logiem šķīda lietus lāses, tad sāka pamatīgi gāzt. Pa caurumu, ko netālu no Ketlīnas galvas bija uzplēsis dzīvžogs, ūdens tecēja karietē. Vai tu man iedosi savu lielo kabatlakatu, ar ko aizbāzt šo caurumu? Ketlīna iesmējās. Un vai tu, būdams priesteris, noskaitīsi lūgšanu, lai atgriežas saule?

Kā pēc visa notikušā un tās briesmīgās sūces viņa var būt tik jautra? Dieva dēļ, Kolams ari smejas viņai līdzi.

Kariete brauca ātrāk, daudz ātrāk. Kučieris laikam palicis traks. Neviens nevar redzēt cauri šādai gāzmai, turklāt ceļš ir šaurs un vienos līkumos. Viņi izplēsīs desmit tūkstoš caurumu.

-     Vai tu jūti, ka Džima Deilija lieliskos zirgus pārņēmis dedzīgums, Skārlet mīļā? Viņi domā, ka ir sacīkšu celiņā. Bet es zinu, ka šāds skriešanas celiņš var būt vienīgi Mīdās grāfistē. Tagad mēs pavisam noteikti tuvojamies mājām. Labāk pastāstīšu tev par mazajiem ļautiņiem, iekams tu esi satikusi kādu feju kurpnieku un sākusi ar to sarunu.

Pēkšņi pa lietus izraibinātajām rūtīm iespīdēja slīpi saules stari un pārvērta lāses par varavīkšņu šķembām. Likās nedabiski, ka vienu brīdi lija lietus, tad spīdēja saule un atkal lija lietus. Skārleta novērsās no loga un palūkojās uz Ko lamu.

-    Tu Savanas parādē redzēji mazo ļautiņu maskas, Kolams iesāka stāstīt, un es saku visiem, kas tās redzēja: labi, ka Amerikā tādas būtnes nedzīvo, jo dusmas būtu briesmīgas un tie būtu pasaukuši palīgā visas atriebes fejas. Turpretī Īrijā, kur viņiem izrāda pienācīgo cieņu, viņi nevienu neapgrūtina, ja tikai viņus netraucē. Fejas atrod patīkamu vietiņu un apmetas tur, lai nodarbotos ar savu kurpnieka amatu. Ne jau barā, atceries, jo kurpnieks ir savrupnieks, bet viens vienā vietā, otrs citā, un tā, līdz ja pietiekami daudz klausies pasakas tu vari rēķināties, ka satiksi kādu pie katra strauta vai laukakmens. Par viņa klātbūtni vēsta skaņa, kas rodas, kad āmuriņš sit pa kurpes zoli vai papēdi. Tad, ja rāposi klusi kā kāpurs, tu vari pieķert viņu nepamanīta. Daži saka, ka kurpnieks jātur aiz rokas vai potītes, bet vairums ļaužu uzskata, ka pietiek ar ciešu skatienu, lai viņu noķertu.

Viņš lūgsies, lai laid viņu vaļā, bet tev jāatsakās. Viņš apsolīs izpildīt tavu karstāko vēlēšanos, bet viņš ir izslavēts melis, un tu nedrīksti viņam ticēt. Viņš draudēs tev ar kādu briesmīgu ķibeli, bet viņš tev nevar nodarīt neko sliktu, tāpēc tu vari nicināt viņa plātīšanos. Un beigās viņš būs spiests izpirkt savu brīvību ar kādu dārgumu, kuru netālu noslēpis drošā vietā.

Un tas ir īsts dārgums. Varbūt zelta pods, kas nezinātājam neliekas nekāds dižais, bet pods ir izgatavots ar blēdīgā kurpnieka viltību, un tam nav dibena, tāpēc no tā var ņemt ārā zeltu dienām ilgi un podā vienmēr būs vēl.

To visu viņš dod, lai tu palaistu viņu vaļā; viņam tik ļoti nepatīk sabiedrība. Savrupība par katru cenu ir viņa daba. Bet viņa dabā ir arī briesmīga viltība, tik briesmīga, ka viņš pārspēj gudrībā gandrīz visus, kas viņu noķer, novēršot viņu uzmanību. Un, ja tavs tvēriens atlaižas vai skatiens novēršas, viņš vienā mirklī ir prom, un tu esi tikusi bagātāka tikai par vienu piedzīvojumu stāstu.

-    Man liekas, nav grūti kādu noturēt vai cieši skatīties, ja ar to var tikt pie bagātības, Skārleta noteica. Tas stāstiņš ir bezjēdzīgs.

Kolams smējās.

-     Praktiska un lietišķa, Skārlet mīļā, tu esi tieši no tiem cilvēkiem, kurus sīkaliņām ļoti patīk izjokot. Viņi rēķinās ar to, ka var darīt, kas patīk, jo tu nekad neatzīsi viņus par vainīgiem. Ja tu iesi pa mājceļu un dzirdēsi klaudzināšanu, tu neapgrūtināsi sevi, lai apstātos un skatītos.

-    Es to darītu, ja ticētu tādām muļķībām.

-    Lūk, tā! Tu netici, un tu neapstātos.

-     Nieki, Kolam! Es saprotu, ko tu gribi panākt. Tu vaino mani par to, ka es nenoķeru kaut ko tādu, kā vispār nav. Viņa sāka dusmoties. Vārdu un prāta spēles bija pārāk slidenas, un no tām nebija nekādas jēgas.

Skārleta nepamanīja, ka Kolams bija novērsis viņas domas no tā, kā sieviete tika izlikta no mājām.

-    Kolam, vai tu jau esi pastāstījis Skārletai par Molliju? iejautājās Ketlīna. Es teiktu, ka viņai ir tiesības tikt brīdinātai.

Skārleta aizmirsa feju kurpnieku. Tenkas viņa pazina pa lielu gabalu un ar prieku tās uzklausīja.

-    Kas ir Mollija?

-     Viņa ir pirmā no Adamstaunas O'Hārām, kuru tu satiksi, Kolams atbildēja, viņa ir ari mana un Ketllnas māsa.

-    Pusmāsa, Ketlīna izlaboja, un, pēc manām domām, tas ir tieši par pusi vairāk, nekā vajadzētu.

-    Stāsti, Skārleta uzstāja.

Stāsts izvērtās garš, un ceļojums jau gandrīz bija galā, kad beidzot tas bija izstāstīts, bet Skārleta nebija manījusi ne aizritošo laiku, ne jūdzes. Viņa klausījās par savu ģimeni.

Un uzzināja, ka ari Kolams ar Ketlīnu bija pusmāsa un pusbrālis. Viņu tēvs Patriks viens no Džeralda O'Hāras vecākajiem brāļiem bija precējies trīs reizes. Starp bērniem, ko viņam dzemdēja pirmā sieva, bija Džeimijs, kurš tagad dzīvoja Savanā, un Mollija, kura, kā teica Kolams, bija īsta skaistule.

Varbūt jaunībā, ja ticēja Ketlīnai.

Kad pirmā sieva nomira, Patriks apprecējās otru reizi ar Ko lama māti un pēc viņas nāves apņēma Ketlīnas māti, kura bija arī Stīvena māte.

Klusais puisis, Skārleta pie sevis atminējās.

Adamstaunā viņai vajadzēja iepazīties ar desmit O'Hāras brālēniem un māsīcām, dažiem no tiem jau bija savi bērni un pat mazbērni. Šī gada 1. novembrī būs pagājuši jau piecpadsmit gadi kopš Patrika nāves, lai Dievs mielo viņa dvēseli.

Tad bija viņas tēvocis Daniels, vēl dzīvs, ar saviem bērniem un mazbērniem. No tiem Mets un Džeralds dzīvoja Savanā, bet seši bija palikuši Īrijā.

-     Es nemūžam neatšķiršu viņus visus, Skārleta bažījās. Viņa joprojām jauca dažus no Savanā dzīvojošajiem O'Hāru bērniem.

-    Kolams sākumam tevi sagatavojis, Ketlīna sacīja. Mollijas mājā vispār nav neviena O'Hāras, izņemot viņu pašu, un viņa labprāt noliegtu savu vārdu.

Pēc Ketlīnas dzēlīgā komentāra Kolams pastāstīja par Molliju vairāk. Viņa bija precējusies ar Robertu Danahjū, materiālā ziņā "pārtikušu", viņam piederēja ienesīga, vairāk nekā simt akru liela saimniecība. Viņš bija no tiem, ko īri dēvēja par "stipru zemnieku". Mollija sākumā bija strādājusi Danahjū virtuvē par virēju. Kad Danahjū nomira sieva, pēc pienācīga sērošanas laika Mollija kļuva Robertam par otru sievu un pamāti viņa četriem bērniem. Otrajā laulībā bija dzimuši pieci bērni vecākais bija ļoti liels un veselīgs, kaut ari piedzimis trīs mēnešus pirms laika, tagad jau visi bija izauguši un dzīvoja paši savās mājās.

Mollija nebija uzticīga O'Hārām, Kolams lietišķi sacīja, un Ketlīna nošņācās, bet varbūt tas bija tādēļ, ka viņas vīrs bija zemes īpašnieks. Papildus savai saimniecībai Roberts Danahjū vēl rentēja zemi un savukārt izīrēja mazāku saimniecību O'Hārām.

Kolams sāka uzskaitīt Roberta bērnus un mazbērnus, saukt viņu vārdus, bet Skārleta jau bija nokristījusi pārliecīgo vārdu un vecumu uzbrukumu vienā vārdā "pēcnācēji". Līdz brīdim, kad Kolams pieminēja Skārletas vecomāti, viņa neklausījās īpaši uzmanīgi.

-Vecā Keitija Skārleta joprojām dzīvo mājā, ko uzcēla viņas vīrs, kad abi 1789. gadā apprecējās. Nekas nepiespiestu viņu pārcelties citur. Mans un Ketlīnas tēvs pirmo reizi apprecējās 1815. gadā un apmetās kopā ar jauno sievu pārapdzīvotajā mājā. Kad sāka nākt bērni, viņš turpat netālu uzcēla varenu māju, lai visiem pietiktu telpas, kur laist saknes, nolika siltu gultu pie pavarda, lai mātei būtu kur gulēt vecumā. Bet viņa negribēja par to ne dzirdēt. Tāpēc Šons dzīvo mājā kopā ar vecomāti un meitenes kā Ketlīna viņus apkopj.

-    Kad nav citas izejas, Ketlīna piebilda. Vecaimātei patiesībā nekāda kopšana nav vajadzīga, ja nu vienīgi pārlaist slotu pa grīdu un pavicināt putekļu lupatu, jo Šons dara visu iespējamo, lai atrastu dubļus, ko atstāt uz tīrās grīdas. Un kā viņš visu saplēš! Viņš var noplēst jaunu kreklu, iekams pogas vēl knapi piešūtas. Šons ir Mollijas brālis un mūsu pusbrālis. Viņš ir slikts vīrietis, gandrīz tikpat neveiksmīgs kā Timotijs, lai arī ir vecāks veselus divdesmit gadus vai pat vairāk.

Skārletai griezās galva. Viņa neuzdrošinājās jautāt, kas ir Timotijs, baidoties, ka pāri atkal gāzīsies jaunu vārdu gūzma.

Katrā ziņā laika ari vairs nebija. Kolams atvēra logu un uzsauca kučierim:

-    Pieturi, Džim, ja vari, es izkāpšu un apsēdīšos tev blakus uz bukas. Mēs griezīsimies tajā ceļā, kas ir priekšā; man vajadzēs rādīt tev ceļu.

Ketlīna satvēra viņa piedurkni.

Ak, Kolam mīļais, saki, ka varu kāpt ārā kopā ar tevi un pati iet uz mājām. Vairs nevaru sagaidīt. Skārletai nebūs iebildumu aizbraukt ar tevi līdz Mollijai, vai ne, Skārlet? Ketlīna uzsmaidīja Skārletai ar tik starojošu cerību, ka viņa būtu piekritusi pat tad, ja nebūtu vēlējusies dažas minūtes pabūt vienatnē.

Viņai ne prātā nenāca ierasties O'Hāru ģimenes skaistules nav svarīgi, cik izbalējušas, mājā, iekams nebija uzspļāvusi uz kabatlakatiņa un noslaucījusi putekļus no sejas un zābakiem. Tad mazliet tualetes ūdens no sudraba flakoniņa, kas glabājās somiņā, mazliet pūdera un varbūt tikai pavisam mazs mazītiņš pieskāriens sejai ar vaigu sārtumu.

50. NODAĻA

Ceļš līdz Mollijas mājai veda cauri nelielam ābeļdārzam; gaisīgos ziedus uz tumši zilo, zemo debesu fona krēsla iekrāsoja mēļus. Precīzas, šauras dobes ar prīmulām apjoza māju. Viss bija ļoti tīrs.

Ari mājā iekšā valdīja tīrība. Askētiskā astru mēbeļu garnitūra viesistabā bija apklāta ar sedziņām, ikvienu galdu sedza iestīvināts balts galdauts ar mežģīnēm gar malu, mirdzoši nospodrinātajā vara pavardā dega ogles, bet pelnu nebija.

Mollija pati bija nevainojama gan apģērbā, gan izturēšanās ziņā. Bordo krāsas kleita bija rotāta ar desmitiem mirdzošu sudraba podziņu; tumšie mati zem smalkas baltu diegu aubes ar mežģīņu volānu spoži un akurāti ieveidoti. Viņa pagrieza Kolamam skūpstam labo, pēc tam kreiso vaigu un, kad tika iepazīstināta ar Skārletu, sacīja vēl vienai O'Hārai "tūkstoškārt aicināta mūsu mājā".

Un viņa pat nezināja, ka es ieradīšos. Skārletai palika patīkams iespaids, par spīti Mollijas nenoliedzamajam skaistumam. Viņai bija reti samtaina, tīra āda un zem koši zilajām acīm nebija ne ēnu, ne maisiņu. Gandrīz nevienas vārnu kājas, neviena pieminēšanas vērta grumba, izņemot to, kas stiepjas no deguna līdz mutei, bet tādas ir pat jaunām meitenēm, Skārleta secināja pēc aša novērtējuma. Kolams noteikti kļūdījies, Mollijai nekādi nevarēja būt pāri par piecdesmit.

-   Ļoti priecājos iepazīties ar tevi, Mollij, un man trūkst vārdu, lai izteiktu pateicību, ka ļausi apmesties savā jaukajā mājā, Skārleta izplūda pateicības vārdos. Māja jau nu diez kāda nebija. Jā, tīra kā tikko izremontēta, bet viesistaba nebija necik lielāka par mazāko guļamistabu viņas Persiku ielas namā.

-   Apžēliņ, Kolam! Kā tu varēji aiziet un atstāt mani tajā mājā vienu pašu? nākamajā dienā Skārleta izteica brālēnam pārmetumus. Tas briesmīgais Roberts ir visgarlaicīgākais vīrietis pasaulē, viņš runāja tikai par savām govīm Dieva dēļ! un to, cik katra dod pienu. Man likās, ka es līdz vakariņu beigām pati sākšu maut. Pusdienas, kā viņi man atgādināja piecdesmit reizes, nevis vakariņas. Kāda, pie joda, starpība?

-    Īrijā angļi vakarā ēd pusdienas, bet īri vakariņas.

-    Bet viņi taču nav angļi.

-    Viņi cenšas par tādiem kļūt. Roberts reiz Lielajā mājā ar hercoga pārvaldnieku izdzēra glāzi viskija, kad bija aizgājis samaksāt nomas naudu.

-    Kolam! Tu joko.

-   Es smejos, Skārlet mīļā, bet nejokoju. Par to neraizējies; svarīgi ir tikai tas, vai tev bija ērta gulta.

-   Laikam jau. Biju tik nogurusi, ka būtu varējusi gulēt uz kukurūzas vālītēm. Man jāsaka, ka ir patīkami pastaigāt. Vakar bija garš brauciens. Vai līdz vecmāmiņas mājai tālu?

-    Ceturtdaļjūdze, ne vairāk, pa šo stidzīti.

-     Stidzīte. Cik jums skaisti vārdi. Mēs tādu sīku taciņu būtu nosaukuši par "lopu taku". Un mums ari nebūtu šo dzīvžogu. Jāpamēģina Tarā tādus iestādīt žogu vietā. Cik ilgā laikā krūmi saaug tik biezi?

-   Tas atkarīgs no stādiem. Kādi krūmi aug Kleitonas grāfistē? Vai arī jums ir kāds koks, ko var apgriezt kā dzīvžogu?

Kolams, būdams priesteris, pārsteidzoši labi pārzina dārzkopību, Skārleta nosprieda, kamēr viņš skaidroja un demonstrēja dzīvžogu audzēšanas mākslu. Toties viņam daudz jāmācās par mērvienībām. Šaurā, līkumotā taciņa bija krietni garāka par ceturtdaļjūdzi.

Pēkšņi viņi iznāca klajumā. Priekšā parādījās māja ar salmu jumtu, baltās sienas un mazie lodziņi ar zilajiem rāmjiem bija svaigi krāsoti un koši. No zema skursteņa jumtā cēlās bieza dūmu grīste, kas saulainajās, zilajās debesīs ievilka gaišu līniju, un uz vienas no atvērto logu zilajām palodzēm gulēja raibs kaķis.

-    Burvīgi, Kolam! Kā cilvēki panāk, ka viņu mājas saglabājas tik baltas? Vai tur vainīgs lietus? Skārleta zināja, ka naktī lietus pamatīgi gāzis tris reizes, un tas bija tikai tajās dažās stundās, pirms viņa aizmiga. Dubļi uz stidzītes lika domāt, ka lijis vēl vairākkārt.

-     Mitrums mazliet nāk par labu. Kolams pasmaidīja. Viņš priecājās, ka Skārleta nesūdzējās par to, ko iešana kājām nodarīja viņas kleitas apakšmalai un zābakiem. Bet patiesībā tas ir tādēļ, ka esi ieradusies īstajā laikā. Mēs noteikti sakopjam savas mājas divas reizes gadā uz Ziemassvētkiem un Lieldienām, gan iekšpusi, gan ārpusi, balsinām un krāsojam. Iesi paskatīties, vai vecāmāte nesnauž?

-     Esmu uztraukusies, Skārleta atzinās. Viņa neteica, kāpēc. Patiesībā viņa baidījās no tā, kā varētu izskatīties cilvēks, kuram ir gandrīz simts gadu. Ja nu viņai, skatoties uz pašas vecomāti, paliek slikta dūša? Ko tad?

-    Mēs ilgi nepaliksim, Kolams sacīja, it kā būtu nolasījis viņas domas, Ketlīna gaida mūs uz tēju. Skārleta sekoja viņam apkārt mājai. Zilo durvju augšdaļa bija atvērta, bet istabā varēja saskatīt vienīgi ēnas. Un no turienes nāca tāda savāda dvaka, oda tā kā pēc zemes, tā kā skābeni. Skārleta sarauca degunu. Vai tā oda liels vecums?

-     Vai tu ošņā kūdras uguni, Skārlet mīļā? Tu saod īsto Īrijas silto sirdi. Mollijas ogles ir nieks, tikai vēl vairāk angliskuma. Tieši degošas kūdras briketes nozīmē mājas. Morīna stāstīja, ka viņa dažkārt sapņojot par šo smaržu un pamostoties ar ilgu pilnu sirdi. Kad brauksim atpakaļ uz Savanu, gribu aizvest viņai dažas briketes.

Skārleta ziņkārīgi ievilka degunā gaisu. Jocīga smarža, it kā dūmi, bet ne gluži. Viņa aiz Kolama iegāja pa zemajām durvīm mājā un mirkšķināja acis, līdz pierada pie iekšā valdošās tumsas.

-    Vai tas beidzot esi tu, Kolam O'Hāra? Es gribu zināt, vai tu esi atvedis pie manis Molliju ciemos, un Bridija solīja man dāvanu mana Džeralda meitēnu? Balss bija klusa un īgna, bet ne aizlūzusi vai vārga. Skārletas būtni piepildīja atvieglojums un apbrīna. Šī bija tētiņa māte, par kuru viņš bija stāstījis daudzas reizes.

Viņa pastūma Kolamu sāņus un nometās uz ceļiem blakus vecajai sievietei, kas sēdēja koka krēslā pie skursteņa.

-    Es esmu Džeralda meitēns, vecomāt. Viņš mani nosauca tavā vārdā, par Keitiju Skārletu.

Vecā Keitija Skārleta bija sīka un brūna, āda bija kļuvusi tumsnēja, gandrīz gadsimtu atrodoties svaigā gaisā, saulē un lietū. Viņas seja bija apaļa kā ābols un krunkaina, it kā ābols būtu glabāts pārāk ilgi. Bet pabalojušās zilās acis raudzījās dzidras un caururbjošas. Plecus un krūtis vecaimātei sedza koši zils biezas vilnas lakats, kura bārkstis sagūla klēpī. Virs plānajiem, baltajiem matiem bija uzlikta adīta sarkana cepurīte.

-     Ļauj paskatīties uz tevi, meitēn, viņa sacīja. Cietie pirksti pacēla uz augšu Skārletas zodu.

-    Pie visiem svētajiem, viņš stāstīja patiesību! Acis tev zaļas kā kaķim. Viņa aši pārkrustījās. No kurienes tās nāk, es gribētu zināt. Domāju, ka Džeralds piedzēries, kad rakstīja man vēstuli. Saki man, jaunā Keitij Skārlet, vai tava mīļā mammīte bija ragana?

Skārleta iesmējās.

-    Viņa gan drīzāk bija svētā, vecomāt.

-    Ak tā? Un apprecējās ar Džeraldu? Tas nu ir brīnums. Vai varbūt laulības ar viņu padarīja tavu māti par svēto, jo traču noteikti netrūka. Saki man: vai viņš uz mūža galu, lai Dievs mielo viņa dvēseli, kļuva kašķīgs?

-    Diemžēl, vecomāt. Pirksti viņu atstūma.

-    Ak diemžēl? Es esmu pateicīga. Lūdzu Dievu, lai Amerika viņu nesabojā. Kolam, tu baznīcā no manis aizdegsi pateicības sveci.

-    Noteikti.

Vecās acis atkal pētīja Skārletu.

-    Tu nedomāji neko sliktu, Keitij Skārlet. Es tev piedodu. Viņa negaidīti pasmaidīja, vispirms ar acīm. Mazās, savilktās lūpas izpletās sirdi plosošā maigā smaidā. Rožu ziedlapiņu krāsas smaganās nebija neviena zoba. Es pasūtīšu vēl vienu sveci un pateikšos par svētību, ko man dāvāja, ka pati savām acīm varu tevi redzēt, pirms gulstos kapā.

Skārletas acis pieplūda asarām.

-    Paldies, vecomāt.

-     Ko nu, ko nu, atvairijās vecā Keitija Skārleta. Ved viņu projām, Kolam, man nāk miegs. Večiņa aizvēra acis, un zods noslīga uz siltajām, ar lakatu apklātajām krūtīm.

Kolams pieskārās Skārletai pie pleca.

-    Ejam.

Ketlīna izskrēja pa atvērtajām, sarkanajām durvīm no mājiņas turpat netālu, iztraucējot vistas, kas kladzinot pajuka pa pagalmu.

-    Esi sveicināta mūsu mājā, Skārlet, viņa priecīgi sauca. Tēja kanniņā ievelkas, un man ir svaigi cepts ogu maizes kukulītis.

Skārleta atkal nobrīnījās par pārmaiņām, kas notikušas ar Ketlīnu. Meitene izskatījās ļoti laimīga. Un stipra. Viņai mugurā bija drēbes, kuras Skārleta joprojām pie sevis sauca par "tautastērpu", līdz potītēm gari, brūni svārki virs ziliem un dzelteniem apakšsvārkiem. Vienā pusē svārki bija pacelti uz augšu un aizbāzti aiz pašausta priekšauta, varēja redzēt košos apakšbrunčus. Skārletai nebija tik smukas kleitas. Bet kāpēc Ketlīna staigāja kailām kājām, kad svītrainās zeķes kalpotu par noslēdzošo akcentu visam ansamblim?

Viņa bija domājusi lūgt Ketlīnu, lai tā pārceļas uz dzīvi Mollijas mājā. Pat ja Ketlīna neslēpa savu nepatiku pret pusmāsu, desmit dienas taču viņa varētu paciesties; Skārletai viņa nudien bija nepieciešama. Mollijai bija apteksne, kas pildīja arī dāmu istabenes pienākumus, bet tā neprata sakārtot matus. Taču Ketlīna, laimīga, ka tikusi mājās, un pārliecināta par sevi, jau nu netrauksies izpildīt citu pavēles, to Skārleta skaidri redzēja. Nebija jēgas pat ieminēties par pārcelšanos, būs vien jāiztiek ar lempīgu šinjonu vai jāvalkā matu tīkliņš. Viņa apspieda nopūtu un iegāja mājā.

Tā bija tik maza. Lielāka par vecāsmātes mājiņu, tomēr ģimenei par šauru. Kur viņi visi guļ? Pa ārdurvīm varēja nonākt tieši virtuvē, tā bija divreiz lielāka nekā virtuve mazajā mājiņā, bet tikai puse no Skārletas guļamistabas Atlantā. Visuzkrītošākais šajā telpā bija lielais akmens pavards labajā pusē pie sienas. Bīstami stāvas kāpnes sniedzās līdz atverei augstu sienā pa kreisi no skursteņa; durvis pa labi veda uz citu istabu.

-     Sēdies pie pavarda, Ketlīna mudināja. Skurstenī tieši uz akmens grīdas ar zemu liesmu dega kūdras briketes. Tas pats apstrādātais akmens klāja virtuves grīdu. Tīri noberztā grīda gaiši vizēja, un ziepju smarža sajaucās ar degošas kūdras sīvo smārdu.

Vai manu dieniņ, Skārleta nodomāja, mana ģimene patiesi ir nabadzīga. Kāda joda pēc Ketlīna izraudāja visas acis, lai tiktu te atpakaļ? Skārleta izmocīja smaidu un apsēdās krēslā, ko Ketlīna piebīdīja tuvāk pavardam.

Turpmākajās stundās Skārleta redzēja, kāpēc Ketlīnai bija licies, ka dzīvesvieta un nosacītā labklājība Savanā nespēja aizstāt dzīvi Mīdās grāfistē mazajā, balsinātajā mājiņā ar salmu jumtu. O'Hāras Savanā bija radījuši nosacītu laimes salu un tajā attēloja dzīvi, kuru viņi bija dzīvojuši Īrijā. Te bija oriģināls.

Virs durvju augšpuses nepārtraukti parādījās galvas un atskanēja izsaucieni:

-     Lai Dievs jūs visus svētī, kam sekoja aicinājums "nākt iekšā un apsēsties pie pavarda", un tad uz sliekšņa parādījās balsu īpašnieki. Sievietes, meitenes, bērni, zēni, vīrieši, mazuļi nāca un gāja pa vienam, diviem, trim, nākamie ieradās, kad citi vēl nebija aizgājuši. Melodiskās īru balsis sveicināja Skārletu un pauda prieku par viņas ierašanos, sveicināja Ketlīnu un viņas māju atkal un atkal, visu sirsnība bija tik izjusta, ka Skārleta gandrīz spēja to satvert rokā. Šī sasveicināšanās kā diena no nakts atšķīrās no formālās vizīšu un pretvizīšu pasaules. Cilvēki skaidroja, kādas ir viņu radniecības saites ar Skārletu. Vīrieši un sievietes stāstīja par viņas tēvu vecākie atmiņas, jaunākie atkārtoja notikumus, par kuriem viņiem stāstījuši vecāki un vecvecāki. Skārleta saskatīja Džeralda O'Hāras vaibstus tik daudzās ap pavardu sēdošo cilvēku sejās, dzirdēja viņa balsi šo cilvēku balsīs. It kā pats tētiņš būtu te, viņa domāja; es redzu, kāds viņš bija jaunībā, kad te dzīvoja.

Ketlīnai vajadzēja atgūt pilsētas un ciema nokavētās baumas, ļaudīm nākot un ejot, tās tika stāstītas un pārstāstītas; nepagāja ilgs laiks, kad Skārletai sāka likties, ka viņa pazīst gan kalēju, gan priesteri, gan vīru, kuram pieder krogs, gan sievieti, kuras vista katru dienu dēj olas ar diviem dzeltenumiem. Kad durvīs parādījās tēva Denehera plikā galva, tas likās pilnīgi dabiski, un, viņam ienākot, Skārleta līdz ar visiem paskatījās, vai priestera sutana ir salāpīta, jo viņš to bija uzrāvis uz kapsētas vārtu asā stūra.

Līdzīgi kā dzīve Kleitonas grāfistē, viņa nodomāja: visi visus pazīst un zina visu par visiem. Tikai šī ir mazāka, visi ciešāk kopā un šķiet kaut kā ērtāk. Pati neapzinoties, Skārleta dzirdēja un juta, ka sīkā pasaulīte, kurā viņa šobrīd atradās, uzņēma viņu laipnāk nekā jebkura cita vieta pasaulē. Skārleta zināja tikai to, ka viņai te ļoti patīk.

Labākas brīvdienas nav iespējamas. Man būs tik daudz, ko Retam stāstīt. Varbūt kādreiz mēs atbrauksim šurp abi kopā; viņam nekad nebija licies grūti tā uzreiz doties uz Parīzi vai Londonu. Protams, mēs nevaram tā dzīvot, tas ir pārāk… pārāk… zemnieciski. Bet arī savādi, burvīgi un priecīgi. Rīt, nākot ciemoties, es uzvilkšu savas Golvejas drēbes un nelikšu korseti. Vai man vilkt dzeltenos apakšsvārkus ar zilajiem svārkiem vai sarkanos…?

Tālumā noskanēja zvans, un jaunā meitene sarkanajos svārkos, kas rādīja Ketlīnai sava bērniņa pirmo zobu, kā dzelta uzlēca kājās no zemā trijkāju ķebļa.

-    Zvana Ange/us! Kas varēja domāt, ka Kevins atnāks mājās un es neesmu vēl uzlikusi pusdienas uz uguns?

-    Tad paņem mazliet sautējuma, Mērij Helēn, man ir par daudz. Vai tad Tomass, kad es atgriezos mājās, neapsveicināja mani ar četriem trekniem trušiem, ko viņš bija noķēris lamatās? Nepagāja ne minūte, kad Mērija Helēna jau devās mājās ar bērnu uz gurna. Rokās viņa nesa ar dvieli apsegtu bļodu.

-    Vai palīdzēsi man izvilkt galdu, Kolam? Vīri tūlīt nāks pusdienās. Nezinu, kur palikusi Bridžida.

Pa vienam, gluži vai minot uz papēžiem iepriekšējam, no darba laukā pārradās vīrieši. Skārleta iepazinās ar tēvabrāli Dānieļu, garu, sīkstu, kārnu, stūrainu viru ap astoņdesmit, un viņa dēliem. Veseliem četriem, vecumā no divdesmit līdz četrdesmit četriem gadiem, un bez šiem, viņa atminējās, vēl Mets un Džeralds, kas dzīvoja Savanā. Tētiņa jaunībā māja droši vien bija tāda pati, kad te dzīvoja viņš un viņa lielie brāļi. Kolams izskatījās tik pārsteidzoši mazs, sēžot pie galda O'Hāru lielo vīru vidū.

Pazudusī Bridžida ieskrēja pa durvīm tieši tajā brīdī, kad Ketlīna smēla balti zilās bļodās sautējumu. Viņa bija cauri slapja. Krekls lipa pie rokām, un no matiem pār muguru pilēja lāses. Skārleta paskatījās ārā pa durvīm, bet pagalmā spīdēja saule.

-   Vai tu iekriti akā, Bridžid? jautāja jaunākais brālis, kura vārds bija Timotijs. Viņš priecājās novērst uzmanību no sevis. Brāļi viņu ķircināja par vājību pret nezināmu meiteni, kuru viņi sauca par "Zeltmati".

-     Es mazgājos upē, Bridžida paskaidroja. lād viņa sāka ēst, nepievērsdama uzmanību smieklu brāzmai, ko izsauca šis paziņojums. Pat Kolams, kurš reti kādu kritizēja, pacēla balsi un uzsita pa galdu.

-    Neskaties uz trusi, bet uz mani, Bridžida O'Hāra. Vai tu nezini, ka Boina katru gadu uz katru jūdzi paņem pa dzīvībai?

Boina.

-    Vai tā ir tā pati Boina, kas pieminēta Boinas kaujā, Kolam? Skārleta pajautāja. Visi ap galdu sēdošie apklusa. Tētiņš man par to stāstījis simtiem reižu. Viņš teica, ka tās dēļ O'Hāras zaudēja visas savas zemes. Bļodas un karotes atkal sāka šķindēt.

-    Tā ir, zaudējām gan, Kolams atteica, bet upe turpina plūst. Tā iezīmē šīs zemes robežu. Es tev parādīšu, ja vēlies, bet ne tad, ja gribēsi to izmantot par vannu. Bridžid, tev taču bija vairāk prāta. Kas tev uznācis?

-     Ketlīna sacīja, ka šurp brauc māsīca Skārleta, un Ailīna man stāstīja, ka dāmas istabenei jāmazgājas katru dienu, pirms viņa pieskaras dāmas drēbēm vai matiem. Tāpēc es gāju mazgāties. Pirmo reizi viņa pavērās tieši Skārletā. Mans nodoms ir jums izpatikt, lai jūs ņemtu mani līdzi uz Ameriku. Zilās acis bija ļoti nopietnas, maigais, apaļīgais zods apņēmībā izsliets. Viņa Skārletai patika. Bridžida gan nelies asaras pēc mājām, tas ir skaidrs. Bet viņas pakalpojumus varēs izmantot tikai līdz ceļojuma beigām. Nevienai dienvidniecei nekad nav bijusi baltā istabene. Viņa meklēja vārdus, kā to meitenei izskaidrot.

Bet Kolams to izdarīja viņas vietā.

-    Ir jau izlemts, ka tu, Bridij, brauksi kopā ar mums uz Savanu, tāpēc varēji neriskēt ar savu dzīvību…

-    Urrā! Bridžida iekliedzās. Tad pietvīka tumši sarkana. Kad kalpošu, nebūšu tik trokšņaina, viņa nopietni sacīja Skārletai. Tad vērsās pie Kolama. Es biju braslā, Kolam, kur ūdens sniedzas tikai līdz ceļiem. Neesmu jau tāda muļķe.

-     Nu tad jau mēs redzēsim, cik liela muļķe tu esi, Kolams pielika šim tematam punktu. Viņš jau atkal smaidīja. Skārletas uzdevums būs izstāstīt tev, kādas ir dāmas vajadzības, bet tu viņai neuzmāksies ar skološanu, līdz būs pienācis laiks doties projām. Divas nedēļas un vienu dienu jūs dzīvosiet kopā uz kuģa, tad būs gana laika iemācīties to, ko tu spēj. Līdz tam velti laiku Ketlīnai un saviem darbiem.

Bridija smagi nopūtās.

-    Cik briesmīgi būt jaunākajai.

Visi skaļi ietaurējās. Klusēja vienīgi Daniels, kurš arī maltītes laikā nebija sacījis ne vārda. Kad visi bija paēduši, viņš atstūma krēslu un piecēlās.

-   Grāvi vislabāk rakt sausā laikā, viņš teica. Beidziet un atgriezieties pie darba. Viņš ceremoniāli paklanījās Skārletai. Jaunā Keitij Skārlet, tu pagodini manu māju un esi tajā sirsnīgi sveicināta. Mēs ļoti mīlējām tavu tēvu, un viņa prombūtne kā akmens gulēja uz manas sirds vairāk nekā piecdesmit gadus.

Skārleta bija tik pārsteigta, ka nespēja pateikt ne vārdiņa. Un tad Daniels jau bija nozudis aiz šķūņa un gāja pa ceļu uz lauku.

Kolams atstūma krēslu, tad nolika to tuvāk pavardam.

-    Tu to nevari zināt, Skārlet mīļā, bet tu esi atstājusi savu zīmi šajā mājā. Pirmo reizi dzirdu, ka Daniels O'Hāra tērē vārdus kaut kam, kas neattiecas uz saimniecību. Labāk skaties, kur liec kāju, citādi šī apvidus atraitnes un vecmeitas maksās raganām, lai tās tevi nobur. Zini, Daniels ir atraitnis, un viņam varētu noderēt jauna sieva.

-    Kolam! Viņš taču ir vecs!

-     Un vai viņa māte vēl nav pie labas veselības, kaut tuvojas simtam? Viņam atlicis vēl daudz ražīgu gadu. Labāk atgādini, ka tev mājā palicis vīrs.

-     Varbūt es atgādināšu vīram, ka viņš nav vienīgais vīrietis pasaulē. Es pateikšu, ka viņam Īrijā ir sāncensis. Skārleta pasmaidīja, iedomājoties, ka Rets ir greizsirdīgs uz šo īru zemnieku. Bet kāpēc gan ne? Pavisam drīz viņa, iespējams, to pieminēs, nav jau jāsaka, ka tas ir viņas tēvocis vai ka viņš ir vecs kā pasaule. Ak, viņa gan būs laimīga, kad dabūs Retu! Pēkšņi viņa fiziski sajuta asas sāpes no ilgām. Viņš ķircinātu Skārletu par Dānieļu O'Hāru vai jebkuru citu. Neko citu viņa nevēlējās kā būt kopā ar Retu, mīlēt viņu un laist pasaulē bērnu, kuru abi mīlētu.

-     Vienā jautājumā Kolamam ir taisnība, ierunājās arī Ketlīna. Daniels devis tev ģimenes galvas svētību. Kad tu vairs ne minūti ilgāk nespēsi paciest Molliju, jebkurā laikā tev būs vieta šajā mājā, ja vēlēsies.

Skārleta redzēja izdevīgu brīdi. Viņu jau labu laiku mocīja ziņkārība.

-    Kur jūs visi apmetaties? viņa tieši noprasīja.

-    Augšā ir jumtistaba, kas sadalīta divās daļās. Zēniem ir vienā puse, Bridijai un man otra. Un tēvocis Daniels ieņēma gultu pie pavarda, kad vecāmāte to vairs negribēja. Es tev parādīšu. Ketlīna pavilka aiz aizmugurējās malas koka solu, kas bija piestiprināts gar vienu sienu zem kāpnēm, un atlocīja, atklājot ar vilnas segu apsegtu biezu matraci. Viņš teica, ka te apmetoties, jo gribot parādīt, ka māte atteikusies no labas vietas, bet es domāju, ka pēc krustmātes Terēzas nāves viņš istabaugšā jutās vientuļš.

-    Istabaugšā?

-     Tur. Ketlīna pamāja uz durvīm. Mēs te iekārtojām viesistabu, nebija jēgas atstāt neizmantotu telpu. Gulta joprojām tur stāv, ja vēlies.

Skārleta nespēja iedomāties, ka kādreiz to vēlētos. Septiņi cilvēki mazā mājelē, pēc viņas domām, bija daudz par daudz. īpaši tik liela auguma. Nav brīnums, ka tētiņu sauca par metiena mazāko sivēnu, viņa domāja, un nav arī brīnums, ka viņš vienmēr izturējās tā, it kā būtu desmit pēdu garš.

Pirms došanās atpakaļ uz Mollijas māju viņi ar Kolamu vēlreiz iegriezās pie vecāsmātes, bet vecā Keitija Skārleta pie pavarda bija aizmigusi.

-    Vai viņai nekas nekaiš? Skārleta čukstus pajautāja.

Kolams pamāja ar galvu. Viņš pagaidīja, līdz abi bija izgājuši ārā,

un tikai tad ierunājās.

-     Redzēju uz galda sautējuma katlu, un tas bija gandrīz tukšs. Viņa būs pagatavojusi Šonam pusdienas, abi kopā paēduši, kamēr mēs bijām pie Daniela. Viņa vienmēr pēc maltītes mazliet nosnaužas.

Augstie ziedošo vilkābeļu dzīvžogi gar stidzītes malām saldi smaržoja, un putnu dziesmas skanēja zaros, kas sniedzās divas pēdas virs Skārletas galvas. Bija brīnišķīgi iet, kaut ari zeme bija slapja.

-     Vai ir kāda stidzīte, kas ved līdz Boinai, Kolam? Tu teici, ka aizvedīsi mani uz upi.

-    Aizvedīšu. No rīta, ja gribēsi. Apsolīju Mollijai, ka šodien tevi atvedīšu mājās vēl gaismā. Viņa tev par godu rīko tējas vakaru.

Viesības! Viņai par godu! Kāda lieliska doma apciemot radus pirms apmešanās Čārlstonā.

51. NODAĻA

Ēdiens ir garšīgs, bet tas arī ir vienīgais labais, ko varu pateikt, Skārleta domāja. Viņa starojoši smaidīja un paspieda roku katram no Mollijas viesiem, kas atvadījās. Dieva naktskrekls! Kādi ļengani, šļaugani pirksti ir visām šīm kundzītēm, un runā viņas tā, it kā rīklē būtu kaut kas iestrēdzis. Nekad savā mūžā vēl neesmu redzējusi tik lišķīgus ļautiņus.

Skārleta iepriekš nebija saskārusies ar provinciālu pseidoaristokrātu pārsmalcinātību, ko tie izrādīja, lai pārspētu cits citu. Kleitonas grāfistes zemes īpašniekiem, īstajiem Čārlstonas aristokrātiem, kas nicināja izlikšanos, un ļaužu lokam Atlantā, kurus Skārleta dēvēja par "Mellijas draugiem", piemita lietišķs tiešums. Izsliets mazais pirkstiņš, ceļot tējas tasi, un mazītiņie kumosiņi no maizītēm un sviestmaizēm, kādus varētu nokost pele, visi šie sīkumi,

kas raksturoja Molliju un viņas paziņas, likās smiekligi, un patiesi tādi ari bija. Viņa ar lielisku ēstgribu bija ēdusi lielisku ēdienu un ignorējusi mājienus noniecināt to cilvēku prastumu, kuri notraipīja savas rokas ar zemnieka darbu.

-   Vai tad Roberts, Mollij, visu laiku valkā kazādas cimdus? viņa apprasījās un sajūsmināta konstatēja, ka Mollijas ideālajā ādā tomēr parādās grumbas, kad viņa sarauc pieri.

Droši vien Mollija pateiks dažus stiprus vārdus Kolamam par to, ka atvedis mani šurp, bet man vienalga. Tā viņai vajag, ka runāja par mani tā, it kā es nemaz nebūtu O'Hāra un viņa arī ne. Un kur viņa ķērusi to domu, ka plantācija ir tas pats, kas kā viņa to nosauca? angļu muiža. Es pati varētu pārmīt kādus vārdus ar Kolamu. Taču bija īsta bauda vērot viņu sejas, kad es pastāstīju, ka visi mūsu kalpi un laukstrādnieki vienmēr bijuši melnie. Šaubos, vai viņi jebkad dzirdējuši par tumšu ādu, kur nu vēl redzējuši tādu. Te nu gan ir savādi.

-     Cik burvīgas viesības, Mollij, Skārleta sacīja. Tā ēdu, ka gandrīz pārsprāgu. Domāju, ka labprāt kādu bridi atpūstos savā' istabā.

-    Protams, dari, kā vēlies, Skārlet. Biju likusi zēnam piebraukt ratus, lai varam mazliet izbraukt, bet, ja tu labāk gribētu pagulēt…

-    Ak nē, ar prieku iziešu. Kā tu domā, vai varam braukt uz upi? Viņa bija iecerējusi atbrīvoties no Mollijas, bet šī bija pārāk laba izdevība, lai palaistu to garām. Patiesība bija tāda, ka viņa labāk uz Boinu jātu, nekā ietu kājām. Viņa it nemaz neuzticējās Kolamam, kas teica, ka upe neesot tālu.

Un, kā izrādījās, pamatoti. Dzelteniem cimdiem rokā, lai pieskaņotos ratu augsto riteņu dzeltenajiem spieķiem, Mollija brauca visu ceļu līdz galvenajam ceļam un tad cauri ciemam. Skārleta ar interesi noskatījās uz veselu rindu panīkušu ēku.

Rati izripoja cauri lielākajiem vārtiem, kādus Skārleta bija redzējusi, tā bija milzīga dzelzs konstrukcija ar zeltītiem pīķiem galos, katrai vērtnei vidū bija ar zeltu apmalota koša plāksne ar sarežģītu rakstu.

-     Grāfa vapenis, Mollija mīlas pilnā balsī paskaidroja. Mēs brauksim uz Lielo māju un apskatīsim upi no dārza. To drīkst, jo kunga te nav, un Robertam ir atļauja no mistera Oldersona.

-    Kas tas tāds?

-    Grāfa zemes pārvaldnieks. Viņš vada visu muižu. Roberts viņu pazīst.

Skārleta mēģināja izskatīties tā, it kā šis paziņojums būtu atstājis dziļu iespaidu. Skaidrs, ka viņai vajadzēja justies satriektai, tikai viņa nesaprata, kāpēc. Ar ko pārvaldnieks tik nozīmīgs? Viņš taču ir tikai algots izpalīgs.

Atbildi uz šo jautājumu viņa saņēma pēc ilgas braukšanas pa ideāli taisnu, platu, grantētu ceļu cauri milzīgiem apcirpta mauriņa plašumiem, kas uz mirkli atgādināja plašās Danmorlendingas lēzenās terases. Šo līdzību iznīcināja pirmais Lielajai mājai uzmestais skatiens.

Tā bija gigantisks robainu jumtu, torņu un sienu komplekss. Drīzāk tā bija maza pilsēta, lielāka par jebkuru māju, ko Skārleta savā līdzšinējā dzīvē bija redzējusi vai vismaz par tādu dzirdējusi nostāstos. Viņa saprata, kāpēc Mollija izrāda tādu cieņu pārvaldniekam. Šādas mājas apsaimniekošana prasītu vairāk cilvēku un vairāk darba nekā lielākā plantācija, ko viņa līdz šim redzējusi. Viņa izstiepa kaklu, lai aplūkotu akmens sienas un rakstainās rūtis marmora rāmjos. Savrupmāja, ko Rets viņai uzcēla, bija lielākā un, pēc Skārletas domām, iespaidīgākā dzīvojamā ēka Atlantā, taču to varētu ievietot šīs milzenes vienā stūrītī un diez vai tā aizņemtu kaut cik pamanāmu vietu. Ļoti gribētos ieskatīties iekšā…

Mollija bija šausmās no Skārletas iedomas vien.

-     Mums ir atļauja staigāt pa dārzu. Piesiešu poniju pie slitas, un mēs ieiesim pa šiem vārtiem. Viņa norādīja uz augstu, smailu arku, kas iezīmēja ieeju. Dzelzs vārti stāvēja pusvirus. Skārleta izlēca no ratiem.

Izejot cauri arkai, varēja nokļūt uz grantētas terases. Skārleta pirmo reizi redzēja, ka grants ar grābekli izveidota rakstā. Viņa gandrīz neuzdrošinājās tur spert soli. Pēdu nospiedumi izjauks ideālos, ar grābekli veidotos lokus. Viņa noraizējusies vērās uz dārzu aiz terases. Jā, takas klātas ar granti. Un nogrābtas. Paldies Dievam, ne lokos, tomēr neviens pēdu nospiedums nebija redzams. Nez kā viņi to dara? Cilvēkam ar grābekli taču ir kājas. Viņa dziļi ievilka elpu un drosmīgi, grantij nočirkstot, izgāja uz terases un pa marmora kāpnītēm nokāpa dārzā. Viņai likās, ka soļi uz grantētās takas skan skaļi kā apšaude. Un nožēloja, ka atnākusi.

Kur gan palikusi Mollija? Skārleta strauji pagriezās apkārt. Mollija gāja ļoti uzmanīgi, likdama kājas Skārletas atstātajās pēdās. Viņa jutās krietni labāk, jo redzēja, ka māsīca par spīti visai uzpūtībai ir vēl iebaidītāka par viņu. Viņa skatījās uz māju, gaidot, kad pienāks Mollija. No šīs puses ēka likās daudz cilvēcīgāka. No terases uz istabām veda balkona durvis. Aizvērtas un aizsegtas ar aizkariem, bet ne pārāk lielas, lai baidītos iet iekšā un nākt ārā, ne tik nomācošas kā parādes durvis. Te bija iespējams noticēt, ka šajā ēkā dzīvo cilvēki, nevis milži.

-    Kurā pusē ir upe? Skārleta uzsauca māsīcai. Viņa nepieļaus, ka tukšā mājā viņai liks čukstēt.

Bet arī kavēties viņa nevēlējās. Viņa noraidīja Mollijas priekšlikumu izstaigāt visas takas un visus dārzus.

-    Es tikai gribu redzēt upi. Man tie dārzi jau apnikuši; mans vīrs pārāk aizrāvies ar tiem. Viņa atvairīja Mollijas caurspīdīgo ziņkārību par savu laulību, ejot pa galveno taku uz kokiem, kas iezīmēja dārza malu.

Un tad pēkšņi upe bija tur, starp mākslīgi veidotu, tomēr dabiska izskata spraugu starp divām koku skupsnām. Brūni zeltaina, tādu ūdeni Skārleta nekad nebija redzējusi. Saules gaisma skāra upes virsmu un, atspīdēdama upē, kā izkusis zelts lēnos virpuļos griezās ūdenī, tumšā kā konjaks.

-    Skaista, viņa teica skaļi, bet balss skanēja maigi. Skaistumu viņa nebija gaidījusi.

Spriežot pēc tētiņa runām, upei vajadzēja būt sarkanai no izlietajām asinīm, straujai un mežonīgai. Bet izskatījās, ka tā gandrīz nekustas. Tātad šī ir Boina. Viņa bija dzirdējusi runājam par to visu mūžu, un tagad daudz netrūka, ka varētu pieliekties un tai pieskarties. Skārleta juta mostamies nepazīstamas jūtas, kaut ko tādu, kam viņa nezināja vārdu. Viņa meklēja kādu raksturojumu, kādu izpratni; tas bija svarīgi, ja tikai viņa spētu to atrast…

-Tas ir skats, Mollija sacīja savā saspringtajā, izsmalcinātākajā izrunā. Visām labākajām mājām ir skats no dārza uz upi.

Skārleta gribēja viņai sist. Tagad viņa neatradīs to, ko meklēja. Viņa skatījās turp, kur rādīja Mollija, un otrā upes krastā redzēja torni. Tas līdzinājās tiem, ko viņa bija redzējusi pa vilciena logu, bija celts no akmeņiem un daļēji sabrucis. Pie pamatiem to izraibināja sūnu plankumi, un gar sienām karājās vīteņaugi. Tas bija daudz lielāks, nekā viņa bija domājusi, skatoties no attāluma; varētu būt aptuveni trīsdesmit pēdas apkārtmērā un divtik augsts. Vajadzēja vien piekrist Mollijai, ka tas bija romantisks skats.

-     Iesim, Skārleta sacīja, vēlreiz paskatījusies uz upi. Gluži

negaidot, viņa jutās ļoti nogurusi.

***

-    Kolam, man liekas, ka es nogalināšu māsīcu Molliju. Ja tu būtu dzirdējis, kā tas briesmīgais Roberts vakarvakarā, pusdienas ēdot, mums sacīja, kāda tā esot privilēģija, ka varējām staigāt pa grāfa stulbo dārzu takām. Viņš to teica vismaz septiņsimt reižu, un katru reizi bez izņēmuma Mollija desmit minūtes čivināja, cik tas esot aizraujoši.

Un šorīt viņa gandrīz noģība, kad ieraudzīja mani šajās Golvejas drānās. Tici man, tad gan vairs neskanēja mazās dāmas čivināšana. Viņa nolasīja man lekciju, ka es grauju viņas stāvokli sabiedrībā un nostādu Robertu neveiklā situācijā. Robertu! Viņam vajadzētu justies neveikli ik reizi, kad redz savu stulbo, resno ģīmi spogulī. Kā Mollija uzdrīkstas man sprediķot, ka es viņu apkaunojot?

Kolams noglāstīja Skārletai roku.

-    Viņa nav tā patīkamākā sabiedrība, ko es tev novēlētu, Skārlet mīļā, bet Mollijai ir savas labās īpašības. Viņa aizdeva mums ratus uz visu dienu, un mums būs brīnišķīgs izbraukums un nevienas domas par viņu, kas aptumšotu mūsu prieku. Paskaties uz dzeloņplūmju ziediem dzīvžogos, redzi, ka savvaļas ķirši tajā dārzā zied kā traki. Šī diena ir pārāk jauka, lai šķiestu to atriebībai. Un tu strīpainajās zeķēs un sarkanajos apakšbrunčos izskaties pēc smukas īru meičas.

Skārleta izstiepa kājas un iesmējās. Kolamam taisnība. Kāpēc lai viņa ļautu Mollijai sagandēt sev dienu?

Viņi devās uz Trimu, senu pilsētu ar bagātu vēsturi, kura ne mazākajā mērā neinteresēja Skārletu, un Kolams to zināja. Tāpēc viņš pastāstīja par tirgus dienu, kas notika katru sestdienu gluži tāpat kā Golvejā, tikai, jāatzīst, ievērojami mazākā mērogā. Bet gandrīz katru sestdienu tur esot zīlniece, tādu Golvejā reti var sastapt, viņa tev sola brīnišķīgu nākotni, ja samaksā divus penijus, mierīgu laimi par peniju un nemierīgus laikus tikai tad, ja savā kabatā atradīsi vien puspeniju.

Skārleta smējās Kolams vienmēr prata viņu sasmīdināt un pieskārās savelkamajai somiņai, kas karājās starp krūtīm. To noslēpa viņas krekls un zilais Golvejas apmetnis. Neviens nekad neuzzinās, ka viņa korsetes vietā valkā divus simtus dolāru zeltā. Brīvība bija gandrīz nepiedienīga. Kopš vienpadsmit gadu vecuma viņa nebija izgājusi no mājas bez korsetes.

Viņš parādīja Trimas slaveno cietoksni, un Skārleta tēloja interesi par drupām. Tad viņš parādīja veikalu, kur Džeimijs palaikam bija strādājis kopš sešpadsmit gadu vecuma, līdz četrdesmit gadus vecs devās uz Savanu, un šoreiz Skārletas interese bija patiesa. Viņi parunājās ar veikala īpašnieku un, protams, veikals tika aizvērts un viņi pavadīja īpašnieku uz otro stāvu, lai iepazītos ar viņa sievu, jo tā pilnīgi noteikti nomirtu no bēdām, ja nedzirdētu Savanas jaunumus tieši no Kolama paša lūpām un nesatiktu ciemos atbraukušo O'Hāru, kura jau bija kļuvusi leģendāra ar savu skaistumu un amerikānietes šarmu.

Kaimiņiem vajadzēja pateikt, cik īpaša ir šī diena un kas atnācis, un viņi steidzās uz istabām otrajā stāvā, līdz Skārleta bija pārliecināta, ka sienas tūlīt plīsīs.

-     Mehoniji būs apvainoti, ka esam izrādījuši necieņu, ja mēs, pabijuši Trimā, neapciemosim viņus, Kolams sacīja, kad viņi beidzot devās projām no Džeimija agrākā darba devēja. Tā ir Morīnas ģimene, kam pieder lielākais krogs Trimā. Vai Skārleta jebkad ir pamēģinājusi kādu malku portera? Šoreiz cilvēku bija vēl vairāk, ar katru minūti nāca klāt jauni, un drīz vien jau spēlēja vijoles un tika klāts galds. Stundas aizskrēja, un sākās garais krēslas periods, kad viņi devās īsajā atceļā uz Adamstaunu. Tur viņus pārsteidza lietusgāze tik īpaša šajā saulainajā dienā, Kolams sacīja, ka tā pastiprina ziedošo dzīvžogu smaržu. Skārleta uzlika apmetņa kapuci, un visu ceļu līdz ciemam viņi dziedāja.

-     Es iegriezīšos krogā un paskatīšos, vai man nav pienākusi vēstule, Kolams teica. Viņš apmeta ponija grožus ap ciema ūdenssūkni. Nākamajā mirklī visu māju durvju augšdaļā parādījās galvas.

-    Skārlet, sauca Mērija Helēna, mazajam ir otrs zobiņš, nāc, iedzer tasi tējas un papriecājies par to.

-     Nē, Mērij Helēn, nāc ar visu zīdaini, zobu un vīru, sauca Klēra O'Gormena, meitas uzvārdā O'Hāra. Vai tad viņa nav mana pirmās pakāpes māsīca? Mans Džims vai mirst, cik ļoti grib ar viņu iepazīties!

-     Un ari mana māsīca Klēra, kliedza Pegija Monegena. Un man uz plīts ir ogu maize, jo dabūju zināt, ka viņai tā briesmīgi garšo.

Skārleta nezināja, ko darīt.

-    Kolam! viņa sauca.

Tas ir pavisam viegli, viņš teica. Viņi vienkārši ieies visās mājās pēc kārtas, sākot no tuvākās, un pa ceļam paņems līdzi draugus. Kad viss ciems sanāks vienā mājā, viņi tur kādu brīdi pakavēsies.

-     Tikai ielāgo, ne pārāk ilgi, jo tev jāpārģērbjas, lai sēstos pie Mollijas pusdienu galda. Viņai ir savi trūkumi, kā mums visiem, bet tu nevari celt degunu gaisā zem viņas jumta. Viņa ir pārāk pūlējusies tikt vaļā no tiem apakšsvārkiem, lai spētu uz tiem skatīties pie sava pusdienu galda.

Skārleta uzlika roku Kolamam uz elkoņa.

-    Kā tu domā, vai es varētu palikt Daniela mājā? viņa jautāja. Man nudien ļoti nepatīk pie Mollijas… Par ko tu smejies, Kolam?

-    Es nezināju, kā lai pierunāju Molliju iedot mums ratus uz vienu dienu. Tagad domāju, ka viņa mums tos iedos līdz tavas ciemošanās beigām. Ej iekšā apskatīt jauno zobu, bet es mazliet parunāšu ar Molliju. Neņem ļaunā, Skārlet mīļā, bet viņa, visticamāk, apsolīs jebko, ja aizvedīšu tevi kaut kur citur. Viņa nekad neaizmirsīs to, ko tu teici par Roberta elegantajiem kazādas cimdiem, kad viņš kopj govis. Tas ir visiemīļotākais stāsts katrā virtuvē no šejienes līdz pat Malingārai.

Skārleta tika iekārtota "virs" virtuves līdz vakariņu laikam. Tēvocis Daniels pat pasmaidīja, kad Kolams pastāstīja joku par Roberta cimdiem. Šis aizraujošais notikums beigu beigās apauga ar citiem stāstiem, padarot to vēl iecienītāku nākamajiem stāstītājiem.

Skārleta pārsteidzoši viegli pielāgojās Daniela divistabu mājas vienkāršībai. Dzīvojot pašai savā istabā ar ērtu gultu, Ketlīnas nenogurstošajā un neuzkrītošajā aprūpē, kad meitene visu sakopa un gatavoja maltītes, Skārletai atlika vien priecāties par brīvdienām. Un viņa to darīja ar lielu aizrautību.

52. NODAĻA

IN ākamajā nedēļā Skārleta bija aizņemtāka un zināmā mērā arī laimīgāka nekā jebkad savā mūžā. Viņa neatcerējās, kad būtu jutusies fiziski spēcīgāka. Atbrīvota no moderni ciešās auklu savilkšanas žņaugiem un korsetes metāla karkasa, pirmo reizi daudzu gadu laikā viņa spēja kustēties ātrāk un ievilkt elpu dziļāk. Turklāt viņa piederēja pie tām sievietēm, kurām grūtniecība izraisīja enerģijas pieplūdumu, it kā atsaucoties jaunās, viņā augošās dzīvības vajadzībām. Viņa gulēja dziļā miegā un modās reizē ar gaiļiem, alkstot pēc brokastīm un jaunās dienas.

Tādas alkas vienmēr deva gan rāmu prieku par pazīstamajiem priekiem, gan dzinuli pēc jauniem piedzīvojumiem. Kolams ar Mollijas ponija aizjūgu ļoti labprāt veda māsīcu "piedzīvojumu braucienos", kā viņš tos dēvēja. Bet vispirms viņam vajadzēja izraut Skārletu no jauno draugu sabiedrības. Tūlīt pēc brokastīm Daniela mājas durvīs sāka kārstīties galvas. Viņi ieradās paciemoties, uzaicināt ciemos Skārletu, pastāstīt kādu stāstu, kuru viņa varbūt vēl nebija dzirdējusi, vai parādīt vēstuli, kas pienākusi no Amerikas un prasīt prasījās pēc kāda vārda vai frāzes skaidrojuma. Viņa bija lietpratēja Amerikas jautājumos, un viņai neskaitāmas reizes vajadzēja stāstīt, kāda tā ir. Viņa bija ari īriete, lai gan, nabadzīte, cietusi, to nezinot, un bija dučiem lietu, ko viņai vajadzēja pastāstīt, pamācīt vai parādīt.

īru sievietēs bija nesamākslotība, kas Skārletu atbruņoja; it kā viņas būtu no citas pasaules, tik svešas kā tā, kurai viņas ticēja, kur dažādu veidu laumiņas nodarbojās ar burvestībām un apburošām lietām. Skārleta neslēpa smieklus, kad Ketlīna katru vakaru uz sliekšņa nolika tasīti ar pienu un šķīvi ar sadrupinātu maizi ja nu kādi mazi ļautiņi, garām ejot, būtu izsalkuši. Un, kad no rīta gan tasīte, gan šķīvis bija tukši un izlaizīti, Skārleta saprātīgi aizrādīja, ka te viesojies kāds no šķūnī mītošajiem kaķiem. Viņas skepse ne mazākajā mērā neaizskāra Ketlīnu, un, dzīvojot pie O'Hārām, feju vakariņas Skārletai kļuva par vienu no burvīgākajām tradīcijām.

Citāds bija laiks, ko viņa pavadīja kopā ar vecomāti. Viņa ir stipra kā pazole, Skārleta pie sevis lepojās un iedomājās, ka vecmāmiņas asinis, kas ritēja viņas dzīslās, bija tas iemesls, kādēļ viņa tikusi pāri savas dzīves grūtākajām dienām. Viņa bieži aizskrēja uz mazo mājiņu un, ja vecā Keitija Skārleta bija nomodā, apsēdās uz soliņa un lūdza stāstīt par laiku, kad tētiņš bija mazs zēns.

Pēdīgi viņa padevās Kolama mudinājumiem un iekāpa ratos, lai dotos izbaudīt piedzīvojumu pilnu dienu. Silti saģērbusies vilnas svārkos, apmetņa un kapuces aizsargāta, viņa dažu dienu laikā iemācījās nepievērst uzmanību rietumu vēja brāzmām un īslaicīgajām, vieglajām lietusgāzēm, ko tas atpūta.

Tieši tāds lietus lija, kad Kolams aizveda Skārletu uz "īsto Taru". Pa lēzenu nogāzi augšup veda nelīdzeni akmens pakāpieni; apmetnim plandoties, viņa stāvēja uz augšējās plāksnes pakalnā, kur bija valdījuši Īrijas Dižie ķēniņi, muzicējuši, mīlējuši, nīduši, dzīrojuši, karojuši un pēdīgi tikuši uzvarēti.

Te nav pat pils. Skārleta skatījās apkārt, bet neredzēja neko citu kā vien dažas aitas, kas plūca zāli. Pelēko debesu izstarotajā pelēkajā gaismā lopiņu vilna izskatījās pelēka. Pašai par izbrīnu, Skārletai pārskrēja drebuļi. Zoss pārgājusi pāri manai kapavietai, prātā pazibēja bērnībā lietots drebuļu izskaidrojums, un viņa pasmaidīja.

-    Vai patīk? Kolams jautāja.

-    Jā, ļoti skaisti.

-     Nemelo, Skārlet mīļā, un nemeklē skaistumu Tarā. Nāc man līdzi. Viņš izstiepa roku, un Skārleta ielika tajā savējo.

Roku rokā abi lēnām pa biezo zāli nonāca nelīdzenā vietā, kas viņai atgādināja ciņainas ganības. Kolams pārkāpa pāri dažiem ciņiem un apstājās.

-     Te, kur mēs šobrīd atrodamies, stāvējis pats Svētais Patriks. Viņš tad bija cilvēks, parasts misionārs, visticamāk, ne ievērojamāks par mani. Svētība nāca vēlāk, un ļaužu prātos viņš izauga līdz milzim un šķita neuzvarams, jo bruņots ar Dieva svēto vārdu. Manuprāt, labāk atcerēties, ka vispirms viņš bija cilvēks. Viņš noteikti bija nobijies viens pats, sandalēs un ar zeltu izšūtā apmetnī, stāvot pretī Dižo ķēniņu un burvju varai. Patrikam bija vienīgi viņa ticība, patiesības misija un nepieciešamība to pastāstīt citiem. Vējš noteikti bija auksts. Un iekšējā nepieciešamība sludināt patiesību dega kā visu aprijoša uguns. Viņš jau bija pārkāpis Dižo ķēniņu likumu, sakurot lielu ugunskuru naktī, kad visām ugunīm jābūt izdzēstām. Viņš zināja, ka par šo pārkāpumu var nogalināt, taču bija spēris šo ārkārtīgi riskanto soli, lai piesaistītu ķēniņa skatienu un pierādītu, cik ievērojama ir vēsts, kas viņam, Patrikam, jānes. Viņš nebaidījās no nāves, baidījās tikai par to, ka neattaisnos cerības, ko Dievs licis uz viņu. Taču viņa bailēm nebija pamata. Ķēniņš no sava senā, dārgakmeņiem rotātā troņa deva drosmīgajam misionāram tiesības sprediķot, neviena netraucētam. Un tā Īrija kļuva par kristīgu zemi.

Kolama klusajā balsī skanēja kaut kas tāds, kas lika Skārletai klausīties un censties saprast gan to, ko viņš teica, gan to, kas slēpās aiz vārdiem. Viņa nekad nebija iedomājusies svētos kā cilvēkus, kā tādus, kas spētu baidīties. Patiesībā viņa vispār nebija domājusi par svētajiem; viņai tie bija tikai vārds svētku nosaukumos. Tagad, skatoties uz Kolama strupo, drukno augumu, vienkāršo seju un sirmojošajiem, vēja izjauktajiem matiem, viņa spēja iedomāties cita parasta vīra seju un augumu, tikpat gatavu ziedoties. Viņš nebaidījās mirt. Kā cilvēks var nebaidīties mirt? Kā tas ir? Skārleta izjuta cilvēciskas skaudības uzplūdu pret Svēto Patriku, visiem svētajiem un zināmā mērā arī pret Kolamu. Es to nesaprotu un nekad nesapratīšu, viņa domāja. Apjausma nāca lēnām, kā smaga nasta. Viņa bija apguvusi lielu, sāpīgu un urdošu patiesību. Viņa saprata, ka pārāk nopietnas, sarežģītas un pretrunīgas parādības nevar izskaidrot vai izprast ikdienišķā nozīmē. Skārleta jutās viena, atstāta asā rietumu vējā.

Kolams veda viņu tālāk. Pēc pārdesmit soļiem viņš atkal apstājās.

-    Lūk, viņš ierunājās, tā zemo pakalnu rinda, vai tu redzi? Skārleta pamāja ar galvu.

-     Tev vajadzētu mūziku un glāzi viskija, lai atvairītu vēju un atvērtu acis, bet man nav ne viena, ne otra, tāpēc varbūt labāk aizver acis, lai viņus redzētu. Tas ir viss, kas mums atlicis no dzīru zāles, kurā dega tūkstošiem sveču. O'Hāras bija te, Skārlet mīļā, un visas Skārletas, un visi, kurus tu pazīsti, Monahens, Mahonijs, Makmehons, O'Gormens, O'Braiens, Denehers, Danahjū, Karmodijs -, un arī citi, kuri tev vēl jāiepazīst. Visi varoņi bija te. Gardu ēdienu un dzērienu pārpilnība. Un mūzika, kas spēj izraut sirdi no krūtīm. Un te bija tūkstošiem viesu, kurus apgaismoja tūkstošiem sveču. Vai tu to redzi, Skārlet? Liesmas desmitkārtīgi atspoguļojās zelta rokassprādzēs un zelta kausos, kurus viņi cēla pie mutes, un tumši sarkanajos, zaļajos un zilajos zeltā iestrādātajos dārgakmeņos, kas saturēja ap pleciem karmīnsarkanos apmetņus. Viņi baudīja visu taukos spīdošus brieža, mežacūkas un zoss cepešus; medaļu un paštecinātu degvīnu; mūziku, kas lika dūrēm cilāties pa galdiem tā, ka zelta šķīvji lēkāja un šķindēja cits pret citu. Vai redzi savu tētiņu? Un Džeimiju? Un to nerātni, jauno Braienu, kas šķielē uz sievietēm? Tās nu gan bija dzīres! Vai redzi to, Skārlet?

Skārleta smējās kopā ar Kolamu. Jā, tētiņš aurotu "Pegiju vaļējos ratos" un sauktu, lai kausu piepilda vēl un vēlreiz, jo dziedāšana uzdzen cilvēkam briesmīgas slāpes. Cik ļoti viņam tas būtu paticis!

-    Te būtu zirgi, viņa atklāja kā noslēpumu. Tētiņam vienmēr vajadzēja zirgus.

-    Zirgi ir stipri un skaisti, tie skrien tāpat, kā liels vilnis traucas pret krastu.

-    Un kāds pacietīgs cilvēks, kas pēc dzīrēm viņu apguldītu.

Kolams smējās. Viņš apskāva Skārletu, piekļāva sev klāt, tad

palaida vaļā.

-     Es zināju tu sajutīsi, ka šī pasaka ir īstenība, viņš sacīja. Šajos vārdos skanēja lepnums, lepnums par viņu. Skārleta uzsmaidīja brālēnam, viņas acis spulgoja kā dzīvi smaragdi.

Vējš nopūta Skārletai uz pleciem kapuci, un siltums skāra kailo galvu. Lietus bija mitējies. Viņa palūkojās augšup uz tīri nomazgātajām, zilajām debesīm; žilbinoši balti mākoņi kā dejotāji traucās pa priekšu spēcīgajiem vējiem. Tie likās tik tuvu, bija tik silti un sargāja Īrijas debesis.

Tad skatiens noslīdēja lejup un viņa redzēja Īriju, zaļum zaļu tikko sadīgušajos labības laukos, maigās pirmās lapiņas un dzīvžogus, kuros mudžēja dzīvība. Viņa varēja redzēt tik tālu, līdz pat dūmakā tītajam apvārsnim. Dziļi sirdi sakustējās kaut kas senatnīgs un pagānisks, un tik tikko pieradinātais mežonlgums, kas bija viņas slēptā būtība, karsti izskrēja pa asinīm. Lūk, ko nozīmē būt ķēniņam augstu virs pasaules, tuvu saulei un debesim. Viņa iepleta rokas, lai apskautu visu dzīvo uz šī pakalna un pasauli sev pie kājām.

-    Tara, Kolams teica.

-   Es jūtos tik dīvaini, Kolam, it kā nemaz nebūtu es pati. Skārleta pakāpās uz riteņu dzeltenā spieķa un iesēdās ratos.

-   Tur vainīgi visi tie gadsimti, Skārlet mīļā. Visa te dzīvotā dzīve, visi prieki un visas bēdas, visas dzīres un kaujas, tās ir gaisā visapkārt un zemē zem tevis. Tas ir laiks, gadi, kurus mēs nespējam saskaitīt, kuri bez svara gulst zemē. Tu nevari tos redzēt, saost, dzirdēt vai aptaustīt, bet tu jūti to vieglo pieskārienu pie ādas un balsis, kas runā bez skaņas. Laiks. Un noslēpums.

Skārleta siltajā saulē cieši ietinās apmetnī.

-   Tas bija tāpat kā pie upes, arī tur es jutos dīvaini. Gandrīz spēju to aprakstīt, bet tad man pazuda vārdi. Viņa pastāstīja par hercoga dārzu, upi un skatu uz torni.

-      "Visām labākajām mājām ir skats no dārza uz upi", ak tā? Kolama balsī ieskanēja briesmīgas dusmas. Vai tā Mollija teica?

Skārleta ietinās ciešāk apmetnī. Ko viņa bija izdarījusi nepareizi? Viņa nekad nebija redzējusi Kolamu tādu, viņš bija kļuvis svešs, ne vairs viņas Kolams.

Viņš pagriezās pret Skārletu, pasmaidīja, un viņa redzēja, ka kļūdījusies.

-    Vai tu gribētu mani uzmundrināt manā vājuma brīdī, Skārlet mīļā? Šodien Trimas hipodromā ievedīs zirgus. Es gribētu paskatīties uz viņiem un izvēlēties, kurš svētdien varētu man derībās atnest nelielu laimestu.

Skārleta labprāt piekrita.

Līdz Trimai bija gandrīz desmit jūdzes ne visai tālu, Skārleta sprieda. Bet ceļš liecās, līkumoja un laiku pa laikam griezās projām no tā virziena, kurā viņi gribēja nokļūt, tikai tāpēc, lai izliektos, pagrieztos vēl mazliet un tad pēdīgi atkal vestu uz mērķi. Skārleta no visas sirds piekrita Kolama priekšlikumam apstāties ciemā, izdzert tasi tējas un kaut ko iekost. Pēc tam viņi nobrauca mazu gabaliņu līdz krustcelēm un pagrieza ratus uz platāka un taisnāka ceļa. Kolams ar pātagu pamudināja poniju ašā riksītī. Dažas minūtes vēlāk viņš atkal noplīkšķināja pātagu stiprāk un viņi izjoņoja cauri lielam ciemam tik ātri, ka rati uz augstajiem riteņiem šūpojās.

-    Tā vieta izskatījās pamesta, Skārleta sacīja, kad temps atkal kļuva lēnāks. Kāpēc tā, Kolam?

-    Belihārā neviens negrib dzīvot; tai ir slikta pagātne.

-    Kāda velta izšķērdība. Izskatījās tīri glīti.

-    Vai jebkad esi bijusi zirgu skriešanas sacīkstēs, Skārlet?

-    īstās tikai vienu reizi Čārlstonā, bet mājās mēs bieži rīkojām savas sacensības. Tētiņš bija briesmīgs. Viņš nespēja jāt vienkārši uz priekšu un sarunāties ar to, kurš jāja blakus. Viņš rīkoja sacīkstes par katru jūdzi.

-    Un kādēļ gan ne?

Skārleta smējās. Kolams dažreiz tik ļoti līdzinājās tēvam.

-     Viņi noteikti ir evakuējuši Trimu, Skārleta ieminējās, kad ieraudzīja pūli pie hipodroma. Visi ir te. Viņa redzēja daudzas pazīstamas sejas. Laikam jau evakuēta ari Adamstauna. O'Hāru puiši māja ar rokām un smaidīja. Ja tos nejauši redzētu vecais Daniels, viņš sadotu tiem īstu sutu. Grāvji vēl nebija izrakti.

Noblietētais zemes ovāls bija trīs jūdzes garš. Strādnieki tieši šobrīd pabeidza pēdējā lēciena šķērsli. Tās būs sacīkstes ar šķēršļiem. Kolams piesēja poniju pie koka kādu gabaliņu no skrejceļa, un viņi sāka lauzties cauri pūlim.

Visi bija labā noskaņojumā, un visi pazina Kolamu; visi gribēja iepazīties ar Skārletu, "mazo dāmu, kas apvaicājās par Roberta Donahjū paradumu strādāt ar cimdiem".

-Jūtos kā balles karaliene, viņa pačukstēja Kolamam.

-   Vai tu šeit redzi kādu, kas būtu piemērotāks šim uzdevumam? Pa ceļam vairākkārt apstādamies, viņš devās uz laukumu, kur jātnieki vai treneri vadāja zirgus pa apli.

-    Bet, Kolam, tie ir lieliski. Ko tādi zirgi dara tik sīkas pilsētiņas sacīkstēs?

Viņš paskaidroja, ka sacīkstes nav ne mazas, ne "sīkas". Uzvarētāja balva ir piecdesmit mārciņu, tas ir vairāk, nekā dažs labs veikala īpašnieks vai zemnieks nopelna gadā. Turklāt lēcieni ir nopietns pārbaudījums. Trimas sacensību uzvarētājs varēja droši mēroties spēkiem slavenākajās sacensībās Pančestaunā, Golvejā vai pat Dublinā.

-     Vai vinnēt par desmit augumiem jebkurās Amerikas sacensībās, viņš smaidīdams piebilda. īru zirgi ir labākie pasaulē, tas visiem labi zināms.

-     Laikam jau tāpat kā īru viskijs, sacīja Džeralda O'Hāras meita. Viņa visu mūžu bija klausījusies abus šos apgalvojumus. Šķēršļi likās nepārvarami augsti; varbūt Kolamam bija taisnība. Šīs noteikti būs aizraujošākās skriešanas sacīkstes. Un pirms sacīkstēm būs Trimas tirgus diena. Patiesi, vai labākas brīvdienas maz iespējamas?

Caur runājošo, smejošo un kliedzošo pūli izskrēja it kā pazemes straumes rūkoņa.

-   Kautiņš! Kautiņš! Kolams uzrāpās uz sētas, lai redzētu. Viņam pār visu seju izpletās smaids, un dūrē savilktā labā roka ietriecās kreisajā plaukstā.

-     Vai gribi derēt uz mazu summiņu, Kolam? piedāvāja kāds vīrs, kas bija uzrāpies viņam blakus uz žoga.

-Jā. Pieci šiliņi uz O'Hārām.

Skārleta gandrīz norāva Kolamu zemē, kad satvēra viņa potīti.

-    Kas tur notiek?

Pūlis no skrejceļa ovāla plūda uz notikuma vietu. Kolams nolēca zemē, saķēra Skārletu aiz rokas un skrēja.

Trīs vai četri duči vīru, gan jauni, gan veci, ņurdēja un kliedza tuvcīņā, kur darbā tika laistas dūres, zābaki un elkoņi. Pūlis izveidoja ap kaušļiem plašu, nevienādu loku un kliedza uzmundrinājumus. Divas kaudzes svārku vienā malā liecināja par kautiņa pēkšņumu; daudzi svārki bija norauti tādā steigā, ka piedurknes nebija izgrieztas uz āru. Apļa iekšpusē krekli sāka krāsoties sarkani no asinīm vai nu īpašnieka, vai viņa upura asinīm. Nebija nekādu noteikumu, nekādas kārtības. Katrs sita tam, kurš atradās vistuvāk, tad skatījās apkārt pēc jauna mērķa. Ikvienu, kuru nogāza zemē, tuvāk stāvošais atkal uzrāva kājās un no jauna iegrūda kautiņā.

Skārleta nekad nebija redzējusi, kā vīri kaujas ar dūrēm. Sitienu būkšķi un no lūpām un deguniem sprāgstošās asinis viņu šausmināja. Tur bija visi četri Daniela dēli, un viņa lūdza Kolamu pārtraukt traci.

-    Un zaudēt piecus šiliņus? Neesi dumja, sieviete.

-    Tu esi briesmonis, Kolam O'Hāra, vienkārši briesmīgs.

Šos pašus vārdus viņa atkārtoja vēlāk Kolamam, Daniela dēliem un Maiklam un Džozefam, diviem Kolama brāļiem, kurus līdz tam nebija pazinusi. Viņi visi bija sanākuši Daniela mājas virtuvē. Ketlīna un Bridžida mierīgi tīrīja brūces, nepievēršot uzmanību sāpju kliedzieniem un apvainojumiem par skarbu apiešanos. Kolams izdalīja glāzes ar viskiju.

Man nu gan tas nemaz neliekas smieklīgi, lai ko viņi sacītu, Skārleta klusu pukojās. Viņa nespēja noticēt, ka O'Hārām un viņu draugiem ģimeņu kaujas bija daļa no izpriecām gadatirgos un sabiedriskos pasākumos. "Vienkārši labs garastāvoklis" padomā tik! Un meitenes bija vēl briesmīgākas, ja tas vispār iespējams, jo viņas ķircināja Timotiju, ka tas nav dabūjis nopietnāku ievainojumu par zilu aci.

53. NODAĻA

T^Jākamajā dienā Kolams izbrīnīja Skārletu, uzrodoties pirms brokastīm zirga mugurā un vedot pie rokas otru zirgu.

Tu teici, ka labprāt izjātu, viņš atgādināja. Aizņēmos pāris zirgu. Bet līdz pusdienas misei tie jāatgādā atpakaļ, tāpēc paķer to, kas palicis no vakardienas maizes, un nāc man līdzi, iekams māja atkal pienākusi pilna ar ciemiņiem.

-    Bet zirgs nav apseglots, Kolam.

-    Phe, vai tu proti jāt vai ne? Paņem maizi, Skārlet mīļā, un Bridija paturēs roku, lai tu vari uzkāpt zirgā.

Kopš bērnu dienām viņa nebija sēdējusi jāteniski uz neapseglota zirga. Sajūta, kad saplūsti ar zirgu vienā būtnē, bija jau piemirsusies. Bet viss atgriezās, it kā viņa nekad nebūtu jājusi citādi, un drīz vien Skārleta gandrīz varēja iztikt bez pavadas; piespiediens ar ceļgaliem pateica zirgam, ko viņi darīs.

-    Uz kurieni mēs dosimies? Viņi atradās uz stidzītes, pa kuru nekad nebija gājuši.

-    Uz Boinu. Man tev kaut kas jāparāda.

Upe. Skārletai pulss sāka sisties straujāk. Tur bija kaut kas tāds, kas viņu vienlaikus gan pievilka, gan atgrūda.

Sāka līt, un Skārleta priecājās, ka Bridija bija piespiedusi viņu paņemt lakatu. Viņa apsedza galvu, tad klusēdama jāja aiz Kolama, klausīdamās, kā dzīvžogā pakšķ lietus lāses un kā lēni klikst pakavi. Kāds miers! Viņa nebrīnījās, kad lietus pārgāja. Tagad putni atkal varēja pamest dzīvžogus.

Tad taciņa izbeidzās un viņi atradās pie upes. Krasti bija tik zemi, ka ūdens gandrīz plūda pāri.

-    Šis ir brasls, kur Bridija mazgājās, sacīja Kolams. Vai nevēlies nopeldēties?

Skārleta pārspīlēti nodrebinājās.

-    Es neesmu tik drosmīga. Ūdens noteikti ir ledus auksts.

-    Tu to uzzināsi, bet mazgāties nevajadzēs, tikai drusku pašļakstināties. Mēs jāsim pāri. Saņem grožus. Viņa zirgs piesardzīgi iekāpa ūdenī. Skārleta savāca svārkus un uzrāva virs gurniem, tad sekoja brālēnam.

Otrā krastā Kolams nokāpa no zirga.

-     Kāp zemē, ieturēsim brokastis. Es piesiešu zirgus pie koka. Šajā vietā koki auga tuvu pie ūdens; Kolama seju izraibināja lapotnes ēnas. Skārleta noslīdēja zemē un pasniedza viņam pavadu. Viņa atrada saules apspīdētu laukumiņu, kur apsēsties, un atspieda muguru pret koku. Krastu kā paklājs sedza mazas, dzeltenas puķītes ar sirdsveida lapām. Viņa aizvēra acis un klausījās upes klusajā balsī, lapu līganajā čabēšanā virs galvas, putnu dziesmās. Kolams apsēdās blakus, un viņa lēnām atvēra acis. Pārlauzis maizi uz pusēm, viņš iedeva Skārletai lielāko gabalu.

-     Kamēr ēdam, es tev izstāstīšu kādu stāstu, viņš sacīja. Šo zemi, kur šobrīd atrodamies, sauc Belihāra. Pirms diviem simtiem vai mazliet mazāk gadu tā piederēja mums. Šī ir O'Hāru zeme.

Skārleta izslējās, pēkšņi būdama pilnīgi nomodā. Šī? Šī bija O'Hāru zeme? Un "Belihāra" vai tad tā nesauca pamesto ciemu, kuram viņi tik ātri izbrauca cauri? Viņa nepacietīgi pagriezās pret Kolamu.

-     Klusē un ēd savu gardo maizi, Keitij Skārlet. Tas ir pagarš stāsts, viņš sacīja. Kolams apklusināja jautājumus, kas raisījās viņai uz lūpām. Pirms diviem tūkstošiem vai mazliet vairāk gadu pirmie O'Hāras apmetās te uz dzīvi un padarīja šo zemi par savējo. Pirms tūkstoš gadiem redzi, cik tuvu jau esam, vikingi, ziemeļnieki, kā mēs viņus tagad saucam, atklāja Īrijas lekno zaļumu un mēģināja pievākt to sev. īri tādi kā O'Hāras uzmanīja upes, pa kurām varēja iebrukt garās laivas ar pūķa galvu priekšgalā, un uzbūvēja stiprus nocietinājumus pret ienaidniekiem. Kolams nolauza gabaliņu maizes un iebāza mutē. Skārleta, nepacietībā degdama, gaidīja, kamēr viņš to sakošļās. Tik daudz gadu… viņas prāts nespēja aptvert tik daudz gadu. Kas notika apmēram pirms tūkstoš gadiem?

-     Vikingi tika padzīti, Kolams turpināja. O'Hāras apstrādāja savu zemi un baroja savus lopus divus simtus gadu un vēl ilgāk. Viņi uzcēla stipru pili, kur pietika vietas pašiem un kalpiem, jo īriem bija laba atmiņa tāpat kā bija ieradušies vikingi, atkal varēja draudēt uzbrukums. Un tā arī notika. Ne vikingi, bet angļi. Vairāk nekā puse no Īrijas tika zaudēta viņiem, bet O'Hāras, aizslēpušies aiz savām stiprajām sienām, uzvarēja un kopa zemi vēl piecus simtus gadu.

Līdz kaujai pie Boinas, kuras briesmīgo stāstu tu zini. Pēc diviem tūkstošiem gadu O'Hāru apstrādātā zeme pārgāja angļu īpašumā. O'Hāras tika padzīti otrpus braslam, tie, kas bija palikuši dzīvi, kā arī atraitnes ar zīdaiņiem. Viens no šiem bērniem izauga un kļuva par zemnieku, viņš īrēja zemi no angļiem otrpus upes. Viņa mazdēls, kas apstrādāja tos pašus laukus, apprecēja mūsu vecomāti Keitiju Skārletu. Stāvot blakus tēvam, viņš pāri Boinas brūnajiem ūdeņiem noskatījās, kā nojauc O'Hāru pili un tās vietā paceļas angļa māja. Bet nosaukums palika. Belihāra.

Mans tētiņš redzēja māju, zināja, ka tā ir O'Hāru zeme. Skārleta raudāja tēva dēļ, saprata niknumu un bēdas, ko bija redzējusi viņa sejā un dzirdējusi balsī, kad viņš auroja dziesmu par kauju pie Boinas. Kolams piegāja pie upes un, pasmēlis plaukstās ūdeni, padzērās. Viņš nomazgāja rokas, tad atkal pasmēla saujā ūdeni un aiznesa Skārletai. Kad viņa bija padzērusies, brālēns maigi ar slapjajiem pirkstiem noslaucīja viņai asaras.

-    Es negribēju tev to stāstīt, Keitij Skārlet…

Skārleta viņu dusmīgi pārtrauca:

-    Man ir tiesības zināt.

-    Es ari tā uzskatu.

-    Izstāsti visu. Es zinu, ka tu neesi pateicis visu. Redzu pēc tavas sejas.

Kolams bija nobālis kā cilvēks nepanesamās sāpēs.

-Jā, tas nav viss. Angļu Belihāra tika uzcelta jaunajam kungam. Ļaudis teica, ka viņš ir tik gaišmatains un skaists kā Apollons, un viņš pats sevi ari uzskatīja par dievu. Viņš apņēmās izveidot Belihāru par skaistāko muižu Īrijā. Viņa ciemam jo viņam Belihāra piederēja līdz pēdējam akmenim un koka lapai jābūt diženākam nekā citi, diženākam par Dublinu. Un tā arī notika, lai gan Dublinas lielumu gluži nesasniedza. Tikai viena iela bija platāka nekā galvaspilsētas platākā iela. Viņa staļļi bija kā katedrāle, logu rūtis dzidras kā briljanti un dārzi līdz Boinai mīksti kā paklāji. Zālienos pāvi izpleta savus dārgakmeņu krāsu vēdekļus, un skaistas, dārgakmeņiem rotājušās dāmas aplaimoja viņa rīkotās izpriecas. Viņš bija Belihāras kungs.

Viņš skuma par to, ka viņam bija tikai viens dēls un vairāk bērnu nebija. Bet viņš nodzīvoja tik ilgi, ka redzēja piedzimstam mazdēlu, un tikai tad devās uz elli. Un arī šim mazdēlam nebija ne brāļu, ne māsu. Viņš bija skaists un gaišiem matiem, un viņš kļuva par kungu Belihārā, katedrālei līdzīgajos staļļos un lielajā ciemā. Tāpat kā pēc tam viņa dēls.

Es viņu atceros, šo jauno Belihāras kungu. Es biju tikai bērns, un man viss likās brīnumains un skaists. Viņš jāja stalta saiņa mugurā un, kad muižnieki lapsu medībās samīdīja mūsu labības laukus, mums, bērniem, meta monētas. Viņš sēdēja tik augstu un izskatījās tik skaists savos sārtajos svārkos, baltajās biksēs un garajos, spožajos zābakos. Es nevarēju saprast, kāpēc tēvs mums atņēma naudu, salauza šīs monētas un nolādēja kungu, kas tās mums devis.

Kolams piecēlās un sāka staigāt gar upes krastu. Kad viņš turpināja stāstu, balss skanēja klusi un saspringti, lai apvaldītu emocijas.

-    Sākās bads un līdz ar to bada nāve. "Es nespēju redzēt savus nomniekus tā ciešam," sacīja Belihāras kungs. "Nopirkšu divus stiprus kuģus un ļaušu jums par brīvu droši braukt uz Ameriku, kur ir papilnam pārtikas. Man vienalga, ka govis sāpēs mauj tāpēc, ka nav neviena, kas tās slauc, un mani lauki aizaug ar nātrēm, jo nav neviena, kas tos kopj. Daudz vairāk par lopiem un labību man rūp Belihāras ļaudis.

Zemnieki un ciemnieki bučoja kungam roku par viņa labestību, un daudzi gatavojās ceļojumam. Bet ne visi spēja izturēt sāpes, ka jāpamet Īrija. "Mēs paliksim, kaut mirsim badā," viņi teica jaunajam kungam. Tad viņš pa visu zemi izlaida ziņu, ka jebkuram vīrietim vai sievietei tikai jāpalūdz un neaizņemtā vieta uz kuģa ar prieku tiks dota par brīvu.

Mans tēvs atkal nolādēja kungu. Viņš ļoti dusmojās uz saviem brāļiem Metjū un Braienu, ka tie pieņēmuši angļa dāvanu. Bet viņi bija apņēmušies doties projām… Viņi noslīka kopā ar pārējiem, kad sapuvušie kuģi nogrima pirmajā nopietnajā vētrā. Tie ieguva rūgtu iesauku "peldošie zārki".

Kāds Belihāras vīrs gulēja, gaididams stallī, viņam bija vienalga, ka tie ir skaisti kā katedrāle. Un, kad atnāca jaunais kungs, lai sēstos mugurā savam staltajam sainim, šis vīrs sagrāba kungu un pakāra zeltmataino Belihāras saimnieku tornī pie Boinas, kurā reiz O'Hāras vēroja, vai nebrauc pūķu kuģi.

Skārleta aizspieda muti ar roku. Kolams bija tik bāls, staigādams un runādams balsī, kas nebija viņa balss. Tornis! Tas noteikti ir tas pats. Viņas roka cieši piespiedās lūpām. Viņa nedrīkst runāt.

-     Neviens nezina, Kolams sacīja, kā sauca to vīru, kas bija slēpies stallī. Vieni min vienu vārdu, citi atkal citu. Kad ieradās angļu karavīri, Belihārā palikušie cilvēki nenodeva viņu. Angļi pakāra visus, atriebdamies par jaunā kunga nāvi. Kolama seja bija gluži balta koku lapotnes saules cauraustajā ēnā. Viņam no kakla izlauzās kliedziens. Neartikulēts un necilvēcisks.

Kolams pagriezās pret Skārletu, un viņa atrāvās no mežonīgā skatiena un moku pilnās sejas.

-    SKATS? viņš iekliedzās; tas noskanēja kā lielgabala šāviens. Viņš noslīga ceļos uz dzeltenām puķēm klātā krasta un paliecās uz priekšu, lai paslēptu seju. Viņa augums raustījās.

Skārletas rokas pastiepās uz brālēna pusi, tad šļauganas iekrita klēpī. Viņa nezināja, ko darīt.

-    Piedod, Skārlet mīļā, atvainojās tas Kolams, kuru viņa pazina, viņš pacēla galvu. Mana māsa Mollija ir lielākā muļķe Rietumu pasaulē, ja kaut ko tādu sacījusi. Viņai vienmēr piemitusi īpaša spēja mani saniknot. Viņš pasmaidīja, un smaids bija gandrīz pārliecinošs. Mums ir pietiekami daudz laika, lai izjātu cauri Belihārai, ja gribi to apskatīt. Tā stāv tukša gandrīz trīsdesmit gadu, bet nekas nav izpostīts. Neviens neiet tai tuvumā.

Viņš pastiepa roku, un smaids pelnu pelēkajā sejā bija īsts.

-    Nāc. Zirgi ir tepat.

Kolama zirgs iemina taku cauri brikšņiem un sakuplojušajiem augiem, un drīz Skārleta sev priekšā ieraudzīja torņa milzīgās akmens sienas. Kolams brīdinoši pacēla roku, tad savilka pavadu. Un salika rokas taurītē pie mutes.

-    Seachain, bēdz! viņš iekliedzās. Seachain. Dīvainās zilbes kā atbalss atsitās pret akmeņiem.

Kolams pagrieza galvu, un viņa acīs dzirkstīja jautrība. Bet vaigos bija parādījies sārtums.

-    Tas ir gēlu valodā, Skārlet mīļā, senajā īru valodā. Tur ir zintniece, viedā sieviete, kas dzīvo te netālu būdā. Daži teic, ka viņa ir ragana, veca kā Tara, un citi -, ka sieva, kas aizbēga no Padija O'Braiena Trimā pirms divdesmit gadiem. Es viņai uzsaucu, lai brīdinātu, ka ejam te garām. Viņai varētu nepatikt pārsteigumi. Es nesaku, ka ticu raganām, to ielāgo, bet nekā slikta nav, ja izrāda cieņu.

Viņi aizjāja līdz laukumiņam, kas ietvēra torni. Tuvumā Skārleta varēja redzēt, ka akmeņus nesatur java, un tomēr tie nebija izkustējušies no vietas ne par collu. Kā Kolams teica, cik tie veci? Tūkstoš gadu? Divi tūkstoši? Nav svarīgi. Viņa nebaidījās no torņa, vienīgi tad, kad Kolams runāja tajā nedabiskajā balsī. Tornis bija tikai celtne, vissmalkākais darbs, ko viņa bija redzējusi. Tas nepavisam nav biedējoši. Faktiski tas mani it kā aicina. Viņa piejāja tuvāk un pārlaida pirkstus pāri savienojuma vietām.

-   Tu esi ļoti drosmīga, Skārlet mīļā. Es tevi brīdināju daži cilvēki domā, ka torni apsēdis pakārtā rēgs.

-     Nieki! Spoku nav. Turklāt zirgs tam netuvotos, ja tur būtu spoks. Visi zina, ka dzīvnieki jūt tādas lietas.

Kolams iesmējās.

Skārleta uzlika roku uz akmens. Gadsimtiem ilgas lietavas un vēji bija to nogludinājuši. Viņa juta tajā saules siltumu un lietus un vēja aukstumu. Nepierasts miers ieplūda viņas sirdī.

-    Uzreiz var pateikt, ka tas ir vecs, viņa sacīja, zinot, ka vārdi neko neizsaka, zinot, ka tas nav svarīgi.

-    Tas izdzīvoja, Kolams atteica. Kā varens koks, kura saknes stiepjas dziļi, līdz zemes centram.

-     Saknes, kas stiepjas dziļi. Kur viņa to jau bija dzirdējusi? Protams. To Rets teica par Čārlstonu. Skārleta pasmaidīja, glāstīdama senos akmeņus. Viņa tagad varētu pastāstīt šo to par sakņu stiepšanos dziļumā. Pagaidi tikai līdz nākamajai reizei, kad Rets sāks plātīties par to, cik veca ir Čārlstona.

Belihāras māja arī bija celta no akmens, bet tas bija apdarināts ar granītu, katra plāksne bija ideāls taisnstūris. Tā izskatījās stipra un izturīga; izsistie logi un bez krāsas palikušie rāmji bija kliedzošā nesaskaņā ar neskartā akmens nemainīgumu. Tā bija liela māja, ar piebūvēm, kas bija lielākas par vairumu māju, ko Skārletai nācies redzēt. Celta, lai stāvētu ilgi, viņa sev teica. Patiešām žēl, ka neviens tajā nedzīvo, kāda izšķērdība!

-    Vai Belihāras kungam nebija bērnu? viņa jautāja Kolamam.

-    Nē. Viņš izklausījās apmierināts. Man šķiet, bija sieva, kas atgriezās savā ģimenē. Vai trakomājā. Kāds teica, ka viņa sajukusi prātā.

Skārleta juta, ka Kolama klātbūtnē būtu labāk māju neapbrīnot.

Apskatīsim ciemu, viņa ieminējās. Tā bija pilsēta, pārāk liela ciemam, un te nebija neviena vesela loga vai neuzlauztu durvju. Tā bija noplukuši un noniecināta, un Skārletai uzmetās zosāda. Šos postījumus bija nodarījis naids. Kur ir tuvākais ceļš uz mājām? viņa jautāja Kolamam.

54. NODAĻA

Večiņai rīt ir dzimšanas die-

na, Kolams atgādināja Skārletai, kad viņi pie Daniela mājas šķirās. Jebkurš cilvēks, kuram ir kaut cik prāta, gribētu, lai viņam ir darbs kaut kur patālāk, un man patīk izlikties, ka esmu viens no viņiem. Pasaki ģimenei, ka būšu atpakaļ rit no rīta.

Kāpēc viņš ir tik tramīgs, Skārleta nobrīnījās. Nevar būt, ka vienas vecas sievietes dzimšanas dienas sarīkošana prasītu tik daudz darba. Torte, protams, bet kas tad vēl? Viņa jau bija izdomājusi, ka uzdāvinās vecaimātei jauko mežģīņu apkaklīti, ko bija nopirkusi Golvejā. Mājupceļā pietiks laika nopirkt sev citu. Augstā debess, tas jau būs šīs nedēļas nogalē!

Tiklīdz Skārleta iegāja pa durvīm, atklājās, ka viņu gaida daudz smaga roku darba. Visam vecās Keitijas Skārletas mājā jābūt noberztam un nospodrinātam, un Daniela mājā tāpat. Tāpat pagalmam pie vecās mājas jābūt izravētam, tīri izslaucītam, sagatavotam daudzajiem soliem, krēsliem un ķebļiem, lai varētu apsēsties visi, kam nepietiktu vietas mājā. Jāiztīra arī šķūnis, jāizberž, jāizklāj ar svaigiem salmiem, lai tie, kas vēlēsies, varētu palikt pa nakti. Izskatās, ka viesības būs milzīgas; tikai retais nodzīvo līdz simts gadu vecumam.

Ēdiet un taisieties, ka tiekat, Ketlīna teica vīriešiem, kad tie pārnāca pusdienās. Viņa nolika uz galda krūzi ar paniņām, četrus klaipus maizes un bļodiņu sviesta. Vīri bija lēni kā jēriņi, Skārleta vēl nekad nebija redzējusi cilvēkus ēdam tik ātri; tad, pieliekušies, lai izietu pa zemajām durvīm, viņi bez vārda runas pazuda.

Nu, sākam, Ketlīna paziņoja, kad vīrieši bija prom. Skārlet, man vajadzēs daudz ūdens no akas. Spaiņi ir tur pie durvīm. Viņai, tāpat kā O'Hāru vīriešiem, ne prātā nenāca iebilst.

Pēc pusdienām visas ciema sievietes kopā ar bērniem sanāca mājā palīdzēt. Visur valdīja troksnis, darbā lija sviedri, Skārletai uz maigās pirkstu ādas uzmetās tulznas. Bet viņa jutās tik labi, ka grūti bija tam noticēt. Basām kājām, tāpat kā visi pārējie, svārkus uzspraudusi, apjozusi lielu priekšautu, piedurknes uzlocījusi līdz elkoņiem, viņa atkal jutās kā bērnībā, kad spēlējās sakņu dārzā, saniknojot mammīti, jo nosmērēja savu priekšautiņu un bija novilkusi kurpes un zeķes. Tikai tagad rotaļbiedri bija patīkamāki par čīkstulīgo Suelenu un Kerīnu, kas bija par mazu, lai varētu piedalīties.

Cik sen tas bija… laikam nemaz ne tik sen, ja salīdzina ar tik vecu celtni kā tornis. Saknes, kas stiepjas dziļi… šorīt Kolams likās tik baiss… cik briesmīgs stāsts par tiem kuģiem… Tie, kas noslīka, bija mani tēvoči, tētiņa brāļi. Nolādētais angļu lords. Labi gan, ka viņu pakāra.

Nevienas viesības līdz šim nebija varējušas līdzināties vecās Keitijas Skārletas dzimšanas dienas svinībām. Ēzelīšu pajūgos, ratos un kājām O'Hāras saradās no visas Mīdās grāfistes un vēl tālākiem apgabaliem. Te bija puse no Trimas iedzīvotājiem un ikviena dzīva dvēsele no Adamstaunas. Viesi atveda dāvanas, stāstus un ēdienu, kas tika gatavots tieši mielastam, kaut ari Skārletai bija licies, ka ēdiena pietiktu veselai armijai. Mehonija rati no Trimas atveda mucas ar alu, arī Džims Deilijs no Malingāras atveda alu. Daniela vecākais dēls Šeimuss aizjāja ar arklā jūdzamo zirgu uz Trimu un atgriezās ar veselu kasti māla pīpju, kas, piesprādzēta viņam pie muguras, atgādināja milzīgu, stūrainu kupri, un diviem maisiem tabakas, kas karājās kā seglu somas. Jo katru vīrieti un arī daudzas sievietes tādā ārkārtīgi nozīmīgā gadījumā vajadzēja nodrošināt ar jaunu pīpi.

Skārletas vecāmāte pieņēma viesu straumi un dāvanas kā karaliene, sēžot krēslā ar augstu atzveltni, ģērbusies savā melnajā zīda goda kleitā ar jauno mežģīņu apkakli; kad sagribējās, viņa pasnauda un ik pa brīdim dzēra tēju ar viskiju.

Bridi, kad ieskanējās vakara mises zvani, mazajā mājiņā un pie tās stāvēja vairāk nekā trīs simti cilvēku, kas bija ieradušies parādīt godu Keitijai Skārletai O'Hārai viņas simtajā dzimšanas dienā.

Viņa bija lūgusi, lai viss notiek "pa vecam", tāpēc viņai pretī goda vietā pie pavarda sēdēja kāds pavecāks vīrs. Ar saudzīgiem, mezglainiem pirkstiem viņš atlocīja lina drānu, un skatam atklājās arfa; vairāk nekā trīs simti balsu priekā nopūtās. Tas bija Makormaks, vienīgais īstais bardu mūzikas dziesminieks kopš lielā O'Kerolana nāves. Vīrs ierunājās, un pat viņa balss skanēja kā mūzika.

-    Es teikšu jums meistara Tērlafa O'Kerolana vārdus: "Īrijā es aizvadīju laimīgas un apmierinājuma pilnas dienas, iedzerot ar katru spēcīgu vīru, kas patiesi mīl mūziku." Un pievienoju šos vārdus, kurus pats esmu sacerējis: es dzeru ar ikvienu stipru vīru un ikvienu stipru sievieti tādu kā Keitija Skārleta O'Hāra. Viņš paklanījās gaviļniecei. Tas jāsaka tad, kad piedāvā dzērienu. Divi duči roku pildīja glāzes. Viņš rūpīgi izvēlējās lielāko, pacēla to par veco Keitiju Skārletu O'Hāru un iztukšoja. Tagad es jums nodziedāšu balādi par Fina Makkūla atnākšanu, viņš sacīja. Sažuvušie, līkie pirksti pieskārās arfas stīgām, un gaisu pildīja burvība.

Pēc tam mūzika neapklusa ne mirkli. Bija ieradušies divi dūdinieki, bez skaita vijolnieku, dučiem stabulnieku, koncertīnu spēlētāji, netrūka roku, kas klikšķināja kastaņetes, un Kolama O'Hāras vadītie bodhrans spēlētāji savos uzbudinošajos, vilinošajos ritmos aizrāva visus.

Sievietes pildīja šķīvjus ar ēdienu, Daniels O'Hāra valdīja pār mazām mučelēm degvīna, pagalma vidū dejoja, un neviens negulēja, vienīgi vecā Keitija Skārleta O'Hāra ik pa brīdim iesnaudās.

-    Nezināju, ka tādas svinības vispār iespējamas, Skārleta sacīja. Viņa saraustīti elpoja, bridi atpūšoties un tad no jauna pievienojoties dejotāju pulkam, kuru apspīdēja saullēkta sārtā gaisma.

-     Tu gribi teikt, ka nekad neesi svinējusi Pavasara svētkus? iesaucās satriektie brālēni un māsīcas, viņa pat visus nepazina.

-    Tev jāpaliek uz Pavasara svētkiem, jaunā Keitij Skārlet, Timotijs sacīja. Kā atbalss noskanēja pamudinājumu koris.

-    Es nevaru. Mums jātiek uz kuģa.

-    Būs taču ari vēl citi kuģi, vai ne?

Skārleta pielēca no sola. Viņa bija gana atpūtusies, un vijolnieki sāka spēlēt jaunu rilu. Viņa dejoja, atkal palikdama bez elpas, taču jautrās melodijas ritmā viņai ausīs skanēja šis jautājums. Noteikti ir vēl citi kuģi. Kāpēc nepalikt kādu brīdi ilgāk un nepriecāties, dejojot svītrainajās zeķēs? Čārlstona nekur nepazudīs tie paši tējas vakari tajās pašās drūpošajās mājās aiz tām pašām augstajām, nelaipnajām sienām.

Arī Rets būs turpat. Lai pagaida. Viņa gana ilgi gaidījusi Retu Atlantā, bet tagad bija citādi. Bērns, ko viņa nesa zem sirds, nozīmēja to, ka Rets būs viņas jebkurā brīdī, kad viņa iedomāsies paaicināt.

Jā, Skārleta nolēma, varu palikt līdz Pavasara svētkiem. Viņa šeit tik labi pavadīja laiku.

Nākamajā dienā viņa apjautājās Kolamam, vai brālēns zina vēl kādu kuģi pēc Pavasara svētkiem.

Un patiesi bija cits kuģis. Labs kuģis, kas vispirms iegriezās Bostonā, kurp vajadzēja doties Kolamam. Viņām ar Bridiju klāsies labi vienām pašām ceļā uz Savanu.

-     Kuģis izbrauc devītā maija vakarā. Tev iepirkumiem Golvejā paliks tikai puse dienas.

Tas ir vairāk nekā pietiekami; viņa jau bija par to domājusi. Čārlstonā neviens nevilks Golvejas zeķes vai Golvejas apakšsvārkus. Tie bija pārāk koši un prasti. Viņa paturēs sev tikai dažus no jau nopirktajiem. Tie būs brīnišķīgas dāvanas. Pārējos viņa atdos Ketlīnai un jaunajām draudzenēm no ciema.

-     Devītajā maijā. Tas ir krietni vēlāk, nekā bijām plānojuši, Kolam.

-     Tikai nedēļu un vienu dienu pēc Pavasara svētkiem, Skārlet. Kad būsi mirusi, tad vispār laika nebūs.

Taisnība! Tādas izdevības viņai nekad vairs nebūs. Turklāt tā viņa izdarītu Kolamam pakalpojumu. Ceļojums no Savanas uz Bostonu un atpakaļ viņam patiesi būtu grūts. Un brālēns tik labi izturējies pret viņu, tas bija pats mazākais, kā Skārleta varēja atlīdzināt…

Kad 26. aprīlī "Braiens Boru" izbrauca no Golvejas ostas, uz tā klāja bija divas tukšas luksusa kajītes. Kuģis ieradās piektdien, 24. aprīlī, un atveda pasažierus un pastu. Pastu Golvejā šķiroja sestdien;

svētdienā pasts nestrādāja, un mazais sainis uz Malingāru tika nosūtīts pirmdien. Otrdien pasta kariete, kas brauca no Malingāras uz Droedu, atstāja nelielu maisu Navanā, un trešdien jātnieks devās ceļā ar paciņu vēstuļu, kas bija jānogādā pastniecei Trimā. No Savanas Džordžijā bija atsūtīta liela, bieza aploksne Kolamam O'Hāram. Šis Kolams O'Hāra saņēma daudz vēstuļu, O'Hāru ģimene bija kupla un ļoti draudzīga, un vecās Keitijas Skārletas dzimšanas dienas nakti tik drīz vis neaizmirsīs. Jātnieks atstāja vēstuli Adamstaunas krogā.

-    Manuprāt, nav jēgas gaidīt vēl divdesmit četras stundas, viņš sacīja Metam O'Tūlam, kas apkalpoja krogu, mazo veikaliņu un kaktā iekārtoto pastu. Trimā vēstuli noliktu nodalījumā "Adamstauna" līdz rītam, kad kāds cits to atvestu. Pasta puisis priecīgs pieņēma glāzi alus, ko Mets O'Tūls piedāvāja viņam uz Kolama rēķina. Iespējams, ka O'Tūla krogs bija mazs un prasījās pēc svaigas krāsas kārtas, bet te pasniedza gardu tumšo alu.

Mets O'Tūls iesauca istabā sievu no pagalma, kur viņa izkāra žāvēšanai veļu.

-     Pieskati krogu, Keit, es aizstaigāšu līdz tēvocim Danielam. Meta tēvs bija brālis Daniela O'Hāras mirušajai sievai Terēzai, lai Dievs mielo viņas dvēseli.

-    Kolam! Tas ir brīnišķīgi! Kolama aploksnē Džeimijs bija ielicis vēstuli no Toma Makmehona, katedrāles būvdarbu vadītāja. Bīskaps ar nelielu pierunāšanu bija piekritis atļaut Skārletai izpirkt savas māsas pūra daļu. Taru. Manu Taru. Es paveikšu patiesi brīnumainas lietas.

Piķis un zēvele!

-     Kolam, vai tu redzēji šo? Tas skopulis bīskaps prasa piecus tūkstošus dolāru par Kerinas trešdaļu Taras! Dieva naktskrekls! Par pieciem tūkstošiem dolāru var nopirkt visu Kleitonas grāfisti. Viņam vajadzēs nolaist cenu.

Bīskapi nekaulējas, Kolams sacīja. Ja viņa vēlas pūra daļu un viņai ir nauda, vajadzētu pirkt. Viņa arī būs finansējusi baznicu, ja šāds darījums viņai labāk iet pie dūšas.

-   Tu zini, ka neiet vis, Kolam. Ciest nevaru, ja mani šmauc, lai arī tā būtu baznīca. Piedod, ja tevi tas aizskar. Tomēr man jādabū Tara, esmu to ieņēmusi galvā. Ak, kāda es biju muļķe, ka ļāvu tev pierunāt mani palikt te ilgāk. Tagad mēs jau būtu pusceļā uz Savanu!

Kolams nepūlējās Skārletai iebilst. Viņš atstāja māsīcu meklējam papīru un rakstāmo.

Man šajā pašā brīdī jāraksta tēvocim Henrijam Hamiltonam! Viņš var visu nokārtot; kad aizbraukšu, viss jau būs izdarīts.

Ceturtdien Skārleta viena pati devās uz Trimu. Briesmīgi nelāgi, ka Ketlīna un Bridija bija aizņemtas ar saimniecības darbiem, bet Kolams bija vienkārši pazudis, nevienai dzīvai dvēselei nepasakot, kur dodas un kad būs atpakaļ. Taču, ja jau viņš bija prom, tad līdzēt neko nevarēja. Un viņai bija tik daudz darāmā. Viņa gribēja dažas no jaukajām māla bļodām, kuras Ketlīna izmantoja virtuvē, un grozus dažādu veidu un to bija tik daudz! -, un kaudzēm biezu lina audumu un salvešu; mājās veikalos tādu audumu nebija. Viņa Taras virtuvi padarīs siltu un draudzīgu kā Īrijā. Galu galā vai tad nosaukums Tara nebija īru izcelsmes?

Kas attiecas uz Viļu un Suelenu, Skārleta izdarīs viņiem kaut ko ļoti labu, vismaz Viļam, viņš to ir pelnījis. Grāfistē bija lērums labu zemju, kas prasīt prasījās pēc īpašnieka. Veids un Ella dzīvos pie viņas un Reta Čārlstonā. Viņi Retam patiesi patika. Skārleta sameklēs labu skolu, kurā ir īsas brīvdienas. Rets droši vien rauks pieri par to, kā viņa izturas pret bērniem, kā vienmēr, bet, kad būs piedzimis mazais un Rets redzēs, cik ļoti viņa bērniņu mīl, tad pārtrauks viņu kritizēt. Un vasarā viņi dzīvos Tarā, atdzimušajā Tarā, skaistā un mājīgā.

Skārleta apzinājās, ka ceļ gaisa pilis. Varbūt Rets nekad neatstās Čārlstonu un viņai būs jāapmierinās ar īslaicīgiem Taras apciemojumiem. Bet kāpēc nesapņot par visu, kas ienāk prātā tādā skaistā pavasara dienā kā šī, braucot elegantos, ponija vilktos ratos ar sarkanzili svītrotām zeķēm kājās? Kāpēc ne?

Skārleta iesmējās un pieskārās ar pātagu zirdziņa kaklam. Klausies es runāju kā īsta īriete.

Pavasara svētki piepildīja visu, kas bija solīts. Trimas ielās bija klāti galdi un notika dejas, bet zālienā pilsdrupu sienu ielokā bija uzslieta milzīga Maija kārts. Skārletas lente bija sarkana, galvā viņai bija ziedu vainadziņš; kāds angļu virsnieks aicināja viņu pastaigāties līdz upei, bet viņa skaidri un gaiši kavalierim atteica.

Mājās viņi devās, kad uzlēca saule; Skārleta kopā ar visu ģimeni nogāja kājām četras jūdzes, jo negribēja, ka nakts beidzas, kaut ari bija jau diena. Un tāpēc, ka viņai jau sāka pietrūkt brālēnu un māsīcu, un visu ļaužu, ar kuriem viņa bija iepazinusies. Skārleta ilgojās tikt mājās, nokārtot visu, kas saistīts ar Taru, un sākt tur strādāt, tomēr priecājās, ka bija palikusi līdz Pavasara svētkiem. Nu vairs atlikusi tikai nedēļa. Tas bija ļoti maz.

Trešdien pasta puisis no Trimas Frenks Kelijs apturēja zirgu pie Meta O'Tūla krodziņa, lai izpīpētu pīpi un izdzertu pinti alus.

-     Man ir bieza vēstule Kolamam O'Hāram, viņš sacīja. Kā tu domā, kas tur varētu būt? Abi vīri patīkami pavadīja laiku prātojot un ļāva vaļu fantāzijai. Amerikā varēja notikt itin viss. Un viņi varēja tāpat vien palauzīt galvu. Tēvs O'Hāra bija labsirdīgs vīrs, visi bija par to vienisprātis, un liels pļāpa. Bet, kad viņš bija izrunājies, izrādījās, ka viņš tā arī neko nav pateicis.

Mets O'Tūls neaizveda Kolamam viņa vēstuli. Viņš zināja, ka Klēra O'Gormena pēcpusdienā dosies apraudzīt savu vecomāti. Viņa aiznesīs vēstuli, ja Kolams līdz tam nebūs iegriezies pats. Mets pacilāja aploksni rokā. Tām nu jābūt ārkārtīgi labām ziņām, lai būtu vērts izdot tik daudz naudas tāda smaguma sūtīšanai. Vai ari gluži otrādi pilnīgai katastrofai.

***

-     Skārlet, tev pienākusi vēstule. Kolams nolika to uz galda. Un te ir tase tējas, kad gribēsi dzert. Vai labi izciemojies pie Mollijas? Ketlīnas balsī skanēja ziņkārība.

Skārleta nesagādāja viņai vilšanos. Ķiķinādamās viņa pastāstīja par viesošanos.

-    Bija ieradusies ārsta sieva, un, kad iegāju iekšā, Mollijas tase grabēja tā, ka man likās, tā tūlīt saplīsīs. Laikam jau viņa nezināja, vai izdosies viešņai iestāstīt, ka esmu jaunā kalpone. Tad ārsta kundze tādā maigā balstiņā sacīja: "Ā, bagātā Amerikas māsīca. Kāds gods." Un viņa nepamirkšķināja ne acu par manu apģērbu. To izdzirdējusi,

Mollija pielēca kājās kā applaucējies kaķis un metās mani bučot uz abiem vaigiem. Goda vārds, Ketlīn, viņai acīs parādījās asaras, kad pateicu, ka esmu ienākusi, tikai lai paņemtu no čemodāna ceļojuma tērpu. Viņa briesmīgi gribēja, lai es palieku, vienalga, kā esmu ģērbusies. Kad biju gatava doties projām, iedevu viņai bučiņu. Un pie viena ari ārsta sievai. Kad jau, tad jau.

Ketlīna saliecās no smiekliem, un šuveklis nokrita uz grīdas kaudzē. Skārleta nometa tam blakus savu ceļojuma kostīmu. Viņa nešaubījās, ka viduklī to vajadzēs palaist vaļīgāku. Ja tajā, ka ap vidu viņa kļuvusi pilnīgāka, nav vainojams bērns, tad vaina būs vaļīgu drēbju valkāšanā un lielajā ēšanā. Lai kāds būtu iemesls, viņa nedomā doties garā ceļā, iešņorēta tik cieši, ka nevar paelpot.

Skārleta paņēma aploksni un pacēla pret durvīm, lai gaisma krīt tai virsū. To klāja rakstīti vārdi un gumijas spiedoga atstāti datumi. Goda vārds! Viņas vectēvs bija riebīgākais cilvēks pasaulē. Vai arī, visticamāk, vainojams tas briesmīgais Džeroms. Vēstule bija nonākusi vectēva rokās, un viņš vairākas nedēļas nebija to pārsūtījis Morinai. Skārleta nepacietīgi atplēsa aploksni. Tā bija no kādas Atlantas iestādes, un dokuments vispirms bija adresēts uz Persiku ielas māju. Cerams, viņa nav aizmirsusi samaksāt kādu nodokli vai ko līdzīgu. Ja jāmaksā bīskapam par Taru un jāredz tās summas, ko prasa māju celtniecība, tad ietaupījumi sāka izsīkt un tos nevarēja šķiest, maksājot sodu par kavētiem rēķiniem. Arī Taras atjaunošanai vajadzēs daudz naudas. Nemaz nerunājot par to, ka jāpērk Viļam māja. Pirksti pieskārās zem krekla paslēptajam makam. Nē, Reta nauda ir Reta nauda.

Dokuments bija datēts ar 1875. gada 26. martu. Diena, kad viņa uz "Braiena Boru" klāja pameta Savanu. Skārleta pārlaida acis pirmajām rindiņām un apstājās. Tās taču muļķības. Viņa atgriezās pie sākuma un sāka lasīt lēnāk. No sejas aizplūda viss sārtums.

-    Ketlīn, vai tu nezini, kur ir Kolams? Nu, es izklausos pavisam normāla. Jocīgi.

-     Domāju, ka viņš ir pie vecāsmātes. Klēra viņu pasauca. Vai nevari drusku pagaidīt? Gandrīz esmu pabeigusi kleitu, ko pāršuju Bridijai ceļojumam, es zinu, ka viņa grib uzlaikot un gaida, lai tu pasaki savas domas.

-    Es nevaru gaidīt. Viņai vajadzēja runāt ar Kolamu. Kaut kas bija nogājis pavisam greizi. Viņiem jābrauc projām šodien, šajā pašā brīdī. Viņai jātiek mājās.

Kolams bija pagalmā mājas priekšā.

-    Tik saulainu pavasari es neatceros, viņš teica. Mēs ar kaķi mazliet sauļojamies.

Kad Skārleta ieraudzīja Kolamu, viņas nedabiskais miers pagaisa, un, nonākusi tam blakus, viņa jau kliedza.

-     Ved mani mājās, Kolam! Esiet nolādēti tu, visi O'Hāras un Īrija! Man nekad nevajadzēja braukt projām!

Viņa bija sāpīgi saspiedusi dūres, un nagi spiedās miesā. Rokā bija sažņaugts paziņojums no Džordžijas štata, ka tas savos pastāvīgajos reģistros ierakstījis neapstrīdamu lēmumu par šķiršanos, kas dota Retam Kinikatam Batleram, pamatojoties uz to, ka sieva, Skārleta O'Hāra Batlere, viņu pametusi. Dokumentu izdevis Dienvidkarolīnas militārais apgabals, ko pārvalda Amerikas Savienoto Valstu valdība.

-     Dienvidkarolīnā šķiršanās nav iespējama, Skārleta sacīja. Man to teica divi juristi. Viņa to atkārtoja atkal un atkal, vienmēr vienus un tos pašus vārdus, līdz kakls sāpēja un viņa vairs nevarēja izspiest ne skaņu. Tad sasprēgājušās lūpas veidoja vārdus klusām, kamēr vien prāts spēja domāt. Atkal un atkal.

Kolams aizveda Skārletu uz klusu sakņu dārza nostūri. Viņš apsēdās blakus un runāja, bet nevarēja piespiest māsīcu klausīties, tāpēc mierinoši saņēma sažņaugtās rokas un klusēdams sēdēja blakus. Viņi sēdēja, līdz, iestājoties krēslai, nolija viegls lietutiņš. Viņi sēdēja, līdz pasakaini skaisti norietēja saule. Un satumsa. Kad bija gatavas vakariņas, Bridija nāca abus meklēt, bet Kolams aizsūtīja viņu projām.

-    Skārleta nespēj sakarīgi domāt, Bridij. Ej mājās un pasaki, lai neuztraucas, viņai tikai vajag mazliet laika, lai tiktu pāri triecienam. No Amerikas pienāca ziņa: viņas vīrs ir nopietni slims. Skārleta baidās, ka Rets var nomirt, nesagaidījis viņu.

Bridija skrēja atpakaļ paziņot visiem. Skārleta lūdz Dievu, viņa sacīja. Arī ģimene lūdzās; vakariņas bija atdzisušas, kad visi beidzot tika pie ēšanas.

-    Iznes laternu, Timotij, Daniels lika.

Skārletas aizmiglotajās acīs atspoguļojās gaisma.

-    Ketlīna lika atnest ari lakatu, Timotij s čukstēja. Kolams papurināja galvu, uzklāja lakatu Skārletai uz pleciem un māja, lai Timotijs iet projām.

Aizritēja vēl viena stunda. Debesīs mēness gandrīz nebija redzams, kvēloja tikai zvaigznes, tās bija spožākas par laternas gaismu. Netālajā laukā atskanēja īss, kluss kliedziens, tad teju nedzirdami nošvīkstēja spārni. Pūce bija nomedījusi laupījumu.

-     Ko lai es daru? tumsā skaļi noskanēja Skārletas čērkstošā balss. Kolams klusi nopūtās un pateicās Dievam. Ļaunākais bija garām.

-    Mēs brauksim mājās, kā bijām nodomājuši, Skārlet mīļā. Nevar notikt nekas tāds, ko nebūtu iespējams labot. Viņa balss skanēja mierīga, pārliecināta, mierinoša.

-    Šķiršanās! Aizlūzušajā balsī satraucoši spalgi ieskanējās histērija. Kolams aši saberzēja Skārletas rokas.

-    Kas padarīts, var tikt atdarīts, Skārlet.

-    Man vajadzēja palikt. Es nekad sev to nepiedošu.

-     Kuš. "Vajadzēja" neko neatrisina. Jādomā par to, ko darīt tālāk.

-    Viņš mani nemūžam neņems atpakaļ. Reta sirds ir tik cieta, ka viņš šķīries no manis. Es gaidīju, ka viņš nāks pēc manis, Kolam, es jutos par to pilnīgi droša. Kā es varēju būt tāda muļķe? Tu nezini visu. Es gaidu bērnu, Kolam. Kā es varu laist pasaulē bērnu, ja man nav vīra?

-    Nu, nu, Kolams klusi bubināja. Vai tad tas visu neatrisina? Tev tikai viņam tas jāpasaka.

Skārletas rokas aši nogūla uz vēdera. Protams! Kā viņa varēja būt tāda muļķe? Drebelīgi smiekli plosīja viņas kaklu. Tāds papīrs vēl nav uzrakstīts, kas piespiestu Retu Batleru atteikties no sava bērna. Viņš var atcelt šķiršanos, izdzēst no reģistriem. Rets var visu. Viņš tikai kārtējo reizi to pierādīs. Dienvidkarolīnā šķiršanās nav iespējama. Ja vien Rets Batlers nav sadomājis to panākt.

-   Es gribu braukt tūlīt, Kolam. Noteikti ir kāds kuģis, kas izbrauc agrāk. Gaidot es sajukšu prātā.

-     Mēs braucam projām piektdien agri no rīta, Skārlet mīļā, un kuģis atiet sestdien. Ja brauksim rit, viena diena vēl kaut kā būtu jānosit gaidot. Vai labāk negribi to pavadīt te?

-     Ak nē, man jāzina, ka jau braucu. Pat ja veikšu tikai daļu no ceļa, es jau braukšu mājās pie Reta. Viss nokārtosies, es nokārtošu. Viss būs kārtībā… vai ne, Kolam? Saki, ka viss būs kārtībā.

-     Tā ir, Skārlet mīļā. Tagad tev jāieēd, vismaz jāizdzer glāze piena. Varbūt arī kāda stiprāka lāsīte. Tev jāizguļas. Tev jāsaglabā spēki bērna dēļ.

-    Ak jā! Es ēdīšu. Es brīnišķīgi parūpēšos par sevi. Bet vispirms man jānoskaidro, kas notiek ar manu kleitu, un jāpārkārto čemodāns. Un, Kolam, kur mēs ņemsim karieti, kas aizvedīs mūs uz vilcienu? Skārletas balss atkal kļuva spalga. Kolams piecēlās un uzvilka kājās ari viņu.

-    Es par to parūpēšos, meitenes palīdzēs sakārtot čemodānu. Bet tikai tad, ja, šujot kleitu, tu kaut ko ieēdīsi.

-Jā! Jā, es to darīšu. Viņa bija mazliet mierīgāka, tomēr vēl bīstami nestabila. Jāparūpējas, lai Skārleta mājās uzreiz iedzer pienu ar viskiju. Nabadzīte. Kaut viņš ko vairāk sajēgtu no sievietēm un bērniem, tad justos mierīgāks. Pēdējā laikā viņa naktis nebija gulējusi un griezusies dejā kā dervišs. Vai tas varētu paātrināt dzemdības? Kolams zināja ja Skārleta zaudēs bērnu, vajadzēs baidīties par viņas veselo saprātu.

55. NODAĻA

K ā daudzi pirms tam, arī Kolams pārāk zemu novērtēja Skārletas O'Hāras spēku. Viņa uzstāja, lai tajā pašā vakarā no Mollijas mājas atved viņas bagāžu, un deva pavēles Bridžidai, kā saiņot mantas, kamēr Ketlīna pāršuva viņai kleitu.

Skaties, kā jāsaitē, Bridij,viņa asi uzsauca, kad uzlika korseti. Tev to vajadzēs darīt uz kuģa, un es nevarēšu redzēt sev aiz muguras un pateikt, kas jādara. Drudžainā rosīšanās un skarbā balss jau bija iedzinusi Bridiju izmisumā. Kad Skārleta sāpēs spalgi iekliedzās, jo Ketlīna cieši savilka korsetes saites, iekliedzās arī Bridija.

Tas nekas, ka sāp, Skārleta sev atgādināja, sāp vienmēr, vienmēr ir sāpējis. Tikai biju aizmirsusi, cik stipri. Drīz vien atkal pieradīšu. Bērnam pāri es nedaru. Kad biju stāvoklī, vienmēr valkāju korseti, cik ilgi varēju, un tas bija daudz vēlāk. Man vēl nav pat desmit nedēļas. Man jāielien savās drēbēs, man tas jāizdara. Rīt sēdēšu vilcienā, pat ja man tādēļ būtu jāmirst.

-    Ketlīn, viņa izdvesa. Velc stingrāk.

Kolams aizgāja uz Trimu sarunāt, lai karieti piebrauc dienu agrāk. Tad apstaigāja mājas, iznēsājot ziņu par Skārletas briesmīgajām bēdām. Kad viss bija paveikts, bija jau vēls un viņš jutās noguris. Bet tagad vismaz neviens nebrīnīsies, kāpēc Amerikas O'Hāra aizbraukusi pa nakti kā zaglis, nepasakot pat sveiki.

Atvadīšanās no ģimenes Skārletai noritēja veiksmīgi. Iepriekšējā dienā saņemtais trieciens ieslēdza viņu nejūtīguma čaulā. Viņa salūza tikai vienu reizi, kad atvadījās no vecāsmātes. Vai, pareizāk būtu sacīt, kad vecā Keitija Skārleta atvadījās no viņas.

-    Lai Dievs stāv tev klāt, vecā sieviete novēlēja, un svētie vada tavas gaitas. Esmu laimīga, ka tu ieradies uz manu dzimšanas dienu, Džeralda meitiņ. Vienīgi žēl, ka nepiedalīsies manā vāķēšanā… Par ko tu raudi, meitēn? Vai tad tu nezini, ka dzīvajiem nav ne uz pusi tik varenas svinēšanas kā vāķēšana? Žēl palaist to garām.

Skārleta neteica ne vārda, kamēr karietē brauca uz Malingāru, un arī vilcienā uz Golveju klusēja. Bridija bija pārāk satraukta, lai runātu, bet laimīgais satraukums parādījās sarkanajos vaigos un lielajās, apbrīnas pilnajās acīs. Savos piecpadsmit gados viņa nebija bijusi tālāk no mājas par desmit jūdzēm.

Kad ceļotāji nonāca pie viesnīcas, Bridijai pavērās mute no tās krāšņuma.

-     Dāmas, aizvedīšu jūs uz numuru, Kolams sacīja, un atgriezīšos laikā, lai pavadītu jūs uz restorānu. Es tikai aiziešu līdz ostai un sarunāšu par bagāžas ielādēšanu. Gribu paskatīties, kuras kajītes mums iedos. Lai būtu laiks apmainīt, ja tās nebūs gana labas.

-    Iešu tev līdzi, Skārleta pieteicās. Tā bija pirmā reize, kad viņa ierunājās.

-    Nav vajadzīgs, Skariet mīļā.

-     Man vajag. Gribu redzēt kuģi, citādi nejutīšos droša, ka tas ieradies.

Kolams centās viņu izklaidēt. Un Bridija vaicāja, vai arī viņa drīkst nākt. Viesnīca viņai šķita pārāk nomācoša. Meitene nevēlējās palikt te viena.

Pievakares vējš nesa no jūras patīkami sāļu smaržu. Skārleta dziļi ieelpoja, atcerējusies, ka Čārlstonā gaiss vienmēr bija sāļš. Viņa nemanīja, ka pa vaigiem lēnām rit asaras. Kaut viņi varētu doties ceļā tūlīt, nekavējoties. Vai kapteinis varētu to nokārtot? Viņa pieskārās zelta makam starp krūtīm.

-     Es meklēju "Vakara zvaigzni", Kolams uzrunāja kādu no krāvējiem.

-     Re, kur ir, vīrs norādīja ar īkšķi. Ienāca pirms nepilnas stundas.

Kolams nobrīnījās, bet neizrādīja to. Kuģim vajadzēja pienākt pirms vairāk nekā trīsdesmit stundām. Nav nekādas vajadzības teikt Skārletai, ka kavēšanās varētu nozīmēt nepatikšanas.

Augšup un lejup pa "Vakara zvaigznes" trapu staigāja strādnieki.

-     Skārlet mīļā, sievietei te pašlaik nav vietas. Iesim atpakaļ uz viesnīcu, un es atnākšu vēlāk.

Skārleta sakoda zobus.

-    Nē. Gribu runāt ar kapteini.

-    Viņš būs pārāk aizņemts, lai kādu pieņemtu, pat tik skaistu dāmu kā tu.

Viņai nebija noskaņojuma uzklausīt komplimentus.

-     Tu viņu pazīsti, vai ne, Kolam? Tu visus pazīsti. Nokārto, lai varu ar viņu parunāt.

-    Šo cilvēku es nepazīstu; nekad neesmu viņu redzējis, Skārlet. Kā es varu viņu pazīt? Te ir Golveja, nevis Mītas grāfiste.

Pa "Vakara zvaigznes" trapu lejup kāpa uniformā ģērbies vīrietis. Divi lieli audekla maisi, ko viņš nesa pār muguru, šķiet, nemaz nebija par smagu; gaita bija viegla un raita, neparasta viņa auguma un apmēru vīrietim.

-     Vai tikai tas nav pats tēvs Kolams O'Hāra? pienācis tuvāk, viņš ieaurojās. Kas tevi atvedis tik tālu no Meta O'Tūla kroga,

Kolam? Viņš novēla vienu maisu zemē un pacēla cepuri, lai sveicinātu Skārletu un Bridiju. Vai es vienmēr neesmu teicis, ka O'Hārām velnišķīgi veicas ar dāmām? Viņš skaļi iesmējās par savu joku. Vai tu pateici, ka esi priesteris, Kolam?

Skārletas smaids bija pieklājīgs, kad viņa tika iepazīstināta ar Frenku Mehoniju, taču viņa neklausījās garajā radniecības ķēdē, kas saistīja viņu ar Morīnas ģimeni. Viņa gribēja runāt ar kapteinil

-    Nesu Amerikas pasta maisus uz kantori, lai rit izšķiro, sacīja Mehonijs. Vai gribi paskatīties, Kolam, vai ari gaidīsi, kad būsi atkal mājās, lai lasītu savas iesmaržotās mīlestības vēstules? Viņš rēcoši iesmējās par savu asprātību.

-     Cik tu laipns, Frenk. Es paskatīšos, ja ļausi. Kolams atsēja maisu sev pie kājām, tad pavilka zem augstās ielas laternas, kas apgaismoja piestātni. Viņš pavisam viegli atrada aploksni no Savanas. Man šodien smaida veiksme, viņš teica. Zināju no iepriekšējās vēstules, ka brālis atkal drīz rakstīs, bet biju zaudējis cerības to saņemt. Paldies tev, Frenk. Vai ļausi tev izmaksāt alu? Viņš iebāza roku kabatā.

-     Nav vajadzīgs. Man prieku sagādāja angļu likumu pārkāpšana. Frenks atkal pacēla maisu. Nevaru kavēties, tas nolādētais uzraugs skatīsies savā zelta pulkstenī. Visu labu, dāmas.

Aploksnē bija pusducis mazāku vēstulīšu. Kolams tās izšķirstīja, meklēdams Stīvena uzkrītošo rokrakstu.

-     Tev ari viena, Skārlet, viņš ieteicās un ielika viņai rokā zilu aploksni, tad atrada Stīvena vēstuli un atplēsa to. Viņš tikko bija sācis lasīt vēstuli, kad izdzirdēja spalgu, gari stieptu kliedzienu un juta kaut ko smagu noslīdam gar sānu. Viņš nepaguva izstiept rokas, kad Skārleta jau gulēja viņam pie kājām. Ļenganajā rokā plivinājās zila aploksne un plānas papīra lapiņas, tad vējš tās izmētāja pa bruģi. Kamēr Kolams pacēla uz augšu Skārletas plecus un taustīja pulsu pie kakla, Bridija skrēja pēc vēstules lapām.

Ekipāža lēkāja un šūpojās, tik ātri viņi traucās atpakaļ uz viesnīcu. Skārletas galva jocīgi kratījās no vienas puses uz otru, lai arī Kolams mēģināja stingri turēt to rokās. Viņš ātri iznesa paģībušo cauri viesnīcas vestibilam.

-   Izsauciet ārstu, viņš uzkliedza livrejotajiem kalpotājiem, un dodiet ceļu. Ticis istabā, viņš noguldīja Skārletu gultā.

-    Nāc, Bridij, palīdzi viņu noģērbt, viņš sauca. Mums jādabū viņā iekšā gaiss. Viņš izņēma no ādas maksts nazi, kas bija paslēpts svārkos. Bridijas pirksti neveikli kustējās ap Skārletas kleitas pogām uz muguras.

Kolams pārgrieza korsetes auklas.

-   Nu, viņš sacīja, palīdzi uzlikt galvu uz spilvena un apsedz ar kaut ko siltu. Viņš sparīgi berzēja Skārletas rokas un viegli pliķēja pa vaigiem. Vai tev ir kādi ožamie sāļi?

-    Man nav, Kolam, un ari viņai nav, cik zinu.

-    Dakterim būs. Cerams, ka tas ir tikai ģībonis.

-    Viņa paģībusi, tas ir viss, tēvs, sacīja ārsts, atstājot Skārletas istabu, bet ģībonis ir dziļš. Atstāju meitenei spēcinošu līdzekli, lai iedod slimniecei, kad viņa atgūsies. Ak šīs dāmas! Modes dēļ viņas ir ar mieru apstādināt asinsriti. Taču nav par ko uztraukties. Viss būs kārtībā.

Kolams pateicās viņam, samaksāja un izvadīja pa durvīm. Tad smagi atslīga uz krēsla pie galdiņa, ko apspīdēja lampa, un saņēma rokās galvu. Bija daudz, par ko uztraukties, un viņš nebija drošs, ka ar Skārletu O'Hāru jebkad atkal "viss būs kārtībā". Uz galdiņa bija izmētātas saburzītās, ūdenī saslapušās lapiņas. Starp tām atradās kārtīgi izgriezts rakstiņš no avīzes. "Vakarvakarā privātā ceremonijā Konfederācijas atraitņu un bāreņu patversmē mis Anna Hemptone tika saistīta laulības saitēm ar misteru Retu Batleru."

56. nodaĻa

Skārletas prāts traucās pa spirāli augšup, augšup, griezās, virpuļoja, augšup, augšup no melnās tumsas uz apziņu, bet kāds instinkts atkal nospieda to lejup, tad prāts ieslīdēja, ieslīga atpakaļ tumsībā, attālinoties no nepanesamās patiesības, kas viņu gaidīja. Tas notika atkal un atkal, cīņa tik ļoti nogurdināja, ka viņa gulēja lielajā gultā nomocījusies, nekustīga un bāla kā mirusi.

Viņa redzēja sapni, kurā bija liela burzma un valdīja steiga. Viņi bija "Divpadsmit ozolos", māja atkal bija vesela un skaista kā pirms Šermana lāpām. Graciozās kāpnes liecās un griezās gaisā, it kā burvju varas atbalstītas, un viņas kājas, vieglas un nejūtīgas, skrēja pa pakāpieniem. Viņai priekšā atradās Ešlijs, viņš kāpa, nedzirdēdams viņas lūgumus apstāties. "Ešlij," viņa sauca, "Ešlij, pagaidi mani!" Viņa skrēja Ešlijam pakaļ.

Cik garas bija kāpnes. Viņa neatcerējās, ka tās bijušas tik garas; likās, ka skrienot tās auga augstumā, un Ešlijs atradās tik augstu virs viņas. Viņai jātiek pie viņa. Viņa nezināja, kādēļ, bet zināja, ka jāpanāk, tāpēc viņa skrēja ātrāk un ātrāk, līdz sirds sitās krūtīs. "Ešlij!" viņa kliedza. "Ešlij!" Viņš apstājās, un Skārleta atguva spēkus, viņa nemaz nebija zinājusi, ka viņai tādi ir; viņa kāpa augšup arvien ātrāk.

Atvieglojums pārplūdināja visu ķermeni un dvēseli, kad viņa pieskārās Ešlija piedurknei. Tad pagriezās pret viņu un iekliedzās bez skaņas. Viņam nebija sejas, tikai bāls traips, kurā nevarēja saskatīt vaibstus.

Tad viņa krita, vēlās cauri gaisam, acis šausmās piekaltas augumam viņai virs galvas, kakls saspringts kliedzienam. Bet vienīgā skaņa bija smiekli no lejas, tie cēlās augšup kā mākonis, kas apņēma viņu un izsmēja viņas mēmumu.

Es nomiršu, viņa domāja. Mani satrieks briesmīgas sāpes, un es nomiršu.

Bet pēkšņi viņu apņēma stipras rokas un maigi apturēja kritienu. Viņa tās pazina, viņa pazina plecu, kas balstīja viņas galvu. Tas bija Rets. Rets bija viņu izglābis. Reta rokās viņa jutās drošībā. Viņa pagrieza galvu un pacēla to augšup, lai ieskatītos viņam acīs. Ledainas šausmas paralizēja visu ķermeni. Viņa seja bija bezveidīga kā dūmaka vai dūmi, tāda pati kā Ešlijam. Tad atkal atskanēja smiekli no tukšuma, kur vajadzēja būt Reta sejai.

Skārletas prāts, bēgot no šausmām, spēji atgriezās pie apziņas, un viņa atvēra acis. Viņu apņēma tumsa un nezināmais. Lampa bija izdegusi, un Bridžida aizmigusi krēslā, neredzama milzīgās istabas kaktā. Skārleta izstiepa rokas pāri lielās, svešās gultas plašumiem. Pirksti sataustīja tikai mīkstu gultas veļu, neko citu. Matrača malas bija pārāk tālu, lai tās aizsniegtu. Likās, ka viņa izsēdināta svešā, mīkstā plašumā bez nosaukuma. Varbūt tā turpinājās bezgalīgi klusā tumsā. Viņai bailēs sažņaudzās rīkle. Viņa bija viena un apmaldījusies tumsā.

Izbeidz! Prāts ar spēku aizdzina paniku un pieprasīja, lai viņa saņem sevi rokās. Skārleta piesardzīgi pievilka klāt kājas un pagriezās četrrāpus. Kustības bija gausas, lai nesaceltu troksni. Tumsā varēja slēpties un klausīties jebkas. Paniskā piesardzībā viņa rāpoja uz priekšu, līdz rokas sataustīja gultas malu, tad zemāk cieto, stabilo koka rāmi.

Kāda tu esi vientiese, Skārleta O'Hāra, viņa sev sacīja, kad pa vaigiem sāka tecēt atvieglojuma asaras. Protams, gulta ir sveša un istaba arī. Tu noģībi kā tāda muļķīga vārgule, slimīga skuķe, un Kolams un Bridija atveda tevi uz viesnīcu. Izbeidz šīs zaķpastalas muļķības.

Tad kā fizisks trieciens uzbruka atmiņas. Rets viņai ir zudis… šķīries… apprecējies ar Annu Hemptoni. Viņa nespēja tam ticēt, bet vajadzēja, jo tā bija taisnība.

Kāpēc? Kāpēc viņš bija to darījis? Viņa bija jutusies tik pārliecināta, ka Rets viņu mīl. Viņš to nevarēja izdarīt, nevarēja.

Bet viņš bija to izdarījis.

Es nekad neesmu viņu pazinusi. Skārleta dzirdēja šos vārdus, it kā būtu izteikusi tos skaļi. Es viņu vispār neesmu pazinusi. Ko tad es mīlēju? Kā bērnu es nesu zem sirds?

Kas notiks ar mani?

Tajā naktī biedējošā tumsā, neredzētā viesnīcas istabā zemē, kas atradās tūkstošiem jūdžu no dzimtenes, Skārleta O'Hāra paveica drosmīgāko darbu, ko viņai mūžā bija nācies darīt. Viņa atzina savu neveiksmi.

Es pie visa esmu vainīga. Man vajadzēja atgriezties Čārlstonā, tiklīdz uzzināju, ka gaidu bērnu. Es izvēlējos papriecāties, un šīs prieka pilnās nedēļas man maksāja vienīgo laimi, kuru es tiešām esmu vēlējusies. Es vienkārši nelikos ne zinis, ko Rets varētu nodomāt, kad es aizbēgu, nedomāju tālāk par nākamo dienu, nākamo deju. Es vispār nedomāju.

Nekad neesmu domājusi.

Nakts melnajā klusumā ap Skārletu drūzmējās visas pārsteidzīgās, nepārdomātās kļūdas, un viņa piespieda sevi ieskatīties tām acīs. Čārlzs Hamiltons ar viņu Skārleta apprecējās par spīti Ešlijam, Čārlijs viņai bija vienaldzīgs. Frenks Kenedijs pret viņu Skārleta izturējās riebīgi, meloja par Suelenu, lai Frenks viņu apprec un dod naudu, ar ko izglābt Taru. Rets ak, viņa bija pieļāvusi tik daudz kļūdu, ka nebija iespējams saskaitīt. Viņa bija apprecējusies ar Retu nemīlot un nemaz nebija pūlējusies darīt viņu laimīgu; viņai pat nebija interesējis, ka Rets ir nelaimīgs līdz bija par vēlu.

Dievs, piedod man, nekad nebiju domājusi, ko es viņiem nodaru, ko viņi jūt. Es sāpināju, sāpināju un sāpināju viņus visus, jo neapstājos, lai padomātu.

Arī Melāniju, it īpaši Melliju. Nespēju atcerēties, cik riebīgi es izturējos pret viņu. Es ne reizīti nejutu pateicību par to, ka viņa mani mīlēja un aizstāvēja. Es viņai nekad nepateicu, ka arī viņu mīlu, tāpēc ka es par to nedomāju līdz pašām beigām, kad vairs nebija iespējas to pateikt.

Vai es kādreiz mūžā esmu pievērusi uzmanību tam, ko daru? Vai es kaut reizi esmu domājusi par sekām?

Izmisums un kauns sažņaudza Skārletas sirdi. Kā viņa varēja būt tāda muļķe? Viņa taču nicināja muļķus.

Tad rokas sažņaudzās, zods izslējās un viņa iztaisnoja muguru. Viņa nekavēsies pagātnes pārcilāšanā un sevis žēlošanā. Viņa nevaimanās ne kādam dzirdot, ne vienatnē ar sevi.

Sausām acīm viņa lūkojās tumsā virs galvas. Viņa neraudās, ne tagad. Asaras varēs liet visu atlikušo mūžu. Tagad viņai jādomā, bet jādomā kārtīgi un tikai tad jāizlemj, kā rīkoties.

Viņai jādomā par bērnu.

Uz mirkli viņa to ienīda, ienīda piebriedušo vidukli un neveiklo, smagnējo augumu, kāds tas vēl kļūs. Bērnam vajadzēja viņai atdot Retu, bet tas nebija to paveicis. Bija lietas, ko sieviete varēja darīt, viņa bija dzirdējusi par sievietēm, kas atbrīvojušās no negribētiem bērniem…

…Rets viņai nekad nepiedotu, ja viņa to izdarītu. Bet kāda tam nozīme? Rets bija aizgājis uz visiem laikiem.

Par spīti gribasspēkam, no Skārletas lūpām izlauzās aizlūzis šņuksts.

Es viņu pazaudēju. Esmu uzveikta. Rets ir uzvarējis.

Tad viņai cauri izšāvās pēkšņas dusmas, pārspējot sāpes, uzmundrinot viņas pagurušo miesu un garu.

Esmu sakauta, bet es tev atmaksāšu, Ret Batler, viņa rūgtā triumfā apņēmās. Es sitīšu tev smagāk, nekā tu siti man.

Skārleta maigi uzlika rokas uz vēdera. Ak nē, viņa neatbrīvosies no šī bērna. Viņa rūpēsies par to labāk, nekā visas pasaules vēsturē jebkad rūpējušies par kādu bērnu.

Viņas prātā parādījās Reta un Bonijas tēli. Viņš Boniju mīlēja vairāk nekā mani. Viņš atdotu visu viņš atdotu savu dzīvību, lai dabūtu viņu atpakaļ. Man būs jauna Bonija, tikai mana. Un, kad viņa būs pietiekami liela kad viņa mīlēs mani un tikai mani vairāk par visu un visiem uz pasaules, es ļaušu Retam paskatīties uz manu meitu, lai viņš redz, ko zaudējis…

Par ko es te domāju? Es noteikti esmu traka. Vēl tikai pirms minūtes es sapratu, cik ļoti esmu viņu sāpinājusi, un ienīdu sevi. Tagad es viņu ienīstu un plānoju, kā sāpināt vēl vairāk. Es nekļūšu tāda, es neļaušu sev domāt tādas domas, neļaušu.

Rets ir projām; esmu to atzinusi. Es nevaru ļauties nožēlai vai atriebībai, tā ir velta laika šķiešana, kad man jāsāk dzīve no nulles. Man jāatrod kaut kas jauns, kaut kas svarīgs, kaut kas, kā dēļ vērts dzīvot. Es varu to izdarīt, ja apņemšos.

Visu atlikušo nakti Skārletas domas secīgi pārcilāja visādas iespējas. Viņa nonāca strupceļā, atrada un pārvarēja šķēršļus, atklāja pārsteidzošus atmiņas, iztēles un brieduma nostūrus.

Viņa atcerējās jaunību, dzīvi Tarā un dienas pirms kara. Atmiņas dīvainā kārtā nesāpināja, tās bija tālas, un viņa saprata, ka vairs nav tā Skārleta, ka viņa spēj to palaist vaļā, ļaut dusēt vecajiem laikiem un mirušajiem.

Viņa koncentrējās uz nākotni, uz realitāti, uz sekām. Deniņos sāka pulsēt, tad dunēt, pēc tam sāpēja visa galva, bet viņa turpināja domāt.

Kad aiz loga uz ielas atskanēja pirmie trokšņi, visi atsevišķie gabaliņi viņas prātā sakrita savā vietā un Skārleta zināja, ko darīs. Tiklīdz istabā cauri aizkariem iespīdēja pietiekami daudz gaismas, Skārleta uzsauca:

-Bridij!

Meitene uzlēca no krēsla, mirkšķinādama miega pilnās acis.

-    Lai slavēts Dievs, ka tu esi atguvusies! viņa izsaucās. Ārsts atstāja šo līdzekli. Tūlīt sameklēšu karoti, tai jābūt tepat kaut kur uz galda.

Skārleta lēnprātīgi atvēra muti rūgtajām zālēm.

-     Tā, viņa stingri noteica, vairs neslimošu. Atvelc aizkarus, ārā jau noteikti ir diena. Man vajag brokastis, man sāp galva un jāatgūst spēki.

Lija lietus. īsts lietus, ne tās dūmakainās lietavas, kas bija tik pierastas. Skārleta juta drūmu apmierinājumu.

-     Kolams gribēs zināt, ka tu jūties labāk, viņš ļoti raizējās. Vai varu saukt viņu šurp?

-     Ne tagad. Saki, ka gribēšu redzēt viņu vēlāk, gribu ar viņu runāt. Bet ne tūlīt. Ej. Pasaki viņam. Un palūdz, lai viņš tev parāda, kā pasūtīt brokastis.

57. NODAĻA

Skārleta piespieda sevi norīt kumosu pēc kumosa, kaut arī neapzinājās, ko ēd. Kā viņa bija sacījusi Bridijai, viņai vajadzēja atgūt spēkus.

Pēc brokastīm viņa aizsūtīja Bridiju projām, piesakot, lai atgriežas pēc divām stundām. Tad apsēdās pie rakstāmgalda netālu no loga un, koncentrējoties viegli saraukusi pieri, ātri aprakstīja lapu pēc lapas bieza krēmkrāsas vēstuļu papīra bez kādām pazīšanās zīmēm.

Kad bija uzrakstījusi, salocījusi un aizzīmogojusi divas vēstules, viņa tukšu skatienu ilgu laiku vērās baltajā papīra lapā, kas gulēja viņai priekšā. Viņa visu bija izplānojusi nakts tumšajās stundās, viņa zināja, ko rakstīs, bet nespēja sevi piespiest paņemt spalvu un sākt. Visa viņas būtība rāvās prom no tā, ko viņai vajadzēja darīt.

Skārleta nodrebēja un novērsās no lapas. Skatiens krita uz mazu porcelāna pulkstenīti, kas stāvēja turpat netālu uz galda, un viņa satriekta ievilka elpu. Jau tik vēls! Bridija būs atpakaļ pēc četrdesmit piecām minūtēm.

Ilgāk es to nevaru atlikt lai cik vilcināšos, nekas nemainīsies. Man nav citas izejas. Jāraksta tēvocim Henrijam, jābūt pazemīgai un mīļi jālūdz man palīdzēt. Viņš ir vienīgais, kam varu uzticēties. Skārleta nošņirkstināja zobus un paņēma spalvu. Parasti akurātais rokraksts bija kļuvis saraustīts un nelīdzens no saspringtās apņēmības, kad viņa lika uz papīra vārdus, ka nodod Henrijam Hamiltonam uzraudzību pār viņas Atlantas darījumiem un dārgo zelta krājumu Atlantas bankā.

Tas bija tā, it kā viņai izsistu pamatu zem kājām. Skārleta jutās fiziski slima, gandrīz apreibusi. Nebija ko baidīties, ka vecais jurists viņu krāps, taču nebija ari izredžu, ka viņš vēros katru grasi, kā viņa pati bija to darījusi. Viena lieta bija likt viņam pieņemt un noguldīt bankā ieņēmumus no veikala un īri par krogu. Pavisam cita nodot tēvoča rokās veikala krājumus, cenas un īres maksas noteikšanu.

Pārvaldīt. Viņa atsakās no noteicējas lomas pār savu naudu, drošību, panākumiem. Tieši tad, kad visvairāk vajadzētu tos uzmanīt. Kerīnai pienākošās Taras daļas izpirkšana izraus pamatīgu robu uzkrātajā zeltā, bet nu jau bija par vēlu atteikties no darījuma ar bīskapu, un Skārleta to nedarītu, pat ja varētu. Sapnis pavadīt tur vasaras kopā ar Retu bija pagalam, bet Tara tomēr bija Tara, un viņa bija apņēmusies to iegūt.

Māju celšana pilsētas nomalē bija vēl viena sūce viņas naudas krājumos, bet arī tas bija jādara. Ja tikai viņa varētu būt pārliecināta, ka tēvocis Henrijs piekritīs visam, ko Džo Kolitons ieteiks, un neprasīs, cik tas maksā.

Bet visļaunākais viņa nezinās, kas notiek, vai viss iet uz labu vai ļaunu. Viss var notikt.

To es nespēju! Skārleta skaļi ievaidējās, bet turpināja rakstīt. Viņai tas jādara. Viņa ņems garas brīvdienas un ceļos. Viņa nebūs sasniedzama, nebūs adreses, kur nosūtīt pastu. Viņa paskatījās uz uzrakstīto. Vārdi saplūda kopā, un viņa samirkšķināja acis, lai atvairītu asaras. Tā tikai trūka, viņa sevi norāja. Bija absolūti nepieciešams pārcirst visas saites, citādi Rets varēs viņu atrast. Un viņš nedrīkst zināt par bērnu, līdz viņa pati izlems to pateikt.

Bet kā lai pacieš neziņu, ko tēvocis Henrijs dara ar viņas naudu? Ko tad, ja panika kļūst nopietnāka un apdraud viņas ietaupījumus? Vai ja nodeg viņas māja? Vai, vēl ļaunāk, veikals?

Viņai tas jāspēj, tāpēc viņa to darīs. Spalva čirkstēdama slīdēja pār lapām, sīki dodot rīkojumus un padomus, kurus Henrijs Hamiltons droši vien ignorēs.

Kad atgriezās Bridija, visas vēstules gulēja uz dzēšlapām, salocītas un aizzīmogotas. Skārleta sēdēja atzveltnes krēslā ar sapostīto korseti klēpī.

-     Ak, es aizmirsu, Bridija ievaidējās. Mums vajadzēja to sagriezt, lai tu varētu ievilkt elpu. Ko tu gribi, lai es daru? Te tuvumā varētu būt kāds veikals, es varētu…

-    Tas nekas, nav svarīgi, Skārleta sacīja. Es uzvilkšu kleitu, tu aizdiegsi to uz muguras, un es aplikšu apmetni, lai noslēptu šuvi. Nāc nu, ir jau vēls, un man ir daudz darāmā.

Bridija paskatījās uz logu. Vēls, tiešām? Viņas acis, pieradušas pie dzīves laukos, varēja pateikt, ka vēl nav deviņi no rīta. Viņa paklausīgi devās izsaiņot šujamos piederumus, kurus Ketlīna bija palīdzējusi salikt un kuri noderēs viņas jaunajai lomai kā dāmu istabenei.

Pēc trīsdesmit minūtēm Skārleta pieklauvēja pie Kolama istabas durvīm. Viņas acis bija iegrimušas no miega trūkuma, bet viņa bija nevainojami saposusies un pilnīgi savaldījusies. Viņa nepavisam nejutās nogurusi. Ļaunākais bija pāri; tagad vajadzēja kārtot lietas. Tas atjaunoja spēkus.

Viņa uzsmaidīja brālēnam, kad tas atvēra durvis.

-     Vai kolārkrekls pasargās tavu reputāciju, ja es ieiešu? viņa vaicāja. Man jāaprunājas privāti.

Kolams paklanījās un plaši atvēra durvis.

-    Esi mīļi sveicināta, viņš aicināja. Priecājos, ka tu smaidi, Skārlet mīļā.

-    Nepaies ilgs laiks, un es spēšu smieties, es ceru… Vai vēstule no Amerikas pazuda?

-    Nē. Tā ir pie manis. Privāta. Es saprotu, kas noticis.

-     Ak tā? Skārleta atkal pasmaidīja. Tad tu esi gudrāks par mani. Es zinu, bet droši vien nekad nesapratīšu. Tomēr tam nav nekādas nozīmes. Viņa uzlika uz galda trīs vēstules, kuras pirmīt bija uzrakstījusi. Tūlīt tev visu izstāstīšu. Vispirms man jāsaka, ka es nebraukšu līdzi tev un Bridijai. Es palikšu Īrijā. Viņa pacēla roku. Nē, nesaki neko. Esmu visu pārdomājusi. Man Amerikā vairs nekā nav.

-    Ak nē, Skārlet mīļā, tu pārāk steidzies. Vai tad es tev neesmu teicis, ka nevar notikt nekas tāds, ko nevarētu vērst par labu? Tavs vīrs dabūja šķiršanos vienreiz, un viņš to izdarīs atkal, kad atgriezīsies un izstāstīsi viņam par bērnu.

-     Tu maldies, Kolam. Rets nekad nešķirsies no Annas. Viņi ir līdzīgi, Anna ir no viņa šķiras, no Čārlstonas. Turklāt viņa ir tāda pati kā Melānija. Tev tas neko neizsaka, jo tu nepazini Melliju. Bet Rets pazina. Viņa bija vienīgā sieviete, kuru Rets no tiesas cienīja, varbūt tāpat kā savu māti; Rets Melliju apbrīnoja, jo viņa bija to pelnījusi. Tā meitene, ko viņš apprecējis, ir desmit reižu vērtīgāka par mani tāpat kā Mellija, un Rets to zina. Viņa ir arī desmit reižu vērtīgāka par Retu, bet viņa to mīl. Lai viņš nes šo krustu. Skārletas vārdos skanēja milzīgs rūgtums.

Ak, ciešanas, Kolams domāja. Jābūt taču kādai iespējai viņai palīdzēt.

-    Tev tagad ir tava Tara, Keitij Skārlet, un tu par to tik ļoti sapņoji. Vai tā nesniegs mierinājumu, kamēr sadzīs tava sirds? Tu vari uzcelt pasauli, kādu vēlies dot savam bērnam, varenu plantāciju, kuru izveidojuši viņa vectēvs un māte. Ja tas būs zēns, tu vari viņu nosaukt par Džeraldu.

-    To visu es jau esmu izdomājusi. Paldies, bet tu nevari atrast atbildi, ja jau es to nevarēju, Kolam, tici man. Un man jau ir dēls, bērns, par kuru tu neko nezini, ja runājam par mantojumu. Bet galvenais ir šis mazulis. Es nevaru atgriezties Tarā, lai laistu pasaulē šo bērnu, es nevaru šo bērnu aizvest uz Taru, kad tas piedzims. Ļaudis nekad neticēs, ka bērns ieņemts likumīgā laulībā. Viņi vienmēr ir domājuši gan Kleitonā, gan Atlantā ka es neesmu tik laba, kādai man vajadzētu būt. Un no Čārlstonas es aizbraucu nākamajā dienā pēc… pēc bērna ieņemšanas. Skārletas seja sāpīgās ilgās nobālēja. Neviens nekad neticēs, ka tas ir Reta bērns. Mēs vairākus gadus gulējām atsevišķās istabās. Viņi sauks mani par palaistuvi un manu bērnu par bastardu un priekā čāpstinās lūpas.

Neglītos vārdus izcēla viņas sašķobītā mute.

-    Nē, Skārlet, nē. Tavs vīrs zina patiesību. Viņš atzīs bērnu.

Skārletai uzliesmoja acis.

-     Ak, viņš to atzīs gan, bet atņems. Kolam, tu nezini, kā Rets izturas pret bērniem, saviem bērniem. Viņš kļūst traks no mīlestības. Viņam vajag, lai bērns pieder viņam. Viņš atņemtu man bērnu, tiklīdz tas savā sīkajā ķermenītī ievilktu pirmo elpu. Nedomā, ka viņš to nevarētu. Viņš panāca šķiršanos, kad tas nebija iespējams. Viņš izmainīs jebkuru likumu vai uzrakstīs jaunu. Viņš var visu, Skārleta piesmakusi čukstēja, it kā baidītos. Seja naidā un mežonīgās, nesaprātīgās bailēs bija sašķobīta.

Tad pēkšņi, it kā nokristu plīvurs, tā mainījās, kļuva gluda un rāma, vienīgi zaļās acis liesmoja. Uz lūpām parādījās smaids; no tā Kolamam O'Hāram pa muguru skrēja šermuļi.

-     Tas ir mans bērns, Skārleta cieti sacīja. Klusā, zemā balss izklausījās pēc milzu kaķa murrāšanas. Tikai mans. Rets neuzzinās par viņu, līdz es to gribēšu, un tad būs jau par vēlu. Es lūgšu Dievu, lai sūta man meiteni. Skaistu, zilacainu meiteni.

Kolams pārmeta sev krustu.

Skārleta asi iesmējās.

-   Nabaga Kolam. Tu noteikti esi dzirdējis par nicinātām sievietēm, neesi tik satriekts. Nebaidies, es vairs tevi nebiedēšu. Viņa pasmaidīja, un Kolams gandrīz noticēja, ka tikai iedomājies to, ko pirms brīža bija redzējis viņas sejā. Skārletas smaids bija atklāts un mīļš.

-     Es zinu, ka tu centies man palīdzēt, un esmu tev pateicīga, Kolam, patiesi. Tu esi bijis tik labs pret mani, labs draugs, droši vien labākais, vienīgi Mellija bija tāda. Tu esi kā brālis. Vienmēr esmu gribējusi sev brāli. Ceru, ka tu vienmēr paliksi mans draugs.

Kolams apliecināja, ka paliks. Viņš nodomāja, ka nekad nav redzējis dvēseli, kurai tik ļoti būtu nepieciešama palīdzība.

-     Es gribu, lai tu, Kolam, aizved šīs vēstules uz Ameriku. Šo nosūti manai krustmātei Polīnai. Gribu, lai viņa zina, ka saņēmu vēstuli, lai viņa gūst visu iespējamo prieku no savas mīlestības, sakot cilvēkiem "es jau teicu". Un šī ir manam Atlantas juristam, man jānokārto kāds darījums. Abas jānosūta Bostonā, es negribu, lai kāds zina, kur es patiesībā atrodos. Gribu, lai šo tu nodod pats personiski. Tas nozīmē, ka tev vajadzēs vairāk pabraukāt, bet tas ir briesmīgi svarīgi. Ta ir Savanas bankai. Man viņu seifa ir kaudze zelta un dārglietas, un es rēķinos ar tevi, ka tu to droši atvedīsi man. Vai Bridija iedeva tev maisiņu, ko nēsāju sev ap kaklu? Labi. Ar to man pietiks sākumam. Tagad man vajag, lai tu sameklē juristu, kuram varu uzticēties, ja tāds te atrodams. Es likšu lietā Reta Batlera naudu nopirkšu Belihāru, kur O'Hāras sāka. Bērnam būs tāds mantojums, kādu Rets nevarētu nodrošināt. Es viņam šo to iemācīšu par saknēm, kas sniedzas dziļi.

-     Skārlet mīļā, es lūdzu tevi. Mazliet pagaidi. Mēs kādu brīdi varam pakavēties Golvejā, mēs ar Bridiju parūpētos par tevi. Tu vēl neesi tikusi pāri triecieniem. Viens pēc otra tik drīz, tas tev bijis par daudz, lai tu pieņemtu tik svarīgus lēmumus.

-    Tu laikam domā, ka esmu sajukusi prātā. Varbūt ari esmu. Bet šis ir mans ceļš, Kolam, un es esmu nolēmusi pa to iet. Ar tavu palīdzību vai bez. Nav arī nekāda iemesla tev un Bridijai kavēties. Esmu nodomājusi rit atgriezties Daniela mājā un lūgt, lai mani uzņem, kamēr nopirkšu Belihāru. Ja tev šķiet, ka man vajag uzraudzību, tu vari uzticēties Ketlīnai un pārējiem.

-    Nu, Kolam, Skārleta sacīja, atzīsti. Esmu tevi uzveikusi.

Viņš noplātīja rokas un atzina savu sakāvi.

Vēlāk viņš pavadīja Skārletu uz kāda angļu jurista biroju. Tā īpašniekam bija reputācija, ka viņš veiksmīgi atrisina visas lietas, pie kā ķeras, un tika sākta Belihāras īpašnieka meklēšana.

Nākamajā dienā Kolams devās uz tirgu, kad tikko bija izlikti pirmie galdiņi ar precēm. Viņš aiznesa uz viesnīcu Skārletas pirkumus.

-    Lūdzu, misis O'Hāra, viņš sacīja. Melni svārki, krekli un šalles, apmetnis un zeķes nabaga jaunajai atraitnei. Es pateicu Bridijai, ka tieši šīs ziņas tev lika zaudēt samaņu. Tavu vīru uzveica slimība, iekams tu paguvi aizsteigties pie viņa gultas. Un te tev vēl maza dāvaniņa no manis. Domāju, ka tad, kad atraitnes sēras tevi nomāks, jutīsies labāk, zinot, ka tie tev mugurā. Kolams iemeta Skārletai klēpī kaudzi krāsainu apakšsvārku.

Skārleta pasmaidīja. Acis pieplūda asarām.

-   Kā tu zini, ka pārmetu sev vieglprātību, es taču visas savas īru drēbes atdāvināju Adamstaunas māsīcām? Viņa pamāja uz saviem čemodāniem un somām. Šīs drēbes man vairs nebūs vajadzīgas. Ņem līdzi un iedod Morīnai, lai izdala.

-    Tā ir muļķīga šķērdēšanās un pārsteidzība, Skārlet.

-   Nieki! Es izņēmu zābakus un kreklus. Kleitas man nav vajadzīgas. Es nekad vairs nežņaugšos korsetē. Esmu Skārleta O'Hāra, īru meiča ar plandošiem svārkiem un slepeniem sarkaniem apakšsvārkiem. Brīva, Kolam! Es izveidošu pasauli pēc saviem, ne citu cilvēku likumiem. Par mani neraizējies. Es iemācīšos būt laimīga. Kolams novērsa skatienu no Skārletas drūmā apņēmības izteiksmē savilktās sejas.

58. NODAĻA

K^uģa atiešana bija atlikta par divām dienām, tāpēc svētdien no rīta Kolams un Bridija varēja pavadīt Skārletu uz dzelzceļa staciju. Vispirms viņi aizgāja uz misi.

-    Tev vēl jāaprunājas ar viņu, Kolam, Bridija čukstēja viņam ausī, kad viņi satikās gaitenī. Viņa izbolīja acis uz Skārletas pusi.

Kolams nomaskēja smieklus ar klepu. Skārleta bija ģērbusies kā atraitnēs palikusi zemnieku sieva, pat ietinusies lakatā, nevis apmetnī.

-     Mēs viņu atbalstīsim, Bridžid, viņš stingrā balsī atteica. Viņai ir tiesības sērot tā, kā viņa atzīst par pareizu.

-    Bet, Kolam, šī ir šika angļu viesnīca, visi cilvēki skatīsies uz viņu un runās.

-     Un vai viņiem arī nav uz to tiesības? Lai skatās un runā, ko vēlas. Mēs tam nepievērsīsim uzmanību. Viņš cieši satvēra Bridijas roku un otru piedāvāja Skārletai. Viņa savējo eleganti uzlika uz tās, it kā Kolams grasītos vest viņu uz balles zāli.

Kad viņa bija ieņēmusi vietu savā pirmās klases kupejā, Kolams ar baudu, bet Bridija ar šausmām noskatījās, kā vairākas grupiņas angļu pēc kārtas atvēra Skārletas kupejas durvis un tad atkāpās.

-    Varas iestādēm vajadzētu šādiem ļautiņiem aizliegt pirkt pirmās klases biļetes, kāda sieviete skaļā balsī sacīja savam vīram.

Skārletas roka pašāvās ārā, iekams angļi paguva aizvērt durvis. Viņa uzsauca Kolamam, kurš stāvēja turpat netālu uz perona.

-    Ticība! Es aizmirsu savu grozu ar vārītiem tupeņiem, tēvs. Vai tu nenoskaitīsi lūgšanu Svētajai Jaunavai, lai vilcienā iekāpj kāds tirgonis ar ēdamo? Akcents bija tik pārspīlēts, ka Kolams gandrīz nespēja saprast, ko viņa saka. Viņš joprojām smējās, kad stacijas dežurants aizvēra durvis un vilciens sakustējās. Viņš apmierināts pamanīja, ka angļu pāris atmeta savu cienīgumu un ierausās citā kupejā.

Skārleta uz atvadām smaidīdama māja ar roku, un logs, aiz kura viņa sēdēja, drīz izzuda skatienam.

Tad viņa atspiedās pret sēdekļa atzveltni un ļāva sejai atslābt, pat noritēt vienai asarai. Viņa bija briesmīgi nogurusi un baidījās no atgriešanās Adamstaunā. Daniela divistabu mājiņa bija likusies pievilcīga un patīkami atšķirīga no visa, pie kā viņa bija pieradusi, bet tikai brīvdienu apciemojuma laikā. Tagad tā bija saspiesta, pārapdzīvota māja bez ērtībām un vienīgā vieta, ko viņa varēs saukt par mājām, kas zina, cik ilgi. Iespējams, ka juristam neizdosies sameklēt Belihāras īpašnieku. īpašnieks varbūt nevēlēsies pārdot. Cena varbūt būs augstāka pat par visu naudu, ko Rets viņai iedevis.

Rūpīgi izstrādātais plāns bija caurs kā siets, un viņa nejutās droša nevienā jautājumā.

Tagad es par to nedomāšu, es tur neko nevaru darīt. Vismaz neviens nemāksies man virsū, lai patērzētu. Skārleta uzlocīja roku balstus, kas atdalīja trīs mīksti polsterētos sēdekļus, ar nopūtu izstiepās un aizmiga, biļeti atstājusi uz grīdas, lai konduktors var to redzēt. Viņa bija izstrādājusi plānu un īstenos to, cik vien būs viņas spēkos. Būtu daudz vieglāk, ja viņa nebūtu līdz nāvei nogurusi.

Pirmais solis izdevās bez aizķeršanās. Viņa Malingārā nopirka poniju ar ratiem un brauca mājās uz Adamstaunu. Tie nebija tik eleganti kā Mollijas ekipāža; rati pilnīgi noteikti izskatījās apbružāti. Bet ponijs bija jaunāks, lielāks un stiprāks. Un tas bija sākums.

Kad Skārleta atgriezās, ģimene bija satriekta un juta līdzi viņas zaudējuma bēdās, kā vien varēja. Reiz izteikuši līdzjūtību, viņi vairs nekad nerunāja par savām jūtām, viņi jautāja, vai kaut kā var Skārletai palīdzēt.

-Jūs varat mani mācīt, Skārleta atbildēja. Es gribu iemācīties kopt īru sētu. Viņa sekoja Danielam un viņa dēliem visos darbos pēc kārtas. Pat sakoda zobus un iemācījās tikt galā ar lopiem, arī ar govju slaukšanu. Kad bija apguvusi Daniela saimniecību, viņa darīja visu, lai pielabinātu Molliju un pēc tam arī Mollijas nepatīkamo vīru Robertu. Viņa saimniecība bija piecas reizes lielāka par Daniela īpašumu. Pēc Roberta nāca viņa priekšnieka grāfa īpašuma pārvaldnieka mistera Oldersona kārta. Pat tajos laikos, kad Skārleta sagūstīja visu Kleitonas grāfistes vīriešu sirdis, viņa nebija tik apburoša. Vai ari tik smagi strādājusi. Un viņai nebija tā veicies. Skārletai nebija laika ievērot, cik māja ir vienkārša. Pēc garum garās vasaras darbadienas nozīmīgs bija tikai mīksts matracis.

Pēc mēneša Skārleta par Adamstaunu zināja tikpat daudz kā Oldersons un bija atklājusi vismaz sešus veidus, kā to uzlabot. Apmēram tajā laikā viņa saņēma vēstuli no Golvejas jurista.

Belihāras mirušā īpašnieka atraitne gadu pēc vīra nāves bija apprecējusies no jauna un pirms pieciem gadiem mirusi. Viņas mantiniekam un vecākajam dēlam tagad bija divdesmit septiņi gadi, viņš dzīvoja Anglijā un bija arī sava tēva, kurš joprojām bija dzīvs, īpašuma mantinieks. Viņš bija teicis, ka apsvēršot jebkuru piedāvājumu, kas pārsniegs piecpadsmit tūkstošus mārciņu. Skārleta izpētīja Belihāras mērniecības plāna kopiju, kas bija piestiprināta vēstulei. Pilsēta bija daudz lielāka, nekā viņa bija domājusi.

Tā atradās abās pusēs Trimas ceļam. Un te bija vēl viena upe. Šajā pusē robeža bija Boina un otrā pusē viņa centās salasīt sīkos burtiņus Naitsbruka. Cik elegants nosaukums! Naitsbruka. Divas upes. Man tā jādabū. Bet piecpadsmit tūkstoši mārciņu!

Viņa jau no Oldersona bija uzzinājusi, ka desmit mārciņas ir cena, ko maksā tikai par pirmklasīgu lauksaimniecības zemi, turklāt tā bija augsta cena. Biežāk astoņas vai septiņas ar pusi pircējam, kas mācēja kaulēties. Belihāras teritorijā bija ari apjomīgs kūdras purvs. Noderīgs kurināmais, kūdras pietiktu vismaz vairākiem gadsimtiem. Bet purvā nekas neauga, un lauki ap to bija pārāk skābi kviešu audzēšanai. To visu vajadzēja iztīrīt no krūmiem un nezālēm. Viņai vajadzētu maksāt ne vairāk kā četrus vai četrarpus tūkstošus. Par tūkstoš divsimt četrdesmit akriem tas sanāktu četri tūkstoši sešdesmit mārciņu vai, lielākais, pieci tūkstoši astoņdesmit mārciņu. Protams, bija vēl māja; tā bija milzīga. Viņai gan tas bija vienalga. Pilsētas ēkas bija svarīgākas. To esot četrdesmit sešas un vēl divas baznīcas. Piecas no ēkām bija pamatīgi būvētas, bet divi duči pavisam niecīgas būdeles.

Taču visas mājas bija pamestas. Un droši vien tādas ari paliks, ja neviens nerūpēsies par muižu. Visu kopā ņemot, desmit tūkstoši mārciņu būtu godīgāka cena. Viņam paveiksies, ja dabūs kaut to. Desmit tūkstoši mārciņu tas bija piecdesmit tūkstoši dolāru! Skārletu pārņēma šausmas.

Man jāsāk domāt par īstu naudu, citādi kļūstu pārāk nevērīga. Desmit tūkstoši nemaz neizklausās tik daudz, bet piecdesmit tūkstoši dolāru ir pavisam kas cits. Es zinu, ka tā ir vesela bagātība. Ar visu taupīšanu, krāšanu un stingro cenas turēšanu kokzāģētavās un veikalā… un pārdodot zāģētavas uzreiz… un īre par krogu… un nekad neizdodot peniju, kur tas absolūti nebija nepieciešams, šajos gados man izdevies savākt kopā mazliet pāri par trīsdesmit tūkstošiem dolāru. Un nebūtu pat puse, ja pēdējos septiņus gadus par visu nebūtu maksājis Rets. Tēvocis Henrijs saka: es ar saviem trīsdesmit tūkstošiem esot bagāta sieviete, un droši vien viņam ir taisnība. Tās mājas, ko es ceļu, nemaksā ne simts dolāru. Sasodīts, kas tie par cilvēkiem, kam ir piecdesmit tūkstoši dolāru, lai maksātu par nolaistu, tukšu pilsētu un neapstrādātu zemi?

Tādi kā Rets Batlers, lūk, kas! Un man ir piecsimt tūkstoši viņa dolāru. Lai atpirktu zemi, kas tikusi nolaupītā maniem radiniekiem. Belihāra nebija vienkārši zeme, tā bija O'Hāru zeme. Kā viņa varēja šaubīties maksāt vai nemaksāt? Skārleta izteica piedāvājumu par piecpadsmit tūkstošiem mārciņu lai īpašnieks izlemj.

Kad vēstule bija atstāta pastā, viņa drebēja no galvas līdz kājām. Ja nu Kolams ar viņas zeltu neatgriežas laikā? Nekādi nebija iespējams paredzēt, cik ilgi jurists kārtos lietas vai kad Kolams atgriezīsies. Viņa tikai pavirši atvadījās no Meta O'Tūla, kad bija atdevusi viņam vēstuli. Viņa steidzās.

Skārleta gāja pa nelīdzeno zemi, cik ātri spēja, vēlēdamās, kaut sāktu līt. Augstie, biezie dzīvžogi uz šaurās takas bija iesprostojuši jūnija karstumu. Viņai nebija cepures, kas turētu galvu vēsumā vai pasargātu ādu no saules. Viņa gandrīz nekad nevalkāja cepuri; biežie lieti un mākoņi, kas nāca tiem pa priekšu un sekoja, cepures padarīja liekas. Un saulessargi Īrijā bija tikai dekoratīvi.

Tikusi pie Boinas brasla, Skārleta parāva uz augšu svārkus un stāvēja ūdenī, līdz ķermenis atvēsa. Tad devās uz torni.

Tā mēneša laikā, kuru viņa pavadīja pie Daniela, tornis viņai bija kļuvis ļoti nozīmīgs. Viņa te vienmēr nāca, kad raizējās, satraucās vai skuma. Lielie akmeņi saglabāja gan siltumu, gan vēsumu; viņa varēja atspiest pret tiem rokas vai pieglaust vaigu un gadsimtiem ilgās pastāvēšanas drošībā rast nepieciešamo mierinājumu un mieru. Reizēm viņa sarunājās ar torni, it kā tas būtu viņas tēvs. Retāk viņa izstiepa rokas pār akmeņiem un raudāja. Viņa nekad nedzirdēja citas skaņas kā vien savu balsi, putnu dziesmas un upes čalošanu. Viņa nekad nejuta kādu acu klātbūtni, kas viņu vērotu.

Kolams atgriezās astoņpadsmitajā jūnijā. No Golvejas viņš atsūtīja telegrammu: IERADĪŠOS DIVOS PIEKTAJĀ JŪLIJĀ AR SAVANAS PRECĒM. Ciemā sacēlās īsta vētra. Adamstaunā nekad nebija pienākusi telegramma. Nekad vēl te nebija atjājis jātnieks no Trimas, kuru Meta O'Tūla alus atstāja vienaldzīgu, ne arī tik ātrs zirgs.

Kad pēc divām stundām ciemā ieaulekšoja otrs jātnieks, pat vēl ātrāks par pirmo, ļaužu satraukumam nebija gala. Vēl viena telegramma Skārletai no Golvejas. PIEDĀVĀJUMS PIEŅEMTS PUNKTS VĒSTULE UN LĪGUMS SEKO.

Daudz nevajadzēja spriest, lai ciemnieki vienotos darīt vienīgo saprātīgo lietu. O'Tūla krogs un smēde tiks slēgti. Ārsts slēgs savas durvis. Tēvs Danahers kļūs par runasvīru, un viņi visi ies uz Daniela O'Hāras māju, lai noskaidrotu, kas notiek.

Viņi uzzināja tikai to, ka Skārleta izbraukusi savos ponija vilktajos ratos, jo Ketlīna nezināja vairāk par viņiem. Bet visi varēja paturēt rokā un izlasit telegrammas. Skārleta tās bija atstājusi uz galda, lai visa pasaule skatās.

Skārleta ar gavilējošu sirdi pa briesmīgajiem ceļiem brauca uz Taru. Tagad viņa pa īstam varēja ķerties pie darba. Galvā viņai bija skaidrs plāns, katrs solis loģiski sekoja iepriekšējam. Brauciens uz Taru nebija viens no šiem soļiem; tas viņai bija iešāvies prātā, kad pienāca otra telegramma. Tas vairāk bija nepieciešamība nekā impulss. Bija pilnīgi nepieciešami šajā brīnišķīgajā, saulainajā dienā no Taras pakalna paskatīties uz skaisto, zaļo zemi, kas tagad pēc pašas izvēles bija kļuvusi par viņas mājām.

Šodien šeit ganījās daudz vairāk aitu nekā iepriekšējā reizē. Viņa raudzījās pāri dzīvnieku platajām mugurām un domāja par vilnu. Adamstaunā neviens aitas neturēja; viņai būs jāmācās par aitu audzēšanas grūtībām un ienesīgumu no jauna.

Skārleta apstājās kā zemē iemieta. Pakalnos, kur reiz bija Taras pils lielā dzīru zāle, staigāja cilvēki. Viņa bija cerējusi, ka būs viena. Turklāt šie ienācēji bija angļi. Angļu nicināšana bija katra īra dzīves sastāvdaļa, un Skārleta to bija uzsūkusi ar maizi, ko ēda, un mūziku, pie kuras dejoja. Šiem zaļumniekiem nebija tiesību izklāt segas un galdautus, kur reiz bija pusdienojuši Īrijas Dižie ķēniņi, vai runāt savās taurējošajās balsīs, kur bija skanējušas arfas.

Jo tieši šajā vietā Skārleta O'Hāra bija gribējusi stāvēt vienatnē, lai paskatītos uz savu zemi. Vīlusies viņa niknojās uz švītīgajiem vīriešiem salmu cepurēs un sievietēm ar puķainajiem zīda saulsargiem.

Es neļaušu viņiem sabojāt man dienu, iešu tur, kur nevaru viņus redzēt. Viņa aizgāja uz pakalnu, ko apjoza dubultgredzens, te bijusi ar mūri apjoztā ķēniņa Kormaka, dziru nama celtnieka, māja. Te bija Lia Fail, likteņa akmens. Skārleta atspiedās pret to. Kolams bija satriekts, kad viņa to izdarīja todien, kad viņš pirmo reizi atveda Skārletu uz Taru. Likteņa akmens bija seno ķēniņu kronēšanas pārbaude, viņš teica. Ja akmens skaļi iekliedzās, pārbaudāmais vīrs atbilda Īrijas Dižā ķēniņa godam.

Todien viņa bija jutusies dīvaini pacilāta, nekas nespētu viņu pārsteigt, pat ja nobružātais granīta pīlārs būtu uzrunājis viņu vārdā. Tas, protams, nenotika. Akmens bija gandrīz tikpat augsts kā viņa; pašā galā bija laba vietiņa, kur atbalstīt kakla ieliekumu, lai to atpūtinātu. Skārleta sapņaini palūkojās augšup zilajās debesīs skrejošajos mākoņos un juta, ka vējš sašūpo atrisušās matu sprogas uz pieres un deniņiem. Angļu balsis bija tikai apslāpēts fons maigi skanošajiem zvaniņiem, kas šķindēja dažu aitu kaklā. Tik mierīgi. Varbūt tāpēc man vajadzēja ierasties Tarā. Biju fik aizņemta, ka aizmirsu būt laimīga, un tā taču bija mana plāna vissvarīgākā daļa. Vai es varu būt laimīga Īrijā? Vai es varu padarīt šo zemi par savām mājām?

Brīvajā dzīvē, kuru es dzīvoju, ir laime. Un daudz vairāk tās būs, kad mans plāns īstenosies. Grūtākais ir padarīts, tas, kas bija atkarīgs no citiem. Tagad viss atkarīgs no manis, no tā, ko es gribu. Un ir tik daudz darāmā! Viņa uzsmaidīja vējam.

Saule te parādījās starp mākoņiem, te pazuda, un leknā, garā zāle smaržoja kā dzīve. Ar muguru noslidinājusies gar akmeni, Skārleta apsēdās zālē. Varbūt viņa atradīs āboliņu; Kolams sacīja, ka tā te esot daudz vairāk nekā jebkur citur Īrijā. Viņa izmeklējās, taču nekur neredzēja īru āboliņu, ko nebija iespējams sajaukt ar citiem augiem. Impulsa mudināta, Skārleta norotīja un pēc tam arī novilka melnās zeķes. Cik baltas izskatījās viņas kājas. Uh! Viņa pacēla svārkus virs ceļiem, lai ļautu saulei sasildīt stilbus un pēdas. Ieraugot dzeltenos un sarkanos apakšsvārkus zem melnajiem svārkiem, viņa atkal pasmējās. Kolamam bijusi taisnība.

Skārleta pakustināja vējā kāju īkšķus.

Kas tas? Viņa spēji pacēla galvu.

Un viņas ķermenī tikko jaušami sakustējās dzīvība.

Ak, viņa nočukstēja un vēlreiz: Ak. Viņa maigi uzlika rokas uz mazliet piebriedušā vēdera zem daudzajiem svārkiem. Un sataustīja vienīgi vilnas auduma ieloces. Nav brīnums, ka kustību var tikai nojaust; Skārleta zināja, ka paies vēl daudzas nedēļas, līdz viņas rokas varēs sajust bērna spārdīšanos.

Viņa stāvēja ar seju pret vēju un izgāza apaļo vēderu. Zaļi, zeltaini lauki un koku kuplās vasaras lapotnes pildīja pasauli, cik tālu sniedzās skatiens.

-    Tas viss ir tavs, mazais īru bērniņ, viņa sacīja. Tava māte tev to dos. Pati! Skārleta varēja just vēso, vēja purināto zāli zem pēdām un silto zemi zem zāles.

Viņa nometās ceļos un izrāva zāles kušķi. Viņas seja kļuva noslēpumaina, viņa ieķērās ar nagiem zemē, tad iztriepa miklo, smaržīgo zemi riņķos pa vēderu, visu laiku atkārtojot:

-    Tava, tava zaļā, augstā Tara.

Daniela mājā runāja par Skārletu. Tas nebija nekas jauns; Skārleta bija ciema iedzīvotāju galvenā sarunu tēma, kopš ieradās no Amerikas. Ketlīna neapvainojās, kāpēc lai viņa to darītu? Skārleta arī viņu apbūra un mulsināja. Viņai nebija grūti saprast māsīcas lēmumu palikt Īrijā.

-    Vai tad man pašai tik ļoti nesāpēja sirds, viņa sacīja visiem, kad man trūka dūmakas, trūka mīkstās zemes karstajā, noslēgtajā pilsētā? Kad Skārleta redzēja, kas ir labāks, viņa zināja, ka nevar no tā atteikties.

-    Tātad tā ir taisnība, Ketlīn, ka vīrs viņu sita un viņa aizbēga, lai paglābtu savu bērnu?

-    Ko tu runā, Klēra O'Gormena? Kas gan izplata tādus briesmīgus melus? Pegija Monehena sadusmojās. Visiem labi zināms, ka slimība, kas beigās uzveica Skārletas vīru, jau bija viņu pārņēmusi un viņš aizsūtīja sievu projām, lai nesaslimtu bērns.

-    Vai nav briesmīgi kļūt par atraitni un palikt vienai ar bērnu zem sirds, nopūtās Keita O'Tūla.

-    Varētu būt vēl briesmīgāk, iebilda zinošā Ketlīna, ja viņa nebūtu bagātāka par Anglijas karalieni.

Visi ērtāk iekārtojās ap pavardu. Tagad viņi bija sākuši runāt par lietu. No visām intriģējošajām runām par Skārletu vislielāko prieku sagādāja runāšana par naudu.

Un vai nebija lieliski pārmaiņas pēc redzēt bagātibu īru, nevis angļu rokās?

Neviens no viņiem nezināja, ka īstā tenkošana vēl tikai sāksies.

Skārleta uzplīkšķināja ar grožiem ponijam pa muguru.

-   Kusties, viņa uzsauca, šis mazulis steidzas nokļūt mājās. Beidzot viņa bija ceļā uz Belihāru. Kamēr vēl nebija pilnīgi droši zināms, ka izdosies noslēgt pirkšanas līgumu, viņa nebija sev ļāvusi iet tālāk par torni. Tagad varēja apskatīt tuvumā to, kas viņai pieder.

-     Manas mājas manā pilsētā… manas baznīcas un mani krogi, un mans pasts… mans purvs, mani lauki un manas divas upes… Cik brīnišķīgi daudz te darāmā!

Skārleta bija cieši nolēmusi, ka bērns piedzims vietā, kas kļūs par viņa mājām. Belihāras Lielajā mājā. Bet bija jādara arī daudz kas cits. Lauki bija paši svarīgākie. Un smēde pilsētā, kur labot eņģes un kalt arklus. Un jāaizlāpa caurumi jumtā, no jauna jāiestiklo logi, jāieliek virās durvis. Tagad, kad īpašums pieder viņai, lēnā brukšana jāpārtrauc.

Un bērns, protams. Skārleta koncentrējās uz jauno dzīvību sevī, bet kustības nejuta.

-     Gudrinieks, viņa skaļi noteica. Guli, kamēr vari. Sākot no šī brīža, mēs būsim ļoti aizņemtas. Strādāšanai palikušas tikai tās divdesmit nedēļas, kas jāgaida līdz dzemdībām. Datumu izrēķināt nebija grūti. Deviņi mēneši no četrpadsmitā februāra, Svētā Valentīna dienas. Skārletai noraustījās lūpas. Vai nav joks… Tagad viņa par to nedomās ja vispār domās. Jāpatur prātā četrpadsmitais novembris un darbs, kas līdz tam laikam jāpaveic. Skārleta pasmaidīja un sāka dziedāt.

Kad es pirmoreiz ieraudzīju daiļo Pegiju,

Bija tirgus diena.

Viņa brauca vaļējos ratos

Un sēdēja uz milzīgas siena ķīpas.

Tad, kad šis siens bija smaržīga zāle,

Kas greznojās pavasara ziediem,

Neviens no šiem ziediem nebija tik skaists

Kā ziedošā meitene, par kuru es dziedu.

Kad viņa sēdēja savos vaļējos ratos,

Vīrs pie pārbrauktuves nekad viņai neprasīja maksu.

Viņš tikai domīgi kasīja pakausi

Un skatījās nopakaļ Pegijas ratiem.

Cik labi būt laimīgai! Prieks lika raisīties cerībām, un šī negaidīti labā oma noteikti palielināja laimes izjūtu. Viņa bija teikusi Golvejā, ka būs laimīga, un viņa tāda bija.

Pilnīgi noteikti, Skārleta skaļā balsī piebilda un pasmējās par sevi.

59. NODAĻA

IColams nobrīnījās, kad Skārleta sagaidīja viņu Malingāras dzelzceļa stacijā. Savukārt Skārleta brīnījās, kad brālēns izkāpa no bagāžas, nevis pasažieru vagona. Un aiz viņa izkāpa kāds vīrietis.

-    Šis ir Līems Raiens, Skārlet mīļā, Džima Raiena brālis. Līems bija liela auguma vīrs, tikpat liels kā O'Hāru vīrieši izņemot Kolamu -, un viņš bija ģērbies zaļā īru Karaliskās policijas formas tērpā. Kā, pie joda, Kolams varēja ar tādu draudzēties, viņa brīnījās, īru policija tika nicināta vēl vairāk par angļu policiju, jo viņi uzraudzīja, apcietināja un sodīja savus ļaudis, paklausot angļu pavēlēm.

Skārleta gribēja zināt, vai Kolams atvedis zeltu. Bija atvedis, un Līems Raiens ar savu šauteni viņu apsargāja.

-     Savā laikā esmu pārvadājis ne vienu vien paciņu, Kolams sacīja, bet vēl nekad neesmu bijis tik nervozs.

-     Man ir līdzi vīri no bankas, kas to paņems, Skārleta teica. Malingāru es izvēlējos drošības dēļ, te izvietots vislielākais karavīru garnizons. Viņa bija iemācījusies izrādīt nepatiku pret karavīriem, bet, ja runa bija par viņas zelta drošību, labprāt izmantoja to pakalpojumus. Ērtības labad viņa varēs mazas summas nolikt ari Trimas bankā.

Tiklīdz Skārleta redzēja, ka zeltu noglabā seifa drošībā, viņa parakstīja dokumentus par Belihāras pirkšanu, saņēma Kolamu aiz rokas un izsteidzās uz ielas.

-     Man ir pajūgs ar poniju, mēs tūlīt varam doties ceļā. Ir tik daudz darba, Kolam. Man nekavējoties jāatrod kalējs, lai smēde sāk darboties. O'Gormens neder, viņš ir pārāk slinks. Vai tu palīdzēsi man atrast jaunu kalēju? Viņš saņems labu naudu par pārcelšanos uz Belihāru un labu naudu, kad dzīvos te, jo darba būs pilnas rokas. Esmu nopirkusi izkaptis, cirvjus un lāpstas, bet tie visi jāuzasina. Ak! Man vajag arī strādniekus, kas iztīrīs laukus, namdarus, kas salabos mājas, stikliniekus, jumiķus un krāsotājus visu, ko vien var iedomāties! Skārletai satraukumā sārtojās vaigi, acis mirdzēja. Melnajā zemnieku tērpā viņa izskatījās neticami skaista.

Kolams atraisījās no tvēriena, tad stingri saņēma viņas roku.

-    Viss tiks izdarīts, Skārlet mīļā, un gandrīz tik ātri, cik tu vēlies. Bet ne jau ar tukšu vēderu. Tagad mēs dosimies pie Džima Raiena. Viņš reti dabū redzēt savu Golvejā dzīvojošo brāli, un reti gadās satikt tik lielisku virēju kā misis Raiena.

Skārleta nepacietīgi atmeta ar roku. Tad piespieda sevi nomierināties. Kolams savu panāca klusi, bet noteikti. Turklāt viņa centās atcerēties, ka kārtīgi jāpaēd, un bērna dēļ dzert daudz piena. Tagad katru dienu varēja just vieglas kustības.

Bet pēc pusdienām viņa nespēja valdīt dusmas uz Kolamu, kad viņš pateica, ka tūlīt nebraukšot viņai līdzi. Tik daudz vajadzēja viņam parādīt, pārrunāt, plānot, un viņa gribēja to visu darīt tūlīt.

-     Man Malingārā ir darīšanas, viņš rāmi, bet nesatricināmi stingri pateica. Mājās būšu pēc trim dienām, goda vārds. Es pat noteikšu laiku. Divos pēcpusdienā satiksimies Daniela mājā.

-    Satiksimies Belihārā, sacīja Skārleta. Esmu jau pārvākusies. Tā ir dzeltenā māja apmēram pret ielas vidu. Tad viņa uzgrieza visiem muguru un dusmīga aizsoļoja uz ratiem.

Vēlu vakarā, pēc tam kad Džima Raiena krogs tika slēgts, durvis aizšāva ar bultu un pa sētas durvīm klusi iekšā ieslīdēja vīri un satikās augšstāva istabā. Kolams sīki izstāstīja, kas viņiem jādara.

-    Tā ir iespēja, ko mums sūta Dievs, viņš teica kvēlā dedzībā, vesela pilsēta mūsu rīcībā. Visi feniji, visi amatnieki koncentrēti vienā vietā, kur angļiem ne prātā nenāktu tos meklēt. Pasaule jau tā manu māsīcu uzskata par muļķi, ka maksā tādu cenu par īpašumu, kuru viņa būtu varējusi nopirkt par sviestmaizi. Turklāt viņa ir amerikāniete, visi zina, ka tie ir īpatnēji. Angļi ir pārāk aizņemti ar smiešanos par viņu, lai rastos aizdomas, ka viņas īpašumā notiek kaut kas nelegāls. Mums jau sen vajag drošu štābu. Skārleta lūgtin lūdzas, lai mēs to pieņemam, kaut ari neko nezina par mums.

Divos četrdesmit trijās Kolams iejāja Belihāras nezālēm aizaugušajā ielā. Skārleta, rokas sānos iespiedusi, stāvēja savas mājas priekšā.

-    Tu kavējies, viņa pārmeta.

-   Ak, bet tu taču man noteikti piedosi, Skārlet mīļā, kad pateikšu, ka man seko kalējs ar ratiem, kuros ir ēze, plēšas un viss pārējais.

Skārletas māja precīzi parādīja viņas attieksmi vispirms darbs, pēc tam ērtības, ja tādas vispār bija iecerētas. Kolams ar mānīgi dīku skatienu uzmanīgi apskatīja mājokli. Salona ieplīsušās logu rūtis bija kārtīgi aizlīmētas ar eļļota papīra strēmelēm. Istabas stūri bija piekrauti ar jaunu lauksaimniecības inventāru no spoža tērauda. Grīdas tīri izslaucītas, bet ne nospodrinātas. Virtuvē stāvēja vienkārša, šaura koka gultiņa ar biezu salmu matraci, pārsegtu ar lina palagiem un vilnas segu. Lielajā akmens pavardā ar zemu liesmu dega kūdra. Vienīgie ēdiena gatavošanai paredzētie trauki bija dzelzs tējkanna un neliels katliņš. Uz pavarda malas stāvēja kārbas ar tēju un auzu pārslām, divas tasītes, apakštasītes, karotes un kastīte sērkociņu. Vienīgais krēsls bija novietots pie liela galda zem loga. Uz tā gulēja atvērta apjomīga rēķinu grāmata, kurā varēja redzēt ierakstus Skārletas kārtīgajā rokrakstā. Divas lielas petrolejas lampas, tintes trauciņš, kastite ar spalvām un spalvu slauķiem, kā arī kaudze papīra galda tālākajā malā. Otra, lielāka kaudze atradās tuvāk. Lapas klāja piezīmes un aprēķini; lai tās noturētu vietā, virsū bija uzlikts prāvs, tīri nomazgāts akmens. Netālu pie sienas karājās Belihāras mērniecības karte. Uz plaukta bija izkārtotas Skārletas sudraba ķemmes un sukas, podiņi ar sudraba vāciņiem, kuros bija matadatas, pūderis, vaigu sārtums un rožūdens glicerīna krēms, virs plaukta uz naglas bija uzkārts spogulis. Kolams, pamanījis šos niekus, noslēpa smaidu. Bet, turpat blakus ieraudzījis pistoli, viņš dusmīgi apcirtās.

-     Par ieroča turēšanu tu vari nonākt cietumā, balss skanēja pārāk skaļi.

-    Nieki, viņa attrauca, pistoli man iedeva policijas kapteinis. Sievietei, kura dzīvo viena un kurai, kā visiem zināms, ir daudz zelta, nepieciešams kāds aizsardzības līdzeklis, tā viņš teica. Ja es ļautu, viņš pie durvīm būtu nolicis vienu no saviem muļķīgajās ūzās ģērbtajiem karavīriem.

Kad Kolams sāka smieties, Skārleta sarauca uzacis. Viņai gan nelikās, ka būtu pateikusi ko smieklīgu.

Pieliekamajā atradās sviests, piens, cukurs, trauku žāvētājs ar diviem šķīvjiem, trauks ar olām, klaips pacietas maizes, un pie griestiem karājās gabals speķa. Kaktā stāvēja divi spaiņi ar ūdeni, kārba petrolejas lampai, mazgāšanās statīvs ar bļodu, ūdens krūzi, ziepju trauku un ziepēm, kā arī pakaramais, uz kura karājās viens dvielis. Skārletas drēbes bija izvietotas uz sienā iedzītām naglām.

-    Tātad otru stāvu tu neizmanto, Kolams secināja.

-    Kam man tas? Viss vajadzīgais ir te.

-   Tu esi paveicis brīnumus. Kolam, es nudien esmu pārsteigta. Skārleta stāvēja Belihāras slavenajā, platajā ielā un skatījās uz rosību, kas valdīja visā tās garumā. No visām pusēm skanēja āmuru klaudzēšana; smaržoja svaiga krāsa; desmit māju logos zaigoja jaunas rūtis; viņai pretī uz kāpnēm stāvēja vīrs un nagloja zelta burtiem veidotu izkārtni virs tās ēkas durvīm, kuru Kolams jau pašā sākumā bija izvēlējies šim mērķim.

-     Vai mums patiesi pirmā jāpabeidz dzertuve? Skārleta gribēja zināt. Šo jautājumu viņa uzdeva kopš brīža, kad Kolams bija to paziņojis.

Pie tevis labprāt nāks vairāk strādnieku, ja te būs, kur pēc padarīta darba iztukšot kādu mēriņu, viņš atkārtoja tūkstošo reizi.

-    Tā tu saki ik reizi, kad atver muti, bet es joprojām nesaprotu, kāpēc. Viņi tāpēc nestrādā sliktāk. Ja es nestaigātu viņiem pakaļ, nekas netiktu padarīts laikā. Tie būs tādi paši! Skārleta ar īkšķi norādīja uz ziņkārīgajiem skatītājiem gar ielas malām. Viņiem vajadzētu doties atpakaļ, no kurienes nākuši, un darīt savu darbu, nevis skatīties, kā citi strādā.

-    Skariet mīļā, tas ir tautas raksturs vispirms baudīt priekus, ko dzīve piedāvā, un tikai pēc tam raizēties par pienākumiem. Tāpēc īri ir tik jauki un laimīgi.

-     Nu, es nedomāju, ka tas ir jauki, un mani tas nedara ne drusku laimīgāku. Augusts klāt, un vēl nav iztīrīts ne viens vienīgs lauks. Kā es pavasarī varēšu sēt, ja lauki rudenī nav iztīrīti un apmēsloti?

-     Vēl ir vairāki mēneši laika, Skārlet mīļā. Tikai paskaties, ko tu jau esi izdarījusi dažu nedēļu laikā.

Skārleta paskatījās. Grumbas pierē izlīdzinājās, un viņa pasmaidīja.

-    Taisnība, viņa atzina.

Arī Kolams pasmaidīja. Viņš neieminējās, ka vajadzējis mierināt un pierunāt, lai vīri nenoliktu darbarīkus un neaizietu. Viņiem nepatika, ka komandē sieviete, turklāt tik prasīga kā Skārleta. Kolams nebija pārliecināts, vai daudzi būtu palikuši, lai gan Skārleta maksāja vairāk par vidējo algu, ja feniju brālības pagrīdes tīkls nebūtu viņus iesaistījis Belihāras augšāmcelšanas darbos.

Arī viņš noskatīja rosīgo ielu. Kad Belihāra būs atjaunota, vīriem te būs laba dzīve un, protams, arī pārējiem, Kolams sprieda. Jau bija pieteikušies vēl divi krodzinieki; vīrs, kuram piederēja ienesīgs galantērijas veikals Bektivā, arī vēlējās pārcelties. Mājas, pat vismazākās, bija labākas nekā būdas, kurās šobrīd mitinājās lielākā daļa Kolama pieņemto laukstrādnieku. Viņi tikpat dedzīgi kā Skārleta vēlējās salabot jumtus un logus, lai varētu atstāt savus kungus un sākt strādāt Belihāras laukos.

Skārleta ieskrēja savā mājā un atkal izmetās ārā ar cimdiem un pārsegtu piena krūzi rokā.

-     Ceru, ka tu liksi visiem strādāt un nesāksies lielas svinības sakarā ar kroga atvēršanu, kamēr būšu projām, viņa sacīja. Aizjāšu uz Daniela māju pēc maizes un piena. Kolams apsolīja turpināt darbus. Viņš neteica, cik muļķīgi viņas stāvoklī jādelēt ar neapseglotu poniju. Reiz jau viņš bija dabūjis pamatīgu sutu, kad aizrādīja, cik tas nesaprātīgi.

-    Dieva dēļ, Kolam, man ir tikai drusku pāri par pieciem mēnešiem. To jau gandrīz nevar saukt par grūtniecību!

Tomēr Skārleta bažījās vairāk nekā izrādīja. Neviens no iepriekšējiem bērniem nebija sagādājis tādas raizes. Viņai nepārtraukti sāpēja krustos, un šad tad uz veļas vai palagiem parādījās asins traipi, kurus ieraugot sirds bailēs sažņaudzās. Drēbes viņa mazgāja ar stiprākajām, grīdas mazgāšanai paredzētajām ziepēm, it kā tādējādi kopā ar traipiem varētu izberzt nezināmo iemeslu. Pēc spontānā aborta dakteris Mīds bija viņu brīdinājis, ka kritiens atstājis nopietnas sekas, atlabšanas periods briesmīgi ievilkās, bet viņa atteicās atzīt, ka kaut kas nav kārtībā. Ja bērns nebūtu vesels, tad tik stipri nespārdītos. Un gražoties viņai nebija laika.

Bieži pārvietojoties, jau bija iemīta taka uz braslu cauri Belihāras aizaugušajiem laukiem. Ponijs jau pats bez mudināšanas zināja ceļu, un Skārletai bija laiks padomāt. Drīz būs jāiegādājas zirgs, ponijam viņa kļūst par smagu. Tas arī bija citādi nekā iepriekšējās reizes. Nekad agrāk, gaidot bērnu, viņa nebija kļuvusi tik liela. Ja nu būs dvīņi! Vai tas nebūtu trakums? Tas nudien Retam kostu kaulā. Jau tagad viņa ir pārāka, jo viņas īpašumā ir divas upes, bet Danmorlendingā tikai viena. Nekas viņai nesagādātu lielāku prieku kā laist pasaulē divus bērnus, ja Annai būtu viens. Doma, ka Rets pagādās Annai bērnu, bija pārāk sāpīga. Skārleta pievērsa skatienu un domas Belihāras laukiem. Noteikti jāķeras tiem klāt, vienalga, ko saka Kolams.

Kā vienmēr Skārleta uz mirkli piestāja pie torņa, pirms jāja tālāk uz braslu. Cik prasmīgi celtnieki bijuši senie O'Hāras un cik gudri. Vecais Daniels bija norunājis gandrīz veselu minūti, kad viņa žēlojās, ka pazudušas trepes. Viņš teica, ka ārpusē nekad kāpnes neesot bijušas, tikai iekšpusē. Ar pieslienamām kāpnēm cilvēki varējuši tikt pie durvīm, kas atrodas divpadsmit pēdu no zemes. Ja draudējušas briesmas, ļaudis varēja aizbēgt uz torni, uzvilkt augšā kāpnes un, nodrošinājušies pret ienaidnieka uzbrukumu no apakšas, pa šaurajiem, augstajiem lodziņiem šaut bultas, mest akmeņus, liet ienaidniekiem virsū karstu eļļu.

Kādu dienu, pavisam drīz, es atstiepšu kāpnes un apskatīšos, kas notiek iekšā. Cerams, tur nav sikspārņu. Tie man riebjas. Kāpēc Svētais Patriks, aizvācot čūskas, neatbrīvojās arī no tiem?

Skārleta ielūkojās pie vecmāmiņas, redzēja, ka viņa aizmigusi, un pabāza galvu Daniela mājas durvis.

-    Skārlet! Prieks tevi redzēt. Nāc, lūdzu, iekšā un izstāsti, kādus vēl brīnumus esi sastrādājusi Belihārā. Ketlīna stiepa roku pēc tējkannas. Es jau cerēju, ka tu atnāksi. Man ir silta ogu maize. Istabā sēdēja trīs ciema sievas. Skārleta paņēma soliņu un pievienojās viņām.

-    Kā bērns? jautāja Mērija Helēna.

-    Lieliski, Skārleta atteica. Viņa aplūkoja pazīstamo virtuvi. Tā bija mājīga un ērta, tomēr viņa ar nepacietību gaidīja, kad Ketlīna tiks pie jaunas virtuves lielākajā Belihāras mājā.

Skārleta jau prātā bija radījusi mājas, kuras atdos ģimenei. Viņi dabūs lieliskas, plašas mājas. Kolamam tiks vismazākā, viens no vārtsarga namiņiem, kur muižas īpašumi saplūst ar pilsētu, bet viņš pats to bija izvēlējies, tāpēc Skārleta neiebilda. Un viņam, kā jau priesterim, nekad nebūs ģimenes. Bet pilsētā bija daudz lielākas mājas. Vislabāko viņa bija izraudzījusies Danielam, jo pie viņa dzīvoja Ketlīna un viņi droši vien gribēs ņemt līdzi veco māti, bez tam tur jābūt telpām Ketlīnas ģimenei, kad viņa apprecēsies. Tas viņai nenāksies grūti ar Skārletas doto pūru, kurā būs ari māja. Tad vēl māja katram Daniela un Patrika dēlam, pat jocīgajam Šonam, kas dzīvoja kopā ar vecomāti. Vēl aramzeme, cik daudz puiši vēlētos, lai viņi var apprecēties. Vai nav briesmīgi, ka jauni vīrieši un sievietes nevarēja apprecēties, jo viņiem trūka zemes un naudas, par ko to nopirkt. Angļu kungi bija patiesi bezsirdīgi, kā viņi turēja īrus zem sava papēža. īri darīja visus darbus, lai izaudzētu kviešus vai auzas, nobarotu lopus un aitas, un tad viņiem vajadzēja tos pārdot angļiem par cenām, kuras noteica angļi, lai varētu lopus un graudus eksportēt uz Angliju, kur angļi saņēma vairāk naudas. Pēc nomas izdevumiem, kuru angļi varēja pacelt, kad vien iegribējās, zemniekam necik nepalika pāri. Tas bija vēl ļaunāk nekā pusgraudniekiem, nekā jenkiju okupācijas laikā pēc kara, kad viņi ņēma visu, ko gribēja, un tad pacēla Taras nodokļus līdz debesīm. Nav brīnums, ka īri ienīda angļus. Viņa nīdīs jenkijus līdz savai nāves stundai.

Bet drīz O'Hāras būs brīvi. Viņi gan būs pārsteigti, kad viņa to pateiks! Ilgi vairs nav jāgaida. Kad mājas būs pabeigtas un lauki gatavi, viņa nedomāja izsniegt pusgatavas dāvanas, viņa gribēja, lai viss būtu nevainojami. Radi tik labi pret viņu izturējušies. Un viņi bija Skārletas ģimene.

Dāvanas bija Skārletas lolots noslēpums; viņa nebija to pateikusi pat Kolamam. Viņa turēja šo noslēpumu savā sirdī kopš tās nakts Golvejā, kad bija izkaluši plānus. Katru reizi skatoties uz Belihāras ielu, prieks auga augumā, jo viņa zināja, kuras mājas piederēs O'Hārām. Tad būs daudz vietu, kur viņa varēs aiziet, daudzi pavardi, pie kuriem apsēsties, daudzas mājas, kurās viņas mazulim būs brālēni un māsīcas, ar kuriem spēlēties, iet kopā uz skolu un rīkot milzu viesības Lielajā mājā.

Jo tur, protams, dzīvos viņa un viņas mazulis. Milzīgajā, plašajā, fantastiski elegantajā Lielajā mājā. Lielākā par māju Austrumu Arsenālā, lielākā par māju Danmorlendingā, kāda tā bija, pirms jenkiji nodedzināja deviņas desmitdaļas no tās. Un kopā ar zemi, kas piederējusi O'Hārām, pirms kāds vispār bija dzirdējis par Danmorlendingu, Čārlstonu, Dienvidkarolīnu vai Retu Batleru. Kā viņam izspiedīsies acis, kā viņam lūzīs sirds, kad ieraudzīs savu skaisto meitu ak, lūdzu, lai tā būtu meitene! viņas skaistajā mājā; viņa būs O'Hāra un tikai savas mātes bērns.

Nomodā Skārleta loloja sapni par saldu atriebību. Līdz tai jāgaida vēl daudzi gadi, taču O'Hāru mājas būs gatavas drīz. Tiklīdz viņa tās izremontēs.

6o. NODAĻA

>

K^olams parādījās pie Skārletas mājas durvīm augusta nogalē, kad saullēkts vēl iekrāsoja debesis sārtas. Viņam aiz muguras miglas sabiezinātajā puskrēslā stāvēja desmit drukni vīri.

Šie vīri tīrīs tavus laukus, viņš paziņoja. Vai beidzot esi apmierināta?

Viņa sajūsmā iespiedzās.

-     Uzmetīšu lakatu, lai mitrums netiek klāt, viņa sacīja, un tūlīt nākšu. Ved viņus uz pirmo lauku pie vārtiem. Skārleta vēl nebija apģērbusies, mati viņai bija izjukuši un kājas kailas. Viņa mēģināja steigties, bet satraukums tikai kavēja. Viņa tik ilgi bija gaidījusi! Un ar katru dienu kļuva grūtāk uzvilkt zābakus. Apžēliņ, es jau tagad esmu liela kā māja. Man laikam būs trīnīši.

Pie velna! Skārleta sacēla neķemmētos matus vīkšķī un iedūra tajā matadatas, lai tas neizjuktu, tad paķēra šalli un basām kājām aizskrēja pa ielu.

Viri drūmiem ģīmjiem bija sastājušies ap Kolamu nezālēm aizaugušajā ceļā aiz atvērtajiem vārtiem.

-     Nekad neko tādu neesmu redzējis… tie jau vairāk koki nekā nezāles… izskatās pēc nātrēm… te jau vesels mūžs paies uz viena akra…

-Jūs nu gan esat labie, Skārleta skaidri sacīja. Vai baidāties nosmērēt rokas?

Strādnieki nicinoši pavērās sievietē. Visi bija dzirdējuši par mazo sievišķi izdzinēju, viņā nebija nekā sievišķīga.

-     Mēs apspriedāmies, kā labāk sākt, Kolams samiernieciski ieteicās.

Skārleta nebija tādā noskaņojumā, lai ļautu sevi nomierināt.

-     Ja tik ilgi pļāpāsiet, līdz darīšanai vispār netiksiet. Es parādīšu, kā sākt. Ar kreiso roku viņa apņēma piebriedušā vēdera apakšu, pieliecās un ar labo sagrāba pie saknēm pamatīgu sauju nātru. Iekunkstējusies viņa rāva no visa spēka, un nezāles padevās. Tā, viņa nicīgi izmeta, tagad esat sākuši. Skārleta nometa dzeloņainos augus vīriem pie kājām. Visa delna bija sīkās brūcītēs, no tām sūcās asinis. Skārleta iespļāva rokā, nobrauca to gar atraitnes melnajiem brunčiem un ar bālajām, tievajām kājām smagiem soļiem devās projām.

Vīri blenza viņai nopakaļ. Vispirms viens, tad vēl viens un beidzot visi noņēma cepures.

Viņi nebija vienīgie, kas iemācījās cienīt Skārletu O'Hāru. Krāsotāji atklāja, ka viņa atmuguriski tā bija vieglāk iegrozīt pilnīgo augumu uzrāpsies pa visaugstākajām kāpnēm, lai parādītu nepamanītus nenokrāsotus laukumiņus vai nelīdzenus otas triepienus.

Namdari, kas mēģināja iztikt ar mazāku daudzumu naglu, atgriežoties darbā, atrada saimnieci cilājam āmuru. Lai pārbaudītu viras, viņa jaunas vai tikko ieliktas durvis aizcirta ar tādu blīkšķi, kas pamodinātu mironi, un stāvēja skurstenī, turot rokā degošu niedru vīkšķi, lai meklētu kvēpus un pārbaudītu vilkmi. Jumiķi ar dziļu cieņu stāstīja, ka "tikai tēva O'Hāras stingrā roka atturēja saimnieci no staigāšanas pa sijām un lubiņu skaitīšanas". Skārleta visus pamatīgi izdzina, bet visvairāk sevi.

Kad satumsa un vairs nevarēja, strādāt, katrs vīrs, kurš bija palicis darbā tik vēlu, krogā par brīvu varēja dabūt trīs kausus alus, un pat vēl tad, kad viņi bija visu izdzēruši, pamatīgi izlielījušies un pažēlojušies par grūto darbu, caur virtuves logu viņi redzēja Skārletu noliekušos pār papīriem un lampas gaismā rakstām.

-    Vai tu rokas nomazgāji? Kolams jautāja, ienācis virtuvē.

-    Jā, un uzliku ziedi. Roka bija briesmīga. Reizēm kļūstu galīgi traka un neapjēdzu, ko daru. Es taisu brokastis. Vai tu ari gribēsi?

Kolams paošņāja gaisu.

-    Putra bez sāls? Tad es labāk ēdu vārītas nātres.

Skārleta pasmaidīja.

-     Tās nu ej un plūc pats. Kādu brīdi nelietoju sāli, ceru, ka tad manas potītes varbūt tik briesmīgi netūks… nekāda liela starpība jau nav. Nevaru aizsiet zābakus, pēc pāris nedēļām vispār netikšu tiem klāt. Man viss ir skaidrs, Kolam. Man būs nevis bērns, bet vesels metiens.

-    Man arī viss ir skaidrs, kā tu teici. Tev vajadzīga kāda sieviete, kas tev palīdz. Viņš bija gaidījis, ka Skārleta iebildīs; viņa automātiski noliedza jebkuru pieņēmumu, ka kaut ko nevar izdarīt pati. Tomēr šoreiz Skārleta piekrita. Kolams pasmaidīja; viņam padomā bija tieši šim darbam piemērota sieviete, kas palīdzētu visos darbos, pat grāmatvedībā, ja būtu nepieciešams. Padzīvojusi, bet ne tik veca, lai nepieņemtu Skārletas noteikumus, un ne tik padevīga, lai vajadzības gadījumā nestātos saimniecei pretī. Viņa bija mācījusies izrīkot darbus, ļaudis un ari rīkoties ar naudu. Patiesībā viņa bija saimniecības vadītāja Lielajā mājā kādā muižā netālu no Lārakoras otrpus Trimas. Viņa prata pieņemt bērnus, lai arī nebija vecmāte. Pati laidusi pasaulē sešus. Šobrīd viņa varot nākt pie Skārletas, lai parūpētos par viņu un šo māju, līdz Lielā māja būs izremontēta. Tad viņa pieņems sievietes, kas saimniekos mājā, un vadīs tās.

-    Tev jāatzīst, Skārlet mīļā, ka jums Amerikā nav nekā tāda, kas līdzinātos Lielajai mājai Īrijā. Tur nepieciešama ievingrināta roka. Tev vajadzēs arī virssulaini, kas uzraudzīs sulaini un kalpotājus, un tamlīdzīgi, Tad vēl staļļmeistaru, kas valdīs pār zirgu puišiem, kādu duci dārznieku un vienu, kas viņus uzraudzīs…

-   Izbeidz! Skārleta nikni purināja galvu. Es netaisos te izveidot valsti. Man vajag vienu sievieti, kas palīdz, tas ir tiesa, bet sākumā es izmantošu tikai dažas no istabām tajā akmeņu krāvumā. Tāpēc tev vajadzēs pajautāt tam savam tikumu iemiesojumam, vai viņa ir ar mieru atstāt savu augsto vietu. Šaubos, vai viņa piekritīs.

-     Nu tad es pajautāšu. Kolams nešaubījās, ka saņems piekrišanu, pat ja šai sievietei vajadzētu berzt grīdas. Rozalīnas Mērijas Ficpatrikas brālis bija fenijs, kuru angļi sodīja ar nāvi, viņas tēvs un vectēvs nogrima jūrā līdz ar Belihāras "peldošajiem zārkiem". Viņa piederēja pie dumpinieku iekšējā loka kaismīgākajiem un uzticamākajiem biedriem.

Skārleta izņēma no verdošā ūdens trīs vārītas olas, tad piepildīja tējkannu.

-    Vari dabūt kādu olu, ja esi par lepnu, lai ēstu manu putru, viņa piedāvāja. Protams, bez sāls.

Kolams atteicās.

-    Labi, es gribu ēst. Viņa iesmēla šķīvī putru, pārsita olas un pielika klāt. Dzeltenumi bija šķidri. Kolams novērsa skatienu.

Skārleta ēda ar apetīti un mērķtiecīgi, starp kumosiem ātri bērdama vārdus. Viņa izstāstīja savus plānus par ģimeni, lai visi O'Hāras dzīvotu nosacītā greznībā Belihārā.

Kolams pagaidīja, līdz viņa paēd brokastis, tad teica:

-   Viņi to nedaris. Zemi, uz kuras dzīvo, viņi kopuši gandrīz divus simtus gadu.

-     Protams, darīs. Cilvēki vienmēr grib kaut ko labāku, nekā viņiem ir, Kolam.

Atbildot viņš papurināja galvu.

-    Es pierādīšu, ka tu maldies. Es tūlīt viņiem pajautāšu! Nē, tas neatbilst manam plānam. Vispirms gribu visu sagatavot.

-    Skārlet, es atvedu tev zemniekus. Šorīt.

-    Tos slaistus!

-    Tu man neteici, kas tev padomā. Es pieņēmu tos vīrus darbā. Pašlaik viņu sievas ar bērniem ir ceļā uz šejieni, lai apmestos mājās ielas galā. Viņi ir aizgājuši no saviem iepriekšējiem saimniekiem.

Skārleta iekoda lūpā.

-    Labi, viņa pēc brīža sacīja. Es jau, vienalga, ģimeni likšu kārtīgās mājās, nevis būdiņās. Šie vīri varēs strādāt maniem brālēniem.

Kolams atvēra muti, tad aizvēra. Nebija jēgas strīdēties. Un viņš bija pilnīgi drošs, ka Daniels nemūžam nepārcelsies.

Kolams sauca, lai Skārleta kāpj zemē no trepēm, kur viņa pēcpusdienā pētīja nule uzklāto apmetumu.

-    Gribu, lai tu paskaties, ko tavi "slaisti" paveikuši.

Skārletai no prieka acis pieplūda asarām. Ar izkaptīm un sirpjiem bija izpļauts pietiekami plats ceļš, lai varētu izbraukt ar ratiem; iepriekš viņa te bija jājusi cauri ar poniju. Tagad atkal varēja apciemot Ketlīnu un paņemt pienu tējai vai auzu putrai. Jau vairāk nekā nedēļu viņa jāšanai jutās par smagu.

-    Braukšu tūlīt pat, viņa izlēma.

-    Ļauj, es aizsiešu tev zābakus.

-     Nē, tie man spiež potītes. Braukšu basām kājām, tagad, kad man ir rati, ar kuriem braukt, un ceļš, pa kuru braukt. Taču tu vari iejūgt poniju.

Kolams ar atvieglojumu noskatījās pakaļ pajūgam. Savā vārtu namiņā pie grāmatām, pīpes un glāzes laba viskija viņš atgriezās ar labi padarīta darba sajūtu. Viņš nepazina citu jebkura dzimuma, vecuma un tautības cilvēku, kas būtu tik nogurdinošs kā Skārleta O'Hāra.

Un kāpēc, viņš nesaprata, es vienmēr piebilstu "nabaga jēriņš", lai ko es par viņu domātu?

Skārleta nudien izskatījās pēc nabaga jēriņa, kad iebrāzās pie Kolama īsi pirms tumsas, kas vasarā iestājās vēlu. Ģimene ļoti laipni un ļoti bieži bija noraidījusi viņas aicinājumu un lūgumus apmesties uz dzīvi Belihārā.

Kolams jau gandrīz bija noticējis, ka Skārleta vairs nespēj raudāt. Viņa nebija raudājusi, kad saņēma ziņu par šķiršanos, un pat tad ne, kad nāca pēdējais trieciens paziņojums par Reta laulībām. Bet šajā siltajā, lietainajā augusta naktī viņa stundām ilgi šņukstēja un lēja asaras, līdz aizmiga uz Kolama ērtās tahtas neiedomājama greznība viņa divās spartiskajās istabās. Viņš apsedza māsīcu ar vieglu segu un aizgāja uz guļamistabu. Cik labi, ka Skārletai izdevies izpaust savas bēdas, tomēr Kolams bažījās, ka viņa savu emociju izvirdumu uztver pavisam citādi. Tāpēc atstāja viņu vienu; varbūt viņa pāris dienu nevēlēsies redzēt šī vājuma mirkļa liecinieku. Stipriem cilvēkiem nepatīk, ka to kāds redz.

Bet viņš kļūdījās. Jau kuro reizi, Kolams nobrīnījās. Vai viņš kādreiz iepazīs šo sievieti pa īstam? No rīta viņš atrada Skārletu sēžam virtuvē pie galda un apēdam pēdējās olas.

Zini, Kolam, tev taisnība. Ar sāli ir daudz garšīgāk… Un vari sākt domāt par labiem īrniekiem mājām. Tiem jābūt turīgiem, jo tur ielikts tikai tas labākais, un es ceru uz prāvu nomas naudu.

Skārleta bija dziļi sāpināta, lai arī viņa nekad vairs to neizrādīja un nepieminēja. Viņa aizvien vēl vairākas reizes nedēļā brauca uz Daniela māju un strādāja tikpat smagi Belihārā, kaut arī grūtniecība kļuva arvien apgrūtinošāka. Septembra beigās pilsēta bija gatava. Ikviena ēka bija iztīrīta, svaigi nokrāsota no iekšpuses un ārpuses, ar stiprām durvīm, labiem skursteņiem un drošiem jumtiem. Iedzīvotāju skaits auga pa stundām.

Te bija vēl divi krogi, darbnīca, kur laboja un gatavoja zābakus un aizjūga piederumus, bakalejas veikals, kas bija pārcēlies no Bektivas, pavecāks priesteris mazajai katoļu baznīciņai, divi skolotāji skolā, kas sāks strādāt, tiklīdz pienāks atļauja no Dublinas, nervozs jauns advokāts, kas cerēja te izveidot praksi, ar vēl nervozāku jaunu sievu, kas pa mežģīņu aizkaru spraudziņu zagšus skatījās uz ielu. Zemnieku bērni spēlējās ielas vidū, viņu sievas sēdēja māju priekšā un tenkoja, pasta jātnieks no Trimas ieradās katru dienu un atstāja pastu pie mācīta džentlmeņa, kurš vienistabas piebūvē pie veikala bija atvēris veikaliņu ar grāmatām, rakstāmpapīru un tinti. Pēc gada tika solīts oficiāls pasta kantoris, un ārsts bija noīrējis lielāko māju, lai sāktu te dzīvot novembra pirmajā nedēļā.

Šī ziņa Skārletu iepriecināja visvairāk. Vienīgā slimnīca šajā apgabalā atradās Danshoglinas Darba namā, un tas bija četrpadsmit jūdzes no šejienes. Viņa nekad nebija redzējusi Darba namu, trūcīgo ļaužu pēdējo patvērumu, un cerēja, ka nekad arī neredzēs. Skārletas svētākā pārliecība bija, ka vajag strādāt, nevis ubagot, bet viņa labāk negribētu redzēt tos nelaimīgos, kas tur bija nonākuši. Un katrā ziņā ne jau tādā vietā būtu jāsāk dzīve bērnam.

Pašai savs ārsts. Tas vairāk atbilda viņas gaumei. Dakteris būs pa rokai, kad vajadzēs ārstēt klepu, vējbakas un pārējās kaites, kādas jau nu bērniem mēdz būt. Tagad vēl tikai atlika palaist ziņu, ka novembra vidū viņai vajadzēs zīdītāju.

Un sagatavot māju.

-    Kur tad palikusi tava ideālā Ficpatrika, Kolam? Man likās, viņa jau pirms mēneša piekritusi nākt šurp.

-     Viņa patiesi piekrita pirms mēneša. Un iesniedza atlūgumu mēnesi pirms vietas uzteikšanas, kā dara visi kārtīgi cilvēki. Viņa ieradīsies pirmajā oktobrī, tas ir, nākamajā ceturtdienā. Piedāvāju viņai apmesties manā mājā.

-    Ak tā? Man likās, ka viņas uzdevums būs rūpēties par manu māju. Kāpēc viņa nevar dzīvot te?

-    Tāpēc, Skārlet mīļā, ka tava māja ir vienīgā visā Belihārā, kura nav izremontēta.

Skārleta izbrīnīta pārlaida skatienu savai virtuvei, kas bija arī darbistaba. Viņa nebija pievērusi uzmanību tās izskatam; tas taču tikai uz laiku, izdevīga vieta, lai uzraudzītu pilsētā notiekošos darbus.

-     Pretīga, vai ne? viņa secināja. Labāk ātri remontēsim māju, lai es varu pārcelties. Skārleta pasmaidīja, bet tas bija grūti. Patiesībā, Kolam, es esmu gandrīz beigta. Priecāšos, kad darbi būs pabeigti un varēšu atpūsties.

Taču to, ka tad, kad brālēni atteicās pārcelties, darbs viņas acīs bija zaudējis galveno jēgu, Skārleta nepateica. Zuda viss prieks atjaunot O'Hāru zemes, ja darba augļus nebaudīs O'Hāras. Skārleta bija visādi izmēģinājusies saprast, kāpēc saņēma noraidījumu. Vienīgā atbilde, kas viņai likās daudzmaz saprātīga, bija tā, ka radi nevēlas dzīvot pārāk tuvu viņai, ka nemaz viņu nemīl, kaut arī izturas pret viņu laipni un sirsnīgi. Viņa jutās viena pat tad, kad bija kopā ar radiem, pat tad, kad bija kopā ar Kolamu. Viņa bija ticējusi, ka Kolams ir viņas draugs, bet viņš bija pateicis, ka brālēni nenāks te dzīvot. Viņš tos pazina, bija viens no viņiem.

Tagad mugura sāpēja nepārtraukti. Ari kājas un potītes bija tik ļoti satūkušas, ka staigāšana sagādāja tīrās mocības. Ak, kaut viņa nebūtu stāvoklī! Viņa jutās slima, un tieši bērna dēļ viņa vispār bija iedomājusies pirkt Belihāru. Un priekšā vēl sešas nē, sešarpus nedēļas šo mocību.

Ja man pietiktu spēka, es pinkšķētu, viņa izmisusi domāja. Tomēr viņai izdevās veltīt Kolamam vēl vienu vārgu smaidu.

Viņš izskatās tāds, it kā gribētu kaut ko teikt, bet nezinātu, ko. Nu, es viņam nevaru palīdzēt. Es nespēju sarunāties.

Ielas pusē pie durvīm atskanēja klauvējiens.

-     Es iešu, Kolams pieteicās. Pareizi, laid vien ļekas vaļā kā zaķis.

Viņš atgriezās virtuvē ar sainīti un nepārliecinošu smaidu sejā.

-    Tā bija misis Flenegena no veikala. Pienākusi tabaka vecaimātei, ko tu pasūtīji, viņa to atnesa šurp. Es aiznesīšu vecaimātei.

-    Nē, Skārleta uzslējās kājās. Viņa to lūdza man. Tas ir vienīgais, ko viņa jebkad man lūgusi. Iejūdz poniju un palīdzi man iekāpt ratos. Gribu pati viņai aizvest tabaku.

-    Braukšu tev līdzi.

-     Kolam, ratos jau knapi pietiek vietas man vienai, kur nu vēl mums abiem. Atved man ratus un palīdzi iekāpt. Lūdzu!

Un kā es tikšu ārā, to tikai Dievs zina.

Skārleta īpaši nepriecājās, kad, izdzirdējis viņu piebraucam, no vecāsmātes mājas iznāca brālēns Šons. "Savādais Šons" tā viņa klusībā to sauca, tāpat kā brālēnu Stīvenu Savanā vienmēr sauca par "savādo Stīvenu".

Šos abus redzot, Skārletai pārskrēja drebuļi, jo viņi vienmēr skatījās klusēdami, kamēr citi O'Hāras smējās un pļāpāja. Viņai īpaši nepatika cilvēki, kuri nerunāja un nesmējās. Vai cilvēki, kuri it kā domāja slēptas domas. Kad Šons pastiepa roku, lai palīdzētu viņai ieiet mājā, Skārleta neveikli paspēra soli sānis, lai izvairītos.

-   Nevajag, viņa priecīgi attrauca, pati tieku galā tīri labi. Šons viņu nervozēja pat vairāk nekā Stīvens. Jebkura neveiksme Skārletu padarīja nervozu, un Šons bija neveiksmīgs O'Hāra. Viņš bija Patrika trešais dēls. Vecākais dēls bija miris, Džeimijs strādāja Trimā, nevis fermā, tāpēc ka tad, kad 1861. gadā nomira Patriks, Šons mantoja saimniecību. Viņam tajā laikā bija "tikai" trīsdesmit divi gadi, un šis "tikai", viņaprāt, bija attaisnojums visām nelaimēm. Viņam visur tik ļoti neveicās, ka pastāvēja nopietna iespēja zaudēt nomas tiesības.

Daniels, būdams vecākais, sasauca kopā Patrika bērnus. Lai gan viņam bija sešdesmit septiņi gadi, viņš vairāk paļāvās uz sevi nekā uz Šonu vai savu paša dēlu Šeimusu, kuram ari bija "tikai" trīsdesmit divi gadi. Viņš visu mūžu bija strādājis blakus brālim; tagad, kad Patrika vairs nebija, viņš negrasījās turēt mēli aiz zobiem un noskatīties, kā pazūd viņa mūža darbs. Šonam bija jāiet.

Un Šons gāja. Bet ne projām. Viņš jau divpadsmit gadus bija nodzīvojis pie savas vecāsmātes, ļaujot viņai par sevi rūpēties. Viņš atteicās strādāt Daniela saimniecībā. Puisis uzdzina Skārletai drebuļus. Un viņa muka projām, cik ātri vien basās, pietūkušās kājas spēja panest.

-     Džeralda meita! vecāmāte iesaucās. Cik labi, ka tevi redzu, jaunā Keitij Skārlet.

Skārleta viņai ticēja. Viņa vienmēr ticēja savai vecaimātei.

-     Atnesu tev tabaku, vecā Keitij Skārlet, viņa teica patiesā jautrībā.

-    Lieliski. Vai uzpīpēsi ar mani?

-    Nē, paldies, vecomāt. Neesmu vēl gluži tik īriska.

-    Ak, žēl gan. Bet es esmu tik īriska, cik Dievs licis. Tad piebāz man pīpi.

Mazajā mājiņā valdīja klusums, klusi pakšķēja tikai vecāsmātes pīpe. Skārleta uzlika kājas uz soliņa un aizvēra acis. Miers bija dziedinošs.

Izdzirdusi ārpusē kliedzienus, Skārleta saniknojās. Vai tad viņa nevar pusstundu baudīt klusumu? Viņa izsteidzās pagalmā, cik ātri spēja, gatava uzkliegt tam, kurš sacēla troksni, lai kas tas būtu.

Bet skats, ko viņa ieraudzīja, bija tik briesmīgs, ka aizmirsās dusmas, sāpošā mugura, briesmīgās mokas ar kājām, viss, izņemot bailes. Daniela pagalmā bija karavīri, policisti un virsnieks zirga mugurā ar kailu zobenu rokā. Karavīri slēja no baļķiem trijkāji. Viņa aizkliboja līdz Ketlīnai, kas raudādama stāvēja uz sliekšņa.

-    Re, kur vēl viena, teica viens no karavīriem. Paskatieties uz viņu. Tie nožēlojamie īri vairojas kā truši. Būtu labāk iemācījušies valkāt kurpes.

-    Gultā kurpes nav vajadzīgas, otrs atteica, vai zem krūma. Anglis iesmējās. Konstebli skatījās zemē.

-Jūs! Skārleta skaļi iesaucās. Jūs uz zirga. Ko jūs un šie prastie radījumi te dara?

-    Vai tu runā ar mani, meitēn? Virsnieks lūkojās lejup gar savu garo degunu.

Skārleta izslēja zodu un skatījās viņā aukstām, zaļām acīm.

-     Es neesmu meitēns, ser, un jūs neesat džentlmenis, pat ja izliekaties par virsnieku.

Viņam pavērās mute. Tagad degunu gandrīz nevarēja ieraudzīt. Laikam jau tāpēc, ka zivīm nav deguna un viņš izskatās kā sausumā izmesta zivs. Karsts cīņas prieks pildīja Skārletu ar enerģiju.

-    Bet jūs neesat īriete, sacīja virsnieks. Vai esat tā amerikāniete?

-     Tā nav jūsu darīšana. Toties mana darīšana ir tas, ko jūs te darāt. Paskaidrojiet.

Virsnieks atcerējās, kas viņš ir. Mute aizvērās, un mugura izslējās. Skārleta pamanīja, ka karavīri sastinguši stīvi un skatās vispirms uz viņu, tad uz virsnieku. Konstebli lūrēja ar acu kaktiņu.

-    Izpildu Viņa Majestātes valdibas pavēli izlikt šīs saimniecības iedzīvotājus par nenomaksātu nomu. Viņš pamāja ar sarullētu papīru.

Skārletai sirds ielēca kaklā. Zods paslējās vēl augstāk. Aiz karavīriem viņa redzēja Dānieļu un viņa dēlus skrienam no laukiem ar dakšām un rungām, gatavus cīņai.

-    Te acīmredzot notikusi kļūda, Skārleta sacīja. Cik liela ir nesamaksātā summa? Ātrāk, viņa domāja, Dieva dēļ, ātrāk, tu gardeguni. Ja kāds O'Hāru vīrietis vai vīrieši iesitis karavīram, viņu ieliks cietumā vai vēl ļaunāk.

Likās, ka visas darbības kļuvušas lēnākas. Virsnieks veselu mūžību tina vaļā savu rulli. Daniels, Šeimuss, Tomass, Patriks un Timotijs kustējās tā, it kā viņi atrastos zem ūdens. Skārleta atpogāja kreklu. Pirksti likās kā desas, pogas kā nevaldāmas tauku pikas.

-    Trīsdesmit viena mārciņa, astoņi šiliņi un deviņi pensi, sacīja virsnieks. Katra vārda izteikšana viņam prasa veselu stundu, Skārleta nodomāja. Tad viņa dzirdēja, ka no lauka skan kliedzieni, redzēja lielos O'Hāru vīriešus skrienam, vicinot dūres un ieročus. Viņa drudžaini grābstījās gar auklu ap kaklu, ap naudas maku un, kad tas parādījās, ap tā cieši aizvilkto galu.

Pirksti taustīja monētas un salocītās banknotes, un viņa izdvesa klusu pateicības lūgšanu. Viņai līdzi bija visu Belihāras strādnieku algas. Vairāk nekā piecdesmit mārciņu. Tagad viņa bija vēsa un nesteidzīga kā kūstošs saldējums.

Viņa noņēma auklu no kakla, pārvilka pār galvu un pažvadzināja maku rokā.

-    Te vēl papildus par jūsu pūlēm, slikti audzinātais nekauņa, viņa teica. Roka viņai bija stingra un mērķis taisns. Maks ķēra virsniekam pa muti. Šiliņi un pensi pašķīda pa viņa formas tērpa svārkiem un nobira zemē.

-     Savāciet netīrību, ko sataisījāt, Skārleta pavēlēja, un gādājiet prom tos salašņas, ko te atvedāt!

Viņa uzgrieza karavīriem muguru.

-     Dieva dēļ, Ketlīn, viņa čukstēja, ej uz lauku un apturi tos vīrus, kamēr vēl nav sākušās īstas nepatikšanas.

Vēlāk Skārleta stājās pretī vecajam Danielam. Viņa bija pārskaitusies. Ja nu viņa nebūtu atvedusi tabaku? Viņa nikni lūrēja uz tēvoci, tad uzsprāga:

-    Kāpēc tu man nepateici, ka tev vajag naudu? Es ar prieku tev to iedotu.

-    O'Hāra nepieņem labdarību, Daniels atteica.

-     Labdarību? Ja tā ir tava ģimene, tā nav labdarība, tēvoci Daniel.

Daniels paskatījās viņā vecām, vecām acīm.

-     Tas, kas nav nopelnīts ar savām rokām, ir labdarība, viņš teica. Mēs esam dzirdējuši, kā tev agrāk gājis, jaunā Skārlet O'Hāra. Kad mans brālis Džeralds zaudēja prātu, kāpēc tu nevērsies pie viņa brāļiem Savanā? Viņi visi ir tava ģimene.

SkārIetai iedrebējās lūpas. Viņam taisnība. Viņa nebija nevienam lūgusi un ne no viena pieņēmusi palīdzību. Viņai bija vajadzējis nest nastu vienai. Lepnums nebūtu pieļāvis nekādu padošanos, nekādu vājumu.

-    Un bada laikā? Viņai vajadzēja zināt. Tētiņš būtu atsūtījis visu vajadzīgo. Tēvocis Džeimss un tēvocis Endrū arī.

-    Mēs rīkojāmies nepareizi. Visi domāja, ka tas beigsies. Kad mēs sapratām, kas tas ir, bija jau par vēlu.

Viņa skatījās uz tēvoča kalsnajiem, taisnajiem pleciem, lepni pacelto galvu. Un saprata. Viņa būtu darījusi tāpat. Skārleta saprata arī, ka bija rīkojusies nepareizi, kad piedāvāja Belihāru kā aizstājēju zemei, ko viņš bija kopis visu mūžu. Tas padarīja bezjēdzīgu visu viņa un viņa dēlu darbu, viņa tēva un tēvatēva darbu.

-    Roberts pacēla nomu, vai ne? Tāpēc, ka es izteicu to smalko piezīmi par cimdiem. Viņš man atmaksā caur tevi.

-    Roberts ir negausīgs. Bet tas nenozīmē, ka tam ir kāds sakars ar tevi.

-    Vai tu atļausi tev palīdzēt? Tas man būtu gods.

Skārleta redzēja atzinību vecā Daniela acīs. Tad smieklu dzirksti.

-   Patrikam ir puika Maikls. Viņš strādā Lielās mājas staļļos. Viņam ir milzīgas idejas par zirgu audzēšanu. Ja puikam būtu nauda, viņš varētu praktizēties hipodromā.

-    Es tev pateicos, viņa vienkārši sacīja.

-    Vai kāds ēdīs vakariņas, vai man tās jāatdod cūkām? Ketlīna tēlotās dusmās jautāja.

-    Man tik ļoti gribas ēst, ka es varētu raudāt, Skārleta atteica. Tev vajadzētu zināt, ka es nudien esmu briesmīgi slikta virēja. Esmu laimīga, viņa domāja. Man sāp visas maliņas no galvas līdz kājām, bet es esmu laimīga. Ja šis bērns nebūs lepns par to, ka ir O'Hāra, es viņam apgriezīšu sprandu.

6l. NODAĻA

>

Jums vajadzīga virēja, sacīja misis Ficpatrika. Es pati neprotu labi gatavot.

Es ari, Skārleta piebalsoja. Misis Ficpatrika paskatījās uz viņu. Es ari neprotu gatavot labi, Skārleta steidzās paskaidrot. Diez vai viņai patiks šī sieviete, lai ko Kolams sacītu. Kad jautāju, kā viņu sauc, iebelza kā ar mietu pa galvu "misis Ficpatrika". Viņa lieliski saprata, ka gribu zināt viņas kristīto vārdu. Nekad neesmu kalpotāju saukusi par "misteru", "misis" vai "mis". Bet man ari nekad nav bijis baltās kalpotājas. Ketlīna kā istabene neskaitījās, ari Bridija ne. Viņas ir manas māsīcas. Labi, ka misis Ficpatrika nav mana radiniece.

Misis Ficpatrika bija slaida auguma sieviete, vismaz pusgalvas tiesu garāka par Skārletu. Tieva viņa nebija, bet arī aptaukošanās pazīmes nemanīja; viņa izskatījās stabila kā koks. Vecumu nebija iespējams noteikt. Pastāvīgi mitrā gaisa dēļ viņas āda bija nevainojama kā vairumam īru sieviešu. Tā atgādināja bieza krējuma kārtu. Vaigi bija uzkrītoši koši, drīzāk tumši sārti, nevis vienkārši pietvīkuši. Deguns paprāvs kā īstai zemniecei, bet ar izteiktu kumpiņu, un lūpas iezīmējās kā plāna, gara švīka. Bet vispārsteidzošākā un dominējošā sejas iezīme bija tumšās, neparasti plānās uzacis. Virs zilajām acīm tās veidoja ideālu tievu loku un dīvaini kontrastēja ar sniegbaltajiem matiem. Viņa bija ģērbusies atturīgā pelēkā kleitā ar vienkāršu, baltu lina apkaklīti un aprocēm. Spēcīgās, prasmīgās rokas saliktas gulēja klēpi. Skārletai gribējās uzsēsties virsū savām raupjajām rokām. Misis Ficpatrikas rokas bija gludas, ar īsi apgrieztiem, nopulētiem nagiem, un ienadži veidoja nevainojamu, baltu pusmēnesi.

Viņas īrietes izrunā varēja jaust angļu akcentu. Valoda joprojām bija glāsmaina, tomēr melodiskumu nedaudz traucēja aprautie līdzskaņi.

Es zinu, kāda viņa ir, Skārleta attapās. Viņa ir lietišķa. Šī doma uzreiz uzlaboja omu. Ar lietišķu sievieti varēja saprasties, patika tā viņai vai ne.

-     Nešaubos, ka jums mani pakalpojumi būs noderīgi, misis O'Hāra, tikmēr sacīja misis Ficpatrika, un nevarēja būt nekādu šaubu, ka viņa jutās pārliecināta par visu, ko teica vai darīja. Skārletu tas kaitināja. Vai šī sieviete viņu izaicina? Vai viņa te gribēja būt noteicēja?

Misis Ficpatrika joprojām runāja.

-     Gribētu izteikt prieku, ka varu ar jums iepazīties un strādāt pie jums. Jutīšos pagodināta, kļūstot par Dižās O'Hāras saimniecības vadītāju.

Ko viņa ar to gribēja teikt?

Tumšās uzacis izliecās.

-    Vai tad jūs nezināt? Visi par to vien runā. Misis Ficpatrikas plānā, platā mute savilkās žilbinošā smaidā. Mūsu mūža laikā, varbūt pat daudzu simtu gadu garumā to nav panākusi neviena sieviete. Viņi sauc jūs par Dižo O'Hāru, O'Hāru ģimenes galvu visos tās zaros un sazarojumos. Dižo ķēniņu laikā katrai ģimenei bija savs vadonis, pārstāvis, aizstāvis. Kāds tāls jūsu sencis bija Dižais O'Hāra, kas pārstāvēja visu O'Hāru drosmi un lepnumu. Šodien šī misija atdzimusi jūsos.

-    Es nesaprotu. Kas man jādara?

-Jūs jau esat to izdarījusi. Jūs ciena un apbrīno, uzticas un godā. Šo titulu piešķir, nevis manto. Jums tikai jābūt jums pašai. Jūs esat Dižā O'Hāra.

-     Es laikam iedzeršu tasi tējas, Skārleta vārgā balsī izdvesa. Viņa nesaprata, par ko misis Ficpatrika runā. Vai viņa dzen jokus? Izsmej Skārletu? Nē, skaidri redzams, ka šī sieviete nemēdz jokot. Ko tad nozīmēja tā Dižā O'Hāra? Skārleta pamēģināja to klusi izrunāt. Dižā O'Hāra. Kā bungu rīboņa. Viņā gruzdēja kaut kas dziļi slēpts, kāds primitīvs aicinājums. Dižā O'Hāra. Noguruma pilnajās, gaišajās acīs parādījās gaisma, liekot tām mirdzēt zaļām kā ugunīgam smaragdam. Dižā O'Hāra.

Par to būs jāpadomā rīt… un katru dienu visu atlikušo mūžu. Ak, es jūtos citāda, tik spēcīga, "…jums tikai jābūt jums pašai…"-tā viņa teica. Un ko tas nozīmē? Dižā O'Hāra.

-Jūsu tēja, misis O'Hāra.

-    Paldies, misis Ficpatrika. Nez kā tas bija noticis, taču vecākās sievietes nomācošā pašpārliecinātība vairs nekaitināja, bet izraisīja apbrīnu. Skārleta paņēma tasi un ielūkojās otras sievietes acīs. Lūdzu, iedzeriet ar mani tēju, viņa lūdza. Mums jāaprunājas par virēju un citām lietām. Atlikušas tikai sešas nedēļas, bet darba ir daudz.

Skārleta nekad nebija ielūkojusies Lielajā mājā. Misis Ficpatrika noslēpa savu izbrīnu un ziņkārību, kāpēc tā. Viņa bija strādājusi par saimniecības vadītāju ievērojamā ģimenē, vadījusi ļoti lielu māju, bet tā spožumā ne tuvu nelīdzinājās Belihāras Lielajai mājai. Viņa palīdzēja Skārletai pagriezt milzīgo, aprūsējušo vara atslēgu lielajā, sarūsējušajā slēdzenē un ar visu svaru uzgūla durvīm.

-    Pelējums, viņa sacīja par dvaku, kas sitās viņām pretī. Būs vajadzīga vesela armija sieviešu ar spaiņiem un beržamajām sukām. Vispirms apskatīsim virtuvi. Neviena viņēja, kuru būtu vērts algot, nenāks uz māju, kur nebūs pirmklasīgas virtuves. Šo mājas daļu varēs izremontēt vēlāk. Vienkārši nepievērsiet uzmanību tapetēm, kas krīt no sienām, un dzīvnieku mēsliem uz grīdas. Virēja šīs telpas nemaz neredzēs.

Galveno mājas daļu ar divām lielajām piebūvēm savienoja arkveida kolonādes. Sievietes vispirms iegāja austrumu spārnā un nonāca plašā stūra telpā. Durvis vērās uz iekšējiem gaiteņiem, kas veda uz citām istabām un kāpnēm, pa kurām varēja nokļūt vēl vairākās istabās.

-    Te jums būs jāliek pie darba pārvaldnieks, sacīja misis Ficpatrika, kad viņas atgriezās stūra istabā. Pārējās telpas noderēs kalpotāju izmitināšanai un noliktavām. Pārvaldnieki nedzīvo Lielajā mājā; jums būs jādod viņam miteklis pilsētā, tik liels, kas atbilst viņa muižas pārvaldnieka statusam. Šis acīmredzot ir muižas birojs.

Skārleta uzreiz neatbildēja. Viņa acu priekšā redzēja citu kabinetu un citas Lielās mājas spārnu. "Neprecēti viesi" bija izmantojuši šo Danmorlendingas spārnu, tā bija stāstījis Rets. Nu, viņa nav paredzējusi uzņemt tik daudz neprecētu viesu, ka viņiem vajadzētu duci istabu, nedz arī kādus citus viesus. Bet kabinets tāds kā Retam katrā ziņā varētu noderēt. Viņa liks galdniekam uztaisīt varenu rakstāmgaldu, divtik lielu kā Retam, pie sienām piekārs muižas kartes un lūkosies ārā pa logu tieši tāpat kā viņš. Bet viņa skatīs gludi tēstos Belihāras akmeņus, nevis kaudzi apdegušu ķieģeļu, un viņai būs kviešu lauki, nevis ziedošu krūmu klājiens.

-   Es būšu Belihāras pārvaldniece, misis Ficpatrika. Nedomāju, ka ļaušu svešiniekam vadīt manu māju.

-     Neuztveriet to kā necieņas izrādīšanu, misis O'Hāra, bet jūs nezināt, ko runājat. Tas prasa darbu augu dienu. Ne tikai uzturēt krājumus un veikt piegādes, bet uzklausīt sūdzības un kārtot strīdus starp strādniekiem, zemniekiem un pilsētniekiem.

-    Es to izdarīšu. Noliksim gaitenī gar sienu solus, lai cilvēkiem ir kur apsēsties, un pirmajā mēneša svētdienā pēc mises es pieņemšu ikvienu, kam būs kādas nepatikšanas. Skārletas apņēmīgi izslietais zods vēstīja saimniecības vadītājai, ka nav jēgas strīdēties.

-     Un, misis Ficpatrika, te nebūs spļaujamtrauku, vai tas ir skaidrs?

Misis Ficpatrika pamāja ar galvu, kaut ari pirmo reizi dzirdēja tādu vārdu. Īrijā tabaku pīpēja, nevis košļāja.

-    Labi, Skārleta sacīja. Tagad sameklēsim to virtuvi, par kuru jūs tik ļoti raizējaties. Tā noteikti ir otrā spārnā.

-    Vai jūtaties gana labi, lai varētu tik tālu aiziet? apjautājās misis Ficpatrika.

-     Kas jādara, jādara, Skārleta atbildēja. Iešana sagādāja elles mocības viņas kājām un mugurai, bet par to, iet vai neiet, nebija runas. Mājas stāvoklis viņu satrieca. Vai to iespējams saglābt sešās nedēļās? Tas jāizdara, un viss. Bērnam jāpiedzimst Lielajā mājā.

-     Lieliska, tā skanēja misis Ficpatrikas spriedums par virtuvi. Telpa bija ļoti plaša, divu stāvu augstumā, ar izbūvētiem lodziņiem jumtā. Skārleta zināja, ka nekad mūžā nav bijusi tik lielā balles zālē. Milzīgs akmens skurstenis aizņēma gandriz visu sienu telpas dziļumā. Tam katrā pusē atradās durvis, kas veda uz trauku mazgājamo telpu ar akmens izlietni ziemeļu pusē un tukšu istabu dienvidu pusē. Virēja varēs gulēt te, tas ir labi, un tas, misis Ficpatrika norādīja uz augšu, ir prātīgākais virtuves risinājums, kādu esmu redzējusi. Otrā stāva līmenī gar sienu stiepās galerija ar margām. Telpas virs virējas istabas un trauku mazgātavas būs manējās. Virtuves strādnieces un virēja nekad nezinās, vai es viņas vēroju. Tas turēs viņas pie kārtības. Galerija noteikti savienojas ar mājas otro stāvu. Ari jūs varat atnākt un paskatīties, kas notiek lejā virtuvē. Viņas visu laiku strādās.

-    Kāpēc es nevaru vienkārši ieiet virtuvē un paskatīties?

-     Tāpēc, ka viņas pārtrauks darbu, lai kniksētu un gaidītu rīkojumus, bet ēdiens tikmēr piedegs.

-Jūs visu laiku runājat par "viņām" un "istabenēm", misis Ficpatrika. Kas noticis ar virēju? Man likās, ka mēs pieņemsim vienu sievieti.

Misis Ficpatrika ar roku norādīja uz plašo grīdu, daudzajām sienām un milzīgajiem logiem.

-    Viena sieviete ar to visu netiks galā. Neviena prasmīga saimniece to pat nemēģinātu. Es gribu redzēt noliktavas un veļas mazgātavu, kas droši vien ir pagrabā. Vai vēlaties nokāpt lejā?

-    Ne īpaši. Es pasēdēšu ārā, kur nesmird. Skārleta atrada durvis. Tās veda uz aizaugušu, sienu ieskautu dārzu. Viņa atkāpās atpakaļ virtuvē. Otras durvis veda uz kolonādi. Skārleta noslīga uz klona grīdas un atspiedās pret kolonnu. Viņu spieda smags nogurums. Kas varēja iedomāties, ka māja prasīs tik daudz darba. No ārpuses likās, ka tā ir gandrīz neskarta.

Bērns iespēra, un Skārleta nedomājot pastūma kāju, vai kas nu tas bija, uz leju.

-    Ei, sīkais, viņa nomurmināja, ko tu par to domā? Viņi tavu mammu sauc par Dižo O'Hāru. Ceru, ka tu to novērtē. Es jau nu noteikti. Skārleta aizvēra acis, lai mēģinātu to visu aptvert.

Slaucīdama no drēbēm zirnekļu tīklus, ārā iznāca arī misis Ficpatrika.

-    Būs labi, viņa īsi noteica. Tagad mums abām nepieciešama kārtīga maltīte. Iesim uz Kenedija krogu.

-    Uz krogu? Dāmas bez pavadoņa uz krogu neiet.

Misis Ficpatrika pasmaidīja.

-    Tas ir jūsu krogs, misis O'Hāra. Jūs tur varat iet, kad vien vēlaties. Jūs varat iet visur, kad vien vēlaties. Jūs esat Dižā O'Hāra.

Skārleta apdomāja tikko dzirdēto. Šī nebija Čārlstona vai Atlanta. Kāpēc lai viņa neietu uz krogu? Vai tad pati nebija tur pienaglojusi pusi no grīdas dēļiem? Un vai tad visi neslavēja krodzinieka sievu misis Kenediju, ka viņas gaļas pīrāgu mīkla pati kust mutē?

Sākās lietavas ne īsās brāzmas vai dūmakainās dienas, pie kurām Skārleta bija pieradusi, bet īstas gāzmas, kas dažkārt ilga trīs vai četras stundas. Zemnieki sūdzējās, ka augsne sablīvējas, ja viņi bradā pa iztīrītajiem laukiem, ārdot lopu mēslus, ko Skārleta bija nopirkusi veseliem vezumiem. Bet viņa, kas piespieda sevi katru dienu iet uz Lielo māju, lai pārbaudītu, kā sokas darbi, svētīja dubļaino zemesceļu, jo ar pietūkušajām kājām pa to bija mīkstāka iešana. Viņa vispār atteicās no zābakiem un iekšpusē pie durvīm turēja spaini ar ūdeni, lai, ienākot mājā, varētu noskalot kājas. To ieraudzījis, Kolams smējās.

-    īru daba tevī aug ar katru dienu, Skārlet mīļā. Vai iemācījies to no Ketlīnas?

-    No brālēniem, kad viņi pārnāk no lauka. Viņi vienmēr nomazgā zemi no kājām. Ketlīna būtu briesmīgi nikna, ja šie piepēdotu viņas tīrās grīdas.

-    Nemaz. Viņi tā dara tāpēc, ka īru vīrieši un arī sievietes tā darījuši, kopš mūsu vecvectēvi spēj atcerēties. Vai tu iekliedzies seachain, kad izlej ūdeni?

-     Nemuļķojies, protams, ne. Es arī katru vakaru nelieku uz sliekšņa bļodiņu ar pienu. Nedomāju, ka man jebkad izdosies uzliet ūdeni kādai fejai, es arī nedošu viņām vakariņas. lā ir tikai bērnišķīga māņticība.

-Tā tu saki. Bet kādu dienu pūka, ļaunais dzīvnieku gars, sagrābs tevi par tavu nekaunību. Kolams satraukts palūkojās zem viņas gultas un spilvena.

Skārletai bija jāsmejas.

-    Labi, es padodos, Kolam. Kas ir pūka? Otrās pakāpes brālēns feju kurpniekam, vai ne tā?

-     Kurpniekam piemestos drebuļi, ja viņš dzirdētu šādu pieņēmumu. Pūka ir briesmīgs radījums, ļauns un viltīgs. Viņš vienā mirklī sakuls sviestā tavu krējumu un sapiņķerēs tev matus ar tavu pašas suku.

-     Vai ari tādēļ sapamps manas potītes. Tas ir visļaunākais, ko esmu piedzīvojusi.

-    Nabaga jēriņš. Cik ilgi tev vēl jāgaida?

-   Apmēram trīs nedēļas. Liku misis Ficpatrikai iztīrīt man istabu un pasūtīt gultu.

-    Vai bija vērts viņu pieņemt, Skārlet?

Vajadzēja atzīt, ka bija gan. Misis Ficpatrika nebija tik pārņemta ar mājas pārvaldnieces statusa nozīmību, lai nestrādātu pati. Daudzas reizes Skārleta bija redzējusi, kā viņa berž akmens grīdu un akmens izlietnes, lai parādītu apteksnēm, kā tas pareizi darāms.

-    Bet, Kolam, ar naudu viņa šķiežas tā, it kā tā nekad nebeigtos. Man jau ir trīs kalpones, un vienīgi tādēļ, lai viss būtu jauki un virēja gribētu nākt uz šejieni. Un tāda plīts, kādu nekad neesmu redzējusi, visādi riņķi un cepeškrāsnis, un vesela aka karstam ūdenim. Tā maksāja gandrīz simts mārciņas un vēl desmit, lai dabūtu to briesmoni šurp no dzelzceļa. Turklāt kalējam jātaisa vēl visādas vinčas, iesmi un āķi kamīnam. Katram gadījumam, ja nu virējai nepatiktu dažus ēdienus gatavot cepeškrāsnī. Virējas laikam ir kaprīzākas par karalienēm.

-     Bet arī noderīgākas. Tu priecāsies, kad apsēdīsies pie pirmās labās maltītes savā ēdamistabā.

-    "Iā tu saki. Esmu apmierināta ar misis Kenedijas gaļas pīrāgiem. Vakar apēdu trīs. Vienu sev un divus tam zilonēnam, kas manī aug. Ak, es būšu tik laimīga, kad tas būs garām… Kolam? Kopš brālēns bija aizbraucis uz Ameriku, Skārleta vairs nejutās ar viņu tik brīvi kā agrāk, tomēr gribēja pajautāt. Vai tu esi ko dzirdējis par to Dižās O'Hāras būšanu?

Viņš bija to dzirdējis, lepojās ar Skārletu un uzskatīja, ka viņa ir pelnījusi šo godu.

-    Tu esi neparasta sieviete, Skārleta O'Hāra. Tā domā visi, kas tevi pazīst. Tu esi tikusi pāri triecieniem, kas būtu salauzuši mazāk drosmīgu sievieti un arī vīrieti. Un tu nekad neesi žēlojusies vai prasījusi, lai tevi pažēlo. Kolams draiski pasmaidīja. Tu esi paveikusi gandrīz brīnumus, piespiežot visus šos īrus strādāt. Un iespļāvusi acīs angļu virsniekam ļaudis melš, ka tu esot trāpījusi no simts soļu attāluma.

-    Tas nav tiesa!

-    Kāpēc gan tik lielisku leģendu vajadzētu sabojāt ar patiesību? Vecais Daniels bija pirmais, kas tevi nosauca par Dižo O'Hāru, un viņš bija tur klāt.

Vecais Daniels? Skārleta pietvīka no prieka.

-    Ja paklausās, ko ļaudis runā, tad kādudien leģendas stāstīs par tevi, nevis Fina Makkūla spoku. Ar tavu ierašanos šajā apkārtnē atnākusi labklājība. Kolama vieglais tonis kļuva nopietnāks. Bet ir viena lieta, par ko es gribu tevi brīdināt, Skārlet. Nevīpsnā par ļaužu teikām, viņus tas aizvaino.

-    Es tā nedaru! Ik svētdienu eju uz misi, lai arī izskatās, ka tēvs Flins kuru katru mirkli aizmigs.

-    Es nerunāju par baznīcu. Es runāju par laumiņām, pūkām un tamlīdzīgām lietām. Viens no varoņdarbiem ir tava pārcelšanās uz O'Hāru zemi, kad visi zina, ka tur spokojas jaunais lords.

-    Tas nevar būt nopietni.

-   Var gan, un ir ari. Nav svarīgi, vai tu tam tici. īri tic. Ja tu izsmej to, kam viņi tic, tas nozīmē, ka tu viņiem spļauj virsū.

Skārleta redzēja, ka tā ir, lai cik muļķīgi tas liktos.

-    Turēšu mēli aiz zobiem un smiešos tikai kopā ar tevi, bet es netaisos bļaustīties, kad eju izliet samazgu spaini.

-    Tas arī nav vajadzīgs. Ļaudis teiks, ka tu izjūti lielu cieņu un čuksti pavisam klusu.

Skārleta tā smējās, ka iztraucēja mazuli un saņēma pamatīgu spērienu.

-   Paskaties, ko tu izdarīji, Kolam. Manas iekšas ir saspārdītas zili melnas. Bet tas ir tā vērts. Tā nebiju smējusies kopš tavas aizbraukšanas. Paliec kādu brīdi mājās, labi?

-    Palikšu. Gribu būt viens no pirmajiem, kas redzēs šo tavu zilonēnu. Ceru, ka ņemsi mani par krusttēvu.

-    Vai tu to vari? Es rēķinos, ka tu kristīsi viņu vai viņus.

Kolama smaids pazuda.

-    To es nevaru darīt, Skārlet mīļā. Visu, ko tu prasi, pat ja sagribēsi paspēlēties ar mēnesi. Es neizpildu sakramentus.

-    Kāpēc gan ne? Tas taču ir tavs pienākums.

-    Nē, Skārlet, tas ir draudzes mācītāja vai īpašos gadījumos bīskapa, arhibīskapa vai vēl augstāka mācītāja pienākums. Es esmu misionārs, kas strādā, lai mazinātu trūcīgo ciešanas. Es neveicu sakramentus.

-    Tu varētu pieļaut izņēmumu.

-    Nevaru, un viss. Bet es būšu pats labākais krusttēvs, ja mani lūgsi, un raudzīšos, lai tēvs Flins neiesviež bērnu kristāmtraukā vai nenomet uz grīdas, un mācīšu mazajam katehismu tik daiļrunīgi kā dzejolīti. Lūdzu, aicini mani par krusttēvu, Skārlet mīļā, citādi mana sirds ilgās salūzis.

-    Protams.

-    Tad jau esmu dabūjis to, kādēļ nācu šurp. Tagad varu iet izlūgties ēdienu mājā, kur tam pieber sāli.

-    Ej vien. Atpūtīšos, līdz pāries lietus, tad došos apciemot vecomāti un Ketlīnu, kamēr vēl varu. Boinā ir tik augsts ūdens, ka braslā netiek pāri.

-     Vēl vienu solījumu, un es beigšu raizēties. Sestdienas vakarā paliec mājās, cieši noslēdz durvis un aizvelc aizkarus. Ir Helovīna vakars, un īri tic, ka visas fejas kopš pasaules sākuma iznāk laukā. Un vēl goblini, rēgi un gari nes padusē savu galvu un visdažādākās briesmu lietas. Pievērs uzmanību paražām un ieslēdzies, lai viņus neredzētu. Nekādu misis Kenedijas gaļas pīrāgu. Uzvāri dažas olas. Vai, ja gribi justies kā īriete, vakariņās iebaudi viskiju un uzdzer pa virsu alu.

-    Nav brīnums, ka viņiem rādās spoki! Bet es darīšu, kā tu saki. Kāpēc tu nevari atnākt?

-    Un palikt mājā visu nakti kopā ar tik pavedinošu meiču kā tu? Man taču atņems kolāru.

Skārleta parādīja Kolamam mēli. Pavedinoša, nudien. Varbūt zilonēnam.

Rati bīstami sasvērās, kad Skārleta brauca pāri braslam, tāpēc viņa nolēma pie Daniela ilgi nekavēties. Vecāmāte izskatījās miegaina, un Skārleta nemaz neapsēdās.

-    Es tikai uz mirklīti ieskreju, vecomāt, netraucēšu tavu snaudienu.

-    Tad noskūpsti mani uz atvadām, jaunā Keitij Skārlet. Tu gan esi jauka meitene. Skārleta maigi apskāva kaulaino, sīko augumu un uzspieda ilgu buču uz vecā vaiga. Gandrīz tūlīt vecāsmātes zods noslīga uz krūtīm.

-    Ketlīn, es nevaru ilgi kavēties, upē strauji ceļas ūdens. Kad tas atkal nokritīsies, šaubos, vai varēšu tikt iekšā ratos. Vai esi kādreiz redzējusi tik milzigu bērnu?

-Jā, esmu, bet tu to negribēsi dzirdēt. Cik esmu redzējusi mātes, tad katrs bērns ir vienīgais. Vai tev ir mirklis kādam kumosiņam un tasei tējas?

-    Nevajadzētu, bet es palikšu. Vai varu apsēsties Daniela krēslā? Tas ir vislielākais.

-    Noteikti. Daniels nekad nav bijis pret mums tik mīļš kā pret tevi.

Dižā O'Hāra, Skārleta nodomāja. Tas viņu sasildīja vairāk nekā tēja un pēc dūmiem smaržojošā, tīrā uguns.

-    Vai tev ir laiks apciemot vecomāti, Skārlet? Ketlīna nolika soliņu ar tēju un kūku blakus Daniela krēslam.

-    Es jau tur biju. Viņa aizmiga.

-     Tad ir labi. Būtu žēl, ja viņa no tevis neatvadītos. Vecāmāte izņēmusi līķautu no lādes, kur glabā savus dārgumus. Viņa drīz mirs.

Skārleta raudzījās Ketlīnas rāmajā sejā. Kā viņa var ko tādu teikt tādā pašā tonī, kādā runā par laiku vai kādu citu ikdienišķu lietu? Un tad tik mierīgi dzert tēju un ēst kūku.

-    Mēs visi ceram, ka būs dažas sausas dienas, Ketlīna turpināja. Ceļi ir tik dubļaini, ka cilvēkiem būs grūti ierasties uz vāķēšanu. Bet mums būs jāpieņem tas, kas nāks. Viņa pamanīja Skārletas šausmas un izskaidroja tās aplam.

-     Mums visiem viņas pietrūks, Skārlet, bet viņa ir gatava aiziet, un tie, kas nodzīvojuši tik garu mūžu kā vecā Keitija Skārleta, zina, kad viņu laiks pienācis. Ļauj, es pieliešu tev tasi, tēja jau būs atdzisusi.

Krūzīte šķindēja uz tasītes, kad Skārleta to lika uz galda.

-    Es nudien nevaru, Ketlīn, man jātiek pāri braslam, man jāiet.

-     Vai tu atsūtīsi ziņu, kad sāksies sāpes? Labprāt palikšu pie tevis.

-    Atsūtīšu, un paldies tev. Vai palīdzēsi man tikt ratos?

-    Vai nepaņemsi līdzi gabaliņu kūkas? Es tūlīt to ietīšu.

-    Nē, nē, paldies, nudien es baidos, ka ūdens celsies.

Visvairāk es baidos par to, ka zaudēšu prātu, Skārleta domāja, izbraucot no pagalma. Kolamam taisnība visi īri ir dīvaiņi. Kas to būtu domājis par Ketllnu? Un manai vecaimātei līķauts jau gatavs. Dievs vien zina, kas notiek Helovlnā. Es aizslēgšu durvis un vēl aizsitlšu tās ar naglām. Mani no tā visa krata drebuļi.

Šķēsojot braslu, ponijs uz krietnu bridi stipri nobiedēja Skārletu, zaudējot pamatu zem kājām.

Un tagad gan jāskatās patiesībai acis līdz bērna piedzimšanai vairs nekādas apkārtbraukāšanas. Kaut es būtu paņēmusi līdzi to kūku!

62. NODAĻA

Tās istabas platajās durvis, kuru Skārleta Lielajā mājā bija izvēlējusies sev, stāvēja trīs lauku meičas. Visām bija gari, pašausti priekšauti un aubes ar platu volānu, bet tas ari bija viss viņām kopīgais. Annija Doila bija maza un apaļa kā kucēns, Mērija Morana gara un neveikla kā putnubiedēklis, bet Pegija Kvina kārtīga un skaista kā dārga lelle. Meičas stāvēja, rokās sadevušās, cieši piespiedušās cita citai.

-    Mēs nu iesim, ja jums nav iebildumu, misis Ficpatrika, iekams nav sācis līt vēl stiprāk, runātāja bija Pegija. Abas pārējās sparīgi māja ar galvu.

-    Labi, misis Ficpatrika atļāva, bet pirmdien nāciet agrāk, lai varētu atstrādāt.

-    0 jā, mis, meitenes, neveikli kniksēdamas, korī noskandēja. Viņu kurpes sacēla uz kāpnēm pamatīgu troksni.

-     Reizēm mani pārņem izmisums, nopūtās misis Ficpatrika, bet man izdevies izveidot labas kalpones arī no sliktāka materiāla. Vismaz viņas ir ar mieru mācīties. Lietus dēļ viņas neuztrauktos, bet šovakar ir Visu svēto dienas priekšvakars. Laikam jau meitenes domā, ka vakars klāt, tiklīdz mākoņi aizsedz sauli. Saimniecības vadītāja ieskatījās pie krūtīm piespraustajā zelta pulkstenī. Tikai dažas minūtes pāri diviem… Kur mēs palikām? Baidos, ka mitrums neļaus mums pabeigt, misis O'Hāra. Man tas nepatīk, bet melot es negribu. Vecās tapetes no sienām esam dabūjuši nost, viss ir izberzts un tīrs. Bet dažās vietās jāsalabo apmetums, un tam vajadzīgas sausas sienas. Vēl paies laiks, kamēr java izžūst, un tikai tad sienu varēs krāsot vai aplīmēt ar tapetēm. Divu nedēļu būs par maz.

Skārletas zods izslējās.

-    Es bērnu laidīšu pasaulē šajā mājā, misis Ficpatrika. Es to teicu jau pašā sākumā.

Viņas dusmas atlēca pret misis Ficpatrikas nesatricināmo nostāju kā zirņi pret sienu.

-    Man ir priekšlikums, saimniecības vadītāja sacīja.

-    Ja vien tas nenozīmē pārcelties uz citu vietu.

-     Gluži otrādi. Manuprāt, ja kamīnā kārtīgi degs uguns un pie logiem būs biezi aizkari jautrās krāsās, kailās sienas nemaz tik ļoti nevarēs pamanīt.

Skārleta drūmi paskatījās uz pelēko, mitruma traipu izraibināto, saplaisājušo apmetumu.

-    Izskatās briesmīgi.

-    Paklājs un mēbeles visu pārvērtīs. Man jums ir pārsteigums. Mēs to atradām bēniņos. Nāciet paskatīties. Viņa atvēra durvis uz blakusistabu.

Skārleta smagnēji aizgāja līdz durvīm, tad sāka skaļi smieties.

-    Dieva naktskrekls! Kas tas ir?

-    To sauc par Valsts gultu. Vai nav varena? Viņa smējās kopā ar Skārletu, skatoties uz ārkārtīgi savādo gultu, kas stāvēja istabas vidū. Tā bija milzīga, vismaz desmit pēdu gara un astoņas plata. Četri neparasti resni, tumši ozolkoka stabi kokā grieztas grieķu dievietes uz lauru vainagu apvītajām galvām balstīja baldahīna rāmi. Galvgali un kājgali greznoja dziļi izgriezts reljefs ar ainām, kur vīnogulāju un ziedu lapenē varoņu pozās stāvēja togās ģērbti vīrieši. Uz augstā galvgaļa noapaļotās smailes atradās aplupis, apzeltīts kronis.

-    Kāds milzis te gulējis, kā jūs domājat? Skārleta jautāja.

-    Droši vien gultu gatavoja īpaši vicekaraļa vizītei.

-    Kas tas tāds?

-    Īrijas valdības galva.

-     Nu, es teikšu tikai vienu tā ir pietiekami liela šim milzu bēbim. Ja ārsts varēs tik tālu aizsniegties, lai to uztvertu.

-   Vai man pasūtīt matraci? Trimā dzīvo kāds vīrs, kurš to izdarītu divās dienās.

-Jā, pasūtiet. Arī palagus vai ari sašujiet divus kopā. Apžēliņ, es šitajā mēbelē varu nogulēt veselu nedēļu un ne reizi nenokļūt tajā pašā vietā.

-    Ar baldahīnu un aizkariem tā jau būs kā istaba.

-     Istaba? Drīzāk māja. Un jums taisnība no tās es neredzēšu pretīgās sienas. Jūs esat īsts brīnums, misis Ficpatrika. Mēnešiem ilgi neesmu tik labi jutusies. Vai varat iedomāties, ko tas nozīmēs bērnam, kas šādā veidā ienāks pasaulē? Tas droši vien izaugs desmit pēdu garš!

Sieviešu smiekli skanēja draudzīgi, kad viņas kopā lēnām kāpa pa noberztajām granīta kāpnēm uz pirmo stāvu. Te paklājs jāuzklāj pirmām kārtām, Skārleta nosprieda. Varbūt es vispār slēgšu otro stāvu. Šī māja ir tik liela, un man jau ir milzums telpu pirmajā stāvā. Ja misis Ficpatrika un virēja atļaus. Kāpēc ne? Kāda jēga būt Dižajai O'Hārai, ja nevaru darīt, kā vēlos. Skārleta pakāpās malā un ļāva misis Ficpatrikai atvērt smagās durvis.

Viņas palūkojās ārā un ieraudzīja nepārtrauktas lietus straumes.

-    Sasodīts, Skārleta nosodījās.

-    Šī jau ir lietusgāze, nevis parasts lietus, sacīja saimniecības vadītāja. H ilgi nevar turpināties. Vai vēlaties tasi tējas? Virtuvē ir silti un sausi; visu dienu kurināju plīti, lai pārbaudītu, kā tā darbojas.

-   Var jau. Skārleta sekoja misis Ficpatrikai, kas smalkjūtīgi lēni devās uz virtuvi.

-     Tas viss ir jauns, Skārleta ar aizdomām konstatēja. Viņai nepatika, ka nauda tika izdota bez viņas piekrišanas. Un polsterētie krēsli pie plīts šķita pārāk ērti virējām un ķēķa meitām, kurām vajadzētu strādāt. Cik tas maksāja? viņa paklaudzināja pa smago koka galdu.

-    Dažus gabaliņus ziepju. Tas stāvēja zirglietu telpā, bija briesmīgi netīrs. Krēsli ir no Kolama mājas. Viņš ieteica ievilināt virēju ar ērtībām, pirms viņa ieraudzījusi pārējo māju. Esmu sastādījusi mēbeļu sarakstu, kādas nepieciešamas viņas istabai. Noliku to uz galda, lai varat apstiprināt.

Skārletu pārņēma vainas apziņa. Tad viņai radās aizdomas, ka tieši tā bija paredzēts, un viņa saniknojās.

-    Un kas noticis ar visiem tiem sarakstiem, ko es apstiprināju pagājušajā nedēļā? Kad piegādās tās lietas?

-    Vairums jau ir te, trauku mazgātavā. Biju nodomājusi tās izsaiņot nākamajā nedēļā kopā ar jauno darbinieci. Gandrīz visām virējām ir sava sistēma, kā izkārtot piederumus.

Skārleta atkal izjuta dusmas. Mugura sāpēja stiprāk nekā parasti. Viņa uzlika rokas uz sāpošās vietas. Tad jauna sāpju šautra izskrēja cauri sāniem un lejup pa kāju; salīdzinājumā ar tām muguras sāpes likās nenozīmīgas. Atbalstam viņa satvēra galda malu un truli blenza uz šķidrumu, kas plūda gar kājām un krājās peļķē pie kailajām pēdām uz noberztās akmens grīdas.

-    Nogāja ūdens, Skārleta beidzot izteica, un tas ir sarkans. Viņa paskatījās uz logu un lietus straumēm aiz tā. Piedodiet, misis Ficpatrika, jūs pamatīgi sālīsiet. Palīdziet man uzrāpties uz šī galda un iedodiet, ar ko saslaucīt ūdeni… vai asinis. Tad joziet uz krogu vai veikalu un sakiet, lai kāds pa galvu pa kaklu jāj pēc ārsta. Es drīz dzemdēšu.

Plosošās sāpes vairs neatkārtojās. Ar krēsla polsteriem zem galvas un muguras ieliekumā Skārleta jutās puslīdz ērti. Gribējās dzert, tomēr viņa nolēma labāk nekāpt nost no galda. Ja sāpes atkārtotos, viņa varētu nokrist un savainoties.

Droši vien nevajadzēja sūtīt misis Ficpatriku biedēt cilvēkus līdz nāvei. Kopš viņas aiziešanas man tikai trīs reizes uznākušas sāpes, un nekādas stiprās tās nebija. Es nudien justos labi, ja netecētu tik daudz asiņu. Tās parādās katru reizi, kad uznāk sāpes vai mazais iesper. Nekad agrāk tā nav bijis. Kad noiet ūdeņi, tie ir dzidri, nevis asiņaini.

Kaut kas nav kārtībā.

Kur kavējas ārsts? Vēl viena nedēļa, un ārsts būtu tepat durvju priekšā. Tagad tas droši vien būs kāds svešinieks no Trimas. Redziet, dakter, jūs to nekad neuzzināsiet, bet iecerēts bija citādi man vajadzēja gulēt gultā ar zelta kroni uz galvgaļa, nevis uz galda no zirglietu telpas. Ko tāds dzīves sākums sola bērnam?

Man būs jāsauc viņš par "kumeļu " vai "lēcēju", vai kādā citā prastā vārdā.

Atkal asinis. Man tas nepatīk. Kāpēc misis Ficpatrika nenāk atpakaļ vismaz varētu dabūt krūzīti ūdens, Dieva dēļ, esmu izkaltusi kā tuksnesis. Izbeidz spārdīties, mazais, tev nav jāuzvedas kā zirgam tikai tāpēc, ka guļam uz staļļa galda. Izbeidz! Tu tikai liec man asiņot. Pagaidi, kamēr ierodas ārsts, tad varēsi nākt laukā. Patiesību sakot, es priecāšos, kad tikšu no tevis vaļā.

Tevi iesākt bija daudz vieglāk nekā pabeigt… Nē, es nedrīkstu domāt par Retu, citādi sajukšu prātā.

Kāpēc nebeidz līt? Gāž kā ar spaiņiem, tā būtu pareizāk teikt. Arī vējš ceļas. Nudien īsta vētra. Esmu izvēlējusies īsto laiku, kad laist pasaulē bērnu. Kad noiet ūdeņi… kāpēc tie ir sarkani? Vai man būs jānoasiņo uz staļļa galda, Dieva dēļ, pat bez lāsītes tējas? Ak, cik ļoti es gribētu kafiju. Reizēm man tās tik ļoti pietrūkst, ka gribētos kliegt… vai raudāt… ak kungs, atkal asinis. Bet vismaz nesāp. Gandrīz nevar nosaukt par kontrakcijām, drīzāk tāda grozīšanās… Tad kāpēc līst tik daudz asiņu? Kas notiks, kad pa īstam sāksies dzemdības? Mīļais Dievs, tad būs asiņu upe pa visu grīdu. Visiem vajadzēs mazgāt kājas. Nez vai misis Ficpatrikai ir spainis kāju mazgāšanai? Nez vai viņa iebrēcas, pirms to izlej? Kur viņa, sasodīts, palikusi? Tiklīdz šī jezga beigsies, es viņu atlaidīšu un nekādu atsauksmju, vismaz ne tādas, ko viņa vēlētos parādīt citiem. Aizskriet un atstāt mani vienu pašu noslāpstam.

Izbeidz spārdīties. Tu vairāk līdzinies mūlim nekā zirgam. Ak Dievs, asinis… Es nezaudēšu savaldīšanos. Nē, nezaudēšu. Dižā O'Hāra tā nedara. Dižā O'Hāra. Man tas ļoti patīk… Kas tur bija? Ārsts?

Ienāca misis Ficpatrika.

-    Kā jums klājas, misis O'Hāra?

-    Lieliski, teica Dižā O'Hāra.

-    Atnesu palagus, segas un mīkstus spilvenus. Vīri nes matraci. Vai varu jums kā palīdzēt?

-    Es gribētu padzerties ūdeni.

-    Tūlīt.

Skārleta atspiedās uz elkoņa un izslāpusi dzēra.

-    Kas brauc pēc ārsta?

-     Kolams. Viņš mēģināja tikt pāri upei pie Adamstaunas ārsta, bet neizdevās. Tad viņš devās uz Trimu.

-    Tā jau es domāju. Man, lūdzu, vēl ūdeni un tīru dvieli. Šis ir piesūcies.

Misis Ficpatrika centās noslēpt šausmas, kas atspoguļojās viņas sejā, kad ieraudzīja asinīm piesūkušos dvieli starp Skārletas kājām. Viņa to savīkstīja un aizsteidzās pie akmens izlietnes. Skārleta noskatījās uz sarkano asiņu tērcīti uz grīdas. Tā ir daļa no manis, viņa sev sacīja, bet nespēja tam noticēt. Viņa mūžā ne vienu reizi vien bija savainojusies, bērnībā rotaļājoties, kad Tarā kaplēja kokvilnu, pat tad, kad izrāva nātres aizaugušajā laukā. Ja saliek visas tās reizes kopā, nesanāks tik daudz asiņu, cik tagad sasūcies dvielī. Vēders sarāvās, un uz galda izšļācās asinis.

Stulbā sieviete, es teicu, ka man vajag vēl vienu dvieli!

-    Cik rāda jūsu pulkstenis, misis Ficpatrika?

-    Sešpadsmit minūtes pāri pieciem.

-    Laikam jau vētras dēļ nevar ātri jāt. Gribētu vēl ūdeni un lūdzu vēl vienu dvieli. Nē, ja tā padomāju, gribētu tēju un labi daudz cukura. Ja tai sievietei būs ko darīt, varbūt viņa nelieksies man pāri kā lietussargs. Man gauži apnicis sarunāties un drosmīgi smaidīt. Ja gribat zināt patiesību, esmu no bailēm zaudējusi prātu. Kontrakcijas arī nav kļuvušas stiprākas vai biežākas. Es vispār netieku uz priekšu. Vismaz ar matraci ir ērtāk nekā uz plika galda, bet kas notiks, kad ari tas izmirks? Vai vētra pieņemas spēkā, vai arī man tikai tā šķiet?

Spēcīgs vējš trieca lietus lāses logu rūtīs. Mežā netālu no mājām kokam nolūza zars un gandrīz nogāza zemē Kolamu O'Hāru. Viņš pārkāpa zaram pāri un, saliecies pret vēju, virzījās uz priekšu. Tad atcerējās, pagriezās apkārt, un vējš uzgrūda viņu tieši virsū sakārnim. Kolams centās noturēties kājās uz ceļa, kas bija pārvērties dubļu muklājā, pavilka zaru uz vienu pusi un atkal, cīnoties pret vēju, devās uz māju.

-    Cik pulkstenis? Skārleta jautāja.

-    Gandrīz septiņi.

-    Lūdzu, dvieli.

-    Skariet mīļā, vai tev ir ļoti grūti?

-    Ak, Kolam! Skārleta ar mokām uzslējās pussēdus. Vai tu atvedi ārstu? Bēras vairs nespārdās tik sparīgi kā agrāk.

-   Es Dansholinā atradu vecmāti. Uz Trimu nevar tikt, upe pārplūdinājusi ceļu. Atgulies, kā māmiņai klājas. Nenogurdini sevi vairāk, kā nepieciešams.

-    Kur viņa ir?

-     Ceļā. Mans zirgs bija ātrāks, bet viņa man seko. Šī sieviete pieņēmusi simtiem bērnu, tu būsi labās rokās.

-    Esmu dzemdējusi jau agrāk, Kolam. Šoreiz ir citādi. Kaut kas ir galīgi nepareizi.

-    Viņa zinās, ko darīt, jēriņ. Nebaidies.

Vecmāte ievēlās mājā tūlīt pēc astoņiem. Iestivinātais ģērbs mitrumā bija kļuvis šļaugans, bet profesionālā izturēšanās bija tik stīva, it kā viņa nebūtu steigusies palīgā ārkārtas gadījumā.

-    Ak mazulis? Esiet mierīga, kundzīt, es zinu, kā palīdzēt mazajām, mīļajām radībiņām nākt šajā bēdu lejā. Viņa noņēma apmetni un pasniedza Kolamam. Izklājiet pie pavarda, lai izžūst, viņa teica balsī, kas pieradusi komandēt. Ziepes un siltu ūdeni, kundzīt, man jānomazgā rokas. Tepat būs labi. Viņa moži devās pie akmens izlietnes. Ieraudzījusi ar asinīm piesūkušos dvieļus, viņa satrūkās un drudžaini pieaicināja tuvāk misis Ficpatriku. Abas čukstus apspriedās.

Dzīvības dzirksts, kas bija parādījusies Skārletas acīs, apdzisa. Viņa nolaida plakstus, jo pēkšņi sāka plūst asaras.

-    Paskatīsimies, kas mums te ir, tēlotā možumā sacīja vecmāte. Viņa pacēla Skārletas svārkus un iztaustīja vēderu. Jauks, stiprs bērniņš. Tikko sasveicinoties man iespēra. Mēģināsim uzaicināt viņu nākt laukā un ļaut mammītei mazliet atpūsties. Viņa pagriezās pret Kolamu. Labāk atstājiet mūs pie sieviešu lietām, ser. Pasaukšu, kad jūsu dēls būs piedzimis.

Skārleta ieķiķinājās.

Kolams novilka savu garo mēteli. Lampas gaismā pazibēja viņa kolārs.

-    Ak, iesaucās vecmāte. Piedodiet, tēvs.

-Jo es esmu grēkojis, Skārleta histēriskā balsi iesaucās.

-    Skariet, Kolams klusi sacīja.

Vecmāte aizvilka priesteri pie izlietnes.

-     Iespējams, jums labāk palikt tepat, viņa pabridināja, lai dotu pēdējo svaidījumu.

Viņa runāja pārāk skaļi. Skārleta bija dzirdējusi.

-    Ak mīļais Dievs, viņa iekliedzās.

-    Palīdziet man, vecmāte pavēlēja misis Ficpatrikai. Es parādīšu, kā turēt viņas kājas.

Skārleta iekliedzās, kad sievietes roka iespiedās viņas dzemdē.

-     Izbeidziet! Jēziņ, sāp, izbeidziet! Kad izmeklēšana bija beigusies, dzemdētāja sāpēs vaidēja. Asinis bija uz matrača, gurniem, izsmērētas uz misis Ficpatrikas kleitas, vecmātes ģērba, uz grīdas trīs pēdu attālumā abās pusēs galdam. Vecmāte atlocīja kreisās rokas piedurkni. Labā roka bija sarkana gandrīz līdz elkonim.

-    Es mēģināšu ar abām rokām, viņa paziņoja.

Skārleta ievaidējās. Misis Ficpatrika nostājās sievietei priekšā.

-    Man ir seši bērni, viņa sacīja. Taisieties, ka tiekat. Kolam, dabū šo miesnieci ārā no mājas, pirms viņa nav nogalinājusi misis O'Hāru un es viņu. Tāpēc lai Dievs man palīdz, jo tā notiks.

Telpu pēkšņi apgaismoja spožs zibens uzplaiksnījums aiz logiem, un lietus strūklas, kas triecās pret stiklu, kļuva spēcīgākas.

-    lādā laikā es ārā neiešu, vecmāte iebļāvās. Ir jau pilnīga tumsa.

-     Tad aizved viņu uz kādu istabu, bet ārā no šejienes. Un, kad viņa būs prom, Kolam, ej pēc kalēja. Viņš ārstē dzīvniekus; sieviete nevar daudz atšķirties.

Kolams saņēma padevīgo vecmāti virs elkoņa. Zibens saroboja debesis virs galvas, un viņa iekliedzās. Viņš sapurināja sievieti kā lupatu.

-     Klusē, sieviete. Kolams skatījās uz misis Ficpatriku trulu, bezcerīgu skatienu. Viņš nenāks, Rozalīn, tagad, tumsā, nenāks neviens. Vai esi aizmirsusi, ka šonakt ir Visu svēto nakts?

Misis Ficpatrika noslaucīja Skārletas deniņus un vaigus ar vēsu, mitru audumu.

-    Ja tu viņu neatvedīsi, Kolam, es to izdarīšu. Man tavā mājā atvilktnē ir nazis un pistole. Viņam tikai jāparāda, ka ir reālākas lietas par spokiem, no kā bīties.

Kolams pamāja ar galvu.

-    Es iešu.

Kalējs Džozefs O'Nīls pārmeta sev krustu. Viņa seja spīdēja sviedros. Melnie mati bija pielipuši pierei, nākot šurp negaisā, bet sviedri tikko izspiedušies.

-     Es reiz dakterēju zirgu ar tādu pašu ligu, bet sievietei es to nevaru nodarīt. Viņš raudzījās lejup uz Skārletu un purināja galvu. Tas ir pret dabu, es nevaru.

Uz visu izlietņu malām bija saliktas lampas, un zibens raidīja zigzaga šautras citu pēc citas. Milzīgā virtuve bija gaišāka nekā dienā, tikai kakti grima krēslā. Ārā trakojošā vētra it kā uzbruka biezajām akmens sienām.

-    Tev tas jādara, cilvēk, citādi viņa nomirs.

-     Viņa, vienalga, nomirs un arī mazais, ja tas jau nav noticis. Nav vairs kustību.

-    Tad nekavējies, Džozef. Dieva dēļ, cilvēk, tā ir viņas vienīgā cerība. Kolams runāja rāmā balsī, bet pavēloši.

Uz asiņainā matrača gulošā Skārleta strauji sarāvās. Rozalīna Ficpatrika ar sūkli noslaucīja dzemdētājas lūpas ar ūdeni, iespieda dažas lāsītes arī starp tām. Skārletai notrīcēja plakstiņi, tad viņa tos atvēra. Acis drudzī bija apmiglojušās. Viņa žēli ievaidējās.

-    Džozef! Es tev pavēlu.

Kalējs nodrebinājās. Viņš pacēla savu resno, muskuļoto roku virs Skārletas apaļā vēdera. Zibens iezaigojās uz naža asmens, ko viņš turēja rokā.

-    Kas tas tāds? Skārleta skaidri pajautāja.

-    Lai Svētais Patriks mani pasargā! kalējs iesaucās.

-    Kolam, kas ir tā jaukā dāma baltajā, skaistajā tērpā?

Kalējs nometa nazi uz grīdas un atkāpās. Rokas viņš bija izstiepis uz priekšu un izgriezis plaukstas uz āru, gaiņājot projām bailes.

Vējš sagriezās virpulī, saķēra zaru un meta, izsitot logu virs izlietnes. Stikla lauskas sagrieza Džozefa O'Nīla virs galvas paceltās sakrustotās rokas. Vīrietis kliegdams nokrita uz grīdas, un vaļējā logā virs viņa auroja vējš. Visur skanēja spalgi trokšņi ārā un iekšā, kalēja kliedzienos, vēja gaudās, negaisā, kas plosījās tālumā, vēja auros.

Liesmas lampās raustījās un lēkāja, dažas nodzisa. Vētras iebrukuma kulminācijas bridi virtuves durvis bija atvērušās un atkal aizvērušās. Plats, šallē satinies stāvs slīdēja pāri virtuvei cauri pārbiedēto ļaužu pulciņam uz loga pusi. Tā bija sieviete ar grumbainu, apaļu seju. Viņa izcēla no izlietnes un izgrieza sausu asiņaino dvieli.

-      Ko jūs darāt? Rozalīna Ficpatrika nokratīja šaušalas un paspēra soli uz sievietes pusi. Kolama izstieptā roka viņu apturēja. Viņš bija pazinis zintnieci, viedo sievieti, kas dzīvoja pie torņa.

Pa vienam viedā sieviete krāva asiņainos dvieļus uz palodzes, līdz bija aizsegts logā izsistais caurums. Tad pagriezās.

-    Iededziet atkal lampas, viņa izrīkoja. Balss bija piesmakusi, it kā rīkle būtu ierūsējusi.

Sieviete noraisīja salijušo, melno lakatu, kārtīgi salocīja un nolika uz krēsla. Zem tā bija brūns lakats. Ari tas tika noņemts, salocīts un nolikts uz krēsla. Tam sekoja tumši zilais ar caurumu uz pleca. Un sarkans, kurā bija vairāk caurumu nekā vilnas.

-    Tu neesi darījis tā, kā es liku, viņa rāja Kolamu. Piegāja pie kalēja un asi iespēra tam pa sāniem. Kalēj, tu man maisies pa kājām, ej atpakaļ pie savas ēzes. Un vecā sieviete atkal paskatījās uz Kolamu. Viņš aizdedzināja lampu, meklēja nākamo, aizdedzināja to, līdz visās dega rāma liesma.

-     Paldies, tēvs, viņa pieklājīgi pateicās. Sūti O'Nīlu mājās, vētra rimstas. Tad nāc un turi divas lampas augstu virs galda. Tu, viņa vērsās pie misis Ficpatrikas, arī. Es sagatavošu Dižo O'Hāru.

Auklā ap vidu viņai karājās kāds ducis no krāsainām lupatām šūtu maisiņu. No viena viņa izvilka pudeliti ar tumšu šķidrumu. Pacēlusi Skārletas galvu ar kreiso roku, viņa ar labo ielēja vājiniecei mutē šķidrumu. Skārleta izbāza mēli un nolaizīja lūpas. Zintniece iesmējās un nolaida viņas galvu uz spilvena.

Ierūsējusī balss sāka dungot meldiņu, kas nemaz nebija meldiņš. Mezglaini, traipaini pirksti pieskārās Skārletas kaklam, tad pierei. Pavilka uz augšu un atlaida plakstus. Vecā sieviete no cita maisiņa izņēma salocītu lapu un uzlika Skārletai uz vēdera. Tad no vēl kāda maisiņa izņēma mazu tabakdozīti un nolika blakus lapai. Kolams un misis Ficpatrika, turot lampas, stāvēja kā statujas, bet ar acīm sekojai katrai zāļu sievas kustībai.

Salocītajā lapā bija pulveris. Sieviete izkaisīja to Skārletai uz vēdera. Tad no tabakdozes paņēma ziedi un kopā ar pulveri ierīvēja Skārletai ādā.

-     Es piesiešu O'Hāru, lai viņa sevi nesavaino, sieviete sacīja un noņēma auklu, kas bija ap vidu, pabāza Skārletai zem ceļiem, pārvilka pār pleciem un aptina ap stiprajām galda kājām.

Mazās, vecās acis vispirms paskatījās uz misis Ficpatriku, tad uz Kolamu.

-    Viņa kliegs, bet sāpes nejūt 15. Jūs nekustieties. Gaisma ir dzīvības vērtē.

Viņi nepaguva atbildēt, kad zintniece paņēma plānu nazi, noslaucīja to ar kaut ko, kas ari bija atradies maisiņā, un nobrauca ar asmeni Skārletai pa vēderu. Viņas kliedziens skanēja kā apmaldījušās dvēseles sauciens.

Skaņa vēl nebija izdzisusi, kad zintniece abās rokās turēja asinīm klātu jaundzimušo. Viņa izspļāva kaut ko uz grīdas, tad iepūta dvašu mazajam mutē vienu reizi, otru, trešo. Bērnam noraustījās rokas, pēc tam kājas.

Kolams čukstus skaitīja "Esi sveicināta, Marija!".

Viens naža cirtiens pārgrieza nabas saiti, bērns tika noguldīts uz salocītiem palagiem, un sieviete jau atgriezās pie Skārletas.

-    Pienesiet lampas tuvāk, viņa nokomandēja.

Rokas un pirksti kustējās ātri, reizēm uzzibsnīja nazis, un asiņaini placentas gabali krita uz grīdas viņai pie kājām. Viedā sieviete ielēja vēl mazliet tumšā šķidruma Skārletai starp lūpām, tad bezkrāsainu šķidrumu baismīgajā vēdera brūcē. Čērkstošā dungošana pavadīja straujās, precīzās kustības, kad viņa sašuva brūci.

-     Kamēr mazgāšu bērnu, ietiniet O'Hāru lina audumā, tad vilnas segā, viņa sacīja. Ar nazi viņa pārgrieza auklas, kas saturēja Skārletu.

Kad Kolams un misis Ficpatrika bija izpildījuši uzdevumu, sieviete atgriezās, ietinusi Skārletas bērnu mīkstā, baltā sedziņā.

-    To aizmirsa vecmāte, zintniece sacīja. Viņas smiekliem atbildēja dziļa skaņa no mazuļa kakla, un mazā meitenīte atvēra acis. Zilās varavīksnenes izskatījās kā bāli iekrāsoti apļi ap melnajām, klīstošajām acu zīlītēm. Mazajai bija garas, melnas skropstas un divas sīkas svītriņas uzaču vietā. Viņa nebija sarkana un saspiesta kā vairums jaundzimušo, jo nebija nākusi pa dzemdību ceļiem. Mazītiņais deguntiņš, austiņas, mutīte un viegli pulsējošais galvaskauss bija nevainojami. Smulgā āda uz baltās segas fona izskatījās tumša.

63. nodaĻa

Skārleta cīnījās pretī balsīm un gaismai, ko iemidzinātais prāts neskaidri apjauta. Bija kaut kas… kaut kas svarīgs… jautājums… Stipras rokas turēja viņas galvu, maigi pirksti pavēra lūpas, atvēsinošs, salds šķidrums nolija pa mēli, ietecēja kaklā, un viņa atkal aizmiga.

Nākamajā reizē, kad viņa pūlējās atgūt apziņu, viņa atcerējās, kāds bija jautājums, vissvarīgākais jautājums. Bērns. Vai tas ir miris? Rokas sataustīja vēderu, un pieskaroties uzšāvās dedzinošas sāpes. Zobi iecirtās lūpā, rokas piespiedās ciešāk un noslīga. Spārdīšanās nebija jūtama, nebija arī stingrā, apaļā puna, ko izspīlēja pasauli izzinoša kāja. Bērns bija nomiris. Skārleta izdvesa vāju sāpju kliedzienu, ne skaļāku par kaķa ņaudēšanu, un viņai mutē ielija iemidzinošais, saldais šķidrums. Visu laiku, kamēr viņa sazāļota gulēja, no aizvērtajām acīm lēnām sūcās asaras.

Trešo reizi atrodoties pusnemaņas stāvoklī, Skārleta centās palikt tumsā aizmigusi un atgrūst pasauli. Bet sāpes pieņēmās spēkā, plosīja viņu, lika kustēties, lai aizbēgtu, un kustības piešķīra tādu spēku, ka viņa bezpalīdzīgi smilkstēja. Vēsā stikla pudelīte piešķiebās, un viņa tika atbrīvota. Vēlāk, kad atkal uzpeldēja līdz apziņas malai, viņa jau pavēra muti, ilgodamās pēc bezsapņu tumsas. Bet juta tikai aukstu, mitru audumu pieskārāmies lūpām un dzirdēja balsi, kuru viņa pazina, bet nevarēja atcerēties.

Skārlet mīļā… Keitij Skārlet O'Hāra… atver acis…

Prāts meklēja, pagaisa, kļuva stiprāks Kolams. Tas bija Kolams. Viņas brālēns. Draugs… Kāpēc viņš neļauj gulēt, ja ir draugs? Kāpēc viņš neiedeva viņai zāles, pirms bija atgriezušās sāpes?

-    Keitij Skariet…

Viņa līdz pusei pavēra acis. Gaisma tās apžilbināja, un viņa aizvēra plakstiņus.

-     Laba meitene, Skārlet mīļā. Atver acis, man kaut kas ir, ko gribu tev pastāstīt. Viņa labinošais tonis bija uzstājīgs. Skārleta atvēra acis. Kāds bija pārvietojis lampu, un puskrēsla bija patīkama.

Tas ir mans draugs Kolams. Viņa mēģināja pasmaidīt, bet atmiņas pārplūdināja prātu, un lūpas savilkās bērnišķīgos šņukstos.

-    Bērniņš ir miris, Kolam. Lūdzu, aizmidzini mani atkal. Palīdzi aizmirst. Lūdzu. Lūdzu, Kolam.

Mitrā drāna slaucīja viņas vaigus, tad muti.

-    Nē, nē, nē, Skārlet, nē, nē, bērniņš ir te, bērniņš nav miris.

Gausi viņa aptvēra vārdu nozīmi. Nav miris, sacīja prāts.

-    Nav miris? Skārleta atkārtoja.

Viņa varēja redzēt Kolama seju, Kolama smaidu.

-    Nav miris, drostaliņ, nav. Te. Skaties.

Skārleta pagrieza uz spilvena gulošo galvu. Kāpēc ir tik grūti vienkārši pagriezt galvu? Tur kādam rokās bija gaišs vīstoklis.

-   Tava meitiņa, Keitij Skārlet, sacīja Kolams. Viņš pašķīra segas malas, un viņa ieraudzīja mazu aizmiguša bērna sejiņu.

-    Ak, Skārleta izdvesa. Tik maza, tik nevainojama un tik bezpalīdzīga. Kāda āda, kā rožu ziedlapiņas, kā krējums nē, viņa ir brūnāka par krējumu, sārtums ir tikai šķietams. Viņa izskatās kā nosauļojusies, kā… kā mazs pirāts. Viņa ir kā izspļauts Rets!

Rets! Kāpēc tu neesi te, lai apskatītu savu bērnu? Savu skaisto, tumsnējo bērniņu.

Manu skaisto, tumsnējo bērniņu. Ļauj paskatīties uz sevi!

Skārleta juta savādu, biedējošu vājumu, siltumu, kas izlija cauri augumam kā spēcīgs, zems, visu aptverošs nesāpīgas dedzināšanas vilnis.

Bērniņš atvēra acis. Tās raudzījās tieši Skārletai acīs. Un Skārleta juta mīlestību. Bez nosacījumiem, bez prasībām, bez iemesliem, bez jautājumiem, bez saistībām, bez atturības, tādu, kurā viņai pašai nebija vietas.

-    Sveiki, mazulīt, viņa sacīja.

-     Tagad iedzer zāles, Kolams teica. Mazā, tumšā sejiņa bija pazudusi.

-    Nē! Nē, es gribu savu bērnu. Kur viņa ir?

-    Tu dabūsi viņu, kad nākamreiz pamodīsies. Atver muti, Skārlet mīļā.

-    Nevēršu, viņa mēģināja pateikt, bet pilieni jau bija viņai uz mēles, un vienā mirklī viņu apņēma tumsa. Viņa gulēja smaidīdama, zem nāves bāluma bija parādījies dzīvības mirdzums.

Varbūt tādēļ, ka mazā izskatījās pēc Reta; varbūt tādēļ, ka Skārleta visaugstāk vērtēja to, pēc kā vissmagāk cīnījusies; varbūt tādēļ, ka bijusi tik daudzus mēnešus kopā ar īriem, kas pielūdza bērnus. Visticamāk, tas bija viens no brīnumiem, kurus dzīve dod pilnīgi bez kāda iemesla. Lai kāds būtu iemesls, tīra, visu aptveroša mīlestība bija atnākusi pie Skārletas O'Hāras pēc tukši nodzīvota mūža, neapzinoties, ka viņai kā trūkst.

***

Skārleta atteicās dzert pretsāpju zāles. Garā, sarkanā rēta uz ķermeņa bija kā ar nokaitētu dzelzi iededzināta svītra, bet sāpes aizmirsās milzīgajā priekā, ko viņa izjuta ik reizi, kad pieskārās bērnam vai pat tikai paskatījās uz to.

-    Lai viņa iet projām! Skārleta sacīja, kad tika atvesta veselīga, jauna zīdītāja. Atkal un atkal man jānosien krūtis un jāpacieš mokas, līdz izbeidzas piens, tikai tāpēc, lai būtu dāma un saglabātu savu augumu. Šo bērnu es barošu pati, gribu, lai viņš būtu manā tuvumā. Es barošu viņu, darīšu stipru un redzēšu izaugam.

Kad mazā pirmo reizi atrada viņas krūti un alkaini zīda, redzot mazo koncentrēšanās rieviņu viņas pierē, Skārleta uzsmaidīja uzvaras priekā.

-     Tu esi mammītes meitiņa un, protams, izsalkusi kā vilks un apņēmusies dabūt, ko gribi.

Bērns tika nokristīts Skārletas guļamistabā, jo viņa bija pārāk vārga, lai staigātu. Tēvs Flins stāvēja pie vicekaraļa gultas, kur viņa sēdēja, atbalstīta mežģīnēm apdarinātos spilvenos, un turēja rokā bērnu, līdz vajadzēja atdot to Kolamam, kurš bija krusttēvs; Ketlīna un misis Ficpatrika bija krustmātes. Mazā bija ieģērbta izšūtā lina kleitiņā, jau padilušā no mazgāšanas, jo to bija valkājuši simtiem O'Hāru bērnu vairākās paaudzēs. Meitiņu nosauca par Keitiju Kolamu O'Hāru. Kad ūdens skāra viņas pierīti, mazā plivināja rociņas un spārdījās kājiņām, bet neraudāja.

Ketlīna bija uzģērbusi savu labāko zilo kleitu ar mežģīņu apkakli, lai gan viņai vajadzēja valkāt sēras. Vecā Keitija Skārleta bija mirusi. Tomēr visi vienojās, ka Skārletai to neteiks, līdz viņa būs atguvusi spēkus.

Rozalīna Ficpatrika kā vanags vēroja tēvu Flinu, gatava uztvert bērnu, ja mazā kaut uz mirkli sašūpotos. Viņa ilgi nebija spējusi pateikt ne vārda, kad Skārleta bija lūgusi viņu par krustmāti.

-    Kā jūs uzminējāt, ko es jūtu pret šo bērnu? viņa jautāja, kad balss atgriezās.

-    Es neuzminēju, Skārleta atteica, bet es zinu, ka man nebūtu bērna, ja jūs nebūtu apturējusi to briesmoni un viņa mazo nogalinātu. Es diezgan daudz atceros no tās nakts.

Kad ceremonija beidzās, Kolams paņēma Keitiju no tēva Flina un ielika Skārletas pastieptajās rokās. Tad ielēja pa lāsītei viskija priesterim un krustvecākiem un uzsauca tostu:

-    Uz mātes un bērna, Dižās O'Hāras un jaunākās O'Hāras, veselību un laimi. Pēc tam viņš aizveda drebelīgo svēto tēvu uz Kenedija krogu, kur par godu šim notikumam izmaksāja pa glāzei visiem klātesošajiem. Viņš loloja vāju cerību, ka tas varētu apturēt baumas, kas jau bija aplidojušas visu Mītas grāfisti.

Džo O'Nīls, kalējs, bija tupējis Belihāras virtuves kaktā, līdz atausa gaisma, tad aizlaidies uz smēdi un sadzēries, lai atgūtu drosmi. "Svētajam Patrikam tajā naktī būtu vajadzējis arī kādu upuri, vēl vairāk nekā visas lūgšanas," viņš klāstīja visiem, kas vēlējās klausīties, un tādu bija daudz.

"Es jau biju gatavs glābt Dižajai O'Hārai dzīvību, kad cauri akmens sienai ienāca ragana un nogrūda mani uz grīdas ar briesmīgu spēku. Tad iespēra man un mana miesa juta, ka tā nebija cilvēka kāja, bet sašķelts nags. Tad viņa nobūra Dižo O'Hāru un izrāva bērnu no tās klēpja. Bērns bija vienās asinīs, un asinis bija visur uz grīdas, uz sienām un gaisā. Mazāk drosmīgs vīrs aizsegtu acis, lai neredzētu tik baisu skatu. Bet Džozefs O'Nīls redzēja zem asinīm bērna labi veidoto, spēcīgo augumu, un es saku, ka tas bija puika, es skaidri redzēju vīrietību starp kājām.

"Es nomazgāšu asinis," sacīja dēmons un uzgrieza muguru, tad pasniedza tēvam O'Hāram kuslu, vārgu, gandrīz beigtu radījumu sieviešu kārtas un brūnu kā kapsētas zeme. Nu, kurš man pateiks? Nekāda labuma nebūs ne Dižajai O'Hārai, ne kādam citam, kuru skars ēna no laumas bērna, kas atstāts Dižajai O'Hārai nozagtā zēna vietā."

No Danshoglinas līdz Belihārai stāsts atceļoja pēc nedēļas. Dižā O'Hāra mira, sacīja vecmāte, un glābt viņu varēja vienīgi tas, ka no dzemdes izrauj mirušo bērnu. Kas labāk zinātu stāstīt šo skumjo stāstu nekā vecmāte, kura zināja itin visu par bērna dzimšanu? Sāpju mocītā māte pēkšņi pieceļas sēdus. "Es viņu redzu, banšī! Garu, ģērbušos viscaur baltā, un fejas skaisto seju." Tad velni ar elles šķēpu izsita logu un banšī izlidoja ārā, kliedzot nāves saucienu. Tas bija zaudētā bērna dvēseles sauciens, bet mirušo bērnu atgrieza pie dzīvajiem, izsūcot dvēseli labai, vecai sievietei, kas bija Dižās O'Hāras vecāmāte. Tas bija velna darbs, nekādu šaubu, un bērns, ko Dižā O'Hāra pieņem par savu, nav nekas cits kā vampīrs.

-     Domāju, ka man jābrīdina Skārleta, Kolams sacīja Rozalīnai Ficpatrikai, bet ko lai es viņai saku? Ka cilvēki ir māņticīgi? Ka Visu svēto dienas priekšvakars ir bīstama dzimšanas diena bērnam? Es nevaru viņai dot nekādu padomu, nav iespējams pasargāt bērnu no tenkām.

-    Es parūpēšos par Keitijas drošību, misis Ficpatrika apsolīja. Nekas un neviens netiek iekšā šajā mājā bez manas atļaujas, un mazajai netiks tuvumā nekāds ļaunums. Runas ar laiku aizmirsīsies, Kolam, tu to zini. Radīsies kas cits, ap ko tīt baumu pavedienu, un visi redzēs, ka Keitija ir tikai maza meitenīte, tāda pati kā jebkura cita.

Pēc nedēļas misis Ficpatrika ienesa Skārletas istabā paplāti ar tēju un sviestmaizēm un pacietīgi stāvēja, kamēr Skārleta bombardēja viņu ar prasību, ko bija izteikusi jau dienām ilgi.

-     Nesaprotu, kāpēc man bezgalīgi jānīkst šajā istabā. Jūtos jau pavisam labi, lai celtos un staigātu apkārt. Paskatieties, cik šodien jauki spīd saule, gribu Keitiju izvizināt ratos, bet labākais, ko varu darīt, ir sēdēt pie loga un skatīties uz birstošajām lapām. Es zinu droši, ka viņa skatās. Viņas acis pavēršas uz augšu un seko, kā tās krīt uz leju ak, skatieties! Nāciet! Paskatieties uz Keitijas acīm gaismā. Tās mainās un vairs nav zilas. Domāju, ka tās kļūs brūnas kā Retam, jo viņi ar tēvu ir tik līdzīgi kā divas ūdens lāses. Bet es jau redzu pirmos mazos punktiņus, un tie ir zaļi. Viņai būs manas acis!

Skārleta paberzēja ar degunu mazās kaklu.

-    Tu esi mammas meitiņa, vai ne, Keitij O'Hāra? Nē, ne Keitij. Es saukšu tevi par Kitiju Kaķēnu tavu zaļo acu dēļ. Viņa pacēla nopietno bērnu, lai saimniecības vadītāja var ieskatīties viņai sejā.

-     Misis Ficpatrika, gribētu iepazīstināt jūs ar Ketu O'Hāru. Skārleta smaidīja kā saulīte.

Rozalīna Ficpatrika pirmo reizi mūžā bija pa īstam nobijusies.

64. NODAĻA

.Atveseļošanās uzspiestā dīkdienība dāvāja Skārletai daudzas stundas, kuras varēja veltīt domāšanai, jo viņas mazulis, gluži tāpat kā visi zīdaiņi, lielāko dienas un nakts daļu pavadīja miegā. Skārleta mēģināja lasīt, bet viņai tas nekad nebija paticis, un šajā ziņā nekas nebija mainījies.

Toties mainījies bija tas, par ko viņa domāja.

Galvenokārt viņa domāja par mīlestību uz Ketu. Tikai dažas nedēļas vecs bērniņš bija par mazu, lai atbildētu uz jūtām, viņš juta vien izsalkumu un apmierinājumu, ko sagādāja mātes siltā krūts un piens. Mīlestība ir tā, kas dara mani laimīgu, Skārleta atskārta. Tam nav nekāda sakara ar to, vai mīl viņu. Man patīk domāt, ka Keta mīl mani, bet patiesība ir tāda, ka viņai patīk ēst.

Skārleta spēja pasmieties par sevi. Skārleta O'Hāra, kura laika kavēkļa vai izklaidēšanās dēļ bija likusi vīriešiem sevī iemīlēties, nebija nekas cits kā barības avots vienīgajam cilvēkam, kuru viņa mīlēja kā vēl nevienu līdz šim.

Jo Ešliju viņa nebija pa īstam mīlējusi; viņa jau sen to zināja. Viņa tikai bija gribējusi to, ko nevarēja dabūt, un nosaukusi to par mīlestību.

Turklāt es šai viltus mīlestībai velti iztērēju desmit gadus un zaudēju Retu, vīrieti, kuru patiesi mīlēju.

…Vai mīlēju?

Par spīti sāpēm, viņa pārcilāja atmiņas. Domāt par Retu vienmēr bija sāpīgi, par to, ka viņš zaudēts, par savu neveiksmi. Atmiņas par to, kā viņš bija izturējies pret Skārletu, sniedza nelielu atvieglojumu, naids izdedzināja sāpes. Bet lielākoties viņai izdevās atvairīt domas par Retu; tā bija mierīgāk.

Taču šajās garajās dienās, kad nebija nekā, ko darīt, domas vienmēr atgriezās pie nodzīvotās dzīves un viņa nevarēja izvairīties no atmiņām par Retu.

Vai viņa bija mīlējusi Retu?

Noteikti, viņa secināja, un joprojām mīlu, citādi man tik ļoti nesāpētu sirds, kad atmiņā redzu viņa smaidu un dzirdu viņa balsi.

Bet desmit gadus viņa tādā pašā veidā atmiņās bija uzbūrusi Ešlija smaidu un balsi.

Un visvairāk es Retu gribēju tad, kad viņš mani pameta, Skārletas iedzimtais godīgums atgādināja.

Tas bija pārāk mulsinoši. Viņai sāka sāpēt galva, vēl stiprāk nekā sirds. Viņa par to nedomās. Daudz labāk bija domāt par Ketu, par to, cik viņa laimīga.

Domāt par laimi?

Es biju laimīga jau pirms Ketas piedzimšanas. Es biju laimīga no tās dienas, kad ierados Džeimija mājā. Ne tā kā tagad, man ne sapņos nerādījās, ka cilvēks var tā justies, būt tik laimīgs kā es katru reizi, kad paskatos uz Ketu, katru reizi, kad turu viņu rokās vai baroju. Bet es tomēr biju laimīga, jo O'Hāras pieņēma mani tādu, kāda es esmu. Viņi nekad negaidīja, lai līdzinos viņiem, nelika domāt, ka man vajadzētu mainīties, viņi nekad nelika man justies nepareizai.

Pat tad, kad es rīkojos nepareizi. Man nebija tiesību gaidīt, ka Ketlīna sakārtos man matus, salāpīs drēbes un saklās gultu. Es cēlu degunu mākoņos. Ar cilvēkiem, kas nekad nedarīja tik stulbas lietas, kas neslēja degunu gaisā. Bet viņi nekad neteica: "Ak, izbeidz sliet degunu gaisā, Skārlet." Nē, viņi ļāva man darīt to, ko es darīju, un pieņēma mani ar visu augstprātību. Tādu, kāda es biju.

Es briesmīgi kļūdījos, kad gribēju, lai Daniels un visi pārējie pārceļas uz Belihāru. Gribēju, lai viņi jūtas man pateicīgi. Es gribēju, lai viņi dzīvo greznās mājās un ir lieli saimnieki, kam pieder daudz zemes un strādnieki padara visu darbu. Es gribēju viņus mainīt. Es nekad nedomāju, ko grib viņi. Es nepieņēmu viņus tādus, kādi viņi ir.

Bet Ketai es to nekad nenodarīšu. Es nekad nemēģināšu viņu pārveidot. Es viņu vienmēr mīlēšu tā kā šobrīd no visas sirds, lai notiek kas notikdams.

Māte mani nekad nav mīlējusi tā, kā es mīlu Ketu. Un ari ne Suelenu vai Kerinu. Viņa gribēja, lai es kļūstu citāda, lai es līdzinos viņai. Mēs visas, to viņa vēlējās no mums visām trijām. Viņai nebija taisnība.

Skārieta sarāvās no tā, ko tikko bija sapratusi. Viņa vienmēr bijusi pārliecināta, ka māte ir ideāla. Nebija iedomājams, ka Elena O'Hāra kādā jautājumā varētu kļūdīties.

Taču doma neatstājās. lā atgriezās atkal un atkal, kad viņa nebija sagatavojusies to atvairīt. lā atgriezās dažādos veidos, katrreiz ar kaut ko jaunu. Tā nedeva viņai mieru.

Māte bija kļūdījusies. Dzīvot kā dāmai nebija vienīgais pareizais veids, kā pavadīt dzīvi. Un ne vienmēr labākais veids. Ja tas nedara tevi laimīgu. Vislabāk ir būt laimīgai, jo tad tu ļauj būt laimīgiem citiem. Tā, kā viņi vēlas.

Māte nebija laimīga. Viņa bija laipna, pacietīga un rūpīga pret mums, bērniem, pret tētiņu, pret melnajiem. Bet ne mīloša. Ne laimīga. Ak, nabaga mamma! Kaut tu būtu jutusi to, ko šobrīd jūtu es, kaut tu būtu varējusi baudīt laimi.

Ko vectēvs bija teicis? Ka viņa meita Elena apprecējusies ar Džeraldu O'Hāru, lai aizbēgtu no vilšanās mīlestībā. Vai tādēļ viņa nebija laimīga? Vai viņa alka pēc kāda, kuru nevarēja dabūt, tāpat kā es alku pēc Ešlija? Tāpat, kā es tagad alkstu pēc Reta, kad neko vairs nevar līdzēt.

Kāda laika šķiešana! Kāda briesmīga, bezjēdzīga laika šķiešana. Kad laime ir tik brīnišķīga, kā cilvēks var turēties pie mīlestības, kas dara nelaimīgu? Skārleta nosolījās, ka to vairs nedarīs. Viņa zināja, ko nozīmē būt laimīgai, un viņa to neizpostīs.

Viņa paņēma rokās savu aizmigušo bērnu un cieši apskāva. Keta pamodās un protestējot vicināja bezpalīdzīgās roķeles.

Ak, Kitij Kaķēn, piedod. Man vajadzēja tevi apskaut.

Viņiem visiem nebija taisnība! Šī doma bija tik eksplozīva, ka izrāva Skārletu no dziļa miega. Viņiem visiem nebija taisnība! Viņi visi ļaudis, kas mani atstūma Atlantā, krustmāte Jūleilija un krustmāte Polīna, un gandrīz visi čārlstonieši. Viņi gribēja, lai esmu tāda kā viņi, un tāpēc, ka es tāda neesmu, viņi mani noraidīja, lika man justies tā, it kā ar mani kaut kas nebūtu kārtībā, lika man domāt, ka esmu slikts cilvēks, ka esmu pelnījusi, lai uz mani skatās no augšas.

Bet es neko tik briesmīgu nedarīju. Mani sodīja par to, ka es neievēroju viņu noteikumus. Es strādāju smagāk par jebkuru laukstrādnieku naudas pelnīšana un rūpes par naudu neesot dāmas cienīga nodarbošanās. Tas nekas, ka es izglābu Taru, neļāvu, lai krustmātēm ūdens smeļas mutē, ka atbalstīju Ešliju un viņa ģimeni un maksāju gandrīz par katru kumosu, kas nonāca uz krustmātes Pitijas galda, rūpējos, lai jumts būtu salabots un ogļu spainis pilns. Viņi uzskatīja, ka man nevajadzēja smērēt rokas ap rēķinu grāmatām veikalā vai savilkt lūpas smaidā, kad pārdevu jenkijiem kokmateriālus. Es izdarīju daudz ko tādu, ko man nevajadzēja darīt, bet tā nebija naudas pelnīšana, lai gan tieši to viņi man pārmeta visvairāk. Nē, ne gluži tā. Viņi nevarēja piedot, ka man visur veicās.

Veiksmi un to, ka es neļāvu Ešlijam lauzt sprandu, metoties kapā pie Mellijas. Ja būtu noticis otrādi un es būtu izglābusi Melliju pie Ešlija kapa, tas būtu pareizi. Liekuļi!

Kas dod tiesības cilvēkiem, kuru dzīve ir vieni vienīgi meli, tiesāt mani? Kas tur slikts, ja cilvēks strādā, cik ir viņa spēkos un vēl pāri tiem? Kāpēc tas ir briesmīgi, ja tu iejaucies un neļauj notikt katastrofai, kurā var iet bojā cilvēks, īpaši, ja tas ir draugs?

Viņiem nebija taisnība. Te, Belihārā, es strādāju, cik smagi spēju, un mani par to apbrīnoja. Es neļāvu tēvocim Danielam zaudēt saimniecību, un viņi sāka saukt mani par Dižo O'Hāru.

Tāpēc Dižās O'Hāras vārds man vienlaikus liek justies dīvaini un dara laimīgu. Tādēļ, ka Dižā O'Hāra tiek godāta par visām tām pašām lietām, kuras es visus šos gadus biju uzskatījusi par sliktām. Dižā O'Hāra būtu palikusi nomodā vēlu vakarā pie veikala rēķinu grāmatām. Dižā O'Hāra būtu atvilkusi Ešliju prom no kapa malas.

Ko teica misis Ficpatrika? "Jums nevajag darīt neko īpašu, esiet tāda kā vienmēr." Un es esmu Skārleta O'Hāra, kas reizēm pieļauj kļūdas, reizēm kaut ko izdara pareizi, bet nekad neizliekas par kādu citu. Es esmu Dižā O'Hāra un nekad par tādu nekļūtu, ja būtu tik slikta, kā mani novērtēja Atlantā. Es nemaz neesmu slikta. Un, Dievs zina, neesmu arī svētā. Bet es gribu būt citāda, es gribu būt tāda, kāda esmu, nevis izlikties par to, kas neesmu.

Es esmu Dižā O'Hāra un lepojos ar to. Tas dara mani laimīgu un harmonisku.

Keta iegrudzinājās, tādējādi darot zināmu, ka pamodusies un grib ēst. Skārleta izcēla viņu no groza, un abas iekārtojās gultā. Viņa apņēma ar sauju mazo, neaizsargāto galviņu un vadīja pie krūts.

Dodu tev savu goda vārdu, Keta O'Hāra. Tu drīksti izaugt par to, kas esi, kaut ari tu no manis atšķirtos kā diena no nakts. Ja tu izrādīsi tieksmi kļūt par dāmu, es tev parādīšu, kā to dara, vienalga, kādas par to ir manas domas. Galu galā es zinu visus noteikumus, ja ari neuzskatu par vajadzīgu tos ievērot.

65. nodaĻa

Es eju ārā, un tas nav apspriežams. Skārleta ietiepīgi caur pieri glūnēja uz misis Ficpatriku. Saimniecības vadītāja stāvēja durvīs kā neizkustināms kalns.

-    Nē, nekur jūs neiesiet.

Skārleta mainīja taktiku.

-     Lūdzu, ļaujiet man iet, viņa labinājās, savilkusi saldāko smaidu no sava iespaidīgā krājuma. Svaigs gaiss man nāks par labu. Tas uzlabos ari ēstgribu, un jūs pati zināt, kā cenšaties mani piespiest ēst vairāk.

-    Gan jau ēstgriba uzlabosies. Ieradusies virēja.

Skārleta aizmirsa, ka viņa cenšas apvārdot misis Ficpatriku.

-   Bija jau ari pēdējais laiks! Vai viņas augstība paskaidroja, kāpēc tik ilgi kavējās?

Misis Ficpatrika smaidīja.

-   Viņa izbrauca laikā, bet hemoroīdi sāpēja tik ļoti, ka ik pēc desmit jūdzēm viņai vajadzēja meklēt naktsmājas. Izskatās, ka mums nevajadzēs raizēties, ka viņa laiskojas pa šūpuļkrēslu, kad vajadzētu stāvēt pie plīts.

Skārleta centās novaldīt smieklus, tomēr tas neizdevās. Un dusmas uz misis Ficpatriku bija pārgājušas; viņas bija pārāk labas draudzenes. Vecākā sieviete bija ievākusies saimniecības vadītājas dzīvoklī nākamajā dienā pēc Ketas piedzimšanas. Slimības laikā viņa bija Skārletas pastāvīgā sabiedrība. Un vienmēr pieejama pēc tam.

Daudzi cilvēki nāca apciemot Skārletu ilgajās atveseļošanās nedēļās pēc Ketas dzimšanas. Kolams nāca gandrīz ik dienu, Ketlīna gandrīz katru otro dienu, lielie O'Hāru brālēni iegriezās katru svētdienu pēc mises, Mollija pat biežāk, nekā Skārletai patiktu. Bet misis Ficpatrika te bija vienmēr. Viņa cienāja viešņas ar tēju un kūkām, vīriešus ar viskiju un cepumiem, un, kad viesi bija aizgājuši, viņa palika pie Skārletas, lai uzklausītu ciemiņu atnestos jaunumus un notiesātu pāri palikušo cienastu. Jaunas ziņas nesa arī pati saimniecības vadītāja par notikumiem Belihāras pilsētā un Trimā un veikalos saklausītās tenkas. Viņa neļāva Skārletai justies pārāk vientuļai.

Skārleta lūdza, lai misis Ficpatrika sauc viņu par "Skārletu", un jautāja: "Kāds ir jūsu vārds?"

Bet misis Ficpatrika to neteica. Nekādu familiaritāti, viņa paziņoja tonī, kas nepieļāva iebildumus, un izskaidroja stingro hierarhiju, kāda valda īru Lielajā mājā. Viņas kā saimniecības vadītājas statuss būs iedragāts, ja cieņu, kas tam pienākas, mazinās jebkura familiaritātes izpausme, pat no kundzes puses. Tādā gadījumā vēl jo vairāk.

Skārletai tas viss šķita pārāk smalki, bet misis Ficpatrikas cieņpilnā nepadevība ļāva skaidri saprast, ka tas ir svarīgi. Un viņa palika pie uzrunas, kuru ieteica saimniecības vadītāja. Skārleta drikst viņu saukt par "misis Ficu", un viņa Skārletu sauks par "misis 0". Bet tikai tad, kad būs divas vien. Citu cilvēku klātbūtnē formalitātes jāievēro pilnībā.

-    Pat Kolama klātbūtnē? Skārleta gribēja zināt. Misis Ficpatrika padomāja, tad piekāpās. Kolams bija izņēmums.

Tagad Skārleta centās izmantot priekšrocības, ko deva misis Ficas īpašā attieksme pret viņu.

-    Aiziešu tikai līdz Kolamam, viņa lūdzās. Viņš jau sen nav mani apciemojis, un es ilgojos pēc viņa.

-     Kolams ir devies kārtot darīšanas, un jūs to lieliski zināt. Es dzirdēju, ka viņš jums to stāstīja.

-     Sasodīts! Skārleta nomurmināja. Jūs uzvarējāt. Viņa atgriezās pie krēsla, kas stāvēja netālu no loga, un apsēdās. Ejiet aprunāties ar misis Sēžamvietu.

Misis Fica skaļi iesmējās.

-    Starp citu, viņa promejot izmeta, virējas vārds ir misis Ķīna. Bet varat viņu saukt par misis Sēžamvietu, ja jums tā tīk. Droši vien jūs nekad ar viņu nesatiksieties. Tas ir mans darbs.

Skārleta nogaidīja, līdz jutās droša, ka misis Fica viņu nenoķers, un tad sagatavojās iziet. Viņa jau gana ilgi bijusi paklausīga. Bija pieņemts, ka sieviete pēc dzemdībām atveseļojās mēnesi, galvenokārt visu laiku pavadot gultā, un Skārleta to bija izdarījusi. Viņa neredzēja iemeslu, kādēļ šim laikam būtu jāpievieno vēl trīs nedēļas tikai tāpēc, ka Ketas dzimšana nebija parasta. Belihāras ārsts bija licies lāga vīrs, pat nedaudz atgādināja dakteri Mīdu. Bet dakteris Devlins atzinās, ka viņam nav pieredzes ar bērniem, kuri nākuši pasaulē ar naža palīdzību. Kāpēc tad viņai būtu jāklausa tāds dakteris? īpaši tāpēc, ka noteikti vajadzēja nokārtot kādu lietu.

Misis Fica bija pastāstījusi par veco sievieti, kas Helovīna vētrainās nakts vidū bija parādījusies kā uz burvja mājienu, lai saņemtu Ketu. Kolams piebilda, ka tā bijusi zintniece no torņa. Skārleta bija viņai parādā par savu un Ketas dzīvību. Viņai vajadzēja pateikt paldies.

Skārleta jutās pārsteigta, ka ir tik auksts. Oktobris bija diezgan silts, kā pa vienu mēnesi laiks varēja tā mainīties? Viņa ar apmetņa malu apņēma segā kārtīgi satīto bērnu. Keta bija nomodā. Lielās acis vērās Skārletai sejā.

-     Mīlulīt, viņa dudināja. Tu gan esi laba, Kaķīt, tu nekad neraudi, vai ne? Šķērsojusi bruģēto staļļa pagalmu, viņa izgāja uz ceļa, pa kuru bieži bija braukusi ratos.

-   Es zinu, ka jūs te kaut kur esat, Skārleta sauca krūmu biežņā, kas bija saaugusi zem kokiem torņa laukuma malā. Jūs varat nākt ārā tūlīt un aprunāties ar mani, jo es stāvēšu te, līdz nosalšu. Ari mazā, ja jums nav vienalga. Viņa paļāvīgi gaidīja. Sieviete, kas palīdzēja Ketai nākt pasaulē, nemūžam neļaus viņai ilgi atrasties torņa ēnas vēsajā mitrumā.

Ketas acis novērsās no Skārletas sejas un sāka šaudīties uz visām pusēm, it kā kaut ko meklētu. Dažas minūtes vēlāk labajā pusē, kur bija biezi saauguši akmeņozoli, Skārleta izdzirdēja čabēšanu. Viedā nostājās starp diviem ozoliem.

-    Nāciet te, viņa sacīja un pakāpās sāņus.

Piegājusi tuvāk, Skārleta ieraudzīja taciņu. Viņa nemūžam nebūtu to atradusi, ja viedā ar savu šalli nebūtu pašķīrusi tievos krūmu zarus. Skārleta gāja pa taku, līdz tā nozuda birztalā, kurā auga koki ar zemiem zariem.

-    Padodos, viņa sacīja, kur tālāk?

Viņai aiz muguras noskanēja čērkstoši smiekli.

-     Šeit, viedā sauca. Viņa pagāja Skārletai garām un pieliecās zem zariem. Skārleta darīja tāpat. Pēc dažiem soļiem viņa varēja izslieties. Birztalas vidū bija neliela laucīte, kurā stāvēja kleķa būdiņa ar niedru jumtu. No skursteņa cēlās tieva pelēku dūmu strūkliņa. Nāciet iekšā. Sieviete atvēra durvis.

-    Kāds jauks bērniņš, sacīja viedā. Viņa bija ļoti sīki izpētījusi Ketas ķermeni līdz pat mazā kājas pirkstiņa nagam. Kā esat viņu nosaukusi?

-     Keitija Kolama O'Hāra. Skārleta bija ierunājusies tikai otro reizi. Tikusi iekšā pa durvīm, viņa bija sākusi pateikties par sievietes palīdzību dzemdībās, bet tā Skārletu pārtrauca.

-    Iedodiet man bērnu, viņa sacīja un pastiepa rokas. Skārleta uzreiz bija iedevusi Ketu, kas visu šo laiku klusēja.

-    Keitija Kolama, sieviete atkārtoja. Tāda vāja, maiga skaņa tik stipram mazulim. Mani sauc Groina. Spēcīgs vārds.

Raupjā balss lika gēlu vārdam skanēt kā izaicinājumam. Skārleta patriņājās uz soliņa. Viņa nezināja, ko sacīt.

Sieviete ietina Ketu paladziņā un segās. Tad pacēla uz augšu un iečukstēja mazajā austiņā tik klusi, ka Skārleta nedzirdēja, kaut ari sasprindzināja dzirdi. Ketas pirkstiņi satvēra Groinas matus. Viedā sieviete turēja Ketu pie pleca.

-Jūs nebūtu sapratusi, ja ari dzirdētu, O'Hāra. Es runāju senajā īru valodā. Tā bija burvestība. Būsiet dzirdējusi, ka pārzinu burvestības tikpat labi kā zālītes.

Skārleta atzina, ka bija gan dzirdējusi tādas runas.

-     Varbūt tas ir tiesa. Zinu vecos vārdus un vecās tradīcijas, bet es neteiktu, ka tie ir burvju vārdi. Es skatos, klausos un mācos. Kāds var domāt par burvestību, kad cits redz, kur viņš ir akls, vai dzird, kur viņš ir kurls. Tas galvenokārt atkarīgs no ticības. Neceriet, ka es jūsu dēļ varēšu burt.

-    Es neesmu teikusi, ka atnācu tādēļ.

-    Tikai pateikties? Vai tas ir viss?

-Jā, esmu to izdarījusi, un tagad man jāiet, iekams mājās mani nav sākuši meklēt.

-    Piedodiet, viedā sieviete atvainojās. Reti kāds jūtas pateicīgs, ka es iesaistos viņa dzīvē. Brīnos, ka nedusmojaties par to, ko es izdarīju ar jūsu ķermeni.

-    Jūs izglābāt manu un mana bērna dzīvību.

-     Bet es atņēmu dzīvību visiem citiem bērniem. Ārsts varbūt zinātu, kā palīdzēt labāk.

-    Nu, es nevarēju dabūt ārstu, citādi būtu to dabūjusi! Skārleta uzreiz saknieba lūpas, lai neļautu šaudīties savai ašajai mēlei. Viņa bija atnākusi pateikties, nevis apvainot viedo sievieti. Bet kāpēc tā savā čērkstošajā, biedējošajā balsī runā mīklas? No tādas balss uzmetas zosāda.

-    Piedodiet, Skārleta sacīja, biju nepieklājīga. Neviens ārsts noteikti nebūtu izdarījis vairāk. Visticamāk, ne uz pusi tik labi. Un es nesaprotu, ko jūs teicāt par citiem bērniem. Vai jūs gribat teikt, ka man bija dvīņi un otrs nomira? Tas noteikti bija iespējams, Skārleta domāja. Gaidīdama bērnu, viņa bija tik liela. Bet misis Fica vai Kolams būtu to pateikuši. Varbūt arī ne. Par vecās Keitijas SkārIetas nāvi viņi man pateica tikai pēc divām nedēļām.

Skārletas sirdi sažņaudza nepanesama zaudējuma sajūta.

-    Vai bija vēl viens bērns? Jums man jāpasaka!

-      Kuš, jūs satraucat Keitiju Kolamu, Groina viņu apsauca. Dzemdē nebija otra bērna. Nezināju, ka jūs pārpratīsiet manus vārdus. Sieviete ar baltajiem matiem izskatījās zinoša, un es jutos pārliecināta, ka viņa saprata un jums pateiks. Es izņēmu dzemdi ar bērnu, bet es neprotu to atlikt atpakaļ. Bērnu jums vairs nebūs.

Zintnieces vārdos un izteiksmes veidā skanēja briesmīga neizbēgamība, un Skārleta nešaubījās, ka tas ir tiesa. Bet viņa nespēja tam ticēt, viņa neticēs. Vairāk bērnu nebūs? Tagad, kad viņa beidzot atklājusi visaptverošo prieku būt mātei tik vēlu un to, ko nozīmē mīlēt? Tas nevar būt. Tas bija pārāk nežēlīgi.

Skārleta nebija sapratusi, kā Melānija varēja apzināti riskēt ar dzīvību, lai tiktu pie vēl viena bērna, bet tagad viņa to saprata. Viņa darītu tāpat. Viņa atkal un atkal paciestu sāpes, bailes un asinis, lai piedzīvotu brīdi, kad pirmo reizi redz mazuļa sejiņu.

Keta klusi ieņaudējās. Tā mazā brīdināja, ka viņai sāk gribēties ēst. Atsaucoties bērna pīkstienam, Skārleta juta krūtīs saplūstam pienu. Par ko es tā uztraucos? Vai tad man jau nav brīnišķīgākais bērniņš visā pasaulē? Netaisos zaudēt pienu, žēlojoties par iedomātiem bērniem, kad mana Keta ir īsta un grib savu māti.

-     Man jāiet, Skārleta sacīja. Tūlīt jābaro bērns. Un viņa pastiepa rokas pēc Ketas.

-     Vēl tikai vienu vārdu, Groina vilcinājās. Viens brīdinājums.

Skārleta sabijās. Kaut viņa nebūtu nesusi Ketu šurp. Kāpēc tā sieviete viņu neatdod?

-     Turi bērnu savā tuvumā, ir cilvēki, kas runā, ka meitenītei pasaulē palīdzējusi nākt ragana un tāpēc mazā esot jāatbrīvo no ļaunās ietekmes.

Skārleta nodrebinājās.

Groinas notraipītie pirksti atsvabinājās no Ketas tvēriena. Viņa pieskārās pūkainajai galviņai ar lūpām un kaut ko nomurmināja.

-     Lai tev veicas, Dara. Tad atdeva bērnu Skārletai. Es savās atmiņās saukšu viņu par Daru. Tas nozīmē "ozols". Paldies, ka pasniedzāt man tādu dāvanu paskatīties uz meitenīti -, un paldies par jūsu pateicību. Bet nenesiet viņu vairs šurp. Nav prātīgi bērnu kaut kādā veidā saistīt ar mani. Tagad ejiet. Kāds nāk, un jūs te nedrīkst redzēt… Nē, taka, pa kuru nāk, nav jūsējā. Tā ved no ziemeļiem, un to izmanto muļķīgas sievietes, kas pērk mīlas, skaistuma vai lāsta dziras tiem, kurus ienīst. Ejiet! Sargājiet bērnu!

Skārleta labprāt paklausīja. Viņa spītīgi klumzāja aukstajā lietū, kas pēkšņi bija sācies. Viņa nolieca galvu un uzmeta kūkumu, lai pasargātu bērnu no samirkšanas. Keta mātes apmetņa patvērumā čāpstināja lūpiņas.

***

Misis Ficpatrika noskatīja slapjo apmetni, kas gulēja uz grīdas pie pavarda, bet neko neteica.

-   Šķiet, ka misis Sēžamvietai labi padodas mīkla, viņa ierunājās par ko citu. Atnesu jums pie tējas plāceņus.

-    Labi, briesmīgi gribu ēst. Skārleta bija pabarojusi Ketu, pagulējusi, un tagad atkal spīdēja saule. Viņa nešaubījās, ka pastaiga nākusi viņai par labu. Nākamajā reizē, kad gribēs iziet ārā, viņa nevienam neklausīs.

Misis Fica nemēģināja kundzi atturēt. Viņa saprata, kad iebilst ir veltīgi.

Kad Kolams atgriezās mājās, Skārleta aizgāja pie viņa iedzert tēju. Un lūgt padomu.

-     Gribu nopirkt mazus, slēgtus divričus, Kolam. Ratos braukt ir pārāk auksti, un man ir darāms darbs. Vai tu izvēlēsies man divričus?

Labprāt, Kolams teica, bet, ja gribētu, viņa pati varētu izvēlēties. Meistari atvestu preci pie viņas. Tāpat kā citi amatnieki, ja viņa ko sagribētu. Viņa bija Lielās mājas kundze.

-    Kāpēc es par to neiedomājos? viņa nobrīnījās.

Nepagāja ne nedēļa, kad Skārleta jau brauca ar glītiem, melniem divričiem ar tievu, dzeltenu svītriņu uz sāniem, tos vilka glīts, pelēks zirgs, kas atbilda pārdevēja solījumam, ka tas ir labs iejūgā un pātaga gandrīz nav vajadzīga.

Viņai bija ari "salona garnitūra" zaļi polsterētas spīdīga ozolkoka mēbeles ar desmit papildu krēsliem, kurus varēja izvietot pie kamīna, un apaļš galds ar marmora virsmu, pietiekami liels, lai maltītē varētu piedalīties sešas personas. Mēbeles stāvēja uz Viltona paklāja istabā blakus viņas guļamistabai. Lai Kolams stāsta neiedomājamus stāstus par franču sievietēm, kas pieņēma bariem viesu, laiskojoties pa gultu, bet viņai būs pienācīga vieta, kur pieņemt apmeklētājus. Lai ko misis Fica sacītu, Skārleta neredzēja ne mazāko iemeslu izklaidei izmantot apakšstāva telpas, kad otrajā stāvā pa rokai ir lērums tukšu istabu.

Lielā rakstāmgalda un krēsla gan vēl nebija, jo Belihāras galdnieks tos joprojām taisīja. Kāda jēga, ka tev pieder pašai sava pilsēta, ja neesi pietiekami gudra, lai atbalstītu amatniecību? Ja pilsētnieki pelnīs naudu, tu noteikti saņemsi savu nomas maksu.

Kad Skārleta kaut kur brauca, polsterētais grozs ar Ketu vienmēr stāvēja blakus uz sēdekļa. Viņa čubinājās ar bērnu, pūta burbuļus, un viņai nebija ne mazāko šaubu, ka braucot abas duetā dzied. Viņa izrādīja Ketu katrā veikalā un mājā Belihārā. Cilvēki, ieraudzījuši tumsnējo zīdaini ar zaļajām acīm, pārkrustījās, un Skārleta par to priecājās. Viņa domāja, ka ļaudis svēta bērnu.

Tuvojoties Ziemassvētkiem, Skārleta zaudēja krietnu tiesu no pacilātības, ko juta, atbrīvojoties no atveseļošanās uzspiestā gūsta.

Es nebūtu ar mieru dzīvot Atlantā, pat ja mani cienātu ar visu Ķīnā audzēto tēju, ne arī Čārlstonā, pat ja mani lūgtu uz visām viesībām ar viņu muļķīgajām deju kartēm un gaidīšanu viesu rindā, viņa stāstīja Ketai, bet es gribētu būt vietā, kur visu laiku nebūtu tik mitrs.

Skārleta domāja, cik jauki būtu dzīvot nelielā mājiņā, ko var izbalsināt un uzkrāsot greznojumus, kā to darīja Ketlīna un viņas brālēni. Un visi citi mājiņu īpašnieki Adamstaunā un ceļa malās. Kad 22. decembrī, braucot uz Kenedija krogu, viņa redzēja, ka veikali un mājas nokaļķotas un nokrāsotas, lai gan vēl rudens krāsojums bija pavisam svaigs, viņa no sajūsmas lēkāja. Prieks par glīto labklājību viņas pilsētā aizgainīja vieglās skumjas, ko viņa bieži juta, kad gāja uz savu krogu meklēt sabiedrību. Reizēm likās tiklīdz viņa ienāca krogā, sarunas zaudēja savu dzirkstīgumu.

-    Mums uz Ziemassvētkiem jāizrotā māja, viņa paziņoja misis Ficai. Kā īri to dara?

Ar akmeņozola zariem izrotā kamīna malas, pakar tos virs durvīm un logiem, sacīja saimniecības vadītāja. Un vienā logā ieliek lielu sveci, parasti sarkanu, lai apgaismotu Kristusbērnam ceļu. Mums būs pa svecei katrā logā, Skārleta nolēma, bet misis Fica palika nelokāma. Vienā logā. Skārleta var likt sveces uz galdiem, cik tik vēlas, uz grīdas, ja tas viņai sagādā prieku, bet tikai vienā logā var likt sveci. Un to pašu drīkst aizdedzināt Ziemassvētku vakarā, kad zvana Angelus.

Saimniecības vadītāja pasmaidīja.

-    Tradīcija ir tāda, ka mājas jaunākais bērns, izdzirdot Angelus skaņas, pie pavarda oglēm aizdedzina niedri, tad ar liesmojošo niedri aizdedz sveci. Iespējams, ka jums vajadzēs viņai mazliet palīdzēt.

Skārleta un Keta Ziemassvētkus sagaidīja Daniela mājā. Meitenīte saņēma tik daudz apbrīnas, ka pat Skārletai šķita gandrīz pietiekami. Un pa atvērtajām durvīm nāca tik daudz ļaužu, ka tie novērsa viņas domas no agrākajos laikos Tarā svinētajiem Ziemassvētkiem, kad ģimene un mājas kalpotāji pēc brokastīm izgāja uz plašā lieveņa, paklausot saucienam "Ziemassvētku dāvanas". Kad Džeralds katram laukstrādniekam pie jaunajiem svārkiem un zābakiem izsniedza vēl glāzi viskija un tabakas vīkšķi. Kad Elena O'Hāra noskaitīja īsu lūgsnu par katru sievieti un bērnu, pasniedzot katūna un flaneļa gabalus kopā ar apelsīniem un ledenēm. Dažkārt Skārletai silto, vervelējošo balsu un žilbinošo smaidu melnajās sejās trūka vairāk, nekā viņa spēja izsacīt.

-    Man jāaizbrauc uz mājām, Kolam, Skārleta pavēstīja.

-   Vai tad tu neesi mājās, savā senču zemē, ko atkal esi padarījusi par O'Hāru zemi?

-     Ak, Kolam, netēlo nu manā priekšā īru patriotu! Tu lieliski saproti, ko es gribu teikt. Es ļoti ilgojos pēc Dienvidu izrunas,

Dienvidu saules un Dienvidu ēdiena. Gribu kukurūzas maizi, ceptu vistu un kukurūzas putru. Īrijā neviens pat nezina, kas ir kukurūza. Tas ir tikai vārds jebkuriem graudiem.

-     Es tevi tiešām saprotu, Skārlet, un man ļoti žēl, ka tev sāp sirds. Bet tu taču vari doties paviesoties, kad iestāsies labs kuģojamais laiks. Kaķīti vari atstāt šeit. Mēs ar misis Ficpatriku par viņu parūpēsimies.

-    Nemūžam I Ketu es neparko neatstāšu.

Tas nebija apspriežams. Bet laiku pa laikam šī doma Skārletai nāca prātā: okeāna šķērsošanai vajadzēja tikai divas nedēļas un vienu dienu, un reizēm blakus kuģim vairākas stundas rotaļājās delfīni.

Jaunā gada pirmajā dienā Skārleta pirmo reizi pa īstam apjauta, ko nozīmē būt Dižajai O'Hārai. Rīta tēju Skārletai istabā ienesa nevis Pegija Kvinna, bet pati misis Fica.

-    Lai visi svētie svētī māti un bērnu jaunajā gadā, viņa priecīgi novēlēja. Man jāizstāsta, kāds pienākums jums veicams pirms brokastīm.

-Ari jums laimīgu jauno gadu, misis Fica, un par ko jūs, sasodīts, runājat?

Tradīcija, rituāls, prasība, sacīja misis Fica. Ja to neizpildīs, jaunajā gadā uz veiksmi nav ko cerēt. Skārleta pirms tam varot iedzert malku tējas, bet neko vairāk. Pirmajam ēdienam, ko mājā ēd, jābūt īpašajai Jaungada ogu maizei, kas atnesta uz paplātes. Jāapēd trīs kumosi, Trīsvienības vārdā.

-   Taču pirms tam, misis Fica turpināja, nāciet uz istabu, kuru esmu sagatavojusi. Tāpēc, ka pēc tam, kad būsiet apēdusi Trīsvienības kumosus, jums jāsviež kūka pret sienu tik stipri, lai tā salūst gabalos. Vakar liku noberzt sienu un grīdu.

-    Kaut ko tik traku es dzirdu pirmo reizi. Kāpēc man jāsamaitā pavisam laba kūka? Un kāpēc vispār brokastīs jāēd kūka?

-    Tā ir pieņemts. Nāciet izpildīt savu pienākumu, Dižā O'Hāra, kamēr visi mājinieki nav nomiruši badā. Neviens nedrīkst ēst, iekams ogu maizes klaips nav salauzts.

Skārleta uzvilka vilnas rītasvārkus un paklausīja prasībām. Viņa norija malku tējas, lai apslapinātu lūpas, tad trīs reizes nokoda pa gabalam no sātīgās augļu kūkas malas, kā misis Fica lika. Kūka bija tik liela, ka vajadzēja turēt to abās rokās. Lai nākamajā gadā nebūtu bada, viņa atkārtoja lūgšanu, ko misis Fica viņai teica priekšā, tad pacēla abās rokās ogu maizi un trieca to pret sienu. Gabaliņi izšķīda pa visu istabu.

Skārleta smējās.

-    Kāda briesmīga netīrība. Bet mest man patika.

-     Man prieks, ka jums patika, sacīja saimniecības vadītāja. Jums jāsašķaida vēl piecas kūkas. Ikvienam Belihāras vīrietim, sievietei un bērnam jāsaņem gabaliņš veiksmei. Viņi gaida ārpusē. Kad beigsiet, istabenes nonesīs gabaliņus uz paplātēm.

-     Apžēliņ, ievaimanājās Skārleta. Laikam jākož mazāki kumosi.

Pēc brokastīm Kolams pavadīja Skārletu pa pilsētu, kur viņai vajadzēja izpildīt nākamo rituālu. Viss gads būs laimīgs, ja Jaungada dienā mājā ierodas tumšmatains cilvēks. Bet tradīcija prasīja, lai šis cilvēks ieiet istabā, tad viņu izvada ārā un atkal aicina iekšā.

-    Un neuzdrīksties smieties, Kolams pieteica. Jebkurš tumšmatis nes veiksmi. Bet klana vecākais nozīmē desmitkārtīgu veiksmi.

Kad viss bija izstaigāts, Skārleta gandrīz neturējās kājās.

-   Paldies Dievam, ka te ir tik daudz tukšu māju, viņa aizelsusies sacīja. Es burtiski peldos tējā un gāžos gar zemi no tā kūku lēruma, kas man vēderā. Vai mums patiesi jāēd un jādzer katrā mājā?

-     Skārlet mīļā, kā lai to sauc par ciemošanos, ja nepiedāvā un nepieņem viesmīlību? Ja tu būtu vīrietis, tad tējas vietā dabūtu viskiju.

Skārleta pasmaidīja.

-    Kaķēnam tas varētu patikt.

1. februāris Īrijā tiek uzskatīts par lauksaimniecības gada sākumu. Visi, kas dzīvoja un strādāja Belihārā, bija klāt, kad Skārleta nostājās liela lauka vidū un, izlūgusies labu ražu, iedūra lāpstu zemē, pacēla un apvērsa pirmo velēnu. Tagad gads varēja sākties. Mielastā pasniedza ābolkūku un, protams, pienu, jo 1. februāris bija ari Svētās Bridžidas diena; tā bija kārtējā Īrijas svētā, pie viena ari piensaimniecības aizgādne.

Kad visi pēc ceremonijas ēda un runājās, Skārleta nometās ceļos pie apvērstās velēnas un paņēma sauju leknās, mālainās zemes.

-    Tas tev, tētiņ, viņa nomurmināja. Redzi, Keitija Skārleta nav aizmirsusi, ko tu viņai stāstīji, ka zeme grāfistē ir labākā pasaulē, pat labāka nekā Džordžijā un Tarā. Darīšu visu, ko spēju, tētiņ, un mīlēšu to, kā tu man mācīji. Šī ir O'Hāru zeme, un tā atkal pieder mums.

Mūžsenajā secībā, kādā norisa aršana un ecēšana, sēšana un Dieva pielūgšana, izpaudās vienkārša, smagi darāma darba cēlums, kas izpelnījās Skārletas apbrīnu un cieņu pret visiem, kuri iztiku ieguva no zemes. Šo cieņu viņa bija jutusi, dzīvojot Daniela mājā, un tagad juta pret Belihāras zemniekiem. Ari pret sevi, jo zināmā mērā bija viena no viņiem. Viņai nebija spēka turēt arklu, bet viņa varēja to nopirkt. Un zirgus, kas arklu vilktu. Un sēklu, ko kaisīt uzartajās vagās.

Skārleta biežāk uzturējās muižas kantorī nekā Lielās mājas istabās. Blakus rakstāmgaldam stāvēja Ketas šūpulis, tieši tāds pats kā guļamistabā, un viņa varēja to šūpot ar kāju, kamēr strādāja ar savām uzskaites grāmatām un rēķiniem. Domstarpības, kuras misis Ficpatrika bija aprakstījusi tik drūmos toņos, izrādījās vienkārši nokārtojamas lietas. īpaši, ja biji Dižā O'Hāra un tavs vārds bija likums. Skārletai vienmēr bija vajadzējis ar viltu panākt, lai cilvēki darītu to, ko viņa gribēja; tagad vajadzēja tikai klusā balsī pateikt un nebija nekādu iebildumu. Viņai ļoti patika mēneša pirmā svētdiena. Ar laiku viņa pat nonāca pie secinājuma, ka arī citiem cilvēkiem reizēm ir viedoklis, ko vērts uzklausīt. Zemnieki, protams, zināja par zemes apstrādi vairāk nekā viņa, un Skārleta varēja no tiem mācīties. Tas bija nepieciešams. Trīs simti akru no Belihāras zemes bija viņas personiskā saimniecība. Zemnieki to apstrādāja un maksāja pusi no parastās maksas par zemes nomu. Skārleta izprata pusgraudnieku sistēmu; tāpat darija Dienvidos. Tomēr muižas pārvaldnieces loma viņai bija kaut kas jauns. Viņa bija apņēmusies būt par labāko zemes īpašnieci visā Īrijā.

-     Zemnieki mācās arī no manis, viņa stāstīja Ketai. Viņi nebija pat dzirdējuši par fosfātu mēslojumu, iekams nebiju viņiem izdalījusi maisus ar to. Varu jau ļaut Retam atgūt dažus penijus no savas naudas, ja tas nozīmē, ka mums ir labāka kviešu raža.

Viņa nekad Ketas klātbūtnē nelietoja vārdu "tēvs". Kas zina, cik tāds mazs zīdainītis spējīgs uztvert un atcerēties? īpaši bērniņš, kurš visādā ziņā, kā bija skaidri redzams, likās pārāks par jebkuru citu bērnu pasaulē.

Dienām stiepjoties garākām, vēji un lieti kļuva maigāki un siltāki. Keta O'Hāra veidojās arvien aizraujošāka; viņai attīstījās individualitāte.

Es noteikti esmu izraudzījusies tev pareizo vārdu, Skārleta teica meitai, pirmo reizi redzu tik patstāvīgu bērnu. Kamēr māte runāja, Keta ar lielajām, zaļajām acīm uzmanīgi vērās viņā, pēc tam atkal turpināja cītīgi pētīt savus pirkstiņus. Mazā nekad necēla traci, viņai piemita bezgalīga spēja izklaidēt pašai sevi. Atšķiršana no krūts Skārletai sagādāja smagus pārdzīvojumus, bet ne Ketai. Mazajai patika kārtīgi izpētīt savu putru ar pirkstiem un muti. Šķiet, jebkura jauna lieta viņai likās bezgala interesanta. Keta bija spēcīga meitenīte ar taisnu muguru un augsti paceltu galvu. Skārleta viņu dievināja. Un savā īpašā veidā ari cienīja. Viņai patika pacelt Ketu, skūpstīt maigos matiņus, kaklu, vaigus, rokas un kājas; viņa ilgojās turēt meitiņu klēpī un šūpot. Bet bērns šādu maigošanos pacieta tikai dažas sekundes, tad sāka spirināt kājas un rokas, līdz tika brīvībā. Un Ketas mazā, tumsnējā sejiņa bija savilkta tādu milzu dusmu izteiksmē, ka Skārleta nevarēja nesmieties, kaut ari tika ar varu atstumta.

Vislaimīgākās abas jutās vakaros, kad Keta kopā ar Skārletu mazgājās vannā. Mazā sita pa ūdeni un smējās par šļakatām, Skārleta cilāja viņu augšā lejā un dziedāja. Tad nāca jaukie mirkļi, kad viņa noslaucīja ideāli veidotās mazās locītavas, katru rokas un kājas pirkstiņu atsevišķi un pūderēja Ketas zīdainās ādas visas rieviņas.

Kad Skārletai bija divdesmit gadu, karš bija piespiedis viņu vienā naktī atteikties no jaunības. Viņas griba un izturība nocietinājās, tāda kļuva ari seja. 1876. gada pavasari, kad viņai apritēja trīsdesmit viens gads, cerību, jaunības un jutīguma maigie vaibsti atgriezās. Pati Skārleta to neapzinājās; visu mūžu viņa bija domājusi tikai par savu iegribu apmierināšanu, tagad tā vietā bija stājušās rūpes par saimniecību un bērnu.

***

-    Jums nepieciešamas jaunas drānas, kādu dienu ieminējās misis Fica. Kāda šuvēja gribot noīrēt māju, kurā jūs dzīvojāt, ja izkrāsosiet telpas. Viņa ir atraitne un pietiekami turīga, lai maksātu saprātīgu īri. Pilsētas sievietēm tas patiktu, un jums tas vienkārši nepieciešams, ja vien nevēlaties meklēt šuvēju Trimā.

-     Kas man vainas? Es valkāju pieklājīgas, melnas drānas, kā atraitnei klājas. Un mani apakšsvārki redzami reti.

-Jūs nevalkājat pieklājīgas, melnas drānas. Jūs valkājat ar zemi notrieptas drēbes, staigājat ar uzrotītām piedurknēm kā zemniece, bet esat taču Lielās mājas kundze.

-    Ak, nieki, misis Fic. Kā lai es jāju apraudzīt, vai timotiņš paaudzies, ja man mugurā ir nama kundzes tualetes? Turklāt man patīk justies ērti. Kad varēšu valkāt krāsainus svārkus un kreklus, tad sākšu raizēties, vai uz tiem ir traipi. Man vienmēr riebušās sēru drēbes, neredzu jēgu melno kaut kā atsvaidzināt. Dari, ko gribi, melns paliek melns.

-    Tad šuvēja jūs neinteresē?

-    Protams, interesē. Vēl viena izīrēta māja vienmēr izraisa interesi. Un drīz es pasūtīšu dažas kleitas. Kad beigsies sēja. Šonedēļ laukiem vajadzētu būt gataviem kviešu sējai.

-    Iespējams izīrēt vēl vienu māju, saimniecības vadītāja piesardzīgi ieminējās. Viņa jau vairākkārt bija nobrīnījusies par Skārletas pārsteidzošo vērīgumu. Brendans Kenedijs sadomājis, ka būtu labi krogam pievienot iebraucamo vietu. Varētu izmantot blakus esošo māju.

-     Kas gan brauks uz Belihāru, lai apmestos iebraucamajā vietā? Tas ir neprāts. Turklāt, ja Brendans Kenedijs grib īrēt no manis māju, tad viņam jāņem cepure rokā un jārunā ar mani, nevis jāapgrūtina jūs.

-     Ak, ko nu! Droši vien tā tik tāda runāšana. Misis Ficpatrika sniedza Skārletai nedēļas izdevumu grāmatu un pagaidām par iebraucamo vietu vairs neieminējās. Tur būs jāpastrādā Kolamam; viņam pierunāšana vedās labāk.

-     Drīz mums būs vairāk kalpotāju nekā Anglijas karalienei, Skārleta burkšķēja. Viņa to teica katru nedēļu.

-    Ja turēsiet govis, vajadzēs slaucējas, saimniecības vadītāja aizrādīja.

Skārleta turpināja kā piedziedājumu:

-…un krejotājas, un sviesta kūlējas es zinu. Un sviestu pārdos. Man vienkārši nepatīk govis. Grāmatu izskatīšu vēlāk, misis Fic. Gribu aizvest Ketu uz purvu, lai paskatās, kā griež kūdru.

-     Labāk izskatiet tūlīt. Mums virtuvē vairs nav naudas, un rīt jāmaksā meitenēm alga.

-    Pie joda! Vajadzēs izņemt no-bankas skaidru naudu. Braukšu uz Trimu.

-    Ja es būtu baņķieris, es nekad nedotu naudu cilvēkam, kas ģērbies tā kā jūs.

Skārleta sāka smieties.

-    Hi, hi, hi. Sakiet šuvējai, ka likšu izkrāsot māju.

Bet ne atvērt iebraucamo vietu, misis Ficpatrika nodomāja. Būs šovakar jāaprunājas ar Kolamu.

Feniju brālība visā Īrijā pieņēmās stiprumā un apjomā. Tagad Belihārā viņiem bija tas, ko visvairāk vajadzēja: droša vieta, kur varēja sanākt visu grāfistu vadītāji, lai izplānotu stratēģiju, un bēglis varēja patverties no varas pārstāvjiem; vienīgi pilsētā, kas nebija necik lielāka par ciemu, svešinieki bija pārāk uzkrītoši. Milicijas un konsteblu patruļas no Trimas te ieradās reti, bet pietika ar vienu vērīgu cilvēku, lai izjauktu vislabākos plānus.

-     Mums nudien vajadzīga iebraucamā vieta, dedzīgi sacīja Rozalīna Ficpatrika. Vai tad nav prātīgi, ka cilvēks, kuram ir darīšanas Trimā, paņem istabu tepat tuvumā, bet lētāk nekā pilsētā.

-    Tev taisnība, Rozalīn, Kolams mierināja viņu, un es aprunāšos ar Skārletu. Bet ne tūlīt. Viņa ir pārāk attapīga. Ļauj tai lietai mazliet atdzist. Tad, kad es atkal par to ierunāšos, viņa nebrīnīsies, kāpēc mēs esam tik uzstājīgi.

-    Bet, Kolam, mēs nevaram velti šķiest laiku.

-     Bet mēs ari nedrīkstam ar pārlieku steigu visu zaudēt. Es to izdarīšu, kad uzskatīšu, ka pienācis īstais brīdis. Misis Ficpatrikai vajadzēja samierināties. Kolams bija galvenais noteicējs. Viņa mierināja sevi, atgādinot, ka bija izdevies dabūt šurp Mārgaretu Skenlonu.

Un nebija pat vajadzējis sagudrot kādu pasaciņu. Skārletai patiesi bija nepieciešams jauns apģērbs. Tas bija briesmīgs apkaunojums, kā viņa gribēja dzīvot, vislētākās drēbes, iekārtot tikai divas istabas no divdesmit. Ja Kolams nebūtu Kolams, misis Ficpatrika apšaubītu viņa sacīto, ka vēl pavisam nesen Skārleta bijusi īsta modesdāma.

-…un, ja tas briljanta gredzens pārvērtīsies par vara, mamma nopirks tev spoguli, Skārleta dziedāja. Keta sparīgi šļakstinājās pa vannas ziepjaino ūdeni. Mamma nopirks tev skaistas kleitiņas, Skārleta piebilda, un arī sev. Tad mēs brauksim ar lielu kuģi.

Nebija jēgas braucienu atlikt. Viņai vajadzēja tikt uz Ameriku. Ja dosies ceļā drīz pēc Lieldienām, tad jau krietnu laiku pirms ražas novākšanas viņa būs atpakaļ.

Skārleta pieņēma lēmumu tajā dienā, kad virs pļavas, kur bija apvērsusi pirmo velēnu, ieraudzīja maigi zaļu migliņu. Negants satraukuma vilnis un lepnums lika viņai skaļi iekliegties: "Tas viss ir mans, mana zeme, manas sēklas izdzīs asnus." Viņa skatījās uz tikko jaušamo, jauno zālīti un iztēlojās, kā tā stiepjas garāka un garāka, kļūst stiprāka, tad zied, pildot gaisu smaržām, kas apreibina bites, līdz tās gandrīz nespēj palidot. Pēc tam vīri, izkaptīm metot sudrabainus zibeņus, zāli nopļaus un sakraus augstas zeltaina siena kaudzes. Gadu pēc gada cikls atkārtosies sēšana un pļaušana dzimšanas un augšanas gadskārtējais brīnums. Zāle augs un kļūs par sienu. Kvieši augs un kļūs par maizi. Auzas augs un kļūs par putru. Keta augs rāpos, staigās, runās, ēdīs auzu putru un maizi un lēkās no sienaugšas šķūnī tāpat kā Skārleta bērnībā. Belihāra bija viņas mājas.

Skārleta, acis samiegusi, paskatījās uz sauli, redzēja mākoņus traucamies pa debesīm, zināja, ka drīz līs un tūlīt pēc tam atkal noskaidrosies, un saule sildīs laukus līdz nākamajam lietum, kam atkal sekos silta saulīte.

Es vēlreiz izbaudīšu Džordžijas svelošo sauli, viņa nolēma, man to tik ļoti gribas. Reizēm man briesmīgi pietrūkst saules. Bet Tara kaut kā no atmiņām bija kļuvusi par sapni. Tā piederēja pagātnei tāpat kā tā Skārleta, kāda reiz biju. Tai dzīvei un tam cilvēkam vairs nav nekāda sakara ar mani. Esmu izdarījusi izvēli. Ketas Tara ir īru

Tara. Un tā kļūs ari par manējo. Esmu Dižā O'Hāra no Belihāras. Paturēšu Taras daļas Veida un Ellas mantojumam, bet Atlantā visu pārdošu un pārraušu visas saites. Tagad manas mājas ir Belihārā. Te ir mūsu saknes, Ketas, manas un tētiņa. Es paņemšu līdzi O'Hāru zemi, kad braukšu, mazliet zemes, ko piejaukt Džordžijas mālam uz Džeralda O'Hāras kapa.

Domas uz brīdi pievērsās darījumiem, kas vēl jānokārto. Tie var pagaidīt. Šobrīd viņai jādomā par to, kā vislabāk pateikt Veidam un Ellai, ka viņus gaida brīnišķīgas., jaunas mājas. Bērni neticēs, ka Skārleta grib viņus, kāpēc lai viņi tam ticētu? Patiesībā viņa nekad nebija tos gribējusi. Līdz brīdim, kad atklāja, ko nozīmē mīlēt bērnu, būt īstai mātei.

Tas būs smagi, Skārleta atkārtoja daudzas reizes, bet es to varu. Es varu izpirkt pagātni. Manī ir tik daudz mīlestības, tā plūst pāri malām. Gribu no tās kādu drusku dāvāt savam dēlam un meitai. Iespējams, ka sākumā viņiem Īrija nepatiks, tā ir pavisam citāda nekā Amerika, bet, kad būsim dažas reizes aizbraukuši uz tirgu, uz zirgu sacīkstēm un kad viņi dabūs savus ponijus… Ella svārkos un apakšsvārkos izskatīsies brīnišķīgi. Visām mazām meitenēm patīk uzposties… Viņiem būs miljons brālēnu un māsīcu, visapkārt tik daudz O'Hāru, un viņi varēs rotaļāties ar Belihāras pilsētas bērniem…

66. NODAĻA

Skārlet mīļā, tu nevari aizbraukt ātrāk kā tikai pēc Lieldienām, sacīja Kolams. Lielajā piektdienā notiek ceremonija, kuru var izpildīt tikai Dižā O'Hāra.

Skārleta neiebilda. Dižās O'Hāras statuss viņai bija pārāk svarīgs. Bet dusmojās gan. Kāda gan nozīme tam, kurš iestāda pirmo kartupeli? Viņu kaitināja ari tas, ka Kolams negribēja braukt līdzi. Un pēdējā laikā viņš pārāk bieži bija projām no mājām.

Darīšanas, viņš aizbildinājās. Kāpēc Kolams nevar braukt uz Savanu un vākt naudu, nevis darīt to, ko viņš dara tagad?

Patiesībā Skārletu kaitināja itin viss. Kad lēmums braukt uz Ameriku bija pieņemts, viņa jau gribēja būt ceļā. Viņa strupi izturējās pret Mārgaretu Skenlonu, šuvēju, jo tā pārāk ilgi šuva kleitas. Un misis Skenlona izrādīja pārsteidzošu interesi par to, ka Skārleta pasūta gan krāsaina zīda, gan sēru tērpus.

-      Amerikā apciemošu savu māsu, Skārleta gaisīgi izmeta, un krāsainās dāvināšu viņai. Man vienalga, gribi, tici, negribi, netici, viņa kašķīgi nodomāja. Neesmu jau īsta atraitne un netaisos atgriezties Atlantā noplukuši un nevīžīga. Praktiskie melnie svārki, zeķes, krekls un lakats pēkšņi bija kļuvuši neizsakāmi nomācoši. Viņa gandrīz nespēja sagaidīt brīdi, kad varēs uzvilkt zaļo lina kleitu ar platām krēmkrāsas rupjo mežģīņu rišām. Vai zīda kleitu ar sārtajām un tumši zilajām svītriņām… Ja Mārgareta Skenlona tās kādreiz pabeigs.

-    Tu brīnīsies, redzot, cik skaista tava mamma izskatās jaunajās kleitās, Skārleta stāstīja Ketai. Esmu pasūtījusi arī dažas brīnišķīgas kleitiņas tev. Meitenīte pasmaidīja, atsedzot mazos zobiņus.

-    Tev noteikti ļoti patiks lielais kuģis, Skārleta solīja. Viņa bija rezervējusi lielāko un labāko luksusa kajīti uz "Braiena Boru", kas izbrauks no Golvejas piektdienā pēc Lieldienām.

Pūpolu svētdienā laiks iegriezās auksts, slīpām sīpām lija stiprs lietus, un tas nebija mitējies vēl Lielajā piektdienā. Pēc ilgās ceremonijas zem klajām debesīm Skārleta bija izmirkuši slapja un pārsalusi.

Tāpēc, ceremonijai beidzoties, viņa, cik ātri vien spēja, skrēja uz Lielo māju, ilgodamās pēc karstas vannas un kannas ar tēju. Bet viņai pat nebija laika uzvilkt sausas drēbes. Mājās gaidīja Ketlīna ar steidzamu ziņu no Daniela.

-    Tevi sauc vecais Daniels, Skārlet. Viņš dabūjis slimas plaušas un mirst.

Ieraugot veco Dānieļu, Skārleta dziļi ievilka elpu. Ketlīna pārkrustījās.

-    Viņš aiziet, meitene klusi sacīja.

Daniela O'Hāras acis bija iegrimušas dobuļos, vaigi tik iekrituši, ka seja izskatījās pēc galvaskausa, kas pārvilkts ar ādu. Skārleta nometās ceļos pie neērtās izvelkamās gultas un saņēma slimnieka roku. Tā bija karsta, sausa kā papīrs un vārga.

-    Tēvoci Daniel, tā esmu es, Keitija Skārleta.

Daniels atvēra acis. Redzot milzīgo piepūli, ko tas prasīja, Skārletai gribējās raudāt.

-    Gribu lūgt tev pakalpojumu, viņš izdvesa, sekli elpojot.

-    Visu, ko gribi.

-    Apglabā mani O'Hāru zemē.

Nerunā muļķības, tev vēl ilgi jādzīvo, Skārleta gribēja teikt, bet nespēja melot vecajam vīram.

-    Lai notiek, viņa apsolīja, kā saka īri.

Daniela acis aizvērās. Skārleta sāka raudāt. Ketlīna apsēdināja viņu krēslā pie pavarda.

-   Vai palīdzēsi uzvārīt man tēju, Skārlet? Viņi visi nāks. Skārleta pamāja ar galvu, nespēdama parunāt. Līdz šim brīdim viņa nebija aptvērusi, cik svarīgu vietu viņas dzīvē ieņēmis tēvocis. Vecais vīrs reti teica kādu vārdu, abi gandrīz nekad nesarunājās, viņš vienkārši te bija stabils, kluss, nemainīgs un stiprs. Ģimenes galva. Viņas prātā Dižais O'Hāra bija tēvocis Daniels.

Ketlīna aizsūtīja Skārletu mājās pirms tumsas iestāšanās.

-    Tev jārūpējas par bērnu, un te nekas vairs nav darāms. Atnāc atkal rīt.

Sestdien gandrīz nekas nebija mainījies. Visu dienu nepārtrauktā straumē plūda ļaudis, lai izrādītu cieņu. Skārleta gatavoja kannām tējas, grieza kūkas, ko ļaudis bija atnesuši, smērēja sviestmaizes.

Svētdien viņa palika pie tēvoča, kamēr Ketlīna ar O'Hāru vīriešiem gāja uz misi. Kad viņi pārnāca mājās, Skārleta atgriezās Belihārā. Dižajai O'Hārai Lieldienas jāsvin Belihāras baznīcā. Viņai likās, ka tēvs Flins nekad nebeigs savu sprediķi un viņa nekad netiks vaļā no ciema ļaudīm; visi apjautājās par tēvoci un izteica cerības uz izveseļošanos. Pat pēc četrdesmit dienu obligātā gavēņa Belihāras O'Hārām nebija atlaides Skārletai nebija vēlēšanās baudīt lielās Lieldienu pusdienas.

-    Paņemiet līdzi uz tēvoča māju, ieteica misis Ficpatrika. Tur ir lieli vīri, kas arī tagad dara lauku darbus. Viņiem vajag paēst, un nabaga Ketlīna noņēmusies ar veco Dānieļu.

Skārleta pirms aiziešanas apskāva un noskūpstīja Ketu. Viņa plikšķināja ar mazajām rociņām pa mātes saraudātajiem vaigiem.

-    Cik iejūtīga tu esi, Kitij Keta. Paldies, dārgumiņ. Mammai drīz kļūs labāk, tad spēlēsimies un dziedāsim vannā. Un dosimies brīnišķīgā ceļojumā ar lielu kuģi. Skārleta nicināja sevi par šo domu, bet viņa joprojām cerēja, ka pagūs uz "Braienu Boru".

Tajā pēcpusdienā Daniels jutās mazliet spirgtāks. Viņš pazina cilvēkus un sauca tos vārdā.

-    Paldies Dievam, Skārleta sacīja Kolamam. Viņa pateicās Dievam arī par to, ka Kolams bija te. Kāpēc viņam tik bieži jābrauc projām? Visu garo nedēļas nogali viņai brālēna bija trūcis.

Tas bija Kolams, kurš pirmdienas rītā atnesa ziņu, ka Daniels naktī nomiris.

-     Kad būs bēres? Es gribētu piektdien braukt projām. Cik ērti, ka ir tāds draugs kā Kolams; viņam varēja stāstīt itin visu, neraizējoties, ka viņš kaut ko pārpratis vai nosodīs.

Kolams gausi nogrozīja galvu.

-    Tas nav izdarāms, Skārlet mīļā. Daudzi cilvēki cienīja Dānieļu, un daudzi O'Hāras pa uzrūgušajiem ceļiem brauks no tālienes. Vāķēšana ilgs vismaz trīs dienas, ticamāk četras. Un tikai tad notiks apbedīšana.

-     Ak nē, Kolam! Saki, ka man nav jāpiedalās vāķēšanā; tas ir pārāk baismīgi, es droši vien nespēšu to paciest.

-    Tev jāiet, Skārlet. Es būšu kopā ar tevi.

Skārleta dzirdēja raudu dziesmas, vēl pirms varēja saskatīt māju. Viņa izmisusi paraudzījās uz Kolamu, bet brālēna seja bija kā sastingusi.

Pie zemajām durvīm ārpusē pulcējās ļaužu drūzma. Tik daudzi bija ieradušies sērot par Dānieļu, ka iekšā visiem nepietika vietas. Skārleta dzirdēja vārdu "Dižā O'Hāra" un redzēja, kā viņas priekšā pašķiras taciņa. Viņa no visas sirds vēlējās, lai šis gods ietu secen. Tomēr, noliekusi galvu, iegāja iekšā, apņēmusies Daniela dēļ darīt to, kas ir pareizi.

-   Viņš ir viesistabā, sacīja Šeimuss. Skārleta saņēmās. No turienes skanēja spokainās vaimanas. Viņa iegāja istabā.

Katrā lielās gultas galā stāvēja galds, un uz tā dega garas, resnas sveces. Daniels gulēja uz segas, ģērbts baltā tērpā ar melniem rotājumiem. Darbā nomocītās rokas sakrustotas gulēja uz krūtīm, un tajās bija rožukronis.

-    Kādēļ tu mūs atstāji? Ochon!

Ochon, Ochon, Ullagon 01

Sieviete, dziedādama raudu dziesmas, šūpojās uz abām pusēm. Skārleta pazina savu māsīcu Pegiju, kura dzīvoja ciemā. Viņa nometās ceļos pie Daniela gultas, lai noskaitītu lūgšanu. Bet raudu dziesmas viņu tik ļoti mulsināja, ka viņa nespēja domāt.

Ochon, Ochon.

Gaudulīgais, primitīvais kliedziens sažņaudza viņas sirdi un biedēja. Viņa piecēlās un devās uz virtuvi.

Nespēdama noticēt, viņa skatījās uz vīriešu un sieviešu pūli, kas pildīja šo telpu. Viņi ēda, dzēra un sarunājās, it kā nebūtu noticis nekas neparasts. Lai gan durvis un logi bija atvērti, gaiss bija smags no dūmiem, tie cēlās no vīriešu māla pīpēm. Skārleta tuvojās grupiņai, kas stāvēja ap tēvu Danaheru.

-Jā, viņš pamodās, lai nosauktu ļaudis vārdā un sagaidītu beigas ar tīru dvēseli. Ak, tā bija lieliska grēksūdze, nekad neesmu dzirdējis labāku. Daniels O'Hāra bija labs cilvēks. Tādu mēs ilgi neredzēsim. Viņa virzījās projām.

-     Un vai tu, Džim, atceries, kā Daniels toreiz kopā ar savu brāli Patriku, lai Dievs mielo viņa dvēseli, paņēma angļa labāko cūku un aizstiepa uz kūdras purvu, kur tā atnesās? Divpadsmit rukšu, visi kviec, un sivēnmāte nikna kā mežakuilis. Pārvaldnieks drebēja, anglis lādējās, un visa pasaule smējās par šitādu ļembastu.

Džims O'Gormens smējās un iebelza stāstniekam pa plecu ar savu plato kalēja plaukstu.

-    Es neatceros, Ted O'Hāra, un tu arī ne, tāda ir patiesība. Mēs abi vēl nebijām dzimuši, kad notika tas jandāliņš ar sivēnmāti, un tu to labi zini. Tu to dzirdēji no sava tēva tāpat kā es no savējā.

-   Bet vai nebūtu bijis jauki, ja būtu redzējuši, Džim? Tavs brālēns Daniels bija liels vīrs, lūk, kas ir tiesa!

Jā, tā bija, Skārleta domās piekrita. Viņa virzījās tālāk, klausīdamās neskaitāmus stāstus par Daniela dzīvi. Kāds viņu pamanīja.

-   Un pastāsti mums, ja vēlies, Keitij Skārlet, kā tavs tēvocis atteicās no saimniecības ar simts lopiem, ko tu viņam piedāvāji.

Skārleta aši ritināja domas.

-    Bija tā, viņa iesāka. Kāds ducis ieinteresētu klausītāju paliecās uz viņas pusi. Ko lai es saku? Es… teicu viņam: "Tēvoci Daniel…" Es teicu: "Gribu tev kaut ko uzdāvināt." Tikpat labi varu šo stāstu izpušķot. Es teicu: "Man ir saimniecība ar… simts akriem… strauju upi un savu purvu, un… simts vēršiem, un piecdesmit slaucamām govīm, un trim simtiem zosu, un divdesmit piecām cūkām, un… sešu zirgu pajūgu." Klausītāji no šādas augstsirdības noelsās. Skārleta juta, ka viņu pārņem iedvesma. "Tēvoci Daniel," es teicu, "tas viss ir tev, un vēl maks ar zelta naudu piedevām." Bet viņa balss dārdēja kā pērkons, līdz es sāku drebēt. "Es tam nepieskaršos, Keitij Skārlet O'Hāra."

Kolams satvēra viņu aiz rokas, izvilka no mājas cauri pūlim un parāva aiz šķūņa. Tad ļāva smiekliem vaļu.

-    Es nevaru beigt par tevi brīnīties, Skārlet mīļā. Tu tikko Dānieļu padarīji par milzi bet es nezinu, vai par muļķa milzi vai milzi, kurš ir pārāk cēls, lai izmantotu muļķa sievieti.

Arī Skārleta sāka smieties.

-    Tikko biju sajutusi isto garšu, Kolam, tev vajadzēja ļaut man palikt. Pēkšņi viņa aizspieda ar roku muti. Kā viņa varēja smieties tēvoča Daniela vāķēšanas laikā?

Kolams satvēra Skārletas roku un pavilka uz leju.

-   Viss kārtībā, viņš sacīja, vāķēšana tieši tam domāta, lai svinētu cilvēka dzīvi un to, ko viņš nozīmē pēcnācējiem. Smiekli pieder pie dzīves tāpat kā sēras.

Dānieļu O'Hāru apbedīja ceturtdien. Bēres bija gandrīz tikpat varenas kā vecajai Keitijai Skārletai. Skārleta vadīja gājienu uz kapu, ko bija izrakuši viņa dēli senā, ar mūri apjoztā Belihāras kapsētā, viņi ar Kolamu bija to atraduši un iztīrījuši.

Skārleta paņēma zemi no Daniela kapa un iebēra ādas maisiņā. Kad viņa to izbērs uz tēva kapa, būs gandrīz tā, it kā viņš būtu apbedīts blakus brālim.

Pēc bērēm ģimene devās uz mielastu Lielajā mājā. Skārletas virēja priecājās par iespēju izrādīties. Gari galdi uz steķiem stiepās pa visu nelietoto viesistabu un bibliotēku. Tie bija apkrauti ar šķiņķiem, zosīm, vistām, liellopa cepešiem, maizes kalniem un cepumiem, galoniem portera, mucām ar viskiju; plūda tējas upes. Simtiem O'Hāru bija braukuši šurp par spīti dubļainajiem ceļiem.

Skārleta noveda lejā Ketu, lai iepazīstas ar radiem. Apbrīna tālu pārsniedza Skārletas vēlmes.

Tad Kolams atnesa vijoli un bungas, trīs brālēni sameklēja stabules, un mūzika skanēja bez mitas vairākas stundas. Keta mūzikas ritmā cilāja rociņas, līdz pārguruši aizmiga Skārletas klēpī. Man prieks, ka netiku uz kuģa, Skārleta nodomāja; tas ir brīnišķīgi. Ja tikai iemesls nebūtu Daniela nāve.

Pie viņas pienāca divi brālēni un nolieca savu garo augumu, lai klusā balsī viņu uzrunātu.

-     Mums vajadzīga Dižā O'Hāra, sacīja Daniela dēls Tomass.

-    Vai atnāksi pie mums rīt pēc brokastīm? jautāja Patrika dēls Džo.

-    Ko jūs gribat no manis?

-    Mēs pateiksim rīt, kad varēsi padomāt klusumā.

Jautājums bija šāds: kuram jāmanto Daniela saimniecība? Pēc Patrika nāves bija izcēlies konflikts divi O'Hāru puiši bija pieteikuši savas tiesības uz mantojumu. Tāpat kā viņa brālis Džeralds, Daniels nebija uzrakstījis testamentu.

Tas atkal ir par Taru, Skārleta nodomāja, un lēmumu pieņemt bija viegli. Daniela dēls Šeimuss bija smagi strādājis saimniecībā trīsdesmit gadus, bet Patrika dēls Šons dzīvoja pie vecās Keitijas Skārletas un nedarīja neko. Skārleta piešķīra saimniecību Šeimusam. Tāpat kā tētiņš būtu Taru atstājis man.

Viņa bija Dižā O'Hāra, tāpēc nekādu strīdu nebija. Skārleta jutās pacilāta, viņa nešaubījās, ka bijusi taisnīga pret Šeimusu, lai gan nekad neviens tā nebija izturējies pret viņu.

Nākamajā dienā kāda pusmūža sieviete atstāja uz Lielās mājas sliekšņa grozu ar olām. Misis Fica noskaidroja, ka tā bijusi Šeimusa iemīļotā. Viņa gandrīz divdesmit gadus bija gaidījusi bildinājumu. Stundu pēc Skārletas lēmuma viņš to izdarīja.

Cik mīļi, Skārleta sacīja, bet es ceru, ka viņi tik drīz neprecēsies. Tad jau es nekad netikšu uz Ameriku. Tagad viņa bija rezervējusi kajīti uz kuģa, kas izbrauca divdesmit sestajā aprīlī, precīzi gadu pēc tam, kad viņai vajadzēja beigt savas "brīvdienas" Īrijā.

Kuģis nebija greznais "Braiens Boru". Tas pat nebija īsts pasažieru kuģis. Bet Skārleta bija māņticīgi iedomājusies ja viņa atliks braucienu līdz tam, kad būs pagājusi Maija diena, viņa neaizbrauks nekad. Turklāt Kolams zināja kuģi un pazina tā kapteini. Tiesa, tas bija kravinieks, bet veda tikai 655 ķīpas labāko Īrijas linu un bija tīrs. Un kapteiņa sieva vienmēr brauca līdzi, tāpēc Skārletai būtu sieviešu sabiedrība un pavadone. Bet vislabākais kuģim nebija lāpstiņu rata vai tvaika dzinēja. Visu ceļu viņa pavadīs zem burām.

67. NODAĻA

Jau vairāk par nedēļu pieturējās skaists laiks. Ceļi bija sausi, dzīvžogi ziedēja. Ketai pēkšņi naktī sacēlās temperatūra, bet izrādījās, ka vainīgs vēl viens izšķīlies zobs. Dienā pirms aizbraukšanas Skārleta gandrīz dejodama aizsteidzās uz Belihāru, lai paņemtu no šuvējas Ketas pēdējās kleitiņas. Viņa jutās droša, ka nu nekas nevar noiet greizi.

Kamēr Mārgareta Skenlona tina zīdpapīrā kleitu, Skārleta skatījās pa logu uz pusdienlaikā izmirušās pilsētas ielu un redzēja Kolamu ieejam pamestajā Īrijas protestantu baznīcā platās ielas otrā pusē.

Ak, labi, viņa nopriecājās, tad viņš beidzot sadomājis to darīt. Man jau likās, ka viņš nekad neklausīs saprāta balsij. Nav jēgas visai pilsētai katru svētdienu mises laikā saspiesties tajā mitrajā, mazajā kapelā, kad te ir lieliska milzu baznīca, kas stāv tukša. To cēluši protestanti, taču tas nav iemesls, lai to nepārņemtu katoļi. Nezinu, kāpēc viņš tik ilgi spītējās, bet es jau neiešu viņam to atgādināt. Pateikšu tikai, cik ļoti priecājos, ka viņš pārdomājis.

-    Tūlīt atgriezīšos, Skārleta teica misis Skenlonai. Viņa aizsteidzās pa zālēm apaugušu taku, kas veda uz mazām sānu durtiņām, pieklauvēja un atgrūda tās. Noskanēja briesmīgs blīkšķis, tad vēl viens, un Skārleta juta, ka kaut kas skar viņas piedurkni, tad zemē pie kājām sabira vesela šalts oļu un baznīca dobji novibrēja.

Gaismas stars no atvērtajām durvīm krita tieši sejā svešam vīrietim, kurš bija apcirties pret viņu. Bādas rugājiem apaugusī seja sašķobījās ņirdzīgā grimasē, un tumšās, apēnotās acis bija kā meža zvēram.

Viņš stāvēja pustupus, nomērķējis uz Skārletu pistoli. Svešais to bija izvilcis no savām skrandām un turēja netīrajās, kā klints stingrajās rokās.

Viņš šāva uz mani. Šī apziņa piepildīja Skārletas prātu. Viņš jau nogalinājis Kolamu un tagad novāks mani. Keta! Es nekad vairs neredzēšu Ketu. Milzīgās dusmas atbrīvoja Skārletu no šoka izraisītās fiziskās paralīzes. Viņa pacēla dūres un metās uz priekšu.

Otra šāviena troksnis bija sprādziens, kas apdullinoši atbalsojās akmens griestu velvēs un likās ilgstam veselu mūžību. Skārleta kliegdama nokrita zemē.

-   Lūdzu, klusē, Skārlet mīļā, sacīja Kolams. Viņa pazina brālēna balsi, tomēr tā nebija viņa balss. Tajā skanēja tērauds un ledus.

Skārleta pacēla galvu. Viņa redzēja, kā Kolama labā roka apķer vīrieša kaklu, kreisā turēja svešinieka rokas locitavu, un pistole bija nomērķēta uz griestiem. Viņa lēnām piecēlās.

-    Kas te notiek? viņa skadri pajautāja.

-    Esi tik laipna un aizver durvis, Kolams palūdza. Pa logiem ieplūst pietiekami daudz gaismas.

-    Kas… te… notiek?

Kolams neatbildēja.

-     Met zemē, Deivij, viņš uzrunāja vīrieti. Pistole, metāliski nošķindot, nokrita uz akmens grīdas. Kolams lēnām nolieca svešinieka roku. Viņš aši atlaida roku no vīrieša kakla, kuru bija turējis kā spīlēs, saņēma abas rokas kopā un iesita vīrietim pa galvu. Tas bez samaņas nogāzās Kolamam pie kājām.

-     Būs labi, viņš noteica, aši pagāja garām Skārletai un klusi aizvēra durvis, tad aizbīdīja bultu. Tagad, Skārlet mīļā, mums jāaprunājas.

Kolama roka satvēra Skārletas augšdelmu no mugurpuses. Skārleta atrāvās un apcirtās ar seju pret viņu.

-    Ne "mums", Kolam. Tev. Pastāsti, kas te notiek!

Viņa balsī atkal skanēja siltums, un tā atkal bija melodiska.

-      Skaidrs, ka sanāca nelaimīga apstākļu sakritība, Skārlet mīļā…

-   Nepielabinies. Es neuzķeršos uz tavu šarmu, Kolam. Tas vīrietis gribēja mani nošaut. Kas viņš tāds ir? Kāpēc tu zodzies viņu satikt? Kas te notiek?

Ēnās Kolama seja bija tikai izplūdis, gaišs plankums. Kolārs vizēja pārsteidzoši balts.

-     Nāc gaismā, kur var redzēt, viņš klusi sacīja un aizgāja uz vietu, kur pa aiznaglotajiem logiem iespīdēja slīpi, šauri saules stari.

Skārleta nespēja ticēt savām acīm. Kolams viņai uzsmaidīja.

-    Redzi, žēl, ka tā, bet tas nekad nebūtu noticis, ja mums būtu iebraucamā vieta. Gribēju tevi pasargāt, Skārlet mīļā, reizēm ir vieglāk nezināt.

Kā viņš var smaidīt? Kā viņš uzdrīkstas? Skārleta skatījās, pārāk pārbijusies, lai runātu.

Kolams izstāstīja viņai par feniju brālibu.

Kad viņš bija beidzis, Skārleta atguva balsi.

-Jūda! Tu netīrais krāpnieks un nodevējs. Es tev ticēju. Domāju, ka esi mans draugs.

-    Es teicu, ka tas ir apgrūtinoši.

Viņai pārāk stipri sāpēja sirds, lai dusmotos uz Kolama nožēlas pilno smaidu. Viss tikai nodevība, viss. Viņš Skārletu izmantojis, krāpis kopš iepazīšanās mirkļa. Viņi visi Džeimijs un Morina, visi Savanas brālēni un māsīcas, arī Īrijā, visi Belihāras zemnieki, visi Belihāras ļaudis. Pat misis Fica. Viņas laime bija ilūzija. Viss bijis ilūzija.

-   Vai tu klausīsies, Skārlet? Viņa ienīda Kolama balsi, tās melodiskumu, burvību. Es neklausīšos. Skārleta mēģināja aizspiest ausis, bet vārdi tomēr sasniedza tās pa pirkstu starpām. Atceries savus Dienvidus, kad tos mina iekarotāja zābaks, un padomā par Īriju, tās skaistumu un dzīvības asinīm ienaidnieka nāvējošajās rokās. Viņi atņēma mums mūsu valodu. Mūsu zemē mācīt bērnam īru valodu ir noziegums. Vai tad tu neredzi, Skārlet, tavi jenkiji runāja vārdus, kurus tu nesaprati, vārdus, kurus tu iemācījies zobena galā, jo "stāvi" noteikti ir vārds, kuru tu izjūti līdz pašām apziņas dzīlēm, citādi tevi nogalinās par neapstāšanos. Un tad tavu bērnu šie paši jenkiji māca savā mēlē un tava bērna valoda nav tavējā, tā ka viņa nezina, kādus mīlestības vārdus tu viņai saki, tu nezini, ko viņa tev stāsta jenkiju mēlē, un nevari piepildīt viņas vēlēšanos. Angļi nolaupīja mums valodu un līdz ar to arī mūsu bērnus.

Viņi piesavinājās mūsu zemi, kas ir mūsu māte. Viņi neatstāja mums neko, kad bijām pazaudējuši bērnus un māti. Mūsu dvēsele bija sakauta.

Vai tu tagad domā par to, Skārlet, kad Tara tev tiek atņemta? Tu esi par to cīnījusies, tu man stāstīji, kā. Ar visu gribu, visu sirdi, visu prātu, visu spēku. Ja vajag melot, tu melo, ja vajag krāpt, tu krāp, ja vajag slepkavot, tu nogalini. Tāpat ari mēs cīnāmies par Īriju.

Un tomēr mums veicies labāk nekā tev. Jo mums vēl atliek laika baudīt dzīves priekus. Mūziku, deju un mīlestību. Tu zini, ko nozīmē mīlēt, Skārlet. Es vēroju, kā auga un ziedēja tavs mazulis. Vai tad tu neredzi, ka mīlestība baro bez rijības, ka mīlestība ir trauks, kas vienmēr pilns līdz malām, un no tā var dzert un dzert?

Tāpat ir ar mūsu mīlestību uz Īriju un tās tautu. Es tevi mīlu, Skārlet, mēs visi tevi mīlam. Tu netiec mīlēta mazāk tāpēc, ka Īrija ir mūsu mīlestību mīlestība. Vai tu nevari mīlēt savus draugus, ja mīli savu bērnu? Viena mīlestība neizslēdz otru. Tu teici: esi domājusi, ka esmu tavs draugs, tavs brālis. Un tā arī ir, Skārlet, un būs līdz pašam galam. Tavs prieks iepriecina mani, un tavas bēdas mani skumdina. Tomēr Īrija ir mana dvēsele; es neko neuzskatītu par nodevību, ja tādējādi varētu atbrīvot to no verdzības. Bet tā neatņem mīlestību, ko jūtu pret tevi, tikai vairo to.

Skārletas rokas pret viņas gribu bija noslīdējušas no ausīm un tagad atslābušas karājās gar sāniem. Kolams bija viņu apvārdojis kā vienmēr, kad viņš šādi runāja, kaut arī viņa nesaprata no teiktā vairāk par pusi. Viņa jutās kā ietīta tīmeklī, kas sildīja un sasaistīja vienlaikus.

Uz grīdas bez samaņas gulošais vīrietis ievaidējās. Skārleta bailēs pavērās Kolamā.

-    Vai šis vīrietis ir fenijs?

-     Jā. Viņš bēguļo. Vīrietis domā, ka draugs nodevis viņu angļiem.

-    Tu pagādāji viņam ieroci. Tas nebija jautājums.

-    Jā, Skārlet. Redzi, man vairs no tevis nav nekādu noslēpumu. Esmu paslēpis ieročus pa visu angļu baznīcu. Esmu brālības ieroču vīrs. Kad pienāks diena, un tas būs drīz, daudzi tūkstoši īru būs bruņoti dumpim un šie ieroči nāks no šīs angļu baznīcas.

-    Kad? Skārleta baidījās no atbildes.

-     Datums nav noteikts. Mums vēl vajadzīgi pieci sūtījumi, ja iespējams, seši.

-    Tad ar to tu nodarbojies Amerikā.

-Jā. Es vācu naudu, man palīdz daudzi, citi atrod veidu, kā iegādāties ieročus, un es vedu tos uz Īriju.

-    Ar "Braienu Boru".

-    Ne tikai.

-Jūs nošausiet angļus.

-Jā. Taču mēs būsim žēlsirdīgāki. Viņi nogalināja ne tikai mūsu vīrus, bet ari sievietes un bērnus. Mēs nogalināsim karavīrus. Viņiem par miršanu maksā.

-    Bet tu esi priesteris, viņa atgādināja, tu nedrīksti nogalināt.

Kolams vairākas minūtes klusēja. Gaismas kūļos, kas iespiedās pa logiem, griezās sīki puteklīši un lēnām sēdās uz viņa noliektās galvas. Kad brālēns atkal pacēla galvu, Skārleta redzēja, ka viņa acis ir tumšas no bēdām.

-    Kad biju astoņus gadus vecs zēns, viņš ierunājās, es noskatījos, kā pa ceļu virzās rati ar kviešiem, kā tiek dzīti lopu bari no Adamstaunas uz Dublinu, es redzēju angļu dzīru galdus. Es arī noskatījos, kā mana māsa nomirst no bada, jo viņai bija tikai divi gadiņi un neēdušai nebija spēka kustēties. Manam brālim bija trīs gadi, un arī viņam bija par maz spēka. Mazie vienmēr nomirst pirmie. Viņi raudāja, jo gribēja ēst, bet bija pārāk mazi, lai saprastu, kad viņiem teica, ka ēdiena nav. Es sapratu, jo man bija astoņi gadi un es biju gudrāks. Un es neraudāju, jo zināju, ka raudāšana paņem spēkus, kas nepieciešami, lai izdzīvotu bez ēšanas. Nomira vēl viens brālis, kuram bija septiņi gadi, tad sešgadīgs un piecgadīgs bērns. Man par mūžīgu kaunu jāsaka, esmu aizmirsis, kurš no viņiem bija zēns un kura meitene. Tad aizgāja mana māte, un es vienmēr esmu uzskatījis, ka viņa vairāk mira no sāpēm sirdī nekā no tukšā vēdera.

Bada nāvē mirst vairākus mēnešus, Skārlet. Tā nav žēlsirdīga nāve. Visus šos mēnešus mums garām ripoja rati ar pārtiku. Kolama balss bija kā bez dzīvības. Tad tā kļuva mundrāka.

-     Es pratu pielāgoties. Kad man bija desmit gadi, bada laiki bija garām un es varēju ēst, cik gribu, man labi padevās mācības, labi pratu lasīt. Mūsu priesteris uzskatīja, ka esmu daudzsološs, un pateica manam tēvam varbūt, ja būšu čakls, mani ar laiku varētu uzņemt seminārā. Tēvs deva man visu, ko varēja dot. Vecākie brāļi darīja vairāk darba saimniecībā, nekā viņiem pienācās, un es varēju nestrādāt un čakli mācīties. Neviens mani neskauda, jo ģimenei ir liels gods, ja kāds no dēliem kļūst par priesteri. Es nedomādams ņēmu no viņiem, jo man bija tīra, visu aptveroša ticība Dieva labestībai un Svētās Mātes baznīcas gudrībai, es uzskatīju to par aicinājumu, aicinājumu kļūt par priesteri. Viņa balss pieņēmās spēkā.

-    Tagad es atradīšu atbildi, es ticēju. Seminārā ir daudz svētu grāmatu, svētu vīru un visa Baznīcas gudrība. Es mācījos, lūdzu Dievu un meklēju. Es sasniedzu ekstāzi lūgšanās, guvu zināšanas mācībās. Bet ne tās zināšanas, pēc kurām ilgojos. "Kāpēc?" es jautāju saviem skolotājiem. "Kāpēc maziem bērniem jāmirst badā?" Bet saņēmu vienīgi atbildi: "Paļaujies uz Dieva gudrību un tici viņa mīlestībai."

Kolams aizklāja moku pilno seju ar rokām un tagad gandrīz jau kliedza.

-    Dievs, mans Tēvs, es jūtu Tavu klātbūtni un Tavu visuvareno spēku. Bet es nevaru ieraudzīt Tavu seju. Kāpēc Tu esi novērsies no saviem ļaudīm Īrijā? Viņa rokas nošļuka lejup.

-   Atbildes nav, Skārlet, viņš aizlūzušā balsī sacīja, nekad nav bijis. Bet es redzēju vīziju un esmu tai sekojis. Manā vīzijā izsalkušie bērni sanāca vienkopus; viņu bija tik daudz, ka kopā tie bija kļuvuši stipri. Viņi cēlās tūkstošiem, viņu bezmiesiskās, mazās rociņas izstiepās, un viņi apgāza ratus, kas bija līdz malām piekrauti ar pārtiku, un viņi nenomira. Tagad mans aicinājums ir apgāzt šos ratus, padzīt angļus no dzīru galdiem, sniegt Īrijai mīlestību un žēlastību, ko Dievs tai tik ilgi liedzis.

Skārleta no šīs zaimošanas noelsās.

-    Tu nonāksi ellē.

-     Es jau esmu ellē! Kad redzu karavīrus ņirgājamies par māti, kas ubago, lai būtu ar ko paēdināt savu bērnu, tā ir aina no elles. Kad redzu večukus, kas nostumti ceļmalas dubļos, lai karavīri varētu staigāt pa ietvēm, es redzu elli. Kad redzu izlikšanu no mājām, pēršanu, čīkstošos ratus ar labību, kas brauc garām ģimenei, kurai ir tikai viens kvadrātmetrs kartupeļu, lai nenomirtu badā, es saku, ka visa Īrija ir elle. Un es ar prieku miršu un cietīšu mokas visu mūžību, lai aiztaupītu īriem vienu stundu elles uz zemes.

Skārletu šis spēks satricināja. Viņa pūlējās saprast. Ja nu te nebūtu viņas, kad angļi ieradās ar triecamo baļķi, lai izjauktu Daniela māju? Ja nu viņa būtu zaudējusi visu naudu un Keta būtu izsalkusi? Ja nu angļu karavīri patiesi bija tādi kā jenkiji un nozagtu viņas lopus un nodedzinātu laukus, ko viņa vērojusi sadīgstam?

Viņa zināja, ko nozīmē būt bezspēcīgai armijas priekšā. Viņa pazina badu. Tādas atmiņas nespēja izdzēst nekāds zelta daudzums.

-    Kā es varu jums palīdzēt? viņa jautāja Kolamam. Viņš cīnījās par Īriju, un Īrija bija viņas tautas un bērna mājvieta.

68. NODAĻA

>

IC^apteiņa sieva bija drukna sieviete ar sarkanu seju; uzmetusi vienu skatienu Ketai, viņa izstiepa rokas.

Vai mazā nāks pie manis? Par atbildi Keta pastiepa rociņas pretī. Skārleta zināja, ka meitu interesē brilles, kas karājās ķēdītē sievietei ap kaklu, bet viņa to neteica. Viņai ļoti patika, ka cilvēki apbrīnoja Ketu, un kapteiņa sieva tieši to šobrīd darīja. Kāda maza skaistulīte nē, mīļā, tās jāliek uz deguna, nevis mutē ar tik jauku tumsnēju ādu. Vai viņas tēvs ir spānis?

Skārleta aši apdomājās.

-    Vecāmāte, viņa atteica.

-    Cik jauki. Kapteiņa sieva izņēma Ketai no pirkstiņiem brilles un to vietā ielika cepumu.

-    Es esmu jau četrkārtēja vecmāmiņa, tas ir brīnišķīgi. Kad bērni bija izauguši, sāku braukāt kapteinim līdzi, jo nevarēju paciest tukšo māju. Bet nu ir vēl lielāks prieks, kad saradušies mazbērni. No Savanas mēs dosimies uz Filadelfiju uzņemt kravu, un es tur pavadīšu divas dienas kopā ar meitu un viņas abiem mazajiem.

Ar savu runāšanu viņa mani nobeigs, kad vēl nebūsim izbraukuši no līča, Skārleta nodomāja. Divas nedēļas es to neizturēšu.

Pavisam drīz viņa atklāja, ka velti raizējusies. Kapteiņa sieva tik bieži atkārtoja vienu un to pašu, ka Skārletai tikai vajadzēja māt ar galvu un palaikam, nemaz neklausoties, teikt: "Ak Dievs!" Un vecākā sieviete lieliski sapratās ar Ketu. Skārleta, nebažījoties par Ketu, varēja mierīgi izstaigāties pa klāju.

Sāļajam vējam pūšot sejā, Skārleta domāja. Galvenokārt kala plānus. Viņai bija daudz darāmā. Jāatrod pircējs veikalam. Tad vēl jāizdomā, ko darīt ar māju Persiku ielā. Rets sedza uzturēšanas izdevumus, bet bija muļķīgi atstāt māju tukšu, ja viņa nekad to vairs neizmantos…

Tātad viņa pārdos Persiku ielas māju un veikalu. Un krogu arī. Tas nebija labi. Krogs deva lieliskus ienākumus un nesagādāja nekādas raizes. Bet viņa bija pieņēmusi lēmumu pārcirst visas saites ar Atlantu, tajā skaitā ar krogu.

Un kā būs ar mājām, kuras viņa cēla? Viņa vispār par tām neko nezināja. Jāpārbauda un jāpārliecinās, ka būvētājs joprojām izmanto Ešlija zāģētavu…

Vēl jāpārliecinās, ka ar Ešliju viss ir kārtībā. Un Bo. To viņa bija solījusi Melānijai.

Tad, kad būs visu nokārtojusi Atlantā, viņa brauks uz Taru. Tas būs pēdējais darbs. Jo, tiklīdz Veids un Ella uzzinās, ka brauc mājās pie mātes, viņi gribēs braukt nekavējoties. Nebūtu godīgi likt viņiem gaidīt. Un atvadīšanās no Taras varētu būt vissmagākais uzdevums.

Labāk izdarīt to atri; tad tik ļoti nesāpes. Ak, kā viņa ilgojās redzēt Taru.

Garajā ceļā pa Savanas upi no jūras līdz pilsētai jūdzes ruka lēnām, tāpēc likās bezgalīgas. Kuģi pa kanālu vajadzēja vilkt ar tvaika dzinēju apgādātam velkonim. Skārleta, turot Ketu rokās, nemierīgi staigāja no viena borta līdz otram, cenšoties priecāties līdzi bērna satraukumam, kad pēkšņi gaisā uzspurdza purva putni. Viņi jau bija tik tuvu, vai drīz tiks līdz galamērķim? Skārleta gribēja redzēt Ameriku, dzirdēt amerikāņu balsis.

Beidzot. Tur bija pilsēta. Un doki.

Ak, nu paklausies, Kaķēn, paklausies, kā dzied. Tās ir melno dziesmas, te ir Dienvidi, vai jūti, cik silta saulīte? Tā spīdēs daudzas

dienas. Ak, manu dārgumiņ, manu Kaķēn, mamma ir mājās!

***

Morīnas virtuve bija tieši tāda pati kā agrāk, nekas nebija mainījies. Ģimene bija tā pati. Mīlestība. O'Hāru bērnu spieti. Patricijas mazulis bija zēns, gandrīz jau gadu vecs, un Keitija bija uz grūtām kājām. Keta nekavējoties tika ierauta triju māju ikdienas dzīves ritmā. Viņa ziņkāri aplūkoja pārējos bērnus, rāva tos aiz matiem, ļāva sevi raut aiz matiem un kļuva par vienu no viņiem.

Skārleta bija greizsirdīga. Mazā nemaz nepamanīs, ka manis nav, es nevaru izturēt, ka man viņa jāatstāj, bet citādi nevar. Atlantā pārāk daudzi pazina Retu un varēja viņam pastāstīt par mazo. Es Retu drīzāk nogalināšu nekā ļaušu atņemt man Ketu. Man nav izvēles. Jo drīzāk es došos projām, jo drīzāk atgriezīšos. Un atvedīšu viņai dāvanā brāli un māsu.

Skārleta aizsūtīja telegrammas tēvocim Henrijam Hamiltonam uz biroju un Penzijai uz Persiku ielu un divpadsmitajā maijā ar vilcienu devās uz Atlantu. Viņa vienlaikus juta gan priecīgu satraukumu, gan raizes. Viņa tik ilgi bijusi projām viss kas varēja notikt. Tagad viņa par to galvu nelauzīs, bet pavisam drīz visu uzzinās. Bet tikmēr vienkārši baudīs Džordžijas karsto sauli un to, cik patīkami būt labi ģērbtai. Uz kuģa vajadzēja valkāt sēras, bet nu Skārleta smaragdzaļā īru lina tērpā žilbināja visu acis.

Skārletai vienīgi bija piemirsies, cik netīri bija Amerikas vilcieni. Ap spļaujamtraukiem abos vagona galos drīz vien izveidojās pretīgi smirdošas tabakas sulas klājiens. Nebija vēl nobrauktas ne divdesmit jūdzes, kad eja jau bija kļuvusi par atkritumu izgāztuvi. Kāds piedzērušais grīļodamies klumburoja garām vietai, kur sēdēja Skārleta, un viņa attapās, ka nepieklātos ceļot vienai. Ak, ikviens varētu paņemt manu mazo rokas ceļasomu un apsēsties man blakus! Mēs Īrijā gan daudz ko darām krietni labāk. Pirmā klase ari nozīmēja ērtības. Tavā mazajā kupejā neviens tev neuzbāžas. Viņa atvēra Savanas avīzi kā vairogu. Skaistais lina ģērbs jau bija sagumzījies un aplipis putekļiem.

Jezga Atlantas stacijā un pārgalvīgā kučieru klaigāšana Faivpointas drūzmā lika Skārletas sirdij satraukumā strauji pukstēt, un viņa aizmirsa netīro vilcienu. Cik te viss bija dzīvs, sparīgs un vienmēr mainīgs! Celtnes, kuras viņa agrāk nebija redzējusi, jauni vārdi izkārtnēs virs veikalu skatlogiem, troksnis, steiga un grūstīšanās.

Skārleta pa vagona logu ar lielu interesi vēroja mājas Persiku ielā, klusu nosauca to īpašniekus un ievēroja pazīmes, ka viņiem klājas labāk. Merivederu mājai uzlikts jauns jumts, Mīdu māja pārkrāsota. Nebija vairs tik slikti kā pirms pusotra gada, kad viņa devās projām.

Un tā bija viņas māja! Ak! Nemaz nedomāju, ka zemes gabals tā apbūvēts. Tur jau gandrīz nemaz nav pagalma. Vai māja vienmēr atradusies tik tuvu ielai? Dieva dēļ, esmu gan es muļķe. Kāda tam nozīme? Es taču jau esmu nolēmusi to pārdot.

Tagad nebija īstais laiks pārdot, aizrādīja tēvocis Henrijs Hamiltons. Depresija vēl nebija beigusies, darījumi nepavisam negribēja veikties. Visnopietnāko triecienu bija saņēmis tieši nekustamo īpašumu tirgus, un visgrūtāk bija pārdot lielas mājas, tādas kā nams Persiku ielā. Cilvēki sašaurina savu dzīvi, nevis paplašina to.

Mazās mājas, tādas kā tās, ko viņa cēla pilsētas nomalē, tiek pārdotas uzreiz, tiklīdz gatavas. Tur viņa pelna veselu bagātību. Bet kāpēc vispār māja jāpārdod? Tā taču viņai neko nemaksā, visus rēķinus nokārto Rets, un nauda vēl paliek pāri.

Tēvocis Henrijs skatās uz mani tā, it kā es nelabi ostu vai ar mani būtu atgadījusies kāda cita nelaime, Skārleta nodomāja. Viņš vaino mani par šķiršanos. Vienu bridi viņa gribēja iebilst, izstāstīt savu versiju, kā patiesībā viss noticis. Tēvocis Henrijs bija vienīgais, kas palicis manā pusē. Bez viņa Atlantā nebija nevienas dzīvas dvēseles, kas nelūkotos manī no augšas.

Bet tam nav itin nekādas nozīmes. Šī doma uzliesmoja viņai prātā kā uguņošanas raķete. Henrijs Hamiltons nosoda mani netaisni tāpat kā visi pārējie Atlantā. Es neesmu tāda kā viņi un nevēlos tāda būt. Es esmu citāda, es esmu es pati. Esmu Dižā O'Hāra.

-     Ja tu negribi sevi apgrūtināt, pārdodot manu īpašumu, es neņemšu ļaunā, Henrij, Skārleta sacīja. Tikai pasaki man to. Viņa izturējās vienkārši, ar pašcieņu.

-    Es esmu vecs, Skārlet. Droši vien tev labāk vajadzētu saistīties ar jaunāku juristu.

Skārleta piecēlās, pastiepa roku un patiesā mīlestībā uzsmaidīja vecajam vīram.

Tikai tad, kad viņa bija aizgājusi, tēvocis spēja izteikt vārdos Skārletā notikušās pārmaiņas.

-    Skārleta ir pieaugusi. Viņa nesauca mani par "tēvoci Henriju".

-    Vai misis Batlere mājās?

Skārleta uzreiz pazina Ešlija balsi. Viņa izskrēja no dzīvojamās istabas vestibilā un, aši pamājot, lika pazust kalponei, kas bija atvērusi durvis.

-     Ešlij, miļais, kā es priecājos, tevi redzot. Skārleta pastiepa viņam pretī abas rokas.

Ešlijs tās cieši satvēra un no augšas raudzījās viņā.

-    Skārlet, tu nekad neesi izskatījusies tik labi. Svešu zemju klimats tev iet labumā. Pastāsi, kur tu biji, ko darīji. Tēvocis Henrijs teica, ka tu esot aizbraukusi uz Savanu, tad viņš pazaudēja visus sakarus. Mēs visi lauzījām galvu.

Skaidrs kā diena, ka lauzījāt, īpaši tava vecā māsa ar čūskas mēli, viņa nodomāja.

-     Nāc iekšā un apsēdies. Mirstu no ziņkārības, gribu dzirdēt visus jaunumus.

Vestibila malā kavējās istabene. Ejot garām, Skārleta viņai klusi pavēlēja:

-    Atnes mums kannu ar kafiju un kūkas.

Viņa pirmā iegāja dzīvojamā istabā, apsēdās dīvāna stūri un uzsita ar plaukstu pa vietu sev līdzās.

-    Lūdzu, Ešlij, sēdi man blakus. Gribu uz tevi paskatīties. Lai slavēts Tas Kungs, viņš vairs neizskatās pēc padzīta suņa. Henrijam Hamiltonam bijusi taisnība, ka Ešlijam klājoties labi. Skārleta pētīja viņu caur nolaistām skropstām, atbrīvojot vietu uz galda, kur nolikt paplāti ar kafijas traukiem. Ešlijs Vilkss joprojām bija glīts vīrietis. Ar gadiem viņa kalsnā aristokrāta seja bija ieguvusi asākus vaibstus. Taču viņš izskatījās vecāks par saviem gadiem. Viņam vēl nevar būt četrdesmit, Skārleta lēsa, bet mati vairāk sudrabaini nekā zeltaini. Viņš noteikti daudz laika pavada zāģētavā, jo viņam ir laba sejas krāsa, ne vairs tā pelēkā, kāda rodas no sēdēšanas birojos. Viņa pacēla galvu un pasmaidīja. Bija prieks Ešliju satikt. īpaši tik veselīgā paskatā. Tagad Melānijai dotais solījums vairs nelikās apgrūtinošs.

-     Kā klājas krustmātei Pitijai? Un Indijai? Un Bo? Viņš taču noteikti jau ir pieaudzis vīrietis!

Pitija un Indija esot tādas pašas, viņš atbildēja, sašķobījis lūpas. Pitija ģībstot no katras garāmslīdošas ēnas, un Indija esot ļoti aizņemta ar darbu komitejā, kas cenšas uzlabot morālo gaisotni Atlantā. Abas briesmīgi lutinot Ešliju, divas vecmeitas, kas cenšas noskaidrot, kura no viņām ir labāka cāļumāte. Viņas mēģinājušas lutināt arī Bo, bet zēns to neesot pieļāvis. Ešlija pelēkajās acīs iemirdzējās lepnums. Bo jau bija īsts mazs vīrietis. Viņam drīz būs divpadsmit gadu, bet varētu dot gandrīz piecpadsmit. Viņš bija prezidents kādā klubā, ko izveidojuši vietējie puikas. Viņi Pitijas mājas pagalmā kokā uzcēluši māju, turklāt no labākajiem dēļiem, ko ražo zāģētava. Bo par to īpaši parūpējies; viņš jau tagad par darījumiem zāģētavā zinot vairāk nekā tēvs. Ešlijs to pateica ar nožēlas un apbrīnas sajaukumu. Un jaunā lepnuma uzplūdā piebilda, ka zēns varbūt kļūšot par mācītu vīru. Viņš jau ieguvis skolas balvu par sacerējumu latīņu valodā un lasa tādas grāmatas, kurām viņš būtu stipri par jaunu…

-    Bet tevi tas viss noteikti garlaiko, Skārlet. Lepni tēvi mēdz būt ļoti apnicīgi.

-     Itin nemaz, Ešlij, Skārleta meloja. Grāmatas, grāmatas, grāmatas, te jau slēpās Vilkšu nelaime. Viņi dzīvoja pēc grāmatām, nevis pēc dzīves likumiem. Bet varbūt ar zēnu viss būs kārtībā. Ja viņš jau tagad prata atšķirt dēļu kvalitāti, tad cerība vēl ir. Ja tikai Ešlijs neiespītētos, tad viņa būtu izpildījusi vēl vienu Mellijai doto solījumu. Skārleta uzlika roku Ešlijam uz piedurknes. Man tev jālūdz liels pakalpojums. Viņas ieplestās acis raudzījās lūdzoši.

-     Visu, ko vēlies, Skārlet, tu taču zini. Ešlijs uzlika plaukstu viņas rokai.

-    Es gribētu, lai tu man apsoli, ka ļausi sūtīt Bo uz universitāti un tad kopā ar Veidu Lielajā tūrē. Man tas nozīmētu ļoti daudz galu galā es viņu uzskatu gandrīz par pašas dēlu, jo redzēju, kā viņš piedzima. Un nesen esmu tikusi pie tiešām labas naudas, tāpēc tā nav problēma. Tu taču nebūsi tik riebīgs, lai teiktu nē.

-     Skārlet. Ešlija smaids bija pazudis. Viņš izskatījās ļoti nopietns.

Ak, sasodīts, viņš iebildīs. Paldies Dievam, ka te ir tā tūļa ar kafiju. Istabenes klātbūtnē viņš nevar runāt, un man būs izdevība iejaukties, pirms viņš pagūs pateikt nē.

-    Cik karotīšu cukura, Ešlij? Es tev ieliešu.

Ešlijs paņēma viņai no rokas tasi un nolika uz galda.

-     Lai kafija brīdi pagaida, Skārlet. Viņš saņēma viņas roku. Paskaties uz mani, mīļā. Viņa acis maigi spīdēja. Skārletai juka domas. Nu viņš izskatās gandrīz kā vecais Ešlijs, Ešlijs Vilkss no Divpadsmit ozoliem.

-     Es zinu, kā tu esi tikusi pie naudas, Skārlet. Tēvocis Henrijs nenoturējās. Es saprotu, kā tu jūties. Bet tev tas nav jādara. Viņš nekad nav bijis tevis vērts, tu esi laimīgi tikusi no Reta vaļā, vienalga, kādā veidā. Tu to visu vari aizmirst, it kā tas nekad nebūtu noticis.

Piķis un zēvele, Ešlijs tūlīt mani bildinās!

-     Tu esi brīva no Reta. Saki, ka precēsies ar mani, Skārlet, un es zvēru, ka veltīšu savu dzīvi, lai darītu tevi laimīgu, kā tu to esi pelnījusi.

Bija laiks, kad es par šiem vārdiem būtu gatava atdot savu dvēseli, Skārleta domāja, nav godīgi, ka tagad es tos dzirdu un nejūtu itin neko. Ak, kāpēc Ešlijam vajadzēja tā darīt? Jautājums vēl nebija īsti uzpeldējis viņai galvā, kad viņa jau zināja atbildi. Veco tenku dēļ, lai gan tagad tas likās tik sen. Ešlijs bija nolēmis izpirkt viņas grēkus Atlantas sabiedrības acīs. Cik raksturīgi! Viņš darīs to, kas pieklājas džentlmenim, pat ja tas sapostīs visu viņa dzīvi.

Un, starp citu, ari manējo. Droši vien Ešlijs nav papūlējies par to padomāt. Skārleta iekoda mēlē, lai neizgāztu uz viņu dusmas. Nabaga Ešlijs! Viņš jau nav vainīgs, ka ir tāds. To teica Rets: Ešlijs pieder laikam, kāds bija pirms kara. Šodienas pasaulē viņam nav vietas. Es nedrīkstu dusmoties vai izturēties riebīgi. Nevēlos zaudēt nevienu, kas bija daļa no aizgājušās godības. Vienīgais, kas palicis no tās pasaules, ir atmiņas un cilvēki, kuriem ir tādas pašas atmiņas.

-     Mīļo, mīļo Ešlij, viņa iesāka, es negribu precēties ar tevi. Un viss. Es netaisos spēlēt te ar tevi daiļavu spēles, melot un likt tev dzīties man pakaļ. Esmu tam par vecu, un tu man esi pārāk dārgs. Tu visu laiku esi bijis liela daļa no manas dzīves un arī turpmāk būsi. Saki, ka tu man to neatņemsi.

-     Protams, mīļā. Jūtos pagodināts, ka tu tā jūties. Es tevi vairs neapgrūtināšu ar precēšanos. Viņš pasmaidīja un izskatījās tik jauns, tik līdzīgs Ešlijam no Divpadsmit ozoliem, ka Skārletai salēcās sirds. Mīļais Ešlijs! Viņš nedrīkst nojaust, ka Skārleta skaidri sadzirdējusi viņa balsī atvieglojumu. Viss bija kārtībā. Nē, vēl labāk. Tagad viņi patiesi var kļūt par draugiem. Pagātne jauki noslēgusies.

-     Kādi ir tavi plāni, Skārlet? Es ceru, ka esi atgriezusies mājās uz visiem laikiem.

Šim jautājumam Skārleta bija sagatavojusies, iekams kuģis vēl nebija izbraucis no Golvejas. Jāpanāk, lai neviens no Atlantas nevar viņu atrast, jo tā draudētu iespēja, ka Rets atņemtu Ketu.

-     Es visu pārdodu, Ešlij, nevēlos kādu laiku būt piesieta. Paciemojos brīdi Savanā, apciemoju dažus tētiņa radus Īrijā, pēc tam ceļoju. Viņai jābūt uzmanīgai. Ešlijs bijis ārzemēs un tūlīt pieķers Skārletu, ja viņa teiks, ka bijusi vietās, kuras patiesībā nebija redzējusi. Nez kādēļ es tā arī neesmu tikusi līdz Londonai. Domāju, ka varētu uz brīdi apmesties tur. Lūdzu, palīdzi man, Ešlij. Kā tu domā, vai tas ir prātīgi? Skārleta no Melānijas stāstītā zināja, ka, pēc Ešlija domām, Londona ir ideāla pilsēta. Viņš runās bez mitas un aizmirsīs uzdot citus jautājumus.

-    Cik jauka pēcpusdiena, Ešlij. Tu taču atkal atnāksi, vai ne? Es kādu laiciņu te padzīvošu, kārtojot lietas.

-     Cik bieži vien varēšu. Tas ir rets prieks. Ešlijs paņēma no kalpones cepuri un cimdus. Uz redzēšanos, Skārlet.

-     Uz redzēšanos. Ak, Ešlij, tu izpildīsi manu lūgumu, vai ne? Citādi būšu ļoti nelaimīga.

-    Es nedomāju…

-    Es tev zvēru, Ešlij Vilks: ja tu man neļausi izveidot nelielu ieguldījumu fondu Bo, es liešu asaras kā upe, kas iziet no krastiem. Un mēs abi ļoti labi zinām, ka neviens džentlmenis neliks dāmai raudāt.

Ešlijs noliecās pār viņas roku.

-     Pirmīt domāju, ka tu esi ļoti mainījusies, Skārlet, bet es kļūdījos. Tu aizvien vēl spēj tīt vīriešus ap savu mazo pirkstiņu tā, ka viņiem tas patīk. Es būtu slikts tēvs, ja liegtu Bo pieņemt dāvanu no tevis.

-     Ak, Ešlij, es nudien tevi mīlu un mīlēšu mūžīgi. Paldies tev!

Nu, skrien uz virtuvi to izstāstīt, Skārleta nodomāja, skatoties, kā

kalpone aizver aiz Ešlija durvis. Tikpat labi varu dot vecajām pļāpu tašām vielu jaunām tenkām. Turklāt viņas nemūžam nesaprastu, kā es mīlu un mīlēšu Ešliju.

Skārletai vajadzēja daudz vairāk laika, nekā viņa bija iecerējusi, lai nokārtotu savus darījumus Atlantā. Uz Taru viņa varēja izbraukt tikai 10. jūnijā.

Jau gandrīz mēnesi neesmu redzējusi Ketu! Es nespēju to izturēt. Viņa var mani aizmirst. Droši vien esmu palaidusi garām jaunu zobu, varbūt pat divus. Ja nu viņa ir sabēdājusies un neviens nezina, ka viņa jūtas labāk, ja var pašļakstināties pa ūdeni? Ir ari tik briesmīgi karsts. Keta var dabūt ādas iekaisumu. Mazs īru bērniņš neko nezina par karstu laiku.

Pēdējo nedēļu Atlantā Skārleta no satraukuma bija tik nemierīga, ka gandrīz nevarēja gulēt. Kāpēc nelīst? Jau pusstundu pēc slaucīšanas visu atkal sedza sarkani putekļi.

Iesēdusies vilcienā uz Džonsboro, Skārleta nomierinājās. Kaut arī ar kavēšanos, tomēr viņa bija paveikusi visu, ko iecerējusi, turklāt vēl labāk, nekā Henrijs Hamiltons un viņas jaunais jurists paredzēja.

Protams, visvieglāk bija gājis ar krogu. Depresija palielināja tā darījumu apjomu un vērtību. Veikala viņai bija žēl. Cenu vairāk noteica zemes gabals, uz kura tas atradās, nekā apgrozījums; jaunie īpašnieki grasījās ēku nojaukt un uzcelt tur astoņu stāvu māju. Vismaz Faivpointu krīze nebija ietekmējusi. No šiem diviem pārdošanas darījumiem viņa bija iemācījusies pietiekami daudz, lai nopirktu vēl piecdesmit akrus un pilsētas nomalē uzceltu vēl simts māju. Tādējādi Ešlijam vēl pāris gadu klāsies labi. Turklāt būvuzņēmējs bija viņai teicis, ka arī citi būvnieki sākuši pirkt tikai no Ešlija. Uz Vilkšu varēja paļauties, ka viņš nepārdos zaļus kokmateriālus, ko nevarēja sacīt par citām Atlantas zāģētavām. Nudien izskatījās, ka, pašam par spīti, viņam veiksies.

Un Skārleta nopelnīs veselu bagātību. Tur Henrijam Hamiltonam bija taisnība. Viņas mazās mājiņas tika nopirktas, tiklīdz bija gatavas.

Un nesa peļņu. Lielu peļņu. Viņa nudien bija šokēta, kad redzēja, cik naudas iekrājies bankas kontā. Pietiekami, lai segtu visus izdevumus, par kuriem viņa visus šos mēnešus bija raizējusies Belihārā, kad tik daudz izdeva un tik maz ieņēma. Viņa nebūs zaudētāja. Raža būs ienākums, brīvs un skaidrs, plus vēl jānopērk sēkla nākamajam gadam. Un īres maksas pilsētā noteikti pieaugs. Pirms prombraukšanas kurpnieks bija apjautājies par vienu no tukšajām mājām un Kolams sacījis, ka viņam padomā esot arī skroderis.

Viņa, vienalga, būtu to darījusi, pat ja nebūtu nopelnījusi tik daudz naudas, taču, nopelnot naudu, viss bija daudz vienkāršāk. Būvuzņēmējam tika doti norādījumi sūtīt visu turpmāko peļņu Stīvenam O'Hāram Savanā. Viņam būs visa nepieciešamā nauda, lai izpildītu Kolama rīkojumus.

Jocīgi ar to māju Persiku ielā, Skārleta domāja. Varētu domāt, ka šķirties no tās būs sāpīgi. Kā nekā tur es dzīvoju kopā ar Retu, tā bija vieta, kur piedzima Bonija un kur viņa aizvadīja savu tik ļoti īso dzīvi. Bet vienīgais, ko jutu, bija atvieglojums. Kad tā meiteņu skola izteica piedāvājumu, es būtu varējusi nobučot direktores žāvētai plūmei līdzīgo vaigu. Likās, it kā man noņemtu važas. Es tagad esmu brīva. Atlantā man vairs nav nekādu saistību. Nekas mani te vairs netur.

Skārleta klusu pasmaidīja. Tāpat kā korsete. Kopš tās reizes, kad Kolams un Ketlīna Golvejā pārgrieza auklas, viņa vairs nebija to vilkusi. Viduklis nu bija par pāris collām platāks, tomēr viņa aizvien vēl bija slaidāka par vairumu sieviešu, kuras redzamas uz ielas un kuru korsetes bija savilktas tik cieši, ka viņas gandrīz nevarēja paelpot. Un viņa jutās ērti katrā ziņā, cik nu ērti cilvēks var justies tādā karstumā. Skārleta varēja ari pati apģērbties un nebija atkarīga no istabenes. Un biezo šinjonu, ko viņa valkāja, bija viegli sakārtot pašai. Brīnišķīgi, ka pati var tikt ar visu galā. Brīnišķīgi bija ari neraizēties par to, ko citi cilvēki dara vai nedara, kas viņiem patīk un ko viņi nosoda. Bet brīnišķīgākais bija doties uz vienu Taru un tad aizvest savus bērnus uz otru. Drīz viņa būs pie savas dārgās Ketas. Un tad atgriezīsies atpakaļ svaigajā, saldi smaržojošajā, lietus veldzētajā Īrijas vēsumā. Skārletas roka noglāstīja mīksto ādas maisiņu, kuru viņa turēja klēpī. Vispirms viņa aiznesīs Belihāras zemi uz tētiņa kapa.

Vai vari mani redzēt no tās vietas, kur atrodies, tētiņ? Vai tu zini? TU tik ļoti leposies ar savu Keitiju Skārletu, tētiņ. Es esmu Dižā O'Hāra.

69. NODAĻA

Džonsboro stacijā Skārletu sagaidīja Vils Bentīns. Viņa paskatījās uz svaiņa vēja ārdēto seju un brīvo stāju un atplauka platā smaidā. Vils noteikti ir vienīgais cilvēks, kuru Dievs radijis ar spēju izskatīties tā, it kā viņš atpūstos uz savas koka kājas. Viņa cieši apskāva Viļu.

-    Pie joda. Skārlet, tev vajadzēja mani brīdināt. Gandrīz nogāzi mani no stumbeņa. Priecājos tevi redzēt.

-   Es ari priecājos tevi redzēt, Vil. Laikam jau nevienu visā ceļojuma laikā neesmu uzlūkojusi ar tādu prieku kā tevi. Tā bija taisnība. Vils viņai bija dārgāks pat par Savanas O'Hārām. Varbūt tāpēc, ka viņi kopā piedzīvojuši grūtus laikus, varbūt tāpēc, ka viņš mīlēja Taru tikpat stipri kā Skārleta. Varbūt tāpēc, ka viņš bija godīgs lāga vīrs.

-    Kur tava istabene, Skariet?

-    Ak, es vairs neniekojos ar istabenēm, Vil. Es vairs neniekojos ar daudzām lietām.

Vils pārbīdīja uz otru mutes kaktiņu salmu, ko turēja lūpās.

-    Es pamanīju, viņš īsi noteica. Skārleta iesmējās. Nekad agrāk viņa nebija iedomājusies, ko jūt vīrietis, kad viņu apskauj meitene bez korsetes.

-     Nekādu būru vairs, Vil, nekad, nekādu, viņa paziņoja. Kaut varētu pastāstīt, kāpēc jūtas tik lajmīga, pastāstīt par Ketu un Belihāru. Viļam viņa izstāstītu nekavējoties, jo uzticējās viņam. Bet viņš bija Suelenas vīrs, un savai māsai viņa neuzticējās ne tik, cik melns aiz naga. Un Vils, iespējams, uzskatītu par savu pienākumu izstāstīt visu sievai. Skārletai vajadzēja turēt mēli aiz zobiem. Viņa ierāpās ratos. Vils nekad nebrauca ar ekipāžu. Viņš varot apvienot iepirkšanos Džonsboro ar vilciena sagaidīšanu. Rati bija piekrauti ar maisiem un kastēm.

-    Pastāsti, kas jauns, Vil, Skārleta mudināja, kad viņi jau brauca. Es tik sen neko neesmu dzirdējusi.

-     Nu, paga. Laikam jau vispirms gribēsi dzirdēt par bērneļiem. Ella ar mūsu Sūziju dzīvo kā cimds ar roku. Tā kā Sūzija ir drusku jaunāka, viņa šķietami ļauj Ellai gūt virsroku, un tas tavai meitai milzīgi nācis par labu. Un Veidu tu gandrīz nepazīsi. Viņš sāka stiepties garumā apmēram ap četrpadsmito dzimšanas dienu pērn janvārī un izskatās, ka ij nedomā apstāties. Kaut arī pēc skata puika ir izstīdzējis, viņš ir stiprs kā vērsis. Un tāpat arī strādā. Pateicoties viņam, šogad apsēti divdesmit jauni akri.

Skārleta pasmaidīja. Cik ļoti viņš noderēs Belihārā, un cik ļoti viņam tas patiks. Dzimis zemnieks, kas to būtu domājis. Laikam būs atsities tētiņā. Adas maisiņš viņai klēpī bija silts.

-     Mūsu Martai ir septiņi gadi, un mazajai Džeinai pagājšgad septembrī palika divi. Pērn Suelenai izputēja bērns, tā bija vēl viena meitene.

-    Ak, Vil, man žēl!

-    Esam nolēmuši vairs nemēģināt, Vils sacīja. Suelenai gāja ļoti smagi, un dakteris tā ieteica. Mums ir trīs veselīgas meitenes, un tas ir vairāk, nekā vairums cilvēku dabū, lai būtu laimīgi. Saprotams, ka būtu gribējis puiku, kurš vīrietis negribētu, bet es nesūkstos. Turklāt Veids man bijis vislabākais dēls. Viņš ir labs zēns, Skārlet.

Viņa bija priecīga to dzirdēt. Un izbrīnījusies. Viļam taisnība, viņa Veidu nepazīs. Vismaz tad, ja viņš kaut nedaudz līdzinās tam zēnam, ko Vils aprakstīja. Viņa atcerējās bailīgo, izbiedēto, bālo puisēnu.

-     Man Veids tik ļoti patīk, ka piekritu aizlikt par viņu tev kādu vārdiņu, lai ari man parasti nepatīk bāzt degunu citu cilvēku darīšanās. Viņš vienmēr no tevis drusku baidījies, Skārlet, tu to zini. Vienvārdsakot, Veids grib, lai es tev pasaku, ka skolā viņš vairs negrib iet. Šomēnes viņš pabeidza vietējo skolu, un likums neprasa tālāku skološanos.

Skārleta papurināja galvu.

-    Nē, Vil. Tu vari viņam to pateikt, vai arī es pati pateikšu. Viņa tētis mācījās universitātē, un tāpat darīs arī Veids. Neņem ļaunā, Vil, bet vīrietis nekur tālu bez izglītības nevar tikt.

-     Es ļaunā neņemu. Neņem ļaunā ari tu, bet es domāju, ka tev nav taisnība. Veids prot lasīt, rakstīt un rēķināt, cik nu zemniekam to vajag. Un to viņš grib darīt. Saimniekot. Pareizāk sakot, saimniekot Tarā. Viņš saka vecaistēvs esot izveidojis Taru bez kādas mācīšanās, un puika neredz, kāpēc lai ar viņu būtu citādi. Zēns nav tāds kā es, Skārlet. Pie joda, es knapi varu uzrakstīt savu vārdu. Viņš četrus gadus nomācījies smalkā skolā, kur tu viņu sūtīji Atlantā, un vēl trīs te, un viņš ir mācījies arī no zemes. Viņš zina visu, kas lauku zēnam būtu jāzina. Tas viņš ir, Skārlet, lauku puika un jūtas ar to apmierināts. Man ļoti nepatiktu, ja tu visu sabojātu.

Skārleta sacēla spuras. Vai tas Vils Bentīns saprot, ar ko viņš runā? Viņa bija Veida māte, viņa zina, kas dēlam nāks par labu.

-    Tā kā tu jau esi saskaitusies, tad es tikpat labi varu pabeigt savu sakāmo, Vils turpināja gausā laukstrādnieka valodā. Viņš skatījās tieši uz priekšu, uz putekļaino ceļu. Man grāfistes Tiesas mājā parādīja jaunos Taras papīrus. Izskatās, ka tev izdevies dabūt Kerīnas daļu. Es nezinu, ko tu esi nodomājusi, Skārlet, un es to arī neprasu. Bet teikšu vienu. Ja kāds nāks pa ceļu, plivinādams papīrus par to, ka paņems Taru, es sagaidīšu viņu ceļa galā ar bisi rokā.

-    Vil, varu zvērēt pie veselas grēdas Bībeļu, ka es nedomāju neko darīt ar Taru. Skārleta jutās laimīga, ka tā ir taisnība. Vila klusā, nazālā murdēšana bija biedējošāka par jebkuru skaļāko kliedzienu.

-    Priecājos to dzirdēt. Es domāju, ka Tarai vajadzētu tikt Veidam. Viņš ir tava tētiņa vienīgais mazdēls, un zemei vajadzētu palikt ģimenē. Ceru, ka tu viņu atstāsi, kur viņš ir, Skārlet, lai viņš ir mana labā roka un man dēla vietā kā tagad. Tu darīsi, kā gribēsi. Tā allažiņ bijis. Es apsolīju Veidam, ka parunāšu ar tevi, un esmu to izdarījis. Ja tev nekas nav pretī, lai tas pagaidām paliek. Man vairs nav ko teikt.

-     Es padomāšu, Skārleta apsolīja. Rati čīkstēdami ripoja pa pazīstamo ceļu, un viņa redzēja, ka zeme, kuru viņa atcerējās kā kultivētu, atkal bija nonākusi krūmāju un asu nezāļu varā. Gribējās raudāt. Vils redzēja Skārletas sagumušos plecus un nošļukušos mutes kaktiņus.

-     Kur tu biji šos divus pēdējos gadus, Skārlet? Ja nebūtu Kerīnas, mums nebūtu ne jausmas, kur tu esi palikusi, bet tad arī viņa pazaudēja pēdas.

Skārleta piespieda sevi pasmaidīt.

-   Es baudīju piedzīvojumus, Vil, ceļodama pa pasauli. Apciemoju arī savus O'Hāru radus. Kāds bariņš dzīvo Savanā, viņi ir ļoti jauki cilvēki. Es paliku pie viņiem ilgi. Un tad devos uz Īriju, lai iepazītos ar vēl citiem radiem. Tu nevari iedomāties, cik daudz to O'Hāru ir. Rīkli aizžņaudza asaru kamols. Viņa piespieda ādas maisiņu pie krūtīm.

-    Vil, es kaut ko atvedu tētiņam. Vai tu izlaidīsi mani pie kapiem un kādu brīdi neļausi nevienam tur nākt?

-    Kā tad.

Skārleta nometās uz ceļiem pie saules apspīdētā Džeralda O'Hāras kapa. Melnā Īrijas zeme bira viņai caur pirkstiem un sajaucās ar Džordžijas sarkanā māla putekļiem.

-    Ak, tētiņ, viņa murmināja vārdu īriskā ritmā, skaidrs, ka Mītas grāfiste ir kolosāla vieta. Tevi, tētiņ, visi piemin ar labu vārdu. Es nezināju, tētiņ, piedod. Es nezināju, ka tev vajadzīga kārtīga vāķēšana, ka jāstāsta stāsti, sākot no bērnu dienām. Viņa pacēla galvu, un saule atspīdēja asaru plūdos uz viņas sejas. Balss bija aizlūzusi, piesmakusi no raudāšanas, bet viņa darīja, ko spēja, jo viņas bēdas bija lielas.

Kāpēc tu mani atstāji? Ochonl

Ochon! Ochon! Ullagon 0!

Skārleta priecājās, ka Savanā nebija nevienam teikusi par savu nodomu Veidu un Ellu vest sev līdzi uz Īriju. Tagad nevajadzēs skaidrot, kāpēc atstājusi bērnus Tarā; cik pazemojoši būtu stāstīt patiesību, ka pašas bērni viņu negrib, ka viņi ir atsvešinājušies no mātes. Skārleta nespētu atzīties nevienam, pat sev ne, cik ļoti tas sāpēja un cik ļoti viņa sev pārmeta. Viņa jutās zemiska un riebīga; gandrīz vai nespēja priecāties par Veidu un Ellu, kas acīm redzami jutās apmierināti.

Tarā viss darīja sāpes. Viņa jutās kā svešiniece. Vecmāmiņas Robijāras portrets nebija mainījies. Māju gandrīz vairs nevarēja pazīt, Suelena ikmēneša maksājumus bija izmantojusi, pērkot jaunas mēbeles un iekārtas priekšmetus. Gludās galdu virsmas bija tik spožas, ka koda Skārletai acīs, paklāju un aizkaru krāsas pārāk uzkrītošas. Viņai tas riebās. Un cepinošā svelme, pēc kuras bija ilgojusies Īrijas lietos, izraisīja galvassāpes, kas ilga gandrīz visu nedēļu, kuru viņa pavadīja Tarā.

Skārletai patika ciemoties pie Alekša un Sallijas Fontēniem, bet abu mazais bērniņš atgādināja, cik ļoti viņa ilgojas pēc Ketas.

Vienīgi pie Tārltoniem viņa jutās lieliski. Kaimiņu saimniecība gāja uz augšu, misis Tārltona bez apstājas runāja par savu grūsno ķēvi un cerībām, ko viņa saistīja ar trīsgadīgo zirgu, kas Skārletai noteikti bija jāapbrīno.

Brīvā viesošanās, kad nevajadzēja nekādu ielūgumu, lai apciemotu visus kaimiņus, bija grāfistes dzīves labākā tradīcija.

Bet Skārleta priecājās, ka brauc projām no Taras, un arī tas sāpēja. Ja viņa nezinātu, cik ļoti Taru mīl Veids, viņai lūztu sirds, ka nevar vien sagaidīt, kad tiks projām. Viņas vietu vismaz ieņem viņas dēls. Pēc Taras apmeklējuma Skārleta aizgāja pie sava jaunā Atlantas jurista un uzrakstīja testamentu, ka divas trešdaļas no Taras novēl savam dēlam. Viņa nerīkosies tā, kā darīja tēvs un tēvocis Daniels, atstājot aiz sevis jucekli. Un, ja Vils nomirst pirmais, Suelenai viņa neuzticējās ne par mata tiesu. Skārleta ar plašu vēzienu parakstīja dokumentu un tad bija brīva.

Brīva atgriezties pie Ketas. Mazā vienā mirklī sadziedēja visas Skārletas brūces. Ieraugot māti, meitenītes seja atplauka, mazās rociņas stiepās pretī, un Keta pat gribēja, lai viņu apskauj, un pacieta desmitiem bučiņu.

-    Viņa izskatās iedegusi un veselīga! Skārleta iesaucās.

-    Kāds tur brīnums, atbildēja Morīna. Ketai ļoti patīk saule, tiklīdz uzgriez muguru, viņa jau norāvusi cepurīti. Maza čigāniete un katru dienas brīdi kā saulstariņš.

-    Nakts un dienas, Skārleta palaboja, turēdama Ketu cieši piekļautu sev klāt.

Stīvens stāstīja Skārletai, kā jārīkojas atceļā uz Golveju. Viņai tas nepatika. Atklāti sakot, arī pats Stīvens viņai diez ko nepatika. Bet Kolams bija sacījis, ka Stīvens atbild par visu, tāpēc viņa uzvilka sēru drānas un paturēja sūdzības pie sevis.

Kuģi sauca "Zelta aunāda", un tas bija pavisam jauns, grezns laineris. Skārletai nebija nekādu iebildumu pret apartamentu lielumu vai ērtībām. Bet kuģis nebrauca tieši uz Īriju. Brauciens ieilga par veselu nedēļu, un viņa dega nepacietībā drīzāk atgriezties Belihārā, lai redzētu, kā padevusies labība.

Skārleta jau faktiski stāvēja uz trapa, kad ieraudzīja milzīgo "Izbraukšanas plakātu", uz kura bija attēlots kuģa maršruts, citādi viņa būtu atteikusies braukt, vienalga, ko sacītu Stīvens. "Zelta aunāda" uzņēma pasažierus Savanā, Čārlstonā un Bostonā un izlaida Liverpūlē un Golvejā.

Skārleta panikā apcirtās, gatava skriet atpakaļ uz dokiem. Viņa nevar braukt uz Čārlstonu, tas vienkārši nav iespējams! Rets zinās, ka viņa ir uz kuģa, Rets vienmēr nez kā visu uzzināja viņš ienāks kajītē un paņems Ketu.

Es viņu nogalināšu. Dusmas padzina bailes, un Skārleta vēlreiz pagriezās, lai kāptu uz kuģa. Rets Batlers nepiespiedīs viņu griezties apkārt un mukt. Visa bagāža jau bija uz kuģa, un viņa nešaubījās, ka Stīvens čemodānos kontrabandas ceļā sūta Kolamam ieročus. Viņi bija atkarīgi no Skārletas. Turklāt viņa gribēja tikt atpakaļ Belihārā, un viņa neļaus nevienam un nekam stāties sev ceļā.

Kad Skārleta tika līdz savai kajītei, viņa jau bija uzkurinājusi sevī milzu dusmas pret Retu. Bija pagājis vairāk nekā gads, kopš viņš bija šķīries no Skārletas, tad nekavējoties apprecējis Annu Hemptoni. Šī gada laikā Skārleta bija tik aizņemta, piedzīvojusi tādas pārmaiņas dzīvē, ka viņai bija izdevies atstumt malā Reta nodarītās sāpes. Tagad tās plosīja sirdi, un reizē ar sāpēm nāca nopietnas bailes par Reta neparedzamo varu. Viņas sāpes pārvērtās dusmās. Niknums piešķīra spēku.

Daļu ceļa Skārletai līdzi brauca Bridija. Bostonas O'Hāras bija sameklējuši viņai labu vietu par dāmas istabeni. Līdz brīdim, kad uzzināja, ka kuģis piestās Čārlstonā, Skārleta bija priecājusies par meitenes sabiedrību. Bet doma par stāvēšanu Čārlstonā Skārletu tik ļoti satrauca, ka jaunās māsīcas nemitīgā tarkšķēšana gandrīz padarīja viņu traku. Kāpēc Bridija nevar likt viņu mierā? Patrīcijas aizgādībā Bridija bija apguvusi darba pienākumus un gribēja visu izmēģināt, apkalpojot Skārletu. Viņa skaļi pauda satraukumu, uzzinājusi, ka Skārleta nevalkā korseti, un izteica vilšanos, ka neviena Skārletas kleita nebija jālāpa. Skārleta ilgojās pateikt, ka pirmais istabenes darba likums ir runāt tikai tad, kad tiek uzrunāta, bet Bridija viņai patika, un meitene jau nebija vainīga, ka kuģis apstāsies Čārlstonā. Tāpēc Skārleta piespieda sevi smaidīt un izlikties, ka viss ir kārtībā.

Kuģis gar piekrasti brauca naktī, Čārlstonas ostā iegriežoties līdz ar pirmo gaismas svīdumu. Skārleta vispār nebija gulējusi. Saullēktā viņa izgāja uz klāja. Līča plašos ūdeņus klāja sārta migliņa. Cauri tai pilsēta likās izplūdusi un aizplīvurota kā sapnī. Svētā Miķeļa baznīcas baltā smaile krāsojās tik tikko jaušami sārta. Skārletai likās, ka starp kuģa motoru lēnajiem pukšķiem tālumā dzird klusus pazīstamos pulksteņa sitienus. Šobrīd laikam pie tirgus izkrauj zvejas laivas, nē, vēl mazliet par agru, laivas tikai tagad nāk krastā. Viņa pūlējās ko saskatīt, bet dūmaka apslēpa laivas, ja arī tās brauca kuģim pa priekšu.

Viņa koncentrējās, lai atsauktu prātā dažādos zivju un dārzeņu veidus, kafijas tirgotāju un desu meistara vārdus jebko, galvenais, nodarbināt prātu, lai aizgainltu atmiņas, ar kurām viņa neuzdrīkstējās saskarties.

Bet, kad saule skaidri iezīmēja apvāršņa malu viņai aiz muguras, sārtā dūmaka pacēlās un vienā pusē parādījās Samtera forta sašautās sienas. "Zelta aunāda" ieslīdēja ūdeņos, kur viņa kopā ar Retu bija burājusi, smējusies kopā ar viņu par delfīniem un kur viņus abus pārsteidza vētra.

Lai velns viņu parauj! Es ienīstu viņu un viņa nolādēto Čārlstonu…

Skārleta sev sacīja, ka jāiet uz kajīti un jāieslēdzas kopā ar Ketu; taču viņa stāvēja kā pieaugusi pie klāja. Lēnām pilsēta auga lielāka, kļuva skaidrāk saskatāma un virmojošajā rīta gaisā vizēja baltā, sārtā, zaļā krāsā un pasteļtoņos. Viņa varēja saklausīt Svētā Miķeļa baznīcas zvanus, saost ziedu piesātināto, tropiski saldo aromātu, redzēt Vaitpointas dārzos augošās palmas, mirgojošo austeru čaulu taku spožumu. Tad kuģis brauca garām promenādei gar Austrumu arsenālu. Skārleta no kuģa klāja varēja noskatīties tajā no augšas. Tur bija Batleru nama augstās kolonnas, kas sniedzās līdz koku galotnēm, ēnainās terases, parādes durvis, dzīvojamās un viņas guļamistabas logi. Logi! Un teleskops karšu istabā. Skārleta sacēla uz augšu svārkus un metās skriet.

Brokastis viņa lika ienest kajītē un uzstāja, ka Bridijai ar Ketu jāpaliek pie viņas. Droši varēja justies vienīgi te, aiz slēgtām durvīm, prom no ļaužu acīm, kur Rets nevar uzzināt par Ketas eksistenci un viņu atņemt.

Stjuarts ar spoži baltu galdautu apklāja apaļo galdu Skārletas dzīvojamā istabā un iestūma ratiņgaldu ar divām rindām sudraba šķīvju ar vākiem. Bridija ieķiķinājās. Rūpīgi klādams galdu un novietodams ziedu kompozīciju tā pašā vidū, stjuarts nemitīgi runāja par Čārlstonu. Skārleta tikai ar mokām noturējās, lai nelabotu viņa sacīto, viņš kļūdījās tik daudzās lietās. Bet viņš bija skots, kas brauc ar skotu kuģi, kāpēc gan lai viņš pazītu Čārlstonu?

Piecos mēs atkal dosimies ceļā, viņš sacīja, kad būs uzņemta krava un iekāpuši jauni pasažieri. Varbūt jūs, dāmas, vēlētos doties ekskursijā un apskatīt pilsētu. Viņš sāka likt galdā šķīvjus un celt tiem nost vākus. Te ir jauka ekipāža ar kučieri, kurš mācēs parādīt visas vietas, ko vērts apskatīt. Tikai piecdesmit pensu vai divi dolāri piecdesmit amerikāņu naudā. Gaidiet pie trapa. Vai arī, ja jums labāk patiktu vēsāks gaiss uz ūdeņiem, no blakuspiestātnes atiet laiva uz dienvidiem, tā brauc augšup pa upi. Pirms kādiem desmit gadiem Amerikā plosījās liels Pilsoņu karš. Jūs varēsiet redzēt lielo muižas ēku drupas, mājas nodedzināja karojošās armijas. Taču tad jums jāpasteidzas, kuģītis atiet pēc četrdesmit minūtēm.

Skārleta mēģināja apēst grauzdiņu, bet kumoss strēga kaklā. Zeltītais pulkstenis uz rakstāmgalda skaitīja minūtes. Viņai likās, ka tas tikšķ ļoti skaļi. Pēc pusstundas viņa pielēca kājās.

-    Es došos ārā, Bridij, bet tu neuzdrošinies spert soli ārpus kajītes. Atver iluminatorus, vēdini ar palmas zaru vēdekli, bet jūs ar Kaķēnu palieciet te aiz slēgtām durvīm, lai cik karsts arī būtu. Pasūti visu, ko vēlies ēst vai dzert.

-    Kur tu iesi, Skārlet?

-    Nav svarīgi. Es būšu atpakaļ pirms kuģa atiešanas.

Ekskursiju kuģītis bija neliels tvaikonītis ar lāpstiņu dzenratu aizmugurē koši sarkanā, baltā un zilā krāsā. Nosaukums bija rakstīts zelta burtiem "Ābrahams Linkolns". Skārleta to labi atcerējās. Viņa bija redzējusi kuģīti braucam garām Danmorlendingai.

Jūlijs nebija tas mēnesis, kad daudz ļaužu vēlētos doties uz dienvidiem. Bija pavisam neliels pulciņš pasažieru. Skārleta sēdēja zem nojumes uz augšējā klāja, apvēdinājās un lādēja sēru kleitas garās piedurknes un augsto apkakli, kas cepināja dienvidu karstajā saulē.

Kāds vīrietis sarkanbalti svītrotā cilindrā kliedza paskaidrojumus megafonā. Ar katru mirkli viņš nokaitināja Skārletu arvien vairāk.

Paskatieties uz tiem plakanģīmjiem jenkijiem, viņa domāja, viņi to visu aprij nedomādami. Nežēlīgie vergu īpašnieki, ko tu neteiksi! Pārdeva plantācijas gar upi, sasodīts! Mēs savus mellos mīlējām kā ģimenes locekļus, un dažiem no tiem mēs piederējām vairāk nekā viņi mums. "Krusttēva Toma būda". Blēņas! Neviens normāls cilvēks nelasītu tādus mēslus.

Kaut viņa nebūtu padevusies pēkšņajam impulsam braukt šajā ekskursijā. Tā viņu tikai izsitīs no līdzsvara. Tas jau ir noticis, un viņi pat vēl nav izbraukuši no līča un nonākuši Ešlijas upē.

Dievs apžēlojās, un gidam aptrūka stāstāmā, tāpēc ilgu laiku vienīgās skaņas bija virzuļu klabēšana un ūdens šalkšana, kad tas lija pāri dzenratam. Abās pusēs purva zāle bija zeltaini zaļa un aiz tās upes krastos stāvēja sūnām apauguši ozoli. Virs zāles, kur gaisā sijājās knišļi, šaudījās spāres; palaikam no ūdens izlēca zivs un iekrita atpakaļ. Skārleta sēdēja klusēdama, nomaļus no pārējiem pasažieriem, auklēdama savu niknumu. Reta plantācija bija drupās, un viņš nedarīja neko, lai to glābtu. Kamēlijas! Belihārā, kur tad, kad viņa ieradās, kuploja nezāles, tagad bija akriem veselīgas labības. Un viņa bija no jauna uzcēlusi veselu pilsētu, kamēr Rets tikai sēdēja un blenza savos apdegušajos skursteņos.

Tāpēc jau viņa bija uzkāpusi uz šī kuģa, viņa centās sev iestāstīt. Viņa justos labi, redzot, cik tālu tikusi viņam priekšā. Skārleta saspringa pie katra upes līkuma, atslāba, kad tas palika aiz muguras un Reta māja nebija parādījusies.

Ešlijas muižu Skārleta bija piemirsusi. Džūlijas Ešlijas lielā, četrstūrainā ķieģeļu māja vienkāršā zāliena vidū izskatījās varena un biedējoša.

Šī ir vienīgā plantācija, kuru neizpostīja varonīgā Federālā armija, ieaurojās vīrietis stulbajā cepurē. Komandiera līdzjūtīgā sirds nevēlējās darīt pāri trauslajai neprecētajai dāmai, kas gulēja slimības gultā.

Skārletai izlauzās skaļi smiekli. "Tauslā vecmeita", padomā tik! Mis Džūlija viņus tā nobiedēja, ka viņi pieslapināja bikses! Pārējie pasažieri ziņkāri paskatījās uz sievieti sēru tērpā, bet viņa nemanīja pētošos skatienus. Danmorlendinga būs nākamā…

Jā, te bija fosfātu rakstuves. Tās nu gan bija lielas! Maisus krāva piecās baržās. Skārleta centās ielūkoties zem platmaļu cepures vīrietim, kurš stāvēja piestātnē. Tas bija tas balto salašņu karavīrs vārdu viņa neatcerējās, Hokinss vai kaut kas uz to pusi nav svarīgi, aiz līkuma, garām tam lielajam ozolam…

Leņķis, kādā krita saules stari, Danmorlendingas lielās, ar zāli apaugušās terases pārvērta milzu pakāpienos no zaļa samta un izkaisīja saules zaķīšus pa taureņu ezeriem pie upes. Skārletas nevilšo izsaucienu aprija jenkiju izsaucieni. Viņas ceļabiedri bija sastājušies ap viņu pie margām. Terašu augšā apkvēpušie dūmeņi kā gari sargkareivji stāvēja pret sāpīgi koši zilajām debesīm; zālē starp ezeriem saulē sildījās aligators. Danmorlendinga līdzinājās savam īpašniekam: kopta, sapostīta, bīstama. Un neaizsniedzama. Atlikušajā mājas stāvā, kuru Rets izmantoja par savu kabinetu un mājvietu, aizvirtņi bija ciet.

Skārletas skatiens alkatīgi šaudījās no vienas vietas pie citas, salīdzinot atmiņas ar to, ko redzēja. Krietni liela daļa dārza bija attīrīta, un izskatījās, ka viss plaukst un zeļ. Aiz mājas tika celta kāda būve; viņa saoda svaigu zāģmateriālu smārdu un redzēja jumta čukuru. Mājas slēģi bija salaboti vai varbūt ielikti jauni. Tie nebija ieliekušies un spoži mirdzēja zaļā krāsā. Pa rudeni un ziemu viņš daudz padarījis.

Vai arī viņi. Skārleta gribēja novērsties. Viņa nevēlējās redzēt atjaunotos dārzus. Anna tās puķes mīl tikpat ļoti kā Rets. Un salabotie slēģi nozīmē salabotu māju, kur viņi abi kopā dzīvo. Vai Rets gatavo Annai brokastis?

-    Vai nejūtaties labi, mis? Skārleta patraucās garām kādam bažīgam pasažierim.

-   Karstums, viņa izgrūda. Es iešu tur, vairāk ēnā. Atlikušo brauciena laiku viņa vērās tikai uz nevienmērīgi nokrāsoto klāju. Likās, dienai nekad nebūs gala.

70. NODAĻA

Pulkstenis sita pieci, kad Skārleta pa galvu, pa kaklu metās lejup pa "Ābrahama Linkolna" trapu. Nolādētais, stulbais kuģis! Piestātnē viņa apstājās, lai atvilktu elpu. Viņa redzēja, ka "Zelta aunādas" traps vēl nav pacelts. Nekas slikts nav noticis. Tomēr ekskursijas kuģa vadītāju vajadzētu nopērt ar pletni. Jau no četriem viņa juka vai prātā.

-    Paldies, ka pagaidījāt mani, viņa pateicās kuģa virsniekam, kas stāvēja trapa galā.

-     Ak, jūs jau neesat vienīgā, viņš atteica, un Skārletas dusmas vērsās pret "Zelta aunādas" kapteini. Ja viņš teica piecos, tad piecos arī vajadzēja pacelt enkuru. Jo ātrāk viņa tiks projām no Čārlstonas, jo labāk. Šī noteikti ir viskarstākā pilsēta zemes virsū. Viņa ar delnu apēnoja acis, lai pavērtos debesīs. Neviena mākonīša. Ne lietus, ne vēja. Tikai svelme. Viņa steidzās pa klāju uz savu kajīti. Nabaga mazā Keta būs vai izcepusies. Tiklīdz kuģis izbrauks no ostas, viņa izvedīs meitiņu uz klāja, lai dabū kaut to vējiņu, ko sacels kustība.

Skārletas uzmanību piesaistīja pakavu klabēšana un sieviešu smiekli. Varbūt viņi gaida šos pasažierus. Viņa palūkojās lejup uz vaļējo karieti. Tajā sēdēja trīs sievietes ar pasakaini skaistām cepurēm galvā. Tādas cepures Skārleta vēl nebija redzējusi, un pat no šāda attāluma varēja saprast, ka tās ir ļoti dārgas. Platām malām, rotātas ar spalvu pušķiem, kurus saturēja zaigojoši dārgakmeņi. Gaisīgu tilla tīkliņu apvītas, no Skārletas skatpunkta cepures atgādināja brīnišķīgos saulessargus vai fantastisku kūku rotājumus uz lielām paplātēm.

Es tādā cepurē izskatītos vienreizīgi. Viņa mazliet pārliecās margām, lai paskatītos uz sievietēm. Viņas bija elegantas pat šajā karstumā, ģērbušās gaišā organdijā vai muslīnā, apdarinātā ar izskatās pēc platas zīda lentes, vai arī tās ir rišas? nošūtu ņieburu priekšā, un Skārleta samirkšķināja acis no trēna ne miņas, ari slēpes nav. Ne Savanā, ne Atlantā viņa neko tādu nebija redzējusi. Kas bija šie ļaudis? Viņa ar acīm aprija gaišos kazādas cimdus un sakļautos saulsargus, šķiet, no mežģīnēm, bet īsti droša viņa nebija. Lai kas būtu šie cilvēki, viņi noteikti jūtas labi, smejas, vēderus turēdami, un nemaz nesteidzas uz kuģi, kuru, starp citu, ir aizkavējuši.

Ar sievietēm kopā bija vīrietis panamas cepurē, un viņš izkāpa uz bruģa. Ar kreiso roku viņš pacēla cepuri. Labā roka pastiepās uz augšu, lai palīdzētu izkāpt pirmajai sievietei.

Skārletas rokas iekrampējās margās. Mīļais Dievs, tas ir Rets. Man jāskrien iekšā. Nē! Nē! Ja viņš būs uz kuģa, man jādabū Keta prom, jāatrod paslēptuve, jāatrod cits kuģis. Bet es to nevaru izdarīt. Man bagāžas glabātavā ir divi čemodāni ar greznām kleitām, un starp tām Kolama ieroči. Dieva vārdā, ko lai es iesāku? Domas joņoja no vienas neiespējamas idejas pie citas, kamēr neko neredzošās acis skatījās uz ļaužu grupiņu piestātnē.

Pamazām apziņa aptvēra to, ko redzēja: Rets klanījās un skūpstīja visas graciozi pastieptās rokas pēc kārtas. Ausis atvērās sieviešu atkārtotajiem "uz redzēšanos un paldies". Ketai nekas nedraudēja.

Bet ne Skārletai. Sargājošās dusmas bija pazudušas, un sirds palika kā uz delnas.

Viņš mani neredz. Varu skatīties, cik vēlos. Lūdzu, lūdzu, Ret, neliec atpakaļ to cepuri.

Cik labi viņš izskatījās. Āda iedegusi, smaids tikpat balts kā lina uzvalks. Viņš bija vienīgais vīrietis pasaulē, kurš prata nesaburzīt lina drēbes. Ak, tā šķipsna, kas viņu tik ļoti kaitināja, jau atkal krīt uz pieres. Rets atgrūda matus ar diviem pirkstiem žestā, ko Skārleta pazina tik labi, ka ceļi saļodzījās no privātīpašnieciskām atmiņām. Ko viņš saka? Kaut ko ārkārtīgi burvīgu, par to nevarēja būt šaubu, un viņš runāja tajā klusajā, intīmajā tonī, kuru taupīja īpaši sievietēm. Lai viņš nolādēts! Un nolādētas tās sievietes. Skārleta gribēja, lai šī balss murmina viņai, tikai viņai.

Kuģa kapteinis nāca lejup pa trapu, kārtodams formas svārkus ar zelta uzplečiem. Neliec viņiem steigties, Skārleta gribēja kliegt. Paliec, paliec vēl brīdi! Šī ir mana pēdējā iespēja. Es nekad vairs viņu neredzēšu. Ļauj man saglabāt atmiņā viņa seju.

Viņš noteikti nesen bijis pie friziera, virs ausīm manāma pavisam tieva gaišāka līnija. Vai deniņos ir vairāk sirmuma? Šie ar sudrabu caurvītie melnie kā kraukļa spārns mati izskatās ārkārtīgi eleganti. Atceros, kā pirkstos tie šķiet asi un vienlaikus satriecoši mīksti. Plecu un roku muskuļi gludi spēlējās zem ādas un izspīlēja to saspringstot. Es gribu…

Spalgi iekliedzās kuģa svilpe. Skārleta salēcās. Viņa dzirdēja straujus soļus, trapa šņirkstēšanu, bet joprojām nenolaida acis no Reta. Viņš smaidīja un, galvu atgāzis, skatījās no viņas pa labi. Viņa varēja redzēt tumšās acis, šaurās uzacis un nevainojami koptās ūsas. Spēcīgo, vīrišķīgo, neaizmirstamo pirāta seju.

Mans mīļotais, viņa čukstēja, mans mīļotais.

Rets vēlreiz paklanījās. Kuģis atgāja no piestātnes. Viņš uzlika cepuri un pagriezās. Ar īkšķi viņš atbīdīja cepuri uz pakauša.

Neaizej, kliedza Skārletas sirds.

Rets atskatījās pār plecu, it kā būtu izdzirdējis kādu skaņu. Viņu acis satikās, un izbrīns sastindzināja viņa lunkano augumu. Ilgu, neizmērojami garu brīdi viņi skatījās viens otrā, kamēr attālums starp viņiem paplašinājās. Rāmums izlīdzināja Reta seju, kad viņš sveicienā piedūra cepures malai divus pirkstus. Skārleta pacēla roku.

Viņš joprojām stāvēja piestātnē, kad kuģis iegriezās kanālā, kas veda uz jūru. Kad Skārleta vairs nevarēja Retu saskatīt, viņa pilnīgi nejūtīga saļima klāja krēslā.

**#

-     Neesi nu tāda muļķe, Bridij, stjuarts sēdēs ārpusē pie durvīm. Viņš mūs pasauks, ja Keta pakustēsies. Kāpēc lai tu nenāktu uz ēdamzāli? Tu nevari katru vakaru pusdienas ēst te iekšā.

-     Man ir pietiekami svarīgs iemesls, Skārlet. Es nejūtos labi starp smalkām dāmām un kungiem, izliekoties, ka esmu viena no viņiem.

-    Es jau tev teicu, ka tu neesi sliktāka par viņiem.

-    Un es to dzirdēju, Skārlet, bet tu manī neklausies. Man labāk patīk ēst te, kad atnes šķīvjus ar sudraba cepurēm, un tā ir mana darīšana, kā uzvedos. Pavisam drīz man vajadzēs iet tur, kur man liks dāma, kuras istabene būšu, un darīt to, ko viņa liks. Pilnīgi skaidrs, ka viņa man nepavēlēs ieturēt kolosālu maltīti tādās ērtībās. Tāpēc izmantošu tās, kamēr vēl varu.

Skārletai neatlika nekas cits kā piekrist Bridijai. Bet viņa šovakar nevarēja ēst pusdienas savā kajītē. Šovakar ne. Ja viņa nenoskaidros, kas tās bija par sievietēm un kāpēc viņas bija kopā ar Retu, tad sajuks prātā.

Tiklīdz viņa iegāja ēdamzālē, uzreiz kļuva skaidrs, ka jaunās pasažieres ir anglietes. Pie kapteiņa galda dominēja izteiktais angļu akcents.

Skārleta pateica stjuartam, ka vēlētos mainīt savu vietu un apsēsties pie neliela galdiņa netālu no sienas. Tas atradās ari netālu no kapteiņa galda.

Ap to sēdēja četrpadsmit cilvēki: ducis pasažieru no Anglijas, kapteinis un viņa pirmais palīgs. Skārletai bija asa dzirde, tāpēc viņa gandrīz uzreiz pamanīja, ka pasažieru akcents atšķiras no kuģa virsnieku akcenta, lai arī viņai tie visi bija angļi un tāpēc nicināmi ikvienam, kura dzīslās ritēja kaut lāsīte īru asiņu.

Pusdienotāji runāja par Čārlstonu. Skārleta saprata, ka diez cik augstās domās šie cilvēki par to nebija.

-    Mani mīļie, taurēja viena no sievietēm, nekad mūžā neesmu redzējusi neko tik drūmu. Kā mana mīļā māmiņa varēja teikt, ka tā ir vienīgā civilizētā pilsēta Amerikā! Mani māc bažas, ka viņa zaudējusi prātu un mēs nemaz to nebijām pamanījuši.

-    Nu, Sāra, iebilda kreisajā pusē sēdošais vīrietis, tu nedrīksti neņemt vērā to viņu karu. Vīrieši man likās ļoti pieklājīgi. Noteikti pliki kā baznīcas žurkas, bet ne reizes to nepieminēja, un dzērieni bija pirmklasīgi. Iesala viskijs kluba bārā.

-    Džefrij, mīļais, tu jau arī Sahāru uzskatītu par civilizētu, ja tur būtu bārs ar baudāmu viskiju. Dievs mans liecinieks, karstāks jau vairs nevarēja būt. Drausmīgs klimats.

Atskanēja piekrītošu saucienu koris.

-    Taču, iebilda jaunākas sievietes balss, tas briesmīgi pievilcīgais Batlers sacīja, ka ziemas esot ļoti patīkamas. Viņš mūs uzaicināja atbraukt vēlreiz.

-   Es nemaz nebrīnos, ka viņš tevi ielūdza, Felisitij, sacīja vecāka sieviete. Tu uzvedies nepiedodami.

-    Frānsis, es taču neko tādu nedarīju, Felisitija taisnojās. Es tikai pirmo reizi šajā garlaicīgajā ceļojumā mazliet izklaidējos. Nesaprotu, kāpēc tētiņš sūtīja mani uz Ameriku. Vienkārši briesmīga valsts.

Kāds vīrietis iesmējās.

-     Mīļo māsiņ, viņš tevi aizsūtīja uz Ameriku, lai izrautu no tā bagātību mednieka apskāvieniem.

-    Bet viņš bija ļoti pievilcīgs. Nesaprotu, kāda jēga no bagātības, ja man jātriec ratā ikviens pievilcīgs vīrietis tikai tāpēc, ka viņš nav bagāts.

-    Tev vismaz jāizliekas, ka to dari, Felisitij, sacīja kāda meitene. Tas nemaz nav grūti. Padomā par savu nabaga brāli. No Rodžera gaida, ka viņš pievilks amerikāņu mantinieces kā mušas, un viņam jāprec nauda, ar ko piepildīt ģimenes naudas lādes. Rodžers ievaidējās, un pārējie smējās.

Runājiet par Retu, Skārleta klusībā lūdzās.

-    Augstdzimušu ļaužu tirgus gluži vienkārši nepastāv, Rodžers izmeta. Es nevaru to iestāstīt tētiņam. Mantinieces vēlas diadēmas.

Vecākā sieviete, kuru visi sauca par Frānsisu, sacīja, ka, pēc viņas domām, viņi esot bezkaunīgi un ka viņa nespējot saprast šodienas jauniešus. Kad es biju jauna meitene… viņa iesāka.

Felisitija ieķiķinājās.

-   Frānsisa, mīļā, kad tu biji "meitēns", jaunu cilvēku nebija. Tava paaudze piedzima jau četrdesmit gadus veca un visu nopēla.

-     Tava nekaunība ir neciešama, Felisitij. Es runāšu ar tavu tēvu.

Iestājās īss klusuma brīdis. Kāpēc tā sasodītā Felisitija vairs neko nesaka par Retu, Skārleta sodījās.

Viņa vārdu atkal pieminēja Rodžers. Batlers, viņš sacīja, piedāvājis labas medības, ja viņš atbrauktu rudenī. Šķiet, ka viņam pieder ar zāli aizauguši risa lauki, kur pīles faktiski sēžas uz bises stobra.

Skārleta saplosīja gabaliņos maizīti. Kuru gan interesē pīles? Bet likās, ka pārējos angļus tās interesēja. Viņi runāja par medībām visu laiku, kamēr ēda otro ēdienu. Skārleta jau sāka domāt, ka labāk būtu palikusi kopā ar Bridiju, kad līdz viņas ausīm atskanēja klusos toņos risināta privāta saruna starp Felisitiju un viņas māsu, kuru, kā izrādījās, sauca Mārdžorija. Abas uzskatīja Retu par vienu no intriģējošākajiem vīriešiem, ko savā mūžā sastapušas. Skārleta ziņkāri klausījās un juta zināmu lepnumu.

-     Žēl, ka viņš ir uzticīgs savai sievai, Mārdžorija sacīja, un Skārletai iesmeldzās sirds.

-    Turklāt viņa ir tāda bezkrāsaina knīpa, Felisitija novērtēja. Skārleta jutās mazliet labāk.

-    Dzirdēju, ka viņš esot dziļi vīlies. Vai tad tev neviens neteica? Viņš jau bijis precējies pirms tam ar pilnīgi satriecošu skaistuli. Bet viņa aizlaidusies ar citu vīrieti un atstājusi Retu Batleru tukšā. Un viņš nav ticis tam pāri.

-    Apžēlojies, Mārdžorij, vai tu spēj iedomāties, kādam jābūt tam otram vīrietim, ja viņa dēļ sieva pameta Batleru?

Skārleta pasmaidīja. Viņa jutās milzīgi apmierināta, uzzinot, ka tenkas apsūdzēja viņu Reta pamešanā, nevis otrādi.

Viņa jutās krietni labāk nekā tad, kad apsēdās pie galda. Tagad varētu pat nobaudīt saldo ēdienu.

Nākamajā dienā angļi atklāja Skārletu. Trīs jaunie cilvēki bija vienisprātis, ka viņa ir kolosāli romantiska persona, noslēpumaina, jauna atraitne.

-    Turklāt sasodīti smuka, Rodžers piebilda. Māsas pateica, ka viņš kopš kāda laika sācis zaudēt redzi. Ar gaišo ādu, tumšajiem matiem un tām zaļajām acīm viņa esot fantastiski skaista. Vienīgi nepieciešamas normālas drēbes, un visi uz viņu atskatītos, kur vien viņa ietu. Viņi nolēma, ka jauno paziņu "savāks". Mārdžorija izdarīja gājienu, apbrīnojot Ketu, kad Skārleta bija izvedusi meitiņu uz klāja paelpot svaigu gaisu.

Skārleta ļoti priecājās, ka tiek "savākta". Viņa gribēja dzirdēt visus sīkumus par katru stundu, ko viņi pavadījuši Čārlstonā. Viņai nebija grūti izgudrot traģisku stāstu par savu laulību un bēdām, kas apmierināja jauniešu ilgas pēc melodrāmas. Rodžers viņā iemīlējās jau pirmajā stundā.

Māte Skārletai bija mācījusi, ka viena no dāmas pazīmēm ir smalkjūtīga diskrēcija attiecībā uz ģimenes lietām. Felisitija un Mārdžorija Kaupertveitas šokēja viņu ar ģimenes noslēpumu nevērīgo izklāstīšanu. Viņas stāstīja, ka māte bijusi skaista un gudra sieviete, kas ar viltu ievilkusi tēvu laulībā. Viņai izdevies panākt, ka viņu nogāž zemē tēva zirgs.

-     Nabaga tētiņš ir dumjš, Mārdžorija smējās, viņš laikam domāja, ka sabojājis mammas reputāciju, jo viņai bija saplēsta kleita un viņš redzēja viņas kailās krūtis. Mēs nešaubāmies, ka viņa pati saplēsa kleitu, pirms izgāja no mācītāja mājas. Viņa to zibenīgi apprecēja, iekams viņš attapās, kas notiek.

Lai palielinātu Skārletas apjukumu, Felisitija un Mārdžorija bija dāmas. Ne vienkārši dāmas kā pretstats "sievietēm". Viņas bija lēdija Felisitija un lēdija Mārdžorija, un viņu neattapīgais tēvs bija grāfs.

Frānsisa Stērbridža, viņu pavadone, kas visu nosodīja, ari bija "lēdija", viņas paskaidroja, bet viņa bija lēdija Stērbridža, nevis lēdija Frānsisa, jo nav dzimusi "lēdija" un bijusi precējusies ar vīrieti, kurš bijis "tikai baronets".

-     Turpretī es varu apprecēt sulaini un Mārdžorija var aizbēgt ar izsūtāmo zēnu, bet mēs tomēr paliksim lēdija Felisitija un lēdija Mārdžorija pat Bristoles smirdīgajā kloākā, kur mūsu vīri aplaupītu ziedojumu kastes, lai mūs uzturētu.

Skārleta varēja tikai smieties. .

-    Man tas ir par sarežģītu, viņa atzinās.

-     Ak, mana mīļā, tas var būt daudz sarežģītāk nekā mūsu mazajā, garlaicīgajā ģimenītē. Kad nonāk līdz atraitnēm, riebīgiem grāfiņiem, trešo dēlu sievām un tā tālāk, tas kļūst par īstu labirintu. Mammai jānoīrē padomdevējs ik reizi, kad viņa rīko pusdienas, citādi viņa pilnīgi noteikti aizvainotu kādu briesmīgi svarīgu personu. Vienkārši nedrīkst nosēdināt grāfa jaunākā dēla, tāda kā Rodžers, meitu zemāk par tādu kā nabaga Frānsisa. Tas ir neizsakāmi muļķīgi.

Kaupertveitu lēdijas bija mazliet par daudz apskurbušas un aušīgas, bet Rodžers likās mantojis kaut ko no tēva neattapības, taču viņi bija jautrs un sirsnīgs trio, kuriem Skārleta patiesi patika. Viņi Skārletas ceļojumu padarīja priecīgu, un viņai bija žēl, kad paziņas Liverpūlē izkāpa krastā.

Tagad viņai bija gandrīz veselas divas dienas, līdz kuģis nonāks Golvejā, un nu vairs ilgāk nevarēja atlikt domas par satikšanos ar Retu Čārlstonā, kas patiesībā nebija nekāda tikšanās.

Vai viņš bija jutis tādu pašu triecienu kā viņa, kad abu skatieni satikās un viņš pazina Skārletu? Viņai tas bija šoks, it kā pārējā pasaule pazustu un viņi būtu vieni paši kādā vietā un laikā, nošķirti no visa un visiem. Nebija iespējams, ka viņa jūtas tik saistīta pie Reta ar skatienu un viņš nejūt to pašu. Vai ne?

Skārleta raizējās un atkal izdzīvoja to brīdi, līdz sāka domāt, ka visu nosapņojusi vai pat izdomājusi.

Kad "Zelta aunāda" iebrauca Golvejas līcī, viņa spēja noglabāt šo tikšanos pie citām dārgām atmiņām, kas saistījās ar Retu. Belihāra gaidija, un ražas laiks nebija aiz kalniem.

Bet vispirms viņai vajadzēja smaidīt un dabūt čemodānus garām muitai. Kolams gaidīja ieročus.

Bija grūti atcerēties, ka visi angļi ir slikti cilvēki, kad Kaupertveiti bija tik burvīgi.

71. NODAĻA

d Skārleta kāpa lejā no "Zelta aunādas", trapa galā viņu jau gaidīja Kolams. Viņa nebija cerējusi ieraudzīt Kolamu, bija zinājusi tikai to, ka viņai atbrauks pretī un parūpēsies par čemodāniem. Ieraudzījusi brālēna drukno augumu apvalkātajās, melnajās mācītāja drēbēs un smaidošo īra seju, Skārleta juta, ka atgriezusies mājās. Viņas bagāža izgāja cauri muitai tikai ar dažiem jautājumiem, piemēram: "Kā tad izskatās Amerikā?", uz ko viņa atbildēja: "Briesmīgi karsts," un: "Cik vecs ir šis skaistais bērniņš?" un uz to Skārleta lepni atbildēja: "Pēc trim mēnešiem būs gads, un viņa jau mēģina staigāt."

Nelielo attālumu no ostas līdz dzelzceļa stacijai viņi brauca gandrīz stundu. Skārleta nekad nebija redzējusi tādus satiksmes sastrēgumus, pat Faivpointā ne.

Kolams sacīja, ka vainīgas Golvejas zirgu sacīkstes. Iekams Skārleta paguva atminēties, kas Golvejā ar viņu notika pagājušajā gadā, Kolams steidzās paskaidrot sīkāk. Ik gadu jūlijā veselas piecas dienas pēc kārtas notika sacīkstes ar šķēršļiem un laukumā. Tas nozīmēja, ka policija un kārtībnieki bija pārāk aizņemti pilsētā, lai šķiestu laiku, vazājoties ap ostu. Tas nozīmēja arī to, ka dabūt numuru viesnīcā nebija iespējams ne par kādu naudu. Viņi ar pusdienas vilcienu brauks uz Belinaslovu un pārnakšņos tur. Skārleta vēlējās, kaut būtu vilciens līdz pašai Malingārai. Viņa gribēja tikt mājās.

Kā izskatās lauki, Kolam? Vai kvieši jau būs nobrieduši? Vai siens ir nopļauts? Vai laiks bija saulains? Un cik daudz kūdras sagriezts? Vai pietika? Vai tā kārtīgi izžuvusi? Vai tā ir laba? Vai dod karstumu?

-    Pagaidi, gan jau pati redzēsi, Skariet mīļā. Es nešaubos, ka tu būsi apmierināta ar savu Belihāru.

Skārleta bija vairāk nekā apmierināta. Viņa bija sajūsmā. Pilsētnieki visu ceļu līdz Belihārai bija uzslējuši goda vārtus no svaigiem vīteņaugiem un zelta lentēm. Viņi stāvēja pie vārtiem, māja ar lakatiņiem un cepurēm un gavilējot sagaidīja viņas atgriešanos.

-    Ak, paldies, paldies, paldies, Skārleta sauca atkal un atkal, asarām riešoties acīs.

Pie Lielās mājas stāvēja sagaidītāju rinda misis Ficpatrika, trīs tik atšķirīgās istabenes, četras slaucējas un staļļa strādnieki. Skārletai bija grūti valdīties, lai neapskautu misis Ficpatriku, bet viņa ievēroja saimniecības vadītājas noteikumus un saglabāja cieņu. Ketu nesaistīja nekādi noteikumi. Viņa smējās un stiepa rokas pret misis Ficpatriku, kura tūlīt pacēla meiteni sirsnīgā apskāvienā.

Nepagāja ne stunda, kad Skārleta, ģērbusies savā Golvejas zemnieces tērpā, ar Ketu klēpī ātri apstaigāja laukus. Cik labi bija izkustēties un izlocīt kājas. Pārāk daudzas stundas, dienas un nedēļas viņa nosēdējusi. Vilcienos un kuģos, kabinetos un atpūtas krēslos. Tagad viņa gribēja staigāt, jāt, pieliekties, izstiept rokas, skriet, dejot. Viņa bija Dižā O'Hāra, atgriezusies mājās; starp sīkā, atvēsinošā, aši pārejošā Īrijas lietus brāzmām silti spīdēja saule.

Pļavās septiņas pēdas augstās kaudzēs bija sakrauts saldi smaržojošs, zeltains siens. Skārleta izveidoja kaudzē iedobumu, un abas ar Ketu ielīda paspēlēt mājas. Keta sajūsmā spiedza, kad Skārleta pusi no "jumta" uzgāza viņām uz galvas. Arī par to, ka no putekļiem vajadzēja šķaudīt. Viņa paņēma sakaltušus ziedus un lika mutē. Riebuma izteiksme meitas sejā, tos izspļaujot, Skārletu sasmīdināja. Bet Keta rauca pieri. Un Skārletai vajadzēja smieties vēl vairāk.

-    Labāk laikus pierodi, ka par tevi smejas, mis Keta O'Hāra, viņa sacīja, tāpēc ka tu esi brīnišķīga muļķa meitenīte un mamma ir ļoti, ļoti laimīga; un, kad cilvēki ir laimīgi, viņi bieži smejas.

Kad Keta sāka žāvāties, Skārleta aizveda viņu mājās.

-     Kamēr Keta guļ, izlasi sienu viņai no matiem, viņa pieteica Pegijai Kvinai. Uz vakariņām un vannošanos būšu atpakaļ. Stalli viņa pārtrauca lēnā arkla zirga rāmo gremošanu, lai bez segliem izjātu cauri Belihārai ilgajā, gausi tumstošajā krēslā. Kviešu lauki bija koši dzelteni pat zilganajā gaismā. Raža būs pamatīga. Skārleta apmierināta jāja mājās. Belihāra, visticamāk, nekad neienesīs tik daudz, cik viņa nopelnīja, ceļot un pārdodot lētās mājas, bet gandarījumu varēja gūt, ne tikai pelnot naudu. O'Hāru zeme atkal bija auglīga; viņa to bija atdzīvinājusi, vismaz daļu, un nākamajā gadā tiks apstrādāts vēl vairāk akru, un pēc tam vēl vairāk.

-     Cik labi būt mājās, Skārleta nākamajā rītā sacīja Ketlīnai. Esmu atvedusi miljons sveicienu no visiem savaniešiem. Viņa laimīga apsēdās pie pavarda un nolika Ketu izpētīt grīdu. Nepagāja ilgs laiks, kad durvju augšpusē sāka parādīties galvas, visi nepacietībā gaidīja, kad varēs dzirdēt par Ameriku, Bridiju un visiem pārējiem.

Skanot Angelus, sievietes steidzās atpakaļ pa stidzīti uz ciemu un O'Hāru vīri nāca mājās no laukiem pusdienās.

Visi, izņemot Šeimusu un, protams, Šonu, kas vienmēr bija ieturējis maltītes mazajā mājiņā kopā ar Veco Keitiju Skārletu O'Hāru. Tobrīd Skārleta tam nepievērsa uzmanību. Viņa bija pārāk aizņemta, apsveicinoties ar Tomasu, Patriku un Timotiju un cenšoties pierunāt Ketu atteikties no lielās karotes, ar kuru viņa mēģināja ēst.

Tikai tad, kad vīri bija aizgājuši atpakaļ pie darba, Ketlīna pastāstīja, cik ļoti viss mainījies, kamēr Skārleta bija projām.

-    Man žēl, ka tas jāsaka, Skārlet, bet Šeimuss ņēmis ļaunā, ka tu nepaliki uz viņa kāzām.

-     Labprāt būtu to darījusi, bet nevarēju. Viņam to vajadzēja zināt. Man Amerikā bija daudz kas jānokārto.

-    Man tā vien šķiet, ka ļaunu prātu patiesībā tur Pegīna. Vai tad tu nemanīji, ka viņas nebija starp šārita viesiem?

Skārleta atzina, ka viņa to nemaz nebija pamanījusi. Viņa Pegīnu bija satikusi tikai vienu reizi un nemaz to sievieti nepazina. Kā viņa izskatās? Ketlina rūpīgi izvēlējās vārdus. Pegina bija kārtiga sieviete, viņa sacīja, māju turēja tīru, labi gatavoja ēst un visādi rūpējās, lai Šeimusam un Šonam mazajā mājiņā būtu ērti. Visa ģimene uztvertu to kā laipnības pierādījumu, ja Skārleta apciemotu Pegīnu un izteiktu atzinību par to, ka viņa uztur māju kārtībā. Viņa bija tik ļoti jūtīga savā lepnumā un gaidīja, lai viņu apciemo, pirms pati gāja ciemos.

-     Apžēliņ, Skārleta nosodljās, cik muļķīgi. Man vajadzēs modināt Ketu.

-     Atstāj pie manis, es pieskatīšu, kamēr lāpu drēbes. Būs labāk, ja es neiešu tev līdzi.

Cik interesanti, tātad Ketlīnai diez kā nepatika brālēna jaunā sieva, Skārleta nosprieda. Un Pegīna saimniekoja atsevišķi, nevis kopā ar Ketlīnu lielākajā mājā, vismaz pusdienas taču viņas varēja gatavot kopā. Padomā tik, jūtīga savā lepnumā! Kāda veltīga spēku šķiešana, vienas maltītes vietā gatavojot divas. Skārleta nojauta, ka Pegīna viņai diez vai patiks, taču apņēmās izturēties laipni. Noteikti nebija viegli ienākt ģimenē, kurā visi tik daudzus gadus dzīvojuši kopā, un Skārleta pati lieliski zināja, kā jūtas izstumtais.

Pegīna nemaz nedarīja vieglākas Skārletas pūles just viņai līdzi. Šeimusa sievai bija šerps raksturs. Un viņa izskatās, it kā būtu dzērusi etiķi, Skārleta domāja. Pegīna piedāvāja tēju, kas bija stāvējusi tik ilgi, ka gandrīz nebija dzerama. Laikam jau grib dot mājienu, ka esmu likusi sevi gaidīt.

-    Žēl, ka es netiku uz jūsu kāzām, Skārleta drosmīgi ierunājās. Tikpat labi varēja ķerties vērsim pie ragiem. Esmu atvedusi labākos novēlējumus no visiem Amerikas O'Hārām, ko pievienoju savējiem. Ceru, ka jūs ar Šeimusu būsiet laimīgi. Skārleta jutās apmierināta ar sevi. Ļoti pieklājīgi izteicos, viņa domāja.

Pegīna stīvi palocīja galvu.

-     Pastāstīšu Šeimusam par tavu laipnību, viņa sacīja. Viņš grib ar tevi aprunāties. Es teicu, lai pagaida. Tagad es viņu pasaukšu.

Labi, Skārleta sev sacīja, esmu jutusies arī gaidītāka. Viņa nemaz nebija pārliecināta, ka grib "pārmīt kādu vārdu" ar Šeimusu. Ar Daniela dēliem visā laikā, ko pavadījusi Īrijā, viņa nebija pārmijuši ne desmit vārdu.

Tiklīdz viņa izdzirdēja Šeimusa sakāmo, Skārletai bija pilnīgi skaidrs, ka negrib to dzirdēt. Viņš gaidīja, ka māsīca maksās nomu par fermu, un bija pārliecināts, ka būtu tikai taisnīgi, ja viņš un Pegīna dzīvotu lielākajā mājā, jo viņš tagad pēc Daniela nāves bija īpašnieks.

-    Mērija Mārganeta labprāt gatavotu ēst un mazgātu drēbes gan man, gan maniem brāļiem. Ketlīna var aprūpēt Šonu, jo ir viņa māsa.

-     Es ar prieku samaksāšu nomu, sacīja Skārleta. Lai gan viņa labāk būtu gribējusi, ka viņai to palūgtu, nevis paziņotu. Bet nesaprotu, kāpēc tu runā ar mani par to, kur dzīvosi tu un kur tavs brālis. Tev un Pegīnai es gribēju teikt, Mērijai Mārgaretai tas jāapspriež ar taviem brāļiem un Ketlīnu.

-    Tu esi Dižā O'Hāra, Pegīna gandrīz iekliedzās, tev tas jāpasaka.

-    Viņai ir taisnība, Skārlet, sacīja Ketlīna, kad Skārleta sūdzējās. Tu esi Dižā O'Hāra. lāču Skārleta nepaguva neko izlemt, kad Ketlīna pasmaidīja un teica, ka tam nav nozīmes. Viņa drīz pametīs Daniela māju, jo grasās precēties ar puisi no Danseinijas. Viņš pagājušajā sestdienā, Trimas tirgus dienā, Ketlīnu bildinājis. Pārējiem vēl neesmu sacījusi, gribēju sagaidīt tevi.

Skārleta apskāva meiteni.

-    Cik satraucoši! Tu ļausi man sarīkot kāzas, vai ne? Sarīkosim brīnišķīgu balli.

-     Tā es tiku vaļā, tajā vakarā viņa sacīja misis Ficai. Bet par mata tiesu. Man šķiet, ka Dižās O'Hāras pienākumus biju iedomājusies citādus.

-    Un kādus tad, misis 0?

-    Nezinu. Laikam jau patīkamākus.

Augustā raka kartupeļus. Zemnieki sacīja, ka tik labu ražu viņi nekad neesot ievākuši. Tad sāka pļaut kviešus. Skārletai ļoti patika vērot pļāvējus. Spožās izkaptis zibsnīja saulē, un zeltainie stiebri krita kā plīstošs zīds. Reizēm viņa nostājās tā vīrieša vietā, kas sekoja pļāvējam. Viņa aizņēmās nūju ar izliektu galu, ko zemnieki sauca par ķeksi, un savāca nopļautos kviešus mazos kūlīšos. Viņa nespēja apgūt ašo pagriezienu, ko vīrs izdarīja ar katru kūlīti, lai apsietu to ar kviešu salmiem, taču viņa iemācījās veikli apieties ar ķeksi.

Tas noteikti pārspēj kokvilnas plūkšanu, viņa sacīja Kolamam. Tomēr gadījās brīži, kad viņa zaudēja modrību un sirdī sāpīgi iedūra asas ilgas pēc mājām. Viņš saprotot, kā māsīca jūtas, Kolams sacīja, un Skārleta nešaubījās, ka tā ari ir. Viņš no tiesas bija brālis, pēc kura viņa allaž ilgojusies.

Kolams šķita nedaudz nomākts, bet atrunājās, ka pie vainas esot tikai viņa nepacietība, jo kviešu pļauja neļāva pabeigt darbu pie iebraucamās vietas, kuru Brendons Kenedijs būvēja blakus krogam. Skārleta atcerējās izmisušo vīrieti baznīcā, par kuru Kolams bija sacījis, ka viņš "bēguļo". Gribot negribot radās jautājums vai bija vēl kāds bēglis un ko Kolams bēgļu labā darīja. Bet viņa nudien to negribēja zināt, tāpēc arī nejautāja.

Skārleta vēlējās domāt par patīkamām lietām, piemēram, par Ketlīnas kāzām. Kevins O'Konors nebija gluži tāds vīrietis, kādu Skārleta būtu izvēlējusies māsīcai, bet viņš nepārprotami bija līdz ausīm iemīlējies, un viņam piederēja kopta saimniecība ar divdesmit govīm, tāpēc tika uzskatīts par labu partiju. Ketlīnai bija labs pūrs skaidrā naudā, ko viņa bija sakrājusi par pārdoto sviestu un olām, tāpat viņai piederēja visi virtuves piederumi Daniela mājā. Viņa saprātīgi pieņēma Skārletas pasniegtās simts mārciņas kā dāvanu. Nav nepieciešams šo naudu pievienot pūram, viņa sacīja, sazvērnieciski piemiedzot ar aci.

Skārletai milzu vilšanos sagādāja tas, ka viņa nevarēja rīkot kāzas Lielajā mājā. Tradīcijas prasīja, lai svinēšana notiktu mājā, kur jaunais pāris dzīvos. Skārleta varēja vienīgi nosūtīt mielastam vairākas zosis un pusduci mucu portera. Pat tas jau bija mazliet par daudz, Kolams viņu brīdināja. Viesus uzņēma līgavaiņa ģimene.

-    Nu, ja jau es šauju pāri strīpai, tad varu darīt to krietni, Skārleta atteica. Viņa brīdināja ari Ketlīnu, ja nu viņa gribētu iebilst. Es pārtraukšu sērot. Man līdz nāvei apriebies valkāt melnas drēbes.

Kāzās viņa dejoja visus rīlus, ģērbusies košos zilos un sarkanos apakšsvārkos zem tumši zaļiem svārkiem un dzeltenzaļi svītrotās zeķēs.

Tad visu ceļu līdz mājām Belihārā viņa raudāja.

-    Man Ketlīnas ļoti pietrūks, Kolam. Man trūks arī mājas un visu viesu. Es nekad vairs neiešu pie tās riebīgās Pegīnas, kas pasniedz savu riebīgo, sasmakušo tēju.

-    Divpadsmit jūdzes jau nav pasaules mala, Skārlet mīļā. Nopērc sev kārtīgu jājamzirgu, nevis braukā apkārt ekipāžā, un vienā mirklī būsi Danseinijā.

Skārleta saprata, ka tas ir prātīgs padoms, tomēr divpadsmit jūdzes bija krietns gabals. Taču viņa pilnīgi un galīgi atteicās apsvērt Kolama klusā balsi izteikto domu, ka ari viņai jāsāk prātot par precēšanos.

Reizēm viņa nakti pamodās un istabā valdošā tumsa līdzinājās Reta acu tumšajam noslēpumam, kurās viņa ieskatījās, kad kuģis atstāja Čāristonu. Ko viņš tobrīd juta?

Būdama viena nakts klusumā, viena greznās gultas plašumā, viena neapgaismotās istabas aklajā melnumā, Skārleta prātoja un sapņoja par neiespējamo un reizēm raudāja sāpīgās ilgās pēc Reta.

-     Keta, meitene skaidri pateica, ieraugot spogulī savu atspulgu.

-    Ak, paldies Dievam, Skārletai izlauzās. Viņa bija baidījusies, ka bērns nekad nerunās. Keta reti bija burzgulējusi un gandrīz nekad nebija dudinājusi kā citi bērni, un uz cilvēkiem, kas runāja maza bērna manierē, raudzījās ar dziļa izbrīna izteiksmi sejā. Staigāt viņa sāka desmit mēnešu vecumā. Skārleta zināja, ka tas ir agri, bet vēl mēnesi vēlāk meitiņa bija faktiski mēma, viņa vienīgi smējās.

-     Saki "mam-ma", Skārleta mēģināja vēlreiz, kad Keta bija ierunājusies, bet meitēns izlocījās no mātes rokām un strauji metās pāri istabai. Staigāt viņa vairāk vēlējās nekā prata.

-    Iedomīgais briesmonēn, Skārleta nosauca viņai pakaļ. Visi bērni kā pirmo izrunā vārdu "mamma", nevis savu vārdu.

Keta grīļodamās apstājās. Mazā atskatījās uz Skārletu ar smaidu, kas, kā viņa vēlāk sacīja, bija "pilnīgi velnišķīgs".

-    Mamma, viņa nevērīgi izmeta. Tad atkal joņoja projām.

-     Droši vien viņa varēja to pateikt jau sen, ja tikai būtu gribējusi, Skārleta lielījās tēvam Flinam. Viņa man to pameta kā sunim kaulu.

Vecais priesteris iecietīgi pasmaidīja. Savā garajā mūžā viņš bija uzklausījis daudzas lepnas mātes.

-    Šī ir liela diena, viņš pieklājīgi noteica.

-    Liela diena visādā ziņā, tēvs! iesaucās Tomijs Doils, Belihāras jaunākais zemnieks. Ir skaidrs, ka esam ievākuši līdz šim neredzētu ražu. Viņš no jauna pielēja savu un tēva Flina glāzi. Ražas ievākšanas dienā vīrietim bija tiesības atpūsties un papriecāties.

Skārleta atļāva viņam sevi uzcienāt ar glāzi portera. Drīz sāksies tostu teikšana, un, ja viņa neiedzertu kaut mazu malciņu, tas nozīmētu neveiksmi. Pēc veiksmes, kas Belihāru bija svētījusi visu gadu, viņa nevēlējās piesaukt nelaimi.

Skārleta skatījās uz garajiem, ar ēdienu apkrautajiem galdiem, kas bija saklāti visā Belihāras platās ielas garumā. Katru galdu rotāja ar lentītēm sasiets kviešu kūlītis. Visur sēdēja smaidoši, priecīgi ļaudis. Šī bija Dižās O'Hāras pienākumu labākā daļa. Viņi visi bija strādājuši, katrs savā vietā, un tagad visi pilsētas iedzīvotāji kopā svinēja kopējā darba rezultātus.

Bija ēdieni un dzērieni, un neliels karuselis bērniem, kā arī koka grīda dejām nepabeigtās viesnīcas priekšā. Gaiss pēcpusdienas saules staros bija zeltains, uz galda zeltaini kvieši, zeltaina laimes sajūta apņēma visus kopīgi iegūtā pārpilnībā. Tieši tādiem vajadzēja būt ražas novākšanas svētkiem.

Kad atskanēja pakavu dipoņa, liecinot, ka tuvojas zirgi, mātes meklēja mazākos bērnus. Skārletai uz mirkli pamira sirds, kad viņa nevarēja atrast Ketu. Tad ieraudzīja meitu klēpī Kolamam, kurš sēdēja galda galā. Viņš sarunājās ar blakus sēdošo vīrieti. Keta māja ar galvu, it kā saprastu katru vārdu. Skārleta pasmaidīja. Cik jocīga bija viņas mazā meitiņa.

Ielas galā parādījās grupa policistu. Trīs vīrieši, virsnieki, viņu mundieru nospodrinātās vara pogas mirdzēja zeltaināk par kviešiem. Viņi apvaldīja zirgus, tie pārgāja soļos, un troksnis ap galdu pieklusa. Daži vīrieši piecēlās kājās.

-     Vismaz tiem karavīriem pietika godaprāta, lai netrauktos garām, saceļot putekļus, Skārleta sacīja tēvam Flinam. Bet, kad vīrieši apstādināja zirgus pie pamestās baznīcas, apklusa arī viņa.

-      Kā nokļūt Lielajā mājā? ierunājās viens no virsniekiem. Esmu ieradies aprunāties ar īpašnieci.

Skārleta piecēlās.

-   Es esmu īpašniece, viņa sacīja un brīnījās, ka pēkšņi izkaltusi mute vispār spēja izteikt kādu vārdu.

Virsnieks paskatījās uz Skārletas pajukušajiem matiem un košajām zemnieku drēbēm. Viņa lūpas ņirdzīgi sašķobījās.

-     Ļoti smieklīgi, skuķēn, bet mēs neesam ieradušies te spēlēt spēlītes.

Skārletu pārņēma jūtas, kas viņai bija kļuvušas gandrīz svešas, mežonīgas, pacilātas dusmas. Viņa uzkāpa uz sola, kur bija sēdējusi, un iespieda rokas sānos. Viņa izskatījās izaicinoša un to apzinājās.

-Jūs kareivi neviens te nav saucis spēlēties vai darīt ko citu. Ko jūs gribat? Es esmu misis O'Hāra.

Otrs virsnieks paskubināja savu zirgu pāris soļu uz priekšu. Viņš nokāpa zemē, pienāca pie sola un nostājās pretī Skārletai.

-Mums jānodod jums šis te, misis O'Hāra. Viņš noņēma cepuri, novilka balto cimdu un pasniedza Skārletai sarullētu papīru. Garnizons norīkojis karavīru nodaļu uz Belihāru, lai to aizsargātu.

Skārleta juta, ka siltā vasaras nogales gaisotne saspringa kā pirms negaisa. Viņa attina papīru un lēnām to izlasīja divas reizes. Savilktie plecu muskuļi atslāba, kad viņai pilnībā kļuva skaidra dokumenta nozīme. Viņa pacēla galvu un pasmaidīja, lai visi var redzēt. Tad visu smaida spēku vērsa uz virsnieku, kas stāvēja lejā pie sola.

-    Pulkvedis ir ļoti laipns, viņa sacīja, bet mani tas neinteresē, un viņš nevar sūtīt karavīrus uz manu pilsētu bez manas piekrišanas. Vai pateiksiet to viņam? Belihārā nav nekādu nemieru. Mēs patiesi labi satiekam. Viņa pasniedza pergamentu karavīram. Jūs visi izskatāties maķenīt izslāpuši, varbūt vēlaties glāzi alus? Apbrīnas pilnā sejas izteiksme bija apbūrusi vīriešus, kopš Skārleta bija nosvinējusi piecpadsmito dzimšanas dienu, un šis virsnieks nebija izņēmums. Viņš pietvīka un sāka stomīties kā dučiem jaunu vīriešu, kurus viņa bija izaicinājusi Kleitonas grāfistē Džordžijā.

-     Pateicos, misis O'Hāra, bet… ē… noteikumi… tas ir, es personiski ļoti vēlētos… bet pulkvedim ne… ē… viņš domātu…

-    Es saprotu, Skārleta laipni atteica. Varbūt kādu citu reizi?

Pirmais Ražas svētku tosts tika dzerts par Dižo O'Hāru. Tā jau bija paredzēts, taču tagad sveicieni pārauga skaļā urravošanā.

72. NODAĻA

Ziema darīja Skārletu nemierīgu. Viņai vajadzēja sevi nodarbināt, bet par aktīvu darbošanos varēja uzskatīt vienīgi izjādes. Līdz novembra vidum tika apstrādāti un apmēsloti jaunie lauki, un par ko lai viņa tagad domā? Pat pirmajās svētdienās nebija necik sūdzību vai domstarpību, kam vajadzēja meklēt risinājumu. Tiesa, Keta pati varēja pāriet istabai, lai aizdedzinātu Ziemassvētku sveci, tad vēl bija Jaungada ceremonijas ar ogu maizes sviešanu pret sienu, vēlāk viņai vajadzēja kļūt par tumšmataino viešņu pilsētas mājās, un tad ziemas īsās dienas likās pārāk garas. Tagad, kad visi zināja, ka Skārleta atbalsta fenijus, viņa tika laipni gaidīta Kenedija krogā, bet dziesmas par svētajiem mocekļiem, kas miruši par īru brīvību, un skaļie draudi iznīcināt angļus viņai drīz vien apnika. Tāpēc uz krogu viņa gāja tikai tad, kad bija izsalkusi pēc sabiedrības. Viņa ļoti priecājās, kad 1. februārī pienāca Svētās Bridžidas diena un atkal sākās jaunais zemes kopšanas gads. Lielās mājas saimniece pirmo velēnu izraka ar tādu sparu, ka zemes pikuči pašķīda uz visām pusēm.

-      Šis gads būs labāks par iepriekšējo, viņa pārsteidzīgi solīja.

Bet jaunie lauki kļuva zemniekiem par smagu nastu. Nekad nepietika laika, lai paveiktu visu, kas darāms. Skārleta nedeva mieru Kolamam, lai viņš salīgst dažus jaunus strādniekus. Brīvu māju vēl bija vairāk, nekā vajadzīgs. Viņš nebija ar mieru ielaist pilsētā svešiniekus. Skārleta piekāpās. Viņa saprata, cik ļoti fenijiem nepieciešama slepenība. Pēdīgi Kolams atrada kompromisu. Varēja nolīgt vasaras strādniekus. Viņš aizvedīs Skārletu uz līgšanas tirgu Droedā. Tur būs ari zirgu tirgus, un viņa varēs nopirkt, viņasprāt, vajadzīgos zirgus.

-    "Manuprāt" nu zini, Kolam O'Hāra. Laikam biju akla un pusjukusi, kad samaksāju labu naudu par tiem darba zirgiem. Viņi nekustas ātrāk par bruņurupučiem, kas lien pa akmeņainu ceļu. Vairs neļaušu sevi tā apšmaukt.

Kolams pasmaidīja. Skārleta bija vienreizīga sieviete, daudzas lietas viņai padevās pārsteidzoši labi. Bet viņa nemūžam netiks galā ar īru zirgu tirgoni, tas bija skaidrs.

-    Skārlet mīļā, tu izskaties pēc lauku skuķa, nevis pēc muižnieces. Neviens neticēs, ka tu vari samaksāt par braucienu ar karuseli, nemaz nerunājot par zirgu.

Sarauktajai pierei vajadzēja iedzīt bijību. Viņa nesaprata, ka patiesi izskatās kā meitene, kas saposusies uz gadatirgu. Zaļie svārki vērta viņas acis vēl zaļākas, un zilie bija pavasara debesu krāsā.

-     Vai jūs būsiet tik laipns, tēvs Kolam O'Hāra, un beidzot sāksiet braukt? Es zinu, ko daru. Ja izskatīšos bagāta, tirgotājs domās, ka man var iesmērēt kādu draņķi. Zemnieku drēbēs man veiksies daudz labāk. Nu brauc! Esmu gaidījusi nedēļām ilgi. Nesaprotu, kāpēc strādnieku tirgus nevar notikt Svētās Bridžidas dienā, kad sākas darbs.

Kolams viņai uzsmaidīja.

-    Daži puiši iet skolā, Skārlet mīļā. Viņš noplīkšķināja grožus, un rati sāka kustēties.

-    Liels labums viņiem tiek no tā, ka pie grāmatām sabojā redzi, kad svaigā gaisā var nopelnīt labu algu, Skārleta nepacietīgi īgņojās.

Jūdzes ritēja, un no dzīvžogiem plūda salda dzeloņplūmju ziedu smarža. Kad viņi nobrauca kādu gabalu, Skārletai uzlabojās oma.

-     Kolam, es nekad neesmu bijusi Droedā. Vai man tur patiks?

-    Noteikti. Tas ir ļoti liels tirgus, tik lielu vēl nebūsi redzējusi. Viņš zināja, ka Skārleta, jautājot par Droedu, nedomāja pilsētu. Viņai patika tirgus satraucošā gaisotne. Viņa nespēja saprast, ka ari vecas pilsētas šķībā ieliņā var ieraudzīt šo to interesantu. Skārletai patika tas, kas bija acīm redzams un viegli uztverams. Šī īpašība bieži darīja Kolamu bažīgu. Viņš zināja, ka Skārleta īsti neaptvēra, ka, iesaistoties feniju brālībā, viņai draudēja briesmas. Šāda neizpratne varēja novest pie katastrofas.

Bet šodien viņi kārtoja Skārletas darīšanas. Viņš bija nolēmis izklaidēties tirgū tāpat kā Skārleta.

-    Skaties, Kolam, tas ir milzīgs!

-     Baidos, ka pārāk. Ko tu meklēsi vispirms strādniekus vai zirgus? Tos var dabūt dažādās vietās.

-     Ak, neraža! Labākos izķer pašā sākumā, tā ir vienmēr. Zini, ko tu izvēlies puišus, un es iešu taisnā ceļā pie zirgiem. Kad būsi beidzis, nāc pie manis. Tu droši zini, ka strādnieki var doties uz Belihāru paši?

-    Viņi te ieradušies meklēt darbu un pie staigāšanas ir pieraduši. Daži no viņiem, iespējams, nogājuši simts jūdžu, lai tiktu līdz šejienei.

Skārleta pasmaidīja.

-     Tad labāk vispirms apskati viņu kājas un tikai tad pieņem darbā. Es skatīšos zobos. Kur man jāiet?

-    Atpakaļ uz to stūri, kur plīvo karodziņi. Droedas tirgū redzēsi labākos Īrijas zirgus. Esmu dzirdējis, ka par tiem maksā simts ginejas un vairāk.

-    Nieki! Tu nu gan esi pasaku stāstītājs, Kolam. Es dabūšu pārīti par mazāku cenu, tu redzēsi.

Lielas audekla teltis zirgiem kalpoja par pagaidu staļļiem. Ha, nodomāja Skārleta, neviens man nepārdos dzīvnieku sliktā apgaismojumā. Viņa iespraucās trokšņainajā pūlī, kas drūzmējās teltī.

Apžēliņ, nekad savā mūžā neesmu redzējusi tik daudz zirgu vienuviet! Cik gudri rīkojās Kolams, atvezdams mani šurp. Te es varēšu kārtīgi izvēlēties. Viņa ar elkoņiem atbrīvoja sev ceļu, aplūkojot zirgus citu pēc cita.

-    Vēl ne, Skārleta sacīja tirgotājiem. Viņai galīgi nepatika pirkšanas un pārdošanas sistēma Īrijā. Tu nevarēji vienkārši pieiet pie pārdevēja un pajautāt, cik viņš grib par savu lopiņu. Nē, tas bija pārāk vienkārši. Tajā brīdī, kad pārādījās kaut niecīga interese, izlēca kāds no starpniekiem, lai nosauktu cenu, kas nekādā gadījumā nebija pieņemama, un tad mudināja pircēju un pārdevēju, lai vienojas par pirkumu. Pēc dažiem trikiem viņa bija guvusi smagu mācību. Ja neesi piesargājies, pārdevējs saķēra tavu roku un uzsita pa to tik stipri, ka sāp, un tas nozīmēja, ka esi nopircis zirgu.

Skārletai patika pāris saiņu, starpnieks kliedza, ka tie ir ideāli saskanīgs pāris, trīs gadus veci un tikai septiņdesmit mārciņu par pāri. Skārleta salika rokas aiz muguras.

-     Izvediet zirgus ārā gaismā, lai varu tos redzēt, viņa sacīja.

īpašnieks, starpnieks un tuvumā stāvošie cilvēki nikni protestēja.

-     Tā jau zūd viss azarts, sacīja mazs vīrelis jājambiksēs un svīteri.

Skārleta bija ļoti laipna, tomēr palika pie sava. Ar medu var noķert vairāk mušu, viņa sev atgādināja. Uzmetusi skatienu zirgu spožajai spalvai, paberzēja roku gar to sāniem un ieraudzīja pomādi, kas klāja viņas delnu. Tad ar lietpratēja tvērienu satvēra zirga galvu un ieskatījās mutē. Un sāka skaļi smieties. Trīs gadi, piķis un zēvele!

-   Vediet iekšā, viņa sacīja starpniekam, samiegusi acis. Mans vectēvs ir jaunāks par šiem zirgiem. Viņai ļoti patika tirgošanās.

Taču pēc stundas Skārleta bija atradusi tikai trīs zirgus, kas šķita piemēroti darbam un bija labs pirkums. Katru reizi vajadzēja pieglaimoties un pierunāt īpašnieku ļaut apskatīt zirgu gaismā. Viņa ar skaudību skatījās uz cilvēkiem, kuri pirka zirgus medībām. Klajā laukā bija uzstādīti šķēršļi, un pircēji varēja labi apskatīt, ko pērk, un turklāt novērtēt, kā zirgs pieveic šķēršļus. Un tie bija tik skaisti. Darba zirgam izskats nebija svarīgs. Viņa uzgrieza muguru šķēršļu joslai. Viņai vajadzēja vēl trīs darba zirgus. Kamēr acis aprada ar ēnaino apgaismojumu teltī, Skārleta atbalstījās pret vienu no resnajiem telts balstiem. Uzmācās nogurums. Un viņa paveikusi tikai pusi uzdevuma.

-    Kur tad ir tavs Pegazs, bart? Neredzu nevienu, kas lidotu pāri šķēršļiem.

Skārletas rokas pastiepās pret resno balstu. Es jūku prātā. Izklausījās pēc Reta balss.

-Ja esi atvedis mani šurp pa tukšo…

Ir! Ir! Es nevaru kļūdīties. Neviens visā pasaulē nerunā tā kā Rets. Viņa aši pagriezās un, acis mirkšķinot, pūlējās kaut ko saskatīt saules apspīdētajā laukumā.

Tā ir viņa mugura. Vai ne? Noteikti. Ja tikai viņš teiktu vēl ko vai pagrieztu galvu. Tas nevar būt Rets. Viņam nav nekāda iemesla būt Īrijā. Bet es pazinu balsi, kļūdīties nav iespējams.

Vīrietis pagriezās, lai uzrunātu kalsnu gaišmati, kas stāvēja viņam blakus. Tas bija Rets. Skārletas pirkstu kauliņi kļuva balti, tik cieši viņa saspieda balstu. Viņa drebēja.

Otrs vīrietis kaut ko teica, parādīja ar pātagu, un Rets palocīja galvu. Tad gaišmatis aizgāja projām, izzuda skatienam un Rets palika viens. Skārleta stāvēja ēnā un skatījās saules gaismā.

Nekusties, viņa sevi apsauca, kad Rets devās projām. Bet viņa nespēja paklausīt. Viņa pameta ēnu un skrēja viņam pakaļ.

-Ret!

Viņš neveikli apstājās Rets, kurš nekad nebija neveikls, tad apcirtās. Pazibēja viņai sveša sejas izteiksme, un tumšās acis cepures naga ēnā likās ļoti spožas. Tad viņš pasmaidīja izsmējīgo smaidu, kuru viņa tik labi pazina.

-     Tu nudien uzrodies visnegaidītākajās vietās, Skārlet, viņš sacīja.

Viņš smejas par mani, un man ir vienalga. Man viss vienalga, lai tikai viņš sauc mani vārdā un stāv tik tuvu. Viņa dzirdēja savus sirdspukstus.

-    Sveiks, Ret, Skārleta sacīja. Kā tev iet? Viņa zināja, ka tas bija muļķīgi, nepiemēroti, bet kaut ko teikt vajadzēja.

Retam noraustījās mutes kaktiņi.

-    Kā mironim apbrīnojami labi, viņš stiepa vārdus. Vai ari es kļūdos? Man likās, ka Čārlstonas ostā pamanīju atraitni.

-     Nūjā. Man kaut kas bija jāsaka. Es nebiju precējusies, tas ir, man nebija vīra…

-    Necenties paskaidrot, Skārlet. Tā nav tava stiprā puse.

-    Puse? Par ko tu runā? Vai viņš ir ļauns? Lūdzu, neesi ļauns, Ret.

-      Nav svarīgi. Kas tevi atvedis uz Īriju? Man likās, tu esi Anglijā.

-    Kāpēc tu tā domāji? Kāpēc mēs te stāvam un runājam tukšas lietas? Kāpēc es nespēju domāt? Kāpēc es runāju tādas muļķības?

-    Tu neizkāpi Bostonā.

Skārletas sirds palēcās, kad viņa aptvēra sacītā nozīmi. Viņš bija papūlējies noskaidrot, kur viņa brauc, viņam nebija vienalga, Rets negribēja, ka viņa pazūd. Laime pārplūdināja viņas sirdi.

-   Vai man, redzot tavu košo apģērbu, jādomā, ka tu vairs nesēro par manu nāvi? Rets jautāja. Kauns, Skārlet, es vēl neesmu kapā atdzisis.

Viņa šausmās palūkojās lejup uz savām zemnieces drānām, tad uz Reta nevainojami pašūto jātnieka žaketi un perfekti sasieto balto apkakli. Kāpēc viņa Reta klātbūtnē vienmēr jūtas kā muļķe? Kāpēc viņa vismaz nevar sadusmoties?

lāpēc, ka mīlēja viņu. Vai nu viņš tam ticēja, vai ne, bet tā bija taisnība.

Neko neplānodama un nedomādama par sekām, Skārleta paskatījās uz vīrieti, kas tik daudzus melu gadus bija bijis viņas vīrs.

-    Es tevi mīlu, Ret, viņa vienkārši, ar cieņu sacīja.

-    Cik ļoti tev neveicas, Skārlet. Šķiet, tu vienmēr esi iemīlējusies precētā vīrietī. Viņš pieklājīgi pacēla cepuri. Man ir citas saistības. Lūdzu, atvaino, ka man tevi tagad jāpamet. Uz redzēšanos. Viņš uzgrieza Skārletai muguru un aizgāja. Viņa noskatījās Retam pakaļ. Viņa jutās tā, it kā būtu dabūjusi pliķi.

Bez kāda iemesla. Viņa nebija neko prasījusi, bet dāvājusi vislabāko, ko bija apguvusi. Un viņš to bija ieminis dubļos. Viņš bija padarījis Skārletu par muļķi.

Nē, viņa pati sevi bija padarījusi par muļķi.

Skārleta bezgalīgi ilgi stāvēja, košā tērpā, izolēta, maza sieviete zirgu tirgus troksnī un rosībā. Tad pasaule atkal atgriezās un viņa redzēja Retu ar draugu stāvam pie citas telts, viņiem apkārt pulcējās bariņš ieinteresētu skatītāju. Tvīda uzvalkā ģērbies vīrietis turēja pie pavadas nemierīgu bēri, un vīrietis ar sarkanu seju, ģērbies rūtotā vestē, nolaida labo roku pazīstamajā zirgu pārdošanas žestā. Skārleta iedomājās, ka dzird plaukstu plīkšķēšanu, kad viņš pārliecināja vienoties Reta draugu un zirga īpašnieku.

Kājas pašas pēc savas gribas nesa viņu pāri laukumam, kas viņu šķīra no Reta. Ceļā noteikti bija cilvēki, bet viņa tos nemanīja, un tie kaut kā pazuda.

Starpnieka balss skanēja kā lūgšanas skandēšana, ritmiska un hipnotiska:

-     …simts divdesmit, ser, jūs zināt, ka tā ir laba cena pat tik lieliskam dzīvniekam… un jūs, ser, jūs varat piesviest divdesmit pieci, vai tad nav redzams, ka pievienosiet saviem staļļiem tik cēlu dzīvnieku… simts četrdesmit? Nu, jums jādomā mazliet saprātīgāk, šis kungs nupat paaugstināja cenu līdz simts divdesmit pieci, taču no jūsu puses būtu tikai pieklājīgi paspert mazu solīti pretī; sacīsim tā: jūs no simts četrdesmit divi nolaižat cenu uz simts četrdesmit, un mēs slēdzam darījumu, iekams diena vēl nav vakarā… Tātad simts četrdesmit, nu paskatieties, cik šis cilvēks augstsirdīgs, jūs taču pierādīsiet, ka esat līdzvērtīgs, vai ne? Sakiet simts trīsdesmit, nevis simts divdesmit pieci, un jūs šķirs tikai mata tiesa, ne vairāk, kā maksājot par pāris pintēm…

Skārleta ienāca trīsstūrī, ko veidoja pārdevējs, pircējs un starpnieks. Virs zaļajiem svārkiem viņas seja bija satriecoši bāla, acis zaļākas par smaragdiem.

-    Simts četrdesmit, viņa skaidri sacīja. Starpnieks apjucis blenza sievietē, rituāls bija izjaukts. Skārleta iespļāva sev labajā delnā un skaļi uzsita pa viņa plaukstu. Tad iespļāva vēlreiz un paskatījās uz pārdevēju. Vīrietis pacēla roku un iespļāva, tad vienreiz un otrreiz sasita rokas ar Skārletu sensenajā noslēgta darījuma apzīmogojumā. Starpnieks varēja vien iespļaut savā plaukstā un padodoties apstiprināt darījumu.

Skārleta paskatījās uz Reta draugu.

-    Ceru, ka neesat pārāk vīlies, viņa noteica saldā balstiņā.

-    Nu, protams, ne, tas ir…

Iejaucās Rets.

-    Bārt, gribu tevi iepazīstināt… viņš apklusa.

Skārleta neskatījās uz viņu.

-    Misis O'Hāra, viņa sacīja Reta apjukušajam ceļabiedram. Viņa pacēla savu piespļauto labo roku. Esmu atraitne.

-    Džons Morlends, viņš sacīja un satvēra netīro roku. Morlends palocījās, noskūpstīja roku, tad, skumīgi smaidīdams, ieskatījās viņas liesmojošajās acīs. Noteikti ir vērts paskatīties, kā jūs lecat pāri žogam, misis O'Hāra. Vai medījat te kaut kur tuvumā?

-   Es… mm… Augstā debess, ko viņa bija izdarījusi? Ko lai saka? Ko viņa iesāks ar tīrasiņu medību zirgu Belihāras stallī? Atzīšos, mister Morlend, nupat padevos sievišķīgai kaprīzei. Man vajadzēja dabūt šo zirgu.

-     Man ari tā likās. Bet izskatās, ka neesmu rīkojies pietiekami ātri, viņš sacīja inteliģentā angļu valodā. Justos pagodināts, ja jūs kādreiz man pievienotos, tas ir, dotos medībās no manas muižas. Tā nav tālu no Danseinijas, ja pazīstat šo grāfistes daļu.

Skārleta pasmaidīja. Viņa tur bijusi ne tik sen, uz Ketllnas kāzām. Nav brīnums, ka vārds Džons Morlends likās dzirdēts. Viņa bija daudz dzirdējusi par "seru Džonu Morlendu" no Ketllnas vīra. "Viņš ir lielisks cilvēks, lai ari zemes īpašnieks," Kevins O'Konors bija sacījis desmitiem reižu. "Viņš pats man teica, lai atlaižu no nomas piecas mārciņas kā kāzu dāvanu."

Piecas mārciņas, viņa nodomāja. Cik dāsni. No vīra, kurš par zirgu maksās trīsdesmit reižu vairāk.

-     Es pazīstu Danseiniju, Skārleta sacīja. Tur netālu dzīvo draugi, pie kuriem viesojos. Ar lielāko prieku kādreiz pievienotos jums medībās. Varu ierasties jebkurā dienā.

-    Nākamajā sestdienā?

Skārleta draiskulīgi pasmaidīja. Viņa iespļāva rokā un pacēla

to.

-    Sarunāts!

Džons Morlends sāka smieties. Viņš iespļāva sev rokā un uzsita pa Skārletas roku divas reizes.

-    Sarunāts! Ceļakāja septiņos, un brokastis pēc medībām.

Pirmo reizi, kopš iejaucās šajā darījumā, Skārleta paskatījās uz

Retu. Viņš skatījās uz viņu tā, kā sen nebija skatījies. Acīs bija uzjautrinājums un vēl kaut kas, ko viņa neprata nosaukt vārdā. Piķis un zēvele, varētu vēl nodomāt, ka viņš mani redz pirmo reizi.

-    Mister Batler, bija prieks jūs satikt, viņa pieklājīgi sacīja. Un eleganti novicināja viņam priekšā savu netīro roku.

Rets novilka cimdu, lai to saņemtu.

-    Misis O'Hāra, viņš paklanījās.

Skārleta pamāja ar galvu starpniekam, kas blenza, un smaidošajam bijušajam zirga īpašniekam.

-       Drīz ieradīsies mans zirgu puisis un nokārtos visu nepieciešamo, viņa nevērīgi izmeta, parāva uz augšu brunčus, lai izņemtu banknošu vīkšķi, kas bija aizbāzts aiz zaļi sarkanās zeķes prievītes. Ginejas, vai ne? Viņa noskaitīja naudu pārdevējam rokā.

Svārkiem noplandot, viņa pagriezās un devās projām.

-    Apbrīnojama sieviete, sacīja Džons Morlends.

Rets pasmaidīja tikai ar lūpām.

-    Pārsteidzoši, viņš piekrita.

-    Kolam! Es jau baidījos, ka tu esi apmaldījies, Skārleta sacīja, kad viņas brālēns iznira no pūļa, kas spiedās ap teltīm.

-    Kur nu, Skārlet. Man sagribējās ēst. Vai tu esi ko ēdusi?

-    Nē, man piemirsās.

-    Vai esi apmierināta ar zirgiem?

Skārleta paskatījās lejup no savas laktas, jo sēdēja uz šķēršļu laukuma sētas.

-     Man šķiet, es nopirku ziloni. Tu nekad mūžā nebūsi redzējis tik lielu zirgu. Man vajadzēja, bet nezinu, kāpēc. Kolams mierinoši uzlika roku Skārletai uz delma. Viņas smiekli bija saraustīti un acis sāpēs spoži mirdzēja.

73. NODAĻA

Keta ies ārā, sacīja sīka bal-

stiņa.

Nē, mīļumiņ, šodien ne. Drīz, bet ne šodien. Skārleta jutās briesmīgi ievainojama. Kā viņa varēja būt tik neapdomīga? Kā varēja nemanīt Ketai draudošās briesmas? Danseinija nebija tālu, nepavisam tik tālu, lai justos droša, ka ļaudis nav dzirdējuši par Dižo O'Hāru un viņas tumsnējo bērnu. Skārleta dienu un nakti turēja Ketu pie sevis augšstāva divās istabās, bet pati nobažījusies raudzījās pa logu uz piebraucamo ceļu.

Misis Fica bija viņas starpniece neatliekami kārtojamos jautājumos, turklāt, jo ātrāk, jo labāk. Šuvēja joņoja šurpu turpu, lai uzlaikotu Skārletas jājamtērpu, kurpnieks strādāja kā feju kurpnieks līdz vēlai naktij, lai pagūtu uztaisīt zābakus, staļļa puisis ar lupatu un eļļu apstrādāja saplaisājušos un izžuvušos dāmu seglus, kas bija atstāti zirglietu istabā trīsdesmit gadus pirms Skārletas ierašanās Lielajā mājā, un viens no jaunpieņemtajiem puišiem, kuram bija vieglas rokas un kurš labi sēdēja seglos, izvingrināja vareno medību bēri. Kad atausa sestdienas rīts, Skārleta bija pilnīgi sagatavojusies.

Viņas zirgs bija bērs kastrāts, vārdā Pusmēness. Tas, kā jau viņa stāstīja Kolamam, bija liela auguma, gandrīz septiņpadsmit plaukstas, ar izliektu krūškurvi, slaidu muguru un spēcīgām, muskuļotām kājām. Zirgs bija piemērots gara auguma vīrietim; Skārleta bēra mugurā likās sīka, trausla un ļoti sievišķīga. Viņa bažījās, vai neizskatās smieklīga.

Un jutās pārliecināta, ka ir izgāzusies. Viņa nepazina Pusmēness temperamentu vai raksturu, un nebija nekādas iespējas tos uzzināt, jo viņa jāja ar sānu segliem kā visas dāmas. Jaunībā Skārletai bija ļoti paticis jāt ar sānu segliem. Tā sēžot, svārki graciozi slīga lejup, izceļot tievo vidukli. Turklāt tajos laikos viņa jāja soļos, jo tā bija ērtāk flirtēt ar vīriešiem, kas jāja blakus.

Turpretī tagad sānu segli bija nopietns trūkums. Viņa nevarēja vadīt zirgu ar ceļgaliem, jo viens celis bija ieāķēts ap seglu priekšējo loku, otrs palika nekustīgs, jo, tikai balstoties uz vienu kāpsli, varēja līdzsvarot dāmu svārstīgajā pozā. Droši vien nokritīšu un līdz Danseinijai nemaz netikšu, viņa izmisusi domāja, bet, ja tikšu līdz pirmajam žogam, tad noteikti lauzīšu sprandu. Tēvs bija stāstījis, ka lēkšana pāri žogiem, grāvjiem, dzīvžogiem, nožogojumiem un mūriem ir medību aizraujošākā daļa. Kolama sacītais, ka dāmas vispār bieži izvairoties no medībām, nebija nekāds mierinājums. Brokastis ir saviesīgs pasākums, un jājamtērpi ļoti pievilcīgi. Jājot sānu seglos, iespējamība piedzīvot nopietnu negadījumu bija lielāka, tādēļ neviens nepārmeta dāmām, ka viņas rīkojas saprātīgi.

Skārleta nešaubījās, ka Rets labprāt redzētu viņu gļēvu un vāju. Bet viņa labāk lauztu sprandu nekā sagādātu viņam tādu prieku. Skārleta pieskārās ar pātagu Pusmēness kaklam.

Pamēģināsim rikšot un paskatīsimies, vai varu noturēt līdzsvaru šajos stulbajos seglos. Viņa skaļi nopūtās.

Kolams bija Skārletai stāstījis par lapsu medībām, tomēr pirmajam iespaidam viņa nebija gatava. Morlendhola bija vairāk nekā divu gadsimtu garumā celtu ēku kopums ar piebūvēm, skursteņiem, logiem un starpsienām. Tie šā tā bija pielipināti cits citam ap pagalmu, ko ietvēra akmens mūris, atlikums no pirmā baroneta Morlenda 1615. gadā būvētā cietokšņa. Taisnstūra pagalms bija pilns zirga mugurā sēdošu jātnieku un satrauktu medību suņu. Ieraugot šo skatu, Skārletai aizmirsās bailes. Kolams nebija pieminējis, ka vīrieši valkā "rozā", kā nepareizi dēvēja koši sarkanus svārkus. Nekad mūžā viņa nebija redzējusi tik krāšņu skatu.

-     Misis O'Hāra! Zirga mugurā viņai tuvojās sers Džons Morlends, rokā turēdams spožu cilindru. Esiet sveicināta. Neticēju, ka ieradīsieties.

Skārleta samiedza acis.

-    Vai Rets tā teica?

-    Gluži otrādi. Viņš teica, ka jūs nevarētu noturēt pat ar mežonīgiem zirgiem. Morlendā nebija viltus. Kā jums patīk Pusmēness? Baronets glāstīja lielā zirga gludo kaklu. Skaistulis.

-    Kā, lūdzu? Jā vai nē? Skārleta atsaucās. Acis šaudījās, meklējot Retu. Kāds lērums ļaužu! Nolādētais plīvurs aizmiglo skatu. Viņa bija ģērbusies viskonservatīvākajā jājamtērpā, kādu pieļāva mode. Vienlaidus melnas vilnas tērps ar augstu apkakli un zemu cilindru, sejai priekšā plīvurs, cieši savilkts un sasiets virs tīkliņā ievietotā biezo matu mezgla pakausī. Tas bija ļaunāks par sēru tērpu, viņa domāja, bet cienījams līdz absurdam, pilnīgs pretmets koši krāsainajiem brunčiem un svītrotajām zeķēm. Skārleta sacēlās tikai vienā jautājumā: zem tērpa viņa nevilka korseti. Pietika ar mocībām, ko sagādāja dāmu segli.

Rets skatījās uz viņu. Beidzot viņu ieraudzījusi, Skārleta steigšus novērsās. Viņš ir pārliecināts, ka es izgāzīšos kā veca sēta. Es tev parādīšu, mister Ret Batler. Iespējams, salauzīšu visus kaulus, bet neviens par mani nesmiesies, īpaši jau tu.

-    Jāj nesteidzīgi, turies gabaliņu iepakaļ un skaties, ko dara pārējie, Kolams bija ieteicis. Sākumā Skārleta paklausīja brālēna padomam. Viņa juta, ka cimdos tērptās rokas ir sasvīdušas. Rindas priekšgalā tika uzņemts temps, tad blakus kāda sieviete iesmējās un uzšāva zirgam ar pātagu, laižoties auļos. Skārleta īsu brīdi noskatījās uz sarkanajām un melnajām mugurām, kas viņai pa priekšu plūda lejup pa nogāzi, uz zirgiem, kuri bez piepūles pārlēca zemam akmens mūrim pakalna piekājē.

Sākas, viņa nodomāja, tagad raizēties ir par vēlu. Viņa neapzināti pārvietoja svaru, jūtot, ka Pusmēness, simtiem medību pieredzējušais veterāns, skrien ātrāk, arvien ātrāk, droši likdams soļus. Mūris jau palika aiz muguras, un viņa nemaz nebija pamanījusi lēcienu. Nav brinums, ka Džons Morlends tik ļoti vēlējās iegūt Pusmēnesi. Skārleta skaļi iesmējās. Kāda tam nozīme, ka viņa nekad nav medījusi, vai tam, ka piecpadsmit gadus nebija sēdējusi sānu seglos. Viņa jutās labi, pat ļoti labi. Viņai patika. Nav brīnums, ka tētiņš nekad nevēra vaļā vārtus. Kāpēc sevi apgrūtināt, ja var lēkt pāri sētai?

Tētiņa un Bonijas rēgi, kas bija Skārletu vajājuši, pagaisa. Bailes ari. Palika tikai aizrautība, ko radīja miklā gaisa plūsma gar ādu un tāda dzīvnieka spēks, kurš atradās jātnieces varā.

Un vēl jaunā apņemšanās panākt, apsteigt un atstāt tālu aizmugurē Retu Batleru.

Skārletai pār kreiso roku bija pārmesta jājamtērpa dubļiem nošķiestā velce, labajā viņa turēja šampanieša glāzi. Lapsas ķepa, ko uzvarētāja saņēma balvā, ar viņas atļauju tikšot uzlikta uz sudraba pamatnes, sacīja Džons Morlends.

-    Ar lielāko prieku, ser Džon.

-    Lūdzu, sauciet mani par bārtu. Kā visi draugi.

-    Lūdzu, sauciet mani par Skārletu. Visi tā dara, gan draugi, gan nedraugi. Pēc medībām un gūtajiem panākumiem viņa juta pacilātību, kas skurbināja un iekrāsoja vaigus sārtus. Jaukākā diena manā mūžā, viņa paglaimoja bartam. Tā gandrīz ari bija. Citi jātnieki bija Skārletu apsveikuši, vīriešu acis pauda nepārprotamu apbrīnu, bet sieviešu skaudību. Visur, kur vien vērsās skats, redzēja glītus vīriešus, skaistas sievietes, sudraba paplātes ar šampanieti, kalpotājus, bagātību, cilvēkus, kuri labi pavadīja laiku, un pārtikušu dzīvi. Tāda bija dzīve pirms kara, tikai tagad viņa bija pieaugusi, viņa varēja darīt un sacīt, ko gribēja, turklāt viņa bija Skārleta O'Hāra, lauku meitene no Ziemeļdžordžijas, kas baroneta muižā viesojās kopā ar lēdiju tādu un lordu šādu, un pat ar grāfieni. Tas bija kā romānā, un Skārletai sagriezās galva.

Gandrīz vai aizmirsās, ka te ir Rets, un ari tas, ka bijusi apvainota un noniecināta.

Bet ne gluži. Nodevīgais prāts neaizmirsa, ko Skārleta bija redzējusi un dzirdējusi, jājot atpakaļ uz māju pēc aizvainojuma:

Rets izturējās tā, it kā tam, ka bijusī sieva viņu pārspējusi medībās, nebūtu nozīmes… koķetēja ar grāfieni, it kā tā būtu nezin kas… izlikās, it kā justos pilnīgi brīvi, ērti un nemaz nebrīnītos… uzvedās tik… tik raksturīgi Retam. Lai viņš nolādēts!

-     Apsveicu, Skārlet, Rets ierunājās turpat blakus, Skārleta nebija manījusi viņa tuvošanos. Roka mazliet nodrebēja, un šampanietis izšļakstījās uz svārkiem.

-    Sasodīts, Ret, vai tev noteikti jāpiezogas tik klusiņām?

-    Piedod. Rets piedāvāja viņai kabatlakatiņu. Un es atvainojos par savu rupjību zirgu tirgū. Mans vienīgais attaisnojums ir tas, ka, tevi ieraugot, biju šokā.

Skārleta pieņēma mutautiņu un noliecās, lai noslaucītu slapjo traipu. Tas bija bezjēdzīgi mežonīgajā skrējienā pa laukiem jājamtērps jau bija nošķiests ar dubļiem. Bet viņai radās izdevība sakopot domas un uz brīdi paslēpt seju. Es neizrādīšu, cik svarīga man ir šī tikšanās, viņa klusībā nozvērējās. Es neizrādīšu, cik ļoti sāpināta esmu.

Viņa pacēla galvu, acis dzirkstīja, un lūpas bija izliektas smaidā.

-    Tu biji šokā, viņa atkārtoja. Iztēlojies, cik satriekta biju es. Ko, pie joda, tu dari Īrijā?

-     Pērku zirgus. Esmu apņēmies uzvarēt nākamā gada sacīkstēs. Džona Morlenda staļļi ir slaveni ar to, ka tur audzē piemērotus jaunuļus. Otrdien braukšu uz Parīzi apskatīt vēl kādus. Kāpēc tu atradies Droedā, ģērbusies vietējā tautastērpā?

Skārleta iesmējās.

-    Ak, Ret, tu taču zini, cik ļoti man patīk uzposties. Aizņēmos drēbes no istabenes tajā mājā, kur es viesojos. Viņa lūkojās apkārt, meklēdama Džonu Morlendu. Man jāizpilda etiķetes noteikumi un jāpošas projām, viņa izmeta pār plecu. Draugi briesmīgi dusmosies, ja drīz nebūšu mājās. Viņa mirkli paskatījās uz Retu, tad aizsteidzās. Viņa neuzdrīkstējās palikt. Neuzdrīkstējās atrasties viņam tik tuvu. Pat ne vienā istabā… ari tajā pašā mājā ne.

Lietus sākās, kad lidz Belihārai bija atlikušas piecas jūdzes. Skārleta bija pārliecināta, ka viņai pa vaigiem rit vienīgi lietus lāses.

***

Trešdien Skārleta aizveda Ketu uz Taru. Senie pakalni bija pietiekami augsti, lai meitenīte justos kā uzvarētāja, sasniegusi to virsotni. Skārleta vēroja, kā Keta pārdroši skrēja lejup, un apspieda vēlēšanos brīdināt, ka viņa var pakrist.

Viņa stāstīja Ketai par Taru, par savu ģimeni un Dižo ķēniņu dzīrēm. Kad abas jau devās prom, viņa pacēla meitenīti, cik augstu vien iespējams, lai mazā paskatās pāri savai dzimtajai zemei.

-     Tu esi mazs Iru Kaķēns, te ir tavas saknes… Vai tu kaut ko saproti no tā, ko es saku?

-    Nē, atbildēja Keta.

Skārleta nolika bērnu zemē, lai skrien. Mazās, spēcīgās kājeles gandrīz nekad negāja soļos, tikai skrēja. Keta bieži krita. Zālē slēpās sen radušies nelīdzenumi. Bet viņa nekad neraudāja. Tikai piecēlās un skrēja tālāk.

Meitas vērošana dziedināja Skārletu. Viņa atkal atguva sevi.

-     Kolam, kas tas Pārnels tāds ir? Medībās brokastu laikā viesi runāja par viņu, bet es no tām runām neko nesapratu.

-    Protestants, Kolams izmeta, turklāt anglis. Mums viņš neko nenozīmē.

Skārleta gribēja iebilst, bet viņa bija iemācījusies, ka tā ir velta laika šķiešana. Kolams nekad nerunāja par angļiem, īpaši jau zemes īpašniekiem Īrijā, kurus dēvēja par angloiriem. Skārleta nemaz nemanīja, kā viņš bija pamanījies mainīt sarunas tematu. Viņš neparko neatzītu, ka daži no angļiem varētu būt jauki cilvēki. Māsas, kuras viņa bija satikusi uz kuģa atceļā no Amerikas, viņai bija patikušas, un medībās ari visi bija jauki cilvēki. Kolama nesamierināmība radīja atsvešināšanos starp viņiem. Un viņš ne tikai runāja par to, viņš dusmojās.

Skārletu darīja nemierīgu vēl otrs jautājumu, to viņa uzdeva misis Ficai. Kas bija īru Batleri, kurus visi tik briesmīgi nīda?

Saimniecības vadītāja atnesa Īrijas karti.

-     Vai redzat? Viņa nobrauca ar roku pār laukumu, tik lielu kā Mītas grāfiste. Tā ir Kilkeni. Batleru zeme. Viņi ir Ormondas hercogi. Droši vien ietekmīgākā angļu ģimene Īrijā. Skārleta cītīgi pētīja karti. Netālu no Kilkeni pilsētas viņa pamanīja nosaukumu Danmorkeiva. Un Reta plantāciju sauca Danmorlendinga. Tur jābūt kādai saistībai.

Skārleta sāka smieties. Viņa bija jutusies daudz pārāka, jo O'Hāras pārvaldīja tūkstoš divi simti akrus, un te bija Batleri, kuriem piederēja grāfiste. Rets atkal bija uzvarējis, ne pirksta nepakustinot. Viņš vienmēr uzvarēja. Kā sievietei var pārmest, ka viņa mīl tādu vīrieti?

-    Un kas te būtu tik smieklīgs,, misis 0?

-    Es, misis Fica. Paldies Dievam, ka varu par to pasmieties.

Mērija Morana bez klauvēšanas pabāza galvu gar durvju stenderi. Skārleta neapgrūtināja sevi ar runāšanu. Izstīdzējusī, nervozā meitene nedēļām ilgi nespēs attapties, ja kāds viņu nopels. Kalpotāji. Vienas vienīgas nepatikšanas, pat ja viņu nav daudz.

-    Kas noticis, Mērij?

-     Pie jumsiem atnācis džentlmenis. Istabene pastiepa vizītkarti. Viņas acis bija platākas nekā parasti.

Sers Džons Morlends, bārts.

Skārleta noskrēja pa kāpnēm.

-     Bart! Kāds pārsteigums. Nāciet iekšā, varam apsēsties uz kāpnēm. Man nav mēbeļu. Viņa patiesi priecājās bārtu redzēt, bet nevarēja viņu vest uz dzīvojamo istabu. Blakusistabā gulēja Keta.

Bārts Morlends apsēdās uz akmens pakāpieniem, it kā mēbeļu trūkums būtu visdabiskākā lieta. Viņš meklējis Skārletu kā traks, līdz krogā saskrējies ar pastnieku. Tas esot vienīgais attaisnojums, ka viņš tā nokavējies ar medību trofejas atgādāšanu.

Skārleta skatījās uz sudraba plāksnīti, kur bija iegravēts viņas vārds un medību datums. Lapsas kāja vairs nebija asiņaina, bet nekāda skaistā tā nebija.

-    Pretīgi, vai ne? bārts jautri sacīja.

Skārleta smējās. Lai ko teiktu Kolams, Džons Morlends viņai patika.

-    Vai negribat sasveicināties ar Pusmēnesi?

-    Man jau likās, ka jūs nekad to nepiedāvāsiet. Es lauzīju galvu, kā dot pamatīgu mājienu. Kā viņam klājas?

Skārleta saviebās.

-     Baidos, ka nedabū pietiekami izkustēties. Jūtos vainīga, bet esmu bijusi ļoti aizņemta. Siena laiks.

-    Kāds ievākums?

-    Līdz šim labs. Ja nesāksies lietavas.

Viņi pa kolonādi devās uz staļļiem. Skārleta gribēja paiet tiem garām pa ceļam uz ganībām, kur atradās Pusmēness, bet bārts viņu apturēja. Vai drīkstot ieiet? O'Hāras staļļi esot slaveni, un viņš tos vēl neesot redzējis. Skārleta jutās apjukusi, bet labprāt piekrita. Zirgi vai nu strādāja, vai bija aizvesti uz ganībām, tātad tur bija tikai tukši steliņģi, bet ja nu viņš vēlējās tos redzēt…

Steliņģus nodalīja granīta kolonnas ar doriešu kapiteļiem. Augšgalā kolonnas izveidoja arkas; tām saplūstot un krustojoties, akmens griesti izskatījās tik viegli un bez svara kā gaiss un debesis.

Džons Morlends nokrakšķināja pirkstu kauliņus un atvainojās. Kad viņš aizraujoties, tas notiekot neapzināti, viņš paskaidroja.

-     Vai jums neliekas ārkārtīgi neparasti, ka jums pieder staļļi, kas izskatās kā katedrāle? Es te ieliktu ērģeles un caurām dienām spēlētu zirgiem Bahu.

-    Droši vien nabadziņi dabūtu vēdergraizes.

Morlenda dārdošie smiekli sasmīdināja arī Skārletu; izklausījās tik jocīgi. Viņa piebēra nelielu tarbu ar auzām, lai pacienātu Pusmēnesi.

Ejot blakus Morlendam, Skārleta visādi izdomājās, kā pārtraukt viņa apbrīnas pilno pļāpāšanu par staļļiem un atrast kādu nevērīgu piezīmi, lai viņš ierunātos par Retu.

Tas izrādījās lieki.

-Jūs nevarat iedomāties, kā man veicies, ka jūs ar Retu Batleru esat draugi, bārts iesaucās. Ja viņš mūs neiepazīstinātu, es nekad nebūtu redzējis šos staļļus.

-    Biju ļoti pārsteigta, ka mēs tik nejauši satikāmies, Skārleta aši izmantoja izdevību. Kā jūs viņu pazīstat?

Morlends Retu nemaz īsti nepazīstot, viņš atbildēja. Daži seni draugi pirms mēneša atsūtījuši vēstuli, ka Rets vēlas apskatīt viņu zirgus. Tad Rets ieradies ar ieteikuma vēstuli no draugiem.

-   Viņš ir apbrīnojams zellis, pret zirgiem izturas patiesi nopietni. Ari daudz zina. Kaut viņš būtu varējis uzkavēties ilgāk. Vai jūs sen esat pazīstami? Viņš tā man arī neko nepastāstīja.

Paldies Dievam, Skārleta nodomāja.

-    Man Čārlstonā dzīvo daži radinieki, viņa paskaidroja. Iepazināmies, kad es tur viesojos.

-Tad jau jūs noteikti esat satikusi manus draugus Brūtonus! Kad mācījos Kembridžā, es sezonas laikā devos uz Londonu, cerot, ka tur būs arī Sallija Brūtona. Es biju kā traks pēc viņas, kā jau visi.

-     Sallija Brūtona! Tā ar pērtiķa seju? Skārleta neapdomīgi iesaucās.

Bārts pasmaidīja.

-    Tā pati. Vai viņa nav brīnišķīga? Tik neparasta.

Skārleta dedzīgi māja ar galvu un smaidīja. Bet patiesībā viņa nekad nebija spējusi saprast, kā vīrieši var zaudēt galvu tik neglītas sievietes dēļ.

Džons Morlends bija pārliecināts, ka visi, kuri pazina Sallliju, noteikti pielūdz viņu, un nākamo pusstundu turpināja runāt par savu draudzeni, atspiedies pret ganību žogu un mēģinot ar auzu sauju pievilināt Pusmēnesi.

Skārleta klausījās pa ausu galam, jo domāja pati savas domas. Tad viņas uzmanību piesaistīja Reta vārds. Bārts smiedamies stāstīja kādu notikumu, ko Sallija bija aprakstījusi savā pēdējā vēstulē. Likās, ka Rets iekritis pasaules vecākajos slazdos. Kāds bāreņu nams bija devies piknikā uz viņa muižu; kad pienācis laiks doties projām, viens no bērniem izrādījās pazudis. Un ko viņš darīja? Kopā ar skolotāju devās bērnu meklēt. Viss beidzās labi, bērns atradās, bet bija jau iestājusies tumsa. Tas, protams, nozīmēja, ka neprecētā skolotāja bija kompromitēta un Retam vajadzēja viņu apprecēt.

Labākais ir tas, ka pirms daudziem gadiem viņam vajadzējis pamest pilsētu, kad viņš atteicies padarīt par godīgu sievieti citu meiteni, kuru apkaunojis.

-    Varētu domāt, ka pēc pirmās reizes viņš būs piesardzīgāks, bārts nosmīkņāja. Viņš noteikti ir izklaidīgāks, nekā izskatās. Vai tas nav smieklīgi, Skārlet? Skārlet?

Viņa sapurinājās.

-   Kā sieviete es teiktu, ka misteram Batleram tā ari vajadzēja. Pēc izskata spriežot, viņš varētu būt sagādājis nepatikšanas daudzām meitenēm, kad nav bijis izklaidīgs.

Džons Morlends ietaurējās smieklos. Skaņa piesaistīja Pusmēneša uzmanību, un zirgs piesardzīgi tuvojās žogam. Bārts pakratīja auzu tarbu.

Skārieta jutās pacilāta, tomēr viņai gribējās raudāt. Tad tāpēc Rets tā steidzās šķirties un precēties no jauna. Cik viltīga tā Anna Hemptone. Viņa mani pamatīgi apmuļķojusi. Bet varbūt ari ne. Varbūt man vienkārši briesmīgi neveicās, ka vajadzēja tik daudz laika, lai atrastu to noklīdušo bāreni. Turklāt Anna ir mis Eleonoras mīlule. Un viņa tik ļoti līdzinās Mellijai.

Pusmēness kāpās projām no auzām. Džons Morlends iebāza roku svārku kabatā un izvilka ābolu. Zirgs nepacietībā iezviedzās.

-     Skatieties, Skārlet, bārts sacīja, pārlaužot ābolu. Man ir viena visai kutelīga lieta, ko es gribētu ar jums pārrunāt. Viņš uzlika ceturtdaļābola uz plaukstas un pastiepa roku pret Pusmēnesi.

-    Kutelīga lieta! Ja tikai viņš zinātu, cik kutelīga bijusi viņu līdzšinējā saruna. Skārieta smējās. Man nav iebildumu, ka jūs to lopiņu briesmīgi izlutināt, ja runājāt par to.

Ak, debess, nē! Barta pelēkās acis iepletās. Kas viņai licis tā domāt?

Tas ir kaut kas patiesi delikāts, viņš paskaidroja. Alise Heringtone tā apaļīgā dāma, kas medībās iekrita grāvī, rīko vasaras saulgriežu balli, un viņa vēlētos ielūgt Skārletu, bet viņai nav dūšas. Viņš izraudzīts par sūtni, kas iztaustītu Skārletas noskaņojumu.

Skārletai radās simts jautājumu. Pamatā tie visi bija kad, kur un kas jāvelk mugurā. Kolams būs briesmīgi nikns, bet viņai vienalga. Viņa gribēja uzposties, dzert šampanieti un zirga mugurā vēja ātrumā atkal traukties pāri strautiem un žogiem, dzenoties pakaļ suņiem un lapsai.

74. nodaĻa

Jrīeringtonhauza bija milzīgs betona klucis. Tā atradās netālu no Belihāras, vajadzēja tikai izbraukt cauri ciemam, kurš bija izveidojies ap krustcelēm un kuru sauca Paikkornera. Muižas ieeju atrast nenācās viegli; ne vārtu, ne vārtu namiņa, tikai pāris kailu akmens stabu bez uzrakstiem. Grantēts ceļš apmeta loku ap platu ezeru, tad iegriezās grantētā laukumā betona mājas priekšā.

Izdzirdējis nočirkstam ekipāžas riteņus, pa parādes durvīm iznāca sulainis. Viņš palīdzēja Skārletai izkāpt, tad nodeva viešņu istabenei, kas gaidīja priekšnamā.

-     Mani sauc Vilsona, mis, istabene pakniksējot sacīja. Vai vēlēsieties pēc brauciena atpūsties vai pievienosieties pārējiem? Skārleta izvēlējās pievienoties pārējiem, un sulainis pa gaiteni aizveda viņu līdz atvērtām durvīm, pa kurām varēja nokļūt zālienā.

-   Misis O'Hāra! iekliedzās Alise Heringtone. Tagad Skārleta viņu atcerējās pavisam skaidri. "Iegāzās grāvī" nebija diez cik izsmeļošs paskaidrojums, tāpat kā "apaļīga". "Resna" un "skaļa", tad Skārleta uzreiz būtu sapratusi, kura bija Alise Heringtone. Namamāte tuvojās Skārletai pārsteidzoši vieglā solī un auroja, ka ļoti priecājas viņu redzēt. Ceru, ka jums patīk krikets, es spēlēju briesmīgi, un mana komanda būtu pārlaimīga, ja tiktu no manis vaļā.

-    Nekad neesmu spēlējusi, Skārleta atzinās.

-    Jo labāk! Jums būs iesācējas veiksme. Alise sniedza savu nūju. Zaļās svītras, cik atbilstoši jums. Jums ir tik neparastas acis. Ļaujiet ar jums iepazīstināt pārējos, tad varēsiet stāties manā vietā un dot manai komandai izredzes uz uzvaru.

Alises komanda tagad Skārletas sastāvēja no pavecāka vīra tvīda uzvalkā, kuru iepazīstinot nosauca par ģenerāli Smitu-Bērnsu, un jauna pāra mazliet pāri par divdesmit, Emmas un Čizija Fulvičiem, kuri valkāja brilles. Ģenerālis iepazīstināja ar viņu pretiniekiem Šarloti Montagjū, slaida auguma kalsnu sievieti ar skaistu frizūru, Alises brālēnu Dezmondu Grāntliju, kurš bija tikpat tukls kā māsīca, un elegantu precētu pāri Dženevīvu un Ronaldu Benetiem.

-     Uzmanieties no Ronalda, brīdināja Emma Fulviča, viņš krāpjas.

Spēle bija jauka, Skārleta nosprieda, un nesen pļautais zāliens smaržoja labāk nekā ziedi. Viņas sacensības gars bija uzplaucis visā krāšņumā; kad trešo reizi pienāca viņas kārta izdarīt gājienu, Skārleta izpelnījās ģenerāļa uzslavu "Malacis!" un uzsitienu pa plecu, kad viņa izsita Ronalda Beneta bumbu tālu aiz zāliena robežām.

Kad spēle bija beigusies, Alise Heringtone aicināja uz tēju. Galds bija uzklāts zem milzu skābarža; ēnā bija ļoti patīkami. Patīkami bija arī ieraudzīt Džonu Morlendu. Viņš uzmanīgi klausījās jaunā sievietē, kas sēdēja viņam blakus uz sola, tomēr pamāja Skārletai sveicienu. Te bija ari pārējie viesi. Skārleta iepazinās ar seru Frānsisu Kinsmenu, izskatīgu uzdzīvotāja tipa vīrieti, un viņa sievu, Skārletai izdevās pārliecinoši izlikties, ka atceras Alises vīru Henriju no barta medībām.

Barta sarunbiedre nepārprotami jutās neapmierināta, ka tiek pārtraukta ar iepazīšanos, tomēr izturējās ledaini pieklājīgi.

-    Šī ir Luīza Fērnklifa, ar apņēmīgu prieku sacīja Alise. Godājamā, Alise pačukstēja Skārletai.

Skārleta smaidīdama sacīja:

-    Labdien, un viss. Viņai bija stipras aizdomas, ka saltā, jaunā sieviete nepriecātos, ja uzreiz tiktu saukta par Luīzi, un neviens taču nesauca cilvēkus par Godājamiem. īpaši, ja, pēc izskata spriežot, tā dāma cer, ka Džons Morlends piedāvās mazliet negodājami pabučoties aiz krūma.

Dezmonds Grāntlijs pieturēja Skārletai krēslu un apjautājās, vai viņa ļaus atnest kādas sviestmaizes un kūkas. Skārleta augstsirdīgi atļāva. Viņa lūkojās uz ļaužu loku, ko Kolams nicīgi dēvēja par "smalkajiem", un kārtējo reizi nodomāja, ka viņam nevajadzētu būt tik stūrgalvīgam. Šie cilvēki patiesi bija ļoti patīkami. Viņa nešaubījās, ka labi pavadīs laiku.

Pēc tējas Alise Heringtone uzveda Skārletu uz viņas guļamistabu. Ceļš bija garš, cauri visai noplukušām pieņemamām telpām augšup pa platām kāpnēm ar nodilušām margām un tālāk pa plašu gaiteni bez gridceliņa. Pēc Skārletas vērtējuma, istaba bija liela, bet trūcīgi mēbelēta un tapetes pavisam noteikti bija izbalojušas.

-    Sāra ir izsaiņojusi jūsu bagāžu. Viņa ieradīsies pulksten septiņos, lai sagatavotu jums vannu un palīdzētu apģērbties, ja jums nekas nav pretī. Pusdienas būs astoņos.

Skārleta apgalvoja Alisei, ka viss ir labi.

-     Rakstāmgaldā ir rakstāmpiederumi, un uz tā galda ir dažas grāmatas, bet ja jūs vēlētos ko citu…

-    Augstā debess, nē, Alis. Un nekavējiet manis dēļ laiku, kad jums ir viesi un tik daudz darāmā. Viņa uz labu laimi paņēma grāmatu. Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu palasīt šo. Jau sen to vēlos.

Bet patiesībā viņa gribēja tikt vaļā no Alises, kas skaļā balsī nemitīgi klāstīja sava resnā brālēna Dezmoda tikumus. Nav brīnums, ka viņa baidījās mani ielūgt, Skārleta domāja; viņa taču zina, ka Dezmondā nav nekā tāda, kas liktu meitenes sirdij straujāk pukstēt. Droši vien Alise uzzinājusi, ka esmu bagāta atraitne, un grib puisim palīdzēt tikt pie krējuma poda, pirms kāds cits mani iepazinis. Diemžēl, Alis, nekādu izredžu, pat pēc miljons gadiem ne.

Tiklīdz Alise bija prom, pie durvīm pieklauvēja un ienāca Skārletai piešķirtā istabene. Viņa, pakalpīgi smaidīdama, pakniksēja.

-    Mani sauc Sāra. Esmu pagodināta palīdzēt apģērbties Dižajai O'Hārai. Kad atvedīs lādes?

-    Lādes? Kādas lādes? Skārleta nesaprata.

Istabene aizklāja ar delnu muti un novaidējās.

-    Labāk apsēdies, Skārleta aicināja. Tā vien šķiet, ka jāuzdod lērums jautājumu.

Meitene ar prieku pakalpoja. Skārletas sirds ar katru minūti kļuva smagāka, atklājot, cik daudz viņa nezina.

Visļaunākais ir tas, ka medības te nav paredzētas. Medības notiek rudenī un ziemā. Vienīgais iemesls, kādēļ sers Džons Morlends tās rikoja, bija izrādīt zirgus savai bagātajai viešņai no Amerikas.

Gandrīz tikpat slikti bija tas, ka dāmas ģērbās uz brokastīm, pārģērbās uz pusdienām, pēcpusdienā un uz vakariņām un nekad neko nevilka divas reizes. Skārletai bija divas kleitas dienai, vakartērps vakariņām un jājamtērps. Nebija arī jēgas sūtīt pēc tērpiem uz Belihāru. Misis Skenlona bija strādājusi caurām naktīm, lai pabeigtu tērpus, kas viņai bija līdzi. Visas drēbes, kas tika šūdinātas ceļojumam uz Ameriku, bija jau bezcerīgi vecmodīgas.

-    Laikam man rit no paša rīta jādodas projām, Skārleta izlēma.

-    Ak nē, Sāra iesaucās, jūs nedrīkstat tā darīt, Dižā O'Hāra. Kāda jums daļa, ko citi dara? Viņi ir tikai angļi.

Skārleta uzsmaidīja meitenei.

-    Tātad, Sāra, mēs pret viņiem, vai to tu gribi man pateikt? Kā tu uzzināji, ka es esmu Dižā O'Hāra?

-    Visi Mītas grāfistē zina Dižo O'Hāru, istabene lepni atteica, pat īri.

Skārleta pasmaidīja. Viņa jau jutās labāk.

-    Nu, Sāra, viņa sacīja, pastāsti man visu par tiem angļiem, kas ir te. Skārleta nešaubījās, ka mājas kalpotāji zina visu par visiem. Tā vienmēr bijis.

Sāra nelika viņai vilties. Kad Skārleta devās lejā uz pusdienām, viņa bija bruņota pret jebkurām snobiskām izpausmēm, ar kurām, iespējams, vajadzēs saskarties. Viņa par pārējiem viesiem zināja vairāk nekā viņu mātes.

Tomēr viņa jutās kā baltie salašņas, kas izlīduši no meža biezokņa. Un bija briesmīgi nikna uz Džonu Morlendu. Viņš bija pateicis "vieglas kleitiņas dienai un kaut ko visai atkailinātu vakara maltītei". Citas sievietes bija apģērbušās un apkārušās rotaslietām kā karalienes, bet viņa savas pērles un auskarus ar briljantiem bija atstājusi mājās. Bez tam viņa jutās pārliecināta, ka viņas tērps kliegtin kliedza, ka to darinājusi ciema šuvēja.

Skārleta sakoda zobus un nolēma, ka tomēr labi pavadīs laiku. Kāpēc ne, varbūt mani vairs nekad un nekur nelūgs.

Patiesībā viņai daudz kas patika. Notika vizināšanās ar laivām pa ezeru, sacensības šaušanā pa mērķiem ar loku un bultām un spēle, kuru sauca par tenisu. Viņai sacīja, šīs izklaides esot pēdējais modes kliedziens.

Sestdien pēc pusdienām visi rakņājās pa kostīmu kastēm, kas bija atnestas uz dzīvojamo istabu. Tad gāja vaļā ākstīšanās, neapvaldīta smiešanās un pilnīgs kautrības trūkums, ko Skārleta varēja tikai apskaust. Henrijs Heringtons ietina Skārletu mirguļojošā zīda apmetnī ar garu velci un uzlika galvā neīstu dārgakmeņu kroni.

-   Tā, nu jūs būsiet šīs nakts Titānija, viņš sacīja. Citi vīrieši un sievietes meklēja kastēs drēbes, ietinās tajās vai vilka mugurā, skaļi izkliedza sava tēla vārdu un, aizrāvušies ar spēli, skraidija pa lielo istabu, slēpās aiz krēsliem un trenkāja cits citu.

-    Es zinu, ka tas ir absolūti muļķīgi, kā atvainodamies sacīja Džons Morlends, slēpjoties aiz milzīgas papjēmašē lauvas galvas.

-    Bet ir saulgriežu nakts, mums visiem ļauts kļūt mazliet trakiem.

-    Esmu briesmīgi dusmīga uz tevi, bart, Skārleta viņam teica.

-     No tevis dāmai nav nekāda labuma. Kāpēc tu man nepateici, ka man vajag dučiem tērpu?

-     Ak kungs, vai tad vajag? Es nekad neievēroju, kas dāmām mugurā. Nesaprotu, kāpēc viņas ar to tik briesmīgi noņemas.

Kad visiem apnika rotaļas, garā Īrijas krēslas stunda bija pagājusi.

-    Ir tumšs, kliedza Alise. Iesim skatīties ugunskurus. Skārleta juta, ka viņu pārņem vainas izjūta. Viņai vajadzēja būt

Belihārā. Vasaras saulgrieži lauksaimniecības tradīcijās bija gandrīz tikpat nozīmīgi kā Svētās Bridžidas diena. Ugunskuri iezīmēja pagrieziena punktu gada ritumā, tā īsāko nakti, un deva mistisku aizsardzību lopiem un ražai.

Kad visi izgāja ārā tumsā uz mauriņa, viņi redzēja tālumā mirdzam uguni un skanam rilu. Skārleta zināja, ka viņai vajadzētu būt Belihārā. Dižajai O'Hārai jābūt klāt pie ugunskuru ceremonijas. Un arī tad, kad lec saule un lopi tiek dzīti pāri ugunskuru plēnējošajām oglēm. Kolams bija teicis, ka viņai nevajadzētu iet uz angļu balli. Neatkarīgi no Skārletas ticības senās tradīcijas īriem bija svarīgas. Viņa bija sadusmojusies. Māņticība nenoteiks viņas dzīvi. Bet tagad viņai radās aizdomas, ka kļūdījusies.

-    Kāpēc tu neesi Belihārā? jautāja bārts.

-    Kāpēc tu neesi savās mājās? Skārleta asi atcirta.

-    Tāpēc, ka mani tur negrib, atbildēja Džons Morlends. Viņa balss tumsā skanēja skumīgi. Vienreiz es aizgāju. Nodomāju, ka tur būs viens no tiem tautas gudrības rituāliem, kas patiesībā ir lopu dzīšana pāri pelniem. Tas ir labi nagiem vai kam citam. Gribēju izmēģināt to ar zirgiem.

-    Un izdevās?

-    Tā arī neuzzināju. Kad ierados, svinībās pagaisa visa jautrība, tāpēc es devos projām.

-    Man vajadzētu doties projām, Skārleta izgrūda.

-    Cik dīvaini to sacīt. Tu šeit esi vienīgais normālais cilvēks. Turklāt amerikāniete. Tu esi eksotisks zieds nezāļu laukā, Skārlet.

Viņa nebija par to padomājusi. Džona vārdos slēpās zināma jēga. Cilvēki vienmēr cēla jezgu par viesiem no tālienes. Viņa jutās labāk, līdz dzirdēja Godājamo Luīžu sakām:

-    Vai tas nav saistoši? Es mīlu īrus, kad viņi kļūst tik pagāniski un primitīvi. Ja viņi nebūtu slinki un stulbi, man nebūtu iebildumu dzīvot Īrijā.

Skārleta nozvērējās atvainoties Kolamam, tiklīdz atgriezīsies mājās. Viņai nevajadzēja pamest savas mājas un savus ļaudis.

-    Vai tad neviena dzīva dvēsele nekad nav kļūdījusies, Skārlet mīļā? Tev pašai viņi jāiepazīst, kā tad citādi tu varētu zināt? Noslauki acis un izjāj apskatīt laukus. Vasaras strādnieki sākuši kraut sienu kaudzēs.

Skārleta uzspieda buču brālēnam uz vaiga. Viņš nebija sacījis:

-    Es jau teicu.

Nākamajās nedēļās cilvēki, ar kuriem Skārleta bija iepazinusies Alises Heringtones mājā, viņu uzaicināja vēl uz divām viesībām. Abiem ielūgumiem viņa uzrakstīja samākslotus, pieklājīgus atteikumus. Kad siens bija sakrauts kaudzēs, vasaras strādnieki sāka labot sapostīto zālienu aiz mājas. Līdz nākamajai vasarai tur atkal augs laba zāle, un Ketai ļoti patiktu spēlēt kriketu. Tā bija jautra spēle.

Kvieši bija nobrieduši dzelteni, gandrīz gatavi novākšanai, kad jātnieks atnesa zīmīti un pats sevi ielūdza virtuvē uz tasi tējas vai "kaut ko vīrišķīgāku", kamēr kundze rakstīs atbildi, kas viņam jānes atpakaļ.

Šarlote Montagjū gribētu apciemot misis O'Hāru, ja viņai nebūtu iebildumu.

Kas, pie velna, bija Šarlote Montagjū? Skārleta gandrīz desmit minūtes lauzīja galvu, līdz atsauca atmiņā patīkamo, neuzbāzīgo pavecāko sievieti, kas viesojās pie Heringtoniem. Misis Montagjū, viņa atcerējās, saulgriežu naktī nebija skraidījusi kā mežonīgs indiānis. Pēc pusdienām šī dāma it kā bija pazudusi. Bet tāpēc jau viņa nebija mazāk angliska.

Bet ko viņa varētu gribēt? Skārletas ziņkārība bija pamodināta. Zīmītē bija rakstīts "jautājums, kas varētu interesēt mūs abas".

Viņa pati aizgāja uz virtuvi, lai nodotu misis Montagjū sūtnim zīmīti, kurā ielūdza savu jauno paziņu uz pēcpusdienas tēju. Mājas kundze virtuvi drīkstēja redzēt tikai no tiltam līdzīgās galerijas. Bet tā bija viņas virtuve, vai ne? Un Keta bija sākusi katru dienu te pavadīt vairākas stundas, kāpēc lai Skārletas te nebūtu?

Skārleta par godu misis Montagjū vizītei gandrīz uzvilka sārto kleitu. Tā bija plānāka nekā Golvejas brunči, un pēcpusdiena bija neparasti silta Īrijas klimatam. Tad nolika kleitu atpakaļ skapī. Viņa neizliksies par to, kas nav.

Tējai Skārleta pasūtīja ogu maizi, nevis plāceņus kā parasti.

Šarlote Montagjū bija ģērbusies pelēkā lina žaketē un blūzē ar mežģīņu žabo. Skārletai niezēja pirksti, cik ļoti gribējās to aptaustīt. Viņa nekad nebija redzējusi tik greznas un smalkas mežģīnes.

Vecākā sieviete apsēdās plīša krēslā blakus tējas galdiņam, pirms tam novilkusi pelēkos kazādas cimdus un noņēmusi pelēko cepuri ar spalvu.

-     Paldies, ka pieņēmāt mani, misis O'Hāra. Šaubos, vai vēlaties šķiest laiku, runājot par klimatiskajiem apstākļiem; jūs noteikti labāk gribētu zināt, kāpēc esmu šeit, vai tiesa? Misis Montagjū balsī skanēja interesants akcents, viņa smaidīja.

-     Vai mirstu no ziņkārības, Skārleta atzinās. Sākums viņai patika.

-    Esmu uzzinājusi, ka esat veiksmīga darījumu sieviete gan te, gan Amerikā… Nesatraucieties. To, ko zinu, es paturu pie sevis; tas ir viens no maniem vērtīgākajiem īpašumiem. Otrs, kā jūs varat iedomāties, ir līdzekļi, kā uzzināt to, ko citi nevar. Es arī esmu darījumu sieviete. Ja drīkstu, es labprāt pastāstītu par savu nodarbošanos.

Skārleta varēja tikai mēmi pamāt ar galvu. Ko šī sieviete zina par viņu? Un kā?

Pats būtiskākais ir tas, ka viņa kārto lietas, sacīja misis Montagjū. Viņa ir labas ģimenes jaunākā dēla jaunākā meita un bijusi precējusies ar citas ģimenes jaunāko dēlu. Pat pirms vira nāves medībās negadījuma laikā viņai jau bija apnicis visu laiku balansēt uz robežas, visu laiku labi izskatīties un dzīvot dzīvi, kādu sagaida no labi audzinātām dāmām un kungiem, tomēr nepārtraukti būt naudas trūkumā. Kļuvusi par atraitni, Šarlote attapās, ka atrodas nabaga radinieces stāvoklī, un nevēlējās ar to samierināties.

Viņai bija prāts, izglītība, gaume, un viņu aicināja visās labākajās Īrijas mājās. Viņa savu dzīvi balstīja uz to un īpašības, kas viņai jau piemita, papildināja ar diskrēciju un informāciju.

-    Es esmu ja tā var izteikties profesionāla viešņa un draudzene. Es dāsni dodu padomus kā ģērbties, kā izklaidēties, kā iekārtot māju, kā saprecināt cilvēkus vai kā norunāt slepenu tikšanos. Un šuvējas, drēbnieki, kurpnieki un juvelieri, mēbeļu pārdevēji un paklāju tirgotāji man maksā bagātīgu komisijas maksu. Esmu prasmīga un taktiska un šaubos, vai kādam ir aizdomas, ka man maksā. Pat ja aizdomas radušās, vai nu viņi nevēlas to zināt, vai ir apmierināti ar iznākumu un viņiem vienalga, īpaši tāpēc, ka bagātniekiem tas nemaksā neko.

Skārleta bija satriekta un apburta. Kāpēc tā sieviete visā atzīstas un tieši viņai?

-    Es jums to stāstu tādēļ, ka esmu pārliecināta jūs neesat muļķe, misis O'Hāra. Jūs brīnīsieties un pilnīgi pamatoti -, vai piedāvāšu jums palīdzēt, kā saka, no tīras sirds. Mana sirds nav tīra, tikai tik daudz, cik tā papildina manu personisko labklājību. Man jums ir lietišķs piedāvājums. Jūs esat pelnījusi kaut ko labāku nekā otršķirīgās viesības, ko rīko tik noplukuši sieviete kā Alise Heringtone. Jums ir skaistums, smadzenes un nauda. Jūs varat būt oriģināla. Ja nodosiet sevi manās rokās, manā uzraudzībā, es padarīšu jūs par visapbrīnotāko, viskārotāko sievieti Īrijā. Tas prasīs divus trīs gadus. Tad jums būs vaļā visa pasaule, lai varat ar to darīt, ko vēlaties. Jūs būsiet slavena. Un man būs gana naudas, lai pārtikusi aizietu pensijā.

Misis Montagjū pasmaidīja.

-     Gandrīz divdesmit gadus esmu gaidījusi satikšanos ar šādu cilvēku.

75.NODAĻA

Tiklīdz Šarlote Montagjū bija aizgājusi, Skārleta steidzās pāri virtuves tiltam uz misis Ficpatrikas istabām. Tas nekas, ka pareizāk būtu izsaukt saimniecības vadītāju pie sevis; viņai vajadzēja ar kādu parunāt.

Misis Fica iznāca no savas istabas, iekams Skārleta paguva pieklauvēt.

-Jums vajadzēja mani saukt pie sevis, misis O'Hāra, viņa klusā balsī aizrādīja.

-    Zinu, zinu, bet tas prasa daudz laika, un man jums steidzīgi kaut kas jāsaka! Skārleta bija ārkātīgi satraukta.

Misis Ficpatrikas saltais skatiens viņu uzreiz atvēsināja.

-     Nāksies pagaidīt, viņa cieti noteica. Ķēķa meitas dzirdēs katru jūsu vārdu un izskaistinot tos atkārtos tālāk. Nāciet man lēnām līdzi un dariet kā es.

Skārleta jutās kā norāts bērns. Un darīja, kā viņai lika.

Galerijas vidū virs virtuves misis Ficpatrika apstājās. Arī Skārleta apstājās un apvaldīja savu nepacietību, kamēr misis Fica runāja par virtuvē veiktajiem uzlabojumiem. Platā balustrāde bija gana ērta, lai varētu tur apsēsties, Skārleta dīki nodomāja, bet stāvēja izslējusies, kamēr misis Fica raudzījās lejup virtuvē uz izpalīdzēm, kas izskatījās ārkārtīgi aizņemtas ar darbiem.

Misis Ficpatrika virzījās uz priekšu nesteidzīgi un cēli, tomēr kustība notika. Kad viņas sasniedza mājas galveno daļu, Skārleta sāka runāt, tiklīdz aiz muguras aizvērās durvis uz galeriju.

-     Protams, tas ir smieklīgi, viņa sacīja, kad bija atstāstījusi misis Montagjū sacīto. Es viņai to pateicu. "Esmu īriete," es teicu, "es nemaz nevēlos, lai angļi mani gribētu satikt." Skārleta sasārtušiem vaigiem ātri bēra vārdus.

-    Un jums ir pilnīga taisnība, misis 0. Tā sieviete nav labāka par zagli, ja runā ar viņas pašas vārdiem.

Misis Ficpatrikas dedzība apklusināja Skārletu. Viņa neatkārtoja misis Montagjū atbildi. "īriskums ir viena no jūsu pievilcīgākajām īpašībām. Svītrainas zeķes un vārīti tupeņi vienā dienā, bet nākamajā jau irbes cepetis un zīds. Jūs varat atļauties abus; tādējādi stāsti par jums nerimsies. Kad pieņemsiet lēmumu, atrakstiet man."

Rozalīnas Ficpatrikas stāsts par Skārletas viešņu Kolamu pamatīgi nokaitināja.

-    Kāpēc Skārleta to sievišķi vispār laida iekšā? viņš ārdījās.

Rozalīna mēģināja viņu nomierināt.

-    Viņa jūtas vientuļa, Kolam. Neviena drauga, tikai mēs ar tevi. Bērns mātei ir visa pasaule, bet ne sabiedrība. Domāju, ka biedrošanās ar smalkiem ļaudīm viņai var nākt par labu. Un mums ari, ja tu mazliet padomātu. Kenedija iebraucamā vieta ir gandrīz pabeigta. Drīz te nāks un ies cilvēki. Kas vēl labāk novērstu angļu uzmanību kā citu ļaužu staigāšana?

Es to Montagjū novērtēju. Viņa ir auksta un alkatīga. Viņa teiks Skārletai, ka Lielā māja nekavējoties jāapmēbelē un jāuzpoš, piemini manus vārdus. Šī dāma krāpsies ar visām izmaksām, taču Skārleta to mierīgi var atļauties. Un visu gadu katru dienu cauri Trimai uz Belihāru dosies sveši meistari ar krāsām, samtu un franču modi. Tāpēc neviens nepievērsīs uzmanību vēl pāris cilvēkiem, kas dodas tajā pašā virzienā.

Visi jau prāto par skaisto atraitni no Amerikas. Kāpēc viņa nemeklē vīru? Es saku, mēs rīkosimies prātīgi, ja sūtīsim viņu uz angļu viesībām. Citādi angļu virsnieki vēl sāks nākt šurp paši un lenkt viņu.

Kolams apsolīja "padomāt šajā virzienā". Tajā vakarā viņš nostaigāja vairākas jūdzes, cenšoties izlemt, kas nāktu par labu Skārletai un kas nāktu par labu brālībai, un kā šīs divas lietas savienot.

Pēdējā laikā Kolams tik bieži dzīvoja bažās, ka ne vienmēr bija spējis domāt ar skaidru galvu. Līdz viņam bija nonākušas ziņas, ka daži vīri pret feniju kustību sākuši atvēst. Laba raža divus gadus pēc kārtas nodrošināja cilvēkiem ērtāku dzīvi, un pārticība neļāva vairs riskēt. Turklāt tie feniji, kuri bija iefiltrējušies kārtībnieku rindās, dzirdējuši baumas, ka brālībā esot ziņotājs. Pagrīdes grupas dzīvoja nepārtrauktās bailēs no ziņotājiem. Sacelšanos jau divas reizes bija izgāzusi nodevība. Šoreiz sacelšanās tikusi plānota tik rūpīgi, tik nesteidzīgi. Bija sperti visi piesardzības soļi. Nekas nebija atstāts nejaušības varā. Nekas nedrīkstēja noiet greizi. Viņi bija tik tuvu mērķim. Augstākās padomes bija iecerējušas dot signālu sākt sacelšanos nākamajā ziemā, kad trīs ceturtdaļas angļu milicijas nebūs uz vietas, jo dosies lapsu medībās. Bet bija pienākusi cita ziņa: jāgaida, līdz atklās un likvidēs ziņotāju. Gaidīšana Kolamam sagādāja mokas.

Kad uzlēca saule, cauri sārtajai dūmakai, kas gūlās uz zemes, viņš devās uz Lielo māju, atslēdza durvis ar savu atslēgu un iegāja Rozalīnas istabā.

-    Laikam jau tev ir taisnība, viņš sacīja. Vai es varu par to dabūt tasi tējas?

Vēlāk tajā pašā dienā misis Ficpatrika pieklājīgi atvainojās Skārletai, atzīstot, ka bijusi pārsteidzīga un aizspriedumaina. Viņa mudināja Skārletu ar Šarlotes Montagjū palīdzību pievērsties sabiedriskajai dzīvei.

-    Es nolēmu, ka tas ir muļķīgi, Skārleta atbildēja. Esmu pārāk aizņemta.

Kad Rozalīna to pateica Kolamam, viņš sāka smieties. Izejot misis Ficpatrika aizcirta durvis.

Ražas novākšana, Ražas svētki, zeltainas rudens dienas, zeltains lapkritis. Skārleta priecājās par bagātīgo ražu, bet skuma par to, ka beidzas lauku darbu gads. Septembris bija laiks, kad vajadzēja ievākt pusgada nomas maksu, un viņa zināja, ka nomniekiem paliks peļņa. Lieliska sajūta būt par Dižo O'Hāru.

Par godu Ketas otrajai dzimšanas dienai Skārleta rīkoja lielas svinības. Visi Belihāras bērni, kas nebija vecāki par desmit gadiem, spēlējās pirmā stāva tukšajās istabās, droši vien pirmo reizi mūžā nogaršoja saldējumu, ēda ogu maizi, kurā bez korintēm un rozīnēm bija iecepti mazi nieciņi. Ikviens devās mājās ar spožu monētu kabatā. Tā kā Helovīna dienu apvija māņticīgi pieņēmumi, Skārleta parūpējās, lai mazie viesi tiktu mājās laikus. Tad uzveda Ketu augšstāvā pagulēt diendusu.

-    Vai tev patika dzimšanas diena, mīļumiņ?

Keta samiegojusies pasmaidīja.

-    Jā. Man nāk miedziņš, mammīt.

-    Es zinu, eņģellt. Jau sen pāri tavam diendusas laikam. Nāc… gultiņā… tu vari gulēt mammas lielajā gultā, jo šī ir nozīmīga dzimšanas diena.

Skārleta noguldīja Ketu, bet viņa tūlīt piecēlās sēdus.

-    Kur ir Kaķīša dāvana?

-    Es atnesīšu, mīļumiņ. Skārleta izcēla lielu porcelāna zīdaini no kastes, kur Keta bija to atstājusi.

Keta papurināja galvu.

-    Otra. Meitene apgriezās uz vēdera, izslīdēja no pēļa apakšas un ar būkšķi novēlās uz grīdas. Tad palīda zem gultas. Kad viņa atkal atmuguriski izrāpās no pagultes, viņai rokās bija dzeltens kaķis.

-    Dieva dēļ, Kaķīt, no kurienes tad tas? Dod man, iekams kaķis nav tevi saskrāpējis.

-    Vai tu man viņu atdosi?

-    Protams, ja tu gribi. Bet tas ir šķūņa kaķis, mazā, viņš varbūt negribēs dzīvot mājā.

-    Es viņam patīku.

Skārleta padevās. Kaķis nebija Ketu saskrāpējis, un viņa izskatījās tik laimīga. Kas ļauns varēja notikt, ja viņa ļautu kaķi paturēt? Skārleta ielika abus gultā. Droši vien beigsies ar to, ka mana gulta būs pilna blusu, bet dzimšanas diena ir un paliek dzimšanas diena.

Keta ierušinājās spilvenos. Plakstiņi, kurus miegs jau gandrīz bija aizvēris, pēkšņi atdarījās.

-    Kad Annija atnesīs man pienu, mans draugs varēs to izdzert. Zaļās acis aizvērās, un augumiņš, ļāvies miegam, kļuva slābans.

Annija pieklaudzināja pie durvīm un ienesa tasi silta piena. Atgriezusies virtuvē, viņa pārējām apteksnēm sacīja, ka misis O'Hāra bija smējusies un smējusies, bet viņa nesaprotot, kāpēc. Kundze bija kaut ko sacījusi par kaķiem un pienu. Ja kāds gribētu dzirdēt viņas domas, teica Mērija Morana, viņasprāt, tam bērnam būtu daudz labāk, ja viņam būtu kārtīgs kristiešu vārds, lai visi svētie viņu sargā! Visas trīs virtuvenes un virēja trīs reizes pārkrustījās.

Misis Ficpatrika to redzēja un dzirdēja, stāvēdama galerijā. Arī viņa pārmeta krustu un noskaitīja klusu lūgšanu. Drīz Keta būs par lielu, lai viņu visu laiku sargātu. Cilvēki baidījās no feju bērna, un to, no kā baidījās, viņi centās iznīcināt.

Belihāras pilsētā mātes berza savus bērnus ar ūdeni, kurā visu dienu bija mērcēta zirdzenes sakne. Tas bija labi zināms aizsardzības līdzeklis pret raganām un spokiem.

Pie visa vainīgs bija medību rags. Skārleta bija izvedusi Pusmēnesi izlocīt kājas, kad abi izdzirdēja raga skaņas un pēc tam suņu rejas. Kaut kur netālu laukos cilvēki medīja. Kas zina, varbūt viņu vidū bija Rets. Viņa lika Pusmēnesim pārlēkt trim grāvjiem un četriem dzīvžogiem Belihārā, bet tas nevarēja aizvietot medības. Nākamajā dienā viņa aizrakstīja Šarlotei Montagjū.

Pēc divām nedēļām pa piebraucamo ceļu ieripoja trīs smagi piekrauti rati. Bija atvestas mēbeles misis Montagjū telpām. Pati dāma sekoja elegantā karietē kopā ar istabeni.

Viņa vadīja mēbeļu izvietošanu guļamistabā un dzīvojamā istabā netālu no Skārletas telpām, tad atstāja istabeni, kas uzraudzīja bagāžas izsaiņošanu.

-    Un tagad sāksim, viņa sacīja Skārletai.

***

-     Es tikpat labi varētu te nebūt, Skārleta žēlojās. Mans vienīgais darbs ir parakstīt bankas dokumentus, kad no mana konta tiek noņemtas neiedomājamas summas. Viņa sarunājās ar Ketas kaķi Okru. Iru valodā kaķa vārds nozīmēja "izsalcis", un kādā izmisuma brīdī to viņam bija devusi virēja. Okrs nepievērsa Skārletai nekādu uzmanību, bet viņai nebija neviena cita, ar ko parunāt. Šarlote Montagjū un misis Ficpatrika reti lūdza kundzes uzskatus kādā jautājumā. Viņas abas zināja, kādai jāizskatās Lielajai mājai, bet Skārleta ne.

Un viņu tas ari īpaši neinteresēja. Lielāko daļu viņas mūža māja, kurā viņa dzīvoja, jau bija gatava un iekārtota un viņai nekad par to nebija vajadzējis domāt. Tara bija Tara, krustmātes Pitipatas māja bija krustmātes Pitipatas māja, lai arī puse no tās piederēja viņai. Pati Skārleta bija piedalījusies tās mājas iekārtošanā, kuru Rets viņai bija nopircis. Viņa iegādājās jaunākās mēbeles un rotājumus, viņai tie patika, jo apliecināja viņas bagātību. Pati māja nekādu prieku nebija sagādājusi; viņa to gandrīz neredzēja. Tapat kā viņa neredzēja Lielo māju Belihārā. Astoņpadsmitā gadsimta neoklasicisms, Šarlote bija sacījusi, un, kas, lūdzami, tur tik svarīgs? Skārletai svarīga bija zeme auglības un ražas dēļ un pilsēta nomas un tās piedāvāto pakalpojumu dēļ un tādēļ, ka nevienam nepiederēja pašam sava pilsēta, pat Retam ne.

Taču viņa lieliski saprata, ka, pieņemot ielūgumus, viņa uzņemas pienākumu ari pašai rīkot viesības, un nevarēja taču aicināt cilvēkus mājā, kurā tikai divas istabas bija mēbelētas. Laikam jau viņai paveicies, ka Šarlote Montagjū grib viņas vietā pārveidot Lielo māju. Skārleta zināja, kā pavadīt savu laiku interesantāk.

Svarīgos jautājumos Skārleta stingri palika pie sava: Ketai jādzīvo blakus viņas istabai, nevis kaut kur bērnu spārnā ar auklīti; un viņa pati kārtos visus rēķinus, nevis ļaus kārtot darījumus pārvaldniekam. Citādi Šarlote un misis Fica varēja rīkoties pēc savas vēlēšanās. Izmaksu dēļ Skārleta nepatikā viebās, bet viņa bija piekritusi dot Šarlotei brīvu vaļu, un nu, kad darījums noslēgts, bija par vēlu atkāpties. Turklāt nauda viņai vairs nebija tik svarīga kā agrāk.

Tā Skārleta patvērās birojā, un Keta par savu patvērumu padarīja virtuvi, kamēr strādnieki mēnešiem ilgi veica viņu mājās nezināmas, dārgas, trokšņainas, smirdīgas darbības, kas turklāt dārgi maksāja. Skārletai vismaz bija atlikusi saimniecības vadīšana un pienākumi, kas jāpilda Dižajai O'Hārai. Vēl viņa pirka zirgus.

-     Par zirgiem es nezinu tikpat kā neko, atzinās Šarlote Montagjū. Izdzirdējusi šo atzīšanos, Skārleta izbrīnā savilka uzacis. Viņa jau bija pārliecināta, ka uz zemes nebija nekā tāda, ko Šarlote, pēc pašas vārdiem, pilnībā nepārzinātu. Jums vajadzēs četrus jājamzirgus un sešus zirgus medībām, vēl labāk astoņus, noteikti palūdziet, lai sers Džons Morlends palīdz jums tos izraudzīties.

-     Sešus zirgus medībām! Dieva naktskrekls, Šarlot, jūs runājat par gandrīz pieciem simtiem mārciņu! Skārleta iekliedzās. Jūs esat zaudējusi. Viņa pazemināja balsi līdz normālam līmenim, jo bija iemācījusies, ka kliegt uz misis Montagjū nozīmēja velti šķiest spēkus; šo sievieti nekas nespēja satricināt. Es jūs mazliet izglītošu jautājumā par zirgiem, Skārleta ar indīgu saldumu balsī sacīja.

Vienā reizē jāt var tikai ar vienu zirgu. Karietē un arklā var jūgt vairākus.

Strīdā viņa zaudēja. Kā parasti. Tāpēc nebija vērts apgrūtināt sevi, iebilstot pret Džona Morlenda palīdzību, viņa teica pati sev. Tomēr apzinājās, ka patiesi bija vēlējusies satikt bārtu. Varbūt viņš dzirdējis kādus jaunumus par Retu. Nākamajā dienā viņa aizjāja uz Danseiniju. Morlendu viņas lūgums sajūsmināja. Protams, viņš palīdzēs Skārletai atrast labākos medību zirgus Īrijā…

-     Vai kādreiz saņem kādas ziņas no sava Amerikas drauga, bart? Viņa cerēja, ka jautājums skan nevērīgi, jo bija ilgi gaidījusi, iekams to uzdeva. Džons Morlends par zirgiem varēja runāt ilgāk nekā tētiņš un Beatrise Tārltona.

-     Tu domā Retu? Skārletas sirds, izdzirdot šo vārdu, apmeta kūleni. Jā, viņš pret vēstuļu rakstīšanu izturas krietni nopietnāk nekā es. Džons pamāja ar roku uz vēstulēm un rēķiniem, kas nekārtīgā kaudzē bija samesti uz rakstāmgalda.

Vai tas cilvēks reiz runās tālāk? Kas ir ar Retu?

Bārts paraustīja plecus un uzgrieza galdam muguru.

-Nolēmis pieteikt Čārlstonas sacīkstēm jauno ķēvīti, ko nopirka no manis. Es rakstīju, ka kumeliņš audzēts lēkšanai pāri šķēršļiem, nevis skriešanai pa līdzenu zemi, bet viņš ir pārliecināts, ka ātrums kompensēs iemaņu trūkumu. Baidos, ka Retu gaida vilšanās. Pēc trim četriem gadiem varbūt viņam tas izdosies, bet, atceroties, ka ķēvītes māte nebija…

Skārleta vairs neklausījās. Džons Morlends tagad runās par asinsradniecību līdz pat grēku plūdiem! Kāpēc nevar vienkārši pateikt to, ko viņa gribēja dzirdēt? Vai Rets ir laimīgs? Vai pieminējis viņu?

Skārleta paskatījās uz jaunā baroneta seju, kurā atspoguļojās dedzīga interese par dzīvi, un piedeva visu. Ar visām savām dīvainībām bārts bija viens no šarmantākajiem vīriešiem pasaulē.

Džona Morlenda dzīves jēga bija zirgi. Viņš bija apzinīgs zemes īpašnieks, kuram nebija vienaldzīga saimniecība un nomnieki. Bet Džona īstā aizraušanās bija sacīkšu zirgu audzēšana un trenēšana un tūlīt pēc tam lapsu medības ziemā ar pasakainajiem zirgiem, kurus pats bija izaudzējis.

Iespējams, tādā veidā viņš kompensēja mīlas traģēdiju, ko radīja barta pilnīgā padevība sievietei, kas bija laupījusi viņa sirdi, kad abi vēl bija gandrīz bērni. Šo sievieti sauca Greisa Hestingsa. Jau gandrīz divdesmit gadus viņa bija precējusies ar Džūlianu Hestingsu. Džonu Morlendu un Skārletu vienoja bezcerīga mīlestība.

Šarlote bija izstāstījusi Skārletai to, ko zināja "visi Īrijā", Džons bija relatīvi pasargāts no sievietēm, kas medīja vīru, jo viņam bija maz naudas. Tituls un muiža bija veci pat ļoti seni -, bet ienākumus viņam deva tikai zemes noma, un teju vai katru peniju viņš izdeva par saviem zirgiem. Tomēr bārts bija ļoti izskatīgs, lai gan pats tā nedomāja, gara auguma, gaišiem matiem, dzīvām acīm un pasakaini mīļu smaidu, kas precīzi atspoguļoja viņa labsirdīgo raksturu. Vairāk nekā četrdesmit gadus pavadījis britu augstākās sabiedrības aprindās, viņš tomēr bija pārsteidzoši naivs. Reizēm kāda sieviete, kurai bija pašai sava nauda, piemēram, Godājamā Luīza, iemīlējās un apņēmīgi lenca Morlendu, tādējādi mulsinot savu izredzēto un uzjautrinot pārējos. Tādos gadījumos barta dīvainības kļuva uzkrītošākas: izklaidība jau robežojās ar atmiņas zudumu, veste bieži vien bija nepareizi sapogāta, lipīgie, taurējošie smiekli reizēm atskanēja nevietā. Tad viņš tik bieži pārkārtoja Džordža Stabsa gleznu kolekciju, ka mājas sienas bija vienos caurumos.

Skārleta ievēroja, ka pret grāmatu kaudzi, bīstami sasvēries, balstījās slavenā, skaistā zirga Eklipses attēls. Viņai bija vienalga, viņa tikai vēlējās kaut ko uzzināt par Retu. Es pajautāšu tieši, viņa nolēma. Bārts tāpat neatcerēsies.

-    Vai mani Rets pieminēja?

Morlends samirkšķināja acis, jo domas vēl kavējās pie ķēvītes senčiem. Tad viņš saprata jautājumu.

-   0 jā, viņš jautāja, vai iespējams, ka tu gribētu pārdot Pusmēnesi. Rets sācis domāt par to, ka varētu atjaunot medības Danmorā. Viņš grib, lai es turu acis vaļā, varbūt parādīsies kas līdzīgs Pusmēnesim.

-     Lai tos zirgus nopirktu, viņam droši vien vajadzēs braukt šurp, Skārleta ieminējās, klusībā lūgdamās Dievu, kaut dzirdētu apstiprinājumu. Taču barta atbilde iegrūda viņu izmisumā.

-    Nē, viņam vajadzēs paļauties uz mani. Redzi, Reta sieva gaida bērnu un viņš negrib atstāt sievu vienu. Bet tagad, kad es labāko kumeļu meklēju tev, es Retam, vienalga, nevaru palīdzēt. Aizrakstīšu, tiklīdz atradīšu kādu brīvu brīdi.

Skārleta tik pilnīgi bija pievērsusies barta stāstītajiem jaunumiem, ka viņam vajadzēja paraustīt viešņu aiz rokas, lai pievērstu uzmanību sev. Kad viņa gribot sākt meklēt medību zirgus, bārts jautāja.

Šodien, viņa atbildēja.

Visu ziemu Skārleta kopā ar Džonu Morlendu katru sestdienu piedalījās medībās, kas tika rīkotas Mītas grāfistē, izmēģinot pārdošanai piedāvātos zirgus. Nebija viegli atrast piemērotus dzīvniekus, jo viņa gribēja, lai zirgi būtu tikpat bezbailīgi kā viņa. Skārleta jāja tā, it kā pakaļ dzītos dēmoni, jo jāšana beidzot ļāva viņai novērsties no iztēles ainām, kurās Retam bija ari citi bērni, ne tikai Keta.

Mājās viņa pūlējās mazajai meitenītei veltīt visu uzmanību un mīlestību. Keta kā parasti vairījās no apskāvieniem. Bet stāstus par zirgiem viņa būtu ar mieru klausīties, līdz mātei piekustu mēle.

Kad pienāca februāris, Skārleta pirmo velēnu apvērsa ar tikpat priecīgu satraukumu kā iepriekšējos gados. Viņai bija izdevies aizdzīt Retu pagātnē, un tagad tas viņas domās kavējās pavisam reti.

Bija jauns gads, kas solīja daudz laba. Ja Šarlote un misis Fica jebkad pabeigs to, ko viņas darīja ar māju, Skārleta varētu sarīkot viesības. Viņai trūka Ketlīnas un pārējās ģimenes. Pegīna viesošanos padarīja tik nepatīkamu, ka Skārleta gandrīz vairs netikās ar brālēniem.

Tas varēja pagaidīt un pagaidīs. Vispirms jāapsēj lauki.

Jūnijā Skārleta piedzīvoja garu, nogurdinošu dienu, kad šuvēja, kuru Šarlote Montagjū bija atvedusi no Dublinas, ņēma viņai mērus. Misis Simsa bija nežēlīga. Skārletai vajadzēja turēt rokas augšā, plati ieplestas, priekšā, gar sāniem, vienu augšā, otru lejā, vienu uz priekšu, otru aizmugurē, visās iespējamās pozās, un dažas no tām Skārleta līdz šim bija uzskatījusi par neiespējamām. Likās, ka mērīšana velkas stundām ilgi. Tad tas pats atkārtojās sēdus stāvoklī. Tad visās kadriļas, valša un kotiljona pozīcijās.

-Viņa nenoņēma mērus vienīgi līķauta šūšanai, Skārleta novaidējās.

Šarlote Montagjū pasmaidīja vienu no saviem retajiem smaidiem.

-    Gan jau noņēma, jūs tikai nepamanījāt. Deizija Simsa ir ļoti akurāta.

-    Es atsakos ticēt, ka šīs briesmīgās sievietes vārds ir Deizija, Skārleta sacīja.

-    Nekad neuzdrīkstieties viņu tā uzrunāt, vienīgi tad, ja viņa pati lūdz. Neviens, zemāks par hercogieni, nedrīkst izturēties pret Deiziju familiāri. Viņa ir labākā sava amata meistare; neviens neuzdrīkstētos viņu apvainot.

-    Jūs saucat viņu par Deiziju.

-    Es arī esmu labākā savā amatā.

Skārleta iesmējās. Viņai Šarlote Montagjū patika, un viņa to cienīja. Lai arī bija pārliecināta, ka šī sieviete nevarētu kļūt par tuvu draudzeni.

Tad viņa uzvilka savas zemnieku drēbes, paēda vakariņas Šarlote atgādināja, ka tās ir pusdienas, un devās uz kalnu pie Naitsbrukas upes, kur iededzinās Vasaras saulgriežu ugunskuru. Dejojot vijoļu, stabuļu un Kolama bodhran pazīstamās mūzikas pavadībā, viņa domāja, ka ir laimīga. Ja tas, ko Šarlote solīja, atbilst patiesībai, viņai piederēs abas pasaules gan īru, gan angļu. Nabaga bārts, viņa atcerējās, nav gaidīts viesis pat pie savas muižas ugunskura.

Vadot Ražas svētku mielastu, Skārleta vēlreiz iedomājās, ka viņai laimējies. Belihārā atkal novāca labu ražu, ne gluži tik bagātīgu kā divus iepriekšējos gadus, tomēr pietiekami, lai katra vīrieša kabatā skanētu nauda. Visi Belihāras iedzīvotāji svinēja savu veiksmi. Visi, izņemot Kolamu, kā Skārleta pamanīja. Izskatījās, ka viņš nav gulējis veselu nedēļu. Kaut varētu pajautāt, kas viņam kaiš, bet viņš nedēļām ilgi bija uz Skārletu nikns kā velns. Un, šķiet, uz krogu viņš ari vairs negāja, tā vismaz teica misis Fica.

Nu, viņa jau neļaus Kolama drūmumam sabojāt sev labo noskaņojumu. Ražas svētki bija jāsvin.

Turklāt pavisam drīz sāksies medību sezona un jaunais jājamtērps bija burvīgs. Misis Simsa bija visu Šarlotes uzslavu vērta.

-   Ja esat gatava, dosimies apgaitā, aicināja Šarlote Montagjū. Skārleta nolika tējas tasi. Nepacietība urdīja vairāk, nekā viņa vēlējās atzīt.

-    Briesmīgi laipni no jūsu puses, Šarlot, ņemot vērā, ka gandrīz visas durvis bijušas slēgtas faktiski veselu gadu. Viņa runāja, cik ērcīgi spēja, taču viņai bija aizdomas, ka Šarlote ir pārāk gudra, lai tam noticētu. Es tikai sameklēšu Kaķīti, un iesim visas.

-    Ja vēlaties, Skārlet, bet viņa jau visu redzēja remonta laikā. Viņa ir vienreizīgs bērns ja durvis vai logs palicis vaļā, allaž ir klāt kā likts. Daži no krāsotājiem stipri sanervozējās, kad atrada mazo stāvam augšā uz sastatnēm.

-     Nestāstiet man tādas lietas, es dabūšu trieku. Mazais pērtiķēns, viņa visur rāpjas augšā. Skārleta sauca un meklēja Ketu, bet velti. Dažkārt mazās meitenes neatkarība viņu kaitināja, piemēram, šobrīd. Parasti viņa ar to lepojās. Gan jau viņa mūs noķers, ja gribēs, beidzot Skārleta rimās. Ejam, es mirstu no ziņkārības. Varēja ari atzīties. Nevienu jau tāpat neapmānīs.

Šarlote pa priekšu devās augšā vispirms uz garo gaiteni, kuram abās pusēs atradās viesu guļamistabas, tad atpakaļ uz stāvu, kuru Skārletai aizvien vēl bija grūti saukt par pirmo, jo amerikāņi to dēvētu par otro stāvu. Šarlote aizveda viņu līdz mājas galam tālu no telpām, kuras viņa izmantoja.

-Jūsu guļamistaba, jūsu vannasistaba, ģērbistaba, Ketas rotaļistaba, guļamistaba, bērnistaba. Durvīm atveroties, Šarlote atklāja savu pūliņu augļus. Skārletu apbūra sievišķīgās, gaiši zaļās, ar zeltu izrotātās mēbeles viņas telpās un josla ar alfabēta kārtībā izvietotiem dzīvnieku attēliem Ketas rotaļistabā. Ieraugot bērnam izmēra ziņā piemērotos krēslus un galdus, viņa sāka aplaudēt. Kāpēc viņa pati nebija par to iedomājusies? Uz Ketas galdiņa bija pat bērnam atbilstoša lieluma tējas servīze un krēsls pie kamīna.

-Jūsu privātās telpas ir franču stilā, Šarlote skaidroja, Ludviķis XVI, ja vēlaties zināt. Tās reprezentē jūsu Robijāru izcelsmi. Jūsu O'Hāru daba dominē pieņemamās telpās lejā.

Vienīgā pirmā stāva telpa, kuru Skārleta zināja, bija vestibils ar marmora grīdu. No tās viņa mēdza iziet uz piebraucamo ceļu un platajām akmens kāpnēm, kas veda uz augšstāvu. Šarlote Montagjū ātri izgāja cauri vestibilam. Tad atvēra augstas dubultdurvis tā malā un ieveda Skārletu ēdamistabā.

-    Augstā debess! Skārletai izlauzās. Es nemaz nepazīstu tik daudz cilvēku, ko sēdināt visos šajos krēslos.

-    Gan jau iepazlsiet, Šarlote sacīja. Viņa izveda Skārletu cauri garajai istabai pie vēl vienām augstām durvīm. Te ir jūsu brokastu istaba un rīta istaba. Varbūt vēlēsieties šeit ieturēt pusdienas, ja nebūs daudz cilvēku. Viņa pāri istabai devās pie citām durvīm un paziņoja: lielais salons un balles zāle. Atzīstos, ka ar šīm telpām esmu ļoti apmierināta.

Vienu garo sienu veidoja platas stikla durvis un zeltīti spoguļi starp tām. Pretējās sienas centrā atradās kamīns, uz kura stāvēja vēl viens spogulis zeltītā rāmī. Visi spoguļi bija novietoti nedaudz ieslīpi, lai tie atspoguļotu ne tikai telpu, bet arī augstos griestus. Tos sedza gleznojumi ar ainām no īru varonīgās vēstures leģendām. Dižo ķēniņu celtnes Taras pakalnā stipri atgādināja romiešu tempļus. Skārletai tie briesmīgi patika.

-     Visas mēbeles šajā stāvā ir īru roku darbs un ari audumi vilnas un lina -, tāpat sudrabs, porcelāns, stikls, gandrīz viss. Te namamāte ir Dižā O'Hāra. Nāciet, vēl jāapskata tikai bibliotēka.

Skārletai patika ar ādu apvilktie krēsli un Česterfīlda atzveltnes krēsls, viņa atzina, ka grāmatu ādas muguriņas izskatās ļoti glīti.

-Jūs esat lieliski pastrādājusi, Šarlot, viņa no sirds paslavēja Šarloti.

-    Jā, nebija jau tik grūti, kā sākumā baidījos. Cilvēki, kas šeit agrāk dzīvojuši, acīmredzot dārzus iekārtojuši pēc Lānselota Brauna plānojuma, tāpēc te atlika tikai izzāģēt zarus un izvākt nezāles. Sakņu dārzs nākamajā gadā dos labu ražu, taču droši vien paies divi gadi, līdz vīteņaugi atkal ziedēs. Tos vajadzēja nozāģēt līdz saknēm.

Skārletai nebija ne mazākās nojautas, par ko Šarlote runā, nedz ari jebkāda interese. Viņa vēlējās, kaut Džeralds O'Hāra būtu redzējis balles zāles griestus un Elena O'Hāra būtu varējusi apbrīnot buduāra mēbeles.

Šarlote vēra vaļā vēl citas durvis.

-    Te mēs atkal esam vestibilā, viņa sacīja. Lieliska apļveida kustība, kas noderīga lielām viesībām. Džordža laika arhitekti zināja, ko dara… Iznāciet pa ieejas durvīm, Skārlet.

Viņa pavadīja Skārletu uz augšējiem pakāpieniem, kas veda uz nesen nograntēto piebraucamo ceļu.

-Jūsu personāls, misis O'Hāra.

-    Apžēliņ, Skārleta vārgi izdvesa.

Viņai pretī stāvēja divas garas rindas uniformās ģērbušos kalpotāju. Misis Ficpatrika stāvēja pāris soļu priekšā virējai, četrām virtuves izpalīdzēm, divām istabenēm, četrām apteksnēm, trim pienotavas strādniecēm, galvenajai veļas pārzinei un trim veļas mazgātājām.

Pa kreisi viņa redzēja augstprātīga izskata vīrieti, kurš varēja būt tikai virssulainis, astoņus sulaiņus, divus zēnus, kas nervozi mīņājās, staļļmeistaru, kuru viņa pazina, sešus zirgu kopējus un piecus vīrus, kuri, spriežot pēc rokām, kas notrieptas ar zemi, bija dārznieki.

-    Man jāapsēžas, viņa nočukstēja.

-     Vispirms pasmaidiet un sakiet, ka viņi ir laipni gaidīti Belihārā, Šarlote izrīkoja. Balss tonis liecināja, ka viņa necietīs nekādus iebildumus. Skārleta darīja, kā viņai lika.

Atkal atgriezusies mājā kas tagad bija kļuvusi par muižu -, Skārleta sāka ķiķināt.

-    Kalpotāji ir ģērbušies labāk par mani, viņa sacīja un skatījās Šarlotes Montagjū neizteiksmīgajā sejā. Jūs tūlīt sāksiet smieties, Šarlot, jūs nevarat mani piemānīt. Jūs ar misis Ficu laikam pamatīgi izpriecājāties, to visu plānojot.

-     Tiesa gan, Šarlote atzina. Lai gan "sākt smieties" viņas izpratnē bija vārs smaids, ko tik tikko varēja pamanīt.

Skārleta ielūdza visus Belihāras un Adamstaunas iedzīvotājus apskatīt atjaunoto Lielo māju. Garais galds ēdamistabā bija klāts uzkodām, un viņa šaudījās no istabas istabā, mudinot visus baudīt cienastu un velkot apskatīt Dižos ķēniņus. Šarlote Montagjū klusi stāvēja lielo kāpņu pusē un raudzījās notiekošajā ar mēmu nosodījumu. Skārleta nepievērsa viņai uzmanību. Viņa mēģināja arī nepievērst uzmanību savu radu un ciema iedzīvotāju neērtībai un apjukumam, bet pusstundu pēc viesu ierašanās bija tuvu asarām.

-   Tas ir pret tradīcijām, misis 0, Rozalīna Ficpatrika viņai pačukstēja, tam nav nekāda sakara ar jums. Īrijā zemnieka zābaks nekad nav spēris kāju pār Lielās mājas slieksni. Mēs esam ļaudis, kas dzīvo pēc veciem noteikumiem, un mēs neesam gatavi mainīties.

-    Bet es domāju, ka feniji grib mainīt visu.

Misis Fica nopūtās.

-     Tā ir. Bet pārmaiņas nozīmē atgriešanos pie senākiem likumiem nekā tie, kas neļauj ar zābakiem piebradāt Lielo māju. Kaut es spētu paskaidrot labāk.

-   Nepūlieties, misis Fica. Esmu pieļāvusi kļūdu, un viss. Tas neatkārtosies.

-    Tā bija dāsnas sirds kļūda. Jums pienākas uzslava.

Skārleta izmocīja smaidu. Bet viņa jutās apmulsusi un noraizējusies. Kāda jēga, ja tev pieder visas šīs īru dekorētās istabas, ja īri tur nejūtas ērti? Un kāpēc pašas radi viņas mājā izturas pret viņu kā pret svešinieci?

Kad visi bija aizgājuši un kalpotāji nokopa viesību pēdas, Skārleta viena pati izstaigāja visas telpas.

Man patīk, viņa nāca pie secinājuma. Man ļoti patīk. Šī māja, viņa nodomāja, ir krietni vien skaistāka, nekā Danmorlendingā jebkad būs vai ir bijusi.

Viņa stāvēja starp Dižo ķēniņu tēlu atspulgiem un iedomājās, ka te ir Rets, pilns skaudības un apbrīnas. Tas notiks pēc daudziem gadiem, kad Keta būs pieaugusi un Retam sāpēs sirds, ka palaidis garām iespēju redzēt, kā augusi viņa meita, skaistās O'Hāru mājas mantiniece.

Skārleta skrēja uz kāpnēm, tad augšā un pa gaiteni uz Ketas istabu.

-    Sveiki, Keta sacīja. Viņa sēdēja pie mazā galdiņa, uzmanīgi lejot krūzītē pienu savam lielajam runcim. Okra, sēdēdams galvenajā vietā galda vidū, uzmanīgi skatījās. Sēdies, mamm, Keta uzaicināja. Skārleta lēnām apsēdās mazajā krēsliņā.

Kaut šai tējas dzeršanai varētu pievienoties Rets. Bet viņa nebija un nekad nebūs, viņai tas ir jāpieņem. Viņš dzers tēju kopā ar savu otru bērnu, ar citiem bērniem no Annas. Skārleta apspieda pēkšņi uznākušo vēlmi satvert Ketu rokās.

-    Es, lūdzu, gribētu divus graudiņus cukura, mis O'Hāra, viņa palūdza.

Tajā nakti Skārleta nevarēja iemigt. Viņa sēdēja smalkās franču gultas vidū, silti satinusies ar zīdu apvilktajā pēli. Bet siltums un omulība, ko viņa vēlējās, bija Reta apskāviens, viņa dobjās balss skaņa, izsmejot neveiksmīgās viesības, līdz ari viņa spētu pasmieties par kļūdaino iedomu tās rīkot.

Pēc piedzīvotās vilšanās viņa alka mierinājuma. Viņa gribēja mīlestību, pieauguša cilvēka rūpes un sapratni. Viņas sirds bija iemācījusies mīlēt, tā plūda pāri mīlestībā, un viņai nebija, kur to likt.

Lai nolādēts Rets, ka gadījies pa kājām! Kāpēc viņa nevarētu mīlēt bārtu Morlendu? Viņš bija laipns un pievilcīgs, Skārletai patika būt ar viņu kopā. Ja viņa patiesi vēlētos, tad par to viņa nešaubījās ne mirkli spētu piespiest Džonu aizmirst Greisu Hestingsu.

Bet viņa negribēja bārtu, tur bija tā nelaime. Viņa negribēja nevienu, izņemot Retu.

Tas nav godīgi, Skārleta bērnišķīgi nodomāja. Un pēdīgi viņa aizmiga, raudādama kā bērns.

Pamodusies Skārleta atkal bija noteicēja pār savu dzīvi. Nu un tad, ka visiem viņas ballīte nepatika? Nu un tad, ka Kolams nebija palicis ilgāk par desmit minūtēm? Viņai bija citi draugi, un viņa iegūs vēl daudzus. Tagad, kad māja bija gatava, Šarlote, cītīgi plānojot viņas nākotni, auda tīklus kā zirneklis. Bet tikmēr laikapstākļi bija izcili piemēroti medībām un misis Simsa bija pašuvusi Skārletai ārkārtīgi skaistu jājamtērpu.

76. nodaĻa

Skārleta, grezni saposusies, jāja uz sera Džona Morlenda rīkotajām medībām. Viņa sēdēja izjādes zirga mugurā, un viņu pavadīja divi zirgu puiši, kas veda Pusmēnesi un Komētu vienu no jaunajiem medību zirgiem. Tikko pašūtā jājamtērpa svārki eleganti plūda pāri jaunajiem dāmu segliem, un viņa jutās ļoti apmierināta ar sevi. Skārletai bija vajadzējis cīnīties ar misis Simsu kā tīģerienei, bet viņa bija uzvarējusi. Nekādu korsešu. Šarlote bija šokā. Neviens, viņa sacīja, nekad nestrīdas ar Deiziju Simsu un nekad negūst uzvaru. Varbūt līdz šim, Skārleta nodomāja. Es uzvarēju ari strīdā ar Šarloti.

Barta Morlenda medības neesot īstais pasākums, kur Skārletai parādīties īru sabiedrībā, Šarlote aizrādīja. Viņam pašam neesot nekādas vainas, un, lai gan bārts neesot bagāts, viņš tomēr esot viens no iekārojamākiem vecpuišiem tuvākajā apkārtnē. Bet mājsaimniecība Morlenda mājā neatbilstot prasībām. Pie brokastīm apkalpojošie sulaiņi patiesībā esot staļļa puiši, kas uz dažām stundām ieģērbti livrejās. Šarlote bija izkārtojusi Skārletai daudz nozīmīgāku ielūgumu. Tas būs tieši tas, kas vajadzīgs, lai sagatavotos īstajai debijai. Skārleta nekādā gadījumā nedrīkstot vispirms doties pie Morlenda, nevis pie Šarlotes izraudzītā.

-     Drīkstu un iešu, Skārleta stingri noteica. Bārts ir mans draugs. Viņa to atkārtoja tik ilgi, līdz Šarlote padevās. Pārējo viņa Šarlotei nestāstīja. Viņai vajadzēja apmeklēt viesības, kur justos kaut cik ērti. Tagad, kad tas brīdis tuvojās, izredzes uz "sabiedrību" biedēja viņu vairāk nekā vilināja. Nepārtraukti prātā nāca vārdi, ko mammīte reiz bija par viņu sacījusi: "Kā mūlis zirga aizjūgā." Kad no misis Simsas tika atvestas Parīzes brauciena iedvesmotās tualetes, Skārleta par šo teicienu domāja arvien biežāk. Viņa spēja iztēloties simtiem lordu un lēdiju, hercogu un grāfieņu čukstam šo frāzi, kad viņa ieradīsies savā pirmajā svarīgajā ballē.

-    Bart, priecājos tevi satikt.

-     Es arī priecājos tevi redzēt, Skārlet. Izskatās, ka Pusmēness to vien gaida, lai pamatīgi izskrietos. Nāc šurp un iedzer ceļakāju ar manu īpašo viesi. Esmu bijis lauvu medībās. Jūtos lepns kā Lucifers.

Skārleta labvēlīgi uzsmaidīja Mītas grāfistes jaunajam parlamenta loceklim. Ļoti glīts, viņa nodomāja, lai ari parasti viņai diez ko nepatika bārdaini vīrieši, pat ne ar tik akurāti apcirptu bārdu kā šim misteram Pārnelam. Viņa šo vārdu jau bija dzirdējusi o jā, brokastīs pie barta. Tagad viņa atcerējās. Kolams nevarēja ciest Pārnelu. Vajadzēs pievērst viņam vairāk uzmanības, lai varētu pastāstīt

Kolamam. Pēc medībām. Bet šobrīd Pusmēness nevarēja vien sagaidīt, kad varēs doties ceļā, un viņa ari.

-     Es nekad mūžā nesapratīšu, Kolam, kā tu vari būt tik stūrgalvīgs. Skārleta bija sākusi ar aizrautību, turpinājusi ar paskaidrojumiem un nonākusi līdz dusmām. Dieva dēļ, tu nekad neesi pat papūlējies aiziet paklausīties, ko tas vīrietis runā. Bet es to dzirdēju, viņš bija apburošs, visi burtiski aprija katru viņa vārdu. Un viņš grib tieši to, par ko tu allaž runā, Īriju īriem, nekādas izlikšanas un esot pat jāatsakās no nomas un zemes īpašniekiem. Ko vēl tu vari prasīt?

Kolama pacietība sašķīda lupatās.

-    Lūdzu, neesi tik lētticīga muļķe! Vai tad tu nezini, ka tavs misters Pārnels pats ir zemes īpašnieks? Un protestants. Un izglītojies angļu Oksfordas Universitātē. Viņam vajag balsis, nevis taisnīgumu. Tas vīrs ir politiķis, un viņa autonomijas politika, ko tu viņa nopietnās uzvedības un glītā ģīmja dēļ esi norijusi kā cukura glazūru, nav nekas vairāk kā miets, ar ko piedraudēt angļiem, un burkāns, ar ko kārdināt nabaga muļķa īru ēzelīti.

-    Ar tevi nav iespējams runāt! Pārnels skaidri un gaiši pateica, ka atbalsta fenijus.

Kolams sagrāba Skārletas roku.

-    Vai tu kaut ko teici?

Viņa izrāvās no tvēriena.

-    Protams, ne. Tu uzskati mani par muļķi un lasi lekcijas kā muļķei, bet es neesmu muļķe. Un tik daudz es zinu. Nav nekāda iemesla slepus ievest ieročus un sākt karu, ja to, ko gribi, vari dabūt mierīgā ceļā. Es piedzīvoju karu, ko bariņš karstgalvju sāka tāpēc, ka viņiem bija augsti, cēli principi. Un vienīgais, ko viņi panāca, bija tas, ka nogalināja gandrīz visus manus draugus un visu sagrāva. Par neko. Es tev tagad saku, Kolam O'Hāra, ka ir iespēja dabūt Īriju atpakaļ īriem bez nogalināšanas un dedzināšanas, un es esmu par to. Es vairs nedošu naudu, lai Stīvens pirktu ieročus, dzirdi? Un nekādu ieroču slēptuvju manā pilsētā. Gribu, lai atbrīvo baznīcu. Man vienalga, ko tu ar tiem dari, vari noslīcināt purvā, man vienalga. Bet es gribu tikt no tiem vaļā. Tūlīt.

-    Un ari no manis, vai to tu gribi teikt?

-    Ja tu tā vēlies, tad… Skārletas acis pieplūda asarām. Ko es runāju? Tu esi mans labākais draugs, gandrīz brālis. Lūdzu, lūdzu, lūdzu, Kolam, neesi tāds cietpauris. Es negribu strīdēties. Asaras plūda Skārletai pār vaigiem.

Kolams saņēma viņas roku un cieši to saspieda.

-     Ak, Skārlet mīļā, tā ir īru daba, kas runā mūsos abos, nevis Kolams un Skārleta. Briesmīgi žēl, ka mēs abi drūmi lūram viens uz otru un klaigājam. Piedod man, aroon.

-    Ko tas nozīmē? viņa pajautāja starp šņukstiem.

-    Tas nozīmē "mīļā", kā "Skārlet mīļā" angliski. īru valodā tu esi mana Skārlet aroon.

-    Cik skaisti.

-    Nu tad jau šis vārds vēl vairāk tev kā radīts.

-    Kolam, tu jau atkal apvārdo putnus un kokus, bet es neļaušos apvārdoties līdz atmiņas zudumam. Apsoli, ka tiksi vaļā no tiem šaujamiem. Es neprasu, lai tu balso par Čārlzu Pārnelu, tikai apsoli, ka nesāksi karu.

-    Apsolu, Skārlet aroon.

-   Paldies. Es jūtos nesalīdzināmi labāk. Tagad man j āiet. Vai atnāksi uz pusdienām manā smalkajā rīta istabā, kaut arī ir vakars?

-    Nevaru, Skārlet aroon. Man ir tikšanās ar draugu.

-     Ņem viņu līdzi. Ja virēja gatavo ēdienu tiem deviņiem miljoniem kalpotāju, kas man pēkšņi uzgāzušies uz galvas, esmu droša, ka pietiks, lai pabarotu tevi un tavu draugu.

-    Šovakar ne. Citu reizi.

Skārleta neuzstāja, viņa bija panākusi, ko vēlējās. Pirms iešanas mājās viņa apmeta līkumu līdz kapelai un izsūdzēja grēkus tēvam Flinam. Tas, ka viņa zaudēja savaldīšanos sarunā ar Kolamu, bija daļa no grēksūdzes, bet ne galvenā. Viņa bija ieradusies, lai saņemtu grēku atlaidi par nodarījumu, no kura pašai asinis stinga dzīslās. Kad Džons Morlends bija pateicis, ka pirms sešiem mēnešiem Reta sieva zaudējusi bērnu, viņa bija pateikusies Dievam.

Drīz pēc Skārletas aiziešanas biktskrēslā vietu ieņēma Kolams O'Hāra. Viņš bija māsīcai melojis, un tas bija smags grēks. Veicis uzlikto grēku izpirkšanu, viņš devās uz anglikāņu baznīcā noglabāto arsenālu, lai pārliecinātos, ka ieroči noslēpti pietiekami labi, ja nu Skārletai ienāktu prātā papētīt šo lietu tuvāk.

Svētdien Skārleta apmeklēja agro misi un pēc tam kopā ar Šarloti Montagjū devās uz viesībām, kurās bija paredzēta Skārletas debija. Viesībām vajadzēja ilgt nedēļu. Skārletai nepatika atstāt Ketu uz tik ilgu laiku, bet tikko bija notikušas dzimšanas dienas svinības misis Fica joprojām staigāja, nikni sakniebusi lūpas, dusmojoties par postu, ko bērnu skraidelēšana bija nodarījusi balles zāles parketam, un viņa bija pārliecināta, ka meita pēc viņas neilgosies. Vajadzēja izpētīt daudz jaunu mēbeļu un iepazīties ar jauniem kalpotājiem, tāpēc Keta bija ļoti aizņemta.

Skārleta, Šarlote un viņas istabene Evansa Skārletas elegantajā ekipāžā brauca uz Trimas staciju. Viesības notika Monahanas grāfistē, pārāk tālu, lai ekipāžā brauktu visu ceļu.

Skārleta vairāk jutās satraukta nekā baidījās. Prātīgi, ka viņa vispirms apmeklēja Džona Morlenda viesības. Šarlote nervozēja par viņām abām, kaut arī to nevarēja manīt; Skārletas nākotne labākajā sabiedrībā būs atkarīga no tā, kādu iespaidu viņa šonedēļ atstās uz cilvēkiem. No tā būs atkarīga arī Šarlotes nākotne. Lai sevi iedrošinātu, viņa pameta skatienu uz Skārletu. Jā, zaļajā smalkvilnas ceļojuma kostīmā viņa izskatījās glīti. Acis bija īsta Dieva dāvana, uzkrītošas un neaizmirstamas. Un slaidais, korsetē neiežņaugtais augums noteikti liks mēlēm kulstīties un vīriešu asinīm ritēt straujāk. Viņa izskatījās tieši tā, kā Šarlote aplinkus bija viņu attēlojusi izvēlētam draugu lokam: skaista, vēl jauna amerikāņu atraitne ar svaigu, koloniālu izskatu un šarmu; ar īru romantikas iezīmēm, kāda var būt tikai ārzemiece; mazliet neveikla, bet tas rada svaiguma iespaidu; ievērojami, iespējams, fenomenāli bagāta, tik bagāta, ka var atļauties būt brīva; labi audzināta, ar franču aristokrātu asinīm, bet no amerikāņu senčiem mantojusi dzīves sparu un dzīvesprieku; neprognozējama, bet ar labām manierēm, naiva un tomēr pieredzējusi; kopumā intriģējošs un uzjautrinošs papildinājums ļaužu lokam, kas pārāk labi pazina cits citu un bija kāri uz kādu jaunu aprunāšanas objektu.

-    Varbūt man vajadzētu vēlreiz izstāstīt, kādi cilvēki, iespējams, ieradīsies ballē, Šarlote pārtrauca klusumu.

-    Lūdzu, nevajag, Šarlote, es tāpat aizmirsīšu. Turklāt svarīgāko es zinu. Hercogs ir svarīgāks par marķīzu, tad nāk grāfs, pēc tam vikonts, barons un baronets. Visus vīriešus es varu uzrunāt ar "ser" tāpat kā pie mums Dienvidos, tāpēc man nav jāraizējas par "milordiem" un "jūsu gaišībām", bet dāmas es nedrīkstu uzrunāt "kundze", kā darām mēs Amerikā, jo šī uzruna atvēlēta vienīgi karalienei Viktorijai, un viņas tur noteikti nebūs. Tāpēc, ja vien mani nelūdz lietot kristīto vārdu, es tikai smaidu un izvairos no uzrunas. Parasto, veco "misteru" vai "mis" pat nav vērts pieminēt, ja vien viņi nav "godājamie". Es nudien domāju, ka tas ir smieklīgi. Kāpēc ne "cienījamā" vai kaut kā tamlīdzīgi?

Šarlote iekšēji nodrebinājās. Skārleta bija pārāk pašpārliecināta, pārāk vieglprātīga.

-   Jūs neesat kārtīgi klausījusies, Skārlet. Ir vārdi, kuriem vispār nav nekāda titula, pat ne "godājamais", tie ir tikpat svarīgi kā jebkurš no hercogiem, kas nepieder pie karaliskās ģimenes. Hērberti, Bērki, Klārki, Lefroji, Blenenhesits…

Skārleta iespurcās. Šarlote apklusa. Kas būs, būs.

Māja bija neizmērojami liela gotiskā stila celtne ar prāvākiem un mazākiem tornīšiem, augstiem mozaīkas logiem kā katedrālē, gaiteņiem, kas stiepās vairāk nekā simts jardu garumā. Kad Skārleta ieraudzīja šo godību, viņas pašpārliecinātība sašļuka.

-    Tu esi Dižā O'Hāra, viņa sev atgādināja un uzsoļoja pa ieejas akmens pakāpieniem, izslējusi zodu tik augstu, ka neviens neuzdrošinātos viņu aizskart.

Kad pusdienas tovakar tuvojās beigām, viņa uzsmaidīja visiem, pat sulainim, kas stāvēja aiz krēsla augstās atzveltnes. Ēdiens bija lielisks, bagātīgs un izsmalcināti pasniegts, bet Skārleta tam tik tikko pieskārās. Viņa jutās pamielota ar apbrīnu. Viesībās piedalījās četrdesmit seši viesi, un visi gribēja ar Skārletu iepazīties.

-…un Jaungada dienā man jāpieklauvē pie katras mājas durvīm, jāieiet iekšā, jāiznāk ārā un jāizdzer tase tējas. Nudien nesaprotu, kāpēc neesmu kļuvusi dzeltena kā ķīnieši, izdzerot pusi no visas

Ķīnā izaudzētās tējas, viņa priecīgi stāstīja vīrietim, kas sēdēja kreisajā pusē. Kungs sajūsmināts klausījās Dižās O'Hāras pienākumu uzskaitījumā.

Kad namamāte pievērsās otrpus galda sēdošajiem, Skārleta, stāstot par ikdienas dzīvi aplenktajā Atlantā, apbūra atvaļinātu ģenerāli, kurš sēdēja viņai labajā pusē. Viesi vēlāk stāstīja visiem, kas gribēja'klausīties, ka Skārletas akcents nav tik dienvidniecisks, kādu varētu gaidīt no amerikānietes, turklāt viņa esot sasodīti gudra sieviete.

Viņa bija arī "sasodīti pievilcīga sieviete". Pārmērīgi lielais briljantu un smaragdu saderināšanās gredzens, ko viņa bija saņēmusi no Reta, iespaidīgi zaigoja uz nedaudz atkailinātajām krūtīm. Šarlote bija likusi no gredzena izgatavot medaljonu tik smalkā baltā zelta ķēdītē, ka tā gandrīz nebija redzama.

Pēc pusdienām Skārleta ar ierasto prasmi spēlēja vistu. Viņas partnere vinnēja tik daudz naudas, ka atguva trīs iepriekšējās ballēs zaudēto, un Skārleta kļuva par iecienītu partneri kā dāmām, tā kungiem.

Nākamajā un vēl piecos atlikušajos rītos notika medības. Pat zirgā, kas nāca no namatēva staļļiem, Skārleta sēdēja lietpratīgi un bezbailīgi. Līdz ar to panākumi bija nodrošināti. Angļu un īru sabiedrībā nevienu neapbrīnoja tik ļoti kā labu jātnieku.

Šarlotei Montagjū vajadzēja būt modrai, citādi kāds pamanītu, ka viņa izskatās pēc kaķa, kas ticis pie bieza krējuma poda.

-     Vai labi pavadījāt laiku? Šarlote jautāja savai audzēknei, braucot atpakaļ uz Belihāru.

-    Ļoti, Šarlot! Lai Dievs jūs svētī par to, ka tiku ielūgta. Viss bija ideāli. Cik iejūtīgi nolikt guļamistabā sviestmaizes. Es vienmēr naktī gribu ēst, laikam jau tā ir visiem.

Šarlote smējās, līdz straumēm sāka plūst asaras. Skārleta mazliet apvainojās.

-     Nesaprotu, kas vainas veselīgai ēstgribai. Ja kāršu spēlēšana ievelkas, tad gultā tiec, kad pusdienas sen aizmirsušās.

Kad Šarlote atkal spēja parunāt, viņa paskaidroja. Izsmalcinātākās mājās dāmu guļamistabās noliek šķīvi ar sviestmaizēm, kas ir signāls pielūdzējiem. Ārpusē pie dāmas guļamistabas durvīm uz grīdas nolikts šķīvis ar sviestmaizēm nozīmē, ka vīrieti aicina ienākt.

Skārleta tumši pietvīka.

-    Apžēliņ, Šarlot, es apēdu visas līdz pēdējai drupačai. Ko istabenes padomāja?

-     Ne tikai istabenes, Skārlet. Visi viesi noteikti lauzīja galvu, kurš ir tas laimīgais. Vai laimīgie. Dabiski, ka neviens džentlmenis nepieteiktos, citādi viņš nebūtu džentlmenis.

-    Es nekad viņiem vairs nevarēšu skatīties sejā. Tas ir visbriesmīgākais, ko esmu dzirdējusi. Tas ir riebīgi! Un es domāju, ka viņi visi ir jauki cilvēki.

-     Bet, mīļais bērns, tieši jaukie cilvēki ir tie, kas izdomājuši šo taktisko gājienu. Visi zina noteikumus, un neviens uz tiem neatsaucas. Cilvēku izklaidēšanās ir viņu pašu darīšana, ja vien viņi neizvēlas izstāstīt savus piedzīvojumus.

Skārleta jau gribēja sacīt, ka viņas dzimtenē cilvēki ir godīgi un pieklājīgi. Tad viņa atcerējās Salliju Brūtonu no Čārlstonas. Sallija bija runājusi tāpat, par "diskrēciju" un "izklaidēšanos", it kā neuzticība un izlaidība būtu normāla un pieņemama.

Šarlote Montagjū pašapmierināti pasmaidīja. Ja vajadzēja tikai kādu sīkumu, lai radītu leģendu par Skārletu O'Hāru, tad misēklis ar sviestmaizēm bija īsti vietā. Tagad Skārleta O'Hāra būs ieguvusi atsvaidzinoši tradicionālas un vienlaikus pietiekami izsmalcinātas dāmas reputāciju.

Šarlote jau sāka apsvērt iespējamos pensionēšanās termiņus. Vēl tikai daži mēneši, un viņai vairs nekad nevienās viesībās nevajadzēs mocīties ar garlaicību.

-    Es likšu katru dienu piegādāt Irish Times, viņa sacīja Skārletai, -un jums tur būs jāizstudē katrs vārds. Visi, kurus satiksiet Dublinā, būs pārliecināti, ka jūs zināt šajā avīzē rakstīto.

-    Dublinā? Jūs neteicāt, ka mēs dosimies uz Dublinu.

-     Tiešām? Biju pārliecināta, ka pateicu. Es nudien atvainojos, Skārlet. Dublina ir pasaules centrs, jums tur ļoti patiks. Tā ir īsta lielpilsēta, nevis tāda aizaugusi lauku mazpilsēta kā Droeda vai Golveja. Un pils sabiedriskā dzīve būs visaizraujošākais notikums, ko piedzīvosiet savā mūžā.

-     Pils? Tās taču nav drupas? Par pili es neko nezināju. Vai tur dzīvo karaliene?

-    Nē, paldies Dievam! Karaliene ir laba valdniece, bet ārkārtīgi garlaicīga sieviete. Nē, Dublinas pilī dzīvo Viņas Majestātes pārstāvis, vicekaralis. Jūs stādīs priekšā viņam un viņa kundzei Troņa zālē… Misis Montaģjū vārdi uzbūra tik pompozitātes un spožuma pilnu attēlu, kādu Skārleta nekad nebija varējusi iedomāties. Izklausījās, ka Čārlstonas Svētās Cecīlijas balle tāds nieks vien ir. Un tāpēc Skārleta no visas sirds vēlējās gūt.panākumus Dublinas sabiedrībā. Tas noliktu Retu Batleru pie vietas. Viņš Skārletai vairs neko nenozīmētu.

Tagad var droši stāstīt, Šarlote nodomāja. Pēc šīs nedēļas panākumiem ielūgums noteikti tiks saņemts. Es nezaudēšu naudu, ko ieguldīju avansa maksājumam par Šelbērnas viesnīcā uz sezonu rezervētajiem apartamentiem, tiklīdz pagājušajā gadā saņēmu zīmīti no Skārletas.

*##

-    Kur ir mans dārgais Kaķēns? Skārleta sauca, ieskrējusi mājā. Mamma atgriezusies mājās, mīlulīt. Pēc pusstundu ilgas meklēšanas viņa atrada Ketu stallī, sēžam mugurā Pusmēnesim. Uz lielā zirga meitenīte izskatījās tik ļoti maziņa. Skārleta pieklusināja balsi, lai nesabaidītu Pusmēnesi. Nāc un apskauj mammu, mīļumiņ. Sirds izsitās no ritma, kamēr viņa skatījās, kā viņas bērns nolec salmos netālu no biezajiem metāla pakaviem. Uz brīdi Keta pazuda Skārletas skatienam, tad mazā, tumsnējā sejiņa parādījās virs steliņģa pusdurvju augšas. Viņa rāpās tām pāri, nevis atvēra. Skārleta nometās ceļos, lai apskautu Ketu. Ak, kā es priecājos tevi redzēt, eņģelīt! Es ļoti pēc tevis ilgojos. Vai tu pēc manis arī?

-       Jā. Keta izlocījās no apskāvieniem. Nu, vismaz viņa mani gaidīja, nekad agrāk viņa to nebija sacījusi. Skārleta piecēlās, kad siltais mīlestības vilnis uz Ketu pārvērtās pilnīgā padevībā, kas bija viņas parastās emocijas.

-    Es nezināju, ka tev patīk zirgi, Kitij Keta.

-    Patīk. Man patīk dzīvnieki.

Skārleta piespieda balsij skanēt jautri.

-   Vai vēlies pati savu poniju? Tik lielu, kāds būtu piemērots mazai meitenei? Es neļaušu sev domāt par Boniju, neļaušu. Es apsolīju, ka nelikšu Ketai šķēršļus un nevīkstīšu vatē tikai tāpēc, ka nelaimes gadījumā zaudēju Boniju. Kad Keta bija tikko piedzimusi, es solīju, ka ļaušu viņai kļūt par to, par ko viņa vēlēsies, ka došu viņai brīvību, kāda nepieciešama brīvam garam. Es nezināju, ka tas būs tik grūti, ka gribēšu viņu sargāt katru minūti. Bet man jātur savs solījums. Es zinu, ka tas ir pareizi. Viņa dabūs poniju, ja vēlēsies, mācīsies lēkt, un es skatīšos, kaut ari man būtu jānobeidzas no bailēm. Es pārāk stipri Ketu mīlu, lai viņu iegrožotu.

Skārleta nevarēja zināt, ka Keta viņas prombūtnes laikā bija aizgājusi uz Belihāru. Trīs gadus veco meiteni sāka interesēt citi bērni un rotaļas. Viņa devās meklēt dažus no rotaļbiedriem, kas bija atnākuši uz viņas dzimšanas dienu. Uz platās ielas spēlējās četri vai pieci puikas. Kad Keta tiem tuvojās, puikas aizbēga. Divi apstājās tikai tik ilgi, lai paķertu no zemes akmeņus un mestu viņai. Laumēns! Laumēns! viņi šausmās kliedza. Puikas šo vārdu bija iemācījušies no savām mātēm.

Keta paskatījās augšup uz māti.

-Jā, es gribētu poniju, viņa sacīja. Ponijs nemet ar akmeņiem. Viņa apdomāja, vai stāstīt mātei par puikām, pajautāt, ko nozīmē tas vārds. Ketai patika mācīties jaunus vārdus. Bet šis viņai nepatika. Tāpēc neko nejautās. Es gribētu poniju šodien.

-   Šodien es nedabūšu poniju, mazulīt. Es sākšu meklēt rīt. Apsolu. Iesim mājās dzert tēju.

-    Ar kūkām?

-    Noteikti.

Savās istabās Skārleta, cik ātri vien spēja, novilka skaisto ceļojuma kostīmu. Viņa juta nepārvaramu vajadzību uzģērbt kreklu, brunčus un zemnieku zeķes.

Decembra vidū Skārleta staigāja pa Lielās mājas garajiem gaiteņiem kā būrī iedzīts zvērs. Viņa bija aizmirsusi, cik ļoti viņai riebās tumšās, īsās, slapjās ziemas dienas. Vairākas reizes viņa gribēja aiziet uz Kenedija krogu, bet kopš neveiksmīgās balles ar pilsētniekiem viņa savu īrnieku vidū vairs nejutās tik brīvi kā agrāk.

Šad tad Skārleta izjāja. Tas nebija nepieciešams, jo kopēji pietiekami izvingrināja zirgus. Bet viņai vajadzēja tikt ārā, kaut vai ledainajā lietū. Kad dažas stundas uzspīdēja saule, viņa skatījās, kā Keta priecīgi jāja ar savu Šetlendas poniju lielos apļos ap sasalušo pļavu. Skārleta zināja, ka tas nenāk par labu nākamās vasaras zālei, bet Keta bija tikpat nemierīga kā mamma. Skārleta nevarēja viņu pierunāt palikt iekšā, pat virtuvē vai staļļos ne.

Ziemassvētku vakarā Keta aizdedzināja Kristusbērna sveci un visas svecītes eglītē, kuras spēja aizsniegt. Kolams pacēla krustmeitu, lai viņa var piekļūt augstākajām.

-     Svešzemnieciska angļu paraža, viņš sacīja. Nodedzināsi māju līdz pamatiem.

Skārleta paskatījās uz košajiem eglītes rotājumiem un degošajām svecītēm.

-    Manuprāt, ļoti skaisti, lai arī šo tradīciju būtu sākusi Anglijas karaliene, viņa sacīja. Turklāt esmu virs visiem logiem un durvīm izkārusi akmeņozolus, Kolam, tāpēc Belihārā viss ir saskaņā ar īru paražām, izņemot šo istabu. Neesi nu tāds īgņa.

Kolams iesmējās.

-    Keta O'Hāra, vai tu zināji, ka tavs krusttēvs ir īgņa?

-    Šodien jā, Keta atbildēja.

Šoreiz Kolama smiekli bija neviltoti.

-     Ar bērna muti runā patiesība, viņš sacīja. Pats vainīgs, ka jautāju.

Kad meitene bija aizmigusi, viņš palīdzēja Skārletai iznest Ketai domāto dāvanu. Tas bija liels, polsterēts rotaļu šūpuļponijs.

Ziemassvētku rītā Keta uzmeta dāvanai nicīgu skatienu.

-    Tas nav īsts.

-    Tā ir rotaļlieta, mīļumiņ, ar to var spēlēties istabā, kad ārā ir slikts laiks.

Keta uzrāpās zirdziņam mugurā un pašūpojās. Tad piekāpās un atzina, ka tas nemaz nav tik slikts, lai gan nav īsts.

Skārleta izdvesa atvieglojuma nopūtu. Tagad viņa nejutīsies tik vainīga, kad dosies uz Dublinu. Viņai bija norunāta tikšanās ar Šarloti Grešema viesnīcā nākamajā dienā pēc Jaungada ogu maizes ceremonijas un tējas dzeršanas.

77.NODAĻA

Skārleta nebija zinājusi, ka Dublina ir tik tuvu. Likās, ka viņa Trimā nupat tikai iekārtojusies vilcienā, kad jau tika pieteikta Dublina. Uz perona gaidīja Šarlotes Montagjū istabene Evansa un lika paņemt nesējam Skārletas bagāžu.

-    Lūdzu, sekojiet man, misis O'Hāra, Evansa sacīja un sāka iet. Skārletai bija grūti turēties viņai līdzi, jo stacija bija steidzīgu ļaužu pilna. Tik lielu ēku un tik rosīgu drūzmu Skārleta redzēja pirmo reizi mūžā.

Bet salīdzinājumā ar Dublinas ielām tas bija sīkums. Satraukumā Skārleta piespieda degunu pie īrētās ekipāžas loga rūts. Šarlotei taisnība, viņai Dublina ļoti patika.

Ekipāža apstājās pārāk drīz. Grezni ģērbies kalpotājs palīdzēja Skārletai izkāpt. Viņa blenza uz zirgu tramvaju, kas tobrīd brauca garām, kad Evansa pieskārās viņas rokai.

-    Nāciet, lūdzu, šeit.

Šarlote gaidīja pie tējas galda viņas apartamentu dzīvojamā istabā.

-    Šarlote! Skārleta iesaucās. Es redzēju tramvaju ar diviem stāviem, un abi bija kā piebāzti.

-    Labdien, Skārlet. Priecājos, ka Dublina jums patīk. Dodiet Evansai apmetni un nāciet dzert tēju. Mums ir daudz darāmā.

Tajā vakarā ieradās misis Simsa ar trim palīdzēm, kas nesa muslīnā ietītas kleitas un vakartērpus. Skārleta stāvēja un kustējās, kā viņai pavēlēja, kamēr misis Simsa un misis Montagjū apsprieda katru sīkāko apģērba gabala detaļu. Katrs nākamais vakartērps bija elegantāks par iepriekšējo. Kad misis Simsa viņu nebakstīja un neknaibīja, Skārleta lepni grozījās lielā spoguļa priekšā.

Pēc šuvējas un viņas palīdzes aiziešanas Skārleta pēkšņi secināja, ka jūtas pārguruši. Tāpēc ar prieku piekrita Šarlotes priekšlikumam pusdienot numurā un notiesāja maltīti ar vilka apetīti.

-    Neuzaudzējiet viduklī kaut milimetru, Skārlet, citādi vajadzēs pāršūt tērpus, Šarlote brīdināja.

-    Iepērkoties es visu noskriešu, Skārleta atteica. Viņa uzzieda sviestu vēl vienai maizes šķēlei. Ceļā no stacijas redzēju vismaz astoņus brīnišķīgus skatlogus.

Šarlote apmierināta pasmaidīja. Viņa saņems ļoti patīkamu komisijas maksu no katra veikala, kur Skārleta kļūs par pastāvīgo pircēju.

-    Varu apsolīt, ka varēsiet iepirkties pēc sirds patikas. Bet tikai pēcpusdienās. No rītiem jūs pozēsiet portretam.

-    Kādas muļķības, Šarlot. Kam man vajadzīgs portrets? Reiz viens jau tika gleznots, un man tas riebās. Izskatījos ļauna kā čūska.

-    Šajā neizskatīsieties ļauna, ticiet man. Monsinjors Ervē ir lietpratējs dāmu gleznošanā. Un portrets ir nepieciešams. Tas ir jāuzglezno.

-     Es to darīšu, jo es daru visu, ko jūs man liekat, bet man tas noteikti nepatiks.

Nākamajā rītā Skārletu pamodināja satiksmes trokšņi. Vēl bija tumšs, bet laternu gaismā uz ielas zem guļamistabas loga varēja redzēt plūstam četras rindas visdažādāko pajūgu, alus darītavu ratu un kariešu. Nav brīnums, ka Dublinā ir tik platas ielas, viņa priecīgi nodomāja, gandrīz viss, kam Īrijā ir riteņi, brauc pa šīm ielām. Viņa paošņāja gaisu, tad vēlreiz. Es laikam jūku prātā. Varu zvērēt, ka jūtu kafijas smaržu.

Pa istabas durvīm viegli paklaudzināja pirksti.

-     Kad būsiet gatava, brokastis ir dzīvojamā istabā, paziņoja Šarlote. Es viesmīli jau aizsūtīju projām, jums vajag tikai rītakleitu.

Atverot durvis, Skārleta gandrīz nogāza no kājām misis Montagjū.

-    Kafija! Ja jūs zinātu, cik ļoti man pietrūka kafijas. Ak, Šarlot, kāpēc jūs man neteicāt, ka Dublinā dzer kafiju? Es katru rītu būtu ar vilcienu braukusi brokastīs.

Kafija garšoja vēl labāk nekā smaržoja. Par laimi, Šarlote deva priekšroku tējai, jo Skārleta izdzēra visu kannu.

Tad viņa paklausīgi uzvilka zīda zeķes un kombinē, ko Šarlote izņēma no kārbas. Viņa jutās gauži izlaidīga. Vieglā, slidenā veļa likās pavisam citāda nekā batista un muslīna apģērbs, ko viņa bija valkājusi visu mūžu. Skārleta cieši ietinās savos vilnas ritasvārkos, kad Evansa ieveda līdz tam nekad neredzētu sievieti.

-     Šī ir Serafina, Šarlote iepazīstināja. Viņa ir itāliete, tāpēc neraizējieties, ja nesaprotat nevienu vārdu, ko viņa saka. Viņa sakārtos jums matus. Jums tikai jāsēž mierīgi un jāļauj viņai sarunāties ar sevi.

Kad bija pagājusi gandrīz stunda, Skārleta domāja, ka friziere norunājusi monologu katram matam uz viņas galvas. Kakls jau kļuva stīvs, un viņai nebija ne mazākās nojautas, ko svešā sieviete tur dara. Šarlote bija viņu nosēdinājusi dzīvojamā istabā netālu no loga, jo tur no rīta bija visgaišāk.

Misis Simsa un viņas palīdze izskatījās tikpat nepacietīgas kā Skārleta. Viņas bija ieradušās pirms divdesmit minūtēm.

-    Ecco![5] iesaucās serafina.

-    Benissimo[6], misis montagjū novērtēja.

-    Beidzot, izdvesa misis Simsa.

Šuvējas palīdze pacēla muslīna pārklāju no tērpa, ko turēja misis Simsa. Skārletai aizrāvās elpa. Gaismā vizuļoja balts atlass, un tā sudraba izšuvumi mirdzēja kā dzīvi. Tas bija nevis tērps, bet pasaka. Skārleta piecēlās un pastiepa roku, lai to pataustītu.

-    Vispirms cimdus, misis Simsa nokomandēja. No pirkstiem paliks nospiedumi. Skārleta pamanīja, ka šuvējai rokās ir balti cimdi. Šarlote viņai sniedza jaukus garos cimdus. Tie jau bija atlocīti un iepūderēti, lai varētu uzvilkt nestiepjot.

Kad viņa bija nogludinājusi cimdus visā garumā, Šarlote ar mazu sudraba pogu āķi ātri un prasmīgi tos aizpogāja, Serafina uzmeta viņai uz galvas zīda lakatu un novilka rītakleitu, tad misis Simsa pārvilka Skārletas paceltajām rokām tērpu. Kamēr viņa to pogāja uz muguras, Serafina veikli noņēma lakatu un vēl pāris reižu viegli pieskārās Skārletas matiem.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens.

-     Tieši laikā, nopriecājās misis Montagjū. Tas būs monsinjors Ervē. Mums vajadzēs misis O'Hāru šeit, misis Simsa. Šarlote aizveda Skārletu istabas vidū. Skārleta dzirdēja, kā viņa atver durvis un klusā balsī kaut ko saka. Laikam jau viņa runā franču valodā un gaida, ka to darīšu ari es. Nē, Šarlotei tagad jau vajadzētu mani pazīt labāk. Kaut te būtu spogulis, gribu redzēt, kā man piestāv tērps.

Skārleta pacēla vienu kāju, tad otru, kad misis Simsas palīdze uzsita viņai pa purngaliem. Viņa nevarēja redzēt kurpītes, ko sieviete uzvilka viņai kājās, misis Simsa dūra viņai starp lāpstiņām un šņāca, lai stāv taisni. Palīdze ņēmās ar svārku apakšdaļu.

-    Misis O'Hāra, sacīja Šarlote Montagjū, atļaujiet stādīt jums priekšā monsinjoru Fransuā Ervē. •

Skārleta skatījās uz apaļīgo plikpauri, kurš nostājās viņai pretī un paklanījās.

-     Priecājos iepazīties, viņa sacīja. Varbūt vajadzēja paspiest gleznotāja roku?

-     Fantastique, francūzis novērtēja un uzsita knipi. Divi vīri ienesa milzīgu spoguli un nolika starp logiem. Kad viņi atgāja malā, Skārleta tajā ieraudzīja sevi.

Viņa nebija domājusi, ka baltā atlasa tērps būs tik dziļi dekoltēts. Viņa skatījās uz pārdroši atkailinātajām krūtīm un pleciem. Tad uz atspulgu, šo sievieti viņa gandrīz nepazina. Mati bija augstu sacelti uz galvas, sprogas un sprādzes sakārtotas tik mākslinieciski, ka izskatījās kā nejauši sakritušas. Baltais atlass vizuļoja uz šaurās auguma līnijas, ar sudrabu apmalotā baltā atlasa velce izliecās puslokā ap baltajām atlasa kurpēm ar sudraba papēžiem.

Es taču vairāk izskatos pēc vecmāmiņas Robijāras portreta nekā pēc sevis.

Spogulī bija pazudis pazīstamais meitenīgums. Skārleta skatījās uz sievieti, nevis uz Kleitonas grāfistes daiļo koķeti. Un tas, ko redzēja, viņai ļoti patika. Šī svešiniece viņu mulsināja un satrauca. Maigās lūpas mutes kaktiņos viegli drebēja, un iešķībās acis mirdzēja tumšāk un mīklaināk. Skārletas zods izslējās, viņa bija pašpārliecināta un ieskatījās sev tieši acīs ar izaicinājumu un atzinību.

-    Tā ir pareizi, Šarlote Montagjū nočukstēja. Tā ir sieviete, kas vienā rāvienā iekaros Īriju, ja vēlēsies, ari visu pasauli.

-    Molbertu, nomurmināja mākslinieks. Ātri, kretīni tādi! Es uzgleznošu portretu, kas padarīs mani slavenu.

-    Es nesaprotu, Skārleta pēc pozēšanas sacīja Šarlotei. It kā es nekad nebūtu šo sievieti redzējusi, tomēr es viņu pazīstu… Esmu apjukusi, Šarlote.

-    Mans mīļais bērns, tas rāda, ka jūs kļūstat prātīga.

-   Šarlot, brauksim ar to skaisto tramvaju, Skārleta lūdzās. Esmu pelnījusi balvu par to, ka vairākas stundas nostāvēju kā statuja.

Pozēšana vilkās ilgi, Šarlote piekrita; nākamie seansi droši vien būs īsāki. Visticamāk, līs un monsinjors Ervē nevarēs gleznot, ja nebūs labas gaismas.

-     Vai jūs piekrītat? Brauksim ar tramvaju? Šarlote palocīja galvu. Skārletai gribējās viņu apskaut, bet Šarlote Montagjū nebija tāds cilvēks, ko varētu samīļot. Un Skārleta juta, ka viņa pati nez kādēļ arī vairs nav tāda. Skatoties uz sevi kā uz sievieti, ne vairs meiteni, viņa bija jutusies patīkami satraukta, bet arī mazliet izsista no līdzsvara. Paies kāds laiks, līdz viņa pie tā pieradīs.

Abas sievietes uzkāpa pa dzelzs vītņu kāpnītēm tramvaja otrajā stāvā. Platforma bija vaļēja, un laiks bija ļoti auksts, toties skats bija neaprakstāms. Skārleta skatījās uz visām pusēm, vērojot pilsētas platās, dzīvās ielas, platās, cilvēku drūzmas pārņemtās ietves. Dublina bija pirmā īstā pilsēta, kuru viņa savā mūžā redzēja. Iedzīvotāju skaits te pārsniedza ceturtdaļmiljonu. Atlanta bija tikai strauji augoša mazpilsēta, tajā dzīvoja divdesmit tūkstoši cilvēku.

Tramvajs brauca pa sliedēm, un tā tiesības uz ceļu nebija apstrīdamas. Kad tramvajs tuvojās, gājēji un citi transportlīdzekļi aši pamuka malā, reizēm pat pēdējā brīdī. Šīs riskantās un skaļās izvairīšanās no sadursmes Skārletu sajūsmināja.

Tad viņa ieraudzīja upi. Tramvajs apstājās uz tilta, un viņa varēja redzēt Lifi visā garumā. Tilts aiz tilta un tālāk vēl tilti, tik dažādi, uz visiem ņudzēja satiksme. Piestātnes vilināja ar veikalu skatlogiem un ļaužu pūļiem. Ūdens spoži mirdzēja saules gaismā.

Kad Life palika aiz muguras, tramvajs pēkšņi iebrauca ēnā, jo abās pusēs slējās augstas celtnes. Skārleta uzreiz sajuta vēsumu.

-   Nākamajā pieturā labāk kāpsim lejā, ieminējās Šarlote. Tūlīt pēc tās mums jāizkāpj. Viņa gāja pa priekšu. Kad tramvajs bija pārbraucis krustojumam, kurā transporta dēļ bija īsta trakomāja,

Šarlote pamāja ar roku uz ielu, kas turpat meta līkumu. Grāftona iela, viņa teica, kā iepazīstinādama. Atpakaļ brauksim ar ekipāžu, bet veikalus var apskatīt, vienīgi ejot kājām. Vai nevēlaties vispirms iedzert kafiju? Jums vajadzētu apmeklēt Bjūlija kafejnīcu.

-    Es nezinu, Šarlote. Es gan labāk vispirms ieskatītos kādā veikalā. Tas vēdeklis logā vai redzat tajā tumšajā stūrī, tas ar sārtajiem pušķiem brīnišķīgs. Ak, un ķīniešu, to es nemaz neredzēju. Un tā dievīgā sauso ziedu dozīte! Paskatieties, Šarlote, kā izšūti tie cimdi. Vai esat tādus redzējusi? Ak, pasaulīti

Šarlote sveicinot pamāja ar galvu livrejā ģērbtajam šveicaram. Viņš plaši atvēra durvis un paklanījās.

Viņa nepieminēja, ka Grāftona ielā ir vismaz vēl četri veikali, kas piedāvā simtiem vēdekļu un cimdu. Šarlote jutās gandrīz pārliecināta, ka Skārleta pati atklās, ka lielas pilsētas svarīgākā īpašība ir bezgalīgs kārdinājumu klāsts.

Pēc desmit dienām, kurās Skārleta pozēja portretam, uzlaikoja tērpus un iepirkās, viņa devās mājās uz Belihāru ar desmitiem dāvanu Ketai, vairākām dāvanām misis Ficai un Kolamam, desmit mārciņām kafijas un kafijas vārāmo sev. Viņa bija iemīlējusies Dublinā un nevarēja vien sagaidīt, kad tiks atpakaļ.

Belihārā viņu gaidīja Keta. Tiklīdz vilciens izbrauca no pilsētas, Skārleta drudžaini vēlējās tikt mājās. Viņa tik daudz ko gribēja izstāstīt meitai, viņai bija tik daudz plānu laikam, kad viņa savu mazo, smieklīgo lauku meitēnu atvedīs uz pilsētu. Pēc mises vismaz stunda jāpadarbojas ar rēķiniem. Jau tā viņa to atlikusi uz nedēļu. Un drīz būs Svētās Bridžidas diena. Skārletai vislabāk patika, kad gads patiesi sākās ar pirmās velēnas apvēršanu. Cik viņa ir ļoti, ļoti laimīga! Viņai bija abas lauki un pilsēta, Dižā O'Hāra un tā vēl nepazīstamā sieviete lielajā spogulī.

Skārleta atstāja Ketu iegrimušu bilžu grāmatas dzīvnieku pētīšanā, pārējās dāvanas stāvēja vēl neizsaiņotas. Viņa aizskrēja pa piebraucamo ceļu uz Kolama vārtu namiņu, līdzi nesot kašmira šalli un visus Dublinas iespaidus, kuros gribēja dalīties.

-   Ak, atvainojiet, viņa sacīja, ieraudzījusi, ka brālēnam ir viesis. Labi ģērbušos vīrieti viņa nepazina.

-    Nekas, nekas, Kolams sacīja. Iepazīsties ar Džonu Devoju. Viņš tikko atgriezies no Amerikas.

Devojs bija pieklājīgs, bet skaidri varēja redzēt, ka viņš nepriecājas par negaidīto ciemiņu. Skārleta atvainojās, atstāja Kolamam dāvanu un raitā soli devās mājās. Kas gan tas par amerikāni, kurš brauc uz tik nomaļu vietu kā Belihāra un nepriecājas satikties ar citu amerikāni? Viņš noteikti ir viens no Kolama fenijiem, noteikti! Un viņš piktojas, jo Kolams vairs nepiedalās tajā trakajā revolūcijā.

Patiesībā bija gluži otrādi. Džons Devojs nopietni sliecās atbalstīt Pārnelu un bija viens no ietekmīgākajiem Amerikas fenijiem. Ja viņš atteiksies atbalstīt revolūciju, tas būs nāvējošs trieciens. Līdz vēlai naktij Kolams kaismīgi apstrīdēja autonomijas ideju.

-    Tas cilvēks grib tikt pie varas un liks lietā jebkādu nodevību, lai pie tās tiktu, viņš sacīja par Pārnelu.

-    Un tu, Kolam? Devojs atcirta. Šķiet, tu nespēj paciest, ka labāks virs paveic tavu darbu un izdara to labāk.

Kolams atbildēja nekavējoties.

-    Viņš teiks runas Londonā, līdz pūcei aste ziedēs, un parādīsies visu avīžu virsrakstos, bet mēs ar izsalkušajiem īriem paliksim zem angļu zābaka papēža. īru tauta neiegūs neko. Un, kad viņiem apniks mistera Pārnela virsraksti, viņi sacelsies. Bez organizēšanas un bez cerībām uz panākumiem. Es tev teikšu, Devoj, mēs jau tā gaidām pārāk ilgi. Pārnels runā, tu runā, es runāju un īri pa to laiku cieš.

Kad Devojs aizgāja uz Kenedija iebraucamo vietu, kur palika pa nakti, Kolams staigāja pa savu mazo dzīvojamo istabu, līdz lampā izdega eļļa. Tad aukstajā tumsā apsēdās uz soliņa pie pavarda ar dziestošajām oglēm. Un prātoja par Devoja dusmu izvirdumu. Vai viņam varētu būt taisnība? Vai viņš to dara varas dēļ, nevis tāpēc, ka mīl Īriju? Kā lai cilvēks zina patiesību par savu dvēseli?

Kad Skārleta Svētās Bridžidas dienā iedūra zemē lāpstu, uz īsu brīdi atspīdēja blāva saule. Tā bija laba zīme nākamajam gadam. Lai to nosvinētu, viņa Kenedija krogā visus Belihāras pilsētas iedzīvotājus uzcienāja ar porteri un gaļas pīrāgu. Šis būs vislabākais gads, viņa bija pārliecināta par to. Nākamajā dienā Skārleta devās uz Dublinu, lai pavadītu tur sešas nedēļas, tā saukto Pils sezonu.

78. nodaĻa

V

Šoreiz viņām ar Šarloti bija apartamenti Šelbērnas, nevis Grešema viesnīcā. Šelbērnas viesnīca bija īstā vieta, kur apmesties Dublinā uz sezonas laiku. Kad iepriekšējo reizi Skārleta uzturējās šajā pilsētā, viņa nebija iegājusi iespaidīgajā ķieģeļu ēkā.

-     Mēs izvēlamies šo gadījumu, lai tiktu pamanītas, Šarlote paskaidroja. Tagad Skārleta vērās apkārt milzīgajā vestibilā un saprata, kāpēc Šarlote gribēja, apmesties šeit. Viss bija tik iespaidīgs plašums, apkalpojošais personāls, viesi, apzināti klusinātā rosība. Skārleta izslēja zodu un šveicaram aiz muguras uzkāpa dažus pakāpienus uz otro stāvu, kas bija viesu ļoti iecienīts. Lai arī Skārleta to nezināja, viņa precīzi atbilda tam, kā Šarlote viņu bija raksturojusi šveicaram. "Jūs uzreiz viņu pazīsiet. Viņa ir ārkārtīgi skaista un galvu tur kā karaliene."

Bez apartamentiem Skārletai bija rezervēta privāta viesistaba. Pirms abas devās lejā dzert tēju, Šarlote viņai to parādīja. Ar zaļu brokātu iztapsētās istabas stūrī uz vara molberta stāvēja pabeigtais portrets. Skārleta izbrīnīta skatījās uz to. Vai tiešām viņa ir tāda? Šo sievieti nekas nebiedēja, bet Skārleta jutās pārbijusies kā trusis. Kā miglā viņa kāpa Šarlotei līdzi lejā.

Šarlote norādīja uz dažiem cilvēkiem, kas sēdēja pie galdiņiem šajā krāšņajā telpā.

-     Gan jau jūs ar viņiem iepazīsieties. Pēc tam kad tiks nosaukts jūsu vārds, jūs katru pēcpusdienu pasniegsiet tēju un kafiju savā viesistabā. Cilvēki vedīs pie jums citus.

Ko, Skārleta gribēja zināt. Kas vedīs tos cilvēkus, un kas viņi būs? Bet viņa neapgrūtināja sevi ar jautāšanu. Šarlote vienmēr zināja, ko dara. Skārletai vajadzēja satraukties vienīgi par to, lai nesapītos savā velcē, kad kāpsies atpakaļ pēc iepazīstināšanas ceremonijas. Šarlote un misis Simsa katru dienu līdz Lielajai dienai mācīs viņu staigāt parādes tērpā.

Nākamajā dienā pēc Skārletas ierašanās viesnīcā tika atnesta smaga, balta aploksne ar kambarkunga zīmogu. Šarlotes seja neatklāja, cik atvieglota viņa jutās. Pat vislabāk izstrādātie plāni taču varēja nojukt. Ar stingru roku viņa atvēra aploksni.

-    Pirmā viesistaba, viņa sacīja, kā jau paredzēju. Parīt.

Skārleta kopā ar baltos tērpos ģērbtām meitenēm un sievietēm gaidīja uz kāpņu laukumiņa pie aizvērtajām Troņa zāles dubultdurvīm. Likās, ka viņas gaida jau simts gadus. Kāda joda pēc viņa piekrita to darīt? Skārleta nespēja atbildēt pati uz savu jautājumu, tas bija pārāk sarežģīti. Gan tāpēc, ka viņa bija Dižā O'Hāra, kura apņēmusies pakļaut angļus. Gan tāpēc, ka bija amerikāņu meitene, kuru apžilbinājis Britu impērijas karaliskā bruņojuma diženums. Bet galvenokārt tāpēc, ka Skārleta nekad mūžā nebija atkāpusies izaicinājuma priekšā un nekad to nedarīs.

Tika nosaukts vēl viens vārds. Tā nebija viņa. Dieva naktskrekls! Vai viņa būs atstāta pēdējā? Šarlote nebija viņu brīdinājusi. Šarlote līdz pēdējai minūtei nebija teikusi ari to, ka Skārletai būs jāiet vienai. "Es sameklēšu jūs vakariņu telpā, kad ceremonija Troņa zālē būs beigusies." Tā nu bija jauka izturēšanās pamest viņu vilkiem aprišanai. Paslepšus Skārleta vēl reizi noskatīja sevi. Viņa bija pārbijusies, ka var izkrist no skandalozi dziļi dekoltētā tērpa. Tas jau nu noteikti kļūs par kā Šarlote bija teikusi? "Notikums, ko vērts atcerēties."

-    Kundze Dižā O'Hāra no Belihāras.

Ak kungs, tā esmu es. Viņa pie sevis atkārtoja Šarlotes Montagjū pamācību litāniju. Ej uz priekšu, apstājies pie durvīm. Sulainis paņems velci, ko būsi uzmetusi pār kreiso roku, un izkārtos tev aiz muguras. Ceremonijmeistars atvērs tev durvis. Pagaidi, līdz viņš tevi pieteiks.

-    Kundze Dižā O'Hāra no Belihāras.

Skārleta ietvēra skatienā Troņa zāli. Nu, tētiņ, ko tu teiksi par savu Keitiju Skārletu, viņa nodomāja. Es noiešu pa šo piecdesmit jūdžu garo sarkano celiņu un noskūpstīšu Īrijas vicekarali, Anglijas karalienes brālēnu. Skārleta uzmeta skatienu majestātiski sapostajam ceremonijmeistaram, un viņas labās acs plakstiņš nodrebēja, to gandrīz varēja iztulkot kā sazvērniecisku pamirkšķināšanu.

Dižā O'Hāra gāja kā karaliene, lai nostātos pretī krāšņi ģērbtajam sarkanbārdainajam vicekaralim un pastieptu vaigu ceremoniālam apsveicināšanās skūpstam.

Tagad pagriezies pret vietvalža dzīvesbiedri un pietupies reveransā. Ne pārāk dziļi. Piecelies. Tagad atpakaļ, atpakaļ, atpakaļ, trīs soļus, neraizējies, velces svars neļauj tai piekļauties augumam. Tagad izstiep kreiso roku. Gaidi. Dod sulainim laiku salikt tavu velci pār roku. Tagad pagriezies. Ej ārā.

Skārletas ceļgali paklausīgi pagaidīja, līdz viņa bija ieņēmusi vietu pie vakariņu galda, un tikai tad sāka drebēt.

Šarlote nemaz nemēģināja slēpt savu apmierinājumu. Viņa ienāca Skārletas guļamistabā, kā vēdekli rokā nesot baltus stingra papīra kvadrātiņus.

-    Manu mīļo Skārlet, jums ir galvu reibinoši panākumi. Šie ielūgumi pienāca, iekams es vēl biju piecēlusies un apģērbusies. Valsts balle, tas ir kas sevišķs. Svētā Patrika dienas balle, to jau varēja gaidīt. Otrā viesistaba, jūs varēsiet noskatīties, kā citi stāv rindā. Un neliels deju vakars Troņa zālē. Trīs ceturtdaļas no Īrijas pēriem nekad nav ielūgti uz mazajiem deju vakariem.

Skārleta sāka ķiķināt. Priekšā stādīšanas šausmas jau bija aiz muguras, un viņa guvusi panākumus!

-     Laikam jau es vairs nenožēloju, ka pērnā gada kviešu ražas peļņu esmu iztērējusi par jaunajām drēbēm. Iesim šodien iepirkties un iztērēsim šīgada peļņu.

-Jums nebūs laika. Vienpadsmit džentlmeņi, ari ceremonijmeistars, rakstiski lūdz atļauju jūs apciemot. Plus četrpadsmit dāmas ar meitām. Ar tējas laiku nepietiks. Jums vajadzēs pasniegt tēju un kafiju arī no rītiem. Istabenes jau ver vaļā jūsu viesistabu. Esmu pasūtījusi sārtus ziedus, tāpēc no rīta velciet brūni sārto tērpu, bet zaļo samta ar sārtajiem aksesuāriem pēcpusdienā. Tiklīdz piecelsieties, Evansa ieradīsies sakārtot jums matus.

Skārleta kļuva par sezonas naglu. Džentlmeņi pulcējās bariem, lai iepazītos ar bagāto atraitni, kura bez tam bija ari mirabile dietu* fantastiski skaista. Mātes drūzmējās viņas privātajā viesistabā, velkot līdzi meitas, lai viņas satiktu tur džentlmeņus. Pēc pirmās dienas

" Dīvaini teikts (latīņu vai).

Šarlote vairs nepasūtīja puķes. Pielūdzēji sanesa tik daudz, ka visām nemaz nepietika vietas. Daudziem pušķiem klāt bija ādas kārbiņas no Dublinas smalkākā juveliera, bet Skārleta negribīgi sūtīja atpakaļ visas piespraudes, aproces, gredzenus, auskarus.

-    Pat amerikāniete no Kleitonas grāfistes zina, ka no viņas sagaidīs, lai atmaksā par dāvanām, sacīja Šarlote. Es nevēlētos kādam palikt pateicību parādā, katrā ziņā ne šādu.

Dienas avīzes Irish Times saviesīgās dzīves sleja cītīgi un reizēm pat patiesi atspoguļoja katru Skārletas soli. Frakās ģērbušies veikalu īpašnieki personiski ieradās izrādīt viņai īpašas preces, kuras, kā viņi cerēja, varētu Skārletai iepatikties, un viņa izaicinoši nopirka pati sev daudzas dārglietas, kuras bija atteikusies pieņemt. Valsts ballē vicekaralis ar viņu dejoja divas reizes.

Tējas un kafijas stundās viesi apbrīnoja viņas portretu. Katru rītu un katru pēcpusdienu pirms viesu ierašanās Skārleta to pētīja. Viņa izzināja sevi. Šarlote ar interesi vēroja šo metamorfozi. Prasmīgā koķete pazuda, un viņas vietā stājās mierīga, nedaudz uzjautrināta sieviete, kurai atlika tikai pievērst savas dūmakaini zaļās acis vīrietim, sievietei vai bērnam, lai tos kā nohipnotizētus atsauktu sev blakus.

Es nopūlējos kā zirgs, lai kļūtu apburoša, Skārleta domāja, tagad es vispār neko nedaru. Viņa to nespēja saprast, bet pieņēma šo dāvanu ar vienkāršu pateicību.

***

-Jūs teicāt divi simti cilvēku, Šarlot? Vai to jūs saucat par mazo deju vakaru?

-    Nosacīti. Valsts ballēs un Svētā Patrika dienas ballēs ir pieci vai seši simti un viesistabās apgrozās vairāk par tūkstoti. Jūs noteikti jau pazīstat pusi no cilvēkiem, kas tur būs, droši vien pat vēl vairāk.

-    Es joprojām uzskatu tas ir nožēlojami, ka jūs neesat ielūgta.

-    Tā tas notiek. Es nejūtos apvainota. Šarlote ar prieku gaidīja vakaru. Viņa bija ieplānojusi izskatīt savu konta grāmatiņu. Skārletas panākumi un ekstravagantā gaume bija tālu pārsniegusi pat Šarlotes optimistiskākās cerības. Viņa jutās kā nabobs, un viņai patika tīksmināties par savu bagātību. Tikai ielūgums uz kafijas stundām vien ienesa dāvanās gandrīz simts mārciņu nedēļā. Un līdz sezonas beigām bija atlikušas vēl divas nedēļas. Viņa Skārletu uz privileģēto vakaru pavadīs ar vieglu sirdi.

Skārleta apstājās Troņa zāles durvīs, lai pamielotu acis ap krāšņo skatu.

-   Zināt, Džefrij, es nevaru vien pierast pie šīs vietas, viņa sacīja ceremonijmeistaram. Jūtos kā Pelnrušķīte ballē.

-     Es nemūžam nesaistītu jūs ar Pelnrušķīti, Skārlet, viņš ar apbrīnu sacīja. Tajā brīdī, kad Skārleta pirmajā viesistabā piemiedza ar aci, viņa bija nolaupījusi ceremonijmeistara sirdi.

-     Nesakiet vis, Skārleta atteica. Viņa izklaidīgi māja ar galvu, atbildot uz klanīšanos un smaidiem pazīstamajās sejās. Cik tas bija jauki! Tā nevar būt patiesība, viņa nevar atrasties šeit. Viss bija noticis tik ātri; vajadzēja laiku, lai to visu aptvertu.

Lielā zāle vizuļoja zeltā. Apzeltītas kolonnas balstīja griestus, zeltīti bija kolonnu plakanie pilastri starp augstajiem logiem, kurus sedza purpura samta portjeras ar zelta bārkstīm. Zeltīti atzveltnes krēsli ar purpura tapsējumu ap vakariņu galdiem, kas bija novietoti gar sienu; katra galda centrā stāvēja zelta kandelabrs. Zeltījums klāja filigrānus gāzes kroņlukturus un masīvu baldahīnu virs zeltīti sarkanajiem vietvalžu troņiem. Zelta mežģīnes apmaloja vīriešu galma tērpus zelta brokāta frakas un baltas atlasa bikses līdz ceļiem. Zelta sprādzes rotāja viņu deju kurpes no atlasa. Armijas uniformās un vietvalža galminieku apģērbos vizuļoja zelta pogas, zelta uzpleči, zelta akselbantes un zelta pīnes.

Daudzi vīrieši pār plecu valkāja košas lentes, nostiprinātas ar dārgakmeņiem rotātiem ordeņiem; vietvalža bikšu stara saskārās ar Bikšu lentes ordeņa lentīti ap kāju. Vīrieši košumā gandrīz vai pārspēja sievietes.

Gandrīz, tomēr ne gluži, jo sievietēm dārgakmeņi vizēja uz krūtīm, kakla, ausīs un ap roku; daudzām bija ari tiāras. Vakartērpi bija darināti no dārgiem audumiem atlasa, samta, brokāta, zīda -, bieži vien izšūti ar vizošiem zīda, zelta vai sudraba pavedieniem.

Akls var palikt tikai no skatīšanās vien, labāk iešu un pildīšu savu pienākumu. Skārleta pāri zālei devās pie namatēva un namamātes karalienes vietvalža un viņa dzīvesbiedres sveikt viņus ar reveransu. Kad viņa izslējās, sāka spēlēt mūzika.

-     Vai drīkstu? Ar zelta tresi apšūta sarkana piedurkne saliecās elkonī, lai piedāvātu viņai atbalstu. Skārleta pasmaidīja. Tas bija Čārlzs Reglends. Viņi iepazinās kādās mājas viesībās, un kopš ierašanās Dublinā viņš bija apciemojis Skārletu katru dienu. Viņš neslēpa savu apbrīnu. Čārlza glītā seja pietvīka ik reizi, kad Skārleta ar viņu sarunājās. Viņš bija tik mīļš un pievilcīgs, lai arī angļu karavīrs. Viņi nemaz nelīdzinās jenkijiem, lai ko Kolams sacītu. Sāksim ar to, ka angļi bija nesalīdzināmi labāk ģērbušies. Skārleta viegli uzlika plaukstu uz Reglenda elkoņa, un viņš ievadīja partneri kadriļas ritmā.

-    Jūs šovakar esat ļoti skaista, Skārlet.

-Jūs ari labi izskatāties, Čārlz. Es nupat domāju, ka vīrieši šķiet saposušies vairāk nekā sievietes.

-    Paldies Dievam par uniformām. Pusgarās bikses ir briesmīgas. Vīrietis atlasa kurpēs jūtas kā īsts idiots.

-     Tā viņiem vajag. Gadsimtiem ilgi viņi zagšus lūrējuši uz sieviešu potītēm, lai tagad redz, kā ir, kad mēs aplūkojam viņu kājas.

-    Skārlet, jūs mani šokējat. Deju figūras mainījās, un viņš bija prom.

Laikam gan, Skārleta nodomāja. Čārlzs reizēm ir naivs kā skolaspuika. Viņa palūkojās augšup uz savu jauno partneri.

-    Mans Dievs! viņai izspruka. Tas bija Rets.

-    Cik glaimojoši, viņš sacīja, šķībi smaidīdams. Neviens cits tā nesmaidīja. Skārletu piepildīja gaisma, vieglums. Viņai likās, ka no laimes pacēlusies spārnos un slīd virs nospodrinātās grīdas.

Un tad, iekams viņa paguva ko pateikt, kadriļa aizrāva Retu projām. Viņa automātiski uzsmaidīja jaunajam partnerim. Skārletas acīs dega mīlestība, kas lika aizrauties vīrieša elpai. Viņas domas joņoja kā trakas: kāpēc Rets ir te? Vai tiešām viņš būtu gribējis satikt mani? Tāpēc, ka viņam vajadzēja mani redzēt, tāpēc, ka viņš nevarēja palikt malā?

Kadriļa pulsēja savā cēlajā ritmā, bet Skārleta no nepacietības juka prātā. Dejai beidzoties, viņa stāvēja pretī Čārlzam Reglendam. Vajadzēja briesmīgu pašsavaldīšanos, lai pasmaidītu, pateiktos un nomurminātu kādu aizbildinājumu, un tikai tad viņa pagriezās, lai ietu meklēt Retu.

Abu acis gandrīz tūlīt ari satikās. Viņš stāvēja tikai izstieptas rokas attālumā.

Skārletas lepnums neļāva viņai pieskarties Retam. Rets zināja, ka es viņu meklēšu, viņa dusmīgi nodomāja. Pie joda, ko viņš iedomājas, tā vienkārši ienākdams manā pasaulē, stāvēdams un gaidīdams, kad es metīšos viņa rokās? Dublinā ir lērums vīriešu šajā pašā zālē -, kuri jau ilgi apber mani ar saviem uzmanības pierādījumiem, kavējas manā viesistabā, katru dienu sūta ziedus ar zīmītēm un pat dārglietas. Kas gan liek visuvarenajam misteram Retam Batleram domāt, ka viņam tikai jāpakustina mazais pirkstiņš un es metīšos pie viņa?

-    Kāds patīkams pārsteigums, Skārleta sacīja, un balss vēsais tonis viņai patika.

Rets izstiepa roku, un viņa nedomādama ielika tajā savu.

-    Vai drīkstu lūgt jūs uz šo deju, misis… ēē… O'Hāra?

Skārleta satraukumā aizturēja elpu.

-     Ret, tu taču mani nenodosi? Visi domā, ka es esmu atraitne!

Viņš pasmaidīja un, mūzikai atskanot, saņēma viņu rokās.

-    Tavs noslēpums pie manis ir drošībā, Skārlet. Viņa juta Reta balss skarbumu un silto elpu uz savas ādas. Tas darīja viņu vāju.

-    Pie velna, ko tu te dari? viņa jautāja. Viņai vajadzēja to zināt. Reta delna uz viņas vidukļa bija silta un stipra; griežoties dejā, tā balstīja un virzīja. Neapzināti Skārleta izbaudīja viņa spēku un sacēlās pret viņa valdonīgumu, atceroties, ar kādu prieku sekojusi viņa soļiem reibinošajos valša virpuļos.

Rets iesmējās.

-     Nespēju apspiest savu ziņkārību, viņš atbildēja. Kārtoju Londonā darījumus, un tur visi runāja par amerikānieti, kas triecienā ieņēmusi Dublinas pili. Vai tā varētu būt Skārleta ar svītrainajām zeķēm, es sev jautāju. Man vajadzēja to noskaidrot. Bārts Morlends apstiprināja manas aizdomas. Tad nevarēju viņu apturēt, viņš tikai runāja un runāja par tevi. Viņš mani pat piespieda izjāt cauri tavai pilsētai. Tu esot to atjaunojusi pati savām rokām.

Reta skatiens pārslīdēja viņas augumam no galvas līdz kājām.

-    Tu esi mainījusies, Skariet, viņš klusi sacīja. Burvīgā meitene kļuvusi par elegantu, pieaugušu sievieti. Apsveicu tevi, nudien.

Neslēptais godīgums un sirsnība, kas skanēja viņa balsī, lika Skārletai aizmirst dusmas.

-    Paldies, Ret, viņa pateicās.

-    Vai tu Īrijā esi laimīga, Skārlet? -Jā-

-    Prieks dzirdēt. Viņa vārdos noteikti skanēja dziļāka nozīme.

Pirmo reizi visos gados, kopš pazina viņu, Skārleta saprata Retu,

vismaz daļēji. Viņš nudien ieradies, lai satiktu mani, viņa saprata: visu šo laiku viņš domājis par mani, raizējies, kur esmu palikusi un kā man klājas. Un nekad nav pārtraucis raizēties, lai ko viņš teiktu. Viņš mīl mani un mīlēs vienmēr, tāpat kā es vienmēr mīlēšu viņu.

Šī apjausma pildīja Skārletu ar laimes apziņu, kuru viņa izgaršoja kā šampanieti; viņa dzēra pa malciņam, lai tas vilktos ilgāk. Rets bija te, kopā ar viņu, un viņi, vismaz šajā brīdī, bija tuvāki nekā jebkad.

Kad valsis beidzās, viņiem tuvojās adjutants.

-    Viņa ekselence lūdz pagodināt viņu ar deju, misis O'Hāra.

Rets ironijā, kuru Skārleta tik labi pazina, savilka uzacis. Viņas

lūpas izliecās smaidā tikai Retam.

-     Pasakiet viņa ekselencei, ka dejošu ar prieku, viņa sacīja. Viņa paskatījās uz Retu, pirms saņēma adjutanta roku. Kleitonas grāfistē mēs teiktu, viņa pačukstēja Retam, ka esmu augstos plauktos. Ejot projām, viņa dzirdēja Reta smieklus.

Es esmu pazīstama, viņa sev sacīja un atskatījās pār plecu, lai redzētu Retu smejamies. Tas nudien ir par daudz, viņa domāja, tas nav godīgi. Viņš tajās stulbajās atlasa biksēs un kurpēs pat izskatās labi. Pirms dejas izpildot reveransu vietvalža priekšā, viņas zaļās acis dzirksteļoja.

Skārleta nemaz nebrīnījās, ka Reta te vairs nebija, kad vēlāk atkal viņu meklēja. Jau kopš brīža, kad viņa Retu bija iepazinusi, viņš uzradās un pazuda bez paskaidrojumiem. Man nevajadzēja brīnīties, ka satiku viņu šovakar, viņa domāja. Es jutos kā Pelnrušķīte, kāpēc tad lai te nebūtu prinča? Viņa varēja just Reta rokas ap savu augumu, it kā būtu palikušas zīmes; bez šīs sajūtas viegli būtu iedomāties, ka viņa visu tikai redzējusi sapnī zeltīto zāli, mūziku, Retu šeit, pat sevi.

Atgriezusies Šelbērnas viesnīcas apartamentos, Skārleta ieslēdza gāzi, nostājās pie augstā spoguļa un spožajā gaismā skatījās uz sevi, lai redzētu to, ko bija ieraudzījis Rets. Viņa izskatījās skaista un pārliecināta par sevi, tāda kā portretā, kā vecmāmiņas portretā.

Iesāpējās sirds. Kāpēc viņa nevar līdzināties otram vecmāmiņas Robijāras portretam? Tam, kur Solanža izskatījās maiga un pietvīkusi no dāvātas un saņemtas mīlestības.

Viņa zināja, ka Reta rūpju pilnajos vārdos bija arī skumjas un atvadas.

Nakts vidū Skārleta O'Hāra pamodās savās greznajās, smaržīgajās istabās Dublinas labākās viesnīcas labākajā stāvā un raudāja, raustīdamās konvulsīvos šņukstos.

-Ja vien… viņas galvā atkal un atkal vibrēja mūru dragājamās ierīces triecieni.

79. NODAĻA

Nakts pārdzīvojumi neatstāja Skārletas sejā nekādas redzamas pēdas. Nākamajā rītā viņas āda bija gluda un skaidra un, lejot kafiju vai tēju vīriešiem un sievietēm, kas drūzmējās viņas viesistabā, smaids bija tikpat jauks kā aizvien. Kaut kad nakts tumšajās stundās viņa bija radusi drosmi un ļāvusi Retam iet.

Ja es viņu mīlu, Skārleta saprata, es nedrīkstu mēģināt viņu noturēt. Man jāiemācās dot viņam brīvību, tāpat kā es to cenšos dot Ketai, jo mīlu savu meitu.

Kaut pils sezona būtu beigusies. Es briesmīgi ilgojos pēc Ketas. Nez ko viņa dara.

Keta no visa spēka, ko piešķīra izmisums, skrēja cauri Belihāras mežam. Vietām uz zemes vēl gūlās rīta dūmakas vāli, un meitene neredzēja ceļu zem kājām. Viņa paklupa un nokrita, bet tūlīt piecēlās. Jāturpina skriet, lai ari jau sāka trūkt elpas. Viņa juta, ka šurp lido vēl viens akmens, un paslēpās aiz koka stumbra. Viņai pakaļ dzinās zēni, kas klaigāja un ņirgājās. Viņi gandrīz bija Ketu noķēruši, lai arī nekad nebija uzdrīkstējušies iet mežā pie Lielās mājas. Tagad to varēja darīt droši. Palaidņi zināja, ka Dižā O'Hāra ir Dublinā kopā ar angļiem. Vecāki par to vien runāja.

-     Re, kur viņa ir! viens iekliedzās, un citi atvēzējās metienam.

Bet cilvēks, kas iznāca no koku aizsega, nebija Keta. Tā bija zintniece ar izstieptu mezglainu pirkstu. Puikas bailēs iekaucās un metās bēgt.

-    Nāc man līdzi, sacīja Groina. Iedošu tev tēju.

Keta ielika rociņu vecās sievietes plaukstā. Groina iznāca no paslēptuves un gāja ļoti lēnām, lai Ketai nebūtu grūti viņai sekot.

-    Vai būs ari cepumi? meitene pajautāja.

-    Būs, atbildēja zintniece.

Lai arī Skārletu bija pārņēmušas ilgas pēc mājām Belihārā, viņa tomēr palika lidz Pils sezonas beigām. Viņa bija to apsolījusi Šarlotei Montagjū. Sezona gluži tāda pati kā Čārlstonā, viņa secināja. Nez kādēļ mūsdienās cilvēki smagi nopūlas, lai tik ilgi nepārtraukti izklaidētos? Skārleta guva arvien lielākus panākumus, un misis Fica ļoti attapīgi izmantoja sajūsmas pilnās rindkopas Irish Times aprakstos. Katru vakaru viņa nesa avīzi uz Kenedija krogu, lai parādītu Belihāras iedzīvotājiem, cik slavena kļuvusi Dižā O'Hāra. Dienu pēc dienas burkšķēšanu par Skārletas patiku pret angļiem pamazām nomainīja lepnums, ka Dižā O'Hāra tiek apbrīnota vairāk par jebkuru anglieti.

Kolams nepauda sajūsmu par Rozalīnas Ficpatrikas viltīgo gājienu. Viņš bija pārāk drūmā omā, lai saskatītu tā smieklīgo pusi.

-    Angļi viņu aizvilinās tāpat kā Džonu Devoju, viņš īgņojās.

No vienas puses Kolams kļūdījās, no otras, viņam bija taisnība.

Dublinā neviens nevēlējās, lai Skārleta zaudētu savu īrisko dabu. Tieši tur galvenokārt slēpās viņas pievilcība. Dižā O'Hāra bija savādniece. Bet Skārleta bija atklājusi patiesību, kas darīja viņu nemierīgu. Angloīri uzskatīja sevi par tādiem pašiem īriem kā O'Hāras no Adamstaunas.

-      Šīs ģimenes dzīvoja Īrijā, kad Amerika vēl nemaz nebija atklāta, kādu dienu saniknojusies sacīja Šarlote Montagjū. Kā citādi lai viņus dēvē, ja ne par īriem?

Skārleta nespēja atšķetināt šo sarežģīto mezglu, tāpēc atmeta tam ar roku. Man tas nav jādara, viņa nolēma. Viņai var piederēt abas pasaules Belihāras lauku saimniecību Īrija un Dublinas pils Īrija. Un, kad Keta izaugs, arī viņai tās piederēs. Un tas ir daudz labāk nekā tas, ko es būtu ieguvusi, ja paliktu Čārlstonā, Skārleta sev stingri noteica.

Kad četros no rīta beidzās Svētā Patrika balle, Pils sezona bija beigusies. Nākamais sarīkojums notika vairākas jūdzes ārpus pilsētas Kildēras grāfistē. Visi piedalīsies Pančestaunas sacīkstēs, Šarlote sacīja.

-     Man ļoti patīk sacīkstes un zirgi, Šarlot, bet tagad es gribu doties mājās. Jau tā esmu iekavējusi šī mēneša pieņemšanas stundas. Es samaksāšu par viesnīcas rezervāciju.

Nav vajadzīgs, Šarlote atteica. Viņa var to pārdot četrreiz dārgāk. Un viņu pašu zirgi neinteresē.

Šarlote pateicās Skārletai, ka tā padarījusi viņu par neatkarīgu cilvēku.

-    Un arī jūs tagad esat neatkarīga, Skārlet. Es jums vairs neesmu vajadzīga. Palieciet pie misis Simsas un ļaujiet viņai jūs ģērbt. Šelbērnā jau esmu rezervējusi jums istabas nākamā gada sezonai. Jūsu mājā pietiks vietas visiem viesiem, ko vēlēsieties ielūgt, un jūsu saimniecības vadītāja ir visprasmīgākā sieviete, kādu esmu šajā amatā redzējusi. Jūs esat izgājusi pasaulē. Dariet, ko vēlaties.

-    Un ko darīsiet jūs, Šarlote?

-    To, ko vienmēr esmu vēlējusies. Iegādāšos mazu apartamentu romiešu pilī. Labs ēdiens, labs vīns, un tikai saulainas dienas. Man riebjas lietus.

Pat Šarlote nevarētu žēloties par laiku, Skārleta iedomājās. Neviens nespēja atcerēties tik saulainu pavasari. Zāle auga gara un lekna, un kvieši, kas bija iesēti pirms trim nedēļām Svētā Patrika dienā, jau bija pārseguši laukus ar maigi zaļu migliņu. Šīgada raža noteikti pārpārēm atsvērs pagājušajā gadā piedzīvoto vilšanos. Cik brīnišķīgi būt mājās.

-    Kā klājas Rī? viņa jautāja Ketai. Cik raksturīgi manai meitai nosaukt mazo Šetlendas poniju par Karali, Skārleta ar mīlestību nodomāja. Keta augstu vērtēja tos, ko mīlēja. Jauki, ka viņa nosaukusi poniju gēlu vārdā. Skārletai patika domāt, ka Keta ir īsta īru meitene. Lai arī viņa nudien izskatījās pēc čigānietes. Melnie mati negribēja rātni turēties bizēs, un saulainais laiks ādu bija nobrūninājis vēl vairāk. Izgājusi pa durvīm, Keta uzreiz atbrīvojās no cepures un kurpēm.

-     Viņam nepatīk, ja es jāju ar segliem. Man arī nepatīk. Bez segliem ir labāk.

-    Nē, tā tu nedrīksti, mīlulīt. Tev jāiemācās jāt ar segliem, un ari Rī pie tā jāpierod. Priecājies, ka tev nevajag dāmu seglus.

-    Tādus, ar kādiem tu dodies medībās?

-Jā. Tev arī kādu dienu tādi būs, bet līdz tam vēl ilgi jāgaida. Ketai oktobrī paliks četri gadi, meitiņa vairs nemaz nav daudz jaunāka par Boniju, kad viņa nokrita no ponija. Sānu segli varēs vēl ilgi gaidīt. Ja vien Bonija sēdētu jāteniski, nevis būtu mācījusies jāt ar sānu segliem nē, tā nedrīkst domāt. "Ja vien" var salauzt sirdi.

-      Aizjāsim lidz pilsētai, Kaķēn, vai gribi? Varam apciemot Kolamu. Skārleta raizējās par brālēnu, pēdējā laikā viņš bija tik nelāgā omā.

-    Ketai nepatīk pilsēta. Vai varam jāt uz upi?

-Jā. Sen neesmu tur bijusi, laba doma.

-    Vai drīkstu uzrāpties tornī?

-    Nē. Durvis ir pārāk augstu, un tas noteikti ir pilns ar sikspārņiem.

-    Vai apciemosim Groinu?

Skārletas rokas, kas turēja grožus, sastinga.

-     Kā tu pazīsti Groinu? Viedā sieviete bija teikusi, lai neļauj Ketai nākt pie viņas un uzmana, lai meitene neiet tālu no mājas. Kas Ketu bija aizvedis uz mežu? Un kāpēc?

-    Viņa iedeva Ketai pienu.

Skārletai tas nepatika. Sevi vārdā Keta sauca tikai tad, kad par kaut ko uztraucās vai dusmojās.

-    Kāpēc tev patīk pie Groinas, Ket?

-    Viņa domā, ka Keta ir cita maza meitene, kuru sauc Dara. Keta viņai sacīja, bet viņa neklausās.

-     Ak, mīļā, viņa zina, ka tā esi tu. Tas ir īpašs vārds, kurā viņa tevi nosauca, kad biji pavisam mazs bēbītis. Tas ir gēlu vārds, tāpat kā tu izvēlējies vārdus Rī un Okra. Dara nozīmē "ozols" labākais un stiprākais koks no visiem.

-    Tas ir muļķīgi. Meitene nevar būt koks. Viņai nav lapu.

Skārleta nopūtās. Viņa jutās pārlaimīga, kad Keta bija noskaņota

uz runāšanu, jo bērns bieži klusēja, bet runāt ar viņu nebija viegli. Viņa ir tāds mazulis, kuram allaž ir savs uzskats, un viņa vienmēr zina, kad tu mazliet mānies. Patiesību, tikai patiesību, citādi viņas skatiens ir tāds, kas varētu nogalināt.

-    Klau, Ket, re, kur tornis. Vai es tev esmu stāstījusi, cik vecs tas

ir?

-Jā-

Skārletai nāca smiekli. Nebūtu pareizi mācīt bērnam melot, taču dažkārt pieklājīgi meli būtu īsti vietā.

-    Man patīk tornis, sacīja Keta.

-     Man ari, mīļumiņ. Skārleta nobrīnījās, kāpēc tik ilgi nebija šurp nākusi. Gandrīz jau piemirsies, cik savādi viņai lika justies vecie akmeņi. Tas vienlaikus bija pārdabiski un nomierinoši. Viņa sev nosolījās, ka līdz nākamajai reizei neļaus nemanot aizritēt tik daudziem mēnešiem. Galu galā šī bija Belihāras īstā sirds, tieši no turienes radušās viņas mājas.

Vēl tikai aprīlis, bet dzeloņplūmes dzīvžogos jau ziedēja. Cik jauks pavasaris! Skārleta pieturēja zirgu, lai pamatīgi izsmaržotu ziedus. Nebija jau arī nekādas vajadzības steigties kleitas varēja pagaidīt. Viņa brauca uz Trimu, jo misis Simsa bija atsūtījusi saini ar vasaras drēbēm. Uz rakstāmgalda gulēja seši ielūgumi uz mājas viesībām jūnijā. Viņa nejutās pārliecināta, ka atkal tik drīz vajadzētu staigāt pa viesībām, bet bija noilgojusies pēc pieaugušo sabiedrības. Keta bija viņas sirds acuraugs, bet… Un misis Fica bija tik ļoti aizņemta, vadot lielo saimniecību, ka viņai nekad neatlika laika iedzert tasi tējas. Kolams bija devies uz Golveju pretī Stīvenam. Viņa pati nezināja, kā attiecas pret Stlvena ierašanos Belihārā. Spokainais Stlvens. Varbūt Īrijā viņš neliksies tik savāds. Varbūt viņš tāds bija Savanā, jo bija iesaistīts ieroču piegādē. Vismaz tas bija beidzies! Papildu ienākumi, ko viņa tagad saņēma no nelielajām Atlantas mājiņām, arī bija patīkami. Viņa fenijiem noteikti atdevusi veselu bagātību. Daudz labāk tērēt naudu par tērpiem tie nevienam nedara pāri.

Turklāt Stīvens atvedīs daudz jaunumu no Savanas. Skārleta ilgojās uzzināt, kā viņiem tur klājas. Morīna bija tikpat slinka vēstuļu rakstītāja kā viņa pati. Jau mēnešiem ilgi viņa neko nebija dzirdējusi par Savanas O'Hārām. Vai par kādu citu. Viņa bija rīkojusies prātigi, pieņemot lēmumu Atlantā visu pārdot, un vienlaikus bija nolēmusi arī aizmirst visu un neskatīties atpakaļ.

Tomēr būtu jauki kaut ko uzzināt par atlantiešiem. Pēc ieņemtās peļņas Skārleta redzēja, ka mājas tiek pārdotas, tātad Ešlijam darījumos veicās. Taču kā klājas krustmātei Pitipatai? Un Indijai? Vai viņa būs izžuvusi sausa kā putekļi? Un visi tie ļaudis, kas tik ļoti sen viņai bija likušies briesmīgi nozīmīgi. Kaut es būtu saglabājusi kontaktus ar krustmātēm pati, nevis atstājusi naudu juristam, lai nosūta viņām pabalstu. Es rīkojos pareizi, nedodot ziņu, kur atrodos, pareizi, sargājot Ketu no Reta. Bet varbūt tagad viņš neko nedarītu; re, kāds viņš bija pilī. Ja aizrakstītu Jūleilijai, es uzzinātu visus Čārlstonas jaunumus. Es dzirdētu par Retu. Vai es spētu paciest, ka viņš ar Annu dzīvo svētlaimē, ka viņi audzē sacīkšu zirgus un audzina Batleru bērnus? Šaubos, vai es to gribu zināt. Likšu krustmātes mierā.

Es, vienalga, nedabūtu neko citu kā krustu šķērsu aprakstītas lapas ar pamācībām, un šo tukšumu man veiksmīgi aizpilda misis Ficas lekcijas. Varbūt viņai attiecībā uz viesību rīkošanu ir taisnība; žēl, ka tāda māja un viss personāls stāv dīkā. Bet attiecībā uz Ketu gan viņa rūgti maldās. Man vienalga, ko anglietes dara ar saviem bērniem, es netaisos pieļaut, ka Ketas dzīvi nosaka aukle. Es jau tā meitu tik reti satieku, jo viņa vienmēr ir vai nu staļļos, vai virtuvē, klejo pa māju vai sēž kādā kokā. Un doma, ka varētu viņu sūtīt uz klostera skolu, ir vienkārši stulba! Kad pienāks laiks, Belihāras skola būs gana laba. Viņai tur būs arī draugi. Mani reizēm dara nemierīgu, ka viņa nekad nevēlas spēlēties ar citiem bērniem… Kas, pie joda, notiek? Nav jau tirgus diena. Kāpēc tilts tik pilns ļaužu?

Skārleta izliecās no ratiem un pieskārās pie pleca sievietei, kas steidzās garām.

-     Kas te notiek? Sieviete pacēla galvu. Viņai spoži mirdzēja acis, un seja pauda priecīgu satraukumu.

-    Pēršana. Pasteidzieties, citādi nokavēsiet.

Pēršana. Skārleta nevēlējās skatīties, kā per kādu nelaimīgu karavīru. Viņa domāja, ka pēršana ir militārs sods. Skārleta mēģināja pagriezt ratus atpakaļ, bet steidzīgā, vienā virzienā plūstošā ļaužu masa, kas dega nepacietībā redzēt šp skatu, iesprostoja viņu drūzmā. Zirgu grūstīja, ratus šūpoja un stumdīja. Viņa varēja vienīgi izkāpt no ratiem, satvert pavadu, ar glāstiem un klusām skaņām mierināt zirgu un virzīties uz priekšu līdz ar ļaužu straumi.

Kad kustība uz bridi apstājās, Skārleta varēja sadzirdēt pātagas svilpšanu gaisā un pretīgu, mitru skaņu, kad tā sasniedza mērķi. Gribējās aizspiest ausis, bet rokas bija vajadzīgas sabiedētā zirga mierināšanai. Viņai likās, ka briesmīgās skaņas turpinās veselu mūžību.

-…simts. Viss, viņa dzirdēja, tad pūlis vīlies novaidējās. Viņa cieši turējās pie pavadas; grūstīšanās un spiešanās, ļaudīm izklīstot, bija vēl lielāka nekā iepriekš.

Viņa nepaguva aizvērt acis, līdz bija par vēlu. Viņa bija redzējusi sakropļoto ķermeni, un aina kā iededzināta palika prātā. Nelaimīgais bija piesiets pie stāvus uzslieta spieķota rata, roku locītavas un potītes sasaistītas ar ādas strēmelēm. No vidukļa virs raupjajām vilnas biksēm nokarājās zils krekls ar violetiem plankumiem, atklājot muguru, kas kādreiz bija plata. Tagad tur bija milzīga, sarkana brūce, no kuras karājās miesas un ādas strēmeles.

Skārleta iespieda seju zirgam krēpēs. Viņai bija nelabi. Zirgs nervozi mētāja galvu, cenšoties viņu nokratīt. Gaisā jautās pretīga, salkana smaka.

Viņa dzirdēja kādu vemjam un norīstījās. Tad paliecās uz priekšu, cik tālu spēja, neatlaižot pavadu, un izvēmās uz bruģakmeņiem.

-    Labi, labi, puis, nav nekāds kauns atbrīvoties no brokastīm pēc pēršanas. Ej uz krogu un iedzer pamatīgu šļuku viskija. Mārberijs man palīdzēs viņu atraisīt. Skārleta pacēla galvu, lai redzētu runātāju, angļu armijas karavīru gvardes seržanta formas tērpā. Viņš uzrunāja civilo ar pelnu pelēku seju. Tas aiztenterēja projām. Kāds cits vīrs panāca uz priekšu, lai palīdzētu seržantam. Viņi pārgrieza ādas auklu aiz rata, un ķermenis iegāzās dubļos, kas bija piesūkušies ar asinīm.

Te pagājušajā nedēļā auga zaļa zāle, Skārleta nodomāja. Tas nav iespējams. Te jābūt mīkstai, zaļai zālei.

-    Ko darīsim ar sievu, seržant? Pāris karavīru turēja aiz rokām klusējošu, saspringtu sievieti melnā apmetnī ar kapuci.

-    Laidiet vaļā. Viss beidzies. Lai iet. Vēlāk atbrauks rati un viņu aizvedīs.

Sieviete skrēja pakaļ vīriešiem. Viņa satvēra seržanta piedurkni ar zelta uzšuvēm.

-Jūsu virsnieks apsolīja, ka varēšu viņu apglabāt, viņa raudāja. Viņš man apsolīja.

Seržants sievieti atgrūda.

-    Man ir tikai pavēle par pēršanu, pārējais nav mana darīšana. Liec mani mierā, sieva!

Melnajā apmetnī ģērbusies sieviete stāvēja viena pati uz ielas un noskatījās, kā karavīri saiet krogā. Viņa tikai reizi drebelīgi iešņukstējās. Tad pagriezās un skrēja pie rata, pie asinīm klātā līķa.

-     Denij, ak, Denij, ak, mans mīļais! Viņa pieliecās, tad nometās ceļos briesmīgajos dubļos, cenzdamās pacelt saplosītos plecus un šūpodama galvu sev klēpī. Kapuce nokrita, atklājot bālu seju ar smalkiem vaibstiem, glīti sakārtotiem, gaišiem matiem un zilām acīm, kuras apēnoja bēdu ievilkti loki. Skārleta sastinga uz vietas. Kustēties, rībināt riteņus pa bruģi nozīmētu nepiedodami iejaukties sievietes traģēdijā.

Pāri laukumam pārskrēja mazs puišelis netīrām kājām.

-    Vai varu dabūt pogu, kundze? Mana mamma grib kādu piemiņu. Viņš sapurināja sievieti aiz pleca.

Skārleta traucās pāri bruģakmeņiem, pāri asinīm slacītajai zālei un samīcīto dubļu lāmas malai. Viņa sakampa puikas roku. Zeņķis palūkojās augšup, izbijies, muti pavēris. Skārleta no visa spēka iesita viņam pļauku. Tā noskanēja kā bises šāviens.

-     Taisies, ka tiec, netīreli! Prom! Puika skrēja, brēkdams no bailēm.

-    Pateicos, sacīja sieva, kuras vīrs bija pērts līdz nāvei.

Tagad viņa bija iesaistījusies, Skārleta apzinājās. Viņai jādara tas mazumiņš, ko var darīt.

-    Es pazīstu ārstu Trimā, viņa sacīja. Es viņu pasaukšu.

-     Ārstu? Vai viņš gribēs nolaist asinis manam vīram, kā jūs domājat? Viņas rūgtie, izmisuma pilnie vārdi bija izteikti ar angļu akcentu; tieši tādu viņa bija dzirdējusi Pils ballēs.

-     Viņš sagatavos jūsu vīru apbedīšanai, Skārleta klusi sacīja.

Sievietes asiņainā roka satvēra Skārletas brunču malu. Tad pacēla

to pie lūpām nožēlojamā pateicības skūpstā. Skārletas acis aizmigloja asaras. Mans Dievs, es neesmu to pelnījusi. Ja būtu paspējusi, es būtu apgriezusi ratus.

-    Nevajag, viņa sacīja, lūdzu, nevajag.

Sievieti sauca Herieta Stjuarta, un viņas vīru Daniels Kelijs. Tas bija viss, ko Skārleta uzzināja līdz brīdim, kad Daniels Kelijs iezārkots gulēja katoļu kapelā. Tad atraitne, kas bija atbildējusi vienīgi uz priestera jautājumiem, paskatījās apkārt ar mežonīgām, šaudīgām acīm.

-    Billij, kur ir Billijs? Viņam vajadzētu būt te. Priesteris noskaidroja, ka Billijs ir dēls, kas ieslēgts viesnīcas istabā, lai viņam nebūtu jāredz pēršana. Viņi bija ļoti laipni, sieviete stāstīja, viņi ļāva man samaksāt ar laulības gredzenu, lai arī tas nav no zelta.

-     Es viņu atvedīšu, Skārleta sacīja. Tēvs? Vai parūpēsieties par misis Keliju?

-Jā. Atnesiet ari pudeli brendija, misis O'Hāra. Nabaga sieviete ir tuvu sabrukumam.

-    Es nesabrukšu, sacīja Herieta Kelija. Es nevaru. Man jāparūpējas par manu zēnu. Viņš vēl ir mazs, tikai astoņus gadus vecs. Balss skanēja nedroši un truli kā tikko uzsalis ledus.

Skārleta steidzās. Billijs Kelijs bija drukns puika gaišiem matiem, liela auguma saviem gadiem un dusmās uzvedās ļoti skaļi. Protestēja pret ieslodzījumu aiz biezajām aizslēgtajām durvīm. Dusmojās uz angļu karavīriem.

-     Dabūšu no smēdes dzelzs mietu un sitīšu viņiem pa galvu, līdz mani nošaus, viņš klaigāja. Viesnīcniekam vajadzēja visu savu dūšīga vīra spēku, lai puiku savaldītu.

-     Neesi nu muļķis, Billij Kelij! Skārletas skarbie vārdi bija kā auksta ūdens šalts bērna sejā. Tu esi vajadzīgs savai mātei, un tu vēl gribi palielināt viņas bēdas. Kas tu par vīrieti?

Tad viesnīcnieks varēja laist viņu vaļā. Zēns vairs netrakoja.

-     Kur ir mana māte? viņš jautāja un izklausījās tik mazs un nobijies, kāds patiesībā bija.

-    Nāc man līdzi, Skārleta aicināja.

80. nodaĻa

>

Rmazām noskaidrojās Herietas Stjuartas Kelijas dzīvesstāsts. Viņa ar dēlu bija nodzīvojusi Belihārā vairāk nekā nedēļu, bet Skārleta zināja par to tikai vispārējos vilcienos. Angļu garīdznieka meita Herieta bija strādājusi par guvernantes palīdzi lorda Vitlija ģimenē. Viņa bija guvusi sievietei neparasti labu izglītību, bija deviņpadsmit gadus veca un neko nesaprata no reālās dzīves.

Viens no Herietas pienākumiem bija pirms brokastīm pavadīt bērnus izjādēs. Viņiem līdzi nāca zirgu puisis, un Herieta iemīlējās viņa žilbinoši baltajā smaidā un dziedošajā intonācijā. Kad puisis lūdza guvernanti bēgt kopā ar viņu, meitenei tas likās ārkārtīgi romantisks piedzīvojums.

Piedzīvojums beidzās Daniela Kelija tēva mazajā saimniecībā. Bēgļiem nebija ieteikuma vēstuļu, tāpēc ne guvernante, ne zirgu kopējs nevarēja atrast darbu. Denijs kopā ar tēvu un brāļiem apstrādāja akmeņaino zemi, bet Herieta darīja to, ko lika vīramāte, galvenokārt berza un lāpīja. Viņa bija apguvusi smalkus izšūšanas darbus, kas bija dāmas izglītības neatņemama sastāvdaļa. Tas, ka Billijs bija vienīgais bērns, liecināja, ka romantika beigusies. Denijam Kelijam trūka sugas zirgu kopēja dzīves lieliskos staļļos, formas tērpa elegantās, svītrainās vestes, cilindra un garo ādas zābaku. Par kritienu karjerā viņš vainoja Herietu un meklēja mierinājumu viskijā. Vīra ģimene jauno sievieti nemīlēja, jo viņa bija angliete un protestante.

Deniju apcietināja krogā par uzbrukumu angļu virsniekam. Tiklīdz viņam piesprieda simts sitienu ar pātagu, ģimene jau uzskatīja viņu par mirušu. Viņi ķērās pie vāķēšanas, bet Herieta paņēma pie rokas Billiju, ielika grozā maizes klaipu un devās divdesmit jūdžu garajā ceļā uz Trimu, kur atradās apvainotā virsnieka barakas. Sieviete lūdza saudzēt vīra dzīvību. Un saņēma solījumu, ka varēs apbedīt Denija līķi.

-     Ja aizdosiet man ceļanaudu, misis O'Hāra, vedīšu dēlu uz Angliju. Mani vecāki ir miruši, bet Anglijā man ir radi, kas varētu dot mums pajumti. Atdošu jums parādu, kad saņemšu algu. Gan es atradīšu darbu.

-    Kādas muļķības, Skārleta atteica. Vai neesat pamanījusi, ka man ir maza meitene, kas skraida apkārt kā savvaļas kumeļš? Ketai vajadzīga guvernante. Turklāt viņa velkas aiz Billija kā ēna. Draugs viņai vajadzīgs vēl vairāk. Misis Kelija, ja jūs paliktu, jūs man izdarītu milzīgu pakalpojumu.

Zināmā mērā tā bija taisnība. Taču Skārleta neteica, ka viņa diez ko netic iespējai, ka Herieta spētu iekāpt pareizajā kuģī, kas iet uz Angliju, un vēl mazāk spētu nopelnīt sev iztiku. Viņai gan ir stingrs mugurkauls, bet ar apķērību bija, kā bija, tā Skārleta sprieda. Herieta zināja vienīgi to, ko bija apguvusi no grāmatām. Tādus grāmatniekus Skārleta nekad nebija augstu vērtējusi.

Par spīti Skārletas nievīgajai attieksmei pret Herietas praktiskuma trūkumu, viņa priecājās, ka šī sieviete apmetusies viņas mājā. Kopš atgriešanās no Dublinas Skārletai lielā māja likās nepatīkami tukša. Viņa nebija domājusi, ka izjutīs Šarlotes Montagjū trūkumu, tomēr tā bija. Herieta lieliski aizpildīja šo robu. Daudzējādā ziņā viņa bija pat labāka sabiedrība par Šarloti, jo Herieta priecājās par mazāko sīkumu, ko bērni darīja, un Skārleta uzzināja par maziem piedzīvojumiem, kurus Keta nebūtu uzskatījusi par pieminēšanas vērtiem.

Billijs Kelijs bija Ketas rotaļbiedrs, un Skārletas vieglās bažas par meitas noslēgtību rimās. Vienīgais trūkums, ko radīja Herietas klātbūtne, bija misis Ficpatrikas naidīgums.

-    Mums Belihārā angļi nav vajadzīgi, misis 0, viņa bija teikusi, kad Skārleta no Trimas atveda Herietu ar dēlu. Bija jau gana slikti, kad te grozījās tā Montagjū, bet no viņas jums vismaz bija kada jēga.

-     Varbūt jūs nevēlaties misis Keliju, bet es gan, un šī ir mana māja! Skārletai bija apnicis klausīties, ko viņai vajadzētu vai nevajadzētu darīt. Visu laiku to bija skandinājusi Šarlote un nu misis Fica. Herieta nekad Skārletu nenosodīja. Gluži otrādi. Viņa jutās tik pateicīga par jumtu virs galvas un kundzes novalkātajām drēbēm, ka Skārletai reizēm gribējās uzkliegt, lai guvernante nav tik neiedomājami lēnprātīga un padevīga.

Skārletai gribējās kliegt uz visiem, un viņa par to kaunējās, jo sliktajai omai nebija itin nekāda iemesla. Visi teica, ka nekad, cik tālu sniedzās cilvēku atmiņa, nav bijusi tik audzelīga vasara. Labība jau atkal bija gandrīz otrtik gara kā parasti, un kartupeļu laukus sedza biezs zaļu lakstu klājiens. Pasakainas vasaras dienas sekoja cita citai, un iknedēļas tirgus dienas svinības Trimā ievilkās vēlu siltajā naktī. Skārleta dejoja, līdz kurpēs un zeķēs izdila caurumi, bet mūzika un smiekli viņas omu neuzlaboja uz ilgu laiku. Kad Herieta romantiski nopūtās par jauniem pāriem, kas, rokās sadevušies, staigāja gar upes malu, Skārleta, nepacietīgi paraustījusi plecus, novērsās. Paldies Dievam, katru dienu pa pastu pienāca ielūgumi, viņa nodomāja. Drīz sāksies mājas viesību laiks. Likās, ka elegantie svētki Dublinā un veikalu kārdinājumi bija laupījuši Trimas tirgus dienas pievilcību.

Līdz maija beigām Boinas ūdeņi tā nokritās, ka kļuva redzami akmeņi, kas salikti pirms vairākiem gadsimtiem, lai varētu pāriet braslu. Zemnieki noraizējušies raudzījās mākoņos, ko pa skaistajām, zemajām debesīm pūta rietumu vēji. Laukiem vajadzēja lietu. īsās lietusgāzmas, kas atsvaidzināja gaisu, samitrināja augsni tikai tik daudz, ka kviešu un timotiņa saknes locījās pa virspusi, vājinot stiebrus.

Keta stāstīja, ka ziemeļu taka uz Groinas mājiņu ir pamatīgi iestaigāta.

-     Viņai ir vairāk sviesta, nekā viņa spēj apēst, Keta sacīja, ziezdama sviestu uz maizītes. Cilvēki grib nopirkt lietus piesaukšanu.

-    Esi nolēmusi sadraudzēties ar Groinu?

-Jā. Billijam viņa patīk.

Skārleta pasmaidīja. Tas, ko teica Billijs, Ketai bija likums. Kāda veiksme, ka puika ir labdabīgs; Ketas pielūgsme var būt briesmīgs pārbaudījums. Bet viņš bija pacietīgs kā svētais. Billijs bija mantojis tēva prasmi apieties ar zirgiem. Viņš mācīja Ketai jāt daudz labāk, nekā to būtu izdarījusi Skārleta pati. Kad Keta būs dažus gadus vecāka, viņa jās ar zirgu, nevis poniju. Vismaz divas reizes dienā meitene ieminējās, ka poniji domāti maziem bērniem, bet Kaķēns jau esot liels. Par laimi, Billijs teica, ka "ne pietiekami". Ja to būtu teikusi Skārleta, Keta nemaz neklausītos.

Jūnija sākumā Skārleta devās uz viesībām Roskomonā, juzdamās droša, ka ar to nepamet meitu novārtā. Visticamāk, Keta pat nepamanīs, ka mammas nav. Cik pamācoši!

-    Vai laiks nav pasakains? visi viesībās to vien skandināja. Pēc pusdienām viesi zālienā spēlēja tenisu, jo maigā, dzidrā nokrēsla nesatumsa pat vēl pēc pulksten desmitiem.

Skārleta priecājās, ka var būt kopā ar cilvēkiem, kas viņai Dublinā bija iepatikušies. Vienīgi Čārlzu Reglendu viņa nesveicināja ar īstu prieku.

-    Tie bija tava pulka karavīri, kas pēra to nožēlojamo cilvēku līdz nāvei, Čārlz. Es nekad to neaizmirsīšu un nekad nepiedošu. Tas, ka tu valkā civilu apģērbu, nemaina faktu, ka esi angļu karavīrs un ka militāristi ir briesmoņi.

Čārlzs pārsteidzošā kārtā nemaz nejutās vainīgs.

-     Man no sirds žēl, ka tu to redzēji, Skārlet. Pēršana ir netīra padarīšana. Bet mēs redzam, ka notiek daudz nejaukākas lietas, kuras jāizbeidz.

Viņš atteicās minēt piemērus, bet kopējās sarunās Skārleta dzirdēja, ka visā Īrijā notiek pret zemes īpašniekiem vērsti varasdarbi. Laukiem pielaida uguni, govīm pārgrieza rīkli, un netālu no Golvejas kāda liela īpašuma pārvaldnieku sagaidīja noslēpušies uzbrucēji un sacirta viņu gabalos. Klusās balsīs ļaudis satraukti runāja par "Balto puišu" kustības atdzimšanu tās bija organizētas marodieru bandas, kas biedējušas zemes īpašniekus pirms simts gadiem. Prātīgākie tādu iespēju noliedza. Pēdējie incidenti bija radušies spontāni pa visu valsti, un parasti bija zināmu nemiera cēlāju roku darbs. Bet šādi notikumi nudien lika justies mazliet neomulīgi, kad nomnieki cieši ieskatījās pa kariešu logiem, ja gadījās braukt garām.

Skārleta piedeva Čārlzam. Bet lai necerot, ka viņa to aizmirsīs.

-     Esmu ar mieru uzņemties vainu par pēršanu, ja tas tev liks mani atcerēties, viņš dedzīgi atsaucās. Tad pietvīka kā zēns. Sasodīts, kad esmu kazarmās un domāju par tevi, saceru lorda Bairona cienīgas runas, bet, kad tiekamies, allaž murkšķu kaut ko muļķīgu. Tu taču zini, ka esmu tevī neglābjami iemīlējies, vai ne?

-Jā, zinu. Viss kārtībā, Čārlz. Šaubos, vai man būtu paticis lords Bairons, bet tu man patīc ļoti.

-    Vai tiešām, manu eņģei? Vai varu cerēt, ka…

-    Nedomāju gan, Čārlz. Neesi nu tik izmisis. Ne jau tikai uz tevi tas attiecas. Tā es atbildētu ikvienam. Sviestmaizes pie Skārletas istabas durvīm pa nakti apkalta.

-    Cik labi atkal būt mājās! Laikam esmu briesmīgs cilvēks, Heriet. Kad esmu projām, man nedod mieru ilgas pēc mājām, lai cik labi izklaidējos. Bet varu derēt, ka nedēļa vēl nebūs pagājusi, kad jau sākšu domāt par nākamajām viesībām, uz kurām esmu piekritusi doties. Izstāsti man visu, kas notika, kamēr nebiju mājās. Vai Kaķēns galīgi nenomocīja Billiju?

-    Ne pārāk. Viņi izdomājuši jaunu spēli, ko sauc "vikingu slīcināšana". Nezinu, kur viņi to ņēmuši. Keta teica, ka jūs izstāstīšot, viņa atcerējās tikai tik daudz, lai izdomātu nosaukumu. Viņi piestiprinājuši tornim virvju kāpnes. Billijs uzvelk augšā akmeņus, un tad viņi met tos pa logiem upē.

Skārleta smējās.

-     Palaidne. Viņa jau veselu mūžību tirda mani, lai ļauju kāpt tornī. Esmu pamanījusi, ka Keta liek Billijam darīt smagos darbus. Un viņai nav pat četri gadi. Sešu gadu vecumā tas skuķēns būs īsts briesmonis. Laikam vajadzēs stāvēt klāt ar rīksti, kamēr viņa iemācīsies lasīt…

-     Diezin vai. Keta jau tagad interesējas par dzīvnieku alfabētu uz istabas sienas.

Skārleta pasmaidīja par mājienu, ka viņas meita ir teju vai ģeniāla. Viņa labprāt ticētu, ka Keta visu paveic ātrāk un labāk nekā citi bērni pasaules vēsturē.

-    Vai pastāstīsiet man par viesībām, Skārlet? Herieta sapņaini pajautāja. Skarbā dzīves pieredze nebija laupījusi viņai tieksmi uz romantisku sapņošanu.

-    Viesības bija jaukas, Skārleta atbildēja. Mēs bijām laikam kādi divi duči, un šī bija tā laimīgā reize, kad starp viesiem nebija neviena veca, atvaļināta ģenerāļa, .kas runātu par to, ko viņš iemācījies no Velingtonas hercoga. Sarīkojām aizrautīgu kriketa turnīru ar derībām kā zirgu sacīkstēs. Es biju vienā komandā ar…

-    Misis O'Hāra! Tas bija kliedziens. Skārleta pielēca no krēsla. Sarkanu seju un elsodama istabā ieskrēja kalpone.

-    Virtuvē… viņa elsa. Kaķēns… apdedzinājās… Traucoties ārā no istabas, Skārleta gandrīz notrieca meiču no kājām.

Pa ceļam uz virtuvi viņa bija tikusi kolonādei tikai līdz pusei, kad jau dzirdēja Ketas brēkšanu. Skārleta skrēja vēl ātrāk. Kaķēns nekad neraudāja.

-   Viņa nezināja, ka panna ir karsta… jau apziedu roku ar sviestu… nometa, tiklīdz satvēra… Mamma… mamma… Visapkārt skanēja balsu jūklis. Skārleta dzirdēja tikai Ketu.

-    Mamma ir te, mīlulīt. Mēs tūlīt sadakterēsim Kaķēniņu. Skārleta paķēra raudošo bērnu klēpī un steidzās uz durvīm. Viņa bija redzējusi briesmīgo sarkano svītru uz meitas delnas. Roka bija tā satūkusi, ka mazie pirkstiņi stāvēja atstatu.

Piebraucamais ceļš kļuvis divas reizes garāks, Skārleta varētu zvērēt. Viņa skrēja, cik ātri varēja, neriskējot paklupt. Ja daktera Devlina nebūs mājās, tad pārnākot viņš uzzinās, ka viņam vairs nav jumta virs galvas. Izmetīšu uz ielas visas mēbeles un arī viņa ģimeni.

Bet ārsts bija mājās.

-     Nu, nu, nevajag tik briesmīgi satraukties, misis O'Hāra. Bērniem taču nepārtraukti gadās visādas ķezas, vai ne? Ļaujiet man apskatīties.

Kad dakteris saspieda rociņu, Keta iekliedzās. Tas Skārletai bija kā duncis krūtis.

-Jā, tiešām nopietns apdegums, sacīja dakteris Devlins. Uzliksim ziedi; kad tulzna piepildīsies ar šķidrumu, pārgriezīsim, un šķidrums notecēs.

-    Viņai sāp, dakter. Vai nevarat kaut ko darīt?

Ketas asaras mērcēja Skārletas plecu.

-    Sviests ir labākais līdzeklis. Ar laiku tas tulznu atdzesēs.

-    Ar laiku? Skārleta pagriezās un skrēja. Viņa domāja par šķidrumu, kas tecēja viņai pa mēli, kad Keta nāca pasaulē; svētītais ūdens, kas ātri atbrīvo no sāpēm.

Viņa nesīs savu mazulīti pie viedās sievietes.

Viņa bija aizmirsusi, ka upe un tornis ir tik tālu. Kājas sāka pagurt, tā nedrīkst. Skārleta skrēja, it kā viņai pakaļ dzītos elles suņi.

-    Groina! viņa sauca, tikusi pie akmeņozoliem. Palīgā! Dieva dēļ, palīdziet.

Viedā sieviete iznāca no ēnas.

-     Apsēdīsimies te, viņa klusā balsī sacīja. Nekur vairs nav jāskrien. Sieviete apsēdās zemē un pastiepa rokas uz augšu. Nāc pie Groinas, Dara. Es padzīšu sāpes.

Skārleta ielika Ketu viedajai sievietei klēpī. Tad nometās zemē, gatava paķert savu bērnu un atkal skriet. Uz turieni, kur varētu dabūt palīdzību. Ja tikai nāktu prātā kāda vieta vai cilvēks.

-    Gribu, lai tu ieliec savu roku manējā, Dara. Es tai nepieskaršos. Ieliec pati. Es aprunāšos ar apdegumu, un tas mani uzklausīs. Tad aizies. Groina runāja rāmi un pārliecināti. Ketas zaļās acis ieskatījās Groinas mierīgajā, krunkainajā sejā. Viņa ielika uz augšu pavērsto, ievainoto rociņu Groinas zāļu uzlējumu izraibinātajā, cietajā plaukstā.

-    Tev ir liels, stiprs apdegums, Dara. Man tas būs jāpierunā. Tas prasīs daudz laika, bet drīz tu jau sāksi justies labāk. Groina viegli uzpūta apdedzinātajai rokai. Vienu reizi, divas, trīs. Viņa pietuvināja lūpas abu rokām un sāka čukstēt Ketai plaukstā.

Vārdi nebija dzirdami, balss skanēja kā maigu, jaunu lapiņu čuksti vai dzidras, seklas upītes čalas, kas saulē tek pār oļiem. Pēc dažām minūtēm, ne vairāk kā trim, Keta mitējās raudāt un Skārleta noslīga zemē, jo muskuļi no atvieglojuma atslāba. Čukstēšana turpinājās, klusa, monotona, mierinoša. Ketas galva slīga uz leju, tad piekļāvās Groinas krūtīm. Čuksti turpinājās. Skārleta atlaidās zemē un atspiedās uz elkoņiem. Vēlāk arī viņas galva sāka liekties lejup, viņa nogūlās uz muguras zemē un drīz aizmiga. Un Groina čukstus runāja ar apdegumu, vēl un vēl, kamēr Keta un Skārleta gulēja, un lēni, lēni pietūkums mazinājās, sarkanums atkāpās, un pēc brīža likās, ka roka nemaz nebūtu apdedzināta. Tad Groina pacēla galvu un aplaizīja sasprēgājušās lūpas. Viņa salika Ketas rokas vienu uz otras, apņēma aizmigušo bērnu un viegli šūpoja šurpu turpu, klusi kaut ko dūkdama. Pēc krietna briž? viņa apklusa.

-     Dara. Keta atvēra acis. Laiks iet. Pasaki savai mammai. Groina ir nogurusi un tagad gulēs. Tev jāved mamma mājās. Viedā sieviete nostādīja meiteni uz kājām. Tad pagriezās un rāpus nozuda akmeņozolu biežņā.

-    Mamma. Laiks iet.

-    Kaķēn? Kā es varēju tā aizmigt? Ak, manu eņģelīt, man ļoti žēl. Kas notika? Kā tu jūties, mazulīt?

-    Es pagulēju diendusu. Mana roka ir vesela. Vai drīkstu uzrāpties tornī?

Skārleta paskatījās uz meitiņas veselo roku.

-     Ak, Kitij Keta, mammai tagad vajag apskāvienu un bučiņu, lūdzu. Viņa uz brīdi piekļāva Ketu sev klāt, tad atlaida. Tā bija viņas dāvana Ketai.

Meitene piespieda lūpas Skārletas vaigam.

-     Es domāju, ka labāk dzertu tēju ar cepumiem nekā rāptos tornī, viņa sacīja. Tā bija Ketas dāvana mātei. Ejam mājās.

-    Dižā O'Hāra bija noburta, un ragana ar laumas bērnu runāja mēlē, ko neviens cilvēks nezina. Nella Geritija to redzējusi pati savām acīm, viņa teica un bija tik ļoti pārbijusies, ka apcirtās un ieskrēja Boinā, pavisam aizmirsusi, ka jāiet atpakaļ uz braslu. Un noteikti būtu noslīkusi, ja upe būtu tik dziļa kā parasti.

-    Nobūra mākoņus, lai tie ietu mums garām.

-     Un vai tajā pašā dienā Annijas Makgintijas govs nenorāva pienu, viena no labākajām piena govīm Trimā?

-    Dens Houlihans no Navanas dabūjis pumpu sērgu, tik traku, ka nevar likt kāju pie zemes.

-    Laumēns pa dienu jāja ar vilku, kas izskatījās pēc ponija.

-    Viņas ēna krita uz manas ķērnes, un sviests tā arī nesakūlās.

-    Zinātāji apgalvo, ka šī varot redzēt tumsā, acis degot kā uguns, lai visur varētu ielūrēt.

-    Un vai esat dzirdējis, kā viņa piedzima, mister Railij? Tas notika Visu svēto naktī, kad komētas burtiski sadriskāja debesis…

Stāsti klīda no mājas uz māju pa visu apgabalu.

Misis Ficpatrika atrada Ketas runci uz Lielās mājas sliekšņa. Okra vispirms ticis nožņaugts, tad dzīvnieciņam uzšķērsts vēders. Saimniecības vadītāja beigto kaķi ietina audumā un noslēpa savā istabā, līdz varēja nemanīta aiziet uz upi, lai atbrīvotos no līķa.

Rozalīna Ficpatrika iebrāzās Ko lama mājā bez klauvēšanas. Viņš pacēla galvu, bet palika sēžam krēslā.

-     Tā jau es paredzēju! viņa iesaucās. Tu nevari dzert krogā kā godīgs vīrs, tev jānododas savai vājībai šeit kopā ar to nožēlojamo vīrieša karikatūru. Rozalīnas balsī skanēja dziļš nicinājums, to pauda arī rīcība, kad viņa ar zābaka purngalu pabikstīja Stīvena O'Hāras ļenganās kājas. No gļēvi pavērtās mutes plūda neritmiski krācieni. Drēbes un elpa oda pēc viskija.

-    Liec mani mierā, Rozalīn, Kolams noguris atteica. Mēs ar brālēnu sērojam par Īrijas cerību bojājeju.

Misis Ficpatrika iespieda rokas sānos.

-     Un kā tad būs ar tavas māsīcas cerībām, Kolam O'Hāra? Vai tu savas bēdas slīcināsi citā pudelē, kad Skārleta sēros par sava mīļā bērna nāvi? Vai tu bēdāsies kopā ar viņu, kad tava krustmeita būs pagalam? Jo es tev, Kolam, saku tam bērnam draud nāves briesmas.

Rozalīna nokrita ceļos pie krēsla. Un sapurināja priestera roku.

-    Kristus un Viņa Svētās mātes mīlestības vārdā, Kolam, tev kaut kas jādara! Esmu izmēģinājusi visu, kas nāca prātā, bet ļaudis manī neklausās. Varbūt ir jau par vēlu un viņi neklausīsies arī tevī, bet tev ir jāmēģina. Tu nevari tā noslēpties no pasaules. Ļaudis jūt tavu dezertēšanu, un ari tava māsīca Skārleta to jūt.

-    Keitija Kolama O'Hāra, Kolams noburkšķēja.

-    Viņas asinis būs uz tavām rokām, Rozalīna teica skaidrā un saltā balsī.

Nākamajā dienā un vakarā Kolams paviesojās visās lielajās un mazajās Belihāras un Adamstaunas mājās un krogos. Vispirms viņš apciemoja Skārletu birojā, kur viņa sēdēja pie muižas rēķinu grāmatām. Ieraugot durvis Kolamu, viņas seja noskaidrojās, bet, kad brālēns ieteica sarīkot viesības par godu Stīvena pārbraukšanai Īrijā, atkal apmācās.

Kā jau Kolams bija paredzējis, pēdīgi Skārleta padevās, un tad viņš varēja izmantot ielūgumu uz viesībām par iemeslu pārējiem apmeklējumiem. Viņš uzmanīgi klausījās, vai Rozalīnas aizdomām ir pamats, un jutās priecīgs, kad cilvēku runās neko tādu nesaklausīja.

Svētdien pēc mises visi ciema iedzīvotāji un O'Hāras no Mīdās grāfistes sanāca Belihārā, lai sagaidītu Stīvenu mājās un paklausītos stāstos par Ameriku. Zālienā uz gariem steķu galdiem bija salikti šķīvji ar karsti kūpošiem vārītas liellopu gaļas gabaliem un kāpostiem, grozi ar vārītiem kartupeļiem un kausi ar putojošu alu. Stikla durvis uz viesistabu, kuras griestus greznoja īru varoņu gleznojumi, stāvēja vaļā, lai visi, kas vēlētos, varētu ieiet Lielajā mājā.

Viesības bija gandrīz izdevušās.

Pēc tam Skārleta mierināja sevi ar domu, ka viņa darījusi, ko varējusi, un kārtīgi aprunājusies ar Ketlīnu.

-    Man tevis tik ļoti pietrūkst, Ketlīn, viņa bija sacījusi māsīcai. Kopš tu aizbrauci, nekas vairs nav tā kā agrāk. Brasls manis pēc var būt desmit pēdu zem ūdens, man tik briesmīgi nepatīk iet uz Pegīnas māju.

-    Bet, ja viss mūžīgi paliktu, kā bijis, Skārlet, vai tad būtu jēga kaut elpu ievilkt? Ketlīna atbildēja. Viņa bija veselīga zēna māte un, cerams, pēc sešiem mēnešiem sagaidīs viņam brālīti.

Ketlīna nemaz nav ilgojusies pēc manis, Skārleta skumīgi saprata.

Stīvens Īrijā nebija kļuvis runīgāks kā Amerikā, bet ģimenei, šķiet, nebija pret to iebildumu.

-     Viņš ir kluss cilvēks, un viss. Skārleta no Stīvena vairījās. Viņai joprojām viņš bija Spokainais Stīvens. Bet viņš bija atvedis kādu ārkārtīgi labu ziņu. Vectēvs Robijārs nomirstot savu mantu atstājis krustmātēm Jūleilijai un Polīnai. Abas dzīvoja sārtajā mājā, katru dienu devās pastaigās, un ļaudis lēsa, ka viņas tagad esot bagātākas par Telfēru māsām.

O'Hāru viesību laikā tālumā noribināja pērkons. Visi pārtrauca runāt, ēst un smieties un ar cerībām raudzījās augšup izsmejoši košajās zilajās debesīs. Tēvs Flins katru dienu noturēja īpašu misi, un cilvēki savās lūgšanās aizdedza svecītes, lai izlūgtos lietu.

Vasaras saulgriežu dienā rietumu vēju nestie mākoņi nevis pārtraucās pāri ļaužu galvām, bet sāka drūzmēties. Līdz pievakarei tie pelēcīgi un smagi aizsedza apvārsni. Vīrieši un sievietes, kas krāva nakts svinību ugunskuram paredzēto malku, pacēla galvas pret īsajām vēja brāzmām un saoda lietus smaržu. Tās nudien būtu lieliskas svinības, ja sāktu līt, tad raža būtu glābta.

Negaiss sākās līdz ar tumsas iestāšanos, ar apdullinošu zibens zibšņu kanonādi, kas izgaismoja debesis gaišākas nekā dienā, un lietus plūdiem. Cilvēki nokrita zemē un apsedza galvas. Krusa bungoja viņiem pa galvu ar valrieksta lieluma ledus graudiem. Sāpju un baiļu kliedzieni aizpildīja klusumu starp pērkona dārdiem.

Skārleta posās iet no Lielās mājas uz muzicēšanu un dejām, kas bija paredzētas pie ugunskura. Bet, pāris sekundēs izmirkuši slapja, iemuka atpakaļ iekšā un skrēja augšā pie Ketas. Meitene skatījās ārā pa logu, zaļās acis plati iepletusi un ausis aizspiedusi ar plaukstām. Herieta Kelija sarāvusies tupēja stūri, sargājot sev cieši piekļāvusi Billiju. Skārleta notupās uz ceļiem blakus Ketai, un abas vēroja dabas spēku ārdīšanos.

Negaiss plosījās pusstundu, tad debesis noskaidrojās, parādījās zvaigznes un spožs trīs ceturtdaļu mēness. Ugunskurs bija pielijis, un pagales izmētātas; šonakt to neaizdegs. Pļavās un kviešu laukos augus pie zemes bija pieplacinājusi krusa, kas klāja tos ar pelēkbaltām sašķaidītām bumbām. No Belihāras Iru mutēm augšup cēlās raudu dziesmas. Smeldzīgās skaņas spiedās cauri akmens sienām un logu stikliem Ketas istabā. Skārleta nodrebēja un piekļāva tuvāk savu tumsnējo bērnu. Keta klusi raudāja. Pie sejas piespiestās plaukstas nespēja nomākt elsas.

Mēs esam zaudējuši ražu, Skārleta sacīja. Viņa stāvēja uz galda Belihāras platās ielas vidū pretī pilsētas iedzīvotājiem. Bet vēl daudz ko iespējams glābt. Zāle sažūs, un mums būs siens, būs ari salmi no kviešu stiebriem, kaut ari nebūs graudu, tātad nebūs ari miltu. Es tagad došos uz Trimu, Navanu un Droedu iepirkt ziemai krājumus. Belihārā bada nebūs. To es, Dižā O'Hāra, jums apsolu.

8l. NODAĻA

>

Skaidrās debesis un nežēlīgais karstums atkal atgriezās un negrasījās atkāpties. Avīzē Times visu pirmo lapu aizņēma laika ziņas un spriedelējumi par to. Otrā un trešā lappuse arvien biežāk publicēja rakstus par uzbrukumiem zemes īpašumiem un muižu pārvaldniekiem.

Skārleta katru dienu izšķirstīja avīzi, tad aizmeta to prom. Paldies Dievam, vismaz viņai nav jāraizējas par nomniekiem. Ļaudis zināja, ka Skārleta par viņiem parūpēsies.

Bet tas nebija viegli. Kad viņa ieradās, vienalga, lielā vai mazā pilsētā, kurā it kā vajadzēja būt miltu vai kukurūzas krājumiem, arvien biežāk atklājās, ka tās bijušas tikai baumas vai arī viss jau izķerts. Sākumā viņa kaulējās un nebija mierā ar uzpūstajām cenām, bet, pārtikas krājumiem rūkot, priecājās, ja vispār kaut ko atrada, un maksāja, cik prasīja, nereti par sliktas kvalitātes preci.

Tikpat slikti kā Džordžijā pēc kara, viņa domāja. Nē, sliktāk! Jo tad mēs cīnījāmies ar jenkijiem, kas zaga un visu nodedzināja. Tagad es cīnos, lai izdzīvotu vairāk cilvēku, nekā no manis bija atkarīgi Tarā. Un es pat nezinu, kas ir ienaidnieks. Es neticu, ka Dievs nolādējis Īriju.

Skārleta nopirka sveces par simts dolāriem, ko aizdedzināt par Belihāras ļaudīm, kad viņi aizlūdza kapelā. Un viņa piesardzīgi vadīja jājamzirgu vai apbrauca ar ratiem ap akmens kaudzēm, kas bija sākušas parādīties ceļmalās vai laukos. Viņa nezināja, kādas vecās dievības tādā veidā tika pielabinātas, bet, ja šīs izdarības atnestu lietu, viņa būtu ar mieru atdot katru akmeni Mītas grāfistē. Atnestu pati savām rokām, ja tas būtu vajadzīgs.

Skārleta jutās bezpalīdzīga, tas bija kas jauns un biedējošs. Viņa bija domājusi, ka par zemes kopšanu zina visu, jo bija uzaugusi plantācijā. Labie gadi Belihārā patiesībā likās likumsakarīgs iznākums, jo viņa bija smagi strādājusi pati un prasījusi smagu darbu no citiem. Bet ko darīt tagad, kad ar gatavību strādāt vien nepietika?

Viņa turpināja apmeklēt viesības, uz kurām ielūgumus bija pieņēmusi tik labā noskaņojumā. Tagad no citiem zemes īpašniekiem viņa cerēja saņemt informāciju, nevis izklaidi.

Uz Gifordu viesībām Kilbraidas abatijā Skārleta ieradās dienu vēlāk.

-    Es ļoti atvainojos, Florensa, viņa sacīja lēdijai Gifordai, ja būtu pieklājīgi audzināta, būtu atsūtījusi telegrammu. Bet patiesība ir tāda, ka es gāju no Poncija pie Pilāta, meklējot, kur varu noslēgt līgumus par miltu un kukurūzas putraimu piegādi, un pilnīgi zaudēju apjēgu par laiku.

Lēdija Giforda jutās tik atvieglota par Skārletas ierašanos, ka piemirsa savu aizvainojumu. Visi viesi bija piekrituši pieņemt ielūgumus uz šīm viesībām, jo viņa par ēsmu bija izmantojusi Skārletu.

-    Jau sen gaidīju izdevību paspiest jums roku, jaunā dāma, džentlmenis pusgarās biksēs enerģiski sakratīja Skārletas roku. Sparīgais večuks bija marķīzs Trevens ar izspūrušu, baltu bārdu un zilām dzīslām klātu knābjveida degunu.

-     Paldies, ser, Skārleta pateicās. Par ko? Viņa pati nobrīnījās.

Marķīzs viņai to paskaidroja skaļā balsī, kādā mēdz runāt nedzirdīgi cilvēki. Viņš izstāstīja visiem viesiem, vai nu viņi vēlējās to dzirdēt, vai ne. Bļāvieni aizskanēja pat līdz kriketa zālienam.

Skārleta esot pelnījusi uzslavas, viņš auroja, par Belihāras izglābšanu. Viņš teicis Artūram, lai nav tāds muļķis un nešķiež naudu, pērkot kuģus no zagļiem, kas viņu aplaupījuši, apgalvojot, ka kokmateriāli ir labi. Bet Artūrs neklausījās, jo bija apņēmies sevi izputināt. Astoņdesmit tūkstoši mārciņu viņš samaksājis, vairāk par pusi no dzimtas īpašuma, pietiekami, lai nopirktu visu Mītas grāfistes zemi. Viņš bija muļķis, vienmēr tāds bijis, tam cilvēkam nekad nav bijis veselā saprāta, jau bērnībā, kad abi kopā spēlējās, marķīzs to zinājis. Bet, piķis un zēvele, viņš mīlējis Artūru kā paša brāli, kaut arī tas bija muļķis. Nevienam nav bijis īstāka drauga, kāds Artūrs bija viņam. Viņš bija raudājis, jā, kundze, raudājis, kad Artūrs pakārās. Viņš vienmēr zinājis, ka brālis ir muļķis, bet nevienam pat sapņos nerādījās, ka tik liels muļķis. Artūrs šo vietu mīlēja, atdeva tai savu sirdi un beigās arī dzīvību. Tas bija noziedzīgi, kad Konstansa to pameta. Viņai vajadzēja saglabāt šo vietu kā piemiņu Artūram.

Marķīzs bija pateicīgs Skārletai, ka viņa izdarījusi to, ko nepietika godaprāta izdarīt brāļa atraitnei.

-    Gribētu vēlreiz paspiest jūsu roku, kundze O'Hāra.

Skārleta piekāpās. Ko šis vecis viņai stāsta? Belihāras jaunais

kungs nepakārās, kāds vīrs no pilsētas bija aizvilcis viņu uz torni un pakāris. Tā. teica Kolams. Marķīzs noteikti kļūdās. Veci ļaudis bieži saputrojās atmiņās… Vai ari kļūdījies ir Kolams. Viņš toreiz bija bērns, viņš zināja tikai to, ko runāja ļaudis, viņš pat nedzīvoja Belihārā, bet Adamstaunā… Marķīzs gan arī nedzīvoja Belihārā, viņš zināja tikai to, ko runāja ļaudis. To tiešām nevarēja saprast.

-   Skārleta, sveiki. Tas bija Džons Morlends. Skārleta mīļi uzsmaidīja marķīzam un atvilka roku. Tad ielika to Morlenda elkonī.

-    Bart, kā es priecājos tevi redzēt. Visu sezonu katrā ballē tevi meklēju, bet velti.

-    Es šo gadu izlaidu. Divas grūsnās ķēves ik reizi guva virsroku pār vicekarali. Kā tev gājis?

Bija pagājusi vesela mūžība kopš viņu pēdējās tikšanās, un tik daudz bija noticis. Skārleta gandrīz nezināja, no kuras vietas sākt.

-    Es zinu, kas tevi interesē, bart, viņa sacīja. Viens no medību zirgiem, kuru tu man palīdzēji nopirkt, lēkšanā pārspēj Pusmēnesi. Viņu sauc Komēta. Likās, ka ķēvīte vienu dienu paskatījās apkārt un nolēma, ka lēkšana ir nevis darbs, bet izklaide… Viņi aizstaigāja uz klusāku stūrīti parunāties. Drīz Skārleta uzzināja, ka bārts nav saņēmis nekādas ziņas no Reta. Un vairāk, nekā vēlējās, par tādu kumeļu saņemšanu, kuri ir šķērsguļā. Bet tas nekas. Bārts bija viens no viņas labākajiem draugiem un tāds vienmēr paliks.

Un visi runāja par laiku. Īrijas vēsturē nekad nebija dzirdēts par sausumu, bet kā citādi lai dēvē šo saulaino dienu periodu? Gandrīz visā valstī nebija stūrīša, kur nesauktu pēc lietus. Kad septembri vajadzēs maksāt nomas naudu, pilnīgi noteikti būs nepatikšanas.

Skārleta par to nebija iedomājusies. Viņai likās, ka sirds ir svina pielijuši. Protams, zemnieki nespēs samaksāt nomas naudu. Un, ja viņa nepiespiedīs to darīt, kā viņa var gaidīt, ka pilsētnieki maksās savu daļu? Veikali un krogi, pat ārsts, bija atkarīgi no tā, ko viņiem samaksāja zemnieki. Viņai vispār nebūs nekādu ienākumu.

Briesmīgi grūti bija uzturēt samāksloto jautrību. Ak, kā viņa priecāsies, kad šī nedēļas nogale būs garām.

Pēdējais viesību vakars bija 14. jūlijs, Bastīlijas ieņemšanas diena. Viesiem bija pieteikts ierasties karnevāla tērpos. Skārleta uzvilka savas labākās un spilgtākās Golvejas drēbes ar četriem apakšsvārkiem dažādās krāsās zem sarkaniem brunčiem. Svītrainās zeķes karstumā koda, bet tās izraisīja tādu sensāciju, ka bija vērts paciest neērtības.

-   Nekad nebiju iedomājusies, ka zemnieki zem netīrumiem ir tik burvīgi ģērbušies, iesaucās lēdija Giforda. Es nopirkšu no visa pa druskai, lai nākamgad varētu paņemt uz Londonu. Cilvēki lūgtin lūgsies pateikt manas šuvējas vārdu.

Cik viņa stulba, Skārleta pavīpsnāja. Paldies Dievam, šis ir pēdējais vakars.

Uz dejām, kas sekoja pusdienām, ieradās Čārlzs Reglends. Viesības, kurās viņš piedalījies, bija beigušās no rīta.

-    Es, vienalga, būtu devies projām, viņš vēlāk Skārletai sacīja. Kad dzirdēju, ka tu esi tik tuvu, man vajadzēja atbraukt.

-    Tik tuvu? Tu biji piecdesmit jūdzes tālu.

-    Ari simts neko nemainītu.

Skārleta ļāva Čārlzam sevi noskūpstīt liela ozola ēnā. Tik briesmīgi sen viņu neviens nebija skūpstījis, viņa nebija jutusi vīrieša stipro roku sargājošo apskāvienu. Un apskāvienā atmaiga. Tas bija brinišķīgi.

-    Mīļotā, Čārlzs piesmakušā balsī čukstēja.

-    Klusu. Skūpsti, līdz man apreibst galva, Čārlz.

Un viņai apreiba galva. Viņa turējās pie vīrieša muskuļotajiem pleciem, lai nenokristu. Bet, kad Čārlzs teica, ka ies uz viņas istabu,

Skārleta atrāvās, galva kļuva skaidra. Skūpstīties ir viena lieta, bet par likšanos gultā nevarēja būt ne runas.

Viņa sadedzināja nožēlas pilno zīmīti, kuru viņš pabāza naktī zem durvīm, un no rīta devās projām agri, lai nevajadzētu atvadīties.

Atgriezusies mājās, Skārleta nekavējoties devās meklēt Ketu. Viņa nemaz nebrīnījās, ka meita kopā ar Billiju aizgājusi uz torni. Tā bija vienīgā vēsā vieta Belihārā, Toties viņa izbrīnījās, ieraugot, ka Kolams un misis Ficpatrika gaida viņu liela koka paēnā aiz mājas pie bagātīgi klāta tējas galda.

Skārleta nopriecājās. Kolams tik ilgi bija izturējies kā svešinieks, tik spītīgi atteicies nākt uz Lielo māju. Bija brīnišķīgi atkal atgūt cilvēku, kas bija kā brālis.

-    Es dzirdēju ļoti savādu stāstu, viņa ierunājās. Kad dzirdēju, no ziņkārības gandrīz nomiru. Ko tu par to teiksi, Kolam? Vai iespējams, ka jaunais kungs pats pakārās tornī? Skārleta aprakstīja marķīzu Trevenu ar smieklīgu, draiskulīgu tiešumu un attēloja viņa runu.

Kolams ar precīzi aprēķinātu kustību nolika tējas tasi.

-     Man nav nekāda uzskata, Skārlet mīļā, viņš teica, un viņa balss bija tikpat viegla un humora pilna, kādu viņa to labprāt atcerējās. Īrijā viss ir iespējams, citādi mūs mocītu čūskas, tāpat kā pārējo pasauli. Smaidīdams viņš piecēlās. Un tagad man jāiet. Es kavējos ar dienas darbiem tikai tāpēc, lai redzētu savu skaisto māsīcu. Netici šai sievietei, kad viņa stāstīs, ar kādu labpatiku es tiesāju cepumus pie tējas.

Viņš steigšus aizgāja, un Skārleta nepaguva ietīt salvetē cepumus un iedot tos Kolamam.

-    Tūlīt būšu atpakaļ, izsaucās misis Ficpatrika un aizsteidzās pakaļ Kolamam.

-     Nu! teica Skārleta. Tālumā, nobrūnējušā zāliena malā viņa ieraudzīja Herietu Keliju un pamāja ar roku. Nāc iedzert tēju, viņa iesaucās. Te vēl visa bija daudz.

Rozalīnai Ficpatrikai vajadzēja sacelt svārkus uz augšu un skriet, lai panāktu Kolamu, kas jau bija ticis piebraucamajam ceļam līdz vidum. Viņa klusēdama gāja blakus, līdz bija atvilkusi elpu, lai varētu parunāt.

-    Un kas tagad notiks? viņa noprasīja. Tu skrien pie savas pudeles, vai ne?

Kolams apstājās un pagriezās pret saimniecības vadītāju.

-     Patiesības nav nekur, un tieši tas kremt manu sirdi. Vai tu dzirdēji, ko viņa teica? Kā viņa atkārtoja angļu melus, viņa tiem tic! Tāpat kā Devojs un pārējie tic Pārnela saldajiem meliem. Es nevarēju ilgāk palikt, Rozalīn, lai nesašķaidītu viņas angļu tasītes un nesāktu gaudot kā ķēdes suns.

Rozalīna ieskatījās moku pilnajās Kolama acīs, un viņas sejas izteiksme kļuva bargāka. Pārāk ilgi viņa bija lējusi līdzjūtību pār viņa ievainoto garu; tas nebija līdzējis. Kolamu mocīja apziņa par izgāšanos un nodevību. Pēc vairāk nekā divdesmit gadiem, ko viņš nostrādājis Īrijas brīvības labā; pēc panākumiem, kurus guvis, pildot doto uzdevumu; pēc tam, kad viņš bija izveidojis arsenālu Belihāras protestantu baznīcā, Kolamam pateica, ka tam visam nav vērtības. Pārnela politiskajai darbībai ir vairāk jēgas. Kolams vienmēr bijis gatavs mirt par savu dzimteni; viņš nespēja dzīvot bez apziņas, ka palīdz tai.

Tāpat kā Kolams, arī Rozalīna Ficpatrika neuzticējās Pārnelam; arī viņa jutās vīlusies, ka Kolama un viņas pašas darbu feniju vadītāji bija norakstījuši kā nevajadzīgu. Bet viņa spēja atbīdīt malā savas izjūtas un ievērot pavēles. Viņas uzticība bija tikpat liela, varbūt pat lielāka, jo viņa vairāk alka pēc personiskas atriebības nekā pēc taisnīguma.

Tagad Rozalīna atbīdīja malā visu savu padevību fenijiem. Kolama sāpes viņai nozīmēja vairāk nekā Īrijas ciešanas, jo viņa mīlēja šo vīrieti tā, kā neviena sieviete nedrīkstēja mīlēt priesteri, un viņa nevarēja ļaut Kolamam iznīcināt pašam sevi šaubu un dusmu dēļ.

-    Kas tad tu par īru, Kolam O'Hāra? Vai tu ļausi Devojam valdīt vienam pašam, turklāt galīgi šķērsām? Tu taču dzirdi, kas notiek. Ļaudis kaujas uz savu roku un maksā bargu naudu par to, ka nav vadītāja. Viņi nevēlas Pārnelu vairāk kā tu. Tu savāci līdzekļus armijai. Kāpēc tad tu neej un neveido armiju ar šiem līdzekļiem, bet nodzeries līdz baltām pelītēm kā tāds plātīzeris slīmests stūra krogā?

Kolams paskatījās uz Rozalīnu, tad garām, un viņa acīs pamazām atgriezās cerība.

Rozalīna nodūra skatienu. Nedrīkstēja riskēt, ka priesteris varētu ieraudzīt jūtas, kas dega viņas acīs.

-    Nesaprotu, kā jūs varat to paciest, sacīja Herieta Kelija. Pat zem saulessarga viņas smalkā seja spīdēja no sviedriem.

-    Man ļoti patīk, Skārleta attrauca. Tāpat kā mājās. Vai esmu jums kādreiz stāstījusi par Dienvidiem, Heriet?

Herieta atbildēja noliedzoši.

-     Vasara bija mans mīļākais gadalaiks, Skārleta sāka stāstīt. Karstums un sausums bija tieši tas, kas vajadzīgs. Tas bija tik skaisti, zaļā kokvilna, kas grasījās atvērties, rinda pēc rindas, cik tālu skatiens sniedza. Laukstrādnieki kaplēdami dziedāja, tālumā varēja saklausīt melodiju, it kā tā karātos gaisā. Viņa dzirdēja pati savus vārdus un bija šausmās. Ko viņa runā? "Mājās"? Tagad te bija viņas mājas. Īrijā.

Herietas skatiens kļuva sapņains.

-    Cik jauki, viņa nopūtās.

Skārleta paskatījās viņā ar neizpratni. Romantiska sapņošana bija Herietai Kelijai sagādājusi vairāk nelaimju, nekā šī sieviete spēja aptvert, bet viņa joprojām nebija to sapratusi.

Bet es esmu. Man nevajag atbrīvoties no Dienvidiem, to manā vietā izdarīja ģenerālis Šermans, un es esmu pārāk veca, lai izliktos, ka tas nav noticis.

Nez kas man vainas, esmu galīgi apjukusi. Varbūt vainīgs karstums, vai arī esmu zaudējusi ķērienu.

-     Es iešu pastrādāt ar rēķiniem, Heriet, Skārleta sacīja. Akurātās skaitļu rindas vienmēr uz viņu iedarbojās nomierinoši, un pašreiz viņa jutās tā, it kā varētu izlēkt no ādas.

Rēķinu grāmatas izrādījās briesmīgi nomācošas. Vienīgais, kas ienesa naudu, bija mazās mājiņas, ko viņa būvēja Atlantas nomalē. Nu, vismaz tā nauda neaiziet revolucionārajai kustībai, pie kuras Kolams piederēja. Tas mazliet palīdzēs; patiesībā krietni palīdzēs.

Bet ne tuvu tik, cik vajag. Mājas un ciema pārbūvei viņa iztērējusi neiedomājamas summas. Tāpat Dublinā. Viņa nespēja noticēt, cik izšķērdīgi dzīvojusi Dublinā, lai arī kārtīgie skaitļu stabiņi to precīzi apliecināja.

Ja tikai Džo Kolitons mazliet samazinātu cenas, būvējot tās mājeles. Tās joprojām iztirgotu kā karstus pīrāgus, bet peļņa būtu ievērojami lielāka. Viņa neļautu pirkt lētus kokmateriālus tās mājas taču vispār tika celtas, lai palīdzētu Ešlija darījumiem. Bija neskaitāmi citi veidi, kā apcirpt izdevumus. Pamati… skursteņi… ķieģeļiem nav jābūt augstākās kvalitātes.

Skārleta nepacietīgi papurināja galvu. Džo Kolitons nemūžam to nedarīs pēc savas iniciatīvas. Gluži tāds pats kā Ešlijs, caur un cauri godīgs, nepraktisku ideālu pārņemts. Viņa atcerējās, kā abi vīrieši sarunājās būvlaukumā. Ja vispār bija divi cilvēki, kas domāja vienādi, tie bija viņi. Viņa nemaz nebrīnītos, ja Džo un Ešlijs, runājot par dēļu cenām, pēkšņi sāktu apspriest kādu stulbu grāmatu, ko abi lasījuši.

Skārletas skatiens kļuva domīgs.

Viņai jāsūta uz Atlantu Herieta Kelija.

Viņa būtu Ešlijam ideāla sieva. Arī tie abi ir no viena koka, dzīvo grāmatu iedomās un reālā pasaulē ir bezcerīgi. Herieta daudzējādā ziņā bija vientiese, bet savus pienākumus pildīja cītīgi viņa gandrīz desmit gadus bija palikusi pie sava nekam nederīgā vīra -, un viņai piemita īpatnēja apsviedība. Vajadzēja krietnu dūšu, lai saplēstās kurpēs ietu pie virsnieka un lūgtu par Denija Kelija dzīvību. Ešlijam vajadzēja blakus tādu tēraudcietu gribu. Viņam vajadzēja kādu, kas par viņu parūpēsies. Viņam noteikti nenāk par labu, ka Indija un krustmāte Pitija visu laiku viņu apčubina. Un bija briesmīgi pat iedomāties, ko tas nodara Bo. Billijs Kelijs viņam šo to varētu iemācīt. Skārleta pasmaidīja. Labāk būs, ja kopā ar Billiju Keliju viņa aizsūtīs kārbiņu ar ožamo sāli.

Smaids izbalēja. Nē, tas neder. Ketai bez Billija salūzis sirds. Veselu nedēļu viņa staigāja sašļukusi, kad pazuda Okra, bet runcis nebija ne desmitā tiesa no tā, ko viņai nozimē Billijs.

Bez tam Herieta nepanestu karstumu.

Nē, tas galīgi neder. Galīgi!

Skārleta atkal noliecās pār rēķinu grāmatām.

82. NODAĻA

)

— ^/tēs vairs nevaram tērēt tik daudz naudas, Skārleta dusmīgi noskaldīja. Viņa pakratīja rēķinu grāmatu misis Ficpatrikas priekšā. Nav nekādas vajadzības barot veselu armiju kalpotāju, kad milti un maize maksā milzu bagātību. Vismaz puse jāatlaiž. Kāds vispār no viņiem labums? Un nedziediet man veco dziesmu, kajākuļ krējums, lai dabūtu sviestu. Ja nu tagad kaut kā ir par daudz, tas ir sviests. To nevar pārdot pat par puspeniju mārciņā.

Misis Ficpatrika pagaidīja, līdz Skārleta beigs savu tirādi. Tad mierīgi izņēma kundzei no rokām grāmatu un nolika uz galda.

-    Tātad jūs izdzīsiet viņus uz ceļa? viņa prasīja. Viņi atradīs sev milzumu sabiedroto, jo daudzas Īrijas Lielās mājas dara to, ko jūs tikko ieteicāt. Nepaiet ne diena, kad pie mūsu virtuves durvīm neklauvētu ducis nabaga dvēseļu, kas lūdz bļodiņu zupas. Vai gribat palielināt viņu skaitu?

Skārleta nepacietīgi aizgāja līdz logam.

-     Nē, protams, negribu, nerunājiet muļķības. Bet kaut kā taču izdevumi jāsamazina.

-    Pabarot jūsu smalkos zirgus izmaksā dārgāk nekā pabarot kalpus. Misis Ficpatrikas balss skanēja salti.

Skārleta apcirtās.

-     Tas ir viss! viņa nikni nokliedza. Atstājiet mani vienu. Skārleta paņēma grāmatu un piegāja pie rakstāmgalda. Viņa bija pārāk satraukta, lai spētu koncentrēties uz skaitļiem. Kā misis Fica varēja būt tik riebīga? Viņa noteikti zina, ka medības man patīk par visu vairāk. Vienīgais veids, kā spēju pārdzīvot šo briesmīgo vasaru, ir apziņa, ka nāks rudens un atkal sāksies medības.

Skārleta aizvēra acis un mēģināja atcerēties dzestri aukstos rītus, kad pa nakti uzkritusi vieglā salna pārvērtās dūmakas lēveros un raga skaņas signalizēja par medību sākumu. Vaigā pie cieši sakostajiem žokļiem nevilšus noraustījās sīks muskulītis. Iedomu ainas viņai nepadevās, viņa bija darītāja.

Skārleta atvēra acis un ietiepīgi ķērās pie grāmatvedības. Tā kā nebija graudu, ko pārdot, un nebūs nomas maksas, viņa šogad naudu zaudēs. ŠI apziņa darīja nemierīgu, jo viņai vienmēr bija izdevies darījumos pelnīt un zaudējumi bija ārkārtīgi nepatīkama pārmaiņa.

Bet Skārleta bija uzaugusi pasaulē, kur bija ierasts, ka raža reizēm neienācās un vētra aiz sevis atstāja postažu. Viņa zināja, ka nākamais gads būs citāds, noteikti labāks. Nejau sausuma vai krusas dēļ viņa piedzīvojusi neveiksmi. Zāģētavās vai veikalā viņa būtu atbildīga par peļņas zudumu.

Turklāt zaudējumi gandrīz neiecirstu robus viņas bagātībā. Viņa visu atlikušo mūžu varēja šķiest naudu un Belihāras raža varēja iet bojā katru gadu, naudas viņai arī tad būtu vairāk, nekā vajadzīgs.

Skārleta neapzināti nopūtās. Daudzus gadus viņa bija strādājusi, skopojusies un krājusi, domādama: ja tikai man pietiktu naudas, es būtu laimīga. Tagad, pateicoties Retam, viņai tā bija, bet neko nenozīmēja. Vienīgi to, ka vairs nebija, pēc kā censties, kā dēļ strādāt, plānot un pūlēties.

Viņa nebija tāda muļķe, ka atkal gribētu būt nabadzīga un izmisusi, bet kādu izaicinājumu vajadzēja, lai liktu lietā savu apķērīgo prātu, lai pārvarētu šķēršļus. Un tāpēc Skārleta ar ilgām domāja par lēkšanu pāri žogiem un grāvjiem, par pārdrošu jāšanu varena zirga mugurā, tāda, kuru viņa vadīja ar savu gribasspēku.

Kad grāmatvedība bija kārtībā, Skārleta ar klusu vaidu ķērās pie kaudzītes personisku vēstuļu. Viņai riebās rakstīt vēstules. Jau iepriekš zināms, kas būs atnestajos pasta sūtījumos. Daudzi ielūgumi. Viņa krāva tos kaudzē. Herieta varēs uzrakstīt pieklājīgus atteikumus, neviens nezinās, ka tos nav rakstījusi Skārleta pati, un Herietai ļoti patika būt noderīgai.

Vēl divi bildinājumi. Skārleta saņēma vismaz vienu katru nedēļu. Tās bija mīlas vēstules, bet viņa lieliski zināja, ka to te nebūtu, ja viņa nebūtu pazīstama kā bagāta atraitne. Vismaz lielākās daļas no šīm vēstulēm.

Uz pirmo viņa atbildēja ar tradicionālajām frāzēm "Jūsu uzmanības pagodināta" un "nespējot atbildēt ar tādām jūtām, kā Jūs pelnāt", un "uzskatu Jūsu draudzību par ļoti vērtīgu" kādas prasīja un piedāvāja labas uzvedības noteikumi.

Ar otro nebija tik vienkārši. Tā bija no Čārlza Reglenda. No visiem vīriešiem, kurus Skārleta bija satikusi Īrijā, Čārlzs bija viņai vispiemērotākais. Viņa pielūgsme bija pārliecinoša, nepavisam ne izsmalcinātā lišķība, ko izrādīja tik daudzi vīrieši. Viņa nešaubījās, ka Čārlzs nekāro viņas naudu. Reglendu ģimene bija ļoti bagāta, viņš nāca no Anglijas lielo zemes īpašnieku dzimtas. Būdams jaunākais dēls, viņš baznīcas vietā bija izvēlējies armiju. Bet viņam noteikti bija arī sava nauda. Skārleta nešaubījās, ka Čārlza uniforma maksāja vairāk nekā visi viņas tērpi kopā.

Kas vēl? Čārlzs bija izskatīgs. Tikpat liela auguma kā Rets, tikai gaišmatis. Tomēr ne pabalējis kā daudzi gaišmataini cilvēki. Mati bija zeltaini, ar viegli sarkanīgu toni, kas izcēlās uz iedeguma fona. Viņš nudien bija ļoti glīts. Sievietes skatījās uz viņu tā, it kā būtu gatavas apēst.

Kāpēc viņa nemīlēja Čārlzu? Viņa bija par to domājusi bieži un ilgi. Bet tas nebija iespējams, viņš Skārletu tik ļoti neinteresēja.

Es gribu kādu mīlēt. Es zinu, ko nozīmē mīlēt, tās ir jaukākās jūtas pasaulē. Tas nav godīgi, ka mīlēt iemācījos pārāk vēlu. Čārlzs mīl mani, un es gribu, lai mani mīl, man tas vajadzīgs. Citādi es jūtos vientuļa. Kāpēc es nespēju viņu mīlēt?

Es mīlu Retu, lūk, kāpēc. Lūk, atbilde Čārlzam un visiem pārējiem pasaules vīriešiem. Neviens no viņiem nav Rets.

Tu nekad nedabūsi Retu, prāts sacīja.

Un sirds sāpēs iekliedzās. Vai tev šķiet, ka es to nezinu? Vai tu domā, ka es to spēju aizmirst? Vai tu domā, ka šī apziņa mani nemoka ik reizi, kad saskatu viņu Ketā? Vai tev šķiet, ka šī doma man neuzkrīt no skaidrām debesīm tieši tad, kad uzskatu, ka mana dzīve pieder man pašai?

Skārleta rakstīja rūpīgi, meklēdama laipnākos vārdus, lai atteiktu Čārlzam Reglendam. Viņš nekad nesaprastu, ja viņa teiktu, ka Čārlzs patiesi viņai patīk, ka viņa kaut kādā veidā varbūt pat Čārlzu mīl, jo viņš mīl Skārletu; nesaprastu, ka pieķeršanās citam neļauj ar viņu precēties. Viņa šim cilvēkam vēlēja ko vairāk nekā sievu, kas uz mūžīgiem laikiem piederēja citam vīrietim.

Gada pēdējās viesības tika rīkotas netālu no Kilbraidas, kas savukārt nebija tālu no Trimas. Skārleta varēja aizbraukt turp pati, nevajadzēja uzņemties visus sarežģījumus, ko radīja ceļošana ar vilcienu. Ceļā viņa devās agri no rīta, kad vēl bija vēss. Zirgi slikti panesa karstumu, kaut ari četras reizes dienā tika noberzti ar mitru sūkli. Karstums bija sācis ietekmēt pat viņu; cenšoties aizmigt, visu nakti viņa svīda un nemierīgi grozījās. Paldies Dievam, ka bija augusts. Vasara jau gandrīz cauri, kaut ari klimats, šķiet, to negribēja pieņemt.

Debesis vēl tikai krāsojās sārtas, bet pamalē jau jautās bula laika dūmaka. Skārleta cerēja, ka aprēķinājusi pareizu laiku ceļojumam. Viņa gribēja pati atrasties ēnā un nogādāt tur ari zirgu, līdz saule tiek zenītā.

Nez vai Nena Satklifa būs jau piecēlusies? Pēc manām domām, viņa nav no tiem, kas agri ceļas. Nav svarīgi. Man nebūtu iebildumu noskaloties vēsā vannā un pārģērbties, pirms tiekos ar kādu. Cerams, ka būs kāda sakarīga istabene, nevis tāda neveikla idiote kā pie Gifordiem. Gandrīz norāva manām kleitām piedurknes, tās pakarot. Varbūt misis Ficai, kā parasti, ir taisnība. Bet es nevēlos personisko istabeni, kas staigātu man pakaļ ik uz soļa. Pegija Kvina tiek galā ar visu, kas man nepieciešams mājās, un, ja ļaudis vēlas, lai braucu ciemos, viņiem jāsamierinās ar to, ka nevedu līdzi istabmeitu. Man patiešām pašai jāsarīko viesības, lai atmaksātu par saņemto viesmīlību. Visi bijuši tik laipni… Bet vēl ne. Nākamajā vasarā. Varu teikt, ka šogad ir pārāk karsts, piedevām es raizējos par saimniecību…

Abās pusēs ceļam no ēnām iznāca divi vīrieši. Viens satvēra zirga pavadu; otrs nomērķēja ar bisi. Skārletas domas joņoja kā trakas un tāpat arī sirds. Kāpēc viņa nebija iedomājusies paņemt lidzi revolveri? Varbūt bandīti tikai paņems ekipāžu un ceļasomas un ļaus kājām atgriezties Trimā, ja viņa nozvērēsies nevienam neteikt, kā viņi izskatījās. Idioti! Kāpēc viņi vismaz nevarēja uzlikt maskas, kā raksta avīzēs?

Dieva vārdā! Viņi ģērbušies formas tērpos, tie nemaz nav "Baltie puiši".

Vai esat akli, jūs mani pamatīgi nobiedējāt! Skārleta vēl aizvien vīrus redzēja neskaidri. Karaliskās īru policijas zaļās uniformas saplūda ar ēnainajiem dzīvžogiem.

-     Man jālūdz jums uzrādīt dokumentus, kundze, teica vīrs, kurš turēja zirgu. Kevin, ieskaties ratos.

-    Neuzdrīkstieties aizskart manas mantas. Ko jūs iedomājaties? Es esmu misis O'Hāra no Belihāras un dodos pie Satklifiem uz Kilbraidu. Misters Satklifs ir miertiesnesis, un viņš parūpēsies, lai jūs abi nonākat aiz restēm! Viņa nemaz nezināja, vai Ernests Satklifs patiesi ir miertiesnesis, bet ar savām kuplajām sarkanīgajām ūsām viņš tādu atgādināja.

-     Ak misis O'Hāra! Kevins, kuram bija likts pārmeklēt viņas ekipāžu, panācās uz priekšu. Un noņēma cepuri. Mēs esam dzirdējuši pārjums runājam kazarmās, kundze. Es šitam pašam Džonijam viņnedēļ jautāju, vai mums nevajadzētu iet ar jums iepazīties.

Skārleta neticības pilna skatījās runātājā.

-    Kāpēc?

-     Ļaudis melš, ka esat no Amerikas, misis O'Hāra, un pats varu to apliecināt, kad esmu dzirdējis jūs runājam. Un vēl stāsta, ka jūs nākot no lieliska štata, ko sauc Džordžija. Šito vietiņu mēs abi esam turējuši sirdī, jo esam tur karojuši armijā vēl sešdesmit trešajā gadā.

Skārleta pasmaidīja.

-     Ak tā? Kas būtu domājis, ka uz Kilbraidas ceļa viņa satiks novadnieku? Kur jūs dzīvojāt? Kurā Džordžijas daļā? Vai dienējāt pie ģenerāļa Huda?

-    Nē, kundze, es biju viens no Šermana puikām. Bet Džonijs gan kāvās par konfederātiem, no tā viņš dabūja savu vārdu Dumpīgais Džonijs.

Skārleta papurināja galvu, cenšoties sakārtot domas. Droši vien viņa kaut ko pārpratuši. Bet turpmākie jautājumi un atbildes apstiprināja, ka dzirdējusi pareizi. Vīrieši, abi īri, tagad bija labākie draugi. Un priecīgi dalījās atmiņās, ka briesmīgajā karā bijuši pretējās nometnēs.

-    Es nesaprotu, Skārleta beidzot atzinās. Pirms piecpadsmit gadiem jūs centāties viens otru nogalināt un nu esat draugi. Vai jūs pat nestrīdaties par Ziemeļiem un Dienvidiem un to, kuriem īsti bija taisnība?

Dumpīgais Džonijs sāka smieties.

-    Kāda zaldātam daļa par pareizību vai nepareizību? Viņš domāts karošanai, un tas viņam patīk. Nav svarīgi, ar ko karo, ka tikai var labi izkauties.

Kad Skārleta ieradās Satklifu muižā, sulainis gandrīz zaudēja nesatricināmo sejas izteiksmi, jo dāma lūdza atnest pie kafijas brendiju. Citādi viņa nespēja sakārtot domas, jo bija ļoti apjukusi.

Vēlāk viņa nomazgājās, uzvilka tīru kleitu un nokāpa lejā, atkal juzdamās mierīgi. Līdz brīdim, kad ieraudzīja Čārlzu Reglendu. Viņam nevajadzēja te būt! Skārleta izturējās tā, it kā nebūtu viņu pamanījusi.

-    Nen, cik brīnišķīgi tu izskaties. Un man ļoti patīk tava māja. Mana istaba ir tik skaista, ka negribas iet ārā.

-     Man tas ļoti patiktu, Skārlet. Vai tu pazīsti Džonu Greiemu?

-    Tikai vārda pēc. Jau sen esmu gaidījusi izdevību ar viņu iepazīties. Labdien, mister Greiem.

-    Misis O'Hāra. Džons Greiems bija slaids gara auguma vīrietis ar dabisku iznesību, kas piemīt cilvēkiem, kuru dzīvesveids ir sports. Viņš bija medniekmeistars "Golvejas pēddziņos", iespējams, Īrijas visslavenākajā medību biedrībā. Ikviens lapsu mednieks Lielbritānijā cerēja saņemt ielūgumu piedalīties "Pēddziņu" rīkotajās medībās. Greiems to zināja, un Skārleta savukārt zināja, ka viņam tas nav noslēpums. Nebija jēgas tēlot kautrīgo.

-   Mister Greiem, vai jūs pieņemat kukuļus? Kāpēc Čārlzs nevar beigt uz viņu lūrēt? Ko viņš vispār te dara?

Džons Greiems atmeta sudrabaino galvu un skaļi iesmējās. Kad viņš atkal pievērsās Skārletai, viņa acis vēl dzirkstīja.

Bieži esmu dzirdējis, ka amerikāņi ķeras vērsim tieši pie ragiem, misis O'Hāra. Tagad redzu, ka tā ir taisnība. Sakiet: kas jums padomā?

-     Vai ar roku vai kāju pietiks? Varu nostāvēt sānu seglos uz vienas kājas tas arī vienīgais labais, ko varu pateikt par sānu segliem, un man vajag tikai vienu roku pavadai.

Meistars pasmaidīja.

-    Ekstravagants piedāvājums. Vēl par amerikāņiem esmu dzirdējis, ka viņiem piemīt tieksme uz ekstravaganci.

Skārletai tukšā mēļošana apnika. Un Čārlza klātbūtne nervozēja.

-    Iespējams, mister Greiem, jūs nebūsiet dzirdējis, ka amerikāņi lec pāri žogiem, kur Iri iet pa vārtiem, bet angļi dodas atpakaļ uz mājām. Ja ļausiet man piedalīties "Pēddziņu" medībās, es dabūšu vismaz lapsas kāju vai ari visu acu priekšā apēdīšu baru vārnu bez sāls.

-     Dieva dēļ, kundze, ar tādu attieksmi jūs esat laipni gaidīta jebkurā jums izdevīgā laikā.

Skārleta pasmaidīja.

-    Es jūs turēšu pie vārda. Viņa iespļāva plaukstā. Greiems plati pasmaidīja un iespļāva savējā. Rokas sasitoties noplīkšķēja tik skaļi, ka atbalsojās visā garajā galerijā.

Tad Skārleta aizsoļoja tieši pie Čārlza Reglenda.

-    Es tev rakstīju savā vēstulē, Čārlz, ka šīs ir vienīgās viesības visā valstī, no kurām tev jāturas pa gabalu. Nav labi, ka esi ieradies.

-    Neesmu šeit, lai nostādītu tevi neērtā situācijā, Skārlet. Gribēju izstāstīt tev pats, nevis vēstulē. Neraizējies, es tev neuzmākšos un neapgrūtināšu. Es saprotu, ka "nē" nozīmē "nē". Nākamajā nedēļā mans pulks pārceļas uz Donegolu; šī ir mana pēdējā iespēja pateikt tev to, kas man sakāms. Un, atzīstos, gribēju vēl reizi tevi redzēt. Apsolos nestaigāt tev apkārt un neskatīties tevī sērīgām acīm. Čārlzs skumīgi pasmaidīja. Es šo runu izmēģināju. Kā izklausās?

-    Tīri labi. Kas noticis Donegolā?

-     Ķeza ar "Baltajiem puišiem". Šķiet, tur viņi koncentrējušies vairāk nekā citās grāfistēs.

-     Mani apturēja divi konstebli un gribēja pārmeklēt manus ratus.

-   Tagad visur patrulē. Drīz jāmaksā nomas nauda. Bet es negribu runāt par armijas lietām. Ko tu pateici Džonam Greiemam? Gadiem ilgi nebiju redzējis, ka viņš tā smietos.

-    Vai tu viņu pazīsti?

-    Turklāt ļoti labi. Viņš ir mans tēvocis.

Skārleta smējās, līdz viņai sāka durt sānos.

-Ak jūs angļi! Vai tāda ir vārda "kautrīgs" nozīme? Ja tikai tu būtu mazliet palielījies, Čārlz, man aiztaupītos daudz pūļu. Jau apmēram gadu esmu gribējusi saistīties ar "Pēddziņiem", bet nevienu nepazinu.

-      Mana krustmāte Letīcija tev patiešām patiktu. Viņa, ne aci nepamirkšķinot, var aizjāt tēvocim Džonam tālu priekšā. Nāc, es jūs iepazīstināšu.

Daudzsološi rībināja pērkons, bet lietus nelija. Ap dienas vidu kļuva spiedīgs. Ernests Satklifs piesita pusdienu gongu, lai pievērstu klātesošo uzmanību. Viņi ar sievu šai pēcpusdienai ieplānojuši ko neparastu, saimnieks nervozi paziņoja.

-    Kā parasts, varat spēlēt kriketu un šaut mērķī, ko? Mājā varat palasīt bibliotēkā un uzspēlēt biljardu, ko? Vai arī to, ko jau parasti darāt, ko?

-    Nevelc garumā, Ernest, aizrādīja viņa sieva.

Vairākkārt sākot, sevi pārtraucot un sprauslājot, Ernests turpināja savu sakāmo. Visiem, kas vēlas, ir sagatavoti peldkostīmi, un pāri upei novilktas auklas, kur pieturēties tiem drosmīgajiem, kuri gribēs atvēsināties straujajā ūdenī.

-     Diez vai to var saukt par "strauju", palaboja Nena Satklifa, bet maza, pieklājīga straumīte. Krastā būs sulaiņi ar atdzesētu šampanieti.

Skārleta viena no pirmajām pieņēma piedāvājumu. Izklausījās, ka šāda izklaide nozīmētu to pašu, ko visu pēcpusdienu pavadīt vēsā vannā.

Bet peldēšanās izrādījās nesalīdzināmi patīkamāka par vēsu vannu, kaut ari ūdens bija siltāks, nekā viņa bija domājusi. Skārleta, likdama rokas uz virves cieši vienu aiz otras, virzījās uz upes vidu, kur ūdens dziļāks. Tas bija vēsāks, tik vēss, ka uzmetās zosāda, un ļoti straujš. Straume uzgrūda viņu uz virves un atrāva kājas no upes gultnes. Skārleta iekrampējās virvē uz dzīvību un nāvi. Kājas mētājās, nebija apvaldāmas, un straume grieza ķermeni puslokos. Viņa juta bīstamu kārdinājumu atlaist virvi un ļauties mutuļojošajai straumei, lai kur tā viņu aiznestu. Brīva no zemes zem kājām, brīva no sienām, ceļiem un visa, par ko viņa bija atbildīga, un visa, kas viņu ierobežoja. Krietnu brīdi, kad sirds joņoja kā traka, viņa iztēlojās, kā būtu, ja vienkārši atlaistu rokas.

Viņa drebēja no piepūles, kādu vajadzēja, lai cieši noturētos pie virves. Lēnām, ar lielu koncentrēšanos un apņēmību viņa virzījās uz priekšu, liekot roku aiz rokas, līdz tika ārā no straumes. Viņa novērsās no pārējiem, kas šļakstinājās un klaigāja pa ūdeni, un raudāja, pati nezinādama, kāpēc.

Siltākā ūdenī griezās lēni virpulīši, it kā straume vēl snaikstītu pirkstus, kur pati vairs nebija noteicēja. Skārleta pamazām juta viļņu glāstus un ļāvās tiem. Silti kustības taustekļi glāstīja viņas kājas, gurnus, augumu, krūtis, griezās ap vidukli un ceļgaliem zem vilnas krekla un biksēm. Viņa juta ilgas, kuras neprata nosaukt vārdā, tukšumu, kas sauca, lai viņa to piepilda.

-    Ret, viņa čukstēja, piespiedusi lūpas auklai, saskrāpējot tās, gribēdama just skarbumu un sāpes.

-    Vai nav brīnišķīgi? sauca Nena Satklifa. Kurš vēlas šampanieti?

Skārleta piespieda sevi paskatīties apkārt.

-     Skārlet, pārdrošniece, tu tiki cauri pašai bīstamākajai daļai. Bet tev būs jānāk atpakaļ. Nevienam nepietiek dūšas aiznest tev šampanieti.

Jā, Skārleta domāja, man jāiet atpakaļ.

Pēc pusdienām viņa nostājās blakus Čārlzam Reglendam. Viņas vaigi bija bāli, bet acis ļoti spožas.

-    Vai varu šovakar piedāvāt tev kādu sviestmaizi? viņa klusā balsī jautāja.

Čārlzs bija pieredzējis un prasmīgs mīļākais. Rokas maigas, lūpas stingras un siltas. Skārleta aizvēra acis un ļāva augumam saņemt viņa pieskārienus, tāpat kā bija ļāvusies upes glāstiem. Tad Čārlzs izrunāja viņas vārdu un viņa juta, ka ekstāze attālinās. Nē, viņa domāja, nē, es nevēlos to zaudēt, es nedrīkstu. Viņa aizvēra acis ciešāk un domāja par Retu, iztēlojās, ka tās ir Reta rokas. Reta lūpas, ka siltā, spēcīgā saplūšana, kas aizpildīja sāpīgo tukšumu viņā, nāk no Reta.

Tas nelīdzēja. Tas nebija Rets. No skumjām viņai gribējās nomirt. Viņa novērsa seju no Čārlza meklējošās mutes un raudāja, līdz viņš vairs neturpināja.

-    Mana mīļā, viņš sacīja, es tevi tik ļoti mīlu.

-    Lūdzu, Skārleta čukstēja, ak, lūdzu, ej projām.

-    Kas ir, miļā, kas noticis?

-    Es. Es. Es neesmu pareizā. Lūdzu, atstāj mani vienu. Skārletas balss bija tik vāja, tik sūra izmisuma pilna, ka Čārlzs pastiepa roku, lai viņu mierinātu, tad atvilka, pilnībā apzinādamies, ka spēj mierināt tikai vienā veidā. Viņš klusiņām piecēlās, savāca savas drēbes un pavisam klusi aizvēra aiz sevis durvis.

83. NODAĻA

Atgriezos savā pulka. Es tevi mīlēšu vienmēr. Tavs Čārlzs."

Skārleta saudzīgi salocīja zīmīti un noglabāja dārglietu lādītē zem pērlēm. Ja vien…

Bet citam vīrietim viņas sirdī bija atvēlēts maz vietas. Tur bija Rets. Rets, kurš smējās par viņu, pārspēja gudrībā, provocēja, uzveica, valdīja pār viņu, pasargāja viņu.

Nokāpjot brokastīs, zem Skārletas acīm bija tumši loki, kas līdzinājās zilumiem, sekas no izmisīgās raudāšanas, kurai viņa bija atdevusi miegam paredzētās stundas. Savā salātzaļajā lina kleitā viņa izskatījās vēsa un jutās kā ledū iekalta.

Pieklājība prasīja smaidīt, tērzēt, klausīties, smieties. Viesu pienākums bija darīt visu, lai viesības būtu izdevušās. Skārleta noskatīja gar garo galdu sēdošos cilvēkus. Smaidīgi, pļāpīgi, atsaucīgi klausītāji. Nez, viņa iedomājās, cik daudzi no šiem cilvēkiem slēpj iekšējas brūces? Cik daudzi jūtas miruši un vēl ir pateicīgi par to? Cilvēki nu gan ir drosmīgi!

Viņa piekrītoši pamāja sulainim, kas stāvēja pie garās bufetes un turēja viņai sagatavotu šķīvi. Pēc Skārletas mājiena viņš citu pēc cita nocēla lielo sudraba šķīvju vākus, gaidot, kad viešņa izvēlēsies. Skārleta paņēma pāris šķēlīšu šķiņķa un karoti sālītas omletes.

-Jā, ari grilētu tomātu, viņa sacīja, nē, neko aukstu. Šķiņķis, konservēta zoss, paipalu olas želejā, garšvielās sautēta liellopu gaļa, sālīta zivs, aspiks, saldējums, augļi, siers, maize, saldumi, ievārījums, mērce, vīns, alus, sidrs, kafija… Nē, viņa neko nevēlējās. Es dzeršu tēju, viņa izlēma.

Skārleta bija pārliecināta, ka mazliet tējas spēs norit. Pēc tam viņa drīkstēs atgriezties savā istabā. Par laimi, viesu bija daudz un viņu galvenā nodarbošanās bija medības. Lielākā tiesa vīriešu ar ieročiem jau būs izgājuši ārā. Otro brokastu galds būs klāts mājā un ari kaut kur ārā, pie medību vietas. Tēju pasniegs gan iekšā, gan ārā. Ikviens var izvēlēties veidu, kā izklaidēties. Nevienam netika prasīts, lai viņš noteiktā laikā būtu noteiktā vietā, līdz brīdim, kad pasniegs pusdienas. Skārletas istabā noliktā viesu karte informēja, ka jāsapulcējas viesistabā pēc pirmā pusdienu gonga septiņos četrdesmit piecās. Astoņos viesi sēdās pie galda.

Skārleta norādīja uz krēslu, kas stāvēja blakus sievietei, ar kuru viņa nebija iepazīstināta. Sulainis nolika norādītajā vietā šķīvi un mazo paplātīti ar vienai personai paredzētajiem tējas traukiem. Tad atvilka krēslu, palīdzēja Skārletai apsēsties, atlocīja salveti un uzklāja viņai uz ceļiem. Skārleta pamāja ar galvu kaimiņienei.

-    Labrīt, viņa sveicināja, mani sauc Skārleta O'Hāra.

Sievietei bija jauks smaids.

-     Labrīt. Jau sen gaidu iespēju ar jums iepazīties. Mana māsīca Lūsija Feina stāstīja, ka iepazinusies ar jums pie barta Morlenda. Tajā reizē, kad tur viesojās Pārnels. Sakiet, vai jums nešķiet patīkami mierinoša atziņa, ka atbalstāt autonomiju? Starp citu, mani sauc Meja Teplova.

-     Viens no maniem brālēniem sacīja, ka es nekādā gadījumā neatbalstītu autonomiju, ja Pārnels būtu īsa auguma kārpains resnītis, Skārleta atbildēja. Kamēr Meja Teplova smējās, viņa ielēja sev tēju. Skārleta zināja, ka precīzāk būtu teikt "lēdija Meja Teplova". Mejas tēvs bija hercogs, vīrs grāfa dēls. Jocīgi, kā, laikam ejot un apmeklējot viesības, cilvēks apgūst šīs lietas. Un vēl jocīgāk, kā lauku meitene no Džordžijas pierod domāt, ka "kāds", neminot vārdu konkrēti, dara to vai to. Daudz netrūkst, ka es sākšu runāt kaut kādā putnu valodā, lai sulaiņi zina, ko es īsti gribu. Laikam jau tas ir apmēram tas pats, kas teikt melnajam, ka gribi krēķus, lai viņš zinātu, ka vēlies plūmes.

-    Diemžēl jūsu brālēns būtu trāpījis naglai uz galvas, ja apsūdzētu mani tādā pašā pārkāpumā, Meja pačukstēja kā noslēpumu.

-    Zaudēju visu interesi par attiecībām ar Bērtiju, kad viņš sāka pieņemties svarā.

Tagad bija Skārletas kārta atzīties.

-    Es nezinu, kas ir Bērtijs.

-     Es gan esmu muļķe, iesaucās Meja. Protams, nezināti Jūs taču nepiedalāties Londonas sezonā, vai ne? Lūsija sacīja, ka jūs savu īpašumu vadāt viena. Es nudien domāju, ka tas ir brīnišķīgi. Tādas sievietes dēļ vīrieši, kuri nespēj iztikt bez muižas pārvaldnieka, izskatās pēc mīkstmiešiem, kas viņi, protams, arī ir, vismaz lielākā daļa. Bērtijs ir Velsas princis. Patiešām mīļš, un viņam tik ļoti patīk būt nerātnam, bet apaļums jau kļūst pamanāms. Jums ļoti patiktu viņa sieva Aleksandra. Viņa ir kurla un nevar izpļāpāt noslēpumus, ja nu vienīgi rakstiski, bet bezgala skaista un tikpat mīļa.

Skārleta smējās.

-    Ja jums, Meja, būtu nojauta, kā es jūtos, jūs no smiekliem nomirtu. Mājās, kur pavadīju bērnību, visaugstākais tenku līmenis bija runas par vīru, kuram piederēja jaunais dzelzceļš. Visi prātoja, kad viņš sāks valkāt kurpes. Man grūti noticēt, ka tagad pļāpāju par nākamo Anglijas karali.

-     Lūsija jau teica, ka man jūs ļoti patikšot, un viņa trāpījusi desmitniekā. Apsoliet, ka apmetīsieties pie manis, ja kādreiz izdomāsiet doties uz Londonu. Un pie kāda secinājuma nonācāt sakarā ar to dzelzceļnieku? Kādas kurpes viņam bija? Vai viņš kliboja? Man noteikti ļoti patiktu Amerika.

Skārleta ar izbrīnu konstatēja, ka izdzērusi savu tēju. Un viņai gribas ēst! Viņa pacēla roku, un aiz krēsla stāvošais sulainis panāca uz priekšu.

-     Atvainojiet, Meja, gribu lūgt papildinājumu, viņa sacija.

-     Mazliet risu, zivju un olu sautējumu, lūdzu, un mazliet kafijas, daudz krējuma.

Dzīve turpinās. Turklāt vēl ļoti laba. Es pieņēmu lēmumu, es būšu laimīga un droši vien jau tāda esmu. Man tikai tas jāpamana.

Viņa uzsmaidīja jaunajai draudzenei.

-    Dzelzceļnieks bija salašņa.

Meja izskatījās apjukusi.

-     Ak! Par salašņu mēs saucam balto, kurš nekad nav valkājis kurpes. Tas nav tas pats, kas trūcīgs baltais… Hercoga meita bija sajūsmā.

***

Tovakar pusdienu laikā lija lietus. Visi viesi izskrēja ārā un lēkāja no prieka. Neiespējamā vasara drīz beigsies.

Skārleta nākamās dienas vidū brauca mājās. Bija vēsi, putekļainos dzīvžogus lietus bija nomazgājis tīrus, un drīz sāksies medības. "Golvejas pēddziņi"! Es noteikti gribēšu pati savus zirgus. Man jāparūpējas, lai tos jau laikus aizsūta pa dzelzceļu. Droši vien labākais būtu ielikt tos vilcienā Trimā, no turienes uz Dublinu un atpakaļ uz Golveju. Citādi līdz Malingārai ir garš ceļš, tad zirgi jāatpūtina, un tikai pēc tam var tos vest vilcienā uz Golveju. Vai man jāsūta arī barība? Jānoskaidro par staļļiem. Rīt aizrakstīšu Džonam Greiemam…

Viņa nepaguva ne attapties, kad jau bija mājās.

-    Man ir brīnišķīgi jaunumi, Skārlet! Viņa nekad nebija redzējusi Herietu tik laimīgu. Izrādās, viņa ir daudz glītāka, nekā man likās. Ja labi sapucētos…

-    Jūsu prombūtnes laikā es saņēmu vēstuli no saviem Anglijas radiem. Es jau jums teicu, ka aizrakstīju viņiem par to, kā man paveicies, un par jūsu laipnību. Šis brālēns, viņa vārds ir Redžinalds Pārsons, bet savējie sauc viņu par Redžiju, sarunājis, ka Billiju uzņems tajā pašā skolā, kur mācās viņa, tas ir, Redžija dēls. Viņu sauc…

-    Pagaidiet, Heriet. Par ko jūs runājat? Es domāju, ka Billijs ies Belihāras skolā.

-    Dabiski, ka viņam tas būtu jādara, ja nebūtu izvēles. Par to es aizrakstīju Redžijam.

Skārleta sakoda zobus.

-    Es gribētu zināt, kas vainas šai skolai?

-    Nekāda, Skārlet. Tā ir laba īru ciema skola. Bet es Billijam gribu ko labāku, jūs taču noteikti to saprotat.

-    Neko es nesaprotu. ja vajadzētu, Skārleta bija gatava visiem spēkiem aizstāvēt Belihāras skolu, Iru skolas un pašu Īriju. Bet tad viņa ciešāk ieskatījās Herietas Kelijas maigajā, atklātajā sejā. No maiguma un vājuma tur nebija ne miņas. Parasti Herietas acis bija sapņu aizplīvurotas; tagad tajās jautās tērauds. Sava dēla dēļ viņa bija gatava cīnīties ar ikvienu un ar jebko. Skārleta jau agrāk bija pieredzējusi, kā jērs pārvēršas par lauvu. Tā Melānija Vilksa aizstāvēja savu pārliecību.

-    Kā tad ar Ketu? Bez Billija viņa jutīsies vientuļa.

-    Piedodiet, Skārlet, bet man jādomā par to, kas nāk par labu Billijam.

Skārleta nopūtās.

-     Es gribētu piedāvāt citu variantu, Heriet. Mēs abas zinām: Anglijā Billijam vienmēr būs piekārta birka, ka viņš ir īru staļļa puiša dēls. Amerikā viņš var kļūt, par ko vien tu vēlētos…

Septembra sākumā Skārleta turēja rokās savaldīgi kluso Ketu, kad Billijs un Herieta ar kuģi izbrauca no Kingstaunas ostas, lai dotos uz Ameriku. Billijs raudāja; Herietas seja staroja apņēmībā un cerībās. Viņas acis bija sapņainas. Skārleta cerēja, ka vismaz daļa no šiem sapņiem piepildīsies. Viņa bija aizrakstījusi Ešlijam un tēvocim Henrijam Hamiltonam, pastāstījusi par Herietu un lūgusi viņu pieskatīt, palīdzēt atrast vietu, kur apmesties, un skolotājas darbu. Viņa nešaubījās, ka vismaz tik daudz abi vīrieši izdarīs. Pārējais bija Herietas un apstākļu ziņā.

-    Aiziesim uz zooloģisko dārzu, Kitij Keta. Tur ir žirafes, lauvas, lāči un liels, liels zilonis.

-    Ketai vislabāk patīk lauvas.

-    Varbūt tu pārdomāsi, kad ieraudzīsi lācēnus.

Skārleta ar meitu nedēļu pavadīja Dublinā, katru dienu gāja uz zooloģisko dārzu, pēc tam Bjūlija kafejnīcā ēda vējakūkas, pēc leļļu teātra apmeklējuma dzēra tēju Šelbūrna viesnīcā, kur vairāku stāvu šķīvjos pasniedza sviestmaizes un maizītes, sudraba traukos putukrējumu un uz sudraba paplātes eklērus. Skārleta uzzināja, ka viņas meita ir nenogurdināma un mazajai ir izturīga gremošanas sistēma.

Kad ceļotājas atgriezās Belihārā, Skārleta palīdzēja Ketai pārvērst torni par meitas privāto patvērumu, kuru drīkstēja apmeklēt tikai ar viņas ielūgumu. Pa durvīm, kas atradās vairāku stāvu augstumā, Keta izmēza sažuvušos zirnekļu tīklus un gadsimtiem ilgi sakrājušos mēslus, tad Skārleta uzvilka augšā neskaitāmus spaiņus ar upes ūdeni un divatā viņas noberza sienas un grīdu. Strādājot Keta smējās, šļakstījās un pūta ziepju burbuļus. Skārletai nāca atmiņā vannošanās, kad meita bija maziņa. Viņai nebija iebildumu, ka tīrīšanai vajadzēja veltīt veselu nedēļu, lāpāt viņa nebēdājās, ka uz augšējiem stāviem trūka akmens pakāpienu. Keta būtu labprāt iztīrījusi torni līdz pašai augšai.

Darbu viņas beidza tieši tajā laikā, kad normālos apstākļos svinētu Ražas svētkus. Kolams bija ieteicis necensties rīkot svētkus, kad nekā svinama nebija. Viņš palīdzēja izdalīt maisus ar miltiem un kukurūzu, sāli un cukuru, kartupeļiem un kāpostiem, ko pilsētā no Skārletas sameklētajiem piegādātājiem saveda plati rati.

Neviens pat paldies nepateica, viņa ar rūgtumu atzina, kad nepatīkamā procedūra bija beigusies. Pat ja teica, tad izturēšanās liecināja ko citu. Šķiet, vismaz dažiem varētu būt radusies apjausma, ka ari es ciešu no sausuma. Manus kviešu laukus un pļavas sausums izpostīja tāpat kā viņu laukus, es zaudēju visu nomas naudu, un es nopirku visu pārtiku.

Bet visdziļāko aizvainojumu viņa nespēja izteikt vārdos. Zeme, O'Hāru zeme, bija pavērsusies pret viņu un viņas ļaudīm, Belihāras ļaudīm.

Skārleta visu enerģiju ieguldīja Ketas tornī. Tā pati sieviete, kura nebija pat slepus palūrējusi, kas notiek remonta laikā ar viņas māju, tagad daudzas stundas ziedoja, lai izstaigātu visas istabas, izpētītu katru mēbeļu gabalu, katru paklāju, segu, pēli, spilvenu, izvēloties tikai to labāko. Keta bija augstākais tiesnesis. Viņa apskatīja, ko māte izvēlējusies, un paņēma koši puķotu vannas paklājiņu, trīs vatētas segas un Sevras vāzi, kur salikt otas. Paklājs un segas tika nolikti dziļā iedobumā biezajā torņa sienā. Diendusai, Keta paskaidroja. Tad viņa pacietīgi staigāja šurpu turpu no mājas uz torni un aiznesa turp iemīļotās bilžu grāmatas, krāsu kasti, herbāriju un kasti ar drupačām, kuras viņa bija sakrājusi no īpaši garšīgām kūkām. Tā viņa cerēja ievilināt savā istabā putnus un dzīvniekus. Tad viņa uz sienas uzgleznotu bildes.

Skārleta klausījās Ketas plānos un vēroja viņas čaklo rosīšanos ar lepnumu, ka meita tik apņēmīga, lai radītu pasauli, kas viņu apmierinātu pat bez Billija. Varu mācīties no savas četrgadīgās meitas, Skārleta skumji secināja. Helovīna dienā viņa sarīkoja Ketai dzimšanas dienas svinības, kādas mazā pati bija iecerējusi. Bija sagādātas četras mazas tortes ar četrām svecēm katrā. Vienu kūku viņas apēda pašas, sēžot uz tīrās grīdas Ketas torņa svētnīcā. Otru atdeva Groinai un kopā ar viņu to notiesāja. Tad aizgāja mājās, pārējās divas atstājot putniem un zvēriem.

Nākamajā dienā nebija atlikusi ne drupača, Keta satraukta ziņoja. Viņa nesauca māti paskatīties. Tagad tornis piederēja tikai viņai.

Tāpat kā visi Īrijas iedzīvotāji, arī Skārleta tajā rudenī avīzes lasīja ar satraukumu, kas drīz pārauga niknumā. Satrauca avīzēs minētais izlikšanas gadījumu skaits. Ciktāl šie notikumi attiecās uz viņu, Skārleta pilnībā saprata zemnieku pretošanās pūliņus. Mesties virsū pārvaldniekiem vai pāris konstebliem ar dūrēm vai mēslu dakšām bija normāla cilvēciska reakcija, un viņai bija žēl, ka tādā veidā ne reizi izlikšanu nevarēja novērst. Zemnieks jau nebija vainīgs, ka raža gājusi bojā un nevarēja saņemt naudu par pārdotajiem graudiem. Viņa pati to bija piedzīvojusi.

Medībās, ko rīkoja tuvākajā apkārtnē, runāja tikai par izlikšanu, un citi zemes īpašnieki nebija tik iecietīgi kā Skārleta. Viņus uztrauca atsevišķi zemnieku pretošanās gadījumi.

Sasodīts, ko tad viņi gaida? Ja nemaksā nomu, nevar paturēt mājas. Viņi taču zina, tā vienmēr bijis. Ļaunprātīga dumpošanās, tas, lūk, notiek…

Bet arī Skārleta rīkojās tāpat kā kaimiņu muižu īpašnieki, kad cīņā iesaistījās "Baltie puiši". Vasarā šur tur atgadījās pa kādam incidentam. Tagad "Baltie puiši" bija labāk organizēti un nežēlīgāki. Katru nakti dega šķūņi un siena kaudzes. Lopus un aitas nogalināja, cūkas nokāva, ēzeļiem un darba zirgiem salauza kājas vai pārcirta cīpslas. Veikaliem tika izsisti skatlogi un pa tiem samesti iekšā lopu mēsli vai degošas lāpas. Kad rudeni nomainīja ziema, šie atgadījumi kļuva biežāki, gadījās, ka nemiernieki no slēpņiem uzbruka varas pārstāvjiem, angļu karavīriem, Iru policistiem un muižniekiem, kas brauca karietēs vai jāja ar zirgiem. Dodoties uz viesībām, Skārleta ņēma līdzi divus zirgu puišus.

Un nepārtraukti raizējās par Ketu. Likās, ka Billija aizbraukšana meiteni satraukusi krietni mazāk, nekā Skārleta bija baidījusies. Keta nekad neskuma un nekad nečīkstēja. Viņa pastāvīgi bija aizņemta ar kādu plānu vai spēli, ko bija sev izdomājusi. Bet viņa bija tikai četrus gadus veca, un Skārleta uztraucās, ka Keta tik daudz turējās savrup. Skārleta bija apņēmusies neierobežot savu bērnu, tomēr pamazām modās vēlēšanās, lai Keta nebūtu tik žigla, neatkarīga un bezbailīga. Meitene iegriezās gan staļļos un šķūņos, gan pieliekamajos, pienotavās, dārzos un dārza mājiņās. Viņa klejoja pa mežiem un laukiem kā savvaļas dzīvnieks, bet māja bija iespēju zeme, kur varēja spēlēties tīrās, bet neizmantotās istabās, tur bija ar kastēm un koferiem piekrauti bēniņi, pagrabs ar vīna plauktiem un ēdiena mucām, tur bija kalpotāju istabas, telpas sudrablietām, telpas pienam, sviestam un sieram, kur glabāja ari ledu, telpa gludināšanai, mazgāšanai un šūšanai, galdnieka darbnīca, telpa apavu tīrīšanai un telpas miljoniem citu darbu, ko veica Lielajā mājā.

Meklēt Ketu bija velts darbs. Viņa varēja būt jebkur. Viņa allaž atgriezās mājās uz ēdienreizēm un vannošanos. Skārleta nekādi nespēja aptvert, kā bērns zina, cik pulkstenis, taču Keta nekad nekavēja.

Katru dienu pēc brokastīm māte ar meitu devās izjādēs. Bet "Balto puišu" dēļ Skārleta sāka baidīties izjāt uz ceļa un nevēlējās kopējo izjājienu tuvību sabojāt ar zirgu puišu klātbūtni, tāpēc viņu maršruts bija taka, kur viņa pirmo reizi bija jājusi garām tornim, pāri braslam, un taka, kas veda uz Daniela māju. Iespējams, ka Pegīnai O'Hārai tas nepatika, taču viņai nāksies samierināties ar Ketu un mani, ja viņa grib, lai turpinu maksāt Šeimusa nomu. Kaut Daniela jaunākais dēls Timotijs tik ļoti netūļātos ar līgavas izvēli. Kad viņš apņemtu sievu, tad mazā mājiņa kļūtu par viņa īpašumu un jebkura meitene būtu labāka par Pegīnu. Skārletai pietrūka neuzbāzīgās tuvības izjūtas ar savu ģimeni, kāda tā bija pirms Pegīnas ierašanās.

Ik reizi, kad Skārleta devās uz medībām, viņa apvaicājās Ketai, vai meitai nav iebildumu, ka mamma brauc projām. Smulgā pierīte virs zaļajām acīm neizpratnē savilkās.

-     Kāpēc cilvēkiem ir iebildumi? viņa jautāja. Skārleta uzreiz jutās labāk. Decembrī viņa pastāstīja Ketai, ka būs projām ilgāku laiku, jo dodas garā ceļā ar vilcienu. Ketas atbilde bija tāda pati.

Skārleta uz sengaidītajām medībām ar "Golvejas pēddziņiem" devās otrdien. Pirms medībām, kas bija paredzētas ceturtdien, viņa vēlējās dienu atpūsties un atpūtināt arī zirgus. Nogurusi Skārleta nejutās; gluži otrādi, viņa bija tik satraukta, ka gandrīz nespēja mierīgi nosēdēt. Tomēr viņa nevēlējās paļauties uz gadījumu. Viņai jābūt vislabākajā formā. Ja ceturtdien viņa gūs uzvaru, tad paliks arī piektdien un sestdien. Tad viņas labākais sniegums būs gana labs.

Pirmās medību dienas noslēgumā Džons Greiems pasniedza Skārletai iegūto trofeju ar asinīm aplipušu lapsas kāju. Viņa saņēma to ar galma reveransu.

-    Pateicos, Jūsu Ekselence.

Visi aplaudēja.

Aplausi kļuva vēl skaļāki, kad ienāca divi kalpi ar milzīgu šķīvi, uz kura kūpēja pīrāgs.

-    Esmu visiem izstāstījis par mūsu pārdrošajām derībām, misis O'Hāra, sacīja Greiems, un mēs gribējām mazliet pajokot. Šis ir pīrāgs ar maltu vārnas gaļu. Es tagad pirmais apēdīšu kumosiņu. Pārējie "Pēddziņi" pēc manis. Biju domājis, ka jums to vajadzēs notiesāt vienai pašai, bet tiks vienīgi pēdējais kumoss.

Skārleta mīļi pasmaidīja.

-    Un es tam uzkaisīšu nedaudz sāls, ser.

Vīrieti ar ērgļa degunu (viņš jāja uz melna zirga) Skārleta pirmo reizi pamanīja piektdien, kad visu acu priekšā viņš veica neiedomājami riskantu lēcienu un Skārleta, lai paskatītos, tik spēji pievilka grožus, ka gandrīz izkrita no segliem. Vīrietis jāja ar tik augstprātīgu bezbailību, ka viņas pārdrošība izskatījās gluži parasta.

Vēlāk medību brokastīs cilvēki sanāca ap vīrieti, visi runāja, bet viņš tikai paretam izmeta kādu vārdu. Viņš bija gana gara auguma, lai Skārleta saskatītu seju ar ērgļa degunu, tumšās acis un gandrīz zili melnos matus.

-     Kas ir tas garlaicības māktais garais vīrietis? viņa jautāja kādai pazīstamai sievietei.

-     Apžēliņ! sieviete satraukta iesaucās. Vai viņš nav neaprakstāmi pievilcīgs? Viņa laimīgi nopūtās. Visi runā, ka viņš esot samaitātākais vīrietis Lielbritānijā. Tas ir Fentons.

-    Fentons kas?

-    Vienkārši Fentons. Viņš ir Fentonas grāfs.

-    Jūs gribat teikt, ka viņam nemaz nav vārda? Skārleta nosprieda, ka tomēr pilnībā tā ari nav izpratusi šo angļu titulu jucekli. Tur nebija nekādas loģikas.

Viņas sarunbiedre pasmaidīja. Skārletai likās, ka smaidā pavīd pārākuma apziņa, un viņa sadusmojās. Bet sieviete tūlīt viņu atbruņoja.

-    Vai nav muļķīgi? viņa sacīja. Viņa vārds ir Lūks; uzvārdu nezinu. Es viņu uztveru kā lordu Fentonu. Neviens manā draugu lokā nav tik nozīmīgs, lai uzrunātu viņu citādi kā milord, lord Fenton vai Fenton. Sieviete atkal iesmējās. Viņš ir briesmīgi svarīgs. Un nenormāli pievilcīgs.

Skārleta neko neteica. Vien nodomāja, ka Fentons izskatās tā, ka viņam derētu mazliet aplauzt degunu.

Sestdien, atgriežoties no medībām, Fentons jāja soļos blakus Skārletai. Viņa priecājās, ka sēž mugurā Pusmēnesim; tā viņas acis atradās gandrīz vīrieša acu augstumā.

-    Labrīt, Fentons sveicināja, pieskaroties cepures malai. Cik noprotu, misis O'Hāra, mēs esam kaimiņi. Ja drīkstu, gribētu jūs apciemot un apliecināt savu cieņu.

-    Tas būtu ļoti patīkami. Kur atrodas jūsu muiža?

Fentons savilka biezās, melnās uzacis.

-    Vai tad jūs nezināt? Boinas otrā krastā, Adamstaunā.

Skārleta priecājās, ka nebija zinājusi. Acīmredzot vīrietis bija

domājis, ka viņa zina. Kāda iedomība!

-    Es labi pazīstu Adamstaunu, viņa turpināja sarunu, daži mani radinieki O'Hāras ir jūsu nomnieki.

-   Ak tā? Nekad neesmu zinājis, kā sauc manus nomniekus. Viņš pasmaidīja. Pazibēja spoži balti zobi. Cik brīnišķīga šī amerikāņu atklātība par pieticīgo izcelšanos. Tas tika pieminēts pat Londonā, redzat, tas labi kalpo jūsu mērķiem. Viņš ar pātagu pieskārās cepurei un aizjāja uz priekšu.

Kas par dūšu! Un sliktas manieres viņš pat nenosauca savu vārdu. It kā būtu pārliecināts, ka esmu kādam apjautājusies. Ak, kaut es nebūtu to darījusi!

Atgriezusies mājās, Skārleta pieteica misis Ficai, lai dod norādījumus sulainim: Fentonas grāfam divas pirmās reizes viņas nav mājās.

Tad visu uzmanību veltīja mājas rotāšanai Ziemassvētkiem. Viņa nosprieda, ka šogad jau nu noteikti vajadzīga lielāka eglīte.

Sainīti no Atlantas Skārleta atvēra, tiklīdz tas tika ienests viņas kabinetā. Herieta Kelija bija atsūtījusi nedaudz kukurūzas miltu, lai Dievs viņu svētī! Laikam jau par kukurūzas maizi esmu runājusi biežāk, nekā apzinos. Un dāvana Ketai no Billija. To viņa dabūs, kad pārnāks uz tēju. Ak, te nu tā ir, bieza vēstule. Skārleta ērti iekārtojās, pasūtīja kafiju un lasīja vēstuli. Herietas vēstījumi parasti bija pilni pārsteigumu.

Pirmā, ko viņa atstūtīja no Atlantas astoņas ar pārspīlētas pateicības vārdiem cieši aprakstītās lappuses -, atnesa neticamu stāstu, ka Indijai Vilksai ir nopietns precinieks. Protams, jenkijs, jaunais Metodistu baznīcas mācītājs. Skārletai patika šī doma. Indija Vilksa pats Konfederācijas svētās lietas iemiesojums. Tad atnāk jenkijs pusgarās biksēs, pakavē viņai laiku un viņa aizmirst, ka vispār bijis karš.

Skārleta pārlaida acis lappusēm, kurās bija rakstīts par Billija sasniegumiem. Varbūt Ketu tas interesēs, vēlāk viņa nolasīs vēstuli priekšā. Tad atrada to, ko meklēja. Ešlijs bija lūdzis Herietas roku.

Es taču to gribēju, vai ne? Muļķīgi, ka tagad jūtu greizsirdības dūrienu. Kad būs kāzas? Aizsūtīšu lielisku dāvanu. Ak, Dieva dēļ! Krustmāte Pitija pēc Indijas kāzām nevarot dzīvot viena mājā ar

Ešliju, jo tas būtu nepieklājīgi. Nespēju tam noticēt. Tomēr varu gan. Krustmāte Pitija noģībtu no raizēm, kādā gaismā šādi apstākļi viņu nostādītu pasaules vecākā vecmeita dzīvo vienā mājā ar neprecētu vīrieti. Nu vismaz tādēļ Herieta drīz apprecēsies. Nav gluži viskaislīgākais bildinājums, bet Herieta noteikti savā prātā visu izpušķos ar mežģīnēm un rožu pumpuriem. Žēl gan, ka kāzas ir februārī. Es varētu just kārdinājumu aizbraukt, bet ne tik stipru, lai laistu garām Pils sezonu. Gandrīz neticami, ka reiz Atlantu uzskatīju par lielu pilsētu. Noskaidrošu, vai Keta pēc Jaungada gribēs braukt man līdzi uz Dublinu. Misis Simsa sacīja, ka uzlaikošana aizņemtu dažas stundas no rīta. Nez ko viņi dara ar tiem nabaga dzīvniekiem ziemā?

-    Vai jums tajā kannā atlikusi kāda tasīte, O'Hāras kundze? Jājot mazliet nosalu.

Skārleta pārsteigumā pavērtu muti skatījās augšup uz lordu Fentonu. Ak kungs, es nu gan briesmīgi izskatos, šorīt neesmu lāgā saķemmējusi matus.

-     Es teicu savam sulainim, ka neesmu mājās, viņa izgrūda.

Fentons pasmaidīja.

-    Bet es ienācu pa sētas pusi. Vai drīkstu apsēsties?

-     Brīnos, ka vaicājat. Lūdzu! Taču vispirms, lūdzu, piezvaniet. Man ir tikai viena tase, jo viesiem es neesmu mājās.

Fentons parāva zvana auklu un pievilka krēslu tuvāk Skārle-

tai.

-    Es ņemšu jūsu tasi, ja jums nav iebildumu. Paies nedēļa, kamēr atnesīs citu.

-    Man ir iebildumi. Tā, lūk! Skārleta stostījās. Tad sāka smieties. Neesmu tā teikusi divdesmit gadus. Brīnos, ka vēl neizbāzu mēli. Jūs esat ļoti kaitinošs vīrietis, milord.

-    Lūks.

-    Skārleta.

-    Vai varu dabūt kafiju?

-    Kanna ir tukša… tā, lūk!

Kad Fentons sāka smieties, viņš vairs neizskatījās tik nomācošs.

84. nodaĻa

Tajā pēcpusdienā Skārleta apciemoja savu māsīcu Molliju, iegrūžot šo sabiedriski godkārīgo būtni tik drudžainās aristokrātiskuma izpausmēs, ka Skārletas nevērīgi izmestie jautājumi par Fentonas grāfu namamātei pagāja gar ausīm gandrīz nemanīti. Viņa uzkavējās tikai pavisam īsu brītiņu. Mollija neko nezināja, izņemot to, ka grāfa lēmums kādu laiciņu padzīvot savā Adamstaunas īpašumā pamatīgi satriecis kalpotājus un pārvaldnieku. Māja un staļļi vienmēr turēti kārtībā, ja nu grāfs sadomātu ierasties, taču šī bija pirmā reize gandrīz piecu gadu laikā, kad tas patiesi noticis.

Tagad viss personāls gatavojot viesības, Mollija zināja stāstīt. Kad pēdējo reizi grāfs bijis te, ielūgti četrdesmit viesi un visiem līdzi bijuši savi kalpi un zirgi. Ieradušies arī grāfa medību suņi ar uzraugiem. Toreiz medības ilgušas divas nedēļas un beigās notikusi mednieku balle.

Daniela mājā O'Hāru vīrieši par grāfa ierašanos runāja ar rūgtu izsmieklu. Fentons, viņi sacīja, izraudzījies aplam nepiemērotu laiku. Lauki bija pārāk sausi un cieti, lai mednieki tos varētu izpostīt, kā tas noticis iepriekšējā reizē. Pirms grāfa un viņa draugiem te jau paguvis paviesoties sausums.

Skārleta atgriezās Belihārā, netikusi ne par matu gudrāka. Fentons par medībām vai viesībām viņai neko nebija sacījis. Ja grāfs kaut ko rīkoja un viņa nebija ielūgta, tas būtu briesmīgs pliķis viņai sejā. Pēc pusdienām Skārleta uzrakstīja īsas vēstulites kādam pusducim draugu, ar kuriem bija satuvinājusies sezonas laikā. "Mūsu pusē sacēlusies pamatīga jezga," viņa rakstīja, "jo savā muižā netālu no šejienes uzradies lords Fentons. Viņš te sengadus nebija manīts, pat veikalnieki nezina par viņu nekādas tenkas."

Aizzīmogojot vēstulites, viņa smaidīja. Ja viņa tagad netiks skaidrībā ar Fentona noslēpumiem, tad nekas tos nespēs kliedēt.

Nākamajā rītā Skārleta rūpīgi apģērbās tērpā, kuru bija valkājusi savās viesistabās Dublinā. Man pilnīgi vienalga, ka tas kaitinošais vīrietis neredz mani glītu, bet es neļaušu viņam vēlreiz pielavīties nemanītam, kad neesmu gatava pieņemt viesus.

Kafija kannā atdzisa.

Fentons tajā pēcpusdienā atrada viņu laukā izvingrinām Komētu. Skārleta bija ģērbusies īru drēbēs un apmetnī un jāteniski sēdēja zirga mugurā.

-     Cik tu, Skārlet, esi saprātīga, viņš sacīja. Vienmēr esmu uzskatījis, ka sānu segli maitā labu zirgu, un šis izskatās teicams. Vai vēlies sarīkot mazas sacīkstes?

-    Ar lielāko prieku, Skārleta atsaucās medaini saldā balsī. Bet sausums izkaltējis visus ceļus, tā ka manis saceltie putekļi tevi droši vien nosmacēs.

Fentons savilka uzacis.

-    Zaudētājs liek šampanieti, lai abi varētu izskalot putekļus no rīkles, viņš izaicināja.

-    Labi. Līdz Trimai?

-     Līdz Trimai. Fentons strauji apgrieza zirgu un laida aulekšos, iekams Skārleta vispār attapās. Kad viņa panāca Fentonu uz ceļa, viņu klāja bieza putekļu kārta; smakdama viņa trieca Komētu uz priekšu, jau jādama sāncensim blakus, un klepoja, kad abi reizē pārribināja pilsētas tiltam.

Viņi apturēja zirgus zālienā pie pils sienas.

-    Tu man esi parādā šampanieti, Fentons sacīja.

-    Pie velna! Tas bija neizšķirts.

-    Tad es arī tev esmu parādā. Dzersim divas pudeles! Vai arī tu labāk gribētu noskaidrot uzvarētāju, jājot atpakaļ?

Skārleta asi iecirta Komētai piešus sānos un izrāvās priekšā. Viņa dzirdēja, kā Lūks aizmugurē smejas.

Skrējiens beidzās Belihāras pagalmā. Skārleta uzvarēja, bet tikai par mata tiesu. Viņa priecīgi smaidīja, apmierināta ar sevi, apmierināta ar Komētu, apmierināta ar Lūku, jo bija dabūjusi izklaidēties.

Viņš ar pātagu pieskārās putekļainās cepures malai.

-    Šampanieti atnesīšu pusdienās, viņš paziņoja. Gaidi mani astoņos. Un aizauļoja.

Skārleta noskatījās viņam pakaļ. Tam nu gan ir dūša! Komēta viegli pakāpās sānis, un Skārleta pamanīja, ka iemaukti kļuvuši vaļīgāki. Viņa saņēma pavadas un paplikšķināja pa zirga putaino kaklu.

-   Tev taisnība, viņa skaļi sacīja. Tev nepieciešams atvēsināties un kārtīgi sakopties. Man arī. Manuprāt, esmu pamatīgi apkrāpta. Viņa sāka smieties.

-    Kam tas? jautāja Keta. Viņa, apbrīnā iepletusi acis, skatījās, kā mamma ielika ausīs auskarus ar briljantiem.

-    Smukumam, Skārleta atbildēja. Viņa atmeta galvu, briljanti nošūpojās un uzdzirkstēja abās pusēs sejai.

-    Kā Ziemassvētku eglīte, Keta secināja.

Skārleta iesmējās.

-    Laikam gan. Nekad neesmu par to domājusi.

-    Vai tu izrotāsi arī mani uz Ziemassvētkiem?

-    Tev vēl ilgi, ilgi jāaug, Kitij Keta. Mazas meitenes var likt pērļu krellītes vai vienkāršas zelta aproces, bet ar briljantiem rotājas pieaugušas dāmas. Vai tu gribētu saņemt uz Ziemassvētkiem rotaslietas?

-     Nē. Ne tādas kā mazām meitenēm. Kāpēc tu rotājies? Līdz Ziemassvētkiem vēl daudzas dienas.

Skārleta satrūkusies aptvēra, ka Keta nekad nav viņu redzējusi vakartērpā. Dublinā viņas vienmēr bija vakariņojušas savos apartamentos.

-     Uz pusdienām nāks viesis, viņa paskaidroja, viesis, kura dēļ jāsapucējas. Pirmais Belihārā, viņa attapās. Misis Ficai bijusi taisnība, man to vajadzēja darīt jau sen. Ir jauki saposties un pusdienot kāda sabiedrībā.

Fentonas grāfs bija patīkams un izsmalcināts viesis. Skārleta pamanīja, ka runā daudz vairāk, nekā bija domājusi, par medībām, par to, kā bērnībā mācījusies jāt, par Džeraldu O'Hāru un viņa mīlestību uz zirgiem, kāda piemīt katram īram. Ar Fentonu bija viegli sarunāties.

Tik viegli, ka Skārleta pat piemirsa, ko bija gribējusi viņam pajautāt, un atcerējās tikai pašās maltītes beigās.

-    Laikam jau drīz sāks ierasties tavi viesi, viņa ieminējās, kad tika pasniegts saldais ēdiens.

-     Kādi viesi? Lūks turēja paceltu glāzi, lai novērtētu šampanieša krāsu.

-    Nu, uz tavām medībām, Skārleta paskaidroja tuvāk.

Fentons pagaršoja vīnu un pamāja ar galvu sulainim.

-    Kur tu to ķēri? Es nerīkoju medības un negaidu viesus.

-   Ko tad tu dari Adamstaunā? Ļaudis runā, ka tu te nekad nebraucot.

Abas glāzes bija pielietas. Lūks pacēla savējo, lai uzsauktu Skārletai tostu.

-    Vai dzersim par to, lai labi pavadām laiku?

Skārleta juta, ka piesarkst. Viņa jutās gandrīz pārliecināta, ka tikko viņai izteikts piedāvājums. Atbildot viņa pacēla glāzi.

-   Iedzersim par to, ka tu proti zaudēt ļoti labu šampanieti, viņa smaidīja, raudzīdamās viesī caur nolaistām skropstām.

Vēlāk, pošoties gulētiešanai, viņa atkal un atkal pārcilāja prātā Lūka vārdus. Vai viņš ieradies Adamstaunā tikai tāpēc, lai satiktu viņu? Un vai Lūks nolēmis viņu pavest? Ja tā, tad piedzīvos lielāko pārsteigumu savā mūžā. Viņa gūs uzvaru šajā spēlē, tāpat kā bija guvusi uzvaru zirgu sacīkstēs.

Cik jauki būs izklaidēties, liekot bezcerīgi iemīlēties tādam uzpūtīgam, pašapmierinātam tipam. Vīriešiem nevajadzētu būt tik izskatīgiem un bagātiem; tad viņi sāk domāt, ka var dabūt visu, ko vēlas.

Skārleta iekāpa gultā un savilkās kamoliņā zem segām. Viņa gaidīja rītu, kad varēs doties izjādē ar Fentonu, kā bija norunāts.

Viņi atkal sacentās šoreiz līdz Paikornerai, un Fentons uzvarēja. Tad atpakaļ uz Adamstaunu, un viņš atkal uzvarēja. Skārleta gribēja mainīt zirgus un mēģināt vēlreiz, bet Lūks smejoties atteicās.

-     Tu savā apņēmībā vari lauzt kaklu, un tā es nedabūšu savu balvu.

-    Kādu balvu? Mēs nenoslēdzām nekādas derības.

Viņš pasmaidīja un neko vairāk neteica, bet skatiens slīdēja pār viņas augumu.

-Jūs esat neciešams, lord Fenton!

-    To esmu dzirdējis vairākkārt. Bet nekad ar tādu pārliecību. Vai visām amerikānietēm ir tik kaislīga daba?

No manis tu to nekad neuzzināsi, Skārleta nosolījās, bet apvaldīja mēli tāpat kā zirgu. Kāda kļūda, ka viņam izdevies panākt, lai viņa zaudē savaldīšanos, un uz sevi viņa dusmojās vairāk nekā uz Lūku. Man taču vajadzēja zināt. Rets vienmēr panāca, ka es zaudēju savaldību, un viņš ik reizi guva virsroku.

…Rets… Skārleta paskatījās uz Fentona melnajiem matiem, tumšajām, smējīgajām acīm un nevainojami pašūtajām drānām. Nav brīnums, ka viņas skatiens bija uzmeklējis Fentonu ļaužu pilnajā "Golvejas pēddziņu" laukā. Bet tā likās tikai pašā sākumā. Starp šiem vīriešiem bija kaut kas pilnīgi atšķirīgs, tomēr viņa nespēja precīzi pateikt, kas.

-     Paldies par sacensībām, Lūk, kaut arī es neuzvarēju, viņa pateicās. Tagad man jāiet, daudz darba.

Mirkli viņa sejā pavīdēja izbrīns, tad viņš pasmaidīja.

-    Cerēju, ka mēs kopā pabrokastosim.

Skārleta atbildēja ar smaidu.

-    Tā jau es domāju. Jājot projām, viņa juta mugurā Fentona skatienu. Kad pēcpusdienā Belihārā iejāja zirgu puisis ar siltumnīcā audzētu ziedu pušķi un ielūgumu uz pusdienām Adamstaunā, viņa nemaz nebrīnījās. Viņa uzrakstīja atteikuma vēstuli un lika zirgu puisim aiznest to atpakaļ.

Tad smiedamās uzskrēja pa kāpnēm un atkal uzvilka jājamtērpu. Viņa kārtoja ziedus vāzē, kad garajā viesistabā iesoļoja Lūks.

-Ja nemaldos, tu vēlējies vēl vienas sacīkstes līdz Paikkornerai, viņš sacīja.

Skārletas smieklus varēja redzēt vienīgi viņas acīs.

-    Šajā ziņā tu neesi maldījies, viņa atteica.

Kolams piesēdās pie letes Kenedija krogā.

-     Izbeidziet savu līkumošanu, jūs visi. Ko vēl nabaga sieviete varēja darīt, es jums jautāju? Vai viņa atlaida jums nomas maksu vai ne? Un vai viņa nesagādāja jums ziemai ēdamo? Un vairāk graudu un kukurūzas noliktavā, lai tad, kad jums aptrūkstas, varētu dabūt vēl? Man kauns, kad redzu pieaugušus vīrus savelkam lūpas, kā to dara klēpja bērni, un izgudrojam visādus pāridarijumus par attaisnojumu tam, lai iedzertu vēl vienu kausu. Dzeriet, līdz gāžaties gar zemi, ja gribat, cilvēkam ir tiesības saindēt savu vēderu un bojāt galvu -, bet neuzveliet savas vājības Dižajai O'Hārai.

-     Viņa pārgājusi zemes īpašnieku pusē… jādelē ar lēdijām un lordiem visu vasaru… gandrīz katru dienu joņo kā vella plēsta ar to tumšo Adamstaunas kungu… krogā skanēja nikni saucieni.

Kolams visus pārkliedza.

-     Kas tie par vīriem, kas trin mēles gar sievietes brunčiem, ballēm un dēkām kā sievu bars? Man no jums metas nelabi, no visiem. Viņš nospļāvās uz letes. Kurš grib to uzlaizīt? Jūs neesat vīri, tā jums vajag.

Pēkšņais klusums varēja beigties ar jebkādu reakciju. Kolams iepleta kājas un brīvi pacēla sev priekšā rokas, gatavs savilkt dūres.

-   Ak, Kolam, tas tāpēc, ka mums nav miera, jo mums nav iemesla mazliet padedzināt un pašaudīties kā citiem puišiem citās pilsētās, kā dzird, ierunājās pats vecākais zemnieks. Rāpies zemē, dabū savas bungas, es pūtīšu stabuli, un Kenedijs uzspēlēs vijoli. Uzdziedāsim dziesmas par sacelšanos un kopā piedzersimies kā kārtīgi feniju brāļi.

Kolams vārda tiešā nozīmē abām rokām tvēra iespēju visu nolīdzināt. Kad viņa zābaki skāra grīdu, viņš jau dziedāja.

Pie upes dziedošajiem viļņiem pulcējās vīri,

Augstu virs spožajiem ieročiem plīvoja mūsu mīļais, zaļais karogs.

"Nāvi naidniekiem un nodevējiem! Uz priekšu! Taures jau spēlē maršu.

Uzsaucam urrā, zēni, brīvībai! Debesīs kāpj jauns mēness."

Tā bija taisnība, ka Skārleta ar Lūku rīkoja zirgu skriešanas sacīkstes pa Belihāras un Adamstaunas ceļiem. Arī pāri žogiem, grāvjiem, dzīvžogiem un Boinai. Gandrīz katru rītu Lūks pārjāja pa braslu pāri aukstajai upei un iesoļoja rīta istabā, pieprasot kafiju un izaicinot uz sacensībām. Skārleta viņu vienmēr sagaidīja šķietami savaldīga, taču patiesībā kopā ar Fentonu pastāvīgi jutās kā uz naža asmens. Viņa prāts darbojās ātri, saruna varēja izvērsties neparedzami, un Skārleta ne uz minūti nevarēja atslābināt uzmanību vai piesardzību. Lūks spēja viņu sasmīdināt, sadusmot, lika justies dzīvai līdz pašiem pirkstu galiem.

Aizraujošā joņošana pa laukiem mazliet mazināja spriedzi, ko viņa juta Lūka klātbūtnē. Cīniņš starp viņiem kļuva izteiktāks, abu nežēlība bija atklāta. Bet aizrautība, ko viņa allaž juta, kad, sevi nesaudzējot, kāpināja savu drosmi, bija gan biedējoša, gan nervus kutinoša. Skārleta juta sevī kaut ko varenu un nepazīstamu, kas bija dziļi noslēpies un draudēja izlauzties no viņas varas.

Misis Fica brīdināja Skārletu, ka pilsētniekus satrauc viņas uzvedība.

-     Dižā O'Hāra pamazām zaudē cieņu viņu acīs, viņa stingri sacīja. Jūsu sabiedriskā dzīve ar angļiem ir pavisam kas cits, tā notiek tālu. Bet, trakojot ar Fentonas grāfu, jūs iebāžat viņiem degunā, ka dodat priekšroku ienaidniekam.

-    Man vienalga, pat ja viņu sasodītie deguni tiek noberzti jēli. Mana dzīve ir mana darīšana.

Skārletas degsme izbiedēja misis Ficpatriku.

-    Ak tad tā, ko? Šoreiz viņas tonis nepavisam nebija stingrs. Vai esat viņā iemīlējusies?

-    Nē, neesmu. Un netaisos. Tāpēc lieciet mani mierā un sakiet, lai viņi visi liek mani mierā.

Pēc tam Rozalīna Ficpatrika vairs neizteica savas domas. Bet sievietes intuīcija Skārletas acu drudžainajā mirdzumā saskatīja nepatikšanas.

Vai esmu iemīlējusies Lūkā? Misis Ficpatrikas jautājums lika Skārletai izpētīt savas jūtas. Nē, viņa nekavējoties atbildēja.

Tad kāpēc es visu dienu esmu nelāgā omā, ja viņš no rīta nav parādījies?

Pārliecinošu atbildi viņa nevarēja atrast.

Skārleta domāja par to, ko bija uzzinājusi no draugu vēstulēm, atbildot uz viņas apjautāšanos. Fentonas grāfam bija slikta slava, viņi rakstīja. Viņš bija viens no bagātākajiem cilvēkiem Lielbritānijā, viņam piederēja zemes īpašumi Anglijā un Skotijā, kā arī muiža Īrijā. Viņš bija tuvs Velsas prinča draugs, uzturēja milzīgu māju Londonā, kurā, kā baumoja, uzdzīve mijās ar izslavēti izsmalcinātām izklaidēm, viss sabiedrības krējums centās dabūt ielūgumus uz tām. Vairāk nekā divdesmit gadus, kopš astoņpadsmit gadu vecumā bija mantojis titulu un bagātību, viņš bija iecienīts mērķis vecākiem, kas meklēja meitām vīru, tomēr bija izbēdzis visām, pat vairākām ievērojamām skaistulēm, kurām pašām netrūka mantas. Čukstēja par salauztām sirdīm, izpostītureputāciju, pat pašnāvībām. Ne viens vien vīrs bija ticies ar grāfu duelēšanās laukumā. Viņš bija nemirstīgs, cietsirdīgs, bīstams, un daži sacīja, ka ļauns. Un tāpēc, protams, pievilcīgākais vīrietis pasaulē.

Skārleta iedomājās, kāda tā būtu sensācija, ja viena īru un amerikāņu izcelsmes atraitne pāri par trīsdesmit gūtu panākumus tur, kur izgāzušās visas titulētās angļu skaistules, un viņas lūpas izliecās neuzkrītošā, slepenā smaidā, kas gan uzreiz pagaisa.

Fentons neizrādīja nekādas bezcerīgi mīlas pārņemtam vīrietim raksturīgas pazīmes. Grāfa nolūks bija viņu iegūt, nevis precēt.

Skārleta samiedza acis. Es netaisos ļaut viņam pievienot savu vārdu garajam upuru sarakstam.

Bet viņa nevarēja nedomāt par skūpstīšanos ar Fentonu.

85. nodaĻa

Fentons uzšāva savam zirgam ar pātagu, tas sāka auļot, un viņš, skaļi smejoties, pajoņoja Skārletai garām. Viņa paliecās uz priekšu un uzsauca Pusmēnesim, lai kustas ātrāk. Gandrīz tūlīt viņai vajadzēja pievilkt grožus. Ceļš meta līkumu starp diviem augstiem mūra žogiem, un Lūks bija apstājies priekšā, pagriezis zirgu, lai aizšķērsotu viņai ceļu.

-    Kāpēc tu spēlējies? viņa uzkliedza. Es varēju ietriekties tevī.

-    Man tieši tas ari bija padomā, Fentons atteica. Skārleta nepaguva aptvert, kas notiek, kad viņš bija ieķēries Pusmēness krēpēs un pievilka abus zirgus tuvāk. Otra roka satvēra Skārletas galvu aiz pakauša un neļāva kustēties; vīrietis pats cieši piekļāva lūpas viņas mutei. Skūpsts bija valdonīgs, piespieda pavērt lūpas un ievilka viņas mēli starp vīrieša zobiem. Viņa roka spieda Skārletu pakļauties. Skārletas sirds pārsteigumā sitās, bailēs un tā kā skūpsts turpinājās un turpinājās sajūsmā padodoties vīrieša spēkam. Kad Lūks palaida Skārletu vaļā, viņa bija satricināta un vāja.

-   Tagad tu vairs neatraidīsi manus ielūgumus pusdienās, sacīja Lūks. Viņa tumšās acis apmierinājumā zaigoja.

Skārleta sakopoja domas.

-    Tavi pieņēmumi ir pārdroši, viņa sacīja un ienīda to, ka vēl ir aizelsusies.

-   Ak tā? Šaubos gan. Lūka roka apņēma viņas muguru un turēja piekļautu pie savām krūtīm, kamēr lūpas skūpstīja atkal. Fentona roka atrada viņas krūti un saspieda gandrīz līdz sāpēm. Skārletu spēji pārņēma ilgas just viņa rokas uz sava auguma un viņa brutālās lūpas uz savas ādas.

Nervozie zirgi izkustējās no vietas un pārtrauca apskāvienu. Skārleta gandrīz izkrita no segliem. Viņa meklēja līdzsvaru gan seglos, gan savās domās. Viņa to nedrīkst darīt, viņa nedrīkst atdot sevi viņam, padoties. Ja viņa padosies, grāfs zaudēs interesi, tiklīdz būs viņu iekarojis, viņa to zināja.

Un viņa negribēja Lūku zaudēt. Viņa gribēja šo vīrieti. Lūks nebija mīlas pārņemts puika kā Čārlzs Reglends, viņš bija vīrietis. Šādā vīrietī viņa varētu pat iemīlēties.

Skārleta glāstīja Pusmēnesi, mierinot un sirdī pateicoties, ka tas paglābis viņu no muļķības. Kad viņa pagriezās pret Fentonu, pietūkušās lūpas bija savilktas smaidā.

-    Kāpēc tu neapjoz ap vidu zvērādu un neaizvelc mani uz savu māju aiz matiem? viņa vaicāja. Balsī skanēja pareizās devās izsvērts humors un nicinājums. Tad tu nebiedētu zirgus. Viņa pamudināja Pusmēnesi soļos, tad rikšos, atgriežoties pa to pašu ceļu atpakaļ.

Viņa pagrieza galvu un sauca pāri plecam:

-     Es neiešu pusdienās, Lūk, bet tu vari sekot man uz Belihāru un iedzert kafiju. Ja vēlies ko vairāk, varu piedāvāt agru launagu vai vēlas brokastis.

Skārleta klusi uzrunāja Pusmēnesi, mudinot to pasteigties. Viņa neizprata Fentona drūmās sejas izteiksmi un juta ko ļoti līdzīgu bailēm.

Viņa jau bija nokāpusi no zirga, kad Lūks iejāja staļļa pagalmā. Viņš pārmeta abas kājas vienā pusē un noslīdēja zemē, pasniedzis pavadu zirgu puisim.

Skārleta izlikās nemanījusi, ka Lūks izrīkojis vienīgo tuvumā esošo kalpu. Viņa pati ieveda Pusmēnesi stallī, lai sameklētu citu strādnieku.

Kad acis aprada ar puskrēslu, viņa apstājās kā zemē iemieta, baidoties pakustēties. Steliņģī tieši viņai pretī kailām kājām Komētas mugurā stāvēja Keta, līdzsvaram iepletusi mazās rociņas. Mugurā viņai bija biezs kamzolis, patapināts no zirgu puiša. Tas slīga pāri uzspraustajiem brunčiem, un piedurknes karājās pāri pirkstu galiem. Kā parasti, melnie mati bija izbēguši no bizēm un pajukuši. Viņa izskatījās pēc palaidņa puikas vai čigānēna.

-    Ko tu dari, Ket? Skārleta klusi jautāja. Viņa pazina lielā zirga nemierīgo dabu. Skaļš troksnis varēja to izbiedēt.

-   Esmu sākusi trenēties cirkam, Keta atbildēja. Kā manā bilžu grāmatā tā dāma uz zirga. Kad uzstāšos arēnā, lūdzu, nopērc man saulessargu.

Skārleta runāja apvaldīti. Tas bija vēl biedējošāk nekā ar Boniju. Komēta var sabiedēt Ketu, nomest zemē un samīdīt.

-     Labāk būtu, ja tu pagaidītu līdz nākamajai vasarai. Tev uz Komētas muguras noteikti salst kājas.

-     Ak, Keta uzreiz noslīdēja zemē blakus metāla pakaviem. Par to es nedomāju. Balss skanēja kaut kur dziļi steliņģī aiz vārtiem. Skārleta aizturēja elpu. Tad Keta pārrāpās pāri vārtiem, turot rokā zābakus un vilnas zeķes. Es zināju, ka zābaki zirgam darīs sāpes.

Skārleta sakopoja visu gribasspēku, lai neļautu sev satvert bērnu rokās un droši piekļaut klāt. Ketai nepatiktu tik uzmācīgas izpausmes. Viņa paskatījās pa labi pēc zirgu puiša, kas paņemtu Pusmēnesi, un ieraudzīja Lūku, kurš klusi stāvēja un nenovērsa acu no Ketas.

-    Mana meita Keitija Kolama O'Hāra, viņa paziņoja. Un domā, ko gribi, Fenton, domās piebilda.

Keta bija koncentrējusies uz zābaku saitēšanu, tomēr pacēla galvu. Viņa nopētīja Fentona seju un tikai tad ierunājās.

-    Mans vārds ir Keta, viņa sacīja. Kā sauc tevi?

-    Lūks, atbildēja Fentonas grāfs.

-    Labrīt, Lūk! Vai negribi manas olas dzeltenumu? Es tūlīt ēdīšu brokastis.

-    Ļoti gribu, viņš atbildēja.

Procesija izskatījās dīvaina: Keta gāja uz māju, Fentons soļoja viņai blakus, piemērojot garo soli sīko kājeļu riksim.

-    Es jau brokastis paēdu, Keta stāstīja, bet man atkal gribas ēst, tāpēc ēdīšu brokastis vēlreiz.

-     Man tas liekas izcili saprātīgi, viņš sacīja. Domīgajā balsī nebija ne miņas no izsmiekla.

Skārleta sekoja abiem. Viņa joprojām jutās nemiera pārņemta no bailēm, ko Keta bija viņai sagādājusi, un nebija gluži atguvusies no kaislajiem brīžiem, kad Lūks bija viņu skūpstījis. Viņa jutās apreibusi un apjukusi. Viņa nebūtu domājusi, ka Fentons mīl bērnus, bet izskatījās, ka Keta viņu apbūrusi. Un viņš pret meiteni izturējās tieši tā, kā vajadzēja, uztverot bērnu nopietni, nevis nolaižoties no augstumiem tāpēc, ka viņa ir tik maza auguma. Keta nevarēja ciest cilvēkus, kas izturējās pret viņu kā pret mazu. Nez kādēļ likās, ka Lūks to jūt un respektē.

Skārleta juta acis pieplūstam asarām. 0 jā, viņa varētu mīlēt šo vīrieti! Cik lielisks tēvs Lūks būtu viņas mīļotajai meitai! Viņa aši samirkšķināja plakstus. Nebija istais brīdis ļauties sentimentālām jūtām. Gan Ketas, gan sevis dēļ viņai jābūt stiprai; galvai jāpaliek skaidrai.

Viņa skatījās uz Fentona gludi saķemmēto, tumšo galvu, kas bija pieliekta uz Ketas pusi. Viņš izskatījās ļoti garš, plecīgs un spēcīgs. Neuzvarams.

Viņa iekšēji nodrebinājās, tad padzina savu gļēvumu. Viņa uzvarēs. Tagad viņai nav citas izejas. Viņa gribēja iegūt Lūku sev un Ketai.

Skārleta gandrīz sāka smieties par ainu, kādu viņai sarīkoja Keta un Lūks. Keta bija pilnībā iegrimusi sarežģītajā uzdevumā nogriezt vārītajai olai galu, to nesašķaidot; Fentons ar tādu pašu koncentrēšanos meiteni vēroja.

Pēkšņi bez kāda brīdinājuma izmisīgas bēdas aizslaucīja Skārletas uzjautrinājumu. Tām tumšajām acīm, kas vēroja Ketu, vajadzēja būt Reta, nevis Lūka acīm! Retam vajadzēja būt tam, kuru apbūrusi meita, Retam vajadzēja kopā ar viņu ēst brokastu olu, Retam vajadzēja iet blakus, salāgojot savus soļus ar mazajiem solīšiem.

Sāpīgas ilgas izdoba bedri Skārletas krūtīs, kur vajadzēja sisties viņas sirdij, un mokas tik ilgi iegrožotas to piepildīja. Viņa sāpīgi alka pēc Reta, pēc viņa balss, viņa mīlestības.

Ja es būtu viņam pastāstījusi par Ketu, kamēr vēl nebija par vēlu… Ja es būtu palikusi Čārlstonā… Ja…

Keta raustīja Skārletu aiz piedurknes.

-    Vai tu ēdīsi olu, mamm? Es tev to atgriezīšu.

-    Paldies, mīlulīt, Skārleta pateicās savam bērnam. Neesi muļķe, viņa sevi apsauca. Viņa uzsmaidīja Ketai un Fentonas grāfam. Kas bijis, pagājis, jādomā par nākotni. Man ir aizdomas, ka tev būs jāapēd vēl viens dzeltenums, Lūk, Skārleta smējās.

Pēc brokastīm Keta atvadījās un izskrēja pagalmā, bet Fentons palika.

-    Atnes vēl kafiju, viņš pavēlēja kalponei, pat nepaskatījies uz viņu. Pastāsti man par savu meitu, viņš sacīja Skārletai.

-    Viņai garšo tikai olas baltums, Skārleta atbildēja, aiz smaida slēpjot savas raizes. Ko lai viņa stāsta par Ketas tēvu? Ja nu Lūks prasa viņa vārdu un to, kā viņš nomira un kas bija Ketas tēvs.

Bet Fentons jautāja tikai par Ketu.

-    Cik veca ir tava vienreizīgā meita, Skārlet?

Viņš izrādīja izbrīnu, kad uzzināja, ka Ketai ir tikai mazliet pāri par četriem gadiem, jautāja, vai viņa vienmēr ir tik nosvērta, vai vienmēr ir pārgudra, vai ir jūtīga… Skārleta iesila par viņa patieso interesi un runāja par Ketas O'Hāras darītajiem brīnumiem, līdz izkalta rīkle.

-    Tev vajadzētu redzēt viņu uz ponija, viņa jāj labāk par mani vai tevi… Un viņa visur rāpjas, īsts mērkaķēns. Krāsotājiem vajadzēja viņu ar varu raut lejā no kāpnēm… Mežus viņa pazīst kā lapsa, viņai ir iekšējais kompass, jo nekad neapmaldās… "Jūtīga?" Viņa itin nemaz nav nervoza. Viņa ir tik bezbailīga, ka mani reizēm pārņem šausmas. Un nekad nečinkst, ja sasitas vai kaut ko nobrāž. Pat būdama zīdainis, viņa reti raudāja, un, kad sāka staigāt, viņa tikai izbrīnījās, ka nokritusi, un cēlās atkal kājās… Protams, viņa ir veselīga! Vai tad tu neredzēji, cik viņa taisna un stipra? Viņa ēd kā zirgs, un nekad viņai nesāp vēders. Tu neticētu, ja zinātu, cik eklēru un vēja kūku viņa var nolocīt, ne aci nepamirkšķinot…

Kad Skārleta dzirdēja piesmakumu savā balsī, viņa paskatījās pulkstenī un iesmējās.

-    Apžēliņ, veselu mūžību esmu plātījusies. Tu esi vainīgs, Lūk, ka mani neapturēji. Tev vajadzēja likt man apklust.

-    Nekādā gadījumā. Mani tas interesē.

-   Uzmanies, citādi vēl kļūšu greizsirdīga. Tu izturies tā, it kā būtu iemīlējies manā meitā.

Fentons savilka uzacis.

-     Mīlestība der tikai veikalniekiem un lētiem romāniem. Mani viņa interesē. Viņš piecēlās, paklanījās, paņēma Skārletas roku, kas gulēja klēpī, un uzspieda tai vieglu skūpstu. No rīta braucu uz Londonu, tāpēc tagad atvados no tevis.

Skārleta piecēlās un nostājās viņam tuvu klāt.

-    Man trūks mūsu sacensību, viņa sacīja, ko domāja. Vai tu drīz atgriezīsies?

-    Apciemošu tevi un Ketu, kad atgriezīšos.

Labi, Skārleta nodomāja, kad viņš bija aizgājis. Viņš pat nemēģināja mani noskūpstīt uz atvadām. Viņa nezināja, vai tas bija kompliments vai apvainojums. Fentons noteikti nožēloja savu rīcību, ka iepriekš mani skūpstījis, Skārleta nosprieda. Laikam jau viņš zaudēja savaldīšanos. Un viņš pavisam droši baidās no vārda "mīlestība".

Viņa nosprieda, ka Lūks izrāda visus simptomus, kādi piemīt vīrietim, kurš pret savu gribu sācis iemīlēties. Un jutās laimīga. Viņš Ketai būs brīnišķīgs tēvs… Skārleta ar pirkstgalu viegli pieskārās sāpīgajām lūpām. Un Fentons bija ļoti kaislīgs vīrietis.

86. NODAĻA

^Turpmākās nedēļas Lūks bieži kavējās Skārletas domās. Viņa bija nemierīga un labā laikā no rītiem viena pati zirga mugurā joņoja pa ceļiem, kur bija sacentušies abi. Kopā ar Ketu rotājot eglīti, Skārleta atcerējās, cik priecīga bija jutusies, pošoties pusdienām todien, kad Lūks pirmo reizi ieradās Belihārā. Un brīdī, kad kopā ar Ketu lauza veiksmes kauliņu no zoss, vēlējās, lai viņš drīz atgrieztos no Londonas.

Dažkārt viņa aizvēra acis un centās atcerēties sajūtu, kas radās viņa apskāvienā, bet katrs mēģinājums viņu sadusmoja, jo atmiņā vienmēr nāca Reta seja, Reta apskāviens un Reta smiekli. Tāpēc, ka Lūku pazīstu pavisam nesen, viņa centās sev iestāstīt. Ar laiku Lūka klātbūtne izdzēsīs atmiņas par Retu, tā taču vajadzēja notikt.

Vecgada vakarā sacēlās pamatīgs jandāliņš iesoļoja Kolams, sizdams bungas, aiz viņa nāca divi vijolnieki un misis Ficpatrika ar kastaņetēm. Skārleta priecīgi pārsteigta iespiedzās un metās apskaut brālēnu.

-     Es jau biju atmetusi cerību, Kolam, ka tu kādreiz pārnāksi mājās. Šim gadam jābūt labam, ja tas tā sākas. Skārleta pamodināja Ketu, un viņi sagaidīja 1880. gada pirmos brīžus, kad visapkārt skanēja mūzika un valdīja mīlestība.

Jaunā gada diena sākās ar smiekliem, kad ogu maizes klaips sašķīda pret sienu, izkaisot drupačas un rozīnes pār Ketu, kurai, griežoties dejā, bija palikusi vaļā mute. Bet vēlāk tumša mākoņu blīva aizklāja debesis un ledains vējš raustīja Skārletas lakatu, kad viņa apstaigāja pilsētas mājas, sveicot Jaunajā gadā. Kolams katrā mājā dzēra viskiju, nevis tēju un runāja par politiku, līdz Skārletai likās, ka viņa tūlīt sāks kliegt.

-    Vai tad tu nenāksi uz krogu, Skārlet, pacelt glāzi par drosmīgo Jauno gadu un jaunām cerībām īriem? Kolams jautāja, kad viņi iznāca no pēdējās mājas.

Skārletai notrīsēja nāsis, sajūtot viskiju viņa elpā.

-     Nē, esmu nogurusi un nosalusi, tāpēc iešu mājās. Nāc man līdzi, un pasēdēsim klusi pie kamīna.

-     Klusums ir tas, no kā es baidos visvairāk, Skārlet aroon. Klusums ļauj cilvēka dvēselē iezagties tumsai. Kolams grīļīgi pazuda aiz Kenedija kroga durvīm, un Skārleta, cieši satinusies lakatā, smagā solī gāja pa piebraucamo ceļu uz Lielo māju. Aukstajā, pelēkajā gaismā viņas sarkanie brunči un zildzelteni svītrotās zeķes izskatījās garlaicīgas.

Karsta kafija un karsta vanna, viņa sev solīja, kad atgrūda smagās parādes durvis. Ieejot vestibilā, atskanēja klusināta ķiķināšana, un viņai sažņaudzās sirds. Keta noteikti spēlē paslēpes. Skārleta izlikās, ka neko nemana. Viņa aizvēra durvis, nometa lakatu uz krēsla, tad paskatījās apkārt.

-     Laimīgu Jauno gadu, Dižā O'Hāra, novēlēja Fentonas grāfs.

-     Vai arī tā ir Marija Antuanete? Vai šis zemnieku tērps ir tas, ko visas labākās Londonas šuvējas rada šīgada karnevāliem? Viņš stāvēja kāpņu laukumiņā.

Skārleta lūkojās augšup uz viņu. Viņš bija atgriezies. Ak, kāpēc Lūks sastapis viņu šādā izskatā? Nejau tā viņa bija iecerējusi. Bet tas nebija svarīgi. Lūks bija atgriezies, turklāt tik drīz, un viņa nemaz vairs nejutās nogurusi.

-    Laimīgu Jauno gadu, viņa sacīja. Un tāds tas bija.

Fentons pakāpās malā, un Skārleta ieraudzīja Ketu uz kāpnēm

viņam aiz muguras. Abas rokas bija paceltas, lai uz sajauktajiem matiem noturētu mirdzošu, dārgakmeņiem rotātu diadēmu. Viņa kāpa lejup pie Skārletas, zaļajām acīm smejot, lūpām raustoties, lai nesāktu smaidīt. Viņai aiz muguras vilkās gara, plata krāsas svītra tumši sarkans samta apmetnis ar platu sermuļādas apmali.

-      Keta tērpusies jūsu regālijās, grāfien, Lūks paskaidroja.

-    Esmu ieradies runāt par mūsu laulībām.

Skārletai saļodzījās ceļgali, un viņa apsēdās uz marmora grīdas, sarkanie svārki, zaļie un zilie apakšsvārki lokā klājās viņai apkārt. īss dusmu zibsnis piejaucās triumfa šoka trīsām. Tā nevar būt taisnība. Tas bija pārāk viegli. Un laupīja visu prieku.

-   Izskatās, ka mūsu pārsteigums izdevies, Keta, sacīja Lūks. Viņš atsēja smagās zīda auklas meitenei pie kakla un paņēma no viņas rokām diadēmu. Tagad tu vari iet. Man jāaprunājas ar tavu mammu.

-    Vai drīkstu atvērt savu kasti?

-    Jā. Tā ir tavā istabā.

Keta paskatījās uz Skārletu, pasmaidīja un tad, klusi smiedama, uzskrēja pa kāpnēm. Lūks pārmeta apmetni pār kreiso roku, paņēma diadēmu kreisajā rokā un, pienācis pie Skārletas, labo roku pastiepa lejup viņai. Fentons izskatījās ļoti garš, ļoti liels, acis bija ļoti tumšas. Viņš pasniedza roku un piecēla sēdošo līgavu kājās.

-     Iesim uz bibliotēku, sacīja Fentons. Tur kuras uguns un nolikta pudele šampanieša, lai apzīmogotu darījumu.

Skārleta ļāva viņam iet pa priekšu. Lūks gribēja viņu precēt. Viņa nespēja tam ticēt. No šoka viņa bija zaudējusi spēju just un runāt. Kamēr Lūks lēja glāzēs vīnu, viņa sildījās pie uguns.

Lūks pasniedza viņai glāzi. Skārleta to paņēma. Prāts pamazām sāka aptvert notiekošo, un viņa atguva spēju runāt.

-    Kāpēc tu teici "darījumu", Lūk? Kāpēc viņš nebija teicis, ka mīl viņu un grib, lai Skārleta kļūst par viņa sievu?

Fentons viegli piesita savas glāzes malu pie viņējās.

-     Kas tad cits ir laulība, ja ne darījums, Skārlet? Mūsu juristi izveidos kontraktu, bet tas ir tikai formāls jautājums. Tu taču noteikti zini, ko gaidīt. Tu neesi ne meitene, ne vientiese.

Skārleta uzmanīgi nolika glāzi uz galda. Tad uzmanīgi apsēdās krēslā. Kaut kas bija briesmīgi nepareizi. Ne viņa sejā, ne vārdos nebija sirsnības. Viņš pat neskatījās uz Skārletu.

-     Es tomēr gribētu, lai tu man, lūdzu, pastāsti, viņa lēnām sacīja, ko varu gaidīt.

Fentons nepacietīgi paraustīja plecus.

-     Nu labi! Tu redzēsi, ka esmu diezgan dāsns. Šķiet, ka tās ir tavas lielākās rūpes. Viņš, kā pats teica, bija viens no bagātākajiem cilvēkiem Anglijā, lai ari droši vien viņa jau pati to esot noskaidrojusi. Viņš patiesi apbrīnojot viņas attapību, kāpjot pa sabiedrības kāpnēm. Savu naudu viņa varēs paturēt. Viņš, dabiski, apgādās viņu ar drēbēm, karietēm, dārglietām, kalpotājiem utt. Pretī viņš sagaida, ka viņa darīs vīram godu. Fentons novērojis, ka viņai piemīt tādas spējas.

Viņa uz mūžu varot paturēt Belihāru. Šķiet, viņai tā patīkot. Un šī paša iemesla dēļ viņa varēs ari spēlēties ar Adamstaunu, kad vēlēsies nosmērēt savus zābakus. Pēc viņas nāves Belihāra nonāks viņu dēla rokās, tāpat kā Adamstauna kļūs par dēla īpašumu pēc Lūka nāves. Kaimiņu zemju savienošana arvien bijis viens no galvenajiem iemesliem laulībām.

-    Jo, protams, šī darījuma galvenais nosacījums ir tas, ka tu nodrošini mani ar mantinieku. Esmu pēdējais savā līnijā, un mans pienākums ir to turpināt. Kad būšu dabūjis no tevis dēlu, tava dzīve atkal piederēs tev, lai gan tev vajadzēs ievērot parasto piesardzību, lai saglabātu šķietamu diskrēciju.

Viņš atkal pielēja savu glāzi un tad to iztukšoja. Skārleta var pateikties Ketai par diadēmu, sacīja Lūks.

-     Man, būtu lieki to teikt, nebija ne domas padarīt tevi par Fentonas grāfieni. Tu esi tāda sieviete, ar kurām man patīk rotaļāties. Jo stiprāks gars, jo lielāku prieku sagādā tā liekšana pēc manas gribas. Tas būtu interesanti. Bet ne tik interesanti kā tavs bērns. Es gribu, lai mans dēls būtu tāds bezbailīgs, ar nevainojamu, stipru veselību. Fentonu asinis kļuvušas vājākas no pārāk ciešas radošanās. Tavas zemnieku vitalitātes ieplūdināšana to izlīdzinātu. Esmu noskaidrojis, ka mani nomnieki O'Hāras, tava dzimta, sasniedz lielu vecumu. Tu esi vērtīgs ieguvums, Skārlet. Tu dāvāsi man mantinieku, ar kuru varēšu lepoties, un sabiedrībā tu neapkaunosi ne mani, ne viņu.

Skārleta bija skatījusies uz viņu kā čūskas nohipnotizēts dzīvnieks. Bet tagad burvestība izbeidzās. Viņa paņēma no galda savu glāzi.

-     Tas notiks tad, ka pūcei aste ziedēs! viņa iekliedzās, tad iemeta glāzi kamīnā. Alkohols uzliesmoja, spēcīgi uzdzirkstot. Te tev būs tosts, kas apstiprinās mūsu darījumu, lord Fenton. Ārā no manas mājas! Man no tevis metas zosāda.

Fentons sāka smieties. Skārleta saspringa, gatava mesties vīrietim virsū un sist pa viņa smejošo seju.

-    Es domāju, ka tev rūp tavs bērns, viņš novīpsnāja. Laikam būšu kļūdījies. Šie vārdi atturēja Skārletu no rīkošanās.

-     Esmu tevī vīlies, Skārlet, viņš sacīja, nudien. Domāju, ka tev ir asāks prāts, nekā tu tagad parādi. Aizmirsti savu ievainoto lepnumu un apdomā, ko tev ir iespēja iegūt. Nesatricināms stāvoklis sabiedrībā tev un tavai meitai. Tas ir bezprecedenta gadījums, bet es spēju gāzt precedentu, pat likumu, ja vēlos. Es nokārtošu adopciju, un Keta kļūs par lēdiju Katrīnu. Par "Keitiju", protams, nevar būt ne runas, tas ir ķēkšas vārds. Kā manai meitai viņai bez kavēšanās būs neapšaubāma pieeja visam, kas viņai vajadzīgs vai ko viņa vēlas. Draugi, galu galā laulība viņai tikai vajadzēs izvēlēties. Es nekad viņai nedarīšu pāri; viņa man ir pārāk vērtīga kā modelis manam nākamajam dēlam. Vai tu spēj viņai to visu liegt tikai tāpēc, ka nav piepildīta tavas zemās kārtas ilgošanās pēc mīlas? Šaubos.

-    Ketai nav vajadzīgi tavi dārgie tituli un "viss labākais", milord, un man ari ne. Mums ļoti labi klājies bez tevis, un mēs tā arī turpināsim.

-     Cik ilgi, Skārlet? Pārāk nepaļaujies uz saviem panākumiem Dublinā. Tu biji jaunums, un jaunumiem ir īss mūžs. Orangutans var kļūt par provinciālas vides, tādas kā Dublina, brīnumu, ja tas ir labi ģērbts. Tev ir vēl viena sezona, augstākais divas, tad tevi aizmirsīs. Ketai nepieciešama vārda un tēva aizstāvība. Esmu viens no retajiem vīriešiem, kuram ir pa spēkam nomazgāt traipu no ārlaulībā dzimuša bērna, nē, aiztaupi man savus iebildumus, mani neinteresē, kādu stāstu tu sadomā. Tu neuzturētos Dieva pamestā nostūrī Īrijā, ja tu un tavs bērns būtu gaidīti Amerikā.

Pietiek. Man sāk kļūt garlaicīgi, un man riebjas garlaicība. Atsūti ziņu, kad būsi nākusi pie prāta, Skārlet. Tu piekritīsi manam darījumam. Es vienmēr dabūju to, ko vēlos. Fentons devās uz durvīm.

Skārleta uzsauca, lai viņš apstājas. Viņai vajadzēja kaut ko uzzināt.

-     Tu nevari piespiest visu pasauli dancot pēc savas stabules, Fenton. Vai tev jebkad ir ienācis prātā, ka tava sugas ķēve, kuru tu sauc par savu sievu, var dzemdēt meiteni, nevis puiku?

Fentons pagriezās pret viņu.

-     Tu esi stipra, veselīga sieviete. Gan jau es galu galā dabūtu puiku. Bet pat tad, ja tu man dotu vienīgi meitas, es nokārtotu, ka viena no viņām apprecētu vīru, kas būtu ar mieru atteikties no sava vārda un pieņemt manu. Tad manas asinis joprojām mantotu titulu un līniju turpinātu. Mans pienākums būtu izpildīts.

Skārletas saltums līdzinājās viņa saltumam.

-    Tu esi padomājis par visu, vai ne? Un ja nu es būtu neauglīga? Vai ari tu nevari kļūt par tēvu?

Fentons pasmaidīja.

-    Mana vīrišķība ir pierādīta ar ārlaulības bērniem visās Eiropas pilsētās, tāpēc tavs mēģinājums mani apvainot nav vietā. Un par tevi ir taču Keta. Viņa sejai pārslīdēja izbrīna pilna izteiksme, un viņš atkal pienāca pie Skārletas, liekot viņai atrauties no pēkšņās tuvošanās.

-    Izbeidz, Skārlet, neesi tik teatrāla. Vai tad es tev nupat neteicu, ka laužu mīļākās, nevis sievas? Man nav vēlēšanās tev tagad pieskarties. Biju piemirsis diadēmu, man tā līdz kāzām jānoliek drošā vietā. Tā ir dzimtas relikvija. Drīz tu to valkāsi. Dod ziņu, kad padosies. Es braukšu uz Dublinu atvērt savu māju un gatavoties sezonai. Vēstuli sūti uz Merionas laukumu. Viņš paklanījās ar visu galmā pieņemto ārišķību un smiedamies izgāja no istabas.

Skārleta turēja galvu lepni izslietu, līdz dzirdēja durvis aizveramies. Tad metās aizvērt un aizslēgt bibliotēkas durvis. Droši paslēpusies no kalpotāju acīm, viņa nometās uz biezā paklāja un mežonīgi raudāja. Kā viņa varēja tik briesmīgi kļūdīties? Kā viņa varēja sev iestāstīt, ka spēs iemīlēt vīrieti, kurā vispār nav mīlestības? Un ko lai viņa tagad dara? Viņas acu priekšā bija aina ar Ketu uz kāpnēm, ar diadēmu galvā un sajūsmā smejošu. Ko lai viņa dara?

-     Ret, Skārleta aizlauzti iesaucās, Ret, tu mums tik ļoti esi vajadzīgs!

87. nodaĻa

,A.rēji Skārleta nekādi neizrādīja savu kaunu, bet pati sevi viņa skarbi nosodīja par jūtām, kuras īsu brīdi bija jutusi pret Lūku. Vienatnē viņa knibināja atmiņas kā kreveli, kas sedza daļēji aizdzijušu brūci, tā sodot sevi ar sāpēm.

Vai viņa nebija muļķe, ka iztēlojusies laimīgu ģimenes dzīvi, kalusi nākotnes plānus tikai brokastu pēc, kad Keta sadalīja olas uz trim šķīvjiem? Un cik smieklīga iedomība pieņemt, ka Lūks var viņā iemīlēties. Visa pasaule zobotos par viņu, ja vien zinātu.

Skārleta iztēlojās atriebības ainas: viņa Īrijā visiem izstāstīs, ka Fentons izteicis bildinājumu, bet viņa to atraidījusi; viņa uzrakstīs Retam, viņš ieradīsies un nogalinās Fentonu, ka tas viņa bērnu nosaucis par bastardu; viņa iesmiesies Fentonam sejā pie altāra un pateiks, ka viņai vairs nevar būt bērnu un viņš, apprecot Skārletu, padarījis sevi par muļķi; viņa uzaicinās Fentonu pusdienās un saindēs ēdienu…

Sirdi dedzināja naids. Skārleta to attiecināja uz visiem angļiem un kaismīgi metās atjaunot atbalstu Kolama feniju brālībai.

-    Bet man nav kur likt tavu naudu, Skārlet mīļā, brālēns atrunājās. Tagad viss darbs notiek, plānojot "Zemes līgas" rīcību. Tu taču dzirdēji, ka mēs par to runājām Jaungada dienā, vai neatceries?

-    Izstāsti man vēlreiz. Kolam. Kaut kā es noteikti varu palīdzēt.

Bet tādas iespējas nebija. Par "Zemes līgas" biedriem varēja kļūt

vienīgi nomas zemnieki, un nekas nenotiks, līdz pavasarī pienāks laiks maksāt nomu. Katrā muižā viens zemnieks samaksās nomu, visi pārējie atteiksies, un, ja zemes īpašnieks viņus izliks, visi apmetīsies dzīvot vienīgajā mājā, par kuru noma ir samaksāta.

Skārleta neredzēja tam jēgu. Zemes īpašnieks vienkārši izīrēs mājas kādam citam.

Nē, nē, Kolams sacīja, šajā brīdī iesaistīsies "Zemes līga". Viņi neļaus nevienam īrēt, un bez zemniekiem īpašnieks zaudēs nomas maksu, kā ari tikko iesēto, jo nebūs neviena, kas to kopj. Ģeniāla ideja; tikai žēl, ka viņš pats nebija par to iedomājies.

Skārleta gāja pie saviem radiem un mudināja viņus stāties "Zemes līgā". Un aicināja nākt uz Belihāru, ja notiktu tā, ka viņus izliks no mājām.

Visi O'Hāras bez izņēmuma atteicās.

Skārleta aizvainota žēlojās Kolamam.

-     Nevaino sevi citu cilvēku aklumā, Skārlet mīļā. Tu dari visu, ko spēj, lai kompensētu viņu nespēju. Vai tu neesi Dižā O'Hāra un nedari godu šim vārdam? Vai tad tu nezini, ka katrā Belihāras mājā un pusē Trimas māju glabājas izgriezumi no Dublinas avīzēm, kuros rakstīts, ka Dižā O'Hāra kļuvusi par spožu zvaigzni angļu vietvalža pilī? Viņi glabā izgriezumus Bībelē kopā ar lūgšanu kartītēm un svēto attēliem.

Svētās Bridžidas dienā smidzināja sīks lietutiņš. Skārleta rituālās lūgšanas par labu ražas gadu skaitīja ar tādu dedzību kā vēl nevienu lūgšanu pasaulē, un, apvēršot pirmo velēnu, viņai pār vaigiem lija asaras. Tēvs Flins svētīja velēnu ar svēto ūdeni, tad ūdens kauss tika dots no rokas rokā, lai visi no tā dzertu. Zemnieki klusēdami, noliektām galvām pameta lauku. Tikai Dievs varēja viņus glābt. Kaut ko tādu kā iepriekšējais gads neviens vairs nespētu izturēt.

Skārleta atgriezās mājās un novilka dubļainos zābakus. Tad ielūdza Ketu savā istabā iedzert kakao, kamēr sakārtos mantas, kas jāņem līdzi uz Dublinu. Viņa dosies ceļā pēc nepilnas nedēļas. Viņa negribēja braukt tur būs Lūks, un kā viņa skatīsies tam acīs? Ar augstu paceltu galvu, tas bija vienīgais variants. Viņas ļaudis to gaidīja no viņas.

Skārletas otrā sezona Dublinā bija vēl lielāks triumfs nekā pirmā. Šelbērna viesnīcā gaidīja ielūgumi uz visiem Pils sarīkojumiem, tad vēl uz pieciem nelieliem deju vakariem un divām vēlīnām vakariņām vietvalža privātajos apartamentos. Aizzīmogotā aploksnē viņa atrada ielūgumu, pēc kura cilvēki kāroja visvairāk: viņas karieti ielaidis pa speciāliem vārtiem Pils aizmugurē. Nebūs vairs stundām jāgaida rindā Lēdijas ielā, kamēr karietes pa četrām laida Pils pagalmā, kur viesi izkāpa.

Bija arī kartītes, kas lūdza viņas klātbūtni viesībās un pusdienās privātās mājās. Runāja, ka tās esot nesalīdzināmi saistošākas par Pils sarīkojumiem, kuros piedalījās simtiem viesu. Skārleta dobji iesmējās. Ak tad viņa bija skaistās drānās ģērbts orangutans? Nē, un to apliecināja ielūgumu kaudze. Viņa bija Dižā O'Hāra no Belihāras, īriete, un ar to lepojās. Viņa bija interesanta personiba! Kāda tam nozīme, ka Lūks atrodas Dublinā? Lai viņš vīpsnā, cik tīk. Varu raudzīties viņam acīs bez bailēm un kauna, un lai viņš iet pie velna.

Viņa izšķiroja visu kaudzi, rūpīgi izvēloties pasākumus, kurus apmeklēs, un pamazām viņas sirds aizrautībā sāka mutuļot. Patīkami, ka tevi grib satikt, patīkami uzvilkt skaistus tērpus un dejot skaistās telpās. Nu un tad, ja Dublinas sabiedrības pasaulē valdīja angļi? Viņa jau zināja pietiekami daudz, lai pazītu sabiedrības smaidus un nopēlumus, noteikumus un pārkāpumus, godu un izstumšanu, triumfu un zaudējumu. Tas viss piederēja pie spēles. Nekas no tā nebija svarīgs vai vērtīgs reālajā pasaulē ārpus zeltītajām balles zālēm. Bet spēles jau tāpēc ir, lai tās spēlētu, un viņa to labi prata. Galu galā Skārleta priecājās, ka atbraukusi uz Dublinu. Viņai patika uzvarēt.

Skārleta uzreiz uzzināja, ka Fentonas grāfa klātbūtne Dublinā bija izraisījusi drudžainu satraukumu un spriedelēšanu.

-    Ak, šausmas! sacīja Meja Teplova. Pat Londonā ļaudis runā vienīgi par to. Visi zina, ka Fentons Dublinu uzskata par trešās šķiras provinciālu nomali. Viņa māja nav atvērta gadu desmitiem. Kāda joda pēc viņš ir šeit?

-    Nav ne jausmas, Skārleta atbildēja, iztēlē baudīdama Mejas reakciju, ja viņa tai pateiktu par Fentona bildinājumu.

Likās, ka Fentons ierodas visur, kur apgrozījās viņa. Skārleta sasveicinājās vēsā pieklājībā un ignorēja nicīgās pašpārliecības izteiksmi grāfa acīs. Pēc pirmās tikšanās Skārleta pat nejuta dusmas, kad nejauši sastapās ar viņa skatienu. Fentonam vairs nebija varas sāpināt viņu.

Tomēr sāpes Skārletu caururba atkal un atkal, kad viņa pamanīja pazibam gara auguma tumšmataina vīrieša muguru, ģērbtu samtā un brokātā, bet tas izrādījās Fentons. Jo Skārleta drūzmā meklēja Retu. Viņš bija Pilī pirms gada, kāpēc ne šogad… šovakar… šajā telpā?

Bet tas vienmēr bija Fentons. Visur, kur vērsās Skārletas acis, visās apkārtējo sarunās, katrā laikraksta slejā, ko viņa izlasīja. Labi, ka viņš nepievērsa Skārletai īpašu uzmanību, tad tenkas vajātu arī viņu. Bet viņa lūdza Dievu, lai Lūka vārds katru dienu nebūtu uz visu cilvēku mēlēm.

Baumas pamazām sadalījās divos pieņēmumos: Fentons sakārtojis savu novārtā pamesto māju slepenai, neoficiālai Velsas prinča vizītei vai ari kritis par upuri lēdijas Sofijas Dadlijas valdzinājumam. Jaunā lēdija maijā bija likusi par sevi runāt Londonas sezonā un tagad piedzīvoja tādus pašus panākumus Dublinā. Šis stāsts bija vecs kā pasaule vīrietis trako un gadiem ilgi izvairās no sieviešu izliktajām lamatām, līdz klakt! četrdesmit gadu vecumā zaudē galvu un sirdi skaistuma un nevainības priekšā.

Lēdija Sofija Dadlija bija septiņpadsmit gadus veca. Viņai bija labi izžuvuša siena krāsas zeltaini mati, acis zilas kā vasaras debesis un baltsārta āda, kas lika porcelānam kaunā nobālēt. Tā vismaz dziedāja balādēs par viņu, kas par peniju tika pārdotas uz visiem ielu stūriem.

Patiesībā skaistā, biklā meitene atradās savas ārkārtīgi mērķtiecīgās mātes ietekmē, viņa ikreiz pievilcīgi sarka lielās uzmanības un komplimentu dēļ. Skārleta meiteni bieži redzēja. Sofijas privātā viesistaba atradās blakus viņējai. Tā bija otra labākā iekārtojuma ziņā, un no tās pavērās skaists skats uz Svētā Stefana skvēru. Daudzi cilvēki sacentās, lai tur iekļūtu. Skārletas istaba nekādā ziņā nebija tukša; bagāta, sabiedrībā ieredzēta atraitne ar burvīgām zaļām acīm vienmēr būs sabiedrības mīlule.

Vai tas kāds brīnums, Skārleta domāja. Esmu divreiz vecāka par šo meiteni, mana reize bija pērn. Bet dažkārt viņai bija grūti novaldīt mēli, kad Sofijas vārds tika saistīts ar Lūku. Visi zināja, ka Sofijas roku lūdzis kāds hercogs, bet bija vienisprātis, ka Sofija labāk ņemtu Fentonu. Hercogs bija augstāks par grāfu, bet Fentons bija četrdesmit reižu bagātāks un simts reižu skaistāks.

"Un viņš būtu mans, ja es gribētu," Skārleta ilgojās pateikt visiem. Par ko tad viņi sacerētu balades?

Viņa rāja sevi par sīkmanību. Sauca sevi par muļķi, jo domāja par Fentona pareģojumu, ka pēc pāris gadiem viņa būs aizmirsta. Un centās neraizēties par sīkajām krunciņām zem acīm.

Skārleta atgriezās Belihārā uz pirmās svētdienas pieņemšanu savā birojā, priecīga, ka var tikt projām no Dublinas. Sezonas pēdējās nedēļas likās velkamies bezgalīgi.

Cik labi būt mājās, labi domāt par kaut ko īstu, piemēram, Padija O'Feilena lūgumu piešķirt viņam lielāku krājumu kūdras, nevis par to, ko vilkt mugurā uz nākamo balli. Kad Ketas spēcīgās rociņas gandrīz viņu nožņaudza niknā apsveicināšanās skāvienā, Skārleta jutās kā debesīs.

Kad pēdējās domstarpības bija nokārtotas un pēdējais lūgums apmierināts, Skārleta iegāja rīta istabā iedzert tēju kopā ar Ketu.

-     Esmu pataupījusi tev pusi, Keta sacīja. Viņas mute bija nosmērēta ar šokolādi no eklēriem, ko Skārleta bija pārveduši no Dublinas.

-    Jocīgi, Kitij Ket, bet man nemaz negribas ēst. Vai nevēlies vēl kādu?

-Jā-

-Jā, paldies.

-Jā, paldies. Vai drīkstu to apēst tagad?

-Ja vari, sivēnaste.

Eklēri bija pazuduši, iekams Skārleta paguva iztukšot tējas tasi. Ja runa bija par eklēriem, Keta bija ļoti pastāvīga savās jūtās.

-     Uz kurieni iesim pastaigāties? Skārleta viņai jautāja. Keta teica, ka gribētu apciemot Groinu.

-    Tu viņai patīc, mammu. Es viņai patīku vairāk, bet ari tu viņai ļoti patīc.

-    Tas būtu jauki, Skārleta sacīja. Viņa ar prieku aizietu uz torni. Tur viņa juta rāmu mieru, un tā viņas sirdī šobrīd trūka.

Skārleta aizvēra acis un ilgi glauda vaigu pie senajiem, gludajiem akmeņiem. Keta nepacietīgi triņājās.

Tad Skārleta parāva virvju kāpnes, kas karājās no augstajām durvīm, lai pārbaudītu. Virves bija apbružātas un notraipītas. Taču likās pietiekami stipras. Tomēr viņa nolēma, ka jāliek izgatavot jaunas. Ja kāpnes pārtrūktu un Keta nokristu… viņa nespēja par to pat domāt. Skārleta ļoti vēlējās, lai meita uzaicinātu viņu augšas istabā. Viņa vēlreiz paraustīja kāpnes, dodot mājienu.

-    Mamm, Groina mūs jau gaida. Mēs sacēlām lielu ļembastu.

-    Labi, mīļumiņ, es jau eju.

Viedā sieviete neizskatījās ne vecāka, ne citāda kā pirmajā reizē, kad Skārleta viņu redzēja. Varētu pat derēt, ka viņas plecus sedz tie paši lakati. Keta rosījās pa mazo, tumšo mājiņu, sadabūja no plaukta tases, sagrūda pēc vecuma dvesmojošās kūdras gabalus kaudzītē, lai aizdegtu ogles tējas ūdenim. Viņa te jutās kā mājās.

-     Iesmelšu ūdeni no avota, viņa teica, izejot ārā. Groina ar mīlestību noraudzījās meitenē.

-    Dara mani bieži apciemo, sacīja viedā. Tā viņa parāda savu laipnību vientuļai dvēselei. Man nav dūšas sūtīt viņu projām, jo viņa redz visam cauri. Vientuļais pazīst vientuļo.

Skārleta sapīka.

-     Viņai patīk pavadīt laiku vienatnē, viņai nav jābūt vientuļai. Es neskaitāmas reizes esmu jautājusi, vai viņa vēlas, lai bērni nāk spēlēties, bet viņa saka nē.

-     Gudra meitene. Bērni cenšas viņu nomētāt ar akmeņiem, bet viņi nespēj Daru noķert.

Skārleta neticēja savām ausīm.

-     Ko viņi dara? Pilsētas bērni, Groina rāmi sacīja, medī Daru mežos kā zvēru. Taču viņa dzird nejaucēnus, vēl ilgi pirms tie pienāk klāt. Tikai paši lielākie tiek tik tuvu, ka var mest akmeņus. Un ari tikai tāpēc, ka viņu garākās, vecākās kājas var paskriet ātrāk par Daras kājām. Bet viņa māk izbēgt pat no viņiem. Uz torni viņi neuzdrīkstas dzīties Darai pakaļ, jo baidās, tāpēc ka to esot apsēdis jaunā pakārtā kunga gars.

Skārleta bija šausmās. Viņas dārgo Ketu moka Belihāras bērni! Viņa pati savām rokām nopērs katru no viņiem, izliks no mājām viņu vecākus un katru mēbeļu gabalu satrieks skabargās! Viņa pielēca no krēsla.

-    Vai tu uzliksi bērna pleciem nastu par Belihāras izpostīšanu? vaicāja Groina. Apsēdies, sieviete. Citi būs tādi paši. Cilvēki baidās no tiem, kas ir citādi. To, no kā viņi baidās, viņi cenšas aizbaidīt.

Skārleta atkal atkrita krēslā. Viņa zināja, ka viedajai ir taisnība. Viņa pati atkal un atkal bija maksājusi par to, ka ir atšķirīga. Viņai mestie akmeņi bija aukstums, nopēlums, izraidīšana. Bet viņa pati bija vainīga. Keta bija tikai maza meitene. Viņa nebija vainīga. Un viņai draudēja briesmas!

-   Es nevaru neko nedarīt! Skārleta iesaucās. Tas nav izturams. Man tas jāpārtrauc.

-     Ak, muļķību nav iespējams pārtraukt. Dara ir atradusi savu ceļu, un viņai ar to pietiek. Akmeņi neievaino viņas dvēseli. Savā torņa istabā viņa ir drošībā.

-    Ar to nepietiek. Un ja nu kāds akmens viņai trāpa? Kāpēc viņa nesaka, ka jūtas vientuļa? Es nespēju paciest, ka viņa ir nelaimīga.

-    Uzklausi vecu sievu, Dižā O'Hāra. Klausies ar sirdi. Ir zeme, par kuru cilvēki zina tikai no seachain dziesmām. To sauca Tirna nOg, un tā atrodas zem pakalniem. Ir viri un ari sievas, kas atraduši ceļu uz turieni un pēc tam nekad vairs nav redzēti. Tir na nOg nav nāves un bojāejas. Nav ne bēdu, ne sāpju, ne naida, ne izsalkuma. Visi dzīvo mierā, un visa kā ir daudz bez darba.

To tu gribētu dot savam bērnam, tu teiktu. Bet ieklausies labi. Tajā zemē nav prieka, jo tur nav bēdu.

Vai dzirdi seachain dziesmas nozīmi?

Skārleta papurināja galvu.

Groina nopūtās.

-    Tad es nevaru atvieglināt tavu sirdi. Darai ir vairāk gudrības. Liec viņu mierā. It kā vecā sieviete būtu saukusi, pa durvīm ienāca Keta. Viņa visu uzmanību bija pievērusi smagajai, ar ūdeni pilnajai kannai un neskatījās ne uz māti, ne Groinu. Abas klusēdamas vēroja, kā Keta zinoši uzkar kannu uz dzelzs āķa virs oglēm, tad sastumj zem tās vēl vairāk ogļu.

Skārletai vajadzēja pagriezt galvu. Ja viņa turpinātu skatīties uz savu bērnu, viņa zināja, ka nespētu atturēties, lai nesatvertu Ketu rokās un nesaspiestu aizsargājošā apskāvienā. Ketai tas ļoti nepatiktu. Es nedrīkstu arī raudāt, viņa sev sacīja, jo varu viņu nobiedēt. Viņa justu, cik izbiedēta esmu.

-    Skaties, mammu, sacīja Keta. Viņa uzmanīgi lēja kūpošo ūdeni vecā brūna porcelāna kanniņā. Ar garaiņiem cēlās salda smarža, un Keta pasmaidīja. Es saliku visas pareizās lapiņas, Groina, viņa nosmējās. Un izskatījās lepna un laimīga.

Skārleta satvēra viedās lakatu.

-    Sakiet, ko lai es daru! viņa lūdza.

-    Tev jādara tas, kas tev nolikts. Dievs sargās Daru.

Es nesaprotu viņas sacīto, Skārleta domāja. Bet bailes tomēr mazinājās. Viņa dzēra Ketas brūvējumu biedriskā klusumā un siltumā, pēc zālītēm smaržojošā, ēnainā istabā un priecājās, ka viņas meitai ir šī vieta, kur atnākt. Un tornis. Pirms braukšanas uz Dublinu Skārleta lika izgatavot jaunas, stiprākas virvju kāpnes.

88. NODAĻA

Šogad Skārleta devās uz sacīkstēm Pančestaunā. Viņa bija ielūgta uz Bišopkortu, Klonmelas grāfa, kuru sauca par Grāfiņu, lauku muižu. Viņai par lielu prieku viesu vidū bija ari sers Džons Morlends. Bet tur bija ari Fentonas grāfs.

Tiklīdz tas bija iespējams, Skārleta traucās pie Morlenda.

-    Bart! Kā tev iet? Tik lielu mājās sēdētāju kā tu es redzu pirmo reizi. Visu laiku ceru tevi satikt, bet tevis nekur nav.

Morlends laimē staroja un skaļi krakšķināja pirkstu kauliņus.

-    Biju aizņemts visbrīnišķīgākajā veidā, Skārlet. Man ir uzvarētāja, esmu pārliecināts, pēc visiem šiem gadiem.

Tā viņš bija sacījis jau agrāk. Bārts ļoti mīlēja savus zirgus un allaž bija "pārliecināts", ka katrs kumeļš ir nākamais valsts čempions. Skārletai gribējās viņu apskaut. Viņai Džons Morlends būtu mīļš arī tad, ja viņam nebūtu nekādas saiknes ar Retu.

-…nosaucu par Diānu, naska, un viss, kā vajag, tu jau zini, plus mans vārds Džons. Pie velna, es faktiski esmu viņas tēvs, izņemot bioloģisko daļu. Kad saliku visu kopā, iznāca Dižona. Sinepes, es nodomāju, tas neder. Pārāk francisks vārds īru zirgam. Bet tad pārdomāju. Asas un pikantas, tā, ka acis asaro. Nav slikts apraksts. Apmēram tā: "Nost no ceļa, es nāku" un tamlīdzīgi. Tāpēc lai ir Dižona. Viņa atnesīs man bagātību. Liec uz viņu piecīti, Skārlet, droši.

-    Es likšu desmit, bart. Skārleta pūlējās izdomāt, kā lai ieminas par Retu. Tāpēc uzreiz neaptvēra, par ko Džons Morlends runā.

-…bet patiesībā lielā ķezā, ja vien es nekļūdos. Mani nomnieki taisa to nomas revolūciju, ko izfantazējusi "Zemes līga". Atstāj mani bez naudas, un man nav, par ko nopirkt auzas. Tagad pats brīnos, ka biju tik augstās domās par Čārlzu Pārnelu. Nemūžam nedomāju, ka tas zellis beigās pūtīs vienā stabulē ar tiem feniju barbariem.

Skārleta bija šausmās. Viņai nebija nācis prātā, ka "Zemes liga" sacelsies pret tādiem cilvēkiem kā bārts.

-    Nespēju tam noticēt, bart. Ko tu grasies darīt?

-    Ja Dižona te uzvarēs, droši vien nākamās lielās sacīkstes būs Golvejā, pēc tam Fēniksparkā, bet varbūt es iestarpināšu kādas pāris mazākas sacensības maijā un jūnijā, lai ķēvīte, tā sakot, neaizmirst savu uzdevumu.

-    Nē, nē, bart, es nerunāju par Dižonu. Ko tu iesāksi ar to dumpi?

Laimīgais starojums Morlenda sejā zaudēja spožumu.

-    Nezinu, viņš atzinās. Man bez nomas maksām nekā nav. Nekad neesmu nevienu izlicis no mājas, nekad neesmu pat domājis par to. Bet tagad, kad man nav citas izejas, iespējams, nāksies to darīt. Būtu briesmīgi žēl.

Skārleta domāja par Belihāru. Labi, ka viņai šādas nepatikšanas nedraudēja. Viņa bija atlaidusi visu nomas maksu, līdz tiks ievākta raža.

-   Zini, Skārlet, aizmirsu pateikt. Saņēmu ļoti labas ziņas no mūsu amerikāņu drauga Reta Batlera.

Skārletai sirds palēcās.

-    Vai viņš brauc šurp?

-     Nē. Es viņu gaidīju. Redzi, aizrakstīju par Dižonu. Bet viņš atrakstīja, ka nevarot atbraukt. Jūnijā kļūšot par tēvu. Šoreiz viņi ļoti uzmanījās, sieva mēnešiem ilgi uzturējās gultā, lai nedraudētu tas, kas notika pagājušo reizi. Bet tagad viss ir lieliski. Viņa var celties un ir laimīga kā cīrulis gaisā. Viņš arī, protams. Nekad mūžā neesmu redzējis vīrieti, kurš tik ļoti gribētu būt tēvs kā Rets.

Skārleta satvēra krēsla atzveltni, lai nenokristu. Ja ari viņa bija lolojusi kādus nereālus sapņus un slēptas cerības, tas bija beidzies.

Grāfiņš saviem viesiem bija rezervējis tribīņu daļu ar balti krāsotajiem dzelzs režģiem. Skārleta stāvēja kopā ar pārējiem un perlamutra operas binoklī vēroja sacīkšu laukumu. Velēnu celiņš bija koši zaļš, iekšējā ovālā jautri ņudzēja krāsu bagātība. Cilvēki, kājās piecēlušies, stāvēja ratos, uz kariešu sēdekļiem un jumtiem, staigāja apkārt pa vienam vai grupās, spiedās pie reliņiem.

Sāka līt, un Skārleta nopriecājās, ka virs galvas atradās tribīņu otra rinda. Tā privileģētajiem vietu īpašniekiem nodrošināja pajumti.

-     Laba izrāde, bārts Morlends iespurcās. Dižona ir lieliska dubļu bridēja.

-    Vai tu kaut ko vēlies, Skariet? Viņai ausī ieskanējās gludena balss. Tā piederēja Fentonam.

-    Vēl neesmu izdomājusi, Lūk.

Kad uz celiņa iznāca jātnieki, Skārleta kopā ar pārējiem skatītājiem kliedza un aplaudēja. Viņa divdesmit reižu piekrita Džonam Morlendam, ka Dižona kā skaistākā no zirgiem pamanāma pat ar neapbruņotu aci. Visu laiku Skārleta runāja un smaidīja, prātā secīgi ejot cauri piedāvātajām iespējām, skaitot savas dzīves plusus un mīnusus. Precēt Lūku būtu augstākajā mērā apkaunojoši. Viņš gribēja bērnu, bet viņa nespēja tādu dot. Vienīgi Ketu, kas līdz ar to būtu pilnīgā drošībā un apgādībā. Neviens nekad neuzdotu jautājumus, kas ir viņas īstais tēvs. Ļaudis minētu gan, bet kāda tam nozīme. Galu galā viņa kļūtu par Belihāras Dižo O'Hāru un Fentonas grāfieni.

Kādu godīgumu es esmu Lūkam parādā? Viņam nav goda jūtu, kāpēc man vajadzētu domāt, ka viņš to var prasīt no manis?

Dižona uzvarēja. Džons Morlends bija stāvā sajūsmā. Visi pulcējās ap viņu, klaigāja un sita uz pleca.

Laimīgās jezgas aizsegā Skārleta pagriezās pret Lūku Fentonu.

-     Pasaki savam juristam, lai apspriežas ar manējo par kontraktu, viņa sacīja. Kāzas es gribētu svinēt septembra beigās. Pēc Ražas svētkiem.

-    Kolam, es precēšos ar Fentonas grāfu, Skārleta paziņoja.

Viņš sāka smieties.

-    Un es ņemšu par sievu Lilitu. Tad tik būs jautrība kāzu svinībās viesu pulkā veseli leģioni sātanu.

-    Es nejokoju, Kolam.

Smiekli pārtrūka kā asa naža pārcirsti, un brālēns cieši ieskatījās Skārletas bālajā, apņēmības pilnajā sejā.

-    Es to nepieļaušu, viņš iekliedzās. Tas vīrietis ir pats velns un vēl anglis.

Skārletas vaigos iemetās sarkani plankumi.

-     Tu… ne… pie… ļausi? viņa gausi atkārtoja. Tu… ne… pieļausi? Ko tu iedomājies, Kolam? Tu domā, ka esi Dievs? Viņa, acīm degot, piegāja brālēnam cieši klāt un piegrūda seju pie viņa sejas.

-     Uzklausi mani, Kolam O'Hāra, uzklausi uzmanīgi. Ne tu, ne kāds cits šajā pasaulē nedrīkst ar mani tā runāt. Es to necietīšu!

Kolama skatiens bija tikpat ciets un arī dusmas bija tikpat lielas, viņi bezgala ilgi stāvēja pretī viens otram kā akmens tēli. Tad Kolams pašķieba galvu uz vienu pusi un pasmaidīja.

-    Ak, Skārlet mīļā, vai tikai tas nav O'Hāru gars, kas liek mūsu abu mutēs vārdus, kādus mēs nemaz negribam teikt. Es lūdzu tev piedošanu; aprunāsimies.

Skārleta soli atkāpās.

-     Necenties mani apvārdot, Kolam, viņa skumji atteica, es tam neticu. Atnācu aprunāties ar savu tuvāko draugu, bet viņa te nav. Varbūt nekad nav bijis.

-    Ne tā, Skārlet mīļā, ne tā!

Viņas pleci uz īsu mirkli bezcerībā saguma.

-    Nav svarīgi. Esmu pieņēmusi lēmumu. Es precēšos ar Fentonu un septembrī pārcelšos uz Londonu.

-    Tu grūd negodā savus ļaudis, Skārlet O'Hāra. Kolama balss skanēja kā tērauds.

-   Tie ir meli, Skārleta nogurusi atteica. Pasaki to Danielam, kurš apbedīts O'Hāru zemē, kas viņiem bija zudusi simtiem gadu. Vai saviem dāigajiem fenijiem, kas visu šo laiku mani izmantojuši. Neraizējies, Kolam, es negrasos jūs nodot. Belihāra paliks tāda, kā ir, te būs iebraucamā vieta, kur apmesties bēgošajiem, un krogi, kuros runāt musinošas runas pret angļiem. Es tevi iecelšu par savu pārvaldnieku, misis Fica uzturēs Lielo māju tādu kā šobrīd. Patiesībā par to tu raizējies vairāk nekā par mani.

-     Nē! no Kolama lūpām izlauzās kliedziens. Ak, Skārlet, tu esi briesmīgi maldījusies. Tu esi mans lepnums un prieks, un Keitija Kolama tur manu sirdi savās mazajās rociņās. Vienkārši Īrija ir mana dvēsele un tai jābūt pirmajā vietā. Viņš pastiepa rokas kā lūgšanā.

-    Saki, ka tu tici man, jo es runāju baltu patiesību.

Skārleta mēģināja pasmaidīt.

-    Skaidrs, ka ticu. Un tev jātic man. Viedā Groina sacīja: "Tu darīsi to, kas tev nolikts." TU dari tāpat ar savu dzīvi, Kolam, es ar savējo.

Skārleta devās uz Lielo māju, smagi cilādama kājas, it kā sirds smagums būtu salijis kājās. Ķilda ar Kolamu bija cirtuši dziļu brūci.

Viņa bija gājusi pie brālēna, gaidīdama sapratni un līdzjūtību, lolodama mazu cerībiņu, ka viņš varētu parādīt ceļu prom no takas, kuru viņa izvēlējusies. Skārleta jutās vīlusies un viena. Viņa baidījās stāstīt Ketai, ka precēsies, ka viņām būs jāpamet Belihāras meži, kurus meitene tik ļoti mīlēja, un tornis, kas ieņēma īpašu vietu mazās dzīvē.

Ketas reakcija uzlaboja viņas garastāvokli.

Man patīk pilsētas, sacīja Keta, tur ir zooloģiskais dārzs. Es rīkojos pareizi, domāja Skārleta. Tagad to zinu nešaubīgi. Viņa pasūtīja Dublinā bilžu grāmatas par Londonu un aizrakstīja misis Simsai, ka nepieciešams satikties. Vajadzēja pasūtīt kāzu tērpu.

Dažas dienas vēlāk ieradās Fentona sūtnis ar vēstuli un sainīti. Vēstulē viņš rakstīja, ka paliks Anglijā līdz kāzu nedēļai. Tās tiks izziņotas tikai pēc Londonas sezonas. Un Skārletai jāpasūta tērps, lai izceltu dārglietas, kuras sūtnis atnesa reizē ar vēstuli. Vēl trīs mēneši piederēs viņai pašai! Neviens neuzmāksies ar jautājumiem vai ielūgumiem, līdz izziņos saderināšanos.

Sainītī viņa atrada četrstūrainu, seklu vēršādas kastīti, skaisti izrotātu ar zeltu. Vāciņam bija eņģes. Skārleta atvēra lādīti, un viņai aizrāvās elpa. Futrālis bija izklāts ar pelēku samtu, sadalīts tā, lai tur atrastos vieta kaklarotai, divām aprocēm un auskariem.

Ietvaru veidoja smags, senlaicīgs zelts ar nespodru, tumšāku pārklājumu. Dārgakmeņi bija pieskaņoti tumši sarkani rubīni, katrs īkšķa naga lielumā. Auskari bija gatavoti no atsevišķiem ovāliem rubīniem, kas nokarājās no smalki izveidotiem vijumiem. Katrā aprocē bija ducis akmeņu, un kaklarotu veidoja divas rindas akmeņu, kurus savienoja savītas biezas ķēdes. Pirmo reizi Skārleta saprata atšķirību starp rotaslietām un dārgakmeņiem. Neviens nekad neteiktu, ka šie rubīni ir rotas. Tie bija neatkārtojami un vērtīgi. Tie, bez šaubām, bija dārgakmeņi. Drebošiem pirkstiem viņa aplika aproces, kaklarotu pati nespēja aplikt, un vajadzēja zvanīt, lai pasauktu Pegiju Kvinu. Kad Skārleta ieraudzīja sevi spogulī, viņai aizrāvās elpa. Ada izskatījās kā alabastrs, uz tās izcēlās rubīnu tumšā krāsa. Mati likās vēl tumšāki un spožāki. Viņa mēģināja atcerēties, kā izskatījās diadēma. Arī tajā bija rubīni. Kad viņu stādīs priekšā karalienei, būs grūti pateikt, kura ir īstā. Zaļās acis viegli samiedzās. Londona būs aizraujošāka spēle par Dublinu. Iespējams, ka viņai Londona pat iepatiksies.

***

Pegija Kvina nekavējās izstāstīt jaunumus citiem kalpotājiem un savai ģimenei Belihāras pilsētā. Brīnišķīgie dārgakmeņi, ar sermuļādu apmalotais apmetnis, kafijas dzeršana daudzu nedēļu garumā tas varēja nozīmēt tikai vienu. Dižā O'Hāra grasās precēties ar to neiedomājamo nelieti Fentonas grāfu.

Aprīlī Skārleta kopā ar Ketu jāja starp kviešu laukiem. Bērns, saodis nesen izārdītos kūtsmēslus, sarauca degunu. Staļļi un šķūņi nekad tā nesmirdēja; tos katru dienu tīrīja. Skārleta smējās.

-    Nekad nevaiksties pie samēslotiem laukiem, Keta O'Hāra. Zemniekam tā ir salda smarža, un tavās dzīslās rit zemnieku asinis. Negribu, ka tu to aizmirsti. Viņa ar lepnumu noskatījās uz ielabotajiem, apartajiem un apsētajiem laukiem. Šī ir mana zeme. Es to atdzīvināju. Viņa zināja, ka šīs dzīves daļas pietrūks visvairāk, kad pārcelsies uz Londonu. Bet viņai vienmēr būs atmiņas un gandarījums. Savā sirdī viņa vienmēr paliks Dižā O'Hāra. Un kādu dienu, kad Keta būs pieaugusi un spēs sevi aizstāvēt, meita varēs te atgriezties. Tad viņa pati nopelnīs sev vārdu "Dižā O'Hāra". Nekad, nekad neaizmirsti, no kurienes esi cēlusies, Skārleta pieteica savam bērnam. Esi lepna.

-Jums vajadzēs zvērēt pie veselas kaudzes Bībeļu, ka neteiksiet nevienai dzīvai dvēselei, viņa sacīja misis Simsai.

Dublinas smalkākā šuvēja veltīja Skārletai vissaltāko skatienu.

-     Nevienam nav bijis iemesla apšaubīt manu diskrēciju, misis O'Hāra.

-     Es grasos precēties, misis Simsa, un gribu, lai jūs radāt man kāzu kleitu. Viņa nolika šuvējai priekšā dārglietu futrāli un atvēra. Šīs būs jāliek pie tērpa.

Misis Simsas acis un mute izveidoja burtu 0. Skārleta juta, ka guvusi atmaksu par visām moku stundām, ko bija pavadījusi šuvējas tirāniskajās pielaikošanās. Viņa bija sievieti pamatīgi satriekusi.

-    Ir arī diadēma, Skārleta nevērīgi izmeta, un gribu, lai trēnu apmalo ar sermuļādu.

Misis Simsa enerģiski papurināja galvu.

-Jūs to nedrīkstat darīt, misis O'Hāra. Diadēmas un sermuļādas izmanto tikai augstākajām ceremonijām galmā. It īpaši sermuļādas. Šķiet, ka ādas nav izmantotas kopš Viņas Majestātes kāzām.

Skārletas acis iemirdzējās.

-    Bet es to visu nezinu, vai ne, misis Simsa? Esmu tikai vienkārša amerikāniete, kas vienā naktī kļūs par grāfieni. Cilvēki klakšķinās mēli un grozīs galvu, lai ko es darītu. Tāpēc es darīšu, ko gribēšu un kā gribēšu! Izmisums viņas sirdī piešķīra pavēlnieciskumu balsij.

Misis Simsa iekšēji sarāvās. Viņas attapīgais prāts aši izskatīja augstākās sabiedrības tenkas, lai noteiktu Skārletas nākamo vīru. Viņi būs saskanīgs pāris, šuvēja secināja. Min kājām visas prātīgās tradīcijas un tāpēc vēl vairāk tiek apbrīnoti. Uz kurieni gan tā pasaule iet? Tomēr sievietei jādzīvo tajā, un ļaudis runās par kāzām daudzus gadus. Viņas roku darbs būs uzmanības centrā kā vēl nekad. Tērpam jābūt vienreizīgam.

Atgriezās misis Simsas ierastā augstprātīgā pašpārliecinātība.

-     Ir tikai viens kāzu tērpu audums, kas atbilst sermuļādām un šiem rubīniem, viņa sacīja. Balts zīda samts, pārklāts ar mežģīnēm, vislabāk no Golvejas. Cik daudz laika man ir? Mežģīnes jāpagatavo, tad jāuzšuj uz samta ap katru ziedlapiņu. Tam vajadzīgs laiks.

-    Vai ar pieciem mēnešiem pietiks?

Misis Simsas labi koptās rokas izjauca labi ieveidotos matus.

-     Tik drīz… Ļaujiet padomāt… ja man būtu divas papildu šuvējas… ja mūķenes darītu tikai to… Tās būs visvairāk aprunātās kāzas Īrijā, Lielbritānijā… Tas jāizdara, lai tur vai kas. Viņa aptvēra, ka runā skaļi, un aizspieda muti ar roku. Par vēlu.

Skārleta apžēlojās par nelaimīgo. Viņa piecēlās un pastiepa roku.

-     Atstāšu tērpu jūsu ziņā, misis Simsa. Es pilnīgi paļaujos uz jums. Dodiet ziņu, kad jāierodas Dublinā uz pirmo uzlaikošanu.

Misis Simsa saņēma viņas roku un paspieda.

-Ak, es atbraukšu pie jums, misis O'Hāra. Un man patiktu, ja jūs mani sauktu par Deiziju.

Neviens Mītas grāfistē nepriecājās par saulaino dienu. Zemnieki raizējās, vai gads atkal būs tāds pats kā iepriekšējais. Belihārā ļaudis grozīja galvas un paredzēja posta laikus. Vai Mollija Kīnena nebija redzējusi laumēnu iznākam no raganas mājas? Arī Padijs Konrojs to bija redzējis, lai gan tikai pie biktskrēsla atklāja, ko pats tur darījis. Ļaudis runāja, ka Paikornerā dienas laikā dzirdēti pūces kliedzieni un misis Makgreidžeras lieliskais teļš naktī nobeidzies bez kāda iemesla. Lietus, kas sāka līt nākamajā dienā, ne mazākajā mērā nemazināja ļaužu runas.

Maijā Kolams kopā ar Skārletu aizbrauca uz strādnieku tirgu Droedā. Kvieši bija labi paaugušies, pļavās zāle jau pavisam drīz nāca pļaujama, kartupeļu stādu rindas koši zaļoja. Abi ceļotāji bija neparasti klusi, katrs nogrimis savu raižu apcerē. Kolamu darīja nemierīgu policijas un kārtībnieku patruļu skaita palielināšanās visā Mītas grāfistē. No slepeniem avotiem pienāca ziņojumi, ka Navanā tiks izvietots vesels pulks. "Zemes līga" darbojās labi; viņš nevarēja noliegt labumu, ko deva samazinātā nomas maksa. Bet nomas dumpji bija nokaitinājuši zemes īpašniekus. Tagad izlikšana notika bez iepriekšējas brīdināšanas un niedru jumti dega, iekams ļaudis paguva izvākt no mājas savu iedzīvi. Runāja, ka sadeguši divi bērni. Nākamajā dienā ievainoja divus karavīrus. Malingārā bija apcietināti trīs feniji, viņu vidū arī Džims Deilijs. Viņu apsūdzēja musināšanā uz vardarbību, lai arī viņš visu nedēļu dienu un nakti krogā bija uzsaucis dzērienus.

Skārleta šo strādnieku līgšanu atcerējās tikai viena iemesla dēļ. Te kopā ar bārtu Morlendu bija ieradies Rets. Viņa vairījās pat paskatīties uz to pusi, kur pārdeva zirgus; kad Kolams piedāvāja pastaigāties un papriecāties par tirgu, viņa gandrīz kliedza, ka vēlas doties mājās. Kopš brīža, kad Skārleta bija pateikusi Kolamam par nodomu precēties ar Fentonu, viņi bija atsvešinājušies. Viņš neteica skarbus vārdus, bet tas ari nebija vajadzīgs. Acīs karsti dega dusmas un apsūdzība.

Tāpat bija ar misis Ficu. Kas viņi tādi ir, ka atļaujas Skārletu tiesāt? Ko abi zina par viņas skumjām un bailēm? Vai tad nepietiek, ka Belihāra paliks viņu ziņā, kad saimniece aizbrauks? To jau viņi vienmēr bija vēlējušies. Nē, tas nav godīgi. Kolams bija viņai gandrīz kā brālis un misis Fica draudzene. Vēl jo vairāk abiem vajadzēja just viņai līdzi. Tas tiešām nebija godigi. Skārletai sāka likties, ka viņa redz nosodījumu visur, pat Belihāras veikalnieku sejās, kad īpaši piepūlējās izdomāt, ko nopirkt šajos liesajos mēnešos pirms

ražas novākšanas. Nepaliec par muļķi, viņa sevi norāja, tev jau rādās, tāpēc ka pati neesi īsti droša, vai rīkojies pareizi. Tas ir pareizi gan Ketai, gan man. Un nevienam nav nekādas daļas, ko es daru. Skārleta dusmojās uz visiem, izņemot Ketu, bet viņa tik reti tikās ar meitu. Reiz viņa pat mazliet pakāpās pa jaunajām virvju kāpnēm, tad kāpa lejā. Esmu pieaugusi sieviete un nevaru iet, skaļi pinkšķēdama, meklēt mierinājumu pie maza bērna. Dienu pēc dienas viņa strādāja siena pļavā, priecīga, ka ir ko darīt, apmierināta ar sāpēm rokās un kājās. Bet visvairāk viņa jutās pateicīga par bagāto ražu. Bailes par vēl vienu neražas gadu pamazām atkāpās.

Vasaras saulgriežu nakts pielika punktu atlabšanai. Ugunskurs bija milzum liels, mūzika un dejošana sagādāja atslābumu viņas saspringtajiem nerviem un uzlaboja garastāvokli. Kad pāri Belihāras laukiem noskanēja tosts par Dižo O'Hāru, kā prasīja pārlaicīga tradīcija, Skārleta juta, ka pasaulē viss ir kārtībā.

Tomēr viņa nožēloja, ka bija noraidījusi visus ielūgumus uz vasaras viesībām. Citādi nevarēja, viņai bija bail atstāt Ketu. Viņa jutās vientuļa, bija pārāk daudz brīva laika, vispār pārāk daudz laika, lai domātu un raizētos. Skārleta gandrīz nopriecājās, kad pienāca histēriska telegramma no misis Simsas, ka mežģīnes no Golvejas neesot piegādātas, viņa arī neesot saņēmusi atbildes uz vēstulēm un telegrammām.

89. NODAĻA

No rita SkārIetas rīcībā bija tieši tik daudz laika, lai ieskrietu pie misis Simsas darbnīcā nomierināt viņu un precizēt, cik jardu un kāda raksta mežģīnes pasūtītas, un tad pagūtu uz agro Golvejas vilcienu. Viņa ērti iekārtojās savā vietā un atlocīja avīzi.

Skārleta smaidīja, braucot ekipāžā uz Trimas dzelzceļa staciju. Viņai jau bija pieredze cīņā ar abatēm, un viņa priecājās, ka radies nopietns iemesls pacīnīties.

Apžēliņ, te nu tas ir. Paziņojumu par plānotajām kāzām The Irish Times bija nodrukājusi pirmajā lappusē. Skārleta pablenza uz pārējiem kupejas pasažieriem, lai redzētu, vai kāds no viņiem lasa avīzi. Tvīda uzvalkā ģērbies sportists bija iegrimis sporta žurnālā; glīti saposusies māte ar dēlu spēlēja kārtis. Viņa vēlreiz izlasīja rakstu par sevi. Oficiālajam sludinājumam Times bija bagātīgi pievienojusi savus komentārus. Izteikumi par Dižo O'Hāru no Belihāras, kas kļūs par skaistu rotu vicekaraļa tuvāko draugu lokā un "izsmalcinātu un elegantu jātnieci", izraisīja Skārletā smaidu.

Braucienam uz Dublinu un Golveju viņa bija paņēmusi tikai vienu mazu ceļasomu, tāpēc uz tuvāko viesnīcu viņu pavadīja tikai viens nesējs.

Vestibils bija pilns ļaužu.

-    Pie joda, kas te notiek? Skārleta iesaucās.

-     Zirgu skriešanas sacīkstes, nesējs paskaidroja. Jūs taču neesat rīkojusies tik muļķīgi un ieradusies Golvejā, to nezinot? Te jūs istabu nedabūsiet.

Bezkauņa, Skārleta nodomāja. Labāk uztraucies par to, vai tu dabūsi dzeramnaudu!

-    Pagaidi tepat, viņa norīkoja un izlauzās līdz administratora letei. Vēlos runāt ar viesnīcas pārvaldnieku.

Nomocītais ierēdnis noskatīja klienti no galvas līdz kājām, tad sacīja:

-    Jā, protams, kundze, vienu mirkli, un nozuda aiz matēta stikla aizslietņa. Viņš atgriezās kopā ar plikpauri melnā frakā un svītrotās biksēs.

-    Vai jums ir kādas sūdzības, kundze? Man diemžēl jāsaka, ka sacīkšu laikā apkalpošana viesnīcā, ē, kļūst mazāk nevainojama, ja tā var izteikties. Visas neērtības…

Skārleta viņu pārtrauca.

-     Es apkalpošanu atceros kā nevainojamu. Viņa uzvaroši pasmaidīja. Tieši tāpēc labprāt apmetos "Dzelzceļa viesnīcā". Man vajadzīga istaba uz vienu nakti. Esmu misis O'Hāra no Belihāras.

Pārvaldnieka lišķība izgaisa kā rasa augustā.

-     Šonakt istabu? Par to nevar… Administrators raustīja viņu aiz rokas. Pārvaldnieks nikni paglūnēja uz traucētāju. Puisis kaut ko iečukstēja pārvaldniekam ausī, ar pirkstu bakstīdams avīzē uz letes.

Viesnīcas pārvaldnieks dziļi paklanījās Skārletai. Smaids viņa lūpās viegli drebēja, tik ļoti viņš vēlējās viešņai izpatikt.

-    Tāds gods, misis O'Hāra. Jūs noteikti pieņemsiet īpašus apartamentus, labākos visā Golvejā, kā viesnīcas vadības viešņa. Vai jums ir bagāža? Kalpotājs uznesis to augšā.

Skārleta pamāja nesējam. Jā, ir vērts precēties ar grāfu.

-    Aiznes to uz manām istabām. Es vēlāk atgriezīšos.

-    Tūlīt, misis O'Hāra.

Patiesībā Skārleta domāja, ka istabas nemaz nebūs vajadzīgas, jo cerēja ar pēcpusdienas vilcienu atgriezties Dublinā, varbūt pat ar to, kas atgāja priekšpusdienā, tad laika vēl pietiktu, lai pārsēstos vakara vilcienā uz Trimu. Paldies Dievam, ka dienas tik garas. Ja vajadzēs, man ir laiks līdz desmitiem vakarā. Tagad paraudzīsimies, vai uz mūķenēm Fentonas grāfs atstās tikpat lielu iespaidu kā uz viesnīcas pārvaldnieku. Žēl gan, ka viņš ir protestants. Laikam jau nevajadzēja piespiest Deiziju Simsu zvērēt, ka turēs kāzu plānus noslēpumā.

Skārleta devās uz durvīm, kas veda ārā uz skvēru. Fū, cik smirdīgs pūlis. Hipodromā lietus noteikti samērcē viņu tvīda uzvalkus. Skārleta izspraucās pa vidu diviem sasarkušiem vīriešiem, kas plātījās ar rokām. Un ieskrēja krūtīs Džonam Morlendam, kuru tik tikko pazina. Viņš izskatījās galīgi slims. Parasti sārtā seja bija gluži bāla, un sirsnīgās, dzīvās acis likās satumsušas.

-    Bart, apžēlojies. Kas tev vainas?

Likās, ka Džonam grūti koncentrēt skatienu uz viņas seju.

-    Ak, atvaino, Skārlet. Neesmu gluži savā ādā. Viena glāzīte par daudz un tamlīdzīgi.

Šādā laikā? Tas nemaz neizskatījās pēc Džona Morlenda iedzert pāri mēram jebkurā dienas laikā un katrā ziņā nejau pirms launaga. Viņa stingri satvēra Džonu aiz rokas.

-    Nāc man līdzi, bart. Tu iedzersi ar mani kafiju un tad kaut ko ieēdīsi. Skārleta aizveda draugu uz restorānu. Morlends soļus spēra nedroši. Laikam jau man tomēr vajadzēs to viesnīcas numuru, viņa nodomāja, bet bārts ir nesalīdzināmi svarīgāks par skriešanu pēc kaut kādām mežģīnēm. Kas ar viņu, pie joda, varēja atgadīties?

Viņa to noskaidroja, izdzerot lielu daudzumu kafijas. Džons Morlends neizturēja un raudādams viņai visu izstāstīja.

-     Viņi nodedzināja manus staļļus, Skārlet, viņi nodedzināja manus staļļus. Biju aizvedis Dižonu uz sacīkstēm Balbigranā, ne jau kādas nozīmīgas sacensības, bet iedomājos, ka viņai varbūt patiks izskrieties pa smiltīm. Kad atgriezāmies mājās, no staļļiem bija palikušas tikai melnas krāsmatas. Mans Dievs, to smaku! Mans Dievs! Sapņos dzirdu zirgus zviedzam pat tad, kad neguļu.

Skārletai likās, ka tūlīt vems. Viņa nolika savu tasi uz galda. Tas nav iespējams. Neviens nedarītu kaut ko tik briesmīgu. Tas noteikti bijis nelaimes gadījums.

-    To izdarīja mani nomnieki. Saproti, nomas naudas dēļ. Kāpēc viņi mani tik ļoti nīst? Es centos būt labs saimnieks, vienmēr. Kāpēc viņi nevarēja nodedzināt māju? Edmundam Berovam nodedzināja māju. Viņi varēja mani tajā sadedzināt, man būtu vienalga. Ja tikai būtu pasaudzējuši zirgus. Dieva vārds, Skārlet! Ko ļaunu mani nabaga sadegušie zirgi bija viņiem darījuši?

Viņai nebija ko teikt. Bārts staļļos bija ielicis savu sirdi… Pagaidi, Dižona nebija mājās. Viņa īpašais lepnums un prieks.

-     Tev vēl ir Dižona, bārt. Ar viņu tu vari sākt visu no jauna, izmantot vaislai. Viņa ir brīnišķīgs zirgs, skaistākais, kādu esmu redzējusi. Tu vari izmantot Belihāras staļļus. Vai esi jau aizmirsis? Tu teici, ka tie izskatoties pēc katedrāles. Mēs iebūvēsim tur ērģeles. Jaunos kumeļus varēsi audzēt Baha mūzikas pavadībā. Tu nedrīksti ļaut notikušajam sevi salauzt, bart, tev jāturpina strādāt. Es zinu, jo pati esmu bijusi bedres dibenā. Tu nedrīksti padoties, vienkārši nedrīksti.

Džona Morlenda acis bija kā atdzisušas ogles.

-    Šovakar astoņos ar kuģi braucu uz Angliju. Nekad vairs nevēlos ne redzēt, ne dzirdēt kādu īru. Līdz pārdošanai novietoju Dižonu drošā vietā. Pieteicu viņu uz šodienas uzstādījuma sacīkstēm; kad tās būs beigušās, tad Īrija man arī būs beigusies. Šobrīd Morlenda acis, kuras pauda traģiskas skumjas, vismaz bija mierīgas. Un sausas. Skārleta domāja, ka gandrīz labāk būtu, ja viņš atkal sāktu raudāt. Tas liecinātu, ka viņš vismaz kaut ko jūt. Tagad likās, ka viņš nekad vairs nespēs just. Izskatījās, ka viņš ir miris.

Kamēr viņa vēroja drauga sejas izteiksmi, kaut kas izmainījās. Sers Džons Morlends, baronets, ar milzīgu gribas piepūli atgriezās dzīvē. Pleci iztaisnojās, un lūpas savilkās smaidā. Acīs pavīdēja pat smieklu dzirksts.

-    Nabaga Skārleta, baidos, ka izlaidu tevi gluži kā caur veļas rulli. Es uzvedos briesmīgi. Lūdzu, piedod. Es turēšos. Kā pienākas. Izdzer savu kafiju, labā meitene, un nāc man līdzi uz hipodromu. Likšu tavā vietā piecīti uz Dižonu, un, kad viņa sāncenšiem gar degunu nozibinās savus pakavus, tu par laimēto naudu varēsi nopirkt šampanieti.

Nekad vēl Skārleta nebija pret kādu cilvēku jutusi tādu cieņu kā tajā brīdī pret bārtu Morlendu. Viņai izdevās pasmaidīt.

-    Es tavam piecītim pielikšu savējo, bart, un mēs noteikti iedzersim šampanieti. Sarunāts? Viņa iespļāva saujā un pacēla to uz augšu. Morlends ari iespļāva delnā, uzsita pa Skārletas plaukstu un pasmaidīja.

-    Laba meitene, viņš paslavēja.

Ceļā uz hipodromu Skārleta pūlējās atcerēties, ko bija dzirdējusi par "uzstādījuma sacīkstēm". Visi sacīkstēm pieteiktie zirgi ir nopērkami, un cenas nosaka to īpašnieki. Pēc skrējiena jebkurš var "uzstādīt cenu" jebkuram no zirgiem, un īpašniekam tas jāpārdod par paša noteikto cenu. Īrijā, pērkot zirgu, varēja kaulēties, izņemot šo reizi. Nepieprasītos zirgus īpašniekiem vajadzēja ņemt atpakaļ.

Skārleta ne mirkli nepieļāva domu, ka zirgus nevarētu nopirkt pirms sacensībām, lai kādi būtu noteikumi. Hipodromā Skārleta bārtām pajautāja viņa ložas numuru. Viņa vēloties mazliet sakārtoties, viņa aizbildinājās.

Tiklīdz Morlends bija prom, viņa sameklēja apkalpotāju un lūdza parādīt ceļu uz biroju, kur notika zirgu pieprasīšana. Viņa cerēja, ka bārts par Dižonu prasījis labi augstu cenu. Skārleta bija nolēmusi ķēvi nopirkt un aizsūtīt to bijušajam īpašniekam, kad viņš būs iekārtojies Anglijā.

-   Kā to saprast, ka Dižona jau pieprasīta? To taču nedrīkst, kamēr sacensības vēl nav notikušas.

Ierēdnis, kuram galvā bija cilindrs, apvaldīja smaidu.

-Jūs, kundze, neesat vienīgā tālredzīgā pircēja. Laikam jau tā ir amerikāņiem raksturīga iezīme. Arī tas kungs, kurš pieprasīja ķēvi, ir amerikānis.

-    Es maksāšu otrtik.

-    Tas nav iespējams, misis O'Hāra.

-   Ja nu es nopērku Dižonu no baroneta pirms sacensībām?

-    Neiespējami.

Skārleta jutās izmisusi. Viņai jādabū bartam tas zirgs.

-    Varbūt varu jums ko ieteikt…

-    Ak, lūdzu! Ko es varu darīt? Tas nudien ir ārkārtīgi svarīgi.

-     Jūs varat pajautāt jaunajam īpašniekam, varbūt viņš gribēs ķēvi pārdot.

-     Jā. Es tā darīšu. Ja vajadzēs, viņa tam cilvēkam samaksās veselu bagātību. Ierēdnis bija teicis, ka viņš ir amerikānis. Labi. Amerikā naudai ir liela nozīme. Kā man šo kungu atrast?

Cilindrotais vīrietis ieskatījās papīra lapā.

-     Jūs varat viņu satikt Jury viesnīcā. Viņš to uzdevis kā savu adresi. Viņa uzvārds ir Batlers.

Skārleta jau bija pagriezusies, lai ietu projām. Viņa gandrīz paklupa. Kad viņa atkal ierunājās, balss skanēja pavisam vārgi.

-    Vai tas gadījumā nav misters Rets Batlers?

Likās, paiet vesela mūžība, kamēr vīrietis atkal pievērsa acis lapai, ko turēja rokā, izlasīja un teica:

-    Jā, tā viņu sauc.

Rets! Šeit! Bārts noteikti viņam aizrakstījis par staļļu nodedzināšanu, par Dižonas pārdošanu. Viņš noteikti dara to pašu, ko gribēju es. Braucis garo ceļu no Amerikas, lai palīdzētu draugam.

Vai arī lai nākamaj ām Čārlstonas ziigu skriešanas sacensībām dabūtu zirgu ar drošām izredzēm uz uzvaru. Pat nabaga dārgais, nelaimē nonākušais bārts viņam nav svarīgs, lai Dievs man piedod. Es satikšu Retu. Skārleta attapās, ka skrien, uzgrūzdamās cilvēkiem, un neatvainojas. Pie velna visus un visu. Rets bija te, tikai dažu simtu jardu attālumā.

-     Astotā loža, viņa elsodama pateica kalpotājam. Viņš norādīja virzienu, kur jāiet. Skārleta piespieda sevi elpot mierīgi, līdz nosprieda, ka izskatās normāli. To, kā sitas viņas sirds, taču neviens neredz, vai ne? Viņa uzkāpa divus pakāpienus, kas veda uz karodziņiem rotāto ložu. Lielajā zāles ovālā divpadsmit košos kreklos ģērbušies jātnieki ar pātāgām pletnēja zirgus, lai tie ātrāk tuvojas finišam. Ļaudis visapkārt viņai ar kliedzieniem mudināja zirgus. Taču viņa neko nedzirdēja. Rets skrējienu vēroja ar lauka binokli. Pat no desmit pēdu attāluma varēja saost, ka viņa elpa ož pēc viskija. Viņš viegli zvārojās. Piedzēries? Nejau Rets. Viņš nekad nereiba. Vai tad barta nelaime būtu viņu tik stipri satraukusi?

Paskaties uz mani, viņa lūdzās. Noliec binokli un paskaties uz mani. Sauc mani vārdā. Ļauj ieskatīties sev acīs, kad tu izrunā manu vārdu. Ļauj man kaut ko saskatīt tavās acīs. Reiz tu mani mīlēji.

Gaviles un vaidi vēstīja, ka skrējiens beidzies. Rets trīcošu roku nolaida binokli.

-    Sasodīts, bart, es zaudēju ceturto reizi pēc kārtas, viņš iesmējās.

-    Labdien, Ret, Skārleta sveicināja.

Vīrieša galva strauji pagriezās, un Skārleta ieraudzīja viņa tumšās acis. Tajās nebija ko redzēt, vienīgi dusmas.

-    Ā, sveicināta, grāfien. Viņa acis cieši noskatīja Skārletu no kazādas zābakiem līdz cepurei ar gārņa spalvu. Jūs nudien izskatāties… dārgi. Tad spēji pagriezās pret Džonu Morlendu. Tev vajadzēja mani brīdināt, bart, es būtu palicis krogā. Laid mani garām. Un Morlends aizstreipuļoja malā, kad Rets izbrāzās no ložas pa to pusi, kas bija tālāk no Skārletas.

Skārletas skatiens bezcerīgi sekoja bēglim, līdz viņš iejuka pūlī. Tad acis pieplūda asarām.

Džons Morlends neveikli noglāstīja viņas plecu.

-     Paklau, Skārlet, es atvainojos Reta vietā. Viņš ir par daudz dzēris. Šodien tev bijis jātiek galā ar diviem tādiem tipiem. Nekāda prieka tev no tā nav.

"Nekāda prieka." Vai tā bārts to nosauca? "Nekāda prieka", ka tevi iemin zemē? Vai tad es daudz prasīju? Gribēju tikai sasveicināties un dzirdēt savu vārdu no Reta mutes. Kādas tiesības viņam dusmoties un mani apvainot? Vai tad es nedrīkstu precēties vēlreiz, pēc tam kad viņš izmetis mani mēslainē? Lai viņu parauj velns! Lai brauc tiešā ceļā uz elli! Kāpēc ir jauki un skaisti, ja viņš šķiras no manis, lai varētu apprecēt īstu Čārlstonas meiteni, laist pasaulē īstus

Čārlstonas bērnus, kas izaugs par īstiem čārlstoniešiem, bet "ak, kāds kauns!", ja es precos otrreiz, lai nodrošinātu Reta bērnam to, kas būtu jānodrošina viņam.

-   Es ceru, ka viņš dzērumā nokritīs un lauzīs sprandu, Skārleta sacīja bartam Morlendam.

-    Neesi pret Retu tik skarba, Skārlet. Pagājušā gada pavasarī viņš piedzīvoja īstu traģēdiju. Man kauns, ka es žēlojos par staļļiem, kad cilvēki piedzīvojuši tādas nelaimes kā Rets. Es taču tev stāstīju par bērnu, vai ne? Kaut kas briesmīgs.-Viņa sieva nomira dzemdībās, un mazais nodzīvoja tikai četras dienas.

-     Ko? Ko? Atkārto. Skārleta tik sparīgi kratīja Morlenda roku, ka viņam nokrita cepure. Viņa skatiens pauda apjukuma pilnu nosodījumu, pat bailes. Šajā sievietē bija kaut kas mežonīgs, tik spēcīgas jūtas, kādas viņš nekad nebija piedzīvojis. Viņš atkārtoja, ka Reta sieva un bērns ir miruši.

-   Uz kurieni viņš aizgāja? Skārleta iekliedzās. Bart, tev jāzina, tev jābūt kādai nojautai, uz kurieni Rets varēja aiziet.

-    Es nezinu, Skārlet. Uz krogu… uz savu viesnīcu… uz jebkuru krogu… jebkur.

-    Vai viņš kopā ar tevi šovakar brauc uz Angliju?

-     Nē. Viņam te esot daži draugi, kurus viņš gribot apciemot. Nudien apbrīnojams cilvēks, viņam ir draugi visās pasaules malās. Vai tu zini, ka viņš reiz kopā ar vicekarali bija devies medību ekspedīcijā uz Āfriku? Viņus ielūdzis kaut kāds maharadža. Man jāsaka, es brīnos, ka viņš tā piedzērās. Neatceros, ka viņš būtu dzēris tikpat, cik es. Vakarvakarā viņš aizveda mani uz viesnīcu un nolika gulēt. Jūtos labi, ka varu balstīties uz tik stipras rokas. Patiesību sakot, biju cerējis, ka viņš man palīdzēs nodzīvot šo dienu. Bet, kad šorīt nonācu lejā, šveicars sacīja, ka Rets, mani gaidot, pasūtījis kafiju un avīzi, tad pēkšņi aizjoņojis, pat nesamaksājis. Es aizgāju uz bāru viņu pagaidīt… Skārlet, kas par lietu? Es tevi šodien neizprotu. Kāpēc tu raudi? Vai es kaut ko tādu pateicu? Vai kaut ko pateicu nepareizi?

Skārletai pār vaigiem plūda asaras.

-Ak nē, nē, nē, mīļais, vismīļais Džon Morlend, bart. Tu nepateici neko nepareizu. Viņš mīl mani. Viņš mīl mani. Tas ir vispareizākais, visjaukākais, ko jebkad savā mūžā dzirdēšu.

Rets atbrauca pēc manis. Tāpēc viņš ieradās Īrijā. Ne jau barta zirga dēļ, to un visus pārējos viņš varēja nopirkt ar pasta palīdzību. Tiklīdz atkal bija brīvs, viņš brauca man pakaļ. Viņš ilgojies pēc manis tikpat stipri, cik es pēc viņa. Man jābrauc mājās. Es nezinu, kur viņu meklēt, bet viņš var sameklēt mani. Paziņojums par kāzām viņu satriecis, es par to priecājos. Bet tas viņu neatturēs. Nekas neatturēs Retu dabūt to, ko viņš vēlas. Tituli, diadēmas un sermuļādas nebiedē Retu Batleru. Viņš grib mani, un viņš nāks man pakaļ. Es to zinu. Es zināju, ka viņš mani mīl, un man visu laiku bija taisnība. Es zinu, ka viņš ieradīsies Belihārā. Tajā brīdī man jābūt tur.

-    Visu labu, bart, man tagad jāiet, Skārleta atvadījās.

-    Vai tu negribi redzēt, kā Dižona uzvar? Kā tad paliek ar mūsu piecīšiem? Džons Morlends nogrozīja galvu. Bet Skārleta jau bija prom. Amerikāņi! Apbrīnojami cilvēki, bet viņš tos nekad nevarēs saprast.

Dublinas vilcienu viņa nokavēja par desmit minūtēm. Nākamais ies tikai ap četriem. Skārleta vīlusies iekoda lūpā.

-   Kad iet nākamais vilciens kaut kur uz austrumiem? Aiz misiņa režģa strādājošā vīrieša tūļāšanās Skārletu kaitināja.

-Ja gribat, varat tagad doties uz Enisu. Tas ir uz austrumiem no Etinrajas, pēc tam vilciens pagriežas uz dienvidiem. Tam ir divi jauni vagoni, ļoti patīkami, tā dāmas saka… vēl ir vilciens uz Kildēru, bet uz to jūs netiksiet, jo tikko noskanēja svilpe… Tūma, tas gan nav tālu un vairāk ved uz ziemeļiem nekā austrumiem, bet labākā lokomotīve uz visas Lielās rietumu linijas… kundze?

Skārleta jau stāvēja pie barjeras, kas nožogoja sliedes, un slacīja barjeras sarga uniformu asarām.

-…nupat pirms divām minūtēm saņēmu telegrammu, ka manu vīru pārbraukuši pienotavas rati, man jātiek uz Kildēras vilcienu! Tā viņa nobrauks lielāko daļu ceļa līdz Trimai un Belihārai. Ja vajadzēs, atlikušo ceļu viņa noies kājām.

Katra apstāšanās stacijā viņai sagādāja mocības. Kāpēc tas vilciens nebrauc ātrāk? Ātrāk, ātrāk, ātrāk viņas domas skandēja līdz ar riteņu klandoņu. Viņas ceļasoma atradās Golvejas "Dzelzceļa viesnīcas" labākajos apartamentos, klosteri mūķenes iekaisušām acīm meta pēdējās sīkās cilpiņas smalkajām mežģīnēm. Tas nebija svarīgi. Viņai jābūt mājās un jāgaida, kad ieradīsies Rets. Ja Džons Morlends nebūtu tā vilcis garumā, viņa varbūt jau sēdētu Dublinas vilcienā. Iespējams, ar to brauca arī Rets, no barta ložas viņš varēja doties jebkur.

Pagāja trīsarpus stundas, līdz vilciens iebrauca Moutā, kur Skārleta izkāpa. Bija jau pāri četriem, bet viņa vismaz virzījās uz priekšu, nevis sēdēja vilcienā, kas tikko devies prom no Golvejas.

-    Kur es varu nopirkt labu zirgu? viņa jautāja stacijas dežurantam. Vienalga, cik tas maksā, ja tikai tam ir segli, pavada un tas var ātri paskriet. Vēl jāveic gandrīz piecdesmit jūdzes.

Zirga īpašnieks gribēja pakaulēties. Vai tad kaulēšanās nepadara tirgošanos patīkamu? Šo jautājumu viņš uzdeva saviem draugiem krogā "Karaļa karietes", kad visiem apmeklētājiem bija izmaksājis pa kausam alus. Tas trakais sievišķis bija iemetis viņam ģīmī zelta sovrinus un aizjoņojis kā vella plēsts. Jāteniski! Viņš neteiks, cik mežģīņu redzējis vai cik daudz no kājām tikai zīda zeķēs un zābaciņos, kam nav gana biezas zoles staigāšanai pa grīdu, kur nu vēl iedomāties ar tādiem rausties kāpšļos.

Pulkstenis bija bez dažām minūtēm septiņi, kad Skārleta pārveda klibojošo zirgu pāri tiltam uz Malingāru. Nomas zirgu stallī viņa atdeva grožus kopējam.

-    Viņš nav klibs, tikai aizkusis un noguris, viņa sacīja. Ļauj lopiņam pamazām atvēst, un tas būs atkal tikpat labs, kaut arī nekas īpašs jau nebija. Atdošu to tev, ja pārdosi man vienu no medību zirgiem, kurus tu taupi forta oficieriem. Nestāsti, ka tev tādu zirgu nav, esmu medījusi kopā ar dažiem virsniekiem, un viņi man stāstīja, kur īrē zirgus. Ja samainīsi seglus nepilnās piecās minūtēs, piemetīšu vēl vienu gineju. Desmit minūtes pāri septiņiem Skārleta jau bija ceļā, vēl vajadzēja nojāt divdesmit sešas jūdzes, bet viņa bija uzzinājusi, kā tikt mājās pa taisno pāri laukiem, nevis pa ceļu.

Kad pulkstenis rādīja deviņi, viņa garām Trimas pilij izjāja uz Belihāras ceļa. Likās, ka sāp katrs sīkākais muskulītis un kauli saplīsuši šķēpelēs. Bet līdz mājām atlikušas vien nedaudz vairāk par trim jūdzēm, dūmakainā krēsla bija maiga un patīkami veldzēja acis un ādu. Sāka līt smalks lietutiņš. Skārleta paliecās uz priekšu un paplikšķināja zirgam pa kaklu.

-     Labi izstaigāsies, tevi noberzīs, tad dabūsi vislabākās siltās auzas Mītas grāfistē, lai kā tevi arī sauktu. Tu lēci pāri žogiem kā īsts čempions. Tagad līdz mājai jāsim vieglā riksī, tu esi pelnījis atpūtu. Skārleta pievēra acis un atslābināja kakla muskuļus. Šonakt nu gan varēs gulēt kā reti kad. Grūti noticēt, ka viņa šorīt bijusi Dublinā un kopš brokastlaika divas reizes šķērsojusi Īriju.

Pāri Naitsbrukai veda koka tiltiņš. Šķērsojusi to, es jau būšu Belihārā. Līdz pilsētai tikai jūdze, pusjūdze tai cauri līdz krustcelēm, tad gabaliņš pa piebraucamo ceļu un esmu klāt. Piecas minūtes, ne vairāk. Viņa izslējās, paklakšķināja mēli un pamudināja zirgu, iespiežot tam sānos papēžus.

Kaut kas nav kārtībā. Belihāra ir tepat priekšā, bet logos nespīd gaisma. Ap šo laiku krogi parasti spīd kā mēness tumsā. Skārleta iespieda nobružāto, smalko pilsētas zābaciņu papēžus zirgam sānos. Viņa bija tikusi garām pirmajām piecām tumsā iegrimušajām mājām un tikai tad krustcelēs pie ceļa, kas veda uz Lielo māju, pamanīja sastājušos vīriešu bariņu. Sarkansvārči. Angļu kareivji. Ko viņi iedomājas, grozoties pa viņas pilsētu? Jau agrāk viņa bija teikusi, ka nevēlas viņus te redzēt. Cik apgrūtinoši, tieši šovakar, kad viņa noguruma dēļ krīt no kājām. Skaidrs, tad tāpēc visi logi ir tumši, viņi nevēlas dot angļiem alu. Tikšu no kareivjiem vaļā, un viss atgriezīsies parastajās sliedēs. Kaut es neizskatītos tik nosmērējusies. Grūti izteikt rīkojumus, kad pa visām vīlēm ārā karājas apakšveļa. Labāk iešu kājām. Tad vismaz svārki nebūs savilkušies ap ceļiem.

Skārleta pievilka pavadu un tikai ar grūtībām apspieda vaidu, ceļot kāju pāri zirgam. Viņa redzēja, ka, nošķīries no krustcelēs stāvošā pulciņa, viņai tuvojas kareivis nē, virsnieks. Nu labi! Viņa ir īstajā noskaņojumā, lai pateiktu, ko par to visu domā. Viņa vīri atrodas Skārletas pilsētā un stāv ceļā, neļaujot tikt mājās.

Iepretī pasta ēkai virsnieks apstājās. Varēja būt vismaz tik pieklājīgs un pats pienākt pie viņas. Skārleta stīvām kājām gāja pa pilsētas platās ielas vidu.

-    Ei, jūs tur, ar zirgu. Stāviet, citādi šaušu. Skārleta apstājās kā zemē iemieta. Ne jau tāpēc, ka virsnieks pavēlēja, bet vīrieša balss dēļ. Viņa to pazina. Dievs debesīs, viņa bija cerējusi, ka šo balsi savā mūžā vairs nedzirdēs! Tā noteikti ir kļūda, viņa ir tik nogurusi, jā, nogurums vainīgs, ka viņai jau rādās murgi.

-    Tiem, kas slēpjas mājās, nekas nenotiks, ja izsūtīsiet ārā priesteri Kolamu O'Hāru. Man ir orderis viņa apcietināšanai. Nevienam nenotiks nekas ļauns, ja priesteris padosies.

Skārletai uznāca traka vēlēšanās smieties. Tas nevarēja būt tiesa. Viņa bija saklausījusi pareizi, viņa pazina šo balsi, iepriekšējo reizi tā bija čukstējusi viņai ausī mīlas vārdus. Virsnieks bija Čārlzs Reglends. Reizi, tikai vienu reizi savā mūžā viņa bija likusies gultā ar vīrieti, kas nebija viņas vīrs, un tagad šis vīrietis ieradies no tālas Īrijas nomales, lai apcietinātu viņas brālēnu. Tas bija traki, absurdi, neiespējami. Nu, vismaz par vienu viņa varēja justies droša ja Skārleta nenomirs no kauna, paskatoties uz viņu, tad Čārlzs Reglends bija vienīgais virsnieks visā angļu armijā, kurš darīs to, ko viņa gribēs. Dosies projām un atstās viņu, viņas brālēnu un viņas pilsētu mierā.

Skārleta uzmeta pavadas zirgam uz muguras un pagāja soli uz priekšu.

-    Čārlz?

Brīdī, kad viņa izteica šo vārdu, Čārlzs Reglends uzkliedza vēlreiz:

-    Stāt! un raidīja gaisā revolvera lodi.

Skārleta sarāvās.

-    Čārlz Reglend, vai tu esi jucis? viņa atkliedza pretī. Nosprakšķēja otrs šāviens, noslāpējot viņas vārdus. Reglends it kā palēcās gaisā, tad nokrita uz vēdera zemē. Skārleta metās skriet. Čārlz, Čārlz! Viņa dzirdēja vēl vairākus šāvienus un kliedzienus, bet nepievērsa tiem uzmanību. Čārlz!

"Skārlet!" viņa saklausīja, un "Skārlet!" atskanēja no citas puses, tad "Skārlet!" pavisam vārgi izdvesa Čārlzs, kad viņa nometās ceļos pie ievainotā. No brūces kaklā viņam stipri tecēja asinis, sarkanas asinis notraipīja viņa sarkanos svārkus.

-     Skārlet mīļā, gulies, Skārlet aroon. Kaut kur netālu atradās Kolams, bet šobrīd viņai nebija vaļas skatīties uz brālēnu.

-    Čārlz, ak, Čārlz, es pasaukšu ārstu, pasaukšu Groinu, viņa tev palīdzēs. Čārlzs pacēla roku, un Skārleta saņēma to abās plaukstās. Viņa juta pa vaigiem plūstam asaras, bet neapzinājās, ka raud.

Čārlzs nedrīkst nomirt, tikai ne viņš, viņš bija tik mīļš, saudzīgs un maigs pret viņu. Viņš nedrīkst mirt. Viņš bija labs, iejūtīgs vīrietis.

Apkārt valdīja briesmīgs troksnis. Kaut kas aizsvilpa viņai gar galvu. Mīļais Dievs, kas te notiek? Tās bija lodes, cilvēki šāva, angļu karavīri gribēja nogalināt viņas ļaudis. Viņa to nepieļaus. Bet jādabū palīdzība Čārlzam, apkārt dimdēja skrienoši zābaki, Kolams kliedza, ak Dievs, lūdzu, palīdzi! Ko man darīt, lai to pārtrauktu, ak Dievs, Čārlza roka kļūst auksta.

-    Čārlz, Čārlz, nemirsti!

-Te ir priesteris! kāds iekliedzās. No Belihāras māju tumšajiem logiem bira šāvieni. Karavīrs sāka streipuļot un tad saļima.

Kāda roka no aizmugures satvēra Skārletas delmu, viņa pameta rokas gaisā, lai atbrīvotos no neredzamā uzbrucēja.

-Vēlāk, mīļā, tagad nekarosim, Rets sacīja. Šī mums ir labākā izdevība. Es tevi nesīšu, tikai atslābinies. Viņš pārmeta Skārletu pār plecu, ar rokām apņēma viņas ceļus un pieliecies ieskrēja ēnā.

-    Kā varam tikt prom nemanīti? viņš steidzīgi noprasīja.

-       Noliec mani zemē, un es tev parādīšu, Skārleta atbildēja. Rets paklausīja. Viņa platās plaukstas saspieda Skārletas plecus, nepacietīgi piekļāva sev klāt, uzspieda lūpām īsu un spēcīgu skūpstu, tad palaida vaļā.

-    Man briesmīgi nepatiktu, ka mani nošauj, iekams esmu saņēmis to, kā dēļ esmu te ieradies. Reta balsī varēja saklausīt smieklus.

-    Un nu, Skārlet, dabū mūs no šejienes projām.

Viņa satvēra Reta plaukstu un ienira šaurā, tumšā ieliņā starp mājām.

-     Nāc man līdzi; šī iela ved uz stidzīti. Tur mūs neviens vairs neatradīs.

-    Ej pa priekšu, Rets teica. Viņš atbrīvoja savu roku un viegli pagrūda Skārletu. Viņa gribēja turēt Reta roku un nekad vairs nelaist to vaļā. Bet tepat tuvumā skaļi rībēja šāvieni, un viņa skrēja uz taciņu, kur bija drošība.

Ceļmalās dzīvžogi bija saauguši augsti un biezi. Tiklīdz Skārleta un Rets noskrēja četrus soļus pa taciņu, kaujas trokšņi pieklusa. Skārleta apstājās atvilkt elpu un paskatīties uz Retu, lai aptvertu, ka beidzot viņi ir kopā. Sirds no laimes kāpa pa muti laukā.

Bet viņas uzmanību atkal saistīja šķietami tālīnā šaudīšanās, un viņa atcerējās īstenību. Čārlzs Reglends ir miris. Viņa bija redzējusi, kā ievaino, varbūt pat nogalina karavīru. Policija bija ieradusies pēc Kolama, šāva uz viņas pilsētas ļaudīm, varbūt kādu nošāva. Arī viņu varēja nošaut un Retu.

-   Mums jātiek mājā, viņa ierunājās. Tur būsim drošībā. Jābrīdina kalpotāji, lai tinas no pilsētas pa gabalu, kamēr viss būs beidzies. Ātrāk, Ret, mums jāsteidzas.

Viņa paspēra soli, kad Rets satvēra viņu aiz rokas.

-   Pagaidi, Skārlet. Varbūt tomēr nevajadzētu iet uz māju. Es nāku no turienes. Māja ir tumša un tukša, mīļā, visas durvis stāv vaļā. Un kalpotāji ir prom.

Skārleta izrāva roku. Viņa šausmās ievaidējās, sarāva uz augšu brunčus un metās skriet; nekad mūžā viņa nebija tā skrējusi. Keta. Kur ir Keta? Reta balss kaut ko runāja, bet viņa neklausījās. Viņai jātiek pie Ketas.

#**

Aiz taciņas, uz Belihāras platās ielas gulēja pieci sarkanos svārkos un trīs raupjās zemnieku drēbēs ģērbti līķi. Grāmatu pārdevējs bija pārkritis pār sava veikala izsistā loga palodzi, asiņainas putas pilēja no lūpām, kas čukstēja lūgšanas vārdus. Kolams lūdzās kopā ar mirēju un, kad vīrs izdzisa, uzvilka tam uz pieres krusta zīmi. Izsistā loga lauskas atspoguļoja blāvu mēness gaismu, kas lēnām iezīmējās strauji tumstošajās debesīs. Lietus bija mitējies.

Kolams platiem soļiem šķērsoja mazo istabu. Viņš paķēra pie pavarda pieslieto zaru slotu un iegrūda to gruzdošo ogļu paliekās. Mirkli pavardā žagari sprakšķēja, tad uzšāvās liesma.

Dzirksteļu spiets no lāpas bira uz Kolama tumšās sutanas, kad viņš izskrēja uz ielas. Baltie mati bija spožāki par mēnesi.

-    Nāciet man līdzi, jūs, angļu miesnieki, viņš kliedza un skrēja uz pamesto angļu baznīcu, un mēs kopā mirsim par Īrijas brīvību.

Divas lodes ieurbās priestera platajās krūtīs, un viņš sabruka uz ceļiem, tomēr grīļīgi pieslējās kājās un paspēra uz priekšu septiņus nelīdzenus soļus, līdz vēl trīs šāvieni pasita viņa augumu pa labi, pa kreisi, tad atkal pa labi, un pēdīgi viņš nokrita zemē.

Skārleta uzsteidzās pa platajiem parādes ieejas pakāpieniem un ieskrēja tumšajā priekšnamā, Rets sekoja vienu soli aiz viņas.

-     Kaķīti viņa spalgi kliedza. Kaķlt? Vārdi atbalsojās no akmens pakāpieniem un marmora grīdas. Kaķlt!

Rets saķēra viņas augšdelmus. Pustumsā varēja redzēt tikai Skārletas nobālušo seju un gaišās acis.

-    Skārlet! viņš skaļi sacīja. Skārlet, saņemies. Nāc man līdzi. Mums jātiek projām. Kalpotāji noteikti kaut ko zinājuši. Mājā nav droši.

-    Kaķlt!

Rets viņu sapurināja.

-   Izbeidz. Neraizējies par kaķi. Kur ir staļļi, Skārlet? Mums vajag zirgus.

-    Ak tu muļķi, Skārleta atcirta. Viņas saspringtā balss pauda mīlas pilnu nožēlu. Tu nezini, ko runā. Laid mani vaļā. Man jāatrod Keta Keitija O'Hāra, saukta par Kaķēnu. Tava meita.

Reta pirksti sāpīgi saspieda Skārletas delmus.

-   Pie joda, ko tu tur runā? Viņš skatījās Skārletai tieši virsū, bet tumsā nevarēja redzēt viņas sejas izteiksmi. Atbildi, Skārlet, viņš uzstāja un sapurināja viņu.

-     Laid mani vaļā, nolādēts! Tagad nav laika skaidroties. Ketai tepat kaut kur jābūt, bet ir tumšs, un viņa ir viena. Laid mani vaļā, Ret, jautājumus uzdosi vēlāk. Šobrīd tas nav svarīgi. Skārleta centās izrauties, bet Reta rokas bija pārāk stipras.

-   Man tas ir svarīgi. Viņa balss bija piesmakusi, vēloties dzirdēt patiesību.

-   Labi, labi. Tas notika todien, kad vizinājāmies ar laivu un uznāca vētra. Tu taču atceries. To, ka gaidu bērnu, es uzzināju Savanā, bet tu mani nemeklēji, es biju dusmīga, tāpēc uzreiz tev nepaziņoju. Kā es varēju zināt, ka tu jau būsi apprecējis Annu, iekams es pagūšu pateikt par bērnu?

-     Ak mīļais Dievs, Rets ievaidējās un palaida Skārletu vaļā. Kur viņa ir? Mums viņa jāatrod.

-    Atradīsim, Ret. Uz galda pie durvīm stāv lampa. Uzrauj sērkociņu, lai varam redzēt.

Sērkociņa dzeltenā liesma dega pietiekami ilgi, lai viņi atrastu vara lampu un to iededzinātu. Rets pacēla gaismekli uz augšu.

-    No kurienes sāksim?

-     Viņa var būt jebkur. Ejam. Viņa steigšus izveda Retu cauri ēdamistabai un rīta istabai. Kaķīt, viņa sauca, Kitij Kaķīt, kur tu esi? Balss skanēja skaļi, bet bez histērijas. Mazu meiteni tā vairs neizbiedētu. Kaķīt…

-     Kolam! iekliedzās Rozalīna Ficpatrika. No Kenedija kroga durvīm viņa nokļuva angļu karavīru bariņa vidū. Izgrūstīdama tos, viņa izlauzās cauri, tad pa platās ielas vidu skrēja tur, kur uz vēdera zemē gulēja Kolams.

-    Nešaujiet, virsnieks pavēlēja. Tā ir sieviete.

Rozalīna nometās uz ceļiem un ar rokām aizspieda Kolama brūces.

-    Ochon, viņa ievaimanājās. Viņa šūpojās šurpu turpu vaimanādama. Šaušana mitējās; Rozalīnas bēdas bija tik lielas, ka vīrieši cieņā pret tām novērsās.

Ar Kolama asinīm notrieptiem pirkstiem viņa saudzīgi aizspieda mirušā acis un gēlu valodā nočukstēja ardievas. Tad paķēra gruzdošo lāpu, pielēca kājās un sāka vicināt, lai atdzīvinātu liesmu. Lāpas gaismā redzamā seja izskatījās briesmīga. Rozalīna kustējās tik ātri, ka neviens nepaguva izšaut, kad viņa jau bija sasniegusi ieliņu uz baznīcu.

-    Par Īriju un tās mocekli Kolamu O'Hāru! viņa triumfa izkliedza un, vicinot lāpu, ieskrēja ieroču noliktavā. Mirkli valdīja klusums. Tad, uzšaujoties uguns stabam, ar apdullinošu dārdoņu sagāzās baznīcas mūra siena un akmeņi sabira uz platās ielas.

Debesis bija gaišākas nekā dienā.

-    Mans Dievs! Skārleta noelsās. Viņai bija aizsitusies elpa. Aizspiedusi ausis, viņa skrēja un sauca Ketu, tikmēr sprādzieni sekoja cits citam, vēl un vēlreiz, un Belihāras pilsētu pārņēma liesmas.

Abi ar Retu soli solī viņi uzskrēja pa kāpnēm un tālāk pa garo gaiteni uz Ketas istabām.

-     Kaķēn, viņa nepārtraukti sauca, cenšoties nomākt bailes, lai tās neieskanētos balsī. Kaķēn. Oranžās gaismas atplaiksnījumos bija redzami uz sienas uzzīmētie dzīvnieki, uz nesen gludināta galdauta izkārtoti tējas trauki un gludi saklātā meitenes gulta.

-    Virtuve, Skārleta iedomājās, viņai patīk virtuvē. Mēs varam pasaukt viņu te no augšas. Viņa atkal izskrēja gaitenī, Rets cieši mina viņai uz papēžiem. Cauri dzīvojamai istabai, kurā bija ēdienkaršu kaudze, grāmatvedības grāmatas, to draugu saraksts, kurus viņa bija vēlējusies ielūgt uz kāzām. Laukā galerijā, no kuras varēja nokļūt misis Ficpatrikas istabā. Skārleta apstājās galerijas vidū un pārliecās pāri margām. Kitij Kaķīt, viņa klusiņām pasauca, ja tu esi tur lejā, lūdzu, atbildi mammai. Tas ir svarīgi, mīļā. Skārleta apvaldīja satraukumu balsī.

Blakus plītij pie sienas karājās vara pannas, tajās plaiksnīja oranžas gaismas atblāzma. Pavardā gailēja sarkanas ogles. Milzīgajā telpā, ko pildīja ēnas, valdīja klusums. Skārleta sasprindzināja dzirdi un redzi. Viņa jau grasījās novērsties, kad atskanēja pavisam vārga balstiņa:

-     Kaķēnam sāp ausis. Ak, paldies Dievam! Skārletu pārņēma prieks. Tagad tikai mieru un rāmu garu.

-Jā, mazā, blīkšķis bija briesmīgi skaļš. Aizspied ausis, Kaķēn. Es tūlīt nokāpšu lejā. Vai pagaidīsi mani? Viņa runāja nevērīgi, it kā nebūtu, no kā baidīties. Balustrāde, pie kuras viņa bija pieķērusies, drebēja. -Jā-

Skārleta pamaja. Rets klusi sekoja viņai pa galeriju uz priekšu un ārā pa durvīm. Vispirms viņa tās rūpīgi aizvēra. Tad ļāvās drebuļiem, kas viņu pārņēma.

-    Es tā pārbijos. Baidījos, ka viņi bērnu aizveduši. Vai ko nodarījuši.

-    Skaties, Skārlet, sacīja Rets. Mums jāsteidzas. Atvērtie logi piebraucamā ceļa pusē veidoja četrstūrus, kuros kā ierāmēta bija redzama attāla, daudzu lāpu mesta gaisma, kas tuvojās mājai.

-    Skrienam! Skārleta iesaucās. Debesīs atspīdošo uguns liesmu oranžajā gaismā viņa redzēja Reta apņēmīgo un spēka pilno seju. Tagad viņa varēja skatīties uz Retu un paļauties uz viņu. Keta bija drošibā. Viņš satvēra Skārletas elkoni, lai atbalstītu pat šajā steigā.

Viņi traucās lejup pa kāpnēm un cauri balles zālei. Uguns apspīdētie Taras varoņi bēgļiem virs galvas izskatījās kā dzīvi. Kolonāde, kas veda uz virtuves spārnu, draudīgi spoži mirdzēja, un bija dzirdama tālīna, neskaidra niknu cilvēku klaigāšana. Kad viņi iegāja virtuvē, Skārleta aizcirta durvis.

-     Palīdzi man aizbultēt durvis, viņa aizelsusies sauca. Rets izņēma viņai no rokām dzelzs stieni un iestūma to skavās.

-    Kā tevi sauc? Keta jautāja, iznākot no ēnām, kas biezēja ap pavardu.

-    Rets. Lielajam vīram kaklā iestrēga aizkustinājuma kamols.

-      Sadraudzēties varēsiet vēlāk, Skārleta aizrādīja. Mums jātiek uz staļļiem. No virtuves vienas durvis ved uz sakņu dārzu, tam gan ir augsts mūris apkārt, un es nezinu, vai tur ir vēl kādi vārtiņi. Vai tu nezini, Kaķēn?

-    Vai mēs bēgam?

-Jā, Kitij Kaķlt, tie cilvēki, kas taisīja milzīgo blīkšķi, grib mums nodarīt pāri.

-    Vai viņiem ir akmeņi?

-    Ļoti lieli.

Rets atrada durvis uz sakņu dārzu un palūkojās ārā.

-    Es varu pacelt tevi uz pleciem, Skārlet, tad tu tiksi augšā uz mūra. Un es pasniegšu tev Kaķēnu.

-    Labi, bet varbūt tur ir vārti. Kaķēn, mums jāsteidzas. Vai mūri ir vārtiņi?

-Jā-

-    Labi. Dod mammai roku un ejam.

-    Uz staļļiem?

-    Jā, nāc, Kaķēn.

-    Pa tuneli būs ātrāk.

-     Kādu tuneli? Skārletas balss viegli iedrebējās. Rets pienāca pie viņas un apņēma viņu ap pleciem.

-    Tunelis ved uz kalpotāju spārnu. Sulaiņiem pa to jāiet, lai viņi nevarētu skatīties pa logu, kad mēs ēdam brokastis.

-    Tas ir briesmīgi, Skārleta novaidējās, ja es būtu zinājusi…

-    Kaķēn, lūdzu, aizved mammu un mani uz tuneli, Rets teica. Vai tu būtu ar mieru, ja es tevi nestu, vai ari labāk gribi skriet kājiņām?

-    Ja mums jāsteidzas, labāk nes mani. Es nevaru paskriet tik ātri kā jūs.

Rets notupās, izstiepa rokas, un viņa meita atdevīgi tām ļāvās. Viņš centās nesaspiest mazo pārāk cieši apskāvienā, jo nespēja neizrādīt savu mīlestību.

-     Nu, tagad sēdies man uz pleciem, Kaķēn, un turies man ap kaklu. Saki, kur jāiet.

-    Garām plītij. Tad pa tām durvīm, kuras stāv vaļā. Tur ir trauku mazgātava. Durvis uz tuneli arī ir vaļā. Es tās atvēru, ja man vajadzētu bēgt. Mamma bija Dublinā.

-    Nāc, Skārlet, raudāt varēsi vēlāk. Kaķēns izglābs mūsu nekam nederīgās galvas.

Tuneli apgaismoja aizrestoti logi gandrīz pie pašiem griestiem. Redzēt nevarēja tikpat kā neko, tomēr Rets virzījās uz priekšu vienmērīgi un droši. Rokas saliecis elkoņos, viņš ar plaukstām aptvēra meitiņas ceļgalus. Viņš laidās auļos, un bērns no sajūsmas spiedza.

Ak Kungs, mūsu dzīvība ir nopietni apdraudēta, bet tas vīrietis vēl tēlo zirgu! Skārleta nezināja smieties vai raudāt. Vai jebkad pasaulē kāds vīrietis tik briesmīgi mīlējis bērnus kā Rets Batlers?

Pēc Ketas norādījumiem viņi no kalpotāju spārna izgāja staļļu pagalmā. Zirgi bailēs trakoja. Slējās pakaļkājās, zviedza, spārdīja steliņģu vārtus.

-   Turi Kaķēnu stingri, kamēr es izlaižu viņus ārā, Skārleta steidzīgi sacīja. Viņai dzīvā atmiņā vēl bija barta Morlenda stāsts.

-    Paņem bērnu. Es izlaidīšu zirgus. Rets ielika Ketu Skārletai rokās.

Viņa iegāja tunelī, kas solīja drošību.

-     Kitij Kaķīt, vai vari palikt te mazu brītiņu viena pati, kamēr mamma palīdz izlaist zirgus?

-Jā. Mazu brītiņu. Negribu, ka Rī sāp.

-    Es viņu palaidīšu labās ganībās. Tu esi drosmīga meitene.

-Jā, Keta piekrita.

Skārleta steidzās pie Reta, un divatā viņi palaida vaļā visus zirgus, vienīgi Komētu un Pusmēnesi ne.

-      Seglus meklēt nevajag, Skārleta noteica. Es paņemšu Kaķēnu. Viņi redzēja, ka lāpas jau kustas mājas iekšpusē. Pēkšņi pa aizkaru augšup uzšāvās liesma. Skārleta metās uz tuneli, Rets tikmēr mierināja zirgus. Kad viņa tūlīt atgriezās ar meitiņu rokās,

Rets jau sēdēja Komētai mugurā un valdīja Pusmēnesi, turēdams to aiz krēpēm.

-    Dod Kaķēnu man, viņš lūdza. Skārleta pasniedza viņam meitu un pati, atspērusies uz bluķa, uzrāpās Pusmēnesim mugurā.

-   Kaķēn, parādi Retam ceļu uz braslu. Mēs jāsim uz Pegīnas māju, kā parasti, atceries? Tad pa Adamstaunas ceļu nokļūsim Trimā. Tas nav tālu. Viesnīcā būs tēja un cepumi. Tikai nekavējies. Rādi Retam ceļu. Es sekošu. Nu, aiziet.

Bēgļi apstājās pie torņa.

-    Kaķēns ielūdz mūs paviesoties savā istabā, rāmā balsī sacīja Rets. Aiz viņa platajiem pleciem Skārleta redzēja liesmu mēles laizām debesis. Ari Adamstauna dega. Ceļš uz glābiņu bija nogriezts. Viņa nolēca no zirga.

-    Viņi ir pavisam tuvu, viņa secināja. Skārleta tagad bija mierīga. Briesmas bija pārāk reālas, lai varētu atļauties nervozēt. Lec zemē, Kaķēn, un kā pērtiķītis skrien augšā pa kāpnēm. Viņa un Rets palaida zirgus brīvībā upes krastā, tad sekoja meitai.

-     Uzvelc kāpnes. Tad viņi netiks mums klāt, Skārleta sacīja Retam.

-     Bet viņi zinās, ka esam te, viņš norādīja. Es varu nelaist nevienu te iekšā, jo rāpties iespējams tikai pa vienam. Klusu, es dzirdu, ka viņi nāk.

Skārleta ierāpoja Ketas slēptuvē un apskāva savu mazo meitiņu.

-    Kaķēnam nav bailes.

-    Kuš, mīļumiņ. Mamma ir briesmīgi pārbijusies.

Meitene ieķiķinājās, tad aizspieda ar roku muti.

Balsis un lāpu gaisma tuvojās. Skārleta pazina kalēja Džo O'Nīla balsi. Viņš plātījās:

-   Un vai es neteicu, ka mēs nobeigsim angļus līdz pēdējam, ja viņi uzdrīkstēsies atnākt uz Belihāru? Vai redzējāt viņa ģīmi, kad pacēlu roku? "Ja tev ir kāds Dievs," es saku, "par ko es šaubos, izlīdzinies ar to." Un tad es izdūru durkli viņam cauri kā resnai cūkai. Skārleta ar rokām bija aizspiedusi Kaķēnam ausis. Viņa noteikti ir pārbijusies, mana bezbailīgā meitiņa. Viņa nekad nav spiedusies man tik cieši klāt. Skārleta viegli pūta Kaķēnam uz kakla dvašu, aroon, aroon, un šūpoja savu mazo, it kā viņas klēpis būtu stiprs šūpulis.

O'NIla sacītajam sāka klāties pāri citu runātāju balsis.

-    Dižā O'Hāra pārgājusi angļu pusē, vai es jau sen to neteicu?…

-    Kā tad, teici gan, Brendan, un es kā muļķis strīdējos tev pretī… Vai redzēji, kā šī tupēja uz ceļiem pie sarkansvārča?… Nošaut būtu par maz, vajag uzmest viņai cilpu kaklā… Labāk sadedzināt, tas ir tas, kas vajadzīgs… Sadedzināt vajag to laumas bērnu, mello knēveli, kas atnesa visas sērgas, laumēns nobūra Dižo O'Hāru…

-     nobūra laukus… aizbūra lietu no mākoņiem… Laumas bērns, laumas bērns, laumas bērns… Skārleta aizturēja elpu. Balsis skanēja tik tuvu, tās bija tik necilvēcīgas, tik līdzīgas meža zvēru kaucieniem. Viņa paskatījās uz izplūdušo Reta ēnu pie durvīm. Un viņa savaldībā juta gatavību rīkoties. Rets varēja nogalināt jebkuru, kurš uzdrīkstētos rāpties augšup pa kāpnēm, bet kas apturētu lodi, ja viņu pamanītu? Rets. Ak, Ret, uzmanies. Skārleta juta, kā katrā ķermeņa šūnā ieplūst kņudinoša laimes sajūta. Rets bija ieradies. Rets mīlēja viņu.

Ļaužu pūlis pienāca pie torņa un apstājās.

-    Tornis… viņas ir tornī. Klaigāšana atgādināja suņu vaukšķēšanu pie beigtas lapsas. Skārletai ausīs dunēja asiņu pulsācija. Tad bļaustīšanos pārkliedza O'Nīla griezīgā balss:

-…nav šeitan, redzat trepes karājamies?

-   Dižā O'Hāra ir gudra, viņa mūs māna, kāds cits iebilda, un visi viņam pievienojās. Uzrāpies paskatīties, Denij, tu uztaisīji trepes, tu zini, cik tās stipras…

-     Kā tad, rāpies pats, Deiv Kenedij, tev taču tas ienāca prātā…

-    Ļaudis runā, ka laumēns tur sarunājoties ar spoku…

-    Viņš aizvien tur karājas, skatiens griež tev cauri kā ar nazi…

-     Mana vecā māte redzēja viņu staigājam apkārt Visu svēto vakarā, striķis vilkās nopakaļ. Kam tas pieskārās, viss sačervelējās un kļuva melis…

-     Jūtu uz muguras velkam aukstu vēju, es eju prom no šīs apsēstās vietas…

-    Bet ja nu viņas ir tur augšā? Dižā O'Hāra un laumēns? Mums viņas jānobeidz par mums nodarīto ļaunumu…

-    Ak, vai tad lēna miršana bada nāvē nav tikpat laba kā sadedzināšana? Pielaidiet striķiem uguni, puiši. Lejā šīs varēs tikt, vienīgi nolaužot sprandul

Skārleta saoda, ka gruzd virve, un viņai gribējās no laimes gavilēt. Viņi bija glābti! Tagad neviens vairs nevarēs uzrāpties tornī. Rīt viņa uztaisīs jaunas kāpnes, saplēsīs strēmelēs tās segas, kas atrodas stāvu zemāk. Viss beidzies. Kad uzausīs gaisma, gan jau viņi kaut kā aizkulsies līdz Trimai. Viņi ir glābti! Viņa kodīja lūpas, lai neļautu sev smieties, raudāt, saukt Reta vārdu, lai gan juta to savā rīklē un saklausīja tā skaņu gaisā. Skārleta gribēja dzirdēt, kā viņš atsaucas zemā, drošā, smejošā balsī, dzirdēt, kā Rets sauc vārdā viņu.

Pagāja krietns laika sprīdis, līdz balsis un smago, zābakoto soļu dimdēšana apklusa pavisam. Pat tad Rets vēl nerunāja. Viņš pienāca pie Skārletas un Ketas un apskāva abas ar savām stiprajām rokām. Ar to pietika. Skārleta piekļāva galvu viņam pie krūtīm, neko vairāk viņa nevēlējās.

Daudz vēlāk, kad Kaķēna atslābušais augumiņš kļuva smags, vēstot, ka meitene iemigusi, Skārleta viņu noguldīja un apsedza ar segu. Tad pagriezās pret Retu. Viņa apvija rokas Retam ap kaklu, un viņa lūpas sameklēja Skārletas muti.

-     Tad, lūk, kā tas ir, viņa drebošā balsī čukstēja, kad lūpas atrāvās no lūpām. Ziniet, mister Batler, jūs mani gandrīz nosmacējāt.

Reta krūtīs noguldzēja klusināti smiekli. Viņš atraisīja Skārletas rokas un maigi atvirzīja tās vienu no otras.

-    Nāc tālāk no mazās. Mums jāaprunājas.

Kaķēns pat nesakustējās no dobjā, klusā balsī sacītajiem vārdiem. Rets cieši apspraudīja segu ap mazo augumiņu.

-    Nāc šurp, Skārlet, viņš aicināja. Atmuguriski kāpdamies atpakaļ, Rets izgāja no nišas un apstājās pie loga. Uz uguns blāzmā kvēlošās debess fona izcēlās viņa profils ar kumpo degunu. Skārleta gāja pie viņa. Ar Retu viņa ietu līdz pasaules galam. Viņam tikai vajadzētu pasaukt. Neviens nebija izrunājis viņas vārdu tā kā Rets.

-    Mēs tiksim prom no šejienes, Skārleta droši apgalvoja, kad stāvēja Retam blakus. No raganas mājiņas iet slepena taka.

-    No kurienes?

-     Patiesībā viņa nemaz nav ragana, vismaz es tā domāju, un tagad tas, vienalga, nav svarīgi. Viņa parādīs mums taku. Iespējams, Kaķēns zinās, viņa pa mežu vien dzīvo.

-    Vai ir kaut kas tāds, ko Kaķēns nezinātu?

-    To, ka tu esi viņas tēvs. Skārleta redzēja, kā saspringst Reta žoklis.

-    Kādu dienu es tev sadošu pamatīgu pērienu, ka tu man neko nepateici.

-     Es jau gribēju, bet tu darīji visu, lai es to nevarētu! Skārleta kaismīgi atteica. Tu panāci šķiršanos, kad tas it kā nebija iespējams, un es nepaguvu ne aci pamirkšķināt, kad tu jau biji apprecējies. Ko tad man vajadzēja darīt? Vazāties gar tavas mājas durvīm ar lakatā ietītu zīdaini kā kritušai sievietei? Kā tu varēji tā rīkoties? Tas bija riebīgi, Ret.

-    Riebīgi? Kad tu aizlikies Dievs vien zina uz kurieni, nevienam nesakot ne vārdiņa? Mana māte vārda tiešā nozīmē kļuva slima no uztraukuma, līdz krustmāte Jūleilija pateica, ka tu esot Savanā.

-    Bet es taču atstāju vēstuli. Es neparko nesatrauktu tavu māti. Es mīlu mis Eleonoru.

Rets satvēra viņas zodu, pagrieza seju pret sevi un pētīja nevienmērīgajā, spilgtajā gaismā, kas plūda no loga. Pēkšņi viņš noskūpstīja Skārletu, apskāva un piekļāva sev klāt.

-    Atkal tas pats, viņš sacīja. Mana mīļā, ātrsirdīgā, stūrgalvīgā, brīnišķīgā, tracinošā Skārleta, vai tu aptver, ka esam to jau piedzīvojuši? Garām palaisti mājieni, neizmantotas iespējas, lieki pārpratumi. Mums tas vienreiz jāizbeidz. Es tādām drāmām esmu par vecu.

Viņš iegremdēja lūpas un līdz ar tām smieklus Skārletas pajukušajos matos. Viņa aizvēra acis un pieglauda galvu pie Reta platajām krūtīm. Jūtoties drošībā, ko sniedza gan tornis, gan Reta rokas, viņa varēja ļauties nogurumam un atvieglojumam. Varēja atļauties tādu greznību kā vājuma asaras un sagumuši pleci. Rets turēja viņu cieši apskautu un glāstīja muguru.

Pēc krietna brīža rokas prasīja ko vairāk, un Skārleta juta dzīslās ieplūstam jaunu, uzbudinošu enerģiju. Viņa pavērsa seju augšup, un apžilbinošajā ekstāzē, ko viņa izjuta, kad abu lūpas satikās, nebija ne miera, ne drošības. Pirksti ieslīdēja Reta biezajos matos, ieķērās tajos, turēja viņa galvu noliektu un lūpas pie savām lūpām, līdz jutās vāja un vienlaikus stipra un pilna dzīvības. Tikai bailes uzmodināt meitiņu neļāva izlauzties neapvaldītam prieka kliedzienam.

Kad skūpsti kļuva dedzīgāki, Rets atrāvās. Ar stingru roku viņš satvēra akmens palodzi tik stipri, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Viņš saraustīti elpoja.

-    Vīrieša savaldībai ir savas robežas, dārgumiņ, viņš aizrādīja, un vienīgais, ko varu iedomāties neērtāku par slapju pludmali, ir akmens grīda.

-    Saki, ka mīli mani, Skārleta pieprasīja.

Rets pasmaidīja.

-     Kas tev liek tā domāt? Es ar nolādētajiem, grabošajiem un dūmojošajiem tvaikoņiem uz Īriju tik bieži braucu tāpēc, ka man ļoti patīk šejienes klimats.

Skārleta sāka smieties. Tad ar abām dūrēm uzsita viņam pa pleciem.

-    Saki, ka mīli mani.

Rets satvēra viņas dūres.

-   Es mīlu tevi, tu nepieklājīgā skuķe. Viņa sejas izteiksme kļuva skarba. Un, ja tas nelietis Fentons mēģinās man tevi atņemt, es viņu nogalināšu.

-    Ak, Ret, nerunā muļķības. Man Lūks pat nepatīk. Viņš ir drausmīgs, auksts briesmonis. Ar viņu precēties es grasījos tikai tādēļ, ka nevarēju dabūt tevi. Reta skeptiski savilktās uzacis mudināja Skārletu turpināt. Nu, varbūt man patika doma par Londonu… un būt grāfienei… un, apprecot un savācot visu viņa naudu Kaķēnam, atmaksāt par to, ka viņš mani apvainoja.

Reta melnās acis zaigoja uzjautrinājumā. Viņš noskūpstīja Skārletas sagūstītās rokas.

-    Man tevis trūka, viņš atzinās.

Abi sēdēja uz aukstās grīdas, cieši rokās saķērušies, viens otram piekļāvušies, un norunāja visu nakti. Rets varēja bezgalīgi klausīties par Ketu, un Skārleta labprāt stāstīja, priecājoties, kā Rets lepojas ar meitu.

-     Es darīšu visu iespējamo, lai viņa mani iemīlētu vairāk par tevi, viņš brīdināja.

-   Tev nav nekādu izredžu, Skārleta jutās droša. Mēs ar Kaķēnu labi saprotamies, un viņa necietīs, ka tu viņi lutini un čubini kā zīdaini.

-    Un kā ar apbrīnu?

-     Ak, pie tās viņa ir pieradusi. Es vienmēr esmu to nodrošinājusi.

-     Gan redzēsim. Ļaudis runā, ka es protot apieties ar sievietēm.

-     Un Keta prot apieties ar vīriešiem. Nepaies nedēļa, kad viņa tevi dancinās pēc savas stabules. Mums te bija tāds puišelis Billijs Kelijs ak, Ret, tu neticēsi. Ešlijs ir apprecējies. Un es biju savedēja. Aizsūtīju Billija māti uz Atlantu… Stāsts par Henrietu Keliju turpinājās ar jaunumiem, ka Indija Vilksa beidzot atradusi vīru, un tas savukārt ar ziņu, ka Rozmarija joprojām nav precējusies.

-    Un droši vien nekad arī neapprecēsies, Rets paredzēja. Viņa ir Danmorlendingā, kaisa naudu zemē, lai atjaunotu rīsa laukus, un ar katru dienu arvien vairāk līdzinās Džūlijai Ešlijai.

-    Vai viņa ir laimīga?

-     Burtiski staro. Viņa ar savām rokām saliktu manas mantas koferī, lai tikai es ātrāk aizbrauktu.

Skārletas acīs pavīdēja jautājums. Jā, Rets sacīja, viņš pametis Čārlstonu. Viņš bija maldīgi iedomājies, ka tur jutīsies labi.

-      Es braukšu uz turieni. Čārlstonietis nekad neaizmirst savu pilsētu, bet es braukšu ciemos, nevis dzīvot. Viņš bija to mēģinājis, pūlējies sev iestāstīt, ka vēlas stabilitāti, ko sniedz ģimene un tradīcijas. Tomēr ar laiku modās urdošas ilgas, kad viņam apgrieza spārnus. Viņš nespēja lidot. Zeme, senči, Svētā Cecīlija Čārlstona viņu sasaistīja. Viņš mīlēja Čārlstonu ak Dievs, cik ļoti viņš mīlēja šo pilsētu tās skaistumu, graciozās līnijas, maigi smaržojošās sāļās vējpūsmas un drosmi, ar kādu tā turējās zaudējumu un posta priekšā. Bet ar to bija par maz. Viņam vajadzēja izaicinājumu, risku, vienmēr kādu blokādi, kurai cauri vadīt savu kuģi.

Skārleta klusi nopūtās. Viņa Čārlstonu neieredzēja un nešaubījās, ka arī Kaķēns neieredzētu. Paldies Dievam, ka Rets negrasās vest viņas uz turieni.

Klusā balsi viņa apjautājās par Annu. Viņai likās, ka Rets neatbild ļoti ilgi. Tad viņš ierunājās, un balss bija skumju pilna.

-     Viņa bija pelnījusi labāku vīru par mani, labāku dzīvi. Annai piemita neuzkrītoša drosme un spēks, viņa varēja likt kaunā vienu otru tā saukto varoni… Tolaik biju gandrīz jucis. Tu biji pazudusi, un neviens nezināja, kur esi palikusi. Biju pārliecināts, ka tu mani sodi, un, lai sodītu tevi un pierādītu, ka man tava aizbraukšana ir vienaldzīga, es nokārtoju šķiršanos. Amputācija.

Rets neredzošu skatienu vērās tukšumā. Skārleta gaidīja. Viņš lūdzot Dievu, kaut nebūtu nodarījis Annai pāri. Rūpīgi izmeklējis savu sirdi un dvēseli un nav atradis tur tīšu sāpinājumu. Anna bija pārāk jauna un pārāk stipri viņu mīlējusi, lai saprastu, ka maigums un simpātijas ir tikai vīrieša mīlestības atblāzma. Viņš nekad neuzzinās, kādus pārmetumus pelnījis, ka apprecējis Annu. Viņa bija laimīga. Viena no pasaules netaisnībām ir tā, ka nevainīgos un mīlošos var darīt laimīgus ar mazumiņu.

Skārleta uzlika galvu Retam uz pleca.

-   Tas ir ļoti daudz darīt kādu cilvēku laimīgu, viņa sacīja. Es to sapratu tikai tad, kad piedzima Keta. Es daudz ko nebiju sapratusi. Kaut kādā neizprotamā veidā es no viņas mācījos.

Rets pieglauda vaigu viņas galvai.

-    Tu esi mainījusies, Skārlet. Esi pieaugusi. Man vajadzēs tevi iepazīt no jauna.

-     Man arī tevi jāiepazīst, un viss. Es tevi nekad neesmu pazinusi, pat tad, kad bijām kopā. Apsolu, ka šoreiz man veiksies labāk.

-    Tikai nepārcenties, citādi tu mani nomocīsi. Rets iesmējās, tad uzspieda skūpstu Skārletai uz pieres.

-     Nesmejies par mani, Ret Batler, nē, nevajag. Man tas patīk, lai ari kļūstu ļoti nikna. Viņa paošņāja gaisu. Līst. Lietus apdzēsīs ugungrēkus. Kad uzlēks saule, redzēsim, vai vispār kas palicis pāri. Jāmēģina mazliet pagulēt. Pēc dažām stundām mums būs loti daudz darba. Viņa ielika galvu Retam pazodē un nožāvājās.

Kamēr Skārleta gulēja, Rets viņu paņēma klēpī un atkal apsēdās, turot tā, kā bija turējis Kaķēnu. Sīkais Īrijas lietutiņš veco akmens torni ietina smalkā klusuma šķidrautā.

Saullēktā Skārleta sakustējās un pamodās. Atverot acis, pirmais, ko viņa ieraudzīja, bija Reta bārdas rugājiem apaugusī seja ar iegrimušajām acīm, un viņa apmierināta pasmaidīja. Tad, klusi ievaidējusies, izstaipījās.

-     Man sāp visas maliņas, Skārleta pažēlojās. Piere savilkās grumbās. Es mirstu badā.

-    Pastāvība, tavs vārds ir sieviete, Rets nomurmināja. Celies augšā, mīļā, citādi salauzīsi man kājas.

Viņi klusi piegāja pie Kaķēna slēptuves. Bija tumšs, bet viņi dzirdēja rāmu šņākuļošanu.

-    Uz muguras viņa guļ ar vaļēju muti, Skārleta čukstēja.

-    Ļoti talantīgs bērns, Rets noteica.

Skārleta apspieda smieklus. Viņa saņēma Reta roku un pievilka viņu pie loga. Skats, kas pavērās skatienam, abus atžilbināja. Visur augšup cēlās desmitiem tumšu dūmu strūkliņu, kas aptraipīja maigi sārto debesu fonu. Skārletas acis pielija asarām.

Rets saņēma viņu ap pleciem.

-    Mēs visu to varam uzbūvēt no jauna, mīļā.

Skārleta samirkšķināja plakstus, padzenot asaras.

-    Nē, Ret, es negribu. Kaķēnam Belihārā draud briesmas un, iespējams, ari man. Es to nepārdošu, jo šī ir O'Hāru zeme, un es to nepametīšu. Bet es nevēlos citu Lielo māju vai citu pilsētu. Mani brālēni var atrast zemniekus, kas gribēs apstrādāt zemi. Lai gan te šaudījās un dedzināja, īri vienmēr mīlēs zemi. Tētiņš mēdza teikt, ka zeme īram ir kā māte.

Bet es te neiederos, vairs ne. Varbūt nekad pa īstam neesmu iederējusies, citādi ar tādu prieku nebrauktu uz Dublinu, nestaigātu pa viesībām un medībām… Es nezinu, kur es iederos, Ret. Es pat Tarā vairs nejūtos kā mājās.

Skārletai par pārsteigumu, Rets sāka smieties, turklāt smiekli skanēja priecīgi.

-    Tu iederies pie manis, Skārlet, vai tad neesi to sapratusi? Un mēs iederamies pasaulē, jebkur. Mēs neesam mājās sēdētāji. Mēs esam avantūristi, jūras laupītāji, blokādes lauzēji. Bez izaicinājuma mēs neesam īsti dzīvi. Mēs varam braukt jebkur, un, ja vien esam kopā, tā vieta pieder mums. Bet, mīļā, mēs nekad tai nepiederēsim. Tas domāts citiem, ne mums.

Rets lūkojās lejup uz Skārletu, un viņa mutes kaktiņi uzjautrinājumā drebēja.

-    Skārlet, saki man taisnību mūsu jaunās, kopīgās dzīves pirmajā rītā. Tu mīli mani no visas sirds vai vienkārši gribi mani tāpēc, ka nevari dabūt?

-     Nu, Ret, cik riebīgi tā runāt! Es mīlu tevi no visas sirds un vienmēr mīlēšu.

Vilcināšanās pirms atbildes bija tik sīka, ka pamanīt to varēja tikai Rets. Viņš atgāza galvu un skaļi iesmējās.

-     Mana mīļotā, viņš sacīja, redzu, ka mums nekad nebūs garlaicīgi. Nevaru vien sagaidīt, kad sāksim.

Maza, netīra roķele paraustīja viņa bikšu staru. Rets paskatījās lejup.

-    Kaķēns ies tev līdzi, paziņoja viņa meita.

Rets uzcēla meitu uz pleca, un viņa acis no jūtu pārpilnības mirdzēja.

-    Vai esi gatava, misis Batlere? viņš vaicāja Skārletai. Mūs gaida blokādes.

Keta sajūsmināta smējās. Viņa paskatījās uz Skārletu, un acīs mirdzēja apziņa par kopējiem noslēpumiem.

-    Mammu, vecās kāpnes ir zem manām segām. Groina teica, lai es tās saglabāju.

Beigas

Aleksandra Riplija SKĀRLETA

Redaktore Dace Barone

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rigā, LV-1010. Red. nr. T-117. Jelgavas tipogrāfijā

[1] miers (latīņu vai.).

[2] svētku dranas (franču vai.).

[3] un jus, manas meitas! ko jūs tagad gribat? (Franču vaf.)

[4] tēvs [franču vai.).

[5] lūk (it. vai.).

[6] Ļoti labi (it. vai.).

Content

Riplija Aleksandra Skārleta

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

11. nodaĻa

12. nodaĻa

13. nodaĻa

14. nodaĻa

15. nodaĻa

16. nodaĻa

17. nodaĻa

l8. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. nodaĻa

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

29. NODAĻA

30. NODAĻA

31. nodaĻa

32. NODAĻA

33 nodaĻa

34. NODAĻA

35. nodaĻa

36. nodaĻa

37.NODAĻA

38. NODAĻA

39. NODAĻA

40. NODAĻA

41. NODAĻA

42. nodaĻa

43. nodaĻa

44. nodaĻa

45. NODAĻA

46. NODAĻA

48. NODAĻA

49. NODAĻA

50. NODAĻA

51. NODAĻA

52. NODAĻA

53. NODAĻA

54. NODAĻA

55. NODAĻA

56. nodaĻa

57. NODAĻA

58. NODAĻA

59. NODAĻA

6o. NODAĻA

6l. NODAĻA

62. NODAĻA

63. nodaĻa

64. NODAĻA

65. nodaĻa

66. NODAĻA

67. NODAĻA

68. NODAĻA

69. NODAĻA

70. NODAĻA

71. NODAĻA

72. NODAĻA

73. NODAĻA

75.NODAĻA

76. nodaĻa

77.NODAĻA

78. nodaĻa

79. NODAĻA

80. nodaĻa

8l. NODAĻA

82. NODAĻA

83. NODAĻA

84. nodaĻa

85. nodaĻa

86. NODAĻA

87. nodaĻa

88. NODAĻA

89. NODAĻA