Moruā Andrē

Noveles - Solo klavierēm

Andre Morua

Solo klavierēm

TU ESI LIELA AKTRISE

Robērs Fabērs vienmēr mani modinājis divējādas jūtas. Man nepatīk viņa cinisms, bet es apbrīnoju viņa kvēli. Mani kaitina viņa lugas, bet es atzīstu to dramatisko spēku. Viņa egoisms mani satrauc, bet es jūtos aizkustināts, ka esmu viņa uzticības persona Rītos viņa nebeidzamie telefona zvani padara mani ner vozu, bet, ja viņš trīs dienas nepiezvana, man viņa pie trūkst.

Tajā rītā viņš neielaidās garās runās.

—   Mans dārgais, esiet tik labs, atlieciet pie malas to. pie kā patlaban strādājat, un skrieniet šurp. Man ir jums sakāms kas ļoti svarīgs.

—   Robēr, jūs patiesi ļaunprātīgi izmantojat manu draudzību un manu pacietību … Jūs izsaucat mani, mazākais, trīs reizes nedēļā… visbiežāk bez jebkāda iemesla vai tīro sīkumu dēļ… Esmu iesācis darbu pie kāda raksta … Atstājiet man tiesības uz personisko dzīvi!

Pēc piecu minūšu sarunas man bija pilnīgi skaidrs, ka zaudēšu daudz mazāk laika, ja aiziešu; pretējā gadījumā viņš mani aizkavēs pie aparāta visu rīta cēlienu. Tolaik viņš dzīvoja turpat netālu. Pēc ceturtdaļstundas es iegāju viņa birojā. Viņš ierunājās savā visglāsmainākajā toni. Es jau no pieredzes zināju, ka Fabērs nekad nebārsta

komplimentus bez iemesla. Kādu pakalpojumu viņš šoreiz gribēja no manis?

—   Mans dārgais, — viņš iesāka, — es nupat kā izlasīju jūsu rakstu par Menetrijē. Tas ir īsts stila, gaumes un iedziļināšanās brīnums! Jūs, starp citu, esat vienīgais mūsdienu kritiķis…

—   Paldiesl Kas jums bija man sakāms?

—   Nu, lūk, tā … Nezinu, vai pazīstat Astjē kundzi… Adriēnu Astjē kundzi.

—   Jūs pats mani iepazīstinājāt ar viņu; viņa ir Joti skaista.

—   Vai ne? Viņa gan ir mietpilsone, taču viņai piemīt spožums, īpatnējs svaigums un pat prāts, mans dārgais … Vārdu sakot, esmu kā traks pēc viņas.

—   Uz diviem mēnešiem vai divām nedēļām?

—   Tam nav nozīmes… Šobrīd visā pasaulē man eksistē vienīgi viņa … Bez tam ir radusies lieliska izdevība aizbraukt uz Spāniju abiem kopā … Jā… Viņa grib re dzēt Andalūziju; viņas vīram ir darīšanas Tālajos Austrumos, un viņš būs prom divus mēnešus… Viss varētu viegli nokārtoties un tā, kā es to vēlos… Bet ir vēl Odeta … Nabaga mazā Odeta, kurai svinīgi apsolīju sagaidīt lieldienas Bovalonā kopā ar ģimeni. Nu jau būs trīs gadi, kopš neesmu pavadījis brīvdienas kopā ar sievu un bērniem … Viņa būs izmisumā.

—   Jā, bet es neredzu, ko es tur varētu līdzēt…

—   Kādēļ gan ne? Jūs varat, mans dārgais, jo esat vienīgais, kurš spējat man pakalpot un viņu pārliecināt… Es zinu, ka Odeta jūt pret jums bezgalīgu uzticību… Ja jūs viņai paskaidrotu, ka manas nākamās lugas darbība norisinās Spānijā .. .

—   Un ka vietējā kolorīta radīšanai jums nepieciešams lurp aizvest francūzieti! Nē, nē! To nu es neuzņemos izskaidrot… Neaizmirstiet, ka esmu tiklab jūsu, kā arī Odelas draugs.,, Un, j.i jau viņa man uzticas, kā jūs

apgalvojat un kam man arī gribētos ticēt, tad tādēļ, ka vienmēr esmu bijis lojāls pret viņu, bet jūs man piedāvājat nodevību.

—   Vai tad nodevību? Nebūt ne, mans dārgais… Gluži otrādi, es ceru, ka jūs kā Odetas draugs tikai izdarīsiet viņai vērtīgu pakalpojumu. Pārdomājiet visu vēlreiz.. Pieņemsim, ka viņa nepiekrīt, ka viņa pat sarīko scēnu šīs mazās fūgas dēļ… Kas notiks? Izjuks mūsu laulība… Nabaga mīļā Odeta, viņa to nepārdzīvos… Un kas tādā gadījumā viņu nogalinās… Jūs…

Kā jau teātra cilvēks, viņš lieliski prata veidot mizanscēnu. Es ātri aptvēru, ka arī šoreiz man nebūs miera, kamēr nepadošos.

— Labs ir… Es runāšu ar Odetu, bet neapsolu aizstāvēt jūsu intereses… Es viņai visu paskaidrošu, bet ne vairāk.

—   Jūs viņu pārliecināsiet? Tas ir tieši tas, ko gribu jums lūgt… Es paaicināšu Odetu; es atstāšu jūs vienus, un jūs varēsiet pavisam brīvi parunāties.

Es mēģināju iegūt laiku. Veltīgi. Fabērs, tāpat kā vairums viņa drāmu varoņu, bija valdonīgs un nepielūdzams. Viņš piespieda zvana pogu, paņēma klausuli un sacīja sekretārei: «Palūdziet Fabēra kundzi nekavējoties ierasties manā birojā.» Tad viņš piecēlās un izgāja ārā. Pēc dažām minūtēm ienāca Odeta.

—   Skat! Jūs šeit, Bertrān? Kāds patīkams pārsteigums! Kur tad palicis Robērs? Viņš mani sauca.

—   Jā. dārgā Odeta! Sauca tādēļ, lai mēs abi varētu aprunāties.

—   Aprunāties? Te būs kāds noslēpums? Vai Robērs jums uzticējis kādu misiju?

—   Tieši tā.

Pēc tam es centos pēc iespējas taktiskāk sagatavot viņu nepatīkamajai vēstij. Es stāstīju, ka Robērs ir saguris, ka viņa veselība rada nopietnas bažas, ka darbs pie jaunās

lugas nemaz nevirzās uz priekšu, ka viņam tādēļ ir nepieciešams pabūt vienam vismaz vairākas nedēļas tādos apstākļos, kādus viņš pats uzskata par izdevīgiem. Sākumā viņa klausījās manī smaidīdama, pēc tam smējās gluži atklāti.

—   Mīļais BertrānI — viņa teica. — Cik daudz pūļu, lai, pārāk stipri neievainojot manu nelaimīgo sirdi, paziņotu, ka Robērs vēlas aizceļot uz Spāniju kopā-ar mīļāko un kādu mēnesi mani atstās vienu.

—   Kā? Jūs to zinājāt?

—   Es nezināju. Es to paredzēju. Bet jūsu baltiem diegiem šūtā aizbildināšanās pievērsa manu uzmanību … Laimīgā kārtā. Jo, iedomājieties, Bertrān, arī man ir vajadzīgs viens mēnesis brīvības …

—   Lai brauktu uz Bovalonu kopā ar bērniem?

—   Nepavisam ne… Lai aizceļotu uz grieķu salām kopā ar kādu draugu, kas man ļoti dārgs un kas man piedāvā šo nelielo izpriecas braucienu … Bērnus es atstāšu mātei, bet pati vienā mierā izmantošu savu laulības atvaļinājumu… Nerādiet tik pārsteigtu un izmisušu ģīmi, BertrānI Vai neticat, ka manī kāds vēl spēj iemīlēties?

—   Nu, protams… ticu… Taču es biju pārliecināts, ka jūs nelaimīgi, bet uzticīgi mīlat Robēru.

—   Ļoti ilgi tā bija, un vēl joprojām es esmu pieķērusies Robēram. Es apbrīnoju viņa ģenialitāti, ja ne viņa raksturu… Es paciešu viņa kaprīzes… Tādēļ domāju, ka man ir tiesības saņemt kompensāciju… Vai tā nav?

—   Hm … Jā, bez šaubām… Un kurš tad būs jūsu laimīgais ceļabiedrs?

—   Dārgais Bertrān, esmu atturīgāka par savu vīru.

—   Ko tad, pie velna, lai viņam saku?

—   Kas var būt vienkāršāk! Sakiet viņam, ka jums uzticētā misija mani galīgi satriekusi, ka jūs mani mieri

nājāt, kā pratāt, un, lai remdētu manas bēdas, ieteicāt man doties braucienā pa Vidusjūru — varbūt kopā ar kādu draudzeni — un ka galu galā jūs atstājāt mani bēdīgu, asarās mirkstošu, bet jau samierinājušos ar likteni.

—   Vai domājat, ka viņš noticēs?

—   Robērs apbrīnojami viegli notic visam, kas glaimo viņa patmīlībai.

Viņai bija taisnība. Viņš ne tikai labvēlīgi uzņēma šo atbildi un ziņu par ieplānoto ceļojumu, bet arī notēloja man dziļa maiguma piestrāvotu ainu, kuras aizkustinošā ■varone bija viņa sieva.

—   Nabaga mīļā Odeta! Viņa ir tik cēla. Esmu pārliecināts, dārgais draugs, ka mūsu dienās laulāto vidū vairs nav sastopami līdzīgi pašuzupurēšanās gadījumi. Iedomājieties — viņa reizēm lūdz mani: «Pastāsti man par sievieti, kuru mīli. Mani interesē viss, kas attiecas uz tevi.» Es viņu lieliski iztēlojos Šī Vidusjūras ceļojuma laikā, kā viņa sēž gluži viena uz klāja kuģa priekšgalā, raugās zvaigznēs un domā par manu laimi… Par manu laimi ar citu sievieti… Jūs varat sacīt visu, ko gribat, mans dārgais, taču es domāju, ka daudz patīkamāk ir izraisīt šādas jūtas nekā modināt mežonīgu greizsirdību.

—   Bet jūs taču pats esat greizsirdīgs, — es iebildu.

—■ Neganti.

Viņš uz brīdi aizsapņojās, tad turpināja:

—   Vai tas nebūtu lielisks sākums lugai?,.. Aina ar jums un mani.,. Ar jums un Odetu… Sī viņas pašaizliedzīgā uzupurēšanās bez pārspīlējuma un izlikšanās… Dabiski, «jūsu» varonis būtu iemīlējies Odetā. Viņš mēģinātu izmantot situāciju, bet atdurtos pret šīs sievietes neiedomājamo skaidrību …

—   Man tāda doma nebija ne prātā.

—  Es par to nešaubos, jo jūs pazīstat Odetu… Taču lugā,,.

Fabērs apceļoja Andalūziju un Odeta — grieķu salas, no kurienes viņa atgriezās iedegusi, laimē starojoša, veselības pārpilna. Redzēju viņus abus atkal tikai jūnijā. Pēc brokastīm Fabērs ieveda mani savā birojā.

—   Nu, lūk! Es rakstu šo lugu, — viņš teica. Viss izlemts.

—   Kādu lugu?

—   Kā, kādu lugu! To, kuru mēs kopīgi pārspriedām. To, kas sākas ar ainu, kurā darbojaties jūs un Odeta … Nosaukums: «Upuris». Pirmais cēliens jau uzrakstits; tas nebija grūti. Dzīves īstenība man pagādāja visu nepieciešamo.

—   Dzīves īstenība? Tas būtu diezgan neapdomīgi.., Cerams, jūs to pārveidojāt?

—   Nu protams. Es savu amatu protu. Sāda pārveidošana ir gluži intuitīva. Varoni, kura prototips esmu es pats, pārveidoju par gleznotāju — donžuānu; jūs lugā sauks par Bernāru un jūs būsiet ļoti jūtīgs cilvēks …

—   Kas tad te būs pārveidots? Jūs patiešām esat donžuāns, bet es esmu sentimentāls.

—   Jā. Jā. Bet visas pārējās detaļas ir atšķirīgas… Sarežģījumi sākas otrajā cēlienā. Te es vairs tik skaidri neredzu, kāds ceļš ejams. Domāju, ka Bernārs izmēģinās laimi un būs jau gandrīz panācis savu, jo Ziljeta (Odetas prototips)' vēlēsies gūt revanšu… Bet tad viņa pēdējā brīdī attapsies, un, par spīti greizsirdībai, mīlestība pārņems visu viņas būtni.

—   Mīlestība uz jums?

—   Kā gan citādi… Paliek vēl trešais cēliens. Tā saturs vēl miglā tīts, bet es domāju, ka nepieciešams uzvest uz skatuves varoņa mīļāko un viņas vīru… Pēdējais gatavos briesmīgu atriebību, bet Ziljeta drosmīgi metīsies starp viņu un savu sāncensi… Vai arī starp viņu un varoni…

—   Vai jūs nejūtat, ka te ož pēc melodrāmas?

—   Jā, ja pārstāsta saturu trijos vārdos, kā es nupat izdarīju… Taču viss atkarīgs no spēles. Mani varoņi būs moderni, sarunāsies tāpat kā mēs, rīkosies kā jūs vai es … Sarežģīta melodrāma mani neatbaida … Gluži otrādi … Tā ir pati teātra būtība … Pārējo glābs dialogi, un, atklāti sakot, es par tiem neuztraucos.

Tā bija taisnība, un es to labprāt atzinu. Vēl tikai pajautāju:

—   Bet Astjē kundze?

—   Kāda Astjē kundze?

—   Tā pati, kura jūs pavadīja ceļojumā uz Grenādu un kuru jūs izmantojāt par prototipu šai lugai,

—   Ak, Pepito!… Es viņu tā nosaucu, jo mēs taču bijām Spānijā … Tā bija vienreizēja sieviete…

—   Bija? Kas tad ar viņu noticis?

—   Kā lai es to zinu? Kas attiecas uz mani, ši epizode ir beigusies. Droši vien viņa ir atgriezusies pie sava Pepito… Taču viņa atdzims «Upurī»… Tik tiešām — kādēļ Јan lai es nesatiktos ar viņu vēlreiz, ar savu nabaga mazo Pepitu, ja man vēl jānoskaidro daži sīkumi, kas varētu būt lugai noderīgi… Ak, viņa prata tik graciozi nomest drēbes, pirms likās gultā… Es lūgšu viņu parādīt dažas kustības aktrisei, kas tēlos šo lomu.

Pagāja vasara. Oktobrī es padzirdēju, ka «Upuri» jau sāk mēģināt. Un Džcnijai Sorbjē (tolaik jaunai un slavenai aktrisei) uzticēta Ziljetas loma. Bieži vien Fabērs lūdza mani piedalīties viņa lugu mēģinājumos. Ne jau tādēļ, ka atzītu manu īpašo kompetenci, bet gan tādēļ, ka bieži vien ar svaigu aci ātrāk pamana vājās vietas. Es arī labprāt gāju, io man ir tuvs teātra darba ritms un aizkulišu dzīves darbīgā familiaritāte. Todien es piedalījos vienā no visdīvainākajiem un arī brāzmainākajiem mēģinājumiem. Lielā, tukšā, vāji apgaismotā zālē Fabērs mani nosēdināja sev blakus orķestra ložā. Viņš izskatījās ne pa jokam noraizējies.

—        Nesaprotu, kas notiek, •— viņš pēc brīža ierunājās.

—   Kaut kas nav tā, kā vajag… Dženija, kas parasti jau no pusvārda saprot visus manus nodomus, šoreiz ir sadumpojusies… Gadās, ka viņa kļūdās tekstā, kas nepa visam nav viņai raksturigi… Jūtos kā pēdējais muļķis, mans dārgais… Starp citu, jūs tūlīt pats varēsiet pārliecināties.

Uz gandrīz tukšās skatuves kāds aktieris apsēdās pie ampīra stila rakstāmgalda. Tas bija Fabēra lomas tēlotājs. Sekoja neliela ainiņa ar sekretāri, kura pieteica tā aktiera uznākšanu, kas atveidoja mani. Gaidot es jutu ko līdzīgu ziņkārei… Fabērs bija izmantojis lugā manas valodas īpatnības un parādījis aktierim dažas man raksturīgas kustības. Dialogs likās raits un dabisks. Tad uz skatuves uznāca Dženija. Es klausījos ar sakāpinātu interesi jau tādēļ vicu, ka pats biju viens no šīs oriģinālās drāmas aktieriem, bet sevišķi tāpēc, ka mani ārkārtīgi interesēja, kā Fabērs būs iztēlojies manu un Odetas sarunu. Es zināju, kāda tā bija īstenibā. Viņš savukārt ticēja, ka izmisusī Odeta (vai drīzāk — Ziljeta) bija nesusi šo sāpīgo upuri mīlestības vārdā.

Tāda patiesībā ari bija aina. ko Dženija mums notēloja: «Jūs jau to nevarēsiet saprast,» teica lugas varone, «viņa laime ir mana laime, viņa prieks ir mans prieks…» Tā tas turpinājās, un, kā jau Fabērs bija mani brīdinājis, šis Ziljetas tonis Dženijai galīgi nepadevās. Divas vai trīs reizes viņš aktrisi nepacietīgi pārtrauca un lūdza ielikt šajos vārdos vairāk kvēles. Likās, ka viņa ļoti cenšas, bet nekas neizdevās; tad viņa kļuva pavisam nervoza, bet pēc autora jauna aizrādījuma sadusmojās. Viņa pienāca pie skatuves malas, aizsedza seju ar roku, lai rampas gaisma nežilbinātu acis, un, raudzīdamās pustukšajā zālē, meklēja Fabēru:

—   Vai jūs tur esat, Robēr? A, ieraudzīju… Kas jums sēž blakus?

—   Bertrnns

—   Burvīgi! Kāpiet abi augšā… Man ar jums jārunā.

~ Pēc mēģinājuma, — Pabērs atsaucās. — Turpiniet!

—       Nē! Mēģinājuma nebūs. Mums ir jāvienojas: man un jums. Kamēr nebūs notikusi nepieciešamā izskaidrošanās, es nespēlēšu.

—       Viņa ir jukusi, — Fabērs pašpārliecināti man čukstēja.

—        Kādēj jukusi? Dženija ir visgudrākā un vissaprātīgākā Parīzes aktrise. Tas, ko viņa vēlas jums sacit, noteikti pelna ievērību vai vismaz to, lai mēs viņu uzklausām.

—        Kas viņai var būt tik sevišķs mums sakāms? Viņai iātēlo sava loma tā, kā tā ir uzrakstīta … Tas arī viss . .. Neesmu jau iesācējs, kas prasa padomu saviem aktieriem.

Augšā uz skatuves Dženija kļuva nepacietīga.

—   Vai jūs nāksiet vai nenāksiet? Jo es…

Es iedrošinājos atbildēt:

—   Mēs jau nākam.

Stūmu rūcošo un ņurdošo Fabēru augšā pa mazajām kāpnītēm, kas mēģinājumu laikā savieno skatuvi ar zāli, un tur ar lomas tekstu rokā Dženija mūs gaidīja.

—   Nu? — noprasīja Fabērs. — Kas tad lēcies?

—        Lēcies ir tas, ka es nespēju runāt šo tekstu… Tas, ka jūsu mīļā sieva rīkojusies galīgi neizprotami, vismaz es nevaru viņai noticēt… Es viņu nesaprotu, es viņu neizjūtu, un es viņu nespēlēšu … Kā tas var būt? Sieviete, kurai, starp citu, visai neveikli paziņo, ka viņas virs gatavojas doties ceļojumā ar mīļāko, sieviete, kura dievina savu vīru, nekādi uz to nereaģē un atbild: «Ļoti labi… Ja jau viņš ir apmierināts, tad arī es esmu apmierināta.» Tā nemēdz būt… Visbeidzot, Robēr, dievs vien zina, cik sieviešu jums ir bijis, — droši vien ļoti daudz… Vai jūs esat sastapis kaut vienu, kas būtu pa īstam iemīlējusies, bet atdarinātu šādu ākstīgu kazu?

—   VJenu vienīgu, — viņš atbildēja, — to, kuru esmu attēlojis «Upurī»… Un tik tiešām aina, ko jūs raksturo jat kā neticamu, ir patiesa. Reizi par visām reizēm jums saku, ka visu, kas lugā notiek, esmu aizguvis no reālās dzīves, un laimīgi sagadījies, ka tepat ir neapstrīdams:liecinieks: Bertrāns pats piedalījās šai reālajā sarunā ar sievieti, kuru jūs atveidojat…

Dženija pagriezās pret mani.

—   Ak tad jūs esat atbildīgs par visām šīm blēņām? Jūs esot dzirdējis tamlīdzīgas replikas? Nē, tas nav iespējams… Vai nu šī sieviete bija galīga idiote (un tādā gadījumā loma nav man piemērota), vai arī viņa spēlēja komēdiju un tēloja dvēseles cēlumu tādēļ, ka pati gata vojās lieliski izmantot savu brīvību… Sajā gadījumā viņas izturēšanās uzreiz kļūst saprotama, bet tad ir jāraksta cita luga.

Nu biju nonācis divdomīgā situācijā. Dženijai bija simtkārt taisnība. Ar savu aktrises intuīciju viņa bija izpratusi reālo situāciju, atradusi īsto Ziljetu. Tikai kā gan es varu viņai to atklāt, nenododot ne Robēru, ne Odetu? Es klusēju.

—   Atbildiet taču reizi — Dženija iesaucās. — Vai jūs pazināt vai nepazināt šo Ziljetu? Jā vai nē? Un, ja pazināt, tad kā jūs to varat izskaidrot?

—   Jā, Bertrān, — arī Robērs uzstāja, — runājiet!

Es vairs labi neatceros, ko atbildēju. Atceros tikai iesāktus, bet nepabeigtus teikumus, veltīgas pūles piešķirt varones raksturam nianses, kas viņu varētu attaisnot Dženijas acīs, vienlaikus nekompromitējot Pabēra acīs. Taču viss bija tik nepārliecinoši, ka Dženija triumfējoši iesaucās:

—   Nu, lūk! Ko es teicu? Bertrāns tic Ziljetas skaidrībai un padevībai ne vairāk kā es…

—   To es neesmu teicis.

—   Jo neuzdrīkstaties, bet to var skaidri saprast,..

, Uz mirkli Pabērs pagāja sāņus, Es paskatījos uz viņu, un viņa seja mani izbiedēja.

Viņš staigāja pa skatuvi šurp un turp, krustām un šķērsām, stipri kratīdams galvu, te ielaizdams visus desmi pirkstus savās lauvas krēpēs, te niknumā grauzdams nagus. Pēkšņi viņš draudīgi nāca man virsu izplestām rokām, izstieptu rādītāja pirkstu.

—   Es visu sapratu! — viņš teica. — Dženijai taisnība.

Jūs melojāt. Es uzvedos kā bērns. Es griezos pie Odetas mīļākā ar lūgumu, ko vienīgi draugs varētu izpildīt, jo domāju, ka esat mans draugs.., — Viņam uznāca viena no tām slavenajām smieklu lēkmēm, kas vairāk gan līdzinājās zviegšanai. Tie bija paša Frederika Lemetra vai Garika slaveno smieklu cienīgi. Nu bija mana kārta dusmoties.

—   Es biju jūsu draugs un tāds joprojām esmu, bet es esmu arī Odetas draugs… Viņas

draugs, nevis mīļākais… Un jūs to itin labi zināt… Vai tā būtu mana vaina, ka esat mani nostādījis neveiklā situācijā?

—   Tātad jūs apgalvojat, ka Odeta jums uzticēja kaut ko tādu, ko jūs man noslēpāt?

—   Nekā es neapgalvoju. Es tikai paskaidroju, ka mana loma būt par vidutāju jums abiem nepavisam nav viegla.

Taču viņš manī vairs neklausījās. Viņš nogāja skatuves dziļumā, murminādams vārdus, ko es nesapratu, tad atgriezās pie mums ar Dženiju atvilgušu seju, gandrīz

smaidošs. Viņš uzlika savas milzīgās ķepas uz Dženijas pleciem, paskatījās viņā ar dziļu maigumu, kā dievinādams.

—        Tu esi liela aktrise, — viņš teica. — Ļoti liela.., Tu ar savu aktrises intuīciju saprati, ka tas, ko prasu no tevis, nav ne patiess, ne patiesībai līdzīgs… Bet es, jo arī esmu liels mākslinieks, tiklīdz tu man norādīji pareizo ceļu, sāku pa to iet, kaut arī pret savu gribu, savām izjūtām un lepnumu… Pār mani nāca apskaidrība, un es ieraudzīju patiesību… Un es to attēlošu… Tas būs skaisti… Tagad luga ir jāpārveido, un es tev apsolu, ka šoreiz tu dabūsi tādu lomu, kādu esi pelnījusi, un tu to iemīlēsi.

—        Esmu par to pārliecināta, — atbildēja Dženija, kas šķita patiesi aizkustināta.

—        Kas attiecas uz jums, — viņš pievērsās man,

—   skaidrs, ka jūs man palīdzēsiet.

Tieši tad parādījās teātra sardze un kautrīgi teica Fa* bēram:

—        Kundze lūdza jums pateikt, ka gaida jūs lejā mašīnā …

Slavenie smiekli atskanēja otru reizi.

—   Kundze ir lejā? Palūdziet viņu uznākt augšā.

Pēc brīža parādījās starojošā Odeta.

—        Paskat tikai! — viņa teica. — Šodien mani ielaiž … Bertrāns arī ir šeit? Vai viss veicas labi? Sveika, Dženij …

Fabērs skatījās uz viņu, galvu šūpodams.

—        Tu esi maza netikle, — viņš beidzot teica, — bet es tevi ļoti mīlu. Un zinu, ka arī tu mani mīli… Jā, vai nu tu to gribi, vai negribi, bet tu mīli tikai mani… Es uzrakstišu jaunu lugu, mana jaukā, visskaistāko lugu savā (Izivā…

—   Es nekā nesaprotu, bet es tev ticu, — viņa atbildēja.

Pabērs nemēdza daudz strādāt; viņš uzrakstīja katru gadu pa lugai, un parasti darbs tika pabeigts kādās trijās vai četrās nedēļās. Bet, ja viņš reiz bija sācis, tad atdeva darbam visu. Vispirms viņš ņēmās stāstīt savas nākamās lugas saturu visiem, kam vien nebija slinkums klausīties, lai pārbaudītu, kāds būs iespaids. Viņš bija lielisks stāstītājs, atdarināja balsis un žestus, pats sevi stāstījuma laikā iedvesmodams. Pēc tam kad viņš jau bija pilnīgi drošs par scenāriju, viņš diktēja ainu pēc ainas sekretārei, kura jau bija pieradusi uzķert teikumus, kamēr viņš, soļodams šurp un turp pa kabinetu, pēc kārtas iejutās visās lomās. Beidzot viņš izlasīja melnrakstu un konsultējās ar mani. «Upura» jaunā versija man likās lieliska. Ar neredzētu drosmi viņš bija pilnībā parādījis šo viņam tik kutelīgo situāciju. Tā bija īsta un patiesa drāma ar daudziem komēdijas žanra paņēmieniem, kas mazināja spriegumu un kopā ar vētrainām ainām veidoja veiksmīgus kontrastus.

Manis nebija klāt, kad Pabērs nolasīja Dženijai jauno lugas variantu, bet es viņu sastapu pēc dažām dienām.

—   Vai jūs jau izlasījāt jauno «Upura» variantu? — viņa man jautāja. — Tik tiešām izdevies, vai ne? Kopš diviem vai trim gadiem Fabēra lugu sižeti mani vairs nevaldzināja… Viņa varoņos nebija nekā cilvēciska, bet šoreiz — cepuri nost! Kā pati dzīve.,, nedaudz stilizēta, protams.

—   Vai esat apmierināta ar savu lomu?

—   Tā mani tūlīt savaldzināja.,» Ir viegli to atveidot, tajā dzīvot. Nekādu problēmu.

Mēģinājumi ritēja spraigi. Dažreiz, tāpat kā agrāk, Pabērs mani aicināja tajos piedalīties, un gadījās, ka šad tad teātrī sastapu arī Odetu. Kopš tās liktenīgās reizes, kad viņas vīrs bija atklājis patiesību, man nebija gadījies viņu sastapt vienatnē. Kad abi kopā parādījas teātrī

vai sabiedribā, viņu izturēšanās bija tik dabiska, ka no radīja ne mazākās aizdomas, ka viņu starpā valdītu nesaskaņas. Drīz izziņoja «Upura» pirmizrādi. Panākumu kņada jau bija lugu apsteigusi; teātra personāls — ģērbējas, skatuves mašīnisti un strādnieki, elektriķi — ticēja tās panākumiem.

Ari pati izrāde bija nebeidzams triumfs. Dženija savaldzināja skatītājus un prasīgos kritiķus, kuri pēdējā laikā pārmeta Fabērarn, ka viņa varoņu raksturs ir pārāk virspusīgs; tagad viņi atzina, ka «Upuri» viņš jutu attēlojumā sasniedzis kulmināciju.

Kad priekškars beidzot aizvērās divpadsmito un pēdējo reizi, draugi drūzmējās aiz kulisēm. Maziem solīšiem ar grūtībām es virzījos uz priekšu pa Jaužu pārpildīto gaiteni, ieklausījos svešās sarunās, kas skanēja ausīs no visām pusēm. Daudzi bija pazinuši prototipus.

—       Dīvaini, vai ne?.., Klau, Dženija runāja gluži kā Odeta Fabēra.

—       Jā, un tas ir jo svarīgāk tādēļ, ka abas sievietes nemaz nav līdzīgas viena otrai.

—        Un Bertrāns? … Neiedomājami! Atdarinātas pat viņa gaitas īpatnības …

—   Klusāk, vecīt! Viņš stāv tev tieši aiz muguras.

I\ad ļaužu vilnis, kas mani nesa, aizplūda līdz Dženi-

jas ģērbtuvei, es tur ieraudzīju arī Robēru un Odetu; kāda neveikla vai varbūt cietsirdīga paziņa pačukstēja Odetai:

—   Es jūs tūlīt pazinu.

Odeta iesmējās jautri un atklāti.

—       Mani? — viņa pārjautāja. — Bet man taču šajā lugā nav iedalīta neviena loma.

—   Kā? Bet Ziljeta?

—       Ziljetai un man ir tikpat maz līdzības kā jums un Kamēliju dāmai.

Pēc tam, pagriezusies pret Fabēru, kurš stāvēja viņai līdzās un olimpiskā mierā pieņēma apsveikumus, viņa nomurmināja!

—   Vai tu dzirdēji, ko teica šī muļķe? Gadās vēl cilvēki, l<as nekā nesajēdz no mākslas.

—   Mana dārgā Odetal — viņš atbildēja un, pieliecies sievai, to maigi noskūpstīja.

Astjē kundze bija izbraukusi no Parīzes un, kaut arī saņēmusi divas biļetes orķestra ložā, tomēr «Upura» pirmizrādi nenoskatījās,

LABVAKAR, DĀRGĀ!

—   Kurp tu ej, Antuān? — Fransuāza Kenē prasīja virām.

—   Aiziešu līdz pastam, lai nosūtītu ierakstītu vēstuli, pie viena izvedīšu ārā Maugli… Lietus ir mitējies. Mantonas pusē debesis skaidrojas: būs labs laiks.

—   Neatgriezies pārāk vēlu. Es uzaicināju vakariņās Sabīni Lambēru-Leklerku un viņas vīru… Jā, es izlasīju «Apgaismotājā», ka viņi uz dažām dienām ieradušies Nicā, un aizrakstīju Sabīnei.

—   Ak, Fransuāza!… Kādēļ?… Viņas vira politika man iedveš šausmas, un viņa …

—   Nerūc, Antuān… Tu taču neteiksi, ka Sabīne tev nepatīk! Tolaik, kad mēs iepazināmies, jūs bijāt tikpat kā saderinājušies.

—   Tur jau tā lieta… Nedomāju, ka viņa man piedevusi, ka izvēlējos tevi… Bez tam neesmu viņu redzējis gandrīz piecpadsmit gadu — varbūt viņa kļuvusi par cienīgu matronu..,

—        Sabīne nav nekāda matrona, — Fransuāza teica

—   Vina ir tikai trīs gadus vecāka par mani… Bet nu jau par vēlu nožēlot — Sabīne ar vīru būs klāt tieši pulksten astoņos.

—   Tu varēji iepriekš aprunāties ar mani.,. Kāpēc tu tā darīji?… Tu taču zini, ka man tas ir nepatīkami.

—   Patīkamu pastaigu! — Fransuāza novēlēja un ātri izgāja no istabas.

Antuāns jutās vīlies, ka strīda nebūs. Izvairīties no ķildām — tā bija viņa sievas parastā taktika. Staigādams pa parka alejām starp greizajām, līkajām priedēm, viņ3 pārdomāja:

«Fransuāza kļūst neciešama… Viņa labi zināja, ka ne gribēšu satikt šo laulāto pāri… Tādēļ viņa vairījās man agrāk atklāt savu nodomu… Aizvien biežāk viņa mani nostāda jau notikuša fakta priekšā … Un kādēļ viņa vispār uzaicināja Sabīni Lambēru-Leklerku? Tādēļ, ka kopā ar mani un bērniem garlaikojas… Bet kurš no mums gribēja dzīvot šajā pusē? Kurš pamudināja mani aizbraukt no Pondelēras, pamest darbu, radus un pašā spēku plaukumā atstāt dienestu, ko es nemaz nevēlējos? ..

Katru reizi, kad viņš nodevās pārdomām par saņemtajiem aizvainojumiem, tās parasti ieilga. Antuāns bija dievinājis sievu, joprojām maigi, varētu pat teikt — estētiski mīlēja viņu. Viņš neapnikdams varēja cauriem vakariem vērot un apbrīnot viņas smalki veidoto degunu, gaišās, zobgalīgās acis, trauslos vaibstus. Bet cik ļoti viņa dažreiz kaitināja! Fransuāzai bija izsmalcināta gaume mēbeļu, tērpu, ziedu izvēlē. Taču viņai bieži trūka takta izjūtas attiecībās ar cilvēkiem. Antuāns cieta gandrīz vai fiziskas sāpes, kad Fransuāza aizvainoja kādu no viņa draugiem. Viņš jutās par to atbildīgs un vienlaikus arī bezspēcīgs. Viņš bija to pārmetis sievai neskaitāmas reizes. šos pārmetumus viņa uzklausīja nelabprāt un nepievērsa tiem arī sevišķu uzmanību, pārliecināta, ka vakarā

gultā, kad Antuāns jutis tieksmi pēc viņas, viss taps piedots. Galu galā viņš bija samierinājies un pieņēma viņu tādu, kāda viņa bija. Pēc desmit laulības dzīves gadiem Antuāns saprata, ka viņa vairs nemainīsies.

—   Maugli, šurpl

Antuāns iegāja pasta nodajā. Atpakaļceļā viņa domas par Fransuāzu kļuva vēl drūmākas. Vai viņa bija viņam uzticīga? Viņš tam ticēja, taču arī tā bija tiesa, ka viņa daudzas reizes izturējās pārāk koķeti un pat nepiesardzīgi. Vai viņš būtu bijis laimīgāks ar Sabīni LambēruLeklerku? Antuāns atcerējās Pondelēras dārzu, kur abi jaunības dienās bija tikušies. Visa pilsēta jau uzskatīja viņus par saderinātiem, un arī viņi paši, kaut nebija par to runājuši, bija pārliecināti, ka viņu laulības notiks.

«Viņai bija ugunīgs temperaments,» viņš nodomāja, atceroties, kā Sabīne spiedās viņam klāt, kad abi dejoja.

Viņa bija arī pirmā jaunā meitene, pret kuru viņš atļāvās būt nekautrīgs — protams, tāpēc, ka juta Sabīnes padevību. Viņš bija ļoti alcis pēc tuvības ar viņu. Bet tad nāca Fransuāza, un pēkšņi visas pārējās sievietes beidza viņam eksistēt… Tagad viņš bija saistīts ar Fransuāzu. Desmit gadi kopdzīves. Trīs bērni. Ceļš bija noiets.

Kad viņš atkal ieraudzīja sievu viesistabā — tik spirgtu, spilgtām puķēm rotātā muslīna kleitā —, dusmas norima. Tā taču bija Fransuāza, kura iekārtoja šo māju, šo dārzu, ko visi nebeidza vien apbrīnot. Tā bija Fransuāza, kura piespieda viņu aizbraukt no Pondelēras, pamest fabriku dažus gadus pirms 1929. gada krīzes. Ja pienācīgi visu apsvēra — viņa drīzāk bija nesusi viņam laimi.

—   Vai Mišlīna un Bako vakariņos kopā ar mums? — Antuāns jautāja.

Viņš to patiesi vēlējās, dodams priekšroku bērnu čalošanai, nevis svešu cilvēku tērgāšanai,

—   Nē, — viņa atteica, — man likās, ka četratā mums būs daudz omulīgāk… Sakārto kaklasaiti, Antuān…

Omulīgāk — vēl viens vārds, ko viņš ienīda. «Nē, tā nebūs vis omulīgāk,» viņš nodomāja, spoguļa priekšā pārsiedams kaklasaites mezglu. Sabīne būs sīkumaina, Fransuāza koķetēs ar Lambēru-Leklerku, šis ministrs būs prasīgs un aizspriedumains, bet viņš pats, Antuāns, būs kluss un drūms.

—   Omulīgi!…

Varēja dzirdēt, kā, riteņiem čirkstinot granti, nobremzēja mašīna. Kenē kļuva manāmi rosīgi. Pēc brīža viesi ienāca. Sabīne — melniem, viegli viļņainiem matiem, apaļīgiem pleciem, skaistām acīm. Lambērs-Leklerks — ar stipri izteiktu tendenci uz plikpaurību: pakausī tikai daži nožēlojami matiņi, kas rēgojās kā barjeras uz skrejceļa. Likās, ka viņam slikts garastāvoklis. Nebija šaubu — arī viņš uz šīm vakariņām ieradies pret savu gribu.

—   Labvakar, dārgā! — sacīja Fransuāza, noskūpstīdama Sabīni. — Labvakar, ministra kungs …

—   O, nē, mīļā! — Sabīne iebilda. — Tev taču nav jāgodā mans vīrs par ministru … Ja saki man — Sabīne, sauc arī viņu par Alfrēdu … Labvakar, Antuān!

Vakars bija silts un smacīgs, tādēļ Fransuāza lika pasniegt kafiju uz terases. Pie vakariņu galda sarunas lāgā nevedās. Sievietes garlaikojās. Antuāns, neapmierināts pats ar sevi un visu pasauli, stūrgalvīgi runāja pretī Lambēram-Leklerkam, kurš, būdams labāk informēts, bija par viņu pārāks visos jautājumos.

—   Jūs esat optimists tādēļ, ka vara ir jūsu rokās, — Antuāns sacīja. — īstenībā Francijas stāvoklis ir traģisks …

—   Nē, taču, mans dārgais, nē… Finanšu jautājumi nemēdz būt traģiski.., Francijai ir budžeta deficīts jau

sešus gadsimtus, un labi, ka tā… Nemaz nenāk par jaunu laiku pa laikam izputināt rantjē… Ja tas nebūtu iespējams, tad gan mums nebūtu izejas… Iedomājieties visas tās bagātības, kas kopš Rišeljē laikiem noguldītas bankā uz lieliem procentiem …

—   Taču Anglijas budžets ir sabalansēts, — Antuāns norūca. — Viņiem ir pat pārpalikums, un angļi tāpēc, cik man zināms, nebūt nejūtas sliktāk..,

—   Dārgais draugs, — Lambērs-Leklerks teica, — es nekad neesmu varējis saprast, kāpēc franči ar tādu niknumu salīdzina abas šīs valstis, kam ir tik dažāda vēsture, atšķirīgi tikumi un dažādas vajadzības… Ja jau Francija patiešām vēlētos sabalansēt savu budžetu, mēs to izdarītu kaut rīt… Bet Francija to negrib … Vai arī, ja jums labāk tīk citāds formulējums, — viņa ļoti to nevēlas, lai izmantotu līdzekļus, kas novestu pie šāda mērķa sasniegšanas… Sastādīt budžetu — tas ir nevis finansiāls, bet gan politisks jautājums … Pasakiet, kuras puses pārsvaru jūs gribētu valdībā, un es jums pateikšu, uz kādu budžetu jūs tad varētu cerēt… Finanšu ministrijas dienesti ir gatavi jums sastādīt gan sociālistu, gan reakcionāru, gan radikāļu budžetu … Tikai pasakiet, ko vēlaties! Diemžēl viss ir daudz vienkāršāk, nekā iedomājies dažs labs profāns.

—   Vai tiešām tas ir tik vienkārši? Un jūs uzdrīkstētos šādas lietas stāstit arī saviem vēlētājiem?

Fransuāza spēja pēc gandrīz nemanāmām pazīmēm, pēkšņas acu samiegšanas nojaust, ka vīru pārņēmušas dusmas. Viņa iejaucās sarunā.

—   Antuān, — viņa teica, — tev vajadzētu pavadīt Sabīni līdz klosterim — lai viņa redz, kāds brīnišķīgs skats no turienes paveras …

—• Aiziesim turp visi četri, — ierosināja Antuāns.

—   Nē, nē! — iesaucās Sabīne. — Fransuāzai taisnība.., Laulātie jāizšķir.., Tā būs amizantāk.

Viņa piecēlās. Antuānarn nekas cits neatlika kā viņai sekot, bet pirms tam viņš uzmeta niknu skatienu Fransuāzai, ko tā izlikās nemanām.

«Tieši no tā jau es baidījos,» viņš nodomāja. «Te nu esmu — uz veselu pusstundu atstāts divatā ar šo sievieti… Vai viņa to izmantos, lai prasītu man paskaidrojumu, ko gaida jau desmit gadus?… Tas tik būtu jautri!… Bet Fransuāza — vai viņa patiešām vēlas, !ai šis ar sevi tik ļoti pašapmierinātais ministrs viņu aplidotu?»

—   Kas tā par dievišķu smaržu? — Sabīne LambēraLeklerka jautāja.

—   Tie ir apelsīnkoki. Lapene, kurā mēs sēdējām, apstādīta ar apelsīnu un citronu kokiem, kā arī ar glicīnijām un rožu krūmiem… Taču mūsu rozes pamazām kļūst mežonīgas, vajadzēs tās no jauna uzpotēt… Iesim pa šo taciņu, kas ved lejup …

—   Vai jūs, Antuān, arī nekļūstat mežonīgs savā vientulībā?

—   Es?… Es vienmēr esmu bijis mežonis … Vai jūs kaut ko varat saskatīt tādā tumsā? Sī baseina abās pusēs saaudzis cinerāriju biezoknis … Pārsvarā dārzā ir tumšo puķu — zilo un violeto — pretstatījums ļoti spilgtiem zeltainas krāsas ziedu plankumiem … Vismaz tāda bija Fransuāzas iecere… Seit, nogāzē, viņa gribēja radīt ko līdzīgu džungļiem: garu zāli, papardes, asfodēlijas, mastikas …

—   Esmu laimīga, ka atkal varu būt vienatnē ar jums, Antuān… Es maigi mīlu jūsu sievu; tomēr, pirms jūs ar viņu iepazināties, mēs bijām lieli draugi — jūs un es … Vai jūs vēl atceraties?

Viņš piesardzīgi pagausināja soli, lai nepienāktu viņai pārāk tuvu.

—   Protams, Sabīne… Kā lai es neatcerētos? … Nē, ejiet taisni uz priekšu, pāri mazajam tiltiņam. Lūk, arī

klosteris,.. Kas ir šis puķes starp dālijām? Tās ir vis-

parastākās atraitnītes…

—   Vai jūs vēl atceraties to sarīkojumu klubā, tā īstenībā bija mana pirmā balle… Jūs mani vedāt mājās ar vectēva mašīnu… Mani vecāki jau gulēja; mēs kopa iegājām mazajā viesistabā; jūs klusēdams apskāvāt mani,

un mēs sākām lēni dejot.

—   Vai tovakar es jūs nenoskūpstīju?

—   Vai nenoskūpstījāt?… Mēs skūpstījāmies gandrīz stundu!… Tas bija tik patīkami… Jūs bijāt mans varonis.

—   Tad jau būšu licis jums^ vilties.

—   Gluži otrādi, pirms kara jūs mani pilnīgi apžilbinājāt… Jūs bijāt lielisks… Es zināju no galvas visas jūsu runas… Es vēl tagad tās atceros un varētu jums nocitēt… Vēlāk, kad bijāt ievainots un kad pēc atveseļošanās saderinājāties ar Fransuāzu Paskālu-Bušē, — jā, tad, atklāti runājot, jutos stipri vīlusies…

Kā gan citādi? Es taču jūs tik ļoti apbrīnoju… Kad uzzināju, ka precat šo jauno meiteni, kuru tik labi pazinu,—

manu kādreizējo Senžana liceja biedreni, kura bija burvīga, bet (lūdzu piedošanu, Antuān!) mazliet aprobežota, — es biju gan pārsteigta, gan apbēdināta… Un ne jau tikai es, visa pilsēta…

—   Kāds tam iemesls? … Mēs ar Fransuāzu nākam no vienām aprindām un esam lieliski piemēroti viens otram,,, Paraugieties, Sabīne: šis gaismas apspīdētais

mūris — tā ir Monako klints… Uzmanieties, Sabīne! Neliecieties pāri — terase atrodas tieši virs jūras…

Neviļus viņš aptvēra viņu ap vidukli. Sabīne pārsteidzoši strauji pagriezās un noskūpstīja viņu uz lūpām.

—    Jo ļaunāk, Antuān… Es pārāk stipri pēc tā kāroju … Ir ļoti grūti turēties atstatu no cilvēka, kas bijis fov tuvs… Vai atceraties mūsu skūpstus tenisa laukumā?… Ai, redzu, ka šokēju jūs! Jūs joprojām esat īsts Ķenē… Esmu pārliecināta, ka esat bijis uzticīgs vīrs.

—   Apbrīnojami uzticīgs … Nevainojams …

—    Desmit gadus? Nabaga Antuān!… Un jūs bijāt laimīgs?

—   Ļoti laimīgs.

—    Tad jau neko labāku vairs nevar vēlēties, manu mīļo Antuān… Dīvaini tikai, ka jūs neizskatāties pēc laimīga cilvēka.

—   Pēc kā jūs spriežat?

—    Pati nezinu… Jūsos jaušama kaut kāda nepacietība, satraukums un apsēstība… Antuān, jūs taču esat Kenē no Pondelēras, tas nozīmē — aktīvs cilvēks, tāds, kas radis vadīt citus… Bet tagad jūs dzīvojat šeit, esat pametis savu darbu, draugus. Es labi zinu, ka esat visu upurējis sievas iegribām… Bet nevar taču būt, ka jūs to nenožēlotu?

—    Iespējams, ka sākumā es cietu, aizbraucis no dzimtās puses. Taču esmu šeit atradis citu nodarbošanos. Man vienmēr patikusi vēsture. Es strādāju… Jau izdotas dažas manas grāmatas, kas guvušas zināmus panākumus.

—    Zināmus panākumus? Bet šīm grāmatām taču bija milzīgi panākumi, Antuān, un tās patiešām ir ievērības cienīgas … īpaši jūsu Litijs XI.

—   Jūs esat tās lasījusi?

—    Vai es esmu lasījusi?… Simtiem reižu! Vispirms tādēļ, ka arī pati dievinu vēsturi… Un vēl tāpēc, ka mek

lēju tajās jūs. Jūs mani joprojām vēl ļoti interesējat, Antuān… Un es uzskatu jūs par izcilu rakstnieku… Nē, es nepārspīlēju. Apgalvoju: biju ļoti pārsteigta, ka vakariņu laikā Fransuāza ne reizi nepieminēja šo jūsu dzīves pusi… Mans vīrs vairākkārt mēģināja uzsākt sarunu par jūsu grāmatām, katru reizi Fransuāza viņu pārtrauca … Es domāju, viņai vajadzētu lepoties ar jums…

—   Ak, nav ne mazākā iemesla lepoties… Taču taisnība, ka Fransuāza par šāda satura darbiem neinteresējas. Viņa daudz labprātāk lasa romānus… Bez tam viņa pati arī ir māksliniece: viņa veiksmīgi izvēlas tērpus, iekārto dārzu… Iedomājieties: tieši viņa šeit izvēlējusies vietu .vissīkākajam zāles puduritim … Kopš tā laika, kad Pondelēru skāra krīze, mūsu ienākumi jūtami samazinājušies. Fransuāza visu dara pati.

—   Fransuāza visu padara! Fransuāzai ir laba gaume! Visamizantākais, ka viņš pats tam tic! … Jūs esat pārāk kautrīgs, Antuān … Es pazinu Fransuāzu kā jaunu meiteni… Viņai bija daudz sliktāka gaume nekā tagad, var teikt arī — viņai piemita Paskālu-Bušē pārspīlētā tieksme pēc lētiem nieciņiem un rotājumiem… Kaut kāda klīrība … Jūs bijāt tas, kas izveidoja viņas gaumi, iemācīja saskatīt vienkāršo līniju skaistumu un pievilcību… Bet, galvenais, jūs bijāt tas, kas sagādāja viņai lidzekļus peldēt pa dzīves straumi… Kleita, kas viņai šovakar mugurā, ir skaista, īpaši izmeklēta, taču neaizmirstiet, mans dārgais, ka tā ir kleita no Siaparelli modes nama … Pasūtot tērpus labākajā modes namā, nav grūti parādīt gaumi.

—   Jūs maldāties, Sabīne… So kleitu Fransuāza sameistaroja pati kopā ar savu istabeni.

—   Ak, ko nu! Mans mīļais Antuān, nekad nemēģiniet iestāstīt šādas lietas sievietei… Sī īpašā nošuvju tehnika, nevainojami krītošās ieloces… Bez tam tikai pie Siaparelli var dabūt audumus ar šādu rakstu, tikai šeit

var redzēt zeltaino toņu sajaukumu ar bāli zilajiem. Bet galu galā tam nav nekādas nozīmes…

—   Diemžēl tam ir daudz lielāka nozīme, nekā jūs domājat… Es jau teicu, ka tagad mums vairs nav tādu ienākumu, kādi bija agrāk. Tagadējos ienākumus nemaz nevar salīdzināt ar agrākajiem. Pondelēra vairs neienes nenieka, un Bernārs raksta, ka tā turpināšoties vēl vairākus gadus … Manas grāmatas izpērk samērā labi… Reizēm es uzrakstu arī kādu rakstu… Un tomēr nabaga Fransuāzai nav nekādu iespēju izmantot slavenu modeļu namu pakalpojumus.

—   Tad tas ir apbrīnojami, manu mīļo Antuān!… Neticami, bet apbrīnojami… Es padodos … Bez tam arī es vienmēr esmu jutusi pret Fransuāzu ko līdzīgu sievišķīgai vājībai… Un nekad neesmu varējusi lāgā saprast, kāpēc viņu nemīl.

—   Vai tad viņu nemīl?

—   Viņu gluži vienkārši nicina… Jūs nezinājāt? Es biju pārsteigta, ka Nicā par viņu izveidojies gluži tāds pats priekšstats kā Pondelērā.

—   Ko tad viņai pārmet?

—   Ak, visur vienu un to pašu … Ka viņa ir egoiste, koķetē ar vīriešiem, ir negodīga pret sievietēm … ļoti nevērīga … Un ka viņai trūkst takta izjūtas… Esmu vienmēr viņu aizstāvējusi. Jau tolaik, kad abas mācījāmies Senžana licejā, es vienmēr teicu: «Fransuāza PaskālaBušē ir daudz labāka, nekā var spriest pēc izskata … Jūs pret Fransuāzu noskaņo viņas mākslotais tonis un nepatīkamā balss…»

—   Jums šķiet, ka viņai ir nepatīkama balss?

—   Antuān! … Ir taču tik dabiski, ka pēc desmit laulības gadiem jūs to vairs nemanāt… Starp citu, tā nav viņas vaina, un es viņai to nepārmetu … Nē, daudz grūtāk man viņai piedot to, ka jūs esat viņas vīrs un..,

—   Un ko vēl?

—   Nē, neko …

—        Sabīne, jums nav tiesību iesākt teikumu, kas, liekas, slēpj sevī zemtekstu, un to nepabeigt… Vai jūsu informatori apgalvo arī, ka Fransuāzai bijuši mīļākie?

—   Vai jūs runājat nopietni, Antuān?

—       Varu jums apzvērēt, ka nekad neesmu bijis tik nopietns …

—        Jūs labi zināt, mans dārgais, ka tā tenko par jebkuru skaistu sievieti… Bet visādi jau var būt… Var jau arī gadīties dūmi bez uguns… Fransuāza ir nepiesardzīga… Kad es atceros, ka Pondelērā viņu gandrīz uzskatīja par jūsu brāļa mīļāko…

—   Bernāra?

—   Jā, Bernāra.

—        Tās nu ir tīrās muļķības… Bernārs ir ists godīguma iemiesojums.

—        Tieši to es visu laiku neapnikusi visiem atkārtoju… Fransuāza pat nenojauš, cik neatlaidīgi es vienmēr viņu aizstāvu. Kas tas par baltu puduri mirdz mēnessgaismā?

—   Tīteņi.

—   Tie ir apburoši. Ģetzemanes dārza lilijas, vai ne?

—        Nedomāju vis … Varbūt vēlaties pievienoties pārējiem?

—        Jūs tik ļoti steidzaties, Antuān… Es labprāt šajā dārzā pavadītu visu nakti kopā ar jums.

—   Man kļūst vēsi.

—        Dodiet savu roku … Patiešām tā ir auksta kā ledus! Varu jums piedāvāt pusi no apmetņa … Ja padomā, mēs taču varējām tā nodzīvot visu dzīvi, cieši viens otram piespiedušies… Vai nekad neesat to nožēlojis, Antuān?

—        Ko lai jums atbildu, Sabīne? Un jūs?.,. Vai jūs esat laimīga?

—        Ļoti laimīga… Tāpat kā jūs, manu nabaga Antuān, es atrodos uz izmisuma robežas… Jāiet pa taciņu, kas ved augšup, vai ne?.., Varu būt pret jums pilnīgi

atklāta… Ilgu laiku es vēlējos nomirt… Nu jau ir labāk … Pamazām es nomierinos … Jūs arī.

—   Cik jūs esat vērīga, Sabīne …

—  Neaizmirstiet, ka es jūs reiz mīlēju, Antuān… Tas padara mani redzīgāku… Vai jūs mani neatbalstītu? Sī nogāze ir pārāk stāva .., Sakiet, Antuān, — kad jūs at klājāt īsto Fransuāzu?,.. Kad jūs viņu ieraudzījāt patiesajā gaismā?… Jo kāzu laikā jūs bijāt kā bez prāta pēc viņas.

—   Es baidos, ka noticis pārpratums, Sabīne… Gribu, lai jūs saprastu… Arī tagad vēl joprojām esmu joti pieķēries Fransuāzai… Lai gan šis «pieķēries» ir pārāk nožēlojams un smieklīgs — es mīlu Fransuāzu … Bet mūsu kopdzīves pirmie divi gadi, kā jūs jau minējāt, bija īsti dievināšanas un mīlestības gadi, un man ir pilnīgs pamats apgalvot, ka tas bija abpusēji.

—   Lūk, kā!

—   Kā lai saprotu jūsu vārdus? Ai, nē, Sabīne, jūs atļaujaties par daudz… Jūs nevarat man atņemt manas atmiņas.,. Toreiz Fransuāza man sniedza tādus mīlestības pierādījumus, kas nevarētu maldināt pat visaklāko vīru… Mēs dzīvojām tikai viens otram… Mēs bijām laimīgi vienīgi divvientulībā … Jūs man neticat?… Bet, Sabīne, es taču zinu, ko runāju, jo es taču biju kopā ar Fransuāzu… Bet jūs gan nebijāt.

—   Es viņu pazinu vēl daudz agrāk par jums, mans nabaga draugs … Es pazīstu jūsu sievu jau kopš bērnības. Viņa un viņas māsa Elēna uzauga kopā ar mani. Vēl vienmēr redzu acu priekšā Fransuāzu stāvam liceja pagalmā ar tenisa raketi rokā, un viņa man un Elenai saka: «Man jāprecas ar vecāko Kenē, un es apprecēšos ar viņu.»

—   Tas nevar būt, Sabīne. Mūsu un Paskālu-Bušē ģimenes vienmēr bijušas naidā, Fransuāza mani pat nepazina… Mēs nejauši satikāmies tikai 1917. gadā, pēc manas izrakstīšanās no hospitāļa.

—   Nejauši?… Acīmredzot jūs patiešām tam noticē jāt… Taču es vēl tagad dzirdu, kā Hiēna izskaidro man situāciju.,. Patiesība ir tāda, ka kara sākumā viņu tevs Paskāls-Bušē bija tuvu bankrotam… Viņš bija liels uzdzīvotājs un kolekcionārs — divas dārgas izpriecas… Meitas viņu dēvēja par «pašā», un šo iesauku viņš bija pelnījis vairāk nekā jebkurš cits… Flerē pils restaurācija izputināja viņu… «Manas mīļās meitenes,» viņš teica Elēnai un Fransuāzai, «šajā apkaimē ir tikai divas ģimenes, ar kurām saradojoties mēs būtu glābti: Tianži un Kenē.» Kā redzat, mazās guva divkāršu uzvaru.

—   Kas jums to stāstīja?

—   Es jau teicu: abas māsas Paskālas-Bušē.

—   Un jūs mani nebrīdinājāt?

—   Es nedrīkstēju nodot draudzeni… Bez tam es negribēju laupīt viņai vienīgo iespēju… Jo neviens cits visā Luvjē un Pondelērā — varbūt vienīgi tāds naivs donkiliots kā jūs — Fransuāzu neprecētu… Normandiešu ģimenēs netīk bankroti…

—   Bet Paskāls-Bušē kungs taču nekad nav bankrotēj is …

—   Tas tiesa, bet kāpēc ne? … Kara laikā valdība viņu atbalstīja, viņa otrs znots Moriss de Tianžs bija deputāts… Un jūs jau labāk par mani zināt, ka pēc kara viņam palīdzēja jūsu vectēvs… Tieši uz to viņš bija cerējis… Ak, atkal šī dievišķā smarža!… Tepat jau jābūt terasei… Apstājieties uz brīdi, Antuān, — esmu pavisam aizelsusies.

—   Tas tādēļ, ka, kāpjot augšā, jūs visu laiku runājāt.

—   Uzlieciet roku man uz sirds, Antuān… Tā sitas kā negudra … Ņemiet… noslaukiet lūpas ar manu kabatlakatiņu … Sievietes ir briesmīgas, viņas tūdaļ pamana lūpu zīmuļa pēdas… Nē taču, ne jau ar savu kabatlakatiņu! Uz tā paliks pēdas… Ja jūs nebūtu tik ideāls vīrs, jau sen pats to zinātu… Vēl notīriet kreiso plecu —

varbūt uz tā nobiris matīs pūderis.,, Labi,., Tagad esam cienīgi atkal rādīties gaismā.

Pēc īsa brīža viesi devās prom, un abas sievietes maigi atvadījās.

KRĒSLAS VALDNIEKS

Gudrai sievietei, kas pratusi sameklēt sevis cienīgus draugus un jūtas priecīga tos bieži uzņemt savā mājā, ir patīkami, ja viņai ir vēl arī virs baņķieris, kurš mil greznību un ļauj viņai iekārtot un uzturēt plašu villu. Denīzai Olmanei Sentarnū Normandijā piederēja itin jauks nams ar daudzām istabām, kuru sienas bija apvilktas ar spīdīgu kretonu un kurās vasarā ik nedēļas nogalē viņa pulcināja savus vistuvākos draugus. Parasti es tur sastapu šmitus, Menetrijē, dažreiz rakstnieci Dženiju, aktieri Leonu Lorānu (kad viņš nebija aizņemts teātrī), tādus valstsvīrus kā Montē vai LambērsLeklerks un doktoru Biasu. Reizēm šim noturīgajam «pastāvīgo» apmeklētāju lokam Denīza vēl piepulcināja citus — mazāk pazīstamus viesus, tādēļ kādu sestdienu es tur sastapu dramaturgu Pabēru, kura luga «Karnevāls» nu jau divus gadus bija teātru repertuārā, un arī kādu mazāk pazīstamu laulātu pāri, kas man patika, — Antuānu Kenē ar sievu.

Pabēru es pazinu ļoti labi. Mēs kopā mācījāmies Zansona licejā. Viņa donžuāna reputācija mani nedaudz kaitināja. Un ne jau tāpēc, ka tā būtu nepelnīta, — viņam piederējušas mūsu laika vispatīkamākās un ievērojamākās sievietes, bet es nevarēju viņam piedot, ka muļķīgā pašapmierinātībā, kas robežojās ar sliktu gaumi, viņš plā

tījās ar savām uzvarām un nosauca vārdus. Kā izskaidro jami viņa panākumi? Viņš nebūt nebija skaistulis, bet viņa platie pleci, augums, skarbā seja radīja varenu iespaidu, tas viss, kā man šķiet, pārsteidza un valdzināja sievietes. Dramaturga autoritāte nodrošināja viņam panākumus aktrišu vidū un savukārt mīļākā slava — vēl citas uzvaras. Viņa runas pievilcība paveica pārējo. Fabērs bija labs stāstītājs, kā jau dramaturgs, kas prot radīt iespaidu vai nospēlēt «viencēlienu». Viņa sabiedrībā sievietes nekad negarlaikojās, un tas gadās reti. Galvenais, ka viņš par viņām rūpējās. Laimīgā kārtā darbu viņš paveica ātri, tāpēc viņš bez grūtībām varēja viņām ziedot lielāko daļu sava laika. Patiesībā sievietes lemtas tiem, kas tās vēlas ii'gūt vairāk par visu. Turklāt daudzām no viņām arī naudas nekad nav par daudz, un Fabērs bija visiecienītākais autors Parīzē.

So nedēļas nogali viņa sieva Odeta pavadīja kopā ar viņu Sentarnū. Bieži vis negadījās redzēt abus kopā. Fa bēra bezgala daudzie piedzīvojumi aizņēma pārāk daudz laika. Odeta to dēļ stipri cieta. Viņa apprecējās aiz mīlestības, turklāt deva laulātajam draugam krietnu pūru tolaik, kad viņam bija vēl maz līdzekļu. Pamazām viņa piekāpās, un es zinu, ka arī viņa palaikam atļāvās kādu vājību, bet šajos jautājumos viņa bija tikpat noslēpumaina, cik viņas vīrs atklāts. Viņa bija saglabājusi pret Robēru Fabēru neparastu apbrīnu; viņa ērti baudīja slavena autora sievas privilēģijas, dīvainā labpatikā vēroja, kā cita pēc citas steidzīgi mainās Robēra mīļākās, un viņa palika savā vietā. Tur slēpās viņas uzvara. Visbiežāk Robērs ar kārtējo mīļāko dzīvoja savā vecpuiša dzīvoklī Odeta sev paturēja skaisto Mietas ielas dzīvokli, un svinīgos gadījumos Fabērs ieradās, lai ar savu klātbūtni pie galda iepretim Odetai pagodinātu viesības. Sudraba galda piederumi tika nepārtraukti vadāti no vecpuiša mitekļa uz laulāto dzīvokli un atpakaļ.

Fabērs, kas reizēm mēdza spēlēt biržā, zaudēja tur daļu no saviem autora ienākumiem. «Robēram nekad nevajadzētu spekulēt,» man prātīgi teica Odeta. «Viņš ir pārāk nervozs.» Sestdien, kad sākās šis stāsts, es pirms vakariņām pastaigājos kopā ar Fabēru pa Sentarnū alejām, un viņš cildināja savas sievas tikumus un sadzīvisko lietpratību. «Ak! Ja vien es būtu klausījis Odetas padomam un nopircis to namu par pieņemamu cenu, varbūt man izdotos glābt savu kapitālu… Nabaga mīļā Odeta! Var gadīties, ka es viņu izputinu. Taču viņai tas ir gluži vienalga, viņa nav mantkārīga, viņai pietiktu ar vienu pašu istabu septītajā stāvā, ja vien es viņu laiku pa laikam apciemotu … Viņa paturējusi dzīvokli Mietas ielā vienīgi tādēļ, lai nevienam nebūtu iemesla teikt, ka, šķiroties no viņas, esmu ierobežojis arī viņas dzīvi… Es patiešām esmu viņai viss … Cik tas tomēr aizkustinoši!»

Patiesībā Odeta iztērēja prāvas summas, lai šajā dzīvoklī ierīkotu starpsienas un Robēra bijušā kabineta vietā iekārtotu sev buduāru un mazu viesistabu. Bet Robērs, notērēdams sieviešu dēļ veselas bagātības, tīksmīgi runāja par sievas nesavtīgumu. Viņš gribēja ticēt, ka viņu mīl viņa paša dēļ; reizēm gadījās, ka šis pieņēmums guva apstiprinājumu, tātad daļēji tā tiešām bija taisnība. Bet tikai daļēji. Kad viņš ieguldīja veselu miljonu modes namā, kura īpašnieka sieva bija ļoti skaista sieviete, viņš neaizmirsa paskaidrot: «Tā nav nekāda dāvana, tā ir kapitāla ieguldīšana.» Savukārt praktiskā, attapīgā Odeta nekad neaizmirsa par velti šūdināt tērpus pie šī paša meistara. Vienīgais, ko Fabērs varēja pārmest sievai, bija tas, ka sarežģīto situāciju viņa uztvēra pārāk mierīgi. Laulības dzīves sākumā, kad viņa raudāja vienā laidā, viņa Robēram iedvesa daudz vairāk lepnuma, tātad arī lielāku interesi. Man šķita, ka, sievu cildinot, viņš vienlaikus bija mazliet aizkaitināts, ka, par spīti visam, viņa tik labi izskatās.

—       Vārdu sakot, — viņš man teica, — Odeta nevar justies nelaimīga, tāpēc ka paliek aizvien apaļāka… Un ko jūs par to domājat?

Es patiešām domāju, ka viņa nejūtas nelaimīga, bet sargājos to izteikt skaļi. Starp citu, Robēru jau bija apsēdusi cita ideja. — Kas tie Kenē tādi ir? — viņš apjautājās. — Maziņā ir tīri jauka.

—        Fransuāzu Kenē par «maziņo» saukt nevar. Viņai jābūt ap gadiem trīsdesmit.

—        Labākais vecums, — viņš teica kā izbaudīdams.

—    Ķermenis vēl jaunavīgs, prāts nobriedis… Tāds vecums, kad vilšanās paver ceļu neprātam… Un kas par cilvēku ir marilo■? Es mēģināju uzsākt ar viņu sarunu pie tējas*galda… Mēmais! Vai viņš ir gudrs?

—       Gudrs? Jā, Antuāns ir gudrs, bet ļoti kautras dabas. Domāju, ka jūsu klātbūtnē viņš neuzdrošināsies bilst ne vārda.

—        Dīvaini… — Fabērs sapņaini teica, — ka jau agrāk nepazinu tik daiļu sievieti.

—       Viņi nekad nav dzīvojuši Parīzē. Viņam piederēja fabrika ne pārāk tālu no šejienes, Pondelērā. Viņi abi ir mūsu namamātes bērnības draugi. Pēc kara Antuāns atstāja fabriku un pievērsās rakstniecībai; kopš tā laika viņi dzīvo dienvidos.

—   Kā? Sis mēmais raksta?… Ko tad viņš īsti raksta?

—       Grāmatas par vēsturi, tajās īpaši uzsvērti ekonomiskie un sociālie aspekti. Nemaz nav tik slikti.

Fabērs iesmējās savus īpatnējos, apmierinātiem zviedzieniem līdzīgos smieklus.

—       Nerunīgs, kautrīgs, vēsturnieks… Viņa piekrāps viņu.

Fabēram bija paradums mīlestības lietās izteikt pieredzējuša mediķa nesaudzīgo spriedumu.

1 Marito — virs (it.).

—   Tas liekas neticami, — es iebildu. — Denīza man reiz pastāstīja par viņu laulībām. Tas man atgādināja stāstu par Monteki un Kapuleti — tātad šī savienība ir cieša.

—   Tas ir tikai prasmes jautājums… Nu, labi! Lūk, tā, kura mani šoreiz aplaimos.

Pēc tam viņa nerimtīgais prāts pievērsās pilnīgi citām tēmām:

—   Vai Amerikā jums nav kāds uzticams draugs, kuram jūs varētu telegrafēt un apjautāties, ko viņš domā par gaidāmajām labības cenām? Pirms mēneša es Ņujorkā sastapos ar izcilu finansistu, kurš mani pārliecināja, ka cenas nepārtraukti celsies, bet kopš tā laika tās nepārtraukti krītas. Es zaudēju 800 dolāru par akciju… Vai spējat aptvert? Amerikāņu fermerus neviens neatbalsta… Tā ir kauna lieta!

Es atzinos, ka slikti pazīstu labības māklerus, un mēs atgriezāmies Sentarnū.

Uz Sentarnū terases aizvadītajos vakaros sajaucās patīkamais ar diženo. Pa kreisi, terases priekšā, ābelēm apstādīta p|ava sliecās lejup uz ieleju; pa labi tāda pati pļava, tikai gluži kaila, aizvirzījās kā simetriska līkne, ko vēl vairāk izcēla egļu rinda. Šīs divas skaistās nolaidenās pļaviņas krustojās aptuveni ainavas vidū, un tās vienkāršība un plašums, lauku dziļais klusums piešķīra šim skatam ārkārtīgi nomierinošu iespaidu. Gaiss smaržoja pēc sausseržiem un piparmētrām. Zvaigznes pie debesīm aicināt aicināja nodoties metafiziskām pārdomām.

Fabērs, kura vīrišķīgo seju apspīdēja mēness, stāstīja Denīzai, Fransuāzai Kenē un Izabellai Šmitai mīlas dēkas, kas viņam glaimoja, un viņas klausījās pilnas apbrīnas vai varbūt uzjautrinātas — to es nezinu. Odeta Fabēra pusbalsī sarunājās ar Bertrānu šmitu. Mans krēsls

r

bija ēnā mazliet iesāņus, netālu no Antuāna Kenē, kuru tumsa likās iedvesmojam.

—   Fabērs un šīs sievietes, — viņš man teica. — Viņā klausoties, varētu domāt, ka viņš vienīgais… Taču pat man, kam tas viss šķiet tik tāls, — pat man bijušas situācijas, vilinājumi… Reiz kāda drauga sieva gandrīz vai krita man ap kaklu… Jā, tādā naktī kā šī un pat vēl skaistākā, jo tas notika pie mums dienvidos… Es viņu maigi atvairīju… Viņa sadusmojās. Es viņai teicu: «Jūs taču esat Fransuāzas draudzene; tas ir goda jautājums.» Viņa man atbildēja: «Jūs nepazīstat dzīvi… Jūs darāt visu, lai sievietes jūs nicinātu, pat jūsu sieva…» Var jau būt, ka viņai taisnība, es esmu kā bērns… Un tomēr tas tik ļoti fr pretrunā visam, ko man saka Fransuāza… Vai arī viņa reiz piekrāps mani?… Man tik ļoti sāp, kad iedomājos visus šos vīriešus un sievietes, kuri cits citu vajā, cits citu krāpj un pieļauj nodevību. Tā es neprotu būt laimīgs… Man nepieciešama dvēseles skaidrība, apmierinātība ar sevi, atklātība …

—   Tādēļ ka jūs esat sabiedrisks radījums… Taču šāda līdzsvarotība šodien ir retums… Gandrīz visur dzīvnieciskais un morālais atrodas konfliktā… Tad ari rodas problēmas… Tā tas ir… Jūs nepārveidosiet ne vīriešus, ne sievietes.

—   Sevišķi sievietes, — viņš teica. — Viņas ir briesmīgas.

Es uzlūkoju viņa sievu, kas bija pieliekusies Fabēram. Tumsā mirdzēja trīs daiļumi: viņas acis, melnbaltā kaklarota un viņas rokassprādze. «Tiek gatavota upurēšanai,» es nodomāju. «Apburošs upuris…»

Tagad Fabērs runāja par nāvi. Mēs pievienojāmies pārējiem viesiem.

—   Es personiski nogalinātos, — Fabērs teica, — ja man patiešām būtu svarīgs iemesls būt nemierā ar dzīvi vai neveiksmes sekotu cita citai, vai es izputētu. Vienīgais,

par ko es nevaru izšķirties, ir pašnāvības veids. Man vislabāk patiktu ieiet jūrā un iet tikmēr, līdz viļņi mani aprij … Tas tik būtu iespaidīgi, vai ne?

—   Pienāktu brīdis, kad jūs pārstātu iet dziļāk… — doktors Biass teica. — Varu jums ieteikt daudz praktiskāku metodi. Apgulieties jūras krastā bēguma laikā, iedzeriet lielu devu barbiturātu, un jūra jūs pati paņems.

—   Nav slikta ideja, — es piebildu, — jo tā pat vairs nebūs pašnāvība. Jūs nogalinās okeāns.

—   Dievu nepievilsi, — nopietni teica Kristiāns Menetrijē.

Fabērs smējās savus sātaniskos smieklus.

—   Lūk, doma, kas man patīk, — viņš teica. — Paldies, dakter! Bet es ņemšu līdzi paklāju. Slapjās smiltīs… nu nē!

Nedaudz padomājis, viņš piebilda:

—   Krāšņu paklāju… Ķīnas vai persiešu… Un vēl es ņemšu līdzi Odetu.

Pa pusei jokojot, pa pusei nopietni Odeta sacīja:

—   Nē, paldies… Es palieku ārpus spēles… Robērs vienmēr tik pēkšņi pārdomā, ka var gadīties — pēc tam, kad viņš būs mani piespiedis izdzert miegazāles, viņš vēl nolems palikt dzīvs… Pēc kā es tad izskatīšos? Bez tam es esmu ticīga… Un baidos no soda.

Tad visi sāka atstāstīt dažādus nāves gadījumus. Kristiāns Menetrijē attēloja bērnu svētkus. Tajos piedalījies kāds burvju mākslinieks, kas pēc parastajām izdarībām ar kārtīm un kausiem pēkšņi paziņojis, ka tūlīt pats izlaidīšot garu. Viņš palīdis zem segas, kas viņu pilnīgi apsegusi, pēc tam noteicis: «Uzmanību! Es aizeju!» Visi redzējuši, ka sega saplok, zem tās varējuši nojaust zemē guloša cilvēka ķermeni; iestājies izbrīna pilns klusums. Pēc tam namatēvs teicis: «Jūs var redzēt, tas nav jocīgi un nekādā gadījumā neuzjautrina bērnus.» Taču nekas nemainījies. Burvju mākslinieks bijis miris.

—   Tas tik ir joks! — smiedamās teica Fransuāza.

Fabērs necieta, ja cits vīrietis pievērsa sev tās sievietes uzmanību, kuru viņš bija izvēlējies. Tas, ka Fransuāzu Kenē uzjautrināja Kristiāna stāsts, viņu saniknoja, un viņš tūlīt sāka stāstīt ko citu:

—       Kāds laulāts pāris, mani draugi, — viņš teica,

—  katru nedēļu rīkoja kamermūzikas vakarus. Vīrs spēlēja vijoli, sieva — klavieres; grupu papildināja divi profesionāli mūziķi. Reiz viņu čellists, kas bija saslimis, atsūtīja aizvietotāju, kurš pēkšņi, kvartetam spēlējot, nokrita zemē. Visi pār viņu noliecās. Viņš vairs neelpoja. Mani draugi, šausmu pārņemti, piezvanīja ārstam, kurš atnāca, konstatēja nāvi un ieteica brīdināt mirušā ģimeni… Kādu ģimeni?… Viņi pat lāgā nezināja viņa vārdu. Viņi pārmeklēja mirušā mūziķa kabatas, cerot atrast kādus dokumentus, adresi… Nekā… Viņi piezvanīja uz policijas komisariātu, bet tur dežurants paziņoja, ka esot jau pārāk vēls un ka viņi ieradīšoties rīt. Ko darīt? Viņi noguldīja mirušo uz dīvāna un godbijīgi nospēlēja kādu Bēthovena trio. Ap pusnakti, kad altists jau gatavojās doties prom, namatēvs viņam teica: «Klausieties! Pie labākās gribas es nevaru viņu šeit paturēt. No rīta šajā istabā ienāks bērni; viņiem tas būs briesmīgs šoks… Aizvediet līķi uz morgu.» Altists kaut ko atrūca, taču beidzot piekrita. Abi vīrieši nonesa līķi lejā un devās meklēt tak sometru. Kad šoferis ieraudzīja, ka būs jāved līķis, viņš atteicās to darīt. «Man nav ne mazākās patikas iekulties nepatikšanās,» viņš teica. Viņi ienesa līķi atpakaļ māja, nolika to kāpņu telpas nišā un atstāja zīmīti uz durvju sardzes salmu paklājiņa: «Kad no rīta slaucīsiet kāpnes, esiet uzmanīga, patrepē ir līķis.»

—   Jocīgi, — teica Denīza. — Kaut gan — kas tur jocīgs? Drīzāk bēdīgi.

—   Smejas par to, kam netic, — Bertrāns teica. — Nāve liekas komiska tāpēc, ka cilvēki no tās baidas.

Fabērs neparko nevēlējās zaudēt iniciatīvu, tādēļ nekavējoties turpināja stāstīt par citiem pēkšņas vai mīklainas nāves gadījumiem. — Jums jāatzīst, — viņš teica,

—   ka izlaist garu pie svešiem ļaudīm ir sliktas audzināšanas pazīme. Un tomēr es reiz pazinu kādu ļoti pieklājīgu puisi, kurš, pats to negribot, pielaida šo kļūdu. Pēc pusdienām pie Rotšildiem, kad pasniedza kafiju, viņš pielika roku pie sirds, izdvesa: «Piedodiet!» — un nokrita.

Pēc bēdīgiem notikumiem Fabērs pievērsās jocīgiem atgadījumiem, mīlestības piedzīvojumiem un arvien vairāk iedegās. Ap vieniem naktī Bertrāns, kuram nepatika vēlu palikt nomodā, aicināja visus doties pie miera. Fabērs, kuru šausmināja nakts vientulība, piedāvājās pastāstīt par savu nākamo lugu, un to viņš veica spīdoši, notēlodams atsevišķas ainas, atdarinādams balsis un smiedamies pats par savām improvizācijām. Tādējādi viņam izdevās aizkavēt mūs līdz diviem naktī. Vīrieši žāvājās un, bezcerīgi šūpojot galvas, apmainījās gurdiem skatieniem; sievietes klausījās savaldzinātas un padevīgas.

Nākamajā rītā es uzzināju, ka Antuāns Kenē pēcpusdienā aizbrauc, jo ap vakariņu laiku viņam jābūt Parīzē, un ka Smiti apņēmušies aizvest Fransuāzu mājās pirmdienas rītā. Es pavedu Denīzu sāņus.

—   Atklāti sakot, Denīza, man tas ne sevišķi patīk… Jūs taču pazīstat Fabēru. Viņš ar mani runāja par Fransuāzu tik drudžainā aizrautībā, kas nevēsta neko labu. Ja viņš dabūs viņu savos nagos kaut uz vienu vakaru, tad noteikti iegūs.

—   Mēs visi būsim klāt.

—   Denīza! Mums taču zināmi visi viņa triki. Viņš atradīs desmitiem iespēju aizvilināt šo nabaga sievieti uz parku, mēnessgaismā …

—   Ir vēl Odeta.

—       Jūs zināt labāk par mani, ka Odeta neiejaucas… Cerams, ka jūs vismaz nometinājāt abus Fabērus vienā istabā?

—       Nē, viņš neciestu … Viņa gu| otrā stāva lodžijā, bet viņš — pirmā stāva istabā ar zilajām tapetēm.

—   Redzat nul

—        Bet kas jums par to, dārgumiņ? Vai esat Fransuāzas sargs?

—        Zināmā mērā jā… Mani vieno draudzība ar viņas vīru, kas ir brīnišķīgs cilvēks, pat vairāk nekā brīnišķīgs Vien…

—   Mazliet garlaicīgs, mazliet aprobežots…

—        Es gan tā neteiktu, ja nu vienīgi ar «aprobežotu» jūs saprotat tādu, kam piemīt vājība dievināt savu sievu… Un to sakāt jūs, kas godināt «dižas dvēseles».

—       Ja es saku «aprobežots», — viņa turpināja, — tas ir nedaudz pārspīlēti… Nopietni — ko jūs cerat no manis sagaidīt? Ne jau es ieteicu Antuānam braukt uz Parīzi, un man aiz pieklājības bija jāpiedāvā Fransuāzai palikt.

—       Jūs taču varējāt brīdināt viņu no Fabēra, kuru viņa tik slikti pazīst… Jūs to vēl varat izdarīt.

—        Fabērs, tāpat kā jūs, ir mans viesis. Nedomāju, ka man ir tiesības viņu nomelnot vai celt viņam neslavu. Bez tam — par spīti visiem viņa trūkumiem vai tieši to dēļ viņš man ir simpātisks. Viņam piemīt kaut kas pārmērīgs gan izskatā, gan izdarībās. Tas ir tik neparasti.

—        Patiešām, it visas sievietes, pat visgudrākās, uzķeras uz šī āķa.

—       Es jums labāk citēšu jūsu Iemīļoto autoru, — teica Denīza. — «Sievietes nebūt nav dumjākas kā tais komēdijās, kuras viņām nospēlē vīrieši, kas nav viņu vīri.»

—   Nemaz nav dumjākas, bet… Nu labi! Ja jau jūs

nevēlaties vai negribat brīdināt Fransuāzu, tad būs man jāuzņemas atbildība par viņu.

—   Dariet vien savu cēlo darbu, dārgumiņ… Tas gan neko negrozīs, taču jums vismaz būs tīra sirdsapziņa… Klusul Vīrs nāk.

Antuāns Kenē nāca pāri mauriņam uz mūsu pusi. Es vērīgi noskatīju viņu. «Viņš ir simtreiz labāks par Fabēru,» es klusībā nospriedu. Viņš vēlreiz atvainojās namamātei.

—   Vakariņas kopā ar kara biedriem.,. Es apsolīju ierasties jau pirms trim mēnešiem… Nekādi nevaru atteikties.

Denīza devās pildīt mājasmātes pienākumus, bet es apsēdos atzveltnī blakus Antuānam. Viņš bija noskaņots uz atklātību, un tas man ļoti palika. Es iztaujāju viņu, kas par iemeslu bijis aiziešanai no fabrikas. — Ļoti ilgi, — viņš teica, — es domāju, ka darbošanās fabrikā man būs kas līdzīgs dziedējošam opijam. Tad es pārstāju ticēt tam, ko daru, un tādēļ kļuvu nederīgs šim darbam. Pēc tam es mēģināju darboties rakstniecībā, bet arī tā man pagalam apnika. īstenībā vienīgais, kas paglābj mani no sevis paša, ir mīlestība.., Tā sniedz man brīnišķīgus mirkļus, protams, īsus, taču ar tiem pietiek, lai manai dzīvei rastos kāda vērtība. Tādēļ arī izvēlējos dienvidus, kur var dzīvot divatā ar Fransuāzu. Savā tuvumā es nevēlos nevienu citu, viņu vienīgo. Tikai es bieži raizējos par to, vai viņa tur negarlaikojas… Ak, cik sarežģīta ir dzīve!

—   Jums pietrūkst ticības sev, — es viņam teicu. — Citi nekad nenovērtēs mūs labāk kā mēs paši.

—   To es zinu… Bet es esmu pats sev netīkams… Tā nu tas ir… Jāteic, lai justos laimīgs, man jādara kaut kas lielāks un cēlāks… Kad biju jauns, man patika pakļauties… Kara laikā es nejutos nelaimīgs, ja vien mani komandieri bija cienījami cilvēki… Arī ne tolaik fabrikā, kad mans vectēvs tur bija neapstrīdama un neapstrīdēta

autoritāte… Starp citu, daudzi cilvēki izjūt šādu nepieciešamību … Dažādu kora kapelu un dziedāšanas biedrību dalībnieki, futbolisti pulcējas tādēļ, ka jūt vēlēšanos kaut kam ticēt… Es domāju, ka mīlestība var aizstāt šo ticību… Tagad man šķiet, ka vienīgi mīlestība uz dievu… Diemžēl arī par to vēl jāpārliecinās.

Antuāns aizbrauca tūlīt pēc pusdienām. Mēs visi viņu pavadījām līdz mašīnai, un viņš uzspieda Fransuāzas lūpām skūpstu. Es vēroju Fabēru. Brīdī, kad mašīna sāka kustēties, viņš iesmējās savus uzvarošos, zviedzienam līdzīgos smieklus.

Biju cieši apņēmies parunāt ar Fransuāzu. Gadījums un varqūt arī viņa pati man palīdzēja. Sentarnū bija kāds kluss nostūris, kuru es izvēlējos, lai mierīgi palasītu. Tur atradās visai ērts, kā jau pienākas, zaļā krāsā nokrāsots sols ar atzveltni, tas gaidīt gaidīja pastaigu mīļotāju, kuram no šejienes pavērās brīnišķīgs skats uz irbulenēm apaugušām nogāzēm. Lapotnēs klusi sanēja bites. Es biju paņēmis līdzi Balzaka sējumiņu un droši vien jau desmito reizi pārlasīju «Princeses de Kadiņanas noslēpumus», kad pēkšņi jutu kādu tuvojamies. Es pacēlu galvu un ieraudzīju nākam uz manu pusi Fransuāzu, spirgtu un smaidošu.

—   Skati — viņa teica. — Arī jūs esat atklājis šo patvērumu?

—   Es atklāju to daudz agrāk par jums… Nu jau būs gadi desmit, kopš es braucu uz Sentarnū. Vai jūs neizmantojat pēcpusdienas atpūtu tāpat kā pārējie?

—   Nē, es jūtos spirgta un atpūtusies, tādēļ nolēmu mazliet pastaigāties… Vai drīkstu apsēsties jums blakus? Cerams, ka sola krāsa nesabojās manu kleitu.

—   Būtu no tiesas žēl. Tā jums ļoti piestāv… Zila zīda auduma kleita kā Marijai Antuanetei tolaik, kad viņa vēl bija dofine Parīzē… Esiet bez bažām. Sis sols jau gadiem ilgi nav pārkrāsots.

—        Patiešām, — viņa apsēžoties teica, — jūs šajā mājā esat tikpat kā savējais. Varu jūs saprast, te ir tik jauki! Man šķiet, ka Denīža lieliski prot uzņemt viesus… Ja vēlaties pabūt vienatnē, viņa liek jūs mierā… Ja vēlaties ar kādu parunāties, viņas mājā vienmēr var sastapt interesantus cilvēkus… Šis Fabērs gan ir dīvains! Vakarvakarā man radās iespaids, ka esmu noklausījusies viņa lugu ar vislabāko aktieru piedalīšanos.

Kaut kur ļoti tālu ielejā lēni zvanīja baznīcas zvani.

—        Jā, Fabēram ir gan prāts, gan talants, taču viņš ir bīstams cilvēks, — es teicu.

—        Esat gan jūs vīrieši dīvaini! — Viņa iesmējās.

—   Kopš šā rīta jūs esat jau trešais, kas brīdina mani piesargāties no Fabēra.

—   Kuri tad bija abi pirmie?

—   Protams, ka Bertrāns un Kristiāns.

—   Un jūsu vīrs ne?

—   Nabaga Antuāns! Nē, viņš prot ciest klusībā.

—        Es ]oti cienu jūsu vīru, vai zināt? šorīt mēs mazliet parunājāmies. Viņš ir sirsnīgs cilvēks un apbrīnojami dziļdomīgs.

—   Es zinu, viņš ir ]oti jauks.

—   Daudz vairāk nekā jauks!

—        Ari to es zinu… Taču jūs iesākāt man stāstīt par Fabēru. Kādēļ jūs domājat, ka viņš ir bīstams, un kam viņš ir bīstams? Cerams, ne man?

—        Arī jums, tāpat kā citām sievietēm. Iedomājieties, Fransuāza, vīrieti, kurš mīlestībā nejūt nekādus sirdsapziņas pārmetumus… Un, ja es lietoju vārdu «mīlestība», tad tikai tādēļ, ka nezinu, kā labāk pasacīt, jo viņš nemaz neprot patiesi mīlēt… Viņš medī sievietes tāpat kā citi fazānus vai briežus… Skaists medījums sniedz viņam īstu prieku… Un, protams, arī īslaicīgu baudu… Taču jau notverts un pakļauts medījums pārstāj viņu interesēt. Viņš ķeras pie nākamā. Es pazīstu viņu kopš jau

nības un pat saskaitīt nevaru, cik daudz ir nelaimīgo, kuru dzīvi viņš izpostījis… Viņas zaudēja visu: vīru, bērnus, cieņu pašas pret sevi… Dažas pat mēģināja nonāvēties… Tādos gadījumos viņa augstprātībai nebija robežu.

—   Tas, ko jūs man stāstāt, šķiet joti romantiski… Tad jau Fabērs ir īsts velns.

—   Labi teikts… Jā, viņš ir velns, tas, kurš saceļas pret dieva gribu un bauda sava ļaunuma augļus.

—   Visai patīkams velns…

—   Velns ir godavīrs, to zina katrs.

—   Jūs ticat velnam?

—   Es viņam ticu, kad redzu viņu… Ielūkojieties viņa acīs… Uzklausiet mani, Fransuāza! Vai tad jums nešķiet velnišķīgs tāds vīrietis, kurš nemīlēdams uzsāk cīņu par godīgu sievieti, kuram ir šai cīņai piemēroti gatavi paņēmieni vai, ja jums tā tīk, pārbaudītas receptes un kurš tomēr vēsā mierā izvēlas vispiemērotākos ieročus, lai uzveiktu izraudzīto upuri?

—   Kā jūs zināt, ka viņš izvēlas vēsā mierā un nemīlēdams?

—   Tādēļ, ka viņš pats man to teica, tādēļ, ka viņš pats ar to plātās… Vai gribat, es jums tūlīt attēlošu, kas notiks ar jums abiem?

Viņa uzlūkoja mani smejošām acīm.

—   Nekas taču nenotiksi… Vai jūs patiešām domājat, ka tāda provinciete kā es spēj ieinteresēt vispievilcīgāko un daiļāko sieviešu apjūsmotu vīrieti?

—   Vai vēlaties, lai saku jums komplimentus? Jūs saistāt viņu, pirmkārt, tādēļ, ka esat skaista, «pēc visu atzinuma, patiešām skaista», kā teica Kristiāns… otrkārt, tieši tādēļ, ka esat provinciete… Viņš jau sen kā nosmēlis Parīzes «krējumu» un, lai atjaunotu savu harēmu, pievērš uzmanību nepieredzējušām sievietēm, kuras ne vienmēr ir viegli pieejamas… Provinciete viņam ir kaut

kas jauns, vēl neiepazīts. Ja viņa turklāt ir godīga sieviete, tad kļūst par viskvēlāk iekārojamo upuri… Velnam nepieciešamas skaistas dvēseles; tikai tādas pakļaujot, viņš gūst patiesu baudu.

Fransuāza noliecās, noplūca zāles stiebriņu un nopurināja skudru, kas rāpoja viņai pa kleitu.

—   Skaista dvēsele… — viņa atkārtoja. — Ko jūs gribat ar to teikt? Es nebūt neesmu skaista dvēsele; es esmu satraukta … nedroša… Mēs, sievietes, esam tikai tādi nabaga radījumi… Mums nepieciešams, lai blakus būtu kāds stiprāks, kas mūs atbalsta… Jūs nupat slavējāt manu vīru, un jums bija pilnīga taisnība; Antuāns ir godavīrs… Atbalsts? Nu nēl Taču tas nebūt nenozīmē, ka es viņu nemīlu, bet…

—   Tieši no tā jau es baidījos. Jūs esat pieejama sieviete.

—   Es neko tādu neesmu teikusi.

—   Jūs pateicāt, pati to neapzinādamās… Tas nozīmē, ka jūs esat piemērota Fabēra klasifikācijai.

—   Ko jūs saucat par Fabēra klasifikāciju?

—   To, ko viņš pats tā nosaucis… Saviem draugiem vīriešiem viņš labprāt paskaidro, ka mīlestībā, tāpat kā šaha spēlē, ir visai maz klasisku gājienu vai «atklātņu», kuras pilnībā jāpārvalda, jo katru no tām var piemērot noteiktam sieviešu tipam. Es precīzi neatceros viņa klasifikāciju, bet tā ir apmēram šāda. Neaizņemtas sievietes jeb, ja jums labpatīk, pieejamas sievietes var iedalīt jutekliskās, mātišķās un intelektuālās. Katru no šiem sieviešu tipiem var pakļaut ar dažādiem paņēmieniem…

—   Un kuras ir nepieejamās sievietes?

—   Mīļākās, kas stipri pieķērušās kādam citam vīrietim, nevis savam vīram, un «perētājas», kuras interesējas vienīgi par saviem bērniem. .. Bet tas jau ir cits stāsts… Es no jauna pievērsīšos viegli pieejamām sievietēm. Katru sieviešu tipu Fabērs cenšas uzveikt ar

pirmo «uzbrukuma» sarunu, kas vienmēr ir nemainīga un kas, kā viņš stāsta, neizbēgami palīdz gūt panākumus.

—   Piemēram?

—   No galvas es tās nezinu… Mātišķajām viņš sūdzas, ka, lai gan pēc izskata to nevarot pateikt, viņš būtībā esot ļoti vientuļš, slims, nelaimīgs cilvēks, kuram nepieciešams mierinājums. Šīs sievietes nespēj pretoties savam aicinājumam un tūlīt ar vēja spārniem steidz palīgā katram pieaugušajam vīrietim, kas tēlo infantilu. Tā tas notika arī ar Zoržu Sandu, kura nespēja atteikt slimniekam… Jutekliskajām Fabērs saka: «Jūs nezināt, kas ir bauda… Jā, protams, jums ir vīrs, mīļākais… Un viņš patiešām nav peļams, pilnīgi tam piekrītu… Bet es runāju ar viņu par mīlestību, viņš no tās neko nesajēdz… Nu galīgi neko!… īsta mīlestība nav tikai instinkts un pat ne jūtas, tā ir gan māksla, gan māka… Es, piemēram, spētu modināt jūsos tādas sajūtas un sniegt jums tādu laimi, par ko jums nav ne jausmas.» Tā ir sarunas tēma. Protams, viņš to risina daudz labāk… plašāk… un aizrautīgāk.

—   Jūs sakāt — māksla? Kādēļ gan ne?… Galu galā viņam taču ir liela pieredze…

—   Fransuāza! Jūs esat ceļā? Tik ātri?

—   Gluži otrādi. Ceļu es rādu jums… Un ko tad Fabērs saka intelektuālajām?

—   Godīgi sakot, esmu aizmirsis, bet es varu iedomāties viņa galveno argumentu: «Jūs esat daudz pārāka par vidi, kurā dzīvojat; neviens jūs nesaprot; jums vajadzīgs vīrietis, kurš nevis apslāpētu jūsu dotības, bet gan tās atbalstītu.» Un tad viņš piedāvā pats sevi… Tam vēl pievienojiet visos trijos gadījumos atzīšanos tik nevaldāmā apbrīnā, kādu viņš vēl ne reizi savā mūžā nav piedzīvojis… Jūsu mati, jūsu acis, jūsu augums, jūsu grā

cija… To visu vēl apslakiet ar mēnessgaismu un pasniedziet siltu… Tādas ir Fabēra receptes…

—   Tajās gan nav nekā īpaši jauna, ne arī sevišķi bīstama, — Fransuāza teica. — Mēs visas esam dzirdējušas šādus glaimus.

—   Droši vien, taču tie netika teikti ar tādu kvēli un tik talantīgi, kā to prot tikai aktieris… Velnam ir iespējas… Ja jau es lūdzu jūs sargāties no viņa, tad tikai tādēļ, ka man zināmi visi viņa paņēmieni… Šovakar viņš jums noteikti piedāvās naksnīgu pastaigu divatā. Es ceru, ka jūs atteiksities…

—   Un, ja nu es piekritīšu, tad kādam sieviešu tipam, pēc jūsu domām, viņš mani pievienos?

—   To viņš man nepateica. Bet pazinējam ir nojauta, un viņš parasti nekad nekļūdās.

—   Un kādam tipam mani pievienotu jūs?

—   Pazinējs to nekad nesaka… Gan jau jūs pati redzēsiet, līdzko viņš izdarīs pirmo gājienu ar bandinieku… Kaut gan es ļoti ceru, ka jūs tomēr to neredzēsiet un būsiet tik saprātīga, ka nekad nepaliksiet ar viņu divatā.

Fransuāza piecēlās.

—   Vai nevēlaties mazliet pastaigāties? — viņa jautāja. — Sī kleita ir plāna, un man nav pārāk silti.

Mēs devāmies uz ciemata pusi pa vientulīgu, kazenājiem apaugušu taku. Es vēroju Fransuāzu, viņas gaišos, cirtainos matus, noteikto un maigo profilu, skaistās acis un klusībā nodomāju: «Noteikti jāaizkavē šī apburošā sieviete, lai viņa sevi nepazudinātu tāda cilvēka dēļ, kurš jau pēc pusgada viņu aizmirsīs.»

—   Vai esat dzirdējusi, kas notika ar Silviju Nuaretelu? — es vaicāju.

—   Nē… Neaizmirstiet, ka es esmu provinciete… Vai šis notikums skar Fabēru?

r

—   Ne tik vien skar, bet vēl vairāk… Tas ir stāsts, kurā Pabērs bija galvenais varonis… vai labāk teikt — nodevējs… Silvija bija valdzinoša un nopietna sieviete, kura apprecējās ar Ibēru Nuaretelu, izcilu tiltu būves inženieri un konstruktoru. īsta paraugģimene. Divi bērni. Vīrs mazliet par biežu prom no mājām, jo vairāki celtniecības objekti atradās ārzemēs. Bet sieva bija pietiekami saprātīga, gluži kā Zirodū francūzietes, kas nodarbojas ar bērniem jaukas ģimenes vidū. Vārdu sakot, idille…

—   Līdz pat dienai, kad liels, plēsīgs vilks…

—   Tā arī notika… Nelaimīgi sagadījās, ka Pabērs iepazinās ar Silviju pie draugiem. Un tad pār viņiem gāzās tāda pati jautājumu lavīna, kādu pirmīt pārdzīvoju jūsu dēļ: «Kas viņa ir? Kur viņas vīrs? Kā tas gadījās, ka neesmu sastapis viņu agrāk?»

—   Viņš jums tā jautāja par mani?

—   Un kā jūs domājat? Sos jautājumus un vēl citus arī. Bet stāstīšu tālāk par Silviju. Fabērs apsēdās viņai blakus, uzsāka spēli, un viņa jutās glaimota. Jau nākamajā dienā viņš aplenca cietoksni. Telefona zvani, ziedi, teātra biļetes; kā īstā uzbrukumā — parakšanās, minēšana un atmīnēšana. Inženieris tobrīd bija Turcijā. Silvija, būdama brīva, pat pārāk brīva, pēc dienām ilgas varonīgas aizstāvēšanās izdara tādu neprātību, ka aiziet pie Fabēra un kļūst par viņa mīļāko. Tas bija nožēlojami — tikpat kā redzēt kaut ko skaistu neglābjami sabojātu, aptraipītu. Tomēr kāds cits vīrietis šo notikumu paturētu slepenībā. Turpretī Fabēram sievietes reklamēšana sabiedrībā sagādāja vēl lielāku baudu nekā tās iegūšana. Kad atgriezās Nuaretels, visa Parīze jau zināja un pārrunāja notikušo. Silvija pati — prātīgā Silvija izturējās augstākā mērā neapdomīgi. Šķiet, ja vīrs nebūtu pats atklājis patiesību, viņa būtu to iekliegusi sejā.

—   Viņa gluži vienkārši bija iemīlējusies.

—   Londonā gatavojās iestudēt kādu Fabēra lugu. Viņš aicināja Silviju braukt līdzi. Viņa ilgi svārstījās, viņa saprata, ka tad tiks sarautas visas saites ar vīru un ģimeni … Fabērs ar nežēlīgu stūrgalvību pieprasīja šo mīlestības apliecinājumu, un viņa piekāpās.

—   Un vīrs šķīrās no viņas?

—   Nē. Viņas vīrs, būdams augstsirdīgs cilvēks, vēl gribēja dot viņai iespēju atgriezties pie bērniem, tādēj sākumā viņš slēpa viņas prombūtni. Bet tad viņiem uzbruka neskaitāmas nelaimes … Fabērs nes nelaimi… Autokatastrofa, kuru viņa cieta kopā ar Fabēru; tas izraisīja skandālu, turklāt viņa tika sakropļota… Sadusmotā vīra ģimene pieprasīja šķiršanos… Pēc tam viņas jaunākā dēla Zaķa saslimšana ar meningītu un viņa nāve, kamēr viņa vēl bija Amerikā.,. Šķiršanās, tādē] ka situācija k|uva neizturama un smieklīga… Un drīz vien arī Fabērs pilnīgi pameta Silviju, jo bija aizrāvies ar jaunāku sievieti.

Fransuāza, kas jau bija pārstājusi zoboties, nopūtās un pieliecās, lai noplūktu četrlapu āboliņu.

—   Cik traģisks notikums! — viņa teica. — Un kas notika ar Silviju?

—   Viņa kļuva par vienu no tām pamestajām, sarūgtinātajām sievietēm, kādu Parīzē ir daudz… Beigu akords ir drausmīgs… Reiz, kad es aizgāju uz «Comйdie-Franзaise» un starpbrīdī gaitenī runājos ar Fabēru, viņa pagāja mums garām galīgi sagrauzta, dziļu grumbu izvagotu seju. Viņš ieraudzīja Silviju, iesmējās savus velnišķīgos, zviedzienam līdzīgos smieklus un teica man: «Izebele!1 Es viņu saucu par Izebeli tādēļ, ka viņa «vienmēr ir tik grezni izrotājusies kā savā nāves dienā». Viņa

1 Izebele — Jeruzalemes ķēniņa Ahaba sieva. Nogalinata pēc Jahves pavēles (9. gs. p. m. ē.).

mani ienīst… Paklīdusi sieviete…» Lūk, tā donžuāns izturas pret saviem upuriem.

Fransuāza ilgi klusēja. Garām pabrauca kāda mašīna, ietīdama mūs putekļu un benzīna izgarojumu mākonī.

—   Laiks atgriezties, — teica Fransuāza. — Esmu nogurusi .,,

Sis vakars uz terases bija tik skaists kā vēl nekad. Kokos nekustējās ne lapiņa. Bija dzirdami tikai reti trokšņi:

kāda naktsputna kliedziens, suņa rejas tālu ciematā, lokomotīves svilpe ielejā.

Sentarnū viesi bija sapulcējušies nelielās grupiņās un klusā balsī sarunājās. Es viens pats sēdēju savā atpūtas krēslā un raudzījos zvaigznēs. Visuma varenība iedvesa man domu par cilvēku satraukumu niecību. Fabērs bija apsēdies blakus Fransuāzai, un, pieliecies viņai, kaut ko aizrautīgi stāstīja. Apbēdināts pamanīju, ka viņa klausās ļoti uzmanīgi.

«Viss ap mums ir dižs, tikai mēs paši ne,» es domāju. «Ko gan Fabēram nozīmē vēl viena uzvara salīdzinājumā ar bezgalīgā Visuma mistēriju? Bet viņš pacietīgi kā zirneklis auž savu tīklu, viņš pastāvīgi lidinās ap šīm daudzajām sievietēm gluži kā sikspārnis, kas naktis vajā kukaiņus… Un galu galā kāda tam nozīme, ja katrai sugai piemīt savi instinkti.»

Un vēl es domāju: tomēr tam ir liela nozīme, ja runa

ir par mums, baltās rases pārstāvjiem… Nabaga Fran* suāza … Es domāju, ka esmu viņu izglābis.

Denīza uzsauca man:

—   KādēJ šī pilnīgā savrupība? Jūs sapņojat?

—   Jā, — es atbildēju, — es murgoju.

Vēlāk, kad visi devās pie miera, Fransuāza un Fabērs tik noteikti atvadījās, ka manas bažas tikai pastiprinājās.

Atgriezies savā istabā, es piegāju pie loga un ieraudzīju, kā divi silueti — viens no tiem milzīgs — attālinās uz meža pusi. Nosolījos sev, ka sagaidīšu viņus atgriežamies, bet neizturēju un aizmigu.

Nākamajā rītā es viņus vairs nesastapu. Agri no rīta viņi bija aizbraukuši ar Fabēra automašīnu; Fransuāza bija atstājusi mazu zīmīti Smitiem: «Neraizējieties par mani, man vajadzēja agri nok|ūt Parīzē, un Fabēra kungs laipni apsolījās mani aizvest. Viņš lūdz jūs parūpēties par viņa sievu, kura vēl nebija pamodusies.»

Turpmākie notikumi bija tādi, kādus viegli iedomāties: neskaitāmas nelaimes, ko Fabērs ienesa ikvienas sievietes dzīvē, ja viņai tika liktenīgais gods viņam iepatikties. Tomēr Fransuāzai Kenē pats ļaunākais tika aiztaupīts viņas vīra neizmērojamās labestības dēļ, jo viņš ar pienācīgu cieņu prata glābt vismaz ģimenes pavardu, ja ne mīlestību. Pats es ilgu laiku viņus nesastapu. Gadus trīs pēc liktenīgās Sentarnū nakts es kādu ziemu apmetos tai pašā Nicas viesnīcā, kur Fransuāza. Es viņu vairs nepazinu, tik ļoti bija mainījušies viņas vaibsti. Viņa pati pienāca man klāt un nepiespiesti sāka runāt par mūsu pēdējo tikšanos.

—   Tā zvaigžņotā nakts … — viņa teica. — Es nekad to neaizmirsīšu… Jūs bijāt pārāk labs pareģis.

—   Diemžēl! Jā… Es redzēju jūs abus aizejam mēnesnīcā … Un, protams, viņš jums teica ..,

—   Visu, ko jūs paredzējāt, vārds vārdā.

—   Un tomēr jūs viņā klausījāties?

—   Ak! — viņa teica. — Tas tika tik labi notēlots. Viņa pūlējās pasmaidīt, taču viņas atbaidošais vājums

liecināja par ko citu. Pēc gada viņa nomira. Nabaga sievietei bija vēzis.

ARIANE, MANA MĀSA…1

I

TERĒZA — ŽEROMAM

Evrēs 1932. gada 7. oktobrī

Es izlasīju Tavu grāmatu… Jā, arī es tāpat kā visas pārējās… Nomierinies, man tā patika… Šķiet, ja es būtu Tavā vietā, es uzdotu sev jautājumu: «Vai Terēzai grāmata likās patiesa? Vai viņa, to lasot, necieta?» Taču Tev pat prātā neienāk noņemties ar šādiem jautājumiem. Tu, protams, esi pārliecināts, ka biji ne tikai taisnīgs, bet arī augstsirdīgs… Kādā tonī Tu runā par mūsu kāzām?

<rDedzīgi dzenoties pakal iedomu tēlam, līdzgaitniecei un reizē iemīļotajai, es necentos saskatīt Terēzā reālu sievieti. Pirmajām kopdzīves dienām bija man jāatklāj

1 «Ariāne, mana māsa» — Zana Rasina traģēdijas «Fedra» galvenās varones vārdi. Divas māsas — Ariāni un Fedrit — iemīl T*sejs, grieķu mitoloģijas varonis.

* Evrē — pilsēta Francijas ziemeļrietumos.

reizē apjausta un pārsteidzoša būtne. Es pats esmu cilvēks no tautas un mazliet ari mākslinieks; bet Terēza nāk no lielburžuāzijas aprindām. Un viņa pārmantojusi gan savas šķiras tikumus, gan vājības. Mana sieva bija uzticīga, vienkārša, savā veidā pat gudra. Bet — ak vai! — grūti iedomāties būtni, kas būtu vēl nepiemērotāka cilvēkam, kurš nolēmis savu dzīvi ziedot cīņai un apustulisku ideju sludināšanai…»

Vai esi par to pārliecināts, Zerom? Un vai tad, kad, pakļaujoties Tavām neatlaidīgajām lūgšanām, es piekritu apprecēties ar Tevi pretēji vecāku iebildumiem, arī bija runa par «apustuliskām idejām» veltītu dzīvi? Tev jāatzīst, Zerom, ka toreiz es rīkojos drosmīgi. Tolaik Tu biji nepazīstams rakstnieks. Tavas politiskās idejas biedēja un kaitināja manus piederīgos. Es pametu bagātu namu, vienotu ģimeni, lai kopā ar Tevi sāktu grūtību pārpilnu dzīvi. Vai es kurnēju, kad pēc gada Tu man paziņoji, ka nevari strādāt Parīzē, un aizvedi mani uz savu lauku māju nemīlīgā un vientulīgā apvidū, kur vienīgā būtne, ko es šai laikā redzēju un kas bija vēl nomāktāka par mani, bija maza auguma iebiedēta kalpone. Es pacietu visu, biju ar visu mierā. Ilgu laiku es pat izlikos, ka esmu laimīga.

Bet kura sieviete gan spētu būt laimīga ar Tevi? Dažreiz es smejos, rūgti smejos, kad avīzes cildina Tavu spēku, Tavu tikumisko drosmi. Tavs spēks!… Es vēl nekad mūžā, Zerom, neesmu sastapusi tik vāju radījumu ka Tu. Nekad. Nevienu. Es to rakstu bez naida. Ienaida laiks ir pagājis, un kopš brīža, kad Tevi vairs nesatieku, esmu atkal atguvusi mieru. Bet Tev derētu zināt. Tavs mūžīgais satraukums, nervozās bailes no cilvēkiem, slimīgā kāre pēc uzslavām, naivās šausmas no slimības un nāves — vai tāds ir Tava spēka apliecinājums, kaut arī reakcija, ko izraisa šie traucējumi (un tie ir tavi romāni), it kā sniedz spēka ilūziju Taviem mācekļiem.

Tu stiprs? Kā lai Tu tāds būtu, Tu, kas esi tik viegli ievainojams, ka grāmatas neveiksme padara Tevi slimu un tik iedomīgu, ka katra muļķa niecīgākā uzslava liek Tev šaubīties par viņa mu|ķību? Tiesa, divas vai trīs reizes mūžā Tu cīnījies par idejām. Bet tikai pēc tam, kad iepriekš biji visu pamatīgi apsvēris un vairs nešaubījies par attiecīgās idejas uzvaru. Vienā no retajiem atklātības brīžiem Tu pats man reiz atzinies un droši vien savā piesardzībā jau drīz vien to nožēloji, toties es savās dusmās rūpīgi saglabāju to atmiņā.

—   Jo rakstnieks kļūst vecāks, — Tu man teici, — jo progresīvākiem jābūt viņa uzskatiem. Tā ir vienīgā iespēja piesaistīt sev jauniešus.

Nabagajaunieši! Savā naivajā aizrautībā, sajūsminoties par Taviem «Vēstījumiem», viņi pat iedomāties nevarēja, ka autora dedzība ir mākslota un viņš tos rakstījis ar pārdomātu makiavellismu.

Nē, Tu neesi ne stiprs, ne vīrišķīgs… Jā, jāpasaka vēl arī tas, kaut pirmajā brīdī tas liktos nežēlīgi. Tu nekad neesi bijis mīļākais, dārgo Zerom. Pēc mūsu šķiršanās es iepazinu fizisku mīlestību; es mācījos baudīt tās mieru, tās pilnību, iepazinu skaistās naktis, kad sieviete svētlaimē aizmieg stipra vīrieša rokās. Kamēr es dzīvoju kopā ar Tevi, es neiepazinu neko citu kā vien mīlestības bēdīgo šķietamību, nožēlojamu tās parodiju. Es pat nenojautu savu nelaimi; es biju jauna, pietiekami nepieredzējusi, kad Tu man apgalvoji, ka māksliniekam jātaupa savi spēki, es Tev ticēju. Tiesa, es vēlējos vismaz gulēt Tev blakus, es alku pēc Tava ķermeņa siltuma, vēlējos mazdrusciņ maiguma, mazdrusciņ žēluma. Taču Tu vairījies no manām skavām, no manas gultas un pat no manas istabas. Tu pat nenojauti, ka esmu nomākta. Tu dzīvoji tikai sev, tai kņadai, kas sacēlās ap Tavu vārdu, tam dīvainajam satraukumam, kādu Tavās lasītājās pamodināja varonis, kurš īstenībā — Tu to labi zināji — nemaz

nebija Tev līdzīgs. Trīs nelabvēlīgas rindiņas kādā avīzē Tevi uztrauca daudz vairāk par tās sievietes ciešanām, kura Tevi mīlēja. Dažreiz Tu mani ievēroji, bet tikai tajās reizēs, kad politiski darbinieki vai rakstnieki, kuru domas Tev bija svarīgas, apsolījās ierasties pie mums vakariņās. Tad Tu vēlējies, lai es būtu nevainojama. Pirms šādām vizītēm Tu ilgi runājies ar mani; Tu vairs nepretstatīji man savu svēto darbu, Tu skaidroji man, ko pieklājas un ko nepieklājas teikt un kādas ir varenā kritiķa vērā ņemamās dīvainības un oratora iecienītie gardumi. Tu vēlējies, lai šajās dienās mūsu mājoklis izskatītos pieticīgs, jo tas atbilda Tavai doktrīnai, bet lai ēdiens būtu gards, jo arī dižiem cilvēkiem piemīt cilvēciskas vājības.

Vai atceries, 2erom, to laiku, kad Tu sāki pelnīt naudu, daudz naudas? Tu par to biji gan bezgala priecīgs, jo savā būtībā esi īsts franču zemnieks, kas pieķēries savai zemei, gan arī juties mazliet neērti, jo Tavi uzskati ne visai labi sadzīvo ar bagātību. Ak! Kā es toreiz uzjautrinājos par baltiem diegiem šūtajām viltībiņām, pie kurām Tu ķēries savā alkatībā, lai kaut nedaudz nomierinātu sirdsapziņu! «Es gandrīz visu atdodu,» Tu mēdzi teikt. Bet es taču redzēju rēķinus un labi zināju, cik Tev atlika. Sad tad es mākslotā vientiesībā izsaucos:

—   Tu kļūsti arvien bagātāks, Zerom! …

Tu nopūties:

—   Es ienīstu pastāvošo iekārtu … Ak vai! Bet, kamēr tā pastāv, jāprot tai pielāgoties.

Diemžēl tolaik bija modē uzbrukt pastāvošai iekārtai, un, jo vairāk Tu uzbruki, jo bagātāks kļuvi. Cik nežēligs liktenis! Nabaga Zeroms! Starp citu, jāatzīst, ka Tava pareizā ticība kļuva nepielūdzama, tiklīdz runa bija par mani. Es, tāpat kā daudzas sievietes, kurām pietrūkst mīlestības, redzēdama, ka esi kļuvis gandrīz par miljonāru,

dažreiz ilgojos pēc greznības, kažokādām, dārglietām, Jāatzīst, ka šai ziņā Tu man vienmēr izrādīji vistikumīgāko pretestību.

—   Nerca kažoku! — Tu mēdzi teikt. — Pērļu kaklarotu! Tev! Kā Tev tas varēja ienākt prātā! Padomā, ko teiks mani ienaidnieki, redzot, ka mana sieva kļūst līdzīga tām mietpilsonēm, kuru satīriskie portreti sagādājuši man slavu!

Jā, es varēju iedomāties. Es sapratu, ka Zeroma Vansa sievai jābūt ārpus katrām aizdomām. Es apvaldīju savas nepiedienīgās vēlmes. Taisnība, sev Tu atļāvies tādas rotaļlietas kā vērtspapīrus un zemi. Taču rēķins bankā ir nēredzams, bet briljanti žilbina acis, Tev, kā vienmēr, bija taisnība, Zerom.

Vēlreiz esmu samierinājusies ar visu, pat ar šo pēdējo grāmatu. Visapkārt es dzirdu citdinām Tavus drosmīgos uzskatus, Tavu labestību (bet Tu patiešām esi visnežēlīgākais radījums, kādu jebkad esmu pazinusi), Tavu augstsirdību pret mani. Es klusēju. Dažreiz es piekrītu. «Jā,» es saku, «viņš pret mani izturējās ļoti labi, man nav iemesla sūdzēties.» Vai es drīkstu būt pret Tevi tik augstsirdīga? Vai ir prātīgi pieļaut, ka tā glaimojošā leģenda, kuras varonis Tu esi, aizvien vairāk izplātās un apvij Tavu vārdu? Vai drīkst pieļaut, ka jauni cilvēki atzīst par savu skolotāju vīrieti, kuru es pazīstu un kurš nav vīrieša vārda cienīgs? Reizēm es uzdodu sev šos jautājumus. Taču nekā nedaru, lai kaut ko mainītu. Es pat nerakstīšu, kā Tu to darīji, sevis attaisnojošus memuārus. Kādēļ gan? Tu esi man iedvesis riebumu pret vārdiem. Ardievu, Zerom!

Il

ŽEROMS — TERĒZAI

Parīzē 1932, gada 15. oktobrī

Tu gribēji man sagādāt sāpes tāpat kā tolaik, kad vēl dzīvojām kopā… Nu tad priecājies, tas Tev izdevies… Tu pati sevi nepazīsti, Terēza… Tu iedomājies, ka esi upuris, bet Tu esi bende… Arī es ilgu laiku centos Tevi izprast. Es redzēju Tevi tādu, kādai Tev labpatikās izlikties, — maigas dabas sievieti, kas vienmēr gatava sevi upurēt. Tikai mazpamazām atklāju Tavu tieksmi visu dramatizēt, Tavu nežēlību, Tavu viltību. Tu gribi gūt dzīvē revanšu, tāpēc ka jaunībā Tevi pazemoja Tavi neveiklie vecāki. Un gribi šo revanšu gūt no tiem, kuri nelaimīgā kārtā mīl Tevi. Kad es ar Tevi iepazinos, es ticēju sev; Tu gribēji man atņemt šo ticību; Tu zobojies par manu prātu, manu pārliecību, manu ķermeni. Tu padarīji mani smieklīgu paša acīs. Vēl šodien, atbrīvojies no Tevis, es nespēju bez kauna atcerēties neredzamās brūces, ko man cirta Tava atklātība.

Cik nepielūdzams bija Tavu acu skatiens! «Tu esi sīks,» Tu man sacīji, «pavisam sīks, īsts punduris.» Tā bija patiesība. Es biju maza auguma, un kā visiem cilvēkiem, kam sēdošs darbs, man bija vairāk tauku nekā muskuļu. Vai tas kāds noziegums? Vai varbūt kļūda? Tavās acīs pavisam skaidri bija lasāms, ka tas ir vismaz smieklīgi. Mīlestība prasa aizmiršanos, uzticību. Divas mīlošas būtnes reizē ar apģērbu nomet arī savas bailes, aizvainojumu, kautrību. Guļot Tev blakus, es jutu, ka mani vērtē naidīgi noskaņota sieviete, kura, ne uz mirkli nezaudējot kontroli pār sevi, vēsā mierā mani novēro. Kā es varēju kļūt par labu mīļāko sievietei, no kuras baidījos? Kā līdzās Tev es varēju būt vīrišķīgs mīlestībā — pārdroša,

instinktiem pakļauta būtne, ja no savas partneres es guvu tikai liekuļotu kautrību un pretestību? Tu pārmet man, ka vairījos no Tavas gultas. Vai esi tik pārliecināta, ka pati neesi mani no tās padzinusi?

«.Tomēr atzīsties,» Tu raksti, «ka, Tevi apprecēdama, es rikojos drosmīgi…» Bet vai tad Tu jau toreiz nezināji, ka visai drīz es kļūšu slavens? Tu izvēlējies mani, Terēza, tādēļ, ka saskatīji manī kaut ko tik dzīvu un patiesu, kas nepiemita ne Tev, ne tai videi, no kuras Tu nāci. Varbūt arī tādēļ, ka juti, es esmu viegli ievainojams cilvēks, bet sāpināt otru ir Tava vienīgā, Tava dedzīgākā vēlēšanās… Man tagad bezgala grūti atcerēties, kāds e>s biju tolaik, kad mēs iepazināmies. Man šķiet, ka biju visai neikdiemsķs cilvēks, kurš ticēja savām idejām un savam aicinājumam… Tu darīji visu, lai šo cilvēku nogalinātu. Kad man šķita, ka esmu laimīgs, Tu nonāvēji mani ar savu žēlumu. Cik dīvaini! Tu mani apprecēji tādēļ, ka biju stiprs, bet tieši pret šo spēku Tu vēlāk cīnījies. Taču Tavā rīcībā veltīgi meklēt loģiku vai apzinātu nodomu. Tu, tāpat kā daudzas sievietes, kas jaunībā piedzīvojušas smagu vilšanos, esi nožēlojama savas miesas un savu nervu verdzene, jo negantāka tādēļ, ka esi saniknota. Kamēr Tu vēl dzīvoji pie vecākiem, Tavs daudzveidīgais naids brāzās pār viņiem; bet kopš tās dienas, kad es kļuvu par Tavu vienīgo dzīves draugu, Tu sāki vajāt mani.

«Jauns trakuma paveids,» Tu teiksi, «izdomāti pārmetumi, lai tikai atbildētu uz manu vēstuli…»

Un savā uzvaras priekā Tu parādīsi manā grāmatā to vietu, kuru Tu jau pacenties pieminēt: «Mana sieva bija uzticīga, vienkārša, gudra…» Piesargies, Terēza, akli ticēt šai pārāk saudzīgajai liecībai. Tādēļ ka piespied mani pie sienas, tādēļ ka liec izmantot visus līdzekļus un atzīties, ka šī frāze ir meli. Apzināti meli. Es gribēju būt augstsirdīgs. Man diemžēl nebija taisnība. Katra

liekulība sabojā mākslas darbu. Man vajadzēja ar visnežēlīgāko cietsirdību aprakstīt, kāda briesmone Tu esi un kādu ļaunumu Tu man esi nodarījusi.

«Uzticīga?…» Jau ilgi pirms tam, kad aizgāju no Tevis, es zināju, ka Tu mani krāp. Bet kādēļ man vajadzētu to rakstīt un darīt zināmu atklātībai? Kādēļ man vajadzētu kaitēt sev, piešķirot Tev nepastāvīgas sievietes laurus? «Vienkārša?» Tu esi velnišķīgi iedomīga, un tieksme valdīt, apburt visbiežāk izskaidro Tavu rīcību. «Gudra?» Jā, tagad daudzi domā, ka Tu esi gudra. Un tik tiešām Tu esi kļuvusi gudrāka. Bet vai zini, kāpēc? Tāpēc, ka esmu Tevi izveidojis. Tāpēc, ka šajos divdesmit gados Tu guvi no manis visu, kā pašai trūka: idejas, zināšanas, pat vārdu krājumu. Vēl šodien, kad pagājis krietns laika sprīdis kopš mūsu šķiršanās, Tevī ir dzīvs tas spars, ko Tu guvi no manis, un arī šī vēstule, ar kuru Tu cerēji mani satriekt, slēpj sevī spēku, par ko Tev jāpateicas man.

Es esot godkārīgs? Nē, drīzāk lepns. Man nepārtraukti sev jāiegalvo, ka ticu saviem spēkiem, lai atbrīvotos no Tavām burvestībām. Es nevēlos izvērtēt Tavu vēstuli teikumu pa teikumam. Tas nozīmētu iesaistīties Tevis iecienītā spēlē un sagādāt sev veltīgas ciešanas. Tomēr piebildīšu vēl dažus vārdus. «Es rūgti smejos,» Tu raksti, «kad avīzes nemitīgi skandina par Tavu spēku… Es nekad vēl neesmu satikusi cilvēku, kas būtu vājāks par Tevi.» Tu labi zini, Terēza, ka uzbrūc man par divām pilnīgi dažādām lietām, kuras Tu jauc, kaut arī izliecies to nemanām. Tev nav tiesību to darīt. Kāds es biju attiecībās ar Tevi — tas skar tikai mūs abus. Tagad, tāpat kā Tu, es saprotu, ka šajā cīņā biju pārāk vājš. Tas bija aiz žēluma, bet žēlums bieži vien ir rada gļēvulībai. Taču Tu izliecies, it kā nezinātu, ka pasaulīgajā dzīvē vājš un bezpalīdzīgs cilvēks var radīt spēcīgu mākslas darbu. Un bieži vien tāpēc, ka ikdienas dzīvē viņš ir tik nevarīgs,

viņa darbs ir tik iespaidīgs. Vari būt mierīga, Terēza, tas, ko’ jaunie cilvēki saskata manās grāmatās, patiešām tajās atrodams. Tagad, kad esmu nomierinājies, labāk sāku aptvert to, ka, lai gan Tu man sagādāji daudz ciešanu, tomēr tieši par tām man tagad Tev jāpateicas. Galvenokārt Tavs neizsīkstošais naids palīdzēja man kļūt par to, kas esmu tagad.

Savā būtībā Tu vispirms esi postītāja. Dusmas Tevī izpaužas tieši tādā veidā. Tāpēc ka pati neesi laimīga, Tu ienīsti citu laimi. Tāpēc ka nespēj būt jutekliska, Tu nicini baudu. īgnums pārvērtis Tevi par vērīgu un dedzīgu vērotāju. Tāpat kā tic stari, kuri milzīgā dzelzs gabalā atrod plaisas, kas apdraud tā izturību, Tu acumirklī uztausti cilvēkā viņa vājāko vietu. Tu atrod vainu katrā cilvēka tikumā. Tās, Terēza, ir īpašas spējas, bet tās ir arī nolādētas spējas. Jo Tu aizmirsti, ka šīs īpašības pastāv īstenībā un ka dzelzs sijas iztur laika pārbaudi. Tās vājības, kuras Tu manī tik nežēlīgi atklāj, patiešām man piemīt, es to zinu; Tu esi pārsteidzoši vērīga, jo Tu tās pamanīji. Bet manas vājības paslēpušās tik biezā un izturīgā slānī, ka nevienai cilvēciskai būtnei nav pa spēkam to salauzt. Pat Tev tas neizdevās, un Tavas liktenīgās valdīšanas laikā mans darbs un mana dvēsele izdzīvoja.

«Kura sieviete,» Tu raksti, «gan varētu būt laimiga ar Tevi?» Es gribu, lai Tu zinātu, ka pēc mūsu šķiršanās arī es iepazinu laimīgu mīlestību. Kopā ar labsirdīgu un vienkāršu dzīvesbiedri es beidzot baudu mieru. Iztēlojos Tavu zobgalīgo smaidu: «Tu varbūt, bet viņa? …» Ja Tu kaut mirkli redzētu Nadīnu, Tu vairs nešaubītos, ka arī viņa ir laimīga. Ne jau visas sievietes vēlas_— tā kā Tu — kādu nogalināt, lai dzīvotu… Kuru Tu mēģini nogalināt patlaban?

Ill

NADĪNA — TER67.AI

Parīzē 1937. gada 2. februārī

Jūs droši vien būsiet pārsteigta, kundze, saņemot manu vēstuli. Pēc sabiedrības domām, mēs esam ienaidnieces. Es nezinu, kā Jūs izturaties pret mani. Runājot par mani, jāteic, ka es Jūs neienīstu, bet, gluži otrādi, jūtu pret Jums nevilšas simpātijas. Kaut gan senāk, Jūsu šķiršanās brīdī, Jūs dažus mēnešus bijāt mana sāncense, kas par katru cenu jāizstumj no mana izredzētā sirds, drīz vien pēc kāzām Jūs it kā kļuvāt par manu neredzamo sabiedroto. Esmu pārliecināta, ka Zilbārža mirušās sievas droši vien atkal satiekas viņu kopējā vīra atmiņās. Pats to negribēdams, Zeroms man stāstīja par Jums. Es mēģināju iztēloties Jūsu attieksmi pret šo neparasto un untumaino cilvēku, un man bieži ienāca prātā, ka Jūsu cietsirdība, bija daudz saprātīgāka par manu pacietību.

Pēc Zeroma nāves man nācās kārtot viņa dokumentus. Tur atradu daudz Jūsu vēstuļu. Viena no tām mani īpaši aizkustināja. Tā, kuru Jūs viņam rakstījāt pirms pieciem gadiem pēc viņa «Dienasgrāmatas» publicēšanas. Es vairākkārt sacīju viņam, ka tā lappuse Jūs apvainos. Es lūdzu Zeromu to izlaist. Taču viņš, šis vāja rakstura cilvēks, mēdza būt īpaši stūrgalvīgs un pārdrošs, kad bija runa par viņa daiļradi. Jūsu atbilde bija nežēlīgi asa. Varbūt Jūs būsiet pārsteigta, uzzinot, ka man tā liekas diezgan pareiza.

Tikai nedomājiet, ka es nododu Zeromu pēc viņa nāves. Es viņu mīlēju; es palieku viņam uzticīga, bet es cenšos viņu pareizi novērtēt un neprotu melot. Kā rakstnieks viņš bija apbrīnojams, jo bija gan talantīgs, gan godīgs. Par viņu kā cilvēku Jūs pateicāt patiesību. Nē, Zeroms nebija apustulis, un, ja arī viņš tāds likās saviem mācekļiem, mūs, savas sievas, viņš nekad nespēja maldināt. Viņš vienmēr centās apjozt savu rīcību, politiskos uzskatus, vispār visu savu dzīvi ar svētuma oreolu, bet motīvi, kas lika viņam tā rīkoties, bija diezgan sīki, kā mēs to labi zinām. Viņš uzskatīja par tikumu savu naidu pret pasaulīgo kņadu, taču tā īstais iemesls bija viņa slimīgā kautrība. Pret sievietēm viņš izturējās kā uzmanīgs un godbijīgs draugs, taču, kā Jūs viņam rakstījāt, te izpaudās drīzāk spēka trūkums, nevis patiess maigums. Viņš vairījās no oficiāliem pagodinājumiem, bet rīkojās tā aiz iedomības un aprēķina, nevis aiz lēnprātības.

Vārdu sakot, viņš nekad neko neupurēja, ja nevarēja gūt kādu labumu sev, un turklāt viņš gribēja, lai mēs noticam šai viņa izmanīgajai neizdarībai.

Patiešām, kundze, es domāju, ka viņš pats neizprata savu īsto dabu un ka šis cilvēks, kurš tik vērīgi un bargi ielūkojās citu cilvēku dvēselēs, tā ari nomira pārliecībā, ka ir gudrs vīrs.

Vai es biju laimīga ar viņu? Jā, par spīti tam, ka piedzīvoju tik daudz vilšanos, es biju laimīga, jo man nekad neapnika vērot šo mūžam mainīgo un apbrīnojami interesanto cilvēku. Pat viņa divkosība, ko es tikko aprakstīju, padarīja viņu par grūti atminamu mīklu. Man nekad neapnika klausīties viņā, izjautāt un vērot viņu. īpaši mani aizkustināja viņa bezpalīdzība. Pēdējos gados

izturējos pret viņu kā saudzīga māte, nevis kā mīloša sieva. Bet vai nav gluži vienalga, kā tu mīli, ja vien vispār mīli? Kad biju viena, es viņu nolādēju, bet, lidzko viņš parādījās, es visu piedevu. Starp citu, viņš pat nenojauta manu satraukumu. Un kādēļ gan lai viņš ko nojaustu? Domāju, ka sieviete, kas norautu viņa masku uri piespiestu ieraudzīt spogulī viņa īsto seju, iemantotu vienīgi Zeroma naidu, bet nepārliecinātu viņu. Pat Jūs neuzdrošinājāties pateikt patiesību agrāk, bet vienīgi tad, kad sapratāt, ka viņš Jums zudis uz visiem laikiem.

Bet cik ļoti Jūs ietekmējāt viņa dzīvi! Pēc Jūsu šķiršanās Zeroms, dzīvodams līdzās man, katru gadu to vien darīja kā aizvien no jauna aprakstīja šo šķiršanos. Jūs bijāt viņa vienīgā varone, visu viņa grāmatu galvenā persona. Itin visām varonēm, kaut arī viņas tika sauktas dažādos vārdos, bija florenciešu pāža frizūra — tāpat kā Jums, Jūsu cēlā stāja, pārlieku aizrautīgā dedzība, Jūsu pārliecīgā šķīstība un Jūsu acu skarbais mirdzums. Ne manas jūtas, ne vaibstus viņam nekad neizdevās attēlot. Vairākkārt viņš mēģināja to darīt man par prieku. Ak, ja Jūs zinātu, cik ļoti es cietu, redzot, kā tēls, kuru viņš veidoja manu acu priekšā, ik reizi pret skulptora gribu pakāpeniski pārtapa sievietē, kas bija līdzīga Jums. Viens no viņa stāstiem pat nosaukts manā vārdā — «Nadīna», taču kā lai neievēro, ka stāsta galvenā varone — saprātīgā un nepieejamā jaunava atkal esat jūs? Cik reižu es neesmu raudājusi, pārrakstot nodaļas, kurās Jūs esat attēlota gan kā noslēpumaina līgava, gan kā neuzticīga, bet dievināta sieva, gan kā nīstama, netaisna un tomēr iekārota sāncense.

Jā, kopš Jūs aizgājāt no viņa, Zeroms dzīvoja no atmiņām, no sliktajām atmiņām, kādas Jūs viņam atstājāt par sevi. Es darīju visu, lai padarītu viņa dzīvi mierīgu un bezrūpīgu un lai viņš varētu pilnīgi nodoties darbam. Šodien es sev vaicāju, vai rikojos pareizi. Varbūt lielam

māksliniekam nepieciešams ciest? Varbūt vienmuļa dzīve viņam ir daudz lielāks ļaunums par greizsirdību, naidu vai sāpēm? Nevar taču noliegt, ka savas labākās grāmatas Zeroms sarakstīja tolaik, kad Jūs bijāt viņa sieva; tāpat nevar noliegt, ka, palicis viens bez Jums, viņš nepārtraukti domās atgriezās pie jūsu kopdzīves pēdējiem mēnešiem. Pat Jūsu nežēlīgā vēstule, kas patlaban atrodas man priekšā, nespēja viņu izdziedēt. Visus pēdējos dzīves gadus viņš veltīja, lai atbildētu uz šo vēstuli gan savās domās, gan darbos. Viņa pēdējā, nepabeigtā grāmata, kuras manuskripts glabājas pie manis, ir nežēlīga grēksūdze, kurā viņš cenšas sevi attaisnot, pakļauj spīdzināšanai. Alt, kundze, kā es apskaužu Jūs par briesmīgo spēju satraukt viņu ar savu atturību!

Kādēļ es Jums to saku tagad? Tādēļ, ka jau labi sen jutu nepieciešamību visu izstāstīt. Tādēļ, ka man liekas — Jūs esat vienīgā, kas var to saprast, un arī tādēļ, ka es ceru — šī atklātība palīdzēs man izlūgties no Jums kādu laipnību. Jūs jau zināt, ka pēc Zeroma nāves par viņu daudz rakstīts. Es nedomāju, ka visi spriedumi par viņa daiļradi būtu patiesi un pietiekami plaši, taču šai jomā es nevēlos iejaukties. Kritiķiem ir tiesības kļūdīties: nākamās paaudzes dos savu vērtējumu; un man liekas, ka Zeroma grāmatas pieder pie tām, kas pārdzīvos autoru. Taču es nespēju mierīgi noraudzīties, kad biogrāfi izkropļo Zeroma tēlu un mūsu dzīvi. Zeroma ģimenes dzīves sīkumi, viņa rakstura slēptākās iezīmes bija zināmas vienīgi mums abām, kundze. Pēc ilgas šaubīšanās es nolēmu, ka man nav tiesību aiznest sev līdzi kapā manas atmiņas.

Tātad esmu nolēmusi rakstīt grāmatu par Zeromu. Nu, protams, es apzinos, ka man nav talanta. Bet šajā gadījumā svarīgs ir materiāls, nevis forma. Es vismaz atstāšu aculiecinieka liecību, un iespējams, ka nākotnē kāds talantīgs biogrāfs to izmantos, lai radītu patiesu Zeroma portretu. Jau vairākus mēnešus es pūlos savākt visus

dokumentus, kas man būs nepieciešami. Taču par vienu viņa dzīves periodu man trūkst materiālu — par jūsu saderināšanos un laulībām. Protams, es apzinos, ka rīkojos pretēji pieņemtajām pieklājības normām un pārdroši, toties godīgi un atklāti, tādē] nolēmu tieši Jums lūgt palīdzību. Iespējams, ka es nekad neuzdrošinātos to darīt, ja nejustu pret Jums neizprotamas un patiesas simpātijas, par ko jau rakstīju sākumā. Kaut arī ne reizi neesmu Jūs redzējusi, tomēr man šķiet, ka pazīstu Jūs labāk par jebkuru citu. Instinktīvi jūtu, ka nek|ūdos, pārgalvīgi uzticēdamās Jums. Es Jūs lūdzu, atrakstiet man, kur un kad es varu Jūs satikt, lai sīkāk izklāstītu Jums savus plānus. Es saprotu, ka Jums nepieciešams laiks, lai sameklētu un sakārtotu vecos dokumentus, ja vispār esat tos saglabājusi, bet, par spīti visam, es gribu Jūs sastapt pēc iespējas ātrāk un aprunāties. Es gribu Jums izstāstīt, kādu esmu iecerējusi šo grāmatu. Tad Jūs sapratīsiet, ka no manis Jums nedraud ne bargs, ne neobjektīvs vērtējums Gluži otrādi, es apsolu Jums, ka izmantošu savu sievietes viltību, lai būtu taisnīga pret Jums. Protams, es zinu, ka esat atkal apprecējusies, tādēļ īpaši centīšos nocitēt un nestāstīt neko tādu, kas šobrīd varētu Jūs apgrūtināt. Jau iepriekš pateicos Jums par visu, ko Jūs, esmu par to pārliecināta, darīsiet manā labā, lai atvieglotu manu uzdevumu.

Nadina Zeroma-Vansa.

P. S. Esmu nodomājusi šovasar aizbraukt uz Iriāžu1 , kur Jūs pirmo reizi sastapāties ar Zeromu, lai pēc iespējas labāk varētu, kā saka gleznotāji, uzzīmēt no dabas Stendāla viesnīcas terasi, kur Jūs tikāties ar Zeromu. Es gribētu arī apmeklēt Jūsu vecāku muižu.

1 Pilsētiņa Francijas dienvidaustrumos, netālu no Grenobles.

P. P. S. Man trūkst ziņu par Zeroma sakaru ar Vernjē kundzi. Varbūt Jūs zināt ko vairāk? Zeroms nepārtraukti stāstīja par Jums, bet par šo jaunības dienu piedzīvojumu vienmēr runāja atturīgi, skopi un izvairīgi. Vai taisnība, ka V. kundze atbrauca pie viņa uz Modanu 1907. gadā un abi kopā apceļoja Itāliju?

Vai Zeroma vecomāti no tēva puses sauca Orlansa vai, Melānija?

IV

TERĒZA — NADĪNAI

Evrē 1937. gada 4. februārī

Kundze!

Ar visdziļāko nožēlu daru Jums zināmu, ka nekā nevaru Jūsu labā darīt. Pati esmu nolēmusi publicēt grāmatu «Zeroma Vansa dzīve». Bez šaubām, Jūs esat viņa atraitne, Jūs nesat viņa vārdu, un tāpēc ar Jūsu vārdu parakstītu nelielu atmiņu krājumiņu lasītāji droši vien uzņems atsaucīgi. Taču būsim atklātas viena pret otru; Jums jāpiekrīt, kundze, ka pārāk maz pazināt Zeromu. Jūs apprecējāties ar viņu tolaik, kad viņš jau bija slavens un viņa sabiedriskā dzīve it kā aizēnoja privāto dzīvi. Es turpretim biju lieciniece tam, kā veidojās viņa rakstnieka talants un pieauga viņa slava, un arī Jūs pati taču atzīstat, ka Zeroma labākās grāmatas tika sarakstītas manā valdīšanas laikā vai arī — mani atceroties.

Tāpat neaizmirstiet, ka bez dokumentiem, kas pieder man, nozīmīgu Zeroma biogrāfiju nevar sarakstīt. Pie manis glabājas divtūkstoš viņa vēstuļu, divtūkstoš mīlestības un naida pārpilnu vēstuļu, un kur tad vēl manas atbildes, kuru melnrakstus arī esmu saglabājusi. Divdesmit

gadus es rūpīgi izgriezu visus par Zeromu vai viņa grāmatām avīzēs un žurnālos publicētos rakstus, vācu viņa draugu un nezināmu apbrīnotāju vēstules. Es glabāju visas Zeroma runas, lekcijas un rakstus. Nacionālās bibliotēkas direktors, kurš bija ieradies pie manis un sastādīja šo vērtību sarakstu, jo es vēlos tās novēlēt valstij, man teica: «Tā ir izcila kolekcija.» Minēšu tikai vienu piemēru: Jūs man jautājat, kā sauca Zeroma vecmāmiņu no Bordo. Man par šo Ortansu Polīnu Melāniju Vanšu ir vesela kaudze dokumentu tāpat kā par pārējiem Zeroma senčiem.

Zeroms mēdza dēvēt sevi par «cilvēku no tautas». Taču tā nav taisnība. Astoņpadsmitā gadsimta beigās Vanšu ģimenei piederēja neliela muiža Perigorā; Zeroma vecvecāki no mātes puses palielināja īpašumu, piepērkot apmēram simt hektāru zemes Meriņakā. Luija Filipa valdīšanas laikā Zeroma vectēvs bija savas pilsētiņas mērs, bet viens no tēvočiem — jezuīts. Dzimtajā novadā it visi uzskatīja Vansus par turīgiem buržuā. Es esmu nodomājusi par to visu rakstīt savā grāmatā. Un ne jau tādēļ, ka gribētu īpaši izcelt snobismu, kas bija viena no nabaga Zeroma vājībām. Es gribu būt objektīva un pat saudzīga. Bet es gribu būt arī patiesa un neko neizpušķot. Bet tieši tas, kundze, bija šī dižā cilvēka, kuru mēs abas mīlējām un tiesājām, visniecīgākais trūkums.

Pret Jums es būšu tikpat augstsirdīga kā Jūs pret mani. Kādēļ gan lai mēs viena otrai celtu neslavu? Man ir vēstules, kas liecina, ka Jūs pirms laulībām bijāt Zeroma mīļākā, bet es neminēšu tās. Man netīk skandāli, gan tie, kas skar mani, gan tie, kas skar citus, man ir pretīgi. Turklāt, kaut arī es pārmetu Zeromam diezin ko, es joprojām jūsmoju un apbrīnoju viņa daiļradi un esmu gatava kalpot viņam bezgalīgā pašaizliedzībā. Iespējams, ka mūsu grāmatas nāks klajā apmēram vienlaikus, tāpēc būtu vēlams, lai mēs apmainītos ar korektūrām. Tādējādi

mēs izvairīsimies no pretrunām, kas kritiķos modinātu aizdomas.

Par Zeroma vecumdienām, par viņa pagurumu pēc pirmās triekas lēkmes Jūs, protams, zināt labāk par mani. So viņa dzīves posmu es uzticu Jums. Es esmu nodomājusi beigt savu grāmatu ar mūsu šķiršanos. (Kādēļ gan atcerēties vēlākās ķildas?) Bet epilogā es mazliet pastāstīšu par jūsu laulībām, pēc tam par savām un pateikšu arī to, kā es uzzināju par Zeroma nāvi, kad kopā ar savu otro vīru uzturējos Amerikā. Skatoties kinoteātrī hroniku, es pēkšņi ieraudzīju uz ekrāna svinīgu bēru ceremoniju, Zeroma pēdējos fotouzņēmumus un Jūs, kundze, kad premjerministram pie rokas Jūs nokāpāt no tribīnes. Manuprat, tas būs jauks nobeigums grāmatai.

Bet es nemaz nešaubos, ka arī Jūs uzrakstīsiet brīnumjauku grāmatiņu.

ŽEROMA VAHSA KUNDZE —

USA IZDEVNIECĪBAI

Parīzē 1937. gada 7. februārī

Es tikko uzzināju, ka Terēza Beržē kundze (kura, kā Jūs zināt, ir mana vīra pirmā sieva) grib publicēt atmiņu krājumu. Vajadzētu aizsteigties viņai priekšā un publicēt manu grāmatu jau rudenī. Jūs saņemsiet manu manuskriptu 15. jūlijā. Es biju priecīga, uzzinot, ka Savienotās Valstis un Brazīlija jau pieprasījušas grāmatas publicēšanas tiesības.

VI

TERĒZA — NADĪNAI

Evrē 1937. gada 9. decembrī

Kundze!

Pēc manas grāmatas panākumiem Amerikā (tā saņēma Book of ihe Monlh Club balvu1 ) tikko no Holivudas pienāca divas garas telegrammas, un, pirms atbildu, vēlos apspriesties ar Jums. Slavena producenta aģents piedāvā ekranizēt «Zeroma Vansa dzīvi». Jūs droši vien zināt, ka Zeroms ir ļoti populārs Savienotajās Valstīs, it īpaši liberālās inteliģences aprindās un viņa «Vēstījumi» tur tiek uzskatīti gandrīz vai par klasiku. Šīs popularitātes dēļ un arī tādēļ, ka amerikāņi mūsu vīra kungā saskatījuši kaut ko apustulisku, producents vēlas, lai arī filma būtu aizkustinoša un iespaidīga. Tomēr dažas viņa prasības sākumā mani aizkaitināja. Bet, visu labi apdomājot, man sāka likties, ka mums jānes jebkurš upuris, lai iekarotu Zeromam vispasaules atzinību, kādu mūsdienās var nodrošināt tikai kinematogrāfs. Alēs abas pazinām Zeromu pietiekami labi, tādēļ saprotam, ka arī viņš pats tā rīkotos, jo, kad bija runa par slavu, vēsturiskā patiesība viņam vienmēr atvirzījās otrajā plānā.

Lūk, trīs vissarežģītākie nosacījumi:

a)    Holivuda vēlas parādīt Zeromu kā «cilvēku no tautas», kas cietis lielu trūkumu, un attēlot viņa jaunības dienu dramatisko cīņu ar nabadzību. Mēs zinām, ka tas neatbilst patiesībai, bet galu galā šī versija patiktu arī Zeromam, tādēļ domāju, ka mums nav nekādu tiesību būt prasīgākām par pašu varoni.

b)    Holivuda grib, lai Dreifusa prāvas epizodēs Zeromam būtu stingra un noteikta nostāja un lai viņš liktu uz spēles savu karjeru. Vēsturiski tas ir nepatiesi un hro-

1 Mēneša labākās grāmatas balva.

r

noloģiski neiespējami, bet šī neatbilstība nekaitēs Zeroma piemiņai, drīzāk otrādi.

a)   Visbeidzot — un tas ir pats smagākais nosacījums — Holivuda uzskata, ka būtu neizdevīgi Zeroma dzīvē ievest divas sievietes. Tā kā viņa pirmās laulibas bija laulības aiz mīlestības (jo romantiskākas konflikta dēļ ar manu ģimeni), kinematogrāfa specifiskā estētika prasa, lai tās būtu laimīgas laulības. Tāpēc producents lūdz manu piekrišanu «sakausēt» abas Zeroma sievas — proti, Jūs un mani — vienā tēlā. Filmas finālam viņš izmantos epizodes no Jūsu grāmatas, bet Jūsu izturēšanos Zeroma slimības laikā un nāves brīdī piedēvēs man.

Varu iedomāties, ka šis pēdējais nosacījums Jūs aizvainos, tāpēc art es sākumā atteicos no tā. Bet Holivudas aģents telegrafēja vēlreiz un minēja pārliecinošus argumentus. Protams, ka Vansa kundzes loma jātēlo kādai kinozvaigznei. Bet neviena slavena aktrise nekad nepiekritīs tēlol filmā, ja viņai jāfilmējas tikai pirmajā daļā. Viņš minēja šādu piemēru: lai panāktu, ka slavens aktieris filmējas Botvela lomā «Marijā Stjuartē», bija jāpiedomā klāt idilliskas epizodes no karalienes jaunības. Jums jāatzīst — ja jau labi zināmus vēsturiskus notikumus piemēro ekrāna prasībām, diez vai mums abām vajadzētu būt tik smieklīgi pedantiskām, kad runa ir par mūsu vienkāršo dzīvi.

Vēl piebildīšu, ka: a)' šī vienīgā sieva nebūs līdzīga ne Jums, ne arī man, tādēļ ka uz ekrāna mūs atveidos aktrise, ar kuru producentu šobrīd saista līgums, bet viņai nav nekādas līdzības ne ar vienu no mums; b) piedāvātā honorāra summa ir ļoti liela (sešdesmit tūkstoš dolāru, pēc pašreizējā kursa vairāk nekā miljons franku), un, protams, ja Jūs piekritīsiet pieprasītajām izmaiņām, es bagātīgi atlīdzināšu Jums par līdzdarbību, kas saistīta ar Jūsu grāmatas izmantošanu.

Lūdzu Jūs telegrafēt man, jo Holivuda gaida manu atbildi.

VII

NADĪNA — TERĒZAI

(telegramma)

10. XII 37. Jautājums pārāk nopietns lai to apspriestu vēstulē Punkts Izbraukšu ar Parīzes vilcienu pulksten 14.23 būšu pie Jums ap pīkst 18 Punkts Sirsnīgs sveiciens Nadīna.

vm

TERčZA — NADĪNAI

EvrS 1938. gada 1. augusta

Dārgā Nadīna, es atkal esmu šajā lauku mājā, kas Jums labi pazīstama un kas Jums tik mīļa. Esmu še viena, jo mans vīrs uz trim nedēļām aizceļojis. Jūs sagādātu man patiesu prieku, ja apciemotu mani un paliktu šeit tik ilgi, cik vien ilgi varat un vēlaties. Ja Jūs vēlēsieties lasīt, rakstīt, strādāt, es ļaušu Jums brīvu vaļu, jo pati esmu aizņemta, rakstot savu nākamo grāmatu. Ja vēlēsieties iepazīt šejienes apkārtni, kas patiešām ir brīnumjauka, mana mašīna būs Jūsu rīcībā. Bet vakaros, ja Jums būs patikšana atpūsties kopā ar mani dārzā, mēs pakavēsimies atmiņās — mūsu «sliktajās atmiņās» un parunāsim arī par mūsu darījumiem.

Apliecinot Jums savu visdziļāko cieņu,

Terēza Beržē.

NOSĒŠANĀS

—   Gribat, lai pastāstu par visdīvaināko notikumu manā dzīvē? — viņa vaicāja. — Jūs mani mulsināt. Manā dzīvē bijuši daudzi dažādi notikumi.

—   Varu iedomāties, ka ir vēl tagad.

—   Nē, nē! K|ūstu vecāka, kļūstu prātīgāka … Citiem vārdiem sakot, man vajadzīga atpūta… Tagad esmu ļoti priecīga, ja varu pavadīt vakaru vienatnē, pārlasot vecas vēstules vai klausoties plates.

—   Nevar būt, ka jūs neviens vairs neaplido… Jūsu vaibsti joprojām ir daiļi, un es nezinu, kādu notikumu pēdas — varbūt pagātnes sāpes — tiem piešķir kaut ko patētisku … Tas ir neatvairāmi…

—   Jūs man glaimojat… Patiesi, man vēl ir pielūdzēji. Nelaime tā, ka es viņiem vairs neticu. Diemžēl es pārāk labi pazīstu vīriešus, viņu dedzību, kamēr tie vēl neko nav panākuši, pēc tam viņu atsvešinātību vai greizsirdību. Es sev iestāstu: kādēļ gan vēlreiz skatīties komēdiju, kuras atrisinājums viegli uzminams?… Jaunībā tas bija citādi. Katru reizi man šķita, ka beidzot esmu sastapusi brīnišķīgu cilvēku, kas pratīs izkliedēt manas šaubas. Es padevos, jo spēle bija tā vērta … Raugiet, vēl pirms pieciem gadiem, kad iepazinos ar Reno, savu vīru, man likās, ka esmu kā no jauna piedzimusi. Viņš bija stiprs, gandrīz brutāls. Viņš uzveica visas manas šaubas, viņš smējās par manām rūpēm un raizēm. Es iedomājos, ka esmu atradusi viņā glābiņu. Ne jau tādēļ, ka viņš būtu nevainojams: viņam trūka izglītības un bija sliktas manieres. Bet viņš spēja dot man to, kā man vienmēr bija trūcis, — drošības sajūtu… Sava veida glābšanas riņķis … Vismaz toreiz es tā domāju.

—   Jūs vairs tā nedomājat?

—   Jūs labi zināt, ka ne. Reno piemeklēja smagas neveiksmes; man vajadzēja viņu mierināt, iedrošināt, stiprināt; man bija jāaizstāv aizstāvis.,. Patiešām stipri vīrieši ir liels retums …

—   Vai esat pazinusi kaut vienu?

—   Ai, jāl Vienu es pazinu. Diemžēl neilgu laiku un turklāt pārsteidzošos apstākļos… Pag, jūs gribējāt, lai pastāstu par savas dzīves dīvaināko notikumu, te jau tas ir!

—   Pastāstiet!

—   Mans dievs! Ko jūs prasāt no manis? Man būs krietni jāpiepūlē atmiņa… Pie tam tas ir garš stāsts, un jūs vienmēr tik ļoti steidzaties. Vai varat man atlicināt mazliet laika?

—   Protams, es uzmanīgi klausos jūs.

—   Tad lai notiek… Kopš tā laika pagājuši divdesmit gadi… Toreiz es biju jauniņa atraitne. Vai atceraties manas pirmās laulības? Lai izpatiktu vecākiem, es apprecējos ar gados daudz vecāku vīru, kuram biju pieķērusies, jā, bet tikai kā meita tēvam… Mīlestība pret viņu man nebija vis bauda, bet gan pienākums aiz pateicības. Pēc trim gadiem viņš nomira un atstāja man pieklājīgu mantojumu, tādējādi pēc atbrīvošanās no vecāku un vira aizbildniecības es pēkšņi jutos brīva, pati sava likteņa lēmēja un savas rīcības noteicēja. Bez īpašas lielības jāsaka, ka es toreiz biju diezgan glīta.,,

—   Vairāk nekā glīta.

—   Ja nu jūs tā domājat… Lai nu kā, man bija piekrišana, un drīz vien man pakaļ vilkās vesels bars pielūdzēju. Man pašai ļoti patika kāds amerikāņu jauneklis, vārdā Džeks Pārķers. Vairāki franči, kas teicās esam viņa sāncenši, man patika pat labāk. Mums bija vienāda gaume; viņi prata teikt patīkamus komplimentus. Džeks maz lasīja; no mūzikas viņš atzina vienīgi blūzus un džezu, bet glezniecībā naivi sekoja modei. Par mīlestību

viņš neprata runāt… Precīzāk, viņš par to nekad nerunāja. Manis aplidošana aprobežojās ar rokas paspiešanu kino, teātrī vai dārzā mēnessgaismā un ar vārdiem: «You are just wonderful

Man vajadzēja uzskatīt viņu par garlaicīgu. Taču nē, es labprāt pastaigājos kopā ar viņu. Man šķita, ka viņš ir nosvērts, atklāts. Viņš man sniedza to pašu drošības sajūtu, ko vēlāk mans tagadējais vīrs mūsu pazīšanās sākumā. Mani pārējie draugi paši bija neziņā par saviem nodomiem. Vai viņi vēlējās kļūt par maniem vīriem vai mīļākajiem? Viņi nekad neizteicās pietiekami skaidri. Ar Džeku nekā tamlīdzīga nebija. Pati doma par sakaru viņu šausmināja. Viņš gribēja apprecēt mani, aizvest uz Ameriku,' kur es dzemdētu viņam skaistus bērnus, tikpat sprogainus kā viņš, ar viņa mazo, taisno degunu, viņa lēnīgo nazālo akcentu, viņa naivitāti. Viņš bija kādas bankas viceprezidents, iespējams, ka reiz viņš kļūs par tās prezidentu. Katrā ziņā mums nekad nekā netrūktu un mums būtu lieliska mašīna. Tā viņš raudzījās uz pasauli.

Jāatzīstas, ka jutu lielu kārdinājumu. Tas jūs pārsteidz?… Un tomēr tas man ir ļoti raksturīgi. Tāpēc ka man pašai ir smags raksturs, vienkārši cilvēki mani valdzina. Es ļoti slikti sapratos ar savu ģimeni. Pārcelties uz patstāvīgu dzīvi Savienotajās Valstīs man nozīmēja aizbēgt no ģimenes. Pēc vairāku mēnešu ilgas prakses kādā Parīzes filiālē Džekam bija jāatgriežas Ņujorkā. Kad viņš brauca prom, es apsoiījos braukt pie viņa un ar viņu apprecēties. Ņemiet vērā, ka es nekad neesmu bijusi viņa mīļākā. Tas nenotika manas vainas dēļ: ja viņš būtu gribējis, es būtu pakļāvusies … Bet viņš ne reizi neuzdrošinājās. Džeks bija amerikāņu katolis ar stingriem uzskatiem un vēlējās noslēgt pieklājīgas laulības Piektās avēnijas Svētā Patrika baznīcā, un šajās svinībās

1 Jūs esat brīnišķīga. (Angl.)

piedalīsies daudz līgavaiņa brāļu žaketēs, baltām neļķēm pogcaurumos un līgavas māsas baltās organdija kleitās … Arī man tas šķita gluži pieņemami.

Bija norunāts, ka es ieradīšos aprīlī. Džeks bija apsolījis man rezervēt vietu lidmašīnā. Es gribēju lidot ar aviokompānijas Air-France lidmašīnu, un tas man likās lik dabiski, ka es pat neiedomājos viņam to īpaši pieteikt. Pēdējā brīdī es saņēmu biļeti pa maršrutu Parīze—Londona un Londona—Ņujorka, ko apkalpoja kāda amerikāņu aviosabiedrība, kuras lidmašīnām toreiz nebija tiesību nosēsties mūsu lidostā. Tas man diez kā nepatika, bet jūs jau zināt, ka esmu labsirdīga, tāpēc nevis pasūtīju biļeti no jauna, bet gan nolēmu atstāt visu, kā ir. Londonā bija paredzēts ielidot ap septiņiem vakarā, lidostā paēst vakariņas un pēc tam pulksten deviņos lidot tālāk uz Ņujorku.

Vai jums patīk lidostas? Es jūtu pret tām gluži neizskaidrojamu patiku. Tās ir daudz tīrākas un modernākas nekā dzelzceļa stacijas. Tās ir iekārtotas apmēram kā «operāciju zāles». Svešas, skaļruņu izkropļotas un tādēļ grūti saprotamas balsis Izsauc pasažierus braucieniem uz tālām un eksotiskām pilsētām. Pa plašajiem stiklotajiem logiem var redzēt nolaižamies un paceļamies milzīgas lidmašīnas. Tas viss šķiet mazliet nereāls un skaists. Es paēdu vakariņas, tad droši apsēdos vienā no angļu stila sūnu zaļajiem ādas krēsliem, un, kad pa skaļruni pateica kādu garu frāzi, ko es neuztvēru, es tomēr saklausīju vārdu «Ņujorka» un sava reisa numuru. Satraukusies es palūkojos visapkārt. Pasažieri cēlās kājās.

Krēslā, kas atradās netālu no manējā, es ievēroju sēžam kādu četrdesmit gadus vecu vīrieti, kura seja man šķita pievilcīga. Vājš, simpātisks, mazliet sajauktiem māliem, vaļā atrautu apkaklīti — viņš atgādināja angļu dzejniekus romantiķus, it īpaši Selliju. Uzlūkojot viņu, es nodomāju: «Rakstnieks vai mūziķis,» — un vēlējos, kaut

lidmašīnā viņš būtu mans kaimiņš. Viņš pamanīja manu piepešo apmulsumu un angliski teica:

«Atvainojiet, kundze… Vai jums bija jālido ar 632. reisa lidmašīnu?»

«Jā … Ko īsti ziņoja?»

«Ka tehniskas kļūmes dēļ lidmašīna varēs izlidot tikai sešos no rīta. Pasažieriem, kuri vēlas atpūsties viesnīcā, aviosabiedrība pēc dažām minūtēm atsūtīs autobusu.»

«Cik bēdīgi! Doties uz viesnīcu un celties piecos no rīta! Tirā bezkaunība … Un ko darīsiet jūs?»

«Es? Man, kundze, laimīgā kārtā ir draugs, kurš strādā lidostā un tepat arī dzīvo. Es atstāju savu mašīnu viņa garāžā. Tātad es sēdīšos pie stūres un braukšu mājās.»

Pēc kāda brīža viņš piebilda:

«Varbūt arī nebraukšu … Jāizmanto šī atelpa apgaitai … Esmu ērģeļu meistars, un laiku pa laikam man jāpārbauda instrumenti vairākās Londonas baznīcās… Tā man būs negaidīta iespēja pārbaudīt kādas divas vai trīs ērģeles.»

«Vai tad jūs varat tikt baznīcā nakts laikā?»

Viņš iesmējās un izvilka no kabatas milzīgu atslēgu saišķi.

«Nu protams! Tieši naktīs jau es pārbaudu klaviatūru un stabules; tā es nevienu netraucēju.»

«Vai jūs pats arī spēlējat?»

«Kā nu protu.»

«Šādi ērģeļmūzikas koncerti tumsā un vientulībā droši vien ir īpaši skaisti.»

«Skaisti? Nezinu. Kaut arī man patīk baznīcas mūzika, es neesmu labs ērģelnieks. Bet droši varu apgalvot — tā man sagādā ārkārtīgi lielu baudu.»

Viņš brīdi šaubījās, tad piebilda:

«Klausieties, kundze, es griezīšos pie jums ar visai dīvainu priekšlikumu … Jūs mani nepazīstat, un man nav tiesību prasīt no jums uzticēšanos … Taču, ja jūs gribētu

braukt man līdzi, es varētu jūs aizvest un pēc tam atkal atvest atpakaļ… Jūs droši vien esat mūziķe?»

«Jā gan. Kā jūs to zināt?»

«Jūs esat tik skaista kā mākslinieka sapnis. Tas neviļ.»

Jāatzīstas, ka kompliments mani aizkustināja. Sim cilvēkam piemita dīvaina vara. Es zināju, ka doties uz Londonu nakts laikā kopā ar nepazīstamu vīrieti ir vismaz nepiesardzīgi; es nojautu iespējamās briesmas. Bet man ne prātā nenāca atteikties.

«Lai notiek,» es teicu. «Ko lai iesāku ar savu somu?»

«Mēs to novietosim bagāžas glabātavā kopā ar manējo.»

Es nespēju jums pateikt, kas tās bija par trim baznīcām, kurās mēs tonakt iegājām, ne arī to, ko tonakt spēlēja mans noslēpumainais pavadonis. Es atceros vītņu kāpnes, pa kurām, viņam piepalīdzot, kāpu, atceros mēnessgaismu, kas spiedās cauri vitrāžām, un diženu mūziku. Es pazinu Bahu, Forē, Hendeli, bet man šķiet, ka visbiežāk mans pavadonis improvizēja. Tas bija satriecoši. Varētu teikt — izmocītas dvēseles brāzmaina grēksūdze. Tad skanēja dievišķas balsis un it kā maiguma pilni glāsti. Es biju gluži apreibusi. Es jautāju, kā sauc šo lielo mākslinieku. Viņu sauca Pīters Danns.

«Jums vajadzētu būt slavenam, jums ir talants,» es viņam teicu.

«Nedomājiet tā. Vēlā stunda un nakts rada šo ilūziju. Esmu viduvējs izpildītājs. Bet mani iedvesmo ticība un šovakar — jūsu klātbūtne.»

Viņa atzīšanās mani neizbrīnīja un nepārsteidza. Pīters Danns bija viens no tiem cilvēkiem, ar kuriem jau pēc dažām minūtēm jūties neparasti brīvi… Viņš bija kā viesis no citas pasaules. Kad visas trīs baznīcas bija apmeklētas, viņš ļoti vienkārši sacīja:

«Vēl tikai pusnakts. Vai nevēlaties trīs četras atlikušās stundas pavadīt manā mājā? Es jums pagatavošu

olu kulteni. Būs vēl atlikuši daži augļi. Mana saimniecības vadītāja nāks rīt no rīta, lai visu nokoptu.»

Es pēkšņi jutos laimīga, un, ja jau reiz stāstu jums visu, jāatzīstas, arī neskaidri cerēju, ka šis vakars būs sākums mīlestībai. Sievietes ir daudz vairāk pakļautas savām jūtām nekā jūs, vīrieši. Dievišķā mūzika, dziesmu pārpilnā nakts, maigā un stingrā roka, kas vadīja mani caur tumsu, — viss radīja manī jūtu mulsumu. Ja mans pavadonis to vēlētos, es būtu viņa varā… Tāda nu es reiz esmu.

Viņa mazais, grāmatām pārblīvētais, balti izkrāsotais dzīvoklītis ar melnu dzegu man iepatikās. Es tūlīt jutos kā māj^s. Pati noņēmu cepuri un novilku ceļojuma apmetni. Piedāvājos palīdzēt sagatavot mūsu vakariņas viņa maziņajā virtuvītē. Viņš atteicās:

«Nē, esmu pieradis. Paņemiet kādu grāmatu. Būšu klāt pēc dažām minūtēm.»

Es izvēlējos Šekspīra «Sonetus» un paguvu izlasīt trīs, kas lieliski sasaucās ar manas dvēseles noskaņojumu. Tad atgriezās Pīters, nolika man priekšā mazu galdiņu un mani apkalpoja.

«Viss ir tik gards,» es teicu. «Un mani ielīksmo. Es esmu izsalkusi. Jūs esat apbrīnojams cilvēks! Jums viss izdodas lieliski. Laimīga ir tā sieviete, kuru jūs saucat par savu!»

«Nevienu es nesaucu par savu… Bet man labāk patiktu, ja jūs stāstītu par sevi. Jūs esat francūziete, tas ir skaidrs. Vai dodaties uz Ameriku?»

«Jā, es gribu precēties ar amerikāni.»

Viņš neizskatījās nedz pārsteigts, nedz vīlies.

«Mīlat viņu?»

«Man viņš jāmīl, jo esmu nolēmusi nodzīvot ar viņu kopā visu mūžu.»

«Tas ne vienmēr ir pietiekami,» viņš teica. «Pastav laulības, kuru valgos ieslīd negribīgi un lēni, bez īpašas

vēlēšanās. Pēkšņi attopas, kad lēmums jau pieņemts. Un atkāpties vairs nav drosmes. Neizdevusies dzīve… Bet es daru nepareizi, teikdams jums šos pesimistiskos vārdus, jo nekā nezinu par jūsu izvēli. Nevar būt, ka tik izcila sieviete kā jūs būtu kļūdījusies.., Vienīgais, kas mani pārsteidz…»

Viņš apklusa,

«Sakiet vien… Nebaidieties mani aizvainot. Es esmu pietiekami saprātīga… es gribu teikt — spējīga apsvērt un izvērtēt savu rīcību it kā no malas.»

«Labi,» viņš turpināja, «vienīgais, kas mani pārsteidz, ir ne jau tas, ka jums iepaticies amerikānis (starp viņiem mēdz būt pat ļoti ievērojami un pievilcīgi cilvēki), bet gan tas, ka jūs esat ar mieru nodzīvot kopā ar viņu viņa zemē visu savu mūžu… Jūs patiešām tur atradīsiet «jauno pasauli», kuras tikumi un paražas būs jums sveši… Var jau būt, ka tie ir angļu aizspriedumi… Var arī būt, ka jūsu saderinātais ir tik lielisks cilvēks, ka jūs nepiešķirat nekādu nozīmi tai sabiedrībai, kas pulcēsies ap jūsu ģimeni.»

Es mirkli pārdomāju. Man šķita — un es nezinu, kāpēc, — ka viss, ko es teikšu Pīteram Dannam, ir ārkārtīgi svarīgs un ka mans pienākums ir precīzi viņam paskaidrot katru vissīkāko manu domu niansi.

«Neticiet tam,» es teicu. «Džeks (mans nākamais vīrs) nebūt nav tik lielisks cilvēks, un es pat esmu pārliecināta, ka viņš nekādā ziņā nevarēs man aizstāt tās vides trūkumu, kas man pašai liekas tik pievilcīga… Džeks ir jauks zēns, ļoti godīgs cilvēks, viņš būtu man labs vīrs tai ziņā, ka viņš mani nekrāptu un mēs varētu radīt veselus bērnus. Bet bez bērniem, viņa darba, politikas un anekdotēm par mūsu draugiem mums diez vai atrastos daudz kopīgu interešu… Saprotiet mani pareizi. Džeks nebūt nav neizglītots; viņš ir ļoti veikls darījumos; viņam piemīt dabas dota skaistuma izjūta, noturīga

gaume… Vienīgi dzeja, gleznas, mūzika viņa skatījumā nav nekas īpaši svarīgs. Viņš nekad par to nedomā… Vai tas ir tik briesmīgi? Galu galā māksla taču ir tikai viena no cilvēciskās darbības izpausmēm.»

«Bez šaubām,» Pīters Danns teica. «Arī nemīlot vai, pareizāk sakot, neatzīstot mākslu, cilvēks var būt ļoti jūtīgs pēc dabas… Es drīzāk dotu priekšroku atklātai vienaldzībai nekā darbīgam, skaļam snobismam. Taču lai kļūtu par vīru tādai sievietei kā jūs… Vai viņam vismaz piemīt netveramais smalkums, kas palīdz atminēt viņam līdzās dzīvojošas būtnes dvēseles noslēpumainās vēlmes?»

«Tik d^iļi viņš nemeklē… Es viņam patīku; viņš nezina, kādēļ, un arī necenšas to izzināt. Viņš nešaubās, ka spēs darīt mani laimīgu. Vai tad man nebūs darbīgs vīrs, dzīvoklis Parka avēnijā, vislabākā augstākās klases mašīna un lieliski melnie kalpotāji, kurus salīgusi viņa māte, kas pati dzimusi Virdžīnijā? Ko vēl vairāk sieviete var vēlēties?»

«Neesiet tik dzēlīga,» viņš teica. «Sarkasms vienmēr liecina par sirdsapziņas pārmetumiem. Kad to sāk vērst pret cilvēkiem, kuri jāmīl, jūtas mirst… Tā ir… Un tas ir ļoti nopietni. Vienīgais glābiņš meklējams patiešām maigā un žēlsirdīgā attieksmē pret vīriešiem. Jo gandrīz visi ir nelaimīgi…»

Es nedomāju, ka Džeks būtu nelaimīgs. Viņš ir īsts amerikānis, kas labi piemērojies sabiedrībai, kurā viņš dzīvo un kuru no tiesas uzskata par pašu labāko pasaulē. Par ko lai viņš šaubītos?»

«Drīz vien viņš šaubīsies par jums. Jūs iemācīsiet viņam ciest.»

Es nezinu, vai man izdevās attēlot jums, kāds tonakt bija mans noskaņojums, kas lika visam piekrist. Tas bija visai neparasti, ka vienos naktī es atrados kāda angļa dzīvoklī; ar viņu tikai pirms dažām stundām biju iepa

zinusies lidostā. Vēl dīvaināk bija tas, ka es atklāti izstāstīju viņam par savu personisko dzīvi un nākotnes nodomiem. Visbeidzot bija pārsteidzoši, ka viņš man deva padomus un es tos uzklausīju vislielākajā nopietnībā.

Bet tā tas bija. Pīterā jautās tāda labestiba un cieņa, kas vērta situāciju pavisam dabisku. Viņš nebūt necentās kļūt par pravieti vai gaišreģi. Nebūt ne. Sajā cilvēkā nebija nekā mākslota. Ja es izteicu kādu jocīgu piezimi, viņš smējās no visas sirds. Bet varēja nojaust, ka viņš jebkurā situācijā ir nopietns un atklāts, kas ir pasaulē visretāk sastopamā īpašība… Jā, tā ir… Nopietns un atklāts… Vai saprotat? Lielākā daļa cilvēku nesaka to, ko domā. Viņu vārdos vienmēr slēpjas kāda apslēpta doma. Ideja, ko viņi izsaka, slēpj sevī citu, ko viņi labprāt noslēptu… Vai arī viņi runā par visu, kas ienāk prātā, bez domāšanas. Pīters uzvedās gluži kā daži Tolstoja varoņi. Viņš uzreiz iedziļinājās lietas būtībā. Tas mani tā pārsteidza, ka es viņam pajautāju:

«Vai jūsu dzīslās rit krievu asinis?»

«Kādēļ jūs tā domājat? Dīvaini, ka jūs uzdodat man šādu jautājumu. Jā, mana māte bija krieviete, tēvs — anglis.»

Es biju tik lepna par savu atklājumu, ka turpināju viņu iztaujāt:

«Jūs neesat precējies? Nekad neesat bijis precējies?»

«Nē… Jo… Tas jums liksies pārāk augstprātīgi.. Es taupu sevi kaut kam cēlākam.»

«Cēlākai mīlestībai?»

«Jā, cēlākai mīlestībai, bet tā nebūs sievietes mīlestība. Man ir tāda sajūta, ka ārpus šīs pasaules nožēlojamām parādībām pastāv kaut kas ļoti skaists, kā dēļ vērts dzīvot.»

«Un šo «kaut ko» jūs atrodat baznīcas mūzikā?»

«Jā, un arī dzejā. Tāpat kā evaņģēlijā. Es gribu, lai mana dzīve būtu bezgala skaidra un tira. Man jāatvainojās, ka tā runāju par sevi, tik… svinīgi… un anliem tik neparastā stilā… taču man liekas, ka jūs tik labi saprotat… un tik ātri…»

Es piecēlos un apsēdos pie viņa kājām. Kāpēc? Nepratīšu jums paskaidrot. Bet citādi es nevarēju.

«Jā, es saprotu,» es teicu. «Es jūtu tāpat kā jūs, ka būtu tīrais neprāts izniekot mūsu dzīvi, kas ir mūsu vienīgā bagātība, apmainot to pret nenozīmīgiem mirkļiem, veltīgu darbošanos, sīkumainiem strīdiem… Es gribētu, lai katra manas dzīves stunda būtu līdzīga šai, ko pavadu kopā ar jums.., Un tomēr es zinu, ka tā nebūs…

Man nav tik daudz spēka … Es ļaušos straumei,' jo tā ir vieglāk… Es kļūšu par Džeka Pārķēra kundzi, es spēlēšu ā la canasta1 , labāk apgūšu golfa spēli, ziemā braukšu uz Floridu, un tā aizritēs gadi, līdz iestāsies nāve… Jūs droši vien teiksiet, ka tas ir nožēlojami… Jums būs taisnība… Bet ko darīt?»

Es atbalstījos pret viņa ceļgaliem; tobrīd es piederēju viņam. Jā, piederēt vēl neko nenozīmē; to vēlēties — nozīmē visu.

«Ko darīt?» viņš teica. «Paturiet sev lēmējtiesības. Kādēļ ļauties straumei? Jūs protat peldēt. Ar to es gribu teikt: jūs esat spējīga uz enerģisku un cildenu rīcību… Nu protams! Starp citu, lai pakļautu likteni, nemaz nav vajadzīga liela piepūle. Cilvēka dzīvē gadās reti brīži,

1 Kāršu spēle.

kad viss izšķiras uz ilgāku laiku. Tādos brīžos jābūt drosmei pateikt «jā» vai «nē».»

«Un jūs domājat, ka tagad pienācis tāds brīdis, kad man jārod drosme pateikt — nē?»

Viņš noglāstīja manus matus, tad atrāva roku un šķita pārdomājam.

«Jūs man uzdodat visai sarežģītu jautājumu,» viņš beidzot teica. «Kādas tiesības man, kas jūs tik tikko pazīst, kas nenieka nezina par jums, jūsu ģimeni, jūsu nākamo vīru, — kādas tiesības man dot jums padomu? Es varu tik smagi kļūdīties… Uz šo jautājumu atbilde jādod nevis man, bet jums. Jo jūs vienīgā zināt, ko cerat sagaidīt no šīm laulībām; jūs vienīgā zināt visus sīkumus, lai izdarītu secinājumus… Viss, ko es varēju darīt, bija pievērst jūsu uzmanību tam, kas pēc manām domām un, šķiet, arī pēc jūsu domām ir galvenais, un jautāt jums: vai esat pārliecināta, ka nenogalināsiet sevī to, kas jūsos ir pats labākais?»

Nu bija mana kārta padomāt.

«Diemžēl nē, es par to neesmu pārliecināta. Tas, kas manī ir pats labākais, — tā ir cerība piedzīvot kādu aizraušanos; tā ir nemitīga pašuzupurēšanās tieksme… Jau bērna gados es sapņoju kļūt par svēto vai varoni.. .Tagad es sapņoju veltīt savu dzīvi kādam brīnišķīgam cilvēkam un, ja būs lemts, palīdzēt viņam radīt, piepildīt viņa misiju… Tā… To, ko nupat jums atklāju, es vēl nekad neesmu nevienam teikusi… Kādēļ izstāstīju jums? Jautāju to pati sev. Kaut kas jūsos mudina būt atklātai un uzticēties.»

«Sis kaut kas,» viņš teica, «ir atsacīšanās. Tas, kurš sev nemeklē to, ko ļaudis pieraduši dēvēt par laimi, droši vien spēj mīlēt cilvēkus tā, kā tie būtu jāmīl, un šādi spēj sasniegt īstu laimi.»

Tad es izdarīju kaut ko pārdrošu un neprātīgu. Es satvēru viņa rokas un teicu:

«Un kādēļ gan jūs, Pīter Dann, aizmirstat, ka arī jums pienākas jums atvēlētā īstas laimes daļa? Arī es jūs tik tikko pazīstu, un tomēr man liekas, ka jūs esat tas cilvēks, kuru zemapziņā vienmēr esmu meklējusi.»

«Jūs maldāties… Es tagad liekos jums pavisam citāds, nekā īstenībā esmu. Nevienai sievietei es nebūšu vēlamais vīrs vai mīļākais. Es esmu pārāk noslēgts. Es nevarēšu paciest, ka no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam man blakus būs kāds, kurš nepārtraukti prasīs, lai esmu uzmanīgs pret viņu, un kuram uz to būs tiesības…»

«Sī uzmanība būs savstarpēja.»

«Bez šaubām, bet man nav vajadzīga uzmanība.»

«Jūs jūtaties pietiekami stiprs, lai viens izaicinātu dzīvi… Vai ne?»

«Pareizāk, es jūtos pietiekami stiprs, lai izaicinātu to kopā ar visiem labas gribas cilvēkiem… lai kopā ar viņiem vērstu pasauli gudrāku, laimīgāku.,, vai vismaz pacenstos to darīt.»

«Varbūt tas būtu vieglāk Izdarāms, ja jums blakus būs uzticama līdzgaitniece. Protams, ja viņu spārnos tāda pati ticība kā jūs. Bet ia viņa jūs mīl…»

«Ar to nepietiek… Es pazinu daudzas iemīlējušās sievietes, kas it kā mēnessērdzīgas sekoja vīriešiem, kurus mīlēja. Bet kādu dienu tās pamodās un redzēja, ka atrodas briesmās uz jumta kores. Tad viņām bija vairs tikai viena doma: nokāpt un stingri nostāties uz cieta, pierasta pamata… Vīrietis, ja viņam nav svešas žēluma jūtas, seko sievietei un nokāpj arī pats. Pēc tam, kā mēdz teikt, viņi nodibina ģimeni… Lūk, atbruņots karotājs!»

«Jūs gribat cīnīties vfens.»

Viņš maigi piecēla mani.

«A^an vēl nekad nav bijis tik smagi to teikt, bet tā ir patiesība … Es gribu cīnīties viens.»

Es nopūtos.

«Zēl! Es biju gatava jutns upurēt Džeku.»

«Labāk jau upurējiet Džeku un mani.»

«Kam?»

«Jums pašai.»

Es paņēmu cepuri un gāju pie spoguļa to uzlikt. Pīters pasniedza man apmetni.

«Jums taisnība,» viņš teica, «laiks braukt. Lidosta ir ļoti tālu no šejienes, un būs labāk, ja mēs ieradīsimies pirms pasažieriem, kurus atvedīs autobuss.»

Viņš devās uz virtuvi nodzēst lampu. Pirms izgāja pa durvīm, viņš, kā man likās, nespēja atturēties — apskāva mani un brālīgi piekļāva sev klāt. Es neaizstāvējos, es pakļāvos spēkam, kuram labprāt ļautu valdīt pār sevi. Bet viņš ātri vien atguvās, atvēra durvis un izveda mani ārā. Uz ielas stāvēja viņa mazais auto, kurā es, ne vārda neteikusi, apsēdos viņam blakus.

Lija, un naksnīgās Londonas ielas bija skumīgas. Pēc brīža Pīters ierunājās. Viņš attēloja man cilvēkus, kas dzīvoja šajās mazajās, vienveidīgajās mājiņās, viņu vienmuļo dzīvi, viņu nožēlojamos priekus un cerības. Viņa izdomas bagātība bija apbrīnas vērta. Viņš būtu varējis kļūt par izcilu rakstnieku.

Tad mēs iebraucām priekšpilsētas rūpniecības rajonā. Mans ceļabiedrs apklusa. Es domāju. Es domāju par to, kāda rīt būs mana ierašanās Ņujorkā, par Džeku, kurš pēc šīs satraucošās nakts man liksies mazliet smieklīgs. Pēkšņi es sacīju:

«Pīter, apturiet!»

Viņš strauji nobremzēja, tad jautāja:

«Kas noticis? Jums nelabi?.,. Vai arī jūs manā dzīvoklī kaut ko aizmirsāt?»

«Nē. Bet es nelidošu uz Ņujorku… Es vairs negribu

precēties.»

«Ko?»

«Es pārdomāju. Jūs atvērāt man acis. Jūs sacījāt, ka dzīvē mēdz būt brīži, kad viss izšķiras uz ilgāku laiku… Te jums būs viens no tādiem brīžiem… Esmu izlēmusi. Es neprecēšos ar Džeku Pārķeru.»

«Uz mani gulstas briesmīga atbildība. Domāju, ka esmu jums devis labu padomu. Bet es varēju kļūdīties.»

«Jūs nevarējāt kļūdīties. Un es jau nu nekādā ziņā. Tagad es skaidri zinu, ka tas bija neprāts. Es nebraukšu.»

«Lai slavēts dievs!» viņš teica. «Jūs esat glābta. Jūs gājāt pretim savam postam. Bet vai jūs nebaidāties atgriezties Parīzē, izskaidroties? …»

«Kāpēc? Mani draugi un tuvinieki nožēlo manu aizbraukšanu. Viņi uzskatīja šīs kāzas par manu kaprīzi… Viņi būs priecīgi, kad atgriezīšos.»

«Un misters Pārķers?»

«Džeku tas sarūgtinās uz pāris dienām vai pāris stundām. Viņa patmīļa, protams, cietīs, bet viņš sev iestāstīs, ka viņam būlu daudz rūpju ar tik kaprīzu sievu, un priecāsies, ka šķiršanās notikusi pirms, nevis pēc kāzām… Vienīgi derētu viņam steidzīgi telegrafēt, lai viņš rītdien veltigi netērē laiku, gaidīdams mani lidostā.»

Piters no jauna iedarbināja motoru.

«Ko mēs tagad darām?» viņš jautāja.

«Brauksim vien uz lidostu. Jūsu lidmašīna gaida. Es lidošu atpakaļ uz Franciju. Sapnis izsapņots.»

«Tas bija jauks sapnis,» viņš teica.

«Nomoda sapnis.»

Ieradusies lidostā, es devos uz telegrāfu un nosūtīju Džekam šādu telegrammu: «Nonācu pie secinājuma ka laulības nepārdomātas Punkts Nožēloju jo jūs ļoti mīlu bet nespēšu dzīvot ārzemēs Punkts Uzskatīju atklātību par labāku Punkts Nosūtu jums biļeti Punkts Skūpstu Marsela.» Es pārlasīju un pārlaboju: «jūs ļoti mīlu nespēšu dzīvot ārzemēs». Arī bez šiem diviem vārdiem viss tāpat bija skaidrs.

Kamēr es rakstīju telegrammu, PIters devās uzzināt savas lidmašīnas izlidošanas laiku. Tad viņš atgriezās.

«Viss ir labi,» viņš teica. «Vai drīzāk slikti: motors saremontēts. Man jālido pēc divdesmit minūtēm. Jums jāgaida līdz septiņiem rītā. Man žēl atstāt jūs vienu. Vaf gribat, es nopirkšu jums kādu grāmatu?»

«Nē,» es teicu. «Man daudz kas jāpārdomā.»

«Vai esat pārliecināta, ka neko nenožēlojat? Vēl ir laiks, bet, tiklīdz jūs būsiet nosūtījusi telegrammu, būs par vēlu kaut ko labot.»

Ne vārda neatbildējusi, pasniedzu veidlapu telegrāfa darbiniekam.

«Nogaidīt ar nosūtīšanu?» viņš jautāja.

«Nē.»

Pēc tam es paņēmu Pīteru zem rokas.

«Dārgais Pīter, man ir tāda sajūta, it kā es pavadītu uz lidmašīnu savu vistuvāko draugu.»

Es nevarēšu jums atkārtot visu, ko viņš man sacīja tanīs divdesmit minūtēs, kuras mums vēl bija atlikušas. Viņš man sniedza īstu dzīves gudrību krājumu. Jūs dažreiz man esat teicis, ka man piemīt labākās vīriešu īpašības, ka es esmu uzticīgs draugs, ka es nemeloju. Ja tā kaut daļēji ir taisnība, man par to jāpateicas Piteram. Beidzot skaļrunis aicināja: «Pasažieri uz Ņujorku. Sešsimt trīsdesmit otrais reiss…» Es pavadīju Piteru līdz pat izejai. Tur es pastiepos uz pirkstgaliem un noskūpstīju viņu uz lūpām. Es vairs ne reizi neesmu viņu satikusi.

—   Jūs nekad viņu vairs neesat satikusi? Kāpēc? Vai tad jūs neatstājāt viņam savu adresi?

—    Protams, bet viņš ne reizi man neatrakstīja. Es domāju, ka viņam ir tāds paradums — uz brīdi ienākt cilvēka dzīvē, uzvest to uz pareizā ceļa, tad nozust.

—   Un, pati būdama Londonā, jūs nekad neesat mēģinājusi viņu sastapt?

—   Kādēļ gan? Kā viņš pats izteicās, viņš taču bija man atdevis labāko, ko varēja sniegt. Mēs nekad vairs neprastu atsaukt tās nakts īpašo noskaņu… Nē, tā bija labāk… Nekad nevajag censties atsaukt atmiņā kādu pārāk skaistu brīdi… Bet vai man nebija taisnība, kad es jums teicu, ka šis ir pats dīvainākais notikums manā dzīvē? Vai nav brīnišķīgi, ka cilvēks, kuram man jāpateicas par to, ka viņš pārvērtis manu likteni, — ka tieši viņš ietekmēja manu lēmumu palikt Francijā, nevis doties uz Ameriku, ka šis cilvēks, kuram bija uz mani vislielākā ietekme, ir kāds nepazīstams anglis, ar kuru es nejauši iepazinos lidostā?

—   Tas mazliet atgādina senlaicīgos stāstus, kuros dievs pārtop par ubagu vai svešinieku, lai varētu tuvoties mirstīgajiem… Taisnību sakot, Marsela, svešais jūs nemaz tik pamatīgi nepārveidoja, jo galu galā jūs apprecējāties ar Reno, kurš ir tāds pats cilvēks kā Džeks, tikai ar citu vārdu.

Viņa uz brīdi aizsapņojās.

—   Protams, — viņa teica. — Raksturu nevar mainīt, to tikai mazliet palabo.

MIRĪNA

Kristiānu Menetrijē apbrīnojuši izcilākie mūslaiku rakstnieki. Viņam bija daudz ienaidnieku tāpēc, ka tādus neizbēgami rada panākumi, un arī tāpēc, ka atzinību viņš ieguva vēlu — tādā brīdī, kad viņa spalvasbrāji un kritiķi jau bija pieraduši uzskatīt viņu par neizprotamu dzejnieku, kas pelnījis cieņu, bet nevar patikt publikai; tātad var jūsmot par viņa darbiem, un

tas būs cildeni, bet ne bīstami. Viņa sieva Klēra Menetrijē, dedzīga, aktīva un godkāra sieviete, pierunāja komponistu Zaņu Fransuā Montelu sarakstīt operu pēc viņa liriskās drāmas «Merlins un Viviāna»1 motīviem un panāca, ka ap 1927. gadu viņas vīrs kjuva diezgan pazīstams, taču Kristiāna pārtapšanai par iecienītu autoru, kura lugas bieži tika izrādītas teātros, mums jāpateicas aktierim Leonam Lorānam. Šis stāsts nav plaši pazīstams, un, manuprāt, būtu interesanti to pieminēt kaut vai tāpēc, ka tas parāda dažus līdz šim maz izpētītus radošā darba aspektus.

Leons Lorāns, kuram bija tik labvēlīga loma Francijas teātra mākslas atdzimšanā laikposmā starp abiem kariem, pirmoreiz tiekoties, itin nemaz neatgādināja aktieri. Cilvēks, kam pilnīgi sveša patmīļa, vienmēr gatavs pašaizliedzīgi izcelt jebkuru šedevru — viņš vārda tiešā nozīmē bija teātra mākslas priesteris. Turklāt viņš bija ārkārtīgi izglītots. Ne tikai tie darbi, ko viņš mīlēja, bija šīs mīlestības cienīgi; viņš zināja un saprata arī vissarežģītākos un ne visai populāros darbus. Tiklīdz viņš izveidoja pats savu trupu, tā ar viņam piemītošo drosmi tūlīt uzveda Eshila «Prometeju», Eiripīda «Bakhantes» un Šekspīra «Vētru». Viņa Prospero un Elēnas Mesjēras atveidotais Ariēls2 daudziem atstājis visgaišākās atmiņas. Lorāns atjaunoja Moljēra, Misē un Marivo lugu uzvedumus jaunā interpretācijā tolaik, kad snaudošā «Comčdie■ Fratiļaise» vēl tikai gaidīja, lai Eduārs Burdē3 to modina. Visbeidzot, mūsdienu rakstnieku vidū Lorānam laimējās atrast tos, kuri bija cienīgi turpināt poētiskā teātra skais

1 Burvis Merlins un feja Viviāna — ķeltu leģendu un Apa|ā galda bruņinieku romānu personas.

2 Šekspīra komēdijas «Vētra» varoņi.

3 Bnrdē Eduārs — franču dramaturgs (1857—1945), teātra «Comйdie-Franзaise» administrators no 1936. līdz 1940, gadam.

tās tradīcijas. Franču dramaturģijai jāpateicas viņam par lielisku aktieru plejādi.

Es jau teicu, ka, pirmoreiz to satiekot, Lorānu nevarēja noturēt par aktieri. Patiešām — viņa balss intonācija, manieres, valoda drīzāk atgādināja jaunu skolotāju vai varbūt ārstu. Bet šis iespaids bija acumirklīgs. Pietika pavērot viņa tēlojumu piecas minūtes, lai pārliecinātos, ka mūsu priekšā ir izcils aktieris, kuram piemīt neiedomājami plašas spējas pārveidoties un kurš cildeni var notēlot gan Augustu «Cinnā», gan abatu1 komēdijā «Nevajag neko solīt», gan traģikomisko Bazilu «Seviļas bārddzinī».

Kristiāns Menetrijē apbrīnoja Lorānu, gāja skatīties katru izrādi ar viņa piedalīšanos, bet, ja neiejauktos Klēra Menetrijē, viņš, iespējams, nekad neiepazītos ar šo slaveno aktieri, jo abi bija kautras dabas. Klēra, tāpat kā viņas vīrs, sajūsminājās par Leona Lorāna tēlojumu; viņa vēlējās, lai Kristiāns rakstītu lugas teātrim; viņa lieliski saprata, ka vienīgi izcils, ārkārtīgi izglītots aktieris spētu vīru pierunāt. Tāpēc viņa visai apņēmīgi centās sadraudzēties ar Leonu Lorānu viņa tuvāko draugu pulkā, un viņai tas izdevās. Ar jūras za|ajām acīm un bālo seju Klēra vēl aizvien bija ]oti pievilcīga, bet sievietes skaistums vēl nekad nebija atstājis vienaldzīgu Leonu Lorānu. Starp citu, tiklīdz vīrieši iepazinās, abi juta īstu baudu nemitīgi «tērzēt par teātri». Kristiānam par šo tēmu bija milzum daudz ideju, un vairums no tām saskanēja ar slavenā aktiera un režisora domām.

—    Reālistu vislielākā kļūda, — teica Kristiāns, — ir viņu vēlēšanās atveidot uz skatuves mūsu ikdienas valodu … Bet tieši to skatītājs teātrī nemeklē. Nekad nedrīkst aizmirst, ka drāma ir radusies no rituāla ceremo

1 Abats — personāžs Alfrēda de Misē komēdijā «Nevajag neko solīt».

nijas, ka procesijas, visādi uznācieni, kori ieņēma tajā nozīmīgu vietu… Arī komēdijā… Alums apgalvo, ka Aloljērs ieklausījies Pontošanža1 mūķīzeru valodā… Iespējams, ka tā ari bija, ka tas nav apstrīdams, bet Aloljērs ieklausījās šai valodā, lai pēc tam to stilizētu.

—    Piekrītu, — Leons Lorāns atbildēja. — Pilnīgi piekrītu. Un šī iemesla dēļ, Menetrijē, es gribu, lai jās beidzot sāktu rakstīt lugas teātrim. Jūsu liriskā dzeja, izteiksmīgais tēlojums… Kaut arī pirmajā mirklī tā neliekas, aktierim tas ir lielisks materiāls… Veidojiet mums statujas; mēs tās atdzīvināsim.

Leons Lorāns runāja īsos teikumos, kurus viņa skaistā balss padarīja pārste; dzoši izteiksmīgus.

—   Bet es taču jau rakstu lugas teātrim, — Kristiāns iebilda.

—   Nē, mans dārgais! … Nē!… Jūs rakstāt poēmasdialogus, bet tas ir — teātris atpūtas krēslā2 , bet jūs vēl ne reizi neesat iedrošinājies stāties publikas priekšā.

—   Tādēļ ka manas lugas neuzved.

—    Labāk jau sakiet, ka jūs nekad neesat centies panākt, lai jūsu lugas teātri uzved… Līdz šim jūs pilnīgi neesat ņēmis vērā skatuves prasības. Bet tieši tas rada teātri… Uzrakstiet lugu man… Jā, cienītais, personiski man… Tad jūs redzēsiet, ko nozīmē mēģinājumi… Tā būs īstā skola … Nu, lūk, jūs vēl neesat atbrīvojies (un tas, manuprāt, ir jūsu vienīgais trūkums) no simbolisma samākslotības… Nekas! Tiklīdz jūsu lugas skanēs no skatuves, jūs pats saklausīsiet disonanses. Dramaturgam skatuve ir tas pats, kas oratoram plate, kurā ieskaņota viņa balss. Viņš tūlīt saklausa pielaistās kļūdas un izlabo tās.

1 Tilts pār Sēnu.

2 Lugas, kas domātas lasīšanai, nevis spēlēšanai. «Teātris atpūtas krēslā» — Misē lugu krājuma nosaukums.

—   To jau es mēģinu Kristiānām iestāstīt no rīta līdz vakaram, — Klēra teica. — Viņš ir dzimis teātrim.

—   Nezinu, — Kristiāns sacīja.

—   Pamēģiniet kaut reizi.,. Atkārtoju vēlreiz: uzrakstiet lugu man.

—   Bet par kādu sižetu?

—   Jums to ir simtiem, — Leons Lorāns teica. — Kā nu ne? Ik reizi, kad pavadu jūsu sabiedrībā stundu, jūs man izstāstāt kādas lugas pirmo cēlienu, kurš gandrīz vienmēr ir lielisks. Sižets! Jums tikai jāapsēžas pie rakstāmgalda un jāuzraksta viss, ko man jau stāstījāt… Starp citu, tas ir ļoti vienkārši. Es aizvērtām acīm apņemos tēlot lugā, kd jūs man atnesīsiet.

Kristiāns uz brīdi aizsapņojās.

—   Jā, iespējams, ka man ir ideja, — viņš teica. — Jūs jau zināt, cik ļoti šobrīd mani satrauc draudošās kara briesmas, cik ļoti es pūlos — starp citu, gluži veltīgi —• pievērst franču sabiedrības uzmanību Vācijā valdošo neprāšu atklātajiem plāniem . ..

—   Es lasīju jūsu rakstus «Figaro»1 , — Leons Lorāns teica. — Manuprāt, tie ir labi un vajadzīgi… Taču jums jāsaprot, ka pārāk aktuāla luga …

—   Ak! Es jums nepiedāvāju mūsdienīgu lugu. Nē, es gribētu pārcelt lugas darbību uz pavisam citu laikmetu. Vai atceraties, kā izturējās atēnieši tolaik, kad Maķedonijas valdnieks Filips pieprasīja «dzīves telpu»2 un citu pēc citas iekaroja Grieķijas mazās valstiņas? «Sargieties!» Dēmostens3 brīdināja atēniešus. «Sargieties!» viņš tagad sacīs. «Ja jūs nepalīdzēsiet Čehoslovakijai, jums

1 1854. gadā dibināta avīze, iznāk katru dienu.

2 Dzīves telpa — politisks termins, kuru lietoja hitlerieši, lai 'attaisnotu savu iebrukumu kaimiņvalstīs.

8 Dēmostens (382—322 p. m. ē.) — slavens grieķu orators.

neizbēgt no bojāejas!»1 Taču atēnieši bija vieglprātīgi un uzticības pārpilni; bet Filipam bija piektā kolonna … Dēmostens cieta sakāvi… Un tad pienāca Atēnu kārta .,. Tas būs otrais cēliens.

—        Brīnišķīgi! — Leons Lorāns sajūsmināts iesaucās.

—   Brīnišķīgi! Lūk, jums sižets rokā. Ķerieties pie darba! Tūlīt pat!

—   Pag, — Kristiāns teica. — Man -vēl šis tas jāpārlasa. Bet es jau iedomājos jūs lieliski tēlojam Dēmostenu … Jo jūs taču tēlosiet Dēmostenu, vai ne?

—   Nu protams!

Dzi|ā saviļņojumā Klēra līdz pat pieciem no rīta klausījās, kā viņi apspriež jauno lugu. Kad abi šķīrās, nozīmīgākās ainas jau bija iecerētas. Kristiāns pat bija izdomājis fināla repliku. Pēc daudziem sarežģījumiem Filipa nāve šķiet brīnums, kas glābs Atēnas. Bet Dēmostens netic ilgstošam brīnumam, nedz tam, ka Atēnas varētu glābt kas cits kā vien pašu atēniešu griba, drosme un izturība. «Jā,» viņš saka, «es dzirdu … Filips ir miris … Bet kā sauc Filipa dēlu?» Un kāds viņam atbild: «Aleksandrs!»

—   Lieliski! — Leons Lorāns iesaucās. — Lieliski! Es pat iztēlojos, kā es to pateikšu… Menetrijē, ja jūs neuzrakstīsiet lugu mēneša laikā, tad neesat teātra cienīgs.

Pēc mēneša luga bija uzrakstīta. Tagad mēs zinām, ka tā pilnīgi attaisnoja visas Klēras un Lorāna cerības. Tomēr, kad pēc lugas izlasīšanas teātrī, kas kjuva par īstu autora triumfu, Lorāns ieradās pie Menetrijē, lai vienotos par lomu sadali, termiņiem un mēģinājumiem, viņš izskatījās noraizējies un apmulsis. Kristiānam, kurš, kā jau vairums autoru, kad runa ir par pašu sacerējumiem, bija

1 *Ja jūs nepalīdzēsiet Cehoslovakijai…» — 1938. gadā sabied rolie — Francija, Anglija, Itālija — atstāja Cehoslovakiju Hitleram Seit sadūrās divi paralēlie plāni; ar Dēmostena vārdiem Menetrijē runā par Cehoslovakiju (darbība notiek 1938.—1939. gadā).

ļoti jūtīgs, radās iespaids, ka Lorāns nav pilnīgi apmierināts.

—   Nē, — viņš teica Klērai pēc Leona Lorāna aiziešanas, — nē, viņam kaut kas nepatīk… Bet kas?… Viņš man neteica … Patiesībā viņš man neko nepateica … Tas ir kas nesaprotams… Neņemos apgalvot, ka luga viņam nepatīk; viņš atkal runāja ar mani par savu lomu un par ainu Sapulcē ar neviltotu sajūsmu… Bet viņu nomāc kāda apslēpta doma… Kāda?,,. Nav ne jausmas.

Klēra pasmaidīja.

—    Kristiān, — viņa teica, — Jūs esat izcils rakstnieks, un es jūs patiesi apbrīnoju. Taču jūs kļūstat bērnišķīgi naivs, kad .runa ir par parastām attiecībām starp cilvēkiem … Kaut arī pati neesmu Lorānu satikusi, varu galvot, ka droši zinu, kas noticis.

—   Kas tad ir noticis?

—    Pareizāk būtu teikt, kas vēl nav noticis … Kā viņam trūkst… Jūsu lugā, mīļais, nav lomas Elēnai Mesjērai… Un jums jāatzīst, ka es jūs jau brīdināju.

Kristiāns saērcināts iebilda:

—    Kā lai tur būtu loma Mesjērai? Viņa ir brīnišķīga aktrise, patiesi lieliska Misē vai Marivo lugās, bet ko viņa, pēc jūsu domām, varētu darīt politiskā traģēdijā?

—Mans mīļais, protat gan jūs novirzīt sarunu! Nebūt nav svarīgi, ko Elēna darīs politiskā traģēdijā, cita lieta — kā Leons Lorāns turpmāk sadzīvos ar savu mīļāko:

—   Elēna Mesjēra ir Leona Lorāna mīļākā?

—   Vai esat no mēness nokritis, dārgais? Viņi dzīvo kopā jau četrus gadus.

—   Kā es to varēju zināt? Un kāds tam sakars ar manu lugu? Tātad jūs domājat, ka Lorāns gribētu …

—   Es nedomāju, Kristiān. Esmu pārliecināta, ka Lorāns to vēlas un, ja būs vajadzīgs, pat pieprasīs lomu Mesjērai; un vēl piebildīšu, ka, pēc manām domām, jums

nenāktos grūti dot viņam šo gandarījumu… Ja nu jūs lugai pievienotu vēl kādu tēlu, kas …

—   Neparko!… Tas izjauktu manas drāmas kompozīciju.

—   Labi, Kristiān … Mēs vēl parunāsim par šo tēmu.

Un viņi patiešām drīz vien atkal pievērsās šai tēmai,

jo Lorāns kļuva aizvien noslēgtāks un drūmāks, runāja par interpretācijas, angažementa un viesturneju grūtībām. Kristiāns, pabeidzis lugu, dega nepacietībā to ātrāk redzēt uz skatuves un savukārt uztraucās un errojās.

—    Kā būtu, dārgais, ja jūs ļautu man parunāt ar Lorānu divatā? — Klēra teica. — Man viņš atklās to, kas viņu satrauc, un es jums apsolu, ka pratīšu visu nokārtot… Protams, ar vienu noteikumu — jums jāuzraksta vēl viena loma.

—    Bet kā lai to izdaru? Es taču nevaru pārveidot savu lugu, kura ir īsts mākslas darbs, tāpēc vien, ka…

—   Bet, Kristiān, tas taču nav grūti, un jums ir tik bagātīga iztēle… Nu kaut vai otrajā cēlienā, kur jūs attēlojat maķedoniešus, kad tie Atēnās organizē piekto kolonnu, — kādēļ gan tie nevarētu meklēt palīdzību pie gudras kurtizānes, vareno atēniešu, baņķieru un politiķu draudzenes?… Lūk, jums gatavs tēls, turklāt pilnīgi ticams.

—   Jā, varbūt ar… Un varētu pat… Ja, jums taisnība, būtu interesanti parādīt propagandas slēptās metodes, kas ir tikpat senas kā pasaule…

Klēra zināja, ka vissīkākais graudiņš, kas iemests Kristiāna iztēlē, dzīs bagātīgus asnus. Viņa tikās ar Lorānu, un sarunai bija labi panākumi.

—        Ak! Kāda lieliska doma, — viņš atviegloti teica.

—    Es neuzdrīkstējos par to bilst ne vārda jusu vīram, kurš neatzīst nekādus kompromisus, kad runa ir par viņa darbiem. Bet publika ne visai augstu vērtē lugas, kuras nav nevienas sievietes… Pat Šekspīrs «Jūlijā Cēzarā»…

Un ari Korneijs savai drāmai «Horācijs» piedomāja klāt Sabīnes tēlu, bet Rasins traģēdijā par Fedru — Arīcijas tēlu.., Un turklāt, kundze, es jums teikšu visu patiesību: man negribētos uzvest lugu, kurā Flēnai nebūs lomas… Nē, negribētos gan.,. Viņa ir ļoti jauna; viņa mani kaislīgi mīl, taču viņai patīk dejot, viņa necieš vientulību. Ja katru vakaru būšu aizņemts teātrī, viņa tiksies ar citiem vīriešiem, un es galvoju jums — tas mani stipri uztrauks… Taču, ja jūsu vīrs uzrakstīs viņai kaut niecīgu lomiņu, tas visu izmainīs.., Jau pēc nedējas mēs varētu sākt mēģinājumus.

Tā radās Minnas tēls. Viņu radot, Kristiāns domāja gan par ciniskajām, ar izcilu prātu apveltītajām Aristofāna sievietēm, gan par Marivo mīlētājām, kuras Elēnai Mesjērai sagādāja slavu viņas karjeras sākumā. No šī paradoksālā sajaukuma, autoram pašam par lielu izbrīnu, radās savdabīgs un valdzinošs tēls. «Zelta loma,» sacīja Lorāns.

Klēra uzaicināja Elēnu A^esjēru pusdienās, lai Alenetrijē varētu iepazīstināt viņu ar lugas jauno variantu. Elēna bija valdzinoša maza auguma sieviete, garām, izliektām skropstām un veikla un piesardzīga kā kaķene; runāja viņa maz un ne reizi nepateica neko muļķīgu. Kristiānam viņa iepatikās.

—   Jā, — viņš teica, — šī naivā, kurā nav ne miņas no naivitātes, patiešām kā radīta viltīgas nodevējas lomai.

—   Viņa jums ne sevišķi patika, Kristiān?

—    Ne jau nu gluži, un turklāt — vai tad viņa nemīl Lorānu? Viņš ir ne tikai viņas mīļākais, bet arī radītājs; viņš pats viņu izveidojis. Bez Lorāna viņa nekas nebūtu.

—   Vai tiešām jūs domājat, Kristiān, ka apziņa, ka viņa par daudz ko ir parādā Lorānam, spēj padarīt maigākas viņas jūtas? Pati būdama sieviešu nīdēja, es gan saskatu ko līdzīgu apslēptām dusmām… Bet kas jums tur daļas? Mesjērai loma patika, tātad viss kārtībā.

Tik tiešām kādu nedēļu viss bija kārtībā. Taču pēc tam Lorāns atkal kļuva noslēgts.

—   Kas nu atkal atgadījies? — Kristiāns minēja.

—        Šoreiz man nav ne jausmas, — Klēra teica. — Bet es uzzināšu …

Un patiešām Lorāns nelika ilgi lūgties un izskaidroja radušās grūtibas.

—        Loma ir brīnišķīga, un Elēna jūtas kā septītajās debesīs… Tikai… Saprotiet, mēs dzīvojam kopā un braucam uz teātri ar vienu taksometru; kāda jēga braukt katram atsevišķi?… Bet, ja Elēna uznāks uz skatuves tikai otrajā cēlienā, ko lai viņa viena iesāk savā ģērbtuvē veselu stundu?… Viņa vai nu garlaikosies, un to viņa nekad nevar ilgi izturēt, vai arī viņa gaidīs pielūdzējus, un es sevi pārāk labi pazīstu ,.. Mana spēle no tā cietīs… Nemaz jau nerunājot par manu sirdi… Menetrijē jau vienalga, kā man ap sirdi, toties mana spēle.,.

—        Vārdu sakot, — Klēra secināja, — jūs vēlētos, lai Mirīna uznāk uz skatuves jau pirmajā cēlienā?

—   No jums nekā nevar noslēpt, kundze.

Kad Klēra pavēstīja vīram šo jaunumu, viņš sāka skaļi vaimanāt:

—        Vēl nekad nevienu rakstnieku nav piespieduši strādāt pēc šādas metodes!

Taču Klēra pazina sava laulātā drauga raksturu; vispirms jānomierina viņa sirdsapziņa.

—        Bet, Kristiān, visi dramaturgi strādāja tieši tāpat… Jūs labi zināt, ka Šekspīram bija jāņem vērā aktieru ārējais izskats un Rasins rakstīja lomas Sanmelē1 . Par to mums vēsta de Seviņē kundze2 ,

—   Viņa nicināja Rasinu.

1 Sanmelē Demāra Mari (1642—1698) —franču aktrise, Rasina mi|ākā.

2 De Rabitēna-Santāla de Seviņē Marl (1626—1696) — slaveno «Vēstuļu» autore.

—   Taču labi pazina viņu.

Mitina parādījās jau pirmajā cēlienā. Vai vērts sacīt, l<a taksometra problēma, kas bija jāatrisina, lai atvestu abus aktierus uz teātri, nebija mazāk svarīga, kad viņiem vajadzēja atgriezties mājās, un pēdējā lugas variantā Minnai bija jābūt uz skatuves arī trešajā cēlienā. Protams Klērai atkal bija jāiejaucas.

—    Kristiān, kāpēc gan Mirlna nevarētu tūlīt pēc sakāves kļūt tikumīga un patriotiski noskaņota? Lai viņa dodas pie dumpiniekiem. Lai viņa kļūst par Dēmostena mīļāko.

—    Patiešām, Klēra, ja Јs jūs klausīšu, tad drīz vien iestigšu Holivudas salkanībās!… Nē, nu reiz pietiek, es vairs nerakstīšu klāt

ne rindiņu.

—   Kādēļ jūs domājat, ka vieglprātīga sieviete nevar būt patriote? Kas tur tik banāls un neticams? Dzīvē tā bieži gadās. Kastiljone1 iekaroja Napoleonu III ar savu kvēlo sapni par Itālijas vienību … Tikai Mirīnas pārvērtībai jābūt smalkai un negaidītai… Un jūs pratīsiet izdarīt to labāk par citiem … Protams, doma padarīt viņu par Dēmostena mīļāko bija tikai joks.

—   Kāpēc joks?… Daži franču revolūcijas patrioti…

Pārliecināta, ka savu panākusi, Klēra ņēmās Lorānu mierināt, bet paplašinātā un bagātinātā Mirīnas loma

1 Skaistajai Virdžinijai Oldoni, grāfienei Verasis di Kastiljone (1835—1899) bija zināma ietekme tiz Napoleonu III (1808—1873), Francijas imperatoru no 1852. līdz 1870. gadam.

kjtiva par vienu no nozīmīgākajām visā lugā. Pienāca pirmizrādes diena. Tas bija īsts triumfs. Visa Parīze, tāpat kā Lorāns, jūsmoja par Mirīnu. Tie skatītāji, kas klusībā, tāpat kā Menetrijē, bažījās par tā laika politiku un kas, paši to neapzinādamies, ilgojās pēc nacionāla teātra, pēc tādas lugas, kāda savulaik bija Eshila «Persieši», skandēja ovācijas autoram. Profesionāļi novērtēja autora veiklību, ar kādu antīkais sižets pārtapis mūsdienīgā un ne mirkli nav pārvērties par parodiju. Pat Fabērs, parasti visai bargs pret kolēģiem, sacīja Rlērai laipnus vārdus.

—   Jūs droši vien pielikāt savu ķepiņu pie Mirīnas veidošanas, jūs, noslēpumainā skaistule! — viņš noteica īgnā labsirdībā. — Nav ko teikt. Tā ir sieviete, īsta sieviete… Un jūsu atturīgais vīrs bez jūsu palīdzības nemūžam nebūtu radījis šo tēlu… Esiet atklāta, jūsu Kristiāns no sevišķi labi pazīst sievietes!

—   Man glaimo, ka Mirīnas tēls jums iepaticies, — Klēra teica, — bet man tur nav nekādu nopelnu.

Nākamajā dienā Robers Kemps1 savā recenzijā rakstīja tikai par Mirīnu. «No šī brīža,» viņš apgalvoja, «Mirīnu godās tāpat kā Agnesi vai Selimēnu.» Klēra vīram pār plecu bezgala laimīga lasīja šos vārdus un nomurmināja:

—   Padomā tik — ja nebūtu šīs problēmas ar taksometru, nebūtu arī Mirīnas.

Pārējais pieder literatūras vēsturei. Visiem zināms, ka lugu «Fiiips» pārtulkoja visās pasaules valodās un tā lika pamatus jaunajam franču teātrim. Bet diezin vai kāds zina, ka pirms gada Elēna Mesjēra atstāja Leonu Lorānu un apprecējās ar kādu Holivudas režisoru; Lorāns centās pierunāt Klēru, Kristiāna Menetrijē atraitni, kura tagad rūpējās par sava vīra literāro mantojumu, lai izsvītro Minnas lomu.

1 Kemps Robērs (1879—1959) — franču teātra un literatūras kritiķis; Agnese un Selimēna — Moljēra komēdiju «Sievu skola» un «Mizanlrops» varones.

—    Mēs abi taču zinām, — viņš teica, — ka ši loma ir gluži nenozīmīga un lugas pirmajā variantā tās nemaz nebija, tad kādēļ gan mēs nevaram atjaunot sākotnējo va riantu?… Tas padarīs Dēmostena tēlu askētiski skarbu, kas, jāatzīstas, man patīk daudz labāk.,» Turklāt man nevajadzēs meklēt aktrisi Mirīnas lomai… Bez tam mēs ietaupīsim arī naudu, jo nevajadzēs tik daudz maksāt jaunai aktrisei.

Taču Klēra maigi, bet noteikti noraidīja šo lūgumu:

—   Ticiet man, Lorān, jūs bez grūtībām sameklēsiet jaunu Mirlnu. Jums tas tik labi izdodas… Bet es nepie ļaušu, ka mana vira lugā kāds kaut ko maina… Nevajag šķirt to, ko Kristiāns savienojis.

Un Mirīna, nepieciešamības un iedvesmas bērns, turpināja savu triumfālo ceļu pa pasaules teātru skatuvēm.

BIOGRĀFIJA

Lielo ēdamzāli tik tikko apgaismoja blāvas lustras. Togad Londonā bija modē pusdienot pustumsā. Ervē Marsenā, atradis savu vietu, pamanīja, ka nosēdināts blakus kādai cienījama vecuma dāmai ar milzīgu pērļu virteni — lēdijai Hemptonai. Ervē par to nebēdāja. Padzīvojušas dāmas mēdz būt iecietīgas un dažreiz pastāsta interesantus notikumus. Arī šai lēdijai, spriežot pēc viņas izvairīgā un zobgalīgā skatiena, piemita neviltota humora dzirksts.

—   Kādā valodā jūs vēlaties runāt, Marsenā kungs? Franču vai angļu?

—   Ja vien jums nav iebildumu, lēdija Hemptona, es labāk gribētu sarunāties franciski.

—   Un tomēr jūs rakstāt par arigļu tēmām. Es lasīju jūsu darbu «Džozefa Cemberlena dzīve». Tā mani uzjautrināja, jo es taču labi pazinu visus šos cilvēkus. Ko esat iecerējis patlaban?

Jaunais francūzis nopūtās.

—   Mans sapnis ir uzrakstīt grāmatu par Baironu, bet par viņu jau tik daudz rakstīts … Es zinu, ka ir atrasti jauni materiāli. Šodien mums ir Mērijas Sellijas vēstules un grāfienes Gvičioli dokumenti, bet diemžēl viss jau publicēts. Es gribētu dot kaut ko pavisam jaunu, bet nekā tāda neatrodu.

Vecā dāma pasmaidīja,

—   Un ja nu es jums pastāstītu par kādu pilnīgi nezināmu Bairona dēku…

Ervē Marsenā izdarīja neapzinātu kustību kā mednieks, kas caur lapotni pēkšņi ierauga alni, meža cūku, vai kā veikalnieks, kuram paziņojuši, kāds akciju kurss biržā celsies.

—   Pilnīgi nezināmu Bairona dēku? Pēc tik ilgiem meklējumiem tas, lēdija Hemptona, būtu gluži neticami.

—   Var būt, ka es pārspīlēju, saukdama to par «pilnīgi nezināmu»… Varones vārds jau ir minēts. Es domāju par lēdiju Spenseru-Sviftu.

Ervē uzmeta lūpu.

—   Ak tā!… Jā, esmu dzirdējis… Bet par šo notikumu nav zināms nekas noteikts.

—   Dārgais Marsenā kungs, vai par šādiem jautājumiem vispār var zināt kaut ko noteiktu?

—   Ļoti bieži, lēdija Hemptona. Daudzos gadījumos ir saglabājušās vēstules, aculiecinieku liecības. Protams, vēstules reizēm melo un liecības ir apšaubāmas, taču tāpēc jau ir pētnieka kritiskā attieksme.

Lēdija Hemptona pagriezās pret savu galdabiedru un paraudzījās uz viņu caur savu senlaicīgo lorneti.

—   Un ko jūs sacītu, ja es piedāvātu jums lēdijas Spenseras-Sviftas dienasgrāmatu (viņas vārds bija Pandora), kas rakstīta tolaik, kad viņai bija sakars ar Baironu? Un vēl vēstules, ko viņa saņēmusi no Bairona?

Jaunais francūzis aiz prieka piesarka.

—   Tad, lēdija Hemptona, es sacītu tāpat kā indieši, ka jūs esat mans tēvs un mana māte. Pateicoties jums, es varēšu sarakstīt savu grāmatu. Bet vai jums patiešām pieder šie dokumenti?… Piedodiet par manu jautājumu.,. Tas viss liekas tik neticami…

—   Nē, — viņa teica. — Man šo dokumentu nav, bet es zinu, kur tie atrodas… Tie pieder tagadējai lēdijai Spenserai-SViftai, Viktorijai, manai draudzenei no pansijas laikiem. Līdz šim Viktorija vēl nevienam nav tos rādījusi.

—   Tad kādēļ lai viņa tos rādītu man?

—   Tādēļ, ka es viņu lūgšu.., Jūs vēl pietiekami nepazīstat šo zemi, Marsenā kungs; tā ir noslēpumu un pārsteigumu pilna. Mūsu ārpilsētas māju pagrabos un bēniņos glabājas veselas bagātības. īpašnieki ir pret tām pilnīgi vienaldzīgi. Bet, kad kāds izput un māja tiek pārdota utrupē, tad vecie arhīvi atkal ierauga dienas gaismu. Ja nebūtu uzņēmīgā un neatlaidīgā amerikāņa, kas atrada izdaudzinātos Bosvela dokumentus, tie joprojām gulētu kroketa bumbiņu kastē, kur tie bija paslēpti.

—   Vai domājat, ka uzņēmīgs un neatlaidīgs francūzis gūs tādus pašus panākumus, kaut arī viņam nav to daudzo tūkstošu dolāru, ar ko amerikānis maksāja par Bosvela dokumentiem?

—   Viku Spenseru-Sviftu dolāri neinteresē. Viņai, tāpat kā man, jau apritējis astoņdesmitais gadu desmits. Viņas ienākumi ir pilnīgi pietiekami. Nē, ja viņu kas pārliecinās, tad tikai simpātijas pret jums, ja pratīsiet tās iemantot, un arī cerība, ka jūs radīsiet pievilcīgu viņas vīra vecvecmāmiņas portretu.

—   Lords Spensers-Svifts ir miris?

—    Viņš nebija lords, bet gan baronets… Sers Aleksandrs Špensers-Svifts bija pēdējais šī titula īpašnieks. Viktorija vēl dzīvo tajā pašā namā, kurā viesojies Bairons… Tas ir Glosteršīras grāfistē, brīnumjaukā Elizabetes laika pilī. Vai gribat izmēģināt laimi un turp aizbraukt?

—   Ar lielāko prieku … Ja mani uzaicinās …

—    Par to es parūpēšos. Jau šovakar aizrakstīšu Vikai. Viņa jūs noteikti uzaicinās… Un nenobīstieties, ja vēs tules tonis būs ass. Viktorija domā, ka mūsu cienījamā vecuma priekšrocība ir tā, ka drīkst teikt visu, kas ienāk prātā. Kāpēc gan visas šīs ceremonijas? Patiešām — kāpēc?

Pēc dažām dienām Ervē Aļarsenā savā mazajā mašīnā brauca pa Glosteršīras grāfistes jaukajiem lauku ceļiem. Vasara bija lietaina kā vienmēr. Kokiem un puķēm tas nācis par labu. Pat vismazāko lauku mājiņu logos varēja redzēt krāšņas puķes. Visas mājas, kas bija celtas no šajā apvidū izplatītā zeltītā akmens, bija tādas pašas kā Šekspīra laikā. Ervē, kas ļoti jūsmoja par Anglijas ainavu poētisko burvību, bezgala sajūsminājās par Vindhērstas parku, kur atradās lēdijas Spenseras-Sviftas īpašums. Viņš brauca pa līkumainām alejām, gar glīti apcirptiem, ar leknu zāli apaugušiem mauriņiem, pār kuriem majestātiski slējās vareni ozoli. Paparžu un kosas biezokņi ieskāva dīķi. Beidzot Ervē ieraudzīja mežvīniem apaugušo pili, un viņš strauji pukstošu sirdi nobremzēja pie ieejas durvīm. Viņš piezvanīja. Nekādas atbildes. Pagaidījis minūtes piecas, Ervē atklāja, ka durvis ir vaļā, un gāja iekšā. Tumšajā priekštelpā, kur uz krēsliem mētājās šalles un mēteļi, neviena nebija. Taču no blakus istabas skanēja vienmuļa balss, kas, šķiet, deklamēja iemācītu tekstu. Ervē piegāja tuvāk durvīm un ieraudzīja galeriju, kuras sienas greznoja liela izmēra portreti. Kāda tūristu

grupa bija sapulcējusies ap lepni uzpostu virssuiaini tumši pelēkā vestē un žaketē, svītrainās biksēs.

—        3is, — teica virssulainis, norādīdams uz kādu portretu, — ir sers Viljams Spensers-Svifts (1775—1835). Viņš cīnījās pie Vaterlo, bija tuvs Velingtona draugs. Tāpat kā lēdijas Spenseras-Sviftas portretu, arī šo gleznojis sers Tomass Lorenss.

Visapkārt klausītāji sačukstējās: — Tā pati, kas,..

Virssulainis, saglabādams cieņu un nopietnību, sazvērnieciski pamāja.

—        Jā… — viņš piebilda ļoti klusā balsī, — tā pati, kas bija lorda Bairona mīļākā. Tā pati, kurai viņš veltījis slaveno sonetu «Pandorai».

Divi tūristi noskaitīja divus pirmos pantus. Virssulainis kā piekrizdams vēlreiz cēli pamāja.

—        Pilnīgi pareizi, — viņš apliecināja. — Tagad mēs pievērsīsimies sera Viljama dēlam seram Robertam Spenseram-Sviftam (1808—1872). Portretu gleznojis sers Džons Milē.

Un, pieliecies savai draudzei, viņš lielā uzticibā piebilda:

—        Sers Roberts piedzima četrus gadus pirms lorda Bairona viesošanās Vindhērstā.

Jauna sieviete pavaicāja:

—   Un kādēļ Bairons bija atbraucis uz šejieni?

—   Tādēļ, ka viņš bija sera Viljama draugs.

—    Saprotu, — viņa teica.

Ervē Marsenā atpalika no grupas, lai vērīgāk aplūkotu abus portretus. Vīram, seram Robertam, bija plata, sarkana seja — droši vien no laba vīna un svaiga gaisa. Viņš atstāja viegli aizkaitināma un uzpūtīga cilvēka iespaidu. Viņa bija dievišķi skaista, nopietna un tikla. Taču, ielūkojoties viņā vērīgāk, zem sirsnīgās atklātības varēja nojaust dziļi apslēptu juteklību un draiskulīgu aušību, iespējams, pat cietsirdību. Jaunais cilvēks vēl do-

migs raudzījās portretos, kad tūristu grupa pagāja viņam garām. Virssulainis piegāja viņam klāt un pieklājīgi čukstēja:

—   Atvainojiet mani, ser, vai jums ir ieejas biļete? Jūs ieradāties vēlāk par citiem… Visi jau ir samaksājuši. Tātad laipni lūdzu …

—   Es neesmu tūrists. Lēdija Spensera-Svifta laipni uzaicināja mani pavadīt pie viņas nedējas nogali, lai es varētu ieskatīties dokumentos, kas mani interesē.

—    Atvainojiet, ser… jūs esat lēdijas Hemptonas ieteiktais jaunais francūzis? Vienu mirkli, ser, es aizvedīšu šos cilvēkus un tūlīt pieteikšu jūs Ber Ladtjschip,.. Jūsu istaba ir kārtībā, ser. Vai jūsu bagāža ir mašīnā?

—   Man ir tikai čemodāns.

Tanīs dienās, kad lēdija Spensera-Svifta vēra savas pils durvis apmeklētājiem, — šie apmeklējumi atbrīvoja viņu no nodokļu maksāšanas, — viņa pati atrada patvērumu otrā stāva salonā. Tieši uz turieni tika aizvests Ervē Marsenā. Viņš nosprieda, ka vecā dāma ir majestātiska, bet ne manierīga. Viņas augstprātību mazināja pārsteidzoša atklātība.

—        Pat nezinu, kā lai jums pateicos, — Marsenā teica.

—   Uzaicināt pie sevis svešinieku …

—    BlēņasI — lēdija teica. — Jūs neesat svešinieks, jūs ieteica mana labākā draudzene; bez tam esmu lasījusi jūsu grāmatas. Jau ilgi meklēju cilvēku, kas spētu taktiski pavēstīt pasaulei šo notikumu; es domāju, ka jūs būsiet īstais.

—   Gribētos tam ticēt, kundze, jo man patiešām veicies, ka pēc daudziem lieliskiem angļu biogrāfiem es vēl atrodu jūsu ģimenes arhīva dokumentus nepublicētus.

—   Nekā pārsteidzoša nav, — viņa teica, — jo virs, dzīvs būdams, nebija ar mieru kādam rādīt savas vecvecmāmiņas dienasgrāmatu. Par šo jautājumu nabaga Aleksandram bija gluži vecmodīgi aizspriedumi.

—   Vai tad šajos papīros slēpjas kaut kas briesmīgs?

—   Nav ne jausmas, — viņa teica. — Neesmu tos lasījusi… Nē, neesmu… Parak sīks rokraksts, kas bojā acis, un tāpat jau ir zināms, ko raksta dienasgrāmatā divdesmit gadu vecas sievietes, ja viņas ir iemīlējušās.

—   Bet, dārgā lēdij, iespējams, ka šajos dokumentos es atrodu pierādījumus… Bairona sakaram ar jūsu vīra vecvecmāmiņu. Vai drīkstu cerēt, ka ari šādā gadījumā man ir tiesības darīt to zināmu atklātībai?

Pārsteigta lēdija viņu augstprātīgi uzlūkoja.

—   Protams. Pretējā gadījumā es nebūtu jūs aicinājusi.

—   Jūs tiešām esat pati augstsirdība, dārgo lēdij… Ir tik daudz ģimeņu, kuras pretēji acīm redzamiem faktiem par katru cenu pūlas nosargāt savu senču tikumus līdz pat trešajam augumam.

—    BlēņasI — viņa atkārtoja. — Sers Viljams bija rupjš tēviņš, kurš nesaprata savu jauno sievu un kurš turklāt krāpa viņu ar visām apkaimes meičām. Viņa sastapa lordu Baironu, kurš bija ne vien dižs dzejnieks, bet ari ļoti skaists vīrietis ar eņģeļa seju un sātana prātu. Lēdija izvēlējās labāko. Kurš uzdrīkstēsies viņu nosodīt?

Ervē juta, ka uzstāt nebūtu pieklājīgi. Tomēr viņš nespēja atturēties un pajautāja:

—    Atvainojiet mani, lēdija Spensera-Svifta, bet, tā kā jūs neesat lasījusi dienasgrāmatu, kā jūs varat zināt, ka lords Bairons bijis ne tikai pils saimnieka viesis?

—        Tā vēsta nostāsts, — viņa noteikti atbildēja.

—   Mans vīrs to uzzināja no sava tēva, bet viņa tēvs no savējā. Bez tam pierādījumus jūs driz vien dabūsiet, jo es vēlreiz atkārtoju, ka dienasgrāmata un citi pieraksti ir jūsu rīcībā. Es tūlīt jums tos parādīšu, un vēlāk jūs man pateiksiet, kur jūs vēlētos strādāt.

Viņa pasauca lielisko virssulaini.

—   Miller, atslēdziet sarkano istabu pazemes velvē, aiznesiet uz turieni sveces un iedodiet man seifa atslēgu. Es kopā ar Marsenā kungu nokāpšu lejā.

Istabas iekārtojums bija visai iespaidīgs. Ar sarkanu damastu iztapsētajā, velvē ierīkotajā istabā, kas atradās pazemē, nebija elektriskā apgaismojuma ka citās pils telpās. No sveču liesmām uz sienām atspīdēja trīsošas ēnas. Pie vienas sienas bija piebīdīts milzīgs ugunsdrošs naudas skapis, nomaskēts kā viduslaiku lāde. Tieši pretim bija novietots plats dīvāns. Vecā dāma, kas majestātiski nokāpa pazemē, turēdamās francūzim pie rokas, paņēma atslēgas un ātri pagrieza tās slēdzenēs, izmantojot slepenu šifru. Pēc tam Millers plaši atvēra lielās, smagās skapja durvis.

Marsenā acu priekšā iemirdzējās sudraba galda piederumi, ādas rotaslietu šķirstiņi. Taču pils saimniece tūlīt izņēma baltā safjānā iesietu biezu albumu.

—        Te būs Pandoras dienasgrāmata, — viņa teica.

—   Un te vēstules, kuras viņa pati sasēja ar šo rozā lentīti.

Viņa palūkojās visapkārt.

—   Pagaidiet… Kur tad lai mēs jūs novietojam? Vai pie šī lielā ozolkoka galda jums būtu ērti strādāt? 3ā? Labi.,. Miller, jūs noliksiet uz galda divus svečturus Marsenā kungam kreisajā un labajā pusē… Pēc tam jūs aizslēgsiet skapi un mēs jausim jaunajam cilvēkam strādāt.

—   Vai drīkstu šeit palikt līdz vēlai naktij? Man nav daudz laika, bet man gribētos izlasīt visu.

—    Dārgais Aļarsenā kungs, — vecā dāma sacīja, — nekad nevajag steigties, bet dariet, kā jums tīk. Vakariņas jums atnesīs šurp uz paplātes, un pēc tam jūs vairs neviens netraucēs. Rīt no rīta brokastis jums uznesīs augšā istabā, un jūs vēl varēsiet strādāt visu rīta cēlienu. Vienos es uzaicinu jūs uz lenču.., Vai šāds laika sadalījums jūs apmierina?

—   Lieliski, lēdija Spensera-Svifta!… Nevaru izteikt vārdos, cik apmierināts esmu …

—   Tad nesakiet. Arlabunakti!

Ervē palika pazemes velvē viens. Viņš Izvilka no somas pildspalvu, papīru, apsēdās pie lielā galda un priecīgs atvēra balto albumu. Vecajai dāmai patiešām taisnība, rokraksts ir sīks un grūti salasāms. Bez šaubām,

Pandora tīšām rakstījusi tik nesalasāmi. Viņas vīrs varēja albumu atrast. Prātīgāk bija piesargāties. Bet viņy, Marsenā, bija pieradis lasīt sarežģītus rokrakstus. Viņš bez pūlēm atšifrēja Pandoras ķeburus. Jau pašā sākumā viņu uzjautrināja rakstītājas tonis. Tā mēdza izteikties ļoti jauna, vēl bērnišķīga sieviete.

Daudzus vārdus Pandora bija pasvītrojusi, tas liecināja par dedzību vai nepacietību. Dienasgrāmata bija iesākta 1811. gadā, dažas nedēļas pēc laulībām.

«1811. gada 25. oktobri. Sorit esmu nogurusi, slima, gluži nespējīga kāpt zirga mugurā. Viljams aizbraucis medībās. Man nav nekā ko darīt. Sākšu rakstīt dienasgrāmatu. So albumu man uzdāvināja mans karsti, karsti mīlētais tētiņš, un es dziļi nožēloju, ka esmu viņu tik ātri atstājusi. Baidos, ka mans vīrs nekad mani nesapratīs. Viljams nav Jauns cilvēks, bet viņš nesaprot, ka sievietei

nepieciešams maigums. Vai viņš vispār par mani kādreiz domā? Viņš biežāk runā par politiku, par zirgiem un fermeriem, nevis par savu sievu. Šķiet, ka kopš mūsu laulībām viņš ne reizi nav izrunājis vārdu milestiba. Nē, tomēr ir izrunājis! Kādudien viņš teica Brižitai: «Manas sievas milestiba pret mani patiešām ir aizkustinoša.'» Es pat nepakustējos.»

Ervē pārlaida skatienu vairākām žēlabu un izsmiekla pilnām lappusēm. Pandora bija stāvoklī un bez prieka gaidīja bērna piedzimšanu, bērns viņu vēl ciešāk piesaistīs vīrietim, kurš nebija pratis iedvest viņai nekādas maigas jūtas. Pamazām no šīm naivajām piezīmēm atklājās visai nepievilcīgs sera Viljama portrets. Viņa egoismu, godkāri, vulgaritāti — to visu nepielūdzami bija pierakstījusi lieciniece, kura sirdī glabāja pret viņu negantu naidu. Bet starp rindiņām smalki iezīmējās kāds cits, proti, viņu kaimiņa lorda Petersona portrets, kurš bija tikpat pievilcīgs, cik sers Viljams pretīgs.

«1811. gada 26. decembri. Vakar, ziemsvētkos, lords Petersons atnesa man dāvanu — burvīgu mazu šuneli. Es, kā vienmēr, biju mājās viena, bet pieņēmu lordu P., jo viņš taču ir daudz vecāks par mani. Viņš runāja ar mani par literatūru un mākslu. Labprāt būtu pierakstījusi visas tās brīnišķīgās domas, kuras viņš izteica. Viņā klausīties ir brīnumjauki. Viņam ir tik lieliska atmiņa. Viņš skaitīja man Valtera Skota un lorda Bairona dzejoļus. Tas sagādāja man bezgalīgu prieku. Es jūtu — ja es būtu tāda cilvēka sieva kā lords Petersons, es gūtu milzīgus panākumus. Taču viņš ir vecs un es, starp citu, esmu apprecējusies ar citu uz mūžu. Ak, nabaga Pandora!»

Turpmākie pieraksti dienasgrāmatā vēstīja, ka Pandoru dzi|i ietekmējusi Bairoria poēma «Caildharolda svētceļojums». Viņa pat ieminējusies par to virām, kurš atbildējis: «Bairons? Es viņu labi pazīstu. Iepazinos ar viņu tolaik, kad viņš, tāpat kā es, apceļoja pasauli.., Mēs pavadījām kopā daudzas jautras naktis Itālijā.,. Mājupceļā viņš mani uzaicināja paciemoties pie viņa Ņūstedas abatijā, kur viņš tur veselu baru nimfu, par kurām es daudz ko varētu pastāstīt, bet tas nav domāts manas laulātās draudzenes tiklajām ausīm… Ha! Hal»

Tad dienasgrāmata lasītājam pavēstīja par neiedomājami veiklām viltībiņāin, kādas izgudroja Pandora, lai piedabūtu, seru Viljamu uzaicināt Baironu paciemoties Vindhērstā. Sākumā viņas vīrs pretojās.

«Ko mēs ar viņu iesāksim?» viņš teica. «Viņš garlaikosies. Klibās kājas dēļ viņš nevarēs doties rrian līdzi tālās pastaigās. Turklāt viņš nav mednieks.»

Laulātā draudzene uzstāja:

«Es pacentīšos viņu izklaidēt.»

Sers Viljams sašuta:

«Jūs lai izklaidētu šo brunču mednieku, šo donžuānu … Vēl tikai trūka, lai es atstātu savu sievu vienu ar šo Baironu! … Man nav ne mazākās vēlēšanās ļaut, lai šis nelietis bez atļaujas medī manos īpašumos.»

Tomēr, kad Bairona slava Londonā auga augumā, lauku muižnieks sāka arvien vairāk lepoties ar šo draudzību. Viņš stāstīja par to saviem kaimiņiem. Bērna piedzimšana bija labs iegansts lēdijai Spenserai-Sviftai. Kādēļ gan nelūgt lordu Baironu būt par mazās meitenītes krusttēvu? Vai tas nebūtu pagodinoši, ja tik slavens dzejnieks kļūs par mazulītes krusttēvu? Sers Viljams padevās: «Es viņam aizrakstīšu, bet viņš pārāk noņemas ar sievietēm un ar dzejošanu.» Taču Bairons piekrita. Viņš mīlēja kontrastus un disonanses. Jau pati doma, ka viņu, dēmonisku dzejnieku, uzaicina būt par krusttēvu, turklāt

par mars? meitenītes krusttēvu, viņu uzjautrināja un reizē valdzināja.

Ervē Marsenā bija tā aizrāvies ar lasīšanu, ka nemaz nejutās izsalcis, izslāpis un noguris. Bet lieliskais Millers nekavējās ierasties kopā ar sulaini, kas nesa paplāti ar vakariņām.

—    Lēdija Spensera-Svifta apliecina jums savu cieņu, ser, un apvaicājas, vai jūs ko nevēlaties.

—   Neko. Pasakiet viņai, ka dienasgrāmata un vēstules ir tik interesantas, ka es strādāšu visu nakti.

Virssulainis uzlūkoja viņu ne visai atzinīgi.

—   Visu nakti, ser? Patiešām? Tad jau es likšu jums atnest vēl sveces, ko nomainīt.

Ervē tikpat kā nepieskārās īsti angliskajām vakariņām un no jauna pievērsās albumam. Bairona atbraukšana bija aprakstīta lielā satraukumā, sikais Pandoras rokraksts kļuva vēl nesalasāmāks.

«Šorīt pulksten vienpadsmitos ieradās lords B. Cik viņš ir skaists un bāls\ Viņš šķiet nelaimīgs. Viņš kaunas savas klibās kājas dēļ. Tas redzams, jo viņš nevis iet, bet skrien. lai to noslēptu. Kā viņš maldāsl Sī kaite dara viņu vēl interesantāku. Dīvaini, ka Viljams mani brīdināja, teica, it kā lords Bairons izturas pret sievietēm ar nepiedodamu nekautribu. Bet man viņš neveltīja gandrīz ne vārda. Tomēr laiku pa laikam viņš zagšus mani uzlūkoja, un vienu reizi es notvēru viņa skatienu spoguli. Taču sarunājoties viņš vēršas tikai pie Viljama vai lorda Petersona, bet ar mani viņš nekad nerunā. Kāpēc?»

Visu garo nakti Ervē Marsenā sekoja, kā pamazām Pandora nokļuva dzejnieka pievilcības varā. Bija skaidri manāms, ka nepiedzīvojusī, naivā jaunā sieviete nesaprata viesa tik nebaironiskos izturēšanās iemeslus, Bai-

rons ieradās Vindhērstā, stingri nolēmis uzvesties prātīgi, pirmkārt, tāpēc ka tolaik bija bezcerīgi iemīlējies kādā citā sievietē, otrkārt, tāpēc ka domāja — ir negodīgi pavest namatēva sievu, turklāt Pandora viņam šķita tik naiva, jauna un trausla, ka viņš nevēlējās sagādāt viņai ciešanas. Patiesībā viņš bija sentimentāls un savu maigumu centās slēpt aiz cinisma maskas.

Visu šo iemeslu dēļ viņš nerunāja ar Pandoru par mīlestību. Bet mazpamazām intriga vērpās. Sers Viljams atgādināja Baironam par Ņūstedas abatiju un, protams, par gaisīgajām nimfām, kuras tur dzīvoja. Viena no viņām bija iepatikusies lauku muižniekam, un viņš izteica vēlēšanos atkal viņu redzēt.

«Sakiet, Bairon, — vai jūs neielūgtu mani? … Bez sievas, protams.»

Bairons viņu sabāra:

«Kaunieties, jūs taču esat tikko kā apprecējies. Un ja nu jūsu sievai ienāk prātā atmaksāt?»

Sers Viljams skaļi iesmējās.

«Mana sieva?… Hal Hal Mana sieva taču ir svētā un turklāt dievina mani.»

Pandora, kas visu laiku ausījās, dzirdēja šo dialogu no tālienes un pierakstīja to savā albumā, papildinot ar sašutuma pilniem komentāriem: «Viņa mani dievina! Kāds muļķis! Vai tiešām man būs viss mūžs jānodzīvo kopā ar šo stulbeni? Un kāpēc gan es nevarētu atmaksāt? Pēc šīs sarunas mani sagrāba tāds niknums, ka, ja lords Bairons šovakar būtu mēģinājis aizvilināt mani uz parku un tur noskūpstīt, es diez vai būtu pretojusies.»

Bija pāri pusnaktij. Ervē steidzīgi aprakstīja ar piezīmēm lappusi pēc lappuses. Sajā tumšajā pazemes velvē, kur gandrīz izdegušās sveces izstaroja aizvien blāvāku gaismu, viņam šķita, ka viņu ielenc dzīvas ēnas. Viņš

dzirdēja sarkansejainā pils saimnieka rupjo «Hal Hab. viņš vēroja lēdijas Pandoras smalko seju, kurā atspoguļojās maigas jūtas, un viņam likās, ka no kāda tumša kakta Bairons ar sarkastisku izsmieklu ironiski vēro šo nesaderīgo pāri.

Jaunajam francūzim vajadzēja apmainīt izdegušās sveces, pēc tam viņš atsāka lasīšanu. Tagad viņš bija liecinieks Pandoras tuvināšanās mēģinājumiem; viņa centās izvilkt Baironu no sapņainības, viņa rīkojās ar jaunai sievietei neparastu drosmi un viltu. Bairona vienaldzības aizvainota, viņa izaicināja viņu. Aizbildinādamās ar biljarda spēli, viņa palika divatā ar dzejnieku.

«Šovakar es viņam teicu: «Lord Bairon, ja sieviete mil vīrieti un šis vīrietis nepievērš viņai uzmanību, kas viņai, pēc jūsu domām, būtu jādara?» Viņš atbildēja: «Lūk, kasi» — un ar neiedomājamu spēku apskāva mani un…» Tur kāds vārds bija izsvītrots, bet Ervē bez īpašām grūtībām izdevās izlasīt nosvītroto vārdu — «noskūpstīja».

Ervē Marsenā atviegloti uzelpoja. Viņš nespēja ticēt savai veiksmei. «Vai es sapņoju?» viņš sev jautāja. «Jo tikai sapņos piepildās tas, ko mēs visvairāk vēlamies.» Viņš piecēlās, aptaustīja ar roku milzīgo skapi, divānu, sienas, lai pārliecinātos, ka viss ir īstenība.

Nekādu šaubu, visi priekšmeti viņam apkārt bija īsti, un arī albums bija īsts. Viņš atkal sāka lasīt.

«Es nobijos un viņam teicu: «Lord B., es jūs milu, bet man ir bērns. Esmu nesaraujamām saitēm saistīta ar viņa tēvu. Es varu būt jums tikai draugs. Un tomēr jūs man esat nepieciešams. Palīdziet man.» Viņš bija neparasti

labs un saprotošs. No šī brīža, kad vien viņš ir kopā ar mani, viss viņa sarūgtinājums izgaist. Man liekas, ka es dzirdu viņa dvēseli.»

Jaunais francūzis nespēja apvaldīt smaidu. Viņš labi pazina Baironu un nespēja iztēloties viņu pacietīga, platoniska mīlētāja lomā apjūsmojam tik trauslu, jaunu sievieti. Viņam šķita, ka dzird dzejnieku sakām: «Ja viņa iedomājas, ka es esmu tas vīrietis, kurš spēj, lasot viņai dzejoļus, stundām ilgi turēt viņas roku un nopūsties, — ak, kā viņa maldās! Mēs esam nonākuši lidz tam brīdim, kad jāizšķiras par intrigas turpinājumu.»

Pēc tam viņš iedomājās, ka vēstuļu paciņā, kuru lēdija Spensera-Svifta bija nodevusi viņa rīcībā, noteikti atradīs dokumentu, kas liecinās par Bairona patieso dvēseles noskaņu. Lielā nepacietībā viņš atsēja lentīti. Patiesi, tās bija Bairona vēstules. Ervē uzreiz pazina dzejnieka kaismīgo rokrakstu. Bet sainītī bija arī citi papīri, kurus bija rakstījusi Pandora savā sīkajā rokrakstā. Dažus no tiem viņš aši pārlasīja. Tie bija Pandoras vēstuļu melnraksti, kurus viņa bija saglabājusi.

Lasot šo saraksti, Ervē uzjautrināts pārliecinājās, ka viņš nav maldījies. Platoniskās attiecības bija Baironam ātri apnikušas. Viņš lūdza, vai nevarētu sastapt Pandoru naktī, kad pilī visi guļ. Viņa pretojās, bet ļoti nepārliecinoši. Ervē nodomāja: «Ja vēstule, kuras melnrakstu es tikko lasīju, jebkad tika nosūtīta Baironam, viņam vajadzēja just, ka uzvara nav tālu.» Un patiešām — naivā, jaunā sieviete bija teikusi vienīgi: «Tas nav iespējams, jo es pat nenojaušu, kur lai tiekamies, nepievēršot visu pils iemītnieku uzmanību.»

Ervē atkal pievērsās albumam. Pandora bija pierakstī

jusi, ka, lai paretu apmainīties vēstulēm ar Baironu, viņa izlikusies, it kā dod viņam grāmatas no savas bibliotēkas. Tā viņa marito klātbūtnē varēja nodot pielūdzējam grāmatas, kurās bija paslēptas zīmītes. «Un viņai bija tikai divdesmit gadu,» nodomāja Ervē.

«Šodien Viljams aizbrauca medībās; es visu dienu biju viena ar lordu B., protams, apkalpotāju vērīgajā uzraudzībā. Viņš bija apburošs. Kāds bija viņam pastāstījis par pazemes velvi, un viņš gribēja to apskatīt. Es neuzdrošinājos nokāpt tur kopā ar viņu, bet palūdzu guvernanti mis D. to viesim parādīt. Atgriezies viņš man sacīja dīvainā tonī: «Sī pazemes velve man reiz kļūs par vienīgo vietu, kuru es atcerēšos ar visdziļāko saviļņojumu.» Ko viņš gribēja teikt? Es baidos Iedziļināties viņa vārdos un nespēju bez sirds drebēšanas domāt par to, ka šis saviļņojums būs saistīts ar atmiņām par mani.»

Vēstules un albums ļāva francūzim atdzīvināt atmiņā intrigas turpmāko norisi. Kādu nakti Pandora beidzot piekrita sastapties ar Baironu pazemes velvē tai stundā, kad viņas vīrs krāks savā guļamistabā un visi kalpotāji būs devušies pie miera trešā stāva istabās. Bairons bija neatlaidīgs, prasīgs. Pandora lūdza saudzēt viņu.

«Lord Bairon,» viņa sacīja viņam, «es esmu jūsu varā. Jūs varat darīt ar mani, ko gribat. Neviens mūs neizseko; neviens mūs nedzird, bet man nav spēka jums pretoties. Es jau mēģināju pretoties, bet mana mīlestība atveda manī šurp pret manu gribu. Jūs vienīgais varat mani glābt. Ja jūs izmantosiet savu varu, es padošos, bet pēc tam nomiršu aiz sāpēm un izmisuma.»

Viņa izplūda asarās. Baironu jaunās sievietes asaras aizkustināja, viņš pēkšņi juta žēlumu.

«Tas, ko jūs prasāt, ir gandrīz pārī cilvēka spēkiem,» viņš sacīja, «bet es jūs mīlu tik stipri, ka spēju atteikties no jums.»

Tad viņi vēl diezgan ilgi sēdēja uz dīvāna, cieši apskāvušies, bet pēc tam Pandora atgriezās savā istabā. Nākamajā dienā Bairons paziņoja, ka izdevējs Marijs steidzami izsauc viņu uz Londonu, un aizbrauca no Vindhērstas. Tajā dienā Pandora ierakstīja dienasgrāmatā rindas, kas krietni uzjautrināja jauno francūzi.

«Ak, mu|ķis, muļķis,» viņa rakstīja. «Viss ir pagalam, viss zudis, un man nav lemts mūžam iepazīt mīlestību. Kā viņš varēja nesaprast, ka es taču nedrīkstēju tūlīt mesties viņam ap kaklu. Sieviete, kas audzināta tā kā es un turklāt vēl tik jauna, nevar taču būt tik ciniska kā tās samaitātās un izlaidīgās sievietes, kuras viņš pazinis līdz šim. Man bija jāraud. Bet viņam, mīlestībā tik pieredzējušam vīrietim, vajadzēja mani iedrošināt, mierināt un piespiest ļauties jūtām, kas mani bija pārņēmušas. Taču viņš aizbrauca, iznīcinādams visas mūsu cerības. To es viņam nekad nepiedošu.»

Pēc šīs epizodes abi mūsu varoņi apmainījās vēl divām vēstulēm. Bairona vēstule bija piesardzīga, varēja noprast, ka, to rakstīdams, viņš domājis par vīru, kurš varētu vēstuli atplēst. Pandoras vēstules melnraksts atklāja jaunās sievietes maigākās jūtas un apslēptās dusmas. Dienasgrāmatas turpmākajos ierakstos vēl dažas reizes pieminēts Bairons, viņa jaunā poēma vai kārtējais skandāls. Izteiktas ironiskas piezīmes, kurās nojaušams patiess īgnums. Tad, pēc 1815. gada, dzejnieks, šķiet, pilnīgi izzuda no Pandoras domām.

Pa mazu lodziņu pazemes velvē iespiedās bāla gaisma.

Ausa rīts. Ervē, it kā izkļuvis no transa, ilgi lūkojās vis apkārt. Un atgriezās XX gadsimtā. Cik skaistu un nepa rastu notikumu viņš bija šonakt piedzivojis! Un ar kādu patiku viņš aprakstīs to! Bet_ tagad, kad darbs bija pa beigts, viņš juta nogurumu pēc bezmiega nakts. Viņš izstaipījās, nožāvājās, nopūta sveces un uzkāpa savā istabā.

Zvaniņš aicināja uz lenču. Hallē Ervē sastapa nopietno Milleru, kas viņu pavadīja līdz salonam, kur gaidīja lēdija Spensera-Svifta.

—    Labdien, Marsenā kungs, — viņa teica savā skaļajā, vīrišķīgajā balsī. — Man stāstīja, ka jūs gandrīz nemaz neesot gulējis. Ceru, ka jūs vismaz kārtīgi pastrādājāt?

—    Lieliski. Es visu izlasīju un pierakstīju divdesmit lappuses ar piezīmēm. Tas ir gluži neiedomājams notikums. Es nespēju jums pateikt…

Viņa pārtrauca Ervē.

—   Vai ne? — viņa sacīja.— Es taču jums teicu. Man vienmēr licies, ka mazulītes Pandoras vaibsti liecina par spēcīgu kaislību.

—   Viņa patiešām spēja kaisli just. Bet pats jaukākais šajā notikumā ir tas, ka viņa nekad nav bijusi lorda Bairona mīļākā.

Lēdija Spensera-Svifta spēji piesarka.

—   Ko? — viņa jautāja.

Jaunais cilvēks, kurš bija paņēmis līdzi savas piezīmes, izstāstīja visu notikušo un, lai namamātei viss būtu skaidrs, pat mēģināja analizēt viņas klātbūtnē abus šos raksturus.

—    Lūk, kā tas gadījās, — viņš nobeidza, — ka lords Bairons pirmo un pēdējo reizi savā dzīvē padevās maiguma dēmonam, bet jūsu vīra vecvecmāmiņa nemūžam nespēja piedot viņam šo iecietību,

Lēdija Spensera-Svifta klausījās, nepārtraukdama jauno francūzi, bet tad viņa neizturēja.

—    Blēņasl — viņa iesaucās. — Jūs vai nu pavirši lasījāt, vai arī nesapratāt… Pandora nav bijusi lorda Bairona mīļākā?! Bet visa pasaule zina, ka bija gan. Visā grāfistē neatradīsies nevienas ģimenes, kurai šis notikums nebūtu zināms… Nav bijusi lorda Bairona mīļākā!,. . Man ļoti žēl, Marsenā kungs, bet, ja tas ir jūsu pēdējais vārds, es nevaru jums atļaut publicēt šos dokumentus… Kā! Jūs taču izstāstīsiet visai Francijai un arī mūsu novadam, ka šīs lielās mīlestības nekad nav bijis! Tad jau Pandora apgriezīsies otrādi savā kapā, kungs!

—    Kāpēc? Pandora zina patiesību labāk par visiem… viņa pati taču savā dienasgrāmatā raksta, ka viņas attiecības ar Baironu bijušas nevainīgas.

—   Sī dienasgrāmata, — asi teica lēdija SpenseraSvifta, — tiks noglabāta skapī un nekad vairs netiks izņemta no turienes. Kur jūs to atstājāt?

—    Pazemes velvē uz galda, lēdija Spensera-Svifta. Man nebija atslēgas, un es nevarēju nolikt to atpakaļ skapī.

—    Tūlīt pēc lenča mēs nokāpsim lejā un visu atliksim atpakaļ. Man nevajadzēja rādīt jums šos ģimenes dokumentus. Nabaga Aleksandrs arī to nevēlējās, un viņam bija taisnība… nu tā… Un, kas attiecas uz jums, kungs, esmu spiesta no jums lūgt pilnīgu klusuciešanu par šo… tā saucamo… atklājumu.

—   Pats par sevi saprotams, ka bez jūsu piekrišanas, lēdija Spensera-vSvifta, es nedrīkstu neko publicēt, turklāt es ne par ko pasaulē negribu jūs sadusmot. Un tomēr man jāatzīstas, ka es nesaprotu…

—   Jums arī nav jāsaprot, — viņa teica. — Vienīgais, ko es jums lūdzu, ir visu aizmirst.

Viņš nopūtās,

—        Tas ir izdarīts. Es atsakos no šīm atmiņām.., un no manas grāmatas.

—        Tas ir ļoti patīkami un mīļi no jums. No francūža es neko citu negaidīju. Tagad parunāsim par ko citu. Sa kiet, Marsenā kungs, — ko jūs domājat par Anglijas klimatu?

Pēc lenča viņi Millera pavadībā nokāpa pazemē. Sulainis atvēra skapja smagās durvis. Vecā dāma p$ti novietoja balto albumu un ar sārto lentīti pārsieto nedzeltējušo vēstuļu paciņu starp ādas rotaslietu šķirstiņiem un sudraba kafijas kannām. Pēc tam Millers aizslēdza veco skapi,

—   Lūk, viss, — viņa priecīgi teica. — Tagad tā paliks.

Kad viņi uzkāpa augšā, autobuss jau bija atvedis pirmo

tūristu grupu, kas patlaban lielajā zālē pirka ieejas biļetes un skatu kartītes. Millers stāvēja un gaidīja, kad atkal varēs sākt stāstu par portretiem.

—        Ieiesim arī mēs uz brīdi, — lēdija Spensera-Svifta teica Ervē Marsenā.

Viņa palika stāvam maliņā krietnu gabalu no tūristu grupas, bet klausījās ļoti uzmanīgi.

—        Sis, — sacīja virssulainis, — ir sers Viljams SpensersSvifts (1775—1835). Viņš cīnījās pie Vaterlo, bijis tuvs Velingtona draugs. Portretu gleznojis sers Tomass Lorenss, tāpat arī lēdijas Spenseras-Sviftas portretu.

Kāda jauna tūriste pienāca tuvāk, lai labāk redzētu, un nočukstēja:

—   Tā pati, kas.

—       Jā, — apstiprināja Millers ļoti klusā balsī, — tā pati, kas bija lorda Bairona mīļākā.

Vecā dāma uzmeta jaunajam francūzim uzvarošu skatienu.

—   Nu redzat! — viņa teica,

HOTELIS «TANATOSS»'

—   Kāds ir «Stila» akciju kurss? —

jautāja Zans Monjē.

—        Piecdesmit deviņi un viena ceturtdaļa, — atbildēja viena no divpadsmit mašīnrakstītājām.

Rakstāmmašīnu klaboņā bija saklausāms džeza ritms. Pa logif bija redzami Manhatanas milzīgie debesskrāpji. Telefoni trokšņoja, un papīra lentes, atritinādamās neticamā ātrumā, piepildīja biroju ar saviem draudīgajiem, burtu un skaitļu izraibinātajiem serpentīniem.

—        Kāds kurss «Stilam»? — vēlreiz jautāja Zans Monjē.

—   Piecdesmit deviņi, — atbildēja Ģertrūde Ouena. Viņa uz brīdi pārstāja rakstīt un paskatījās uz jauno

francūzi. Nespēkā atlaidies krēslā, galvu rokās iespiedis, viņš likās galīgi satriekts.

«Vēl viens, kas ir pazudis,» viņa nodomāja. «Jo ļaunāk viņam… Un jo ļaunāk Fanijai…»

Žans Monjē, Holmena bankas Ņujorkas filiāles pārstāvis, pirms diviem gadiem apprecēja savu sekretāri amerikānieti.

—   Un kā ar Kennecoti2 ? — atkal jautāja Zans -Monjē.

—   Divdesmit astoņi, — atbildēja Ģertrūde Ouena.

Aiz durvīm kāds skaļā balsī iekliedzās. Ienāca Harijs

Kupers. Zans Monjē piecēlās.

—        Kas par izrādi! — sauca Harijs Kupers. — Visu akciju kurss krities par divdesmit procentiem. Un vēl atrodas plānprātiņi, kuri apgalvo, ka tā nav krīze.

—   Tā ir krīze, — teica Zans Monjē un izgāja.

— Nabadziņš ir pagalam, — norūca Harijs Kupers.

1 Tanatoss — sengrieķu mitoloģijā nāves dievs.

2 Ķennecott — «Kenekots Kopers» — krasainās metalurģijas koncerns.

—     Jā, — atsaucās Ģertrūde Ouena, — Viņš licis uz spēles visu. Fanija man pastāstīja. Vēl šovakar viņa aizies.

—   Ko var darīt? — Harijs Kupers nopūtās. — Tā ir krīze.

Lifta skaistās bronzas durvis nedzirdami aizvērās.

—     Down,1 — teica Zans Monjē.

—   Kā «Stilam»? — jautāja lifta zēns.

—   Piecdesmit deviņi, — atbildēja Zans Monjē.

Viņš pirka akcijas, kad kurss bija 112 dolāri. Tātad viņš zaudējis piecdesmit trīs dolārus par katru akciju. Un arī ar pārējām akcijām nebija labāk. Visu savu nelielo Arizonā iegūto bagātību viņš bija ieguldījis akcijās. Fanijai nekad nav ticis ne centa. Tās bija beigas. Izgājis uz ielas, viņš steidzās uz vilcienu un mēģināja iztēloties nākotni. Sākt visu no gala? Ja Fanijai pietiktu drosmes, tas būtu pilnīgi iespējams. Viņš atcerējās savas pirmās cīņas grūtības, atcerējās ganāmpulkus Arizonas stepēs un savus straujos panākumus. Galu galā viņam bija tikai trīsdesmit gadu. Bet viņš zināja, ka Fanija viņu nežēlos.

Tā arī notika.

Kad nākamajā rītā Zans Monjē pamodās gluži viens, viņš juta, ka zaudējis drosmi. Par spīti Fanijas saltumam, viņš mīlēja viņu. Nēģeriete pasniedza viņam brokastīs melones šķēli, auzu tumi un paprasīja naudu.

—    Kur tad saimniece, mister?

—   Aizceļoja.

Viņš iedeva kalponei piecpadsmit dolārus, tad saskaitīja atlikušo naudu: bija palicis mazliet mazāk par sešsimt dolāriem. Ar šo naudu varēja iztikt divus, varbūt trīs mēnešus… Bet pēc tam? Viņš paskatījās ārā pa logu. Nu jau nedēļu gandrīz katru dienu avīzēs varēja lasīt

1 Uz leju (angl.). 122

par pašnāvībām. Bankrotējuši baņķieri, mākleri, biržas spekulanti meklēja glābiņu nāvē. Kritiens no divdesmitā stāva? Cik sekundes? Tris? Četras? Tad trieciens… Bet ja nu uzreiz nebūsi beigts? Viņš iedomājās drausmīgās ciešanas, salauztos locekļus, saplosīto ķermeni. Viņš nopūtās, tad paņēma avīzi padusē un devās pusdienot uz restorānu, un brīnījās, ka viņam tīri labi vēl garšo pankūkas ar kļavu sīrupu.

«Thanaios Palace Ilotel Ņūmeksikā …» Dīvaina adrese… Kas gan varēja viņam atrakstīt no turienes?

Vēl bija vēstule no Harija Kupera, to viņš izlasīja vispirms. Sef§ interesējās, kādēļ viņš neesot atgriezies birojā. Viņš esot bankai parādā astoņsimt deviņdesmit trīs dolārus (893). Kā viņš domājot to nokārtot?… Cietsirdīgs vai arī naivs jautājums… Kaut gan naivitāte Harijam Kuperam vis nepiemita.

Zans Monjē atvēra otru vēstuli. Lapas augšmalā bija trīs cipreses, zem kurām bija rakstīts:

Thanatoss Palace Ilotel

Direktors: Anrī Bēršteliers

«Dārgais Monjē kungs!

Tā nav nejaušība, ka mēs šodien Jums rakstām; esam uzzinājuši par Jums ko tādu, kas liek mums cerēt, ka mūsu pakalpojumi var būt Jums noderīgi.

Jūs, protams, esat pamanījis, ka pat visdrosmīgākā cilvēka dzīvē var gadīties tik nelabvēlīgi apstākļi, ka turpināt cīņu kļūst neiespējami, un tad doma par nāvi šķiet pati labākā.

Aizvērt acis, aizmigt, nekad vairs nepamosties, nekad vairs nedzirdēt jautājumus, pārmetumus… Daudzi no mums par to sapņojuši, izteikuši šādu vēlēšanos. Un tomēr vairumā gadījumu cilvēki neuzdrošinās izbeigt savas ciešanas, un to var saprast, ja pavēro tos, kuri jau

mēģinājuši. Jo lielākā daļa pašnāvību ir traģiskas neveiksmes. Vfens gribēja iešaut sev lodi pierē, bet sašāva vienīgi redzes nervu un kļuva akls. Kāds cits, gribēdams aizmigt uz mūžu, iedzēra miegazāles, bet deva bija pārāk maza, un viņš pamodās pēc trim dienām atmiekšķētām smadzenēm, paralizēts un zaudējis atmiņu. Pašnāvība ir māksla, kas necieš ne svārstīšanos, ne diletantismu un jau pēc savas būtības nedod cilvēkam ne mazāko iespēju gūt jebkādu pieredzi.

5o pieredzi, dārgais Monjē kungs, mēs esam gatavi Jums sniegt, ja tā, kā mums šķiet, patiešām Jūs interesē. Mums pieder hotelis, kas atrodas uz Savienoto Valstu un Meksikas robežas, tuksnesīgā vietā, un tādēļ nav pakļauts nekādai nevēlamai kontrolei; tāpēc mēs nolēmām, ka mūsu pienākums ir palīdzēt tuvākajiem, tiem mūsu brāļiem, kuri nopietnu iemeslu un nelaimju dēļ vēlas aiziet no dzīves, mēs palīdzam viņiem to izdarīt bez ciešanām un — uzdrīkstamies apgalvot — arī bez jebkāda riska.

Hotelī «Tanatoss» nāve Jūs pārsteigs miegā vismaigākajā veidā. Tehniskās iemaņas, kas apgūtas piecpadsmit nepārtrauktu veiksmju gados (pagājušajā gadā mēs apkalpojām divus tūkstošus klientu)', ļauj mums garantēt minimālu dozu miegazāļu un acumirklīgu rezultātu. Jāpiebilst, ka tos klientus, kurus nomāc pilnīgi saprotamas reliģiska rakstura šaubas, mēs prasmīgi atbrīvojam no jebkādas morālas atbildības.

Mēs labi saprotam, ka lielākajai daļai mūsu klientu ir ļoti ierobežoti līdzekļi un ka pašnāvību skaits ir apgriezti proporcionāls rēķinam bankā. Tāpēc pacentāmies, neupurējot komfortu, par «Tanatosa» pakalpojumiem prasīt viszemāko maksu. Pēc ierašanās Jums būs jāiemaksā tikai trīs simti dolāru. Sī summa atbrīvos Jūs no jebkādiem izdevumiem Jūsu uzturēšanās laikā mūsu hotelī — cik ilga tā būs, tas lai paliek Jums nezināms — un segs pašas

operācijas, bēru un kapa kopšanas izdeva,-m». Pats pa* sevi saprotams, ka šajā summā ietilpsi -t. maksa par visiem pakalpojumiem, tāpēc nekādas dzeramnaudas netiks no Jums prasītas.

Piebildīsim vēl, ka «Tanatosa» apkārtne ir neparasti skaista, Jūsu rīcībā būs četri tenisa korti, plašs golfa laukums un liels baseins. Starp mūsu klientiem ir abu dzimumu pārstāvji, kas gandrīz visi pieder izsmalcinātai sabiedrībai; šeit valda pilnīga saprašanās, kam neparastā situācija piešķir ne ar ko nesalīdzināmu īpašu pikantumu. Jaunieradušos klientus lūdzam izkāpt Diiningas stacijā, kur tos sagaida mūsu hoteļa autobuss. Tāpat lūdzam viņus vismaz divas dienas iepriekš paziņot par savu ierašanos rakstiski vai arī telegrāfiski. Mūsu adrese: «Tanatoss», Koronado, Ņūmeksika.»

Zans Monjē paņēma feršu komplektu un izlika pasjansu, kā bija mācījusi Fanija.

Brauciens bija bezgala ilgs. Vairākas stundas vilciens brauca garām kokvilnas laukiem, kuros strādāja nēģeri — kā melni punkti baltu putu mākonī. Lasīšanu pārtrauca miegs, bet miegu — lasīšana, tā pagāja divas dienas uu divas naktis. Beidzot skatienam atklājās klinšaina, varena ainava. Vilciens traucās cauri aizai, starp apbrīnojami augstām klintīm. Kalnus ieskāva platas, violetas, dzeltenas un sarkanas strēles. Bet vidū gluži kā balts pārsējs peldēja mākoņi. Mazajās stacijās, kurās vilciens apstājās, varēja redzēt meksikāņus platmalainās filca cepurēs un izšūtās ādas vestēs.

—   Nākamā stacija — Diminga, — Zanam Monjē sacīja guļamvagona nēģeris pavadonis. — Vai nospodrināt jūsu apavus, tnassai

Monjē savāca savas grāmatas un aiztaisīja čemodānu. Sī pēdējā ceļojuma vienkāršība pārsteidza viņu. Viņš saklausīja brāzmainas upes čalošanu. Iečīkstējās bremzes. Vilciens apstājās.

—   Uz «Tanatosu», ser? — jautāja nesējs indiānis, skrejot gar vagoniem.

Sā cilvēka ratiņos jau bija ielikta divu gaišmatainu ^meiteņu bagāža, bet pašas viņas gāja nopakaļ.

«Vai patiešām,» nodomāja Zans Monjē, «šīs pievilcīgās meitenes atbraukušas uz šejieni nomirt?»

Arī viņas ļoti nopietni paraudzījās uz Monjē un čukstēja vārdus, kurus nevarēja sadzirdēt.

Hoteļa «Tanatoss» autobuss nebūt neatgādināja līķratus, kā to varēja iedomāties. Tas bija nokrāsots koši zilā krāsā ar gaiši zilām un oranžām apmalēm un mirdzēja saulē, ar savu krāšņumu izceldamies šajā laukumā, kur stāvēja vecas grabažas un kur nepārtraukti lādējās spāņi un indiāņi, — tas drīzāk , atgādināja trokšņainu vecu dzelzslietu tirgu. Klintis, kas stiepās gar ceļu, bija apaugušas ar ķērpjiem un šķita ietītas pelēki zilā dūmakā. Mazliet augstāk košās krāsās ar metālisku spīdumu saulē atmirdzēja klinšu ieži. Pelēkā formas tērpā ģērbies šoferis bija resns vīrs ar izvalbītām acīm. Aiz kautrības, kā arī lai netraucētu abas ceļabiedres, Zans Monjē apsēdās viņam blakus; vēlāk, kad, uzveikdama ceļa līkumotos, straujos pagriezienus, mašīna brauca kalnup, francūzis mēģināja iesaistīt sarunā savu kaimiņu.

—   Vai jūs jau sen strādājat par šoferi «Tanatosā»?

—   Trīs gadus, — vīrs norūca.

—   Kāds dīvains amats.

—   Dīvains? — tas vaicāja. — Kāpēc gan dīvains? Es stūrēju savu braucamo. Kas tur dīvains?

—   Vai pasažieri, kurus jūs vedat, nekad neatgriežas?

—   Ne pārāk bieži, — vīrs noteica, nedaudz samulsis.

—   Ne pārāk bieži… Bet tomēr gadās. Es esmu viens no

tiem.

—   Jūs? Vai tiešām?.., Jus atbraucāt uz šejieni kā

klients?

—   Cienītais kungs, — šoferis teica, — es uzņēmos šo darbu tādēļ, lai neviens mani neizjautātu, turklāt šie pagriezieni ir sarežģīti. Jūs taču negribat, ka es pazudinu jūs un šīs abas jaunkundzes?

—   Protams, ne, — Zans<Monjē atbildēja.

Tad viņš nodomāja, ka viņa atbilde bijusi jocīga, un pasmaidīja.

Pēc divām stundām šoferis klusēdams viņam ar pirkstu norādīja uz «Ta-natosa» siluetu, kas slējās virs plakankalnes.

Hotelis bija celts spāņu-indiāņu stilā, ļoti zems ar terasveidīgu jumtu, sienas no sarkana cementa, kas atgādināja mālu. Istabas atradās dienvidu pusē, kur bija saules apspīdētas slēgtas verandas. Atbraucējus sagaidīja portjē — itālietis. Viņa gludi skūtā seja tūlīt atsauca Zana Monjē atmiņā citu zemi, lielas pilsētas trokšņainās ielas, ziedos slīgstošus bulvārus.

—   Kur, pie velna, esmu jūs redzējis? — viņš jautāja portjē, kamēr izsūtāmais zēns paņēma viņa čemodānu.

—   Barselonas viesnīcā «Riča», cienītais kungs… Mans vārds ir Sarkoni… Revolūcijas laikā es aizbraucu no Spānijas…

—   No Barselonas līdz Ņūmeksikai! Kāds tāls ceļojums!

i

—   Ko nu, kungs, portjē amats ir visur vienāds,.. Vienīgi viesu kartīte, kuru lūgšu jūs aizpildīt, šeit ir mazliet garāka un sarežģītāka nekā citur. Ceru, cienītais kungs mani atvainos.

Iespiestās veidlapas, ko portjē pasniedza visiem trim atbraucējiem, patiešām bija ar bezgala daudzām ailēm, jautājumiem un norādījumiem. Klientus lūdza ļoti precīzi norādīt dzimšanas vietu un datumu, kā arī minēt personas, kam jāpaziņo, ja klients iet bojā nelaimes gadījumā.

Lūgums uzrādīt vismaz divas tuvinieku vai draugu adreses un pašiem ar savu roku pārrakstīt dzimtajā valodā šādu paziņojumu (Forma A):

«Es, apakšā parakstījies, būdams pie pilna saprāta un veselības, ar šo apliecinu, ka labprātīgi šķiros no dzīves un tādēļ no hoteļa «Tanatoss» direkcijas un apkalpojošā personāla noņemu jebkuru atbildību par to, kas ar mani var notikt…»

Abas glītās meitenes, apsēdušās viena otrai pretim pie blakusgalda, rūpīgi pārrakstīja formu A; un Zans Monjē ievēroja, ka viņas izvēlējušās vācu tekstu.

Direktors Anrī Bērštehera kungs, mierīgs cilvēks acenēs ar zelta ietvaru, ļoti lepojās ar savu iestādi.

—   Vai jūs esat hoteļa īpašnieks? — Zans Monjē apjautājās.

—   Nē, cienītais kungs, hotelis pieder kādai akciju sabiedrībai, bet tā izveidošanas ideja pieder man, tāpēc direktora postenis man nodrošināts līdz mūža galam.

—   Un jums nav jāpiedzīvo lielas nepatikšanas no vietējām varas iestādēm?

—   Nepatikšanas! — pārsteigts un apstulbināts iesaucās Bērštehera kungs. — Bet mēs taču, kungs, nedarām nekā tāda, kas būtu pretrunā ar mūsu — hoteļa īpaš

nieku pienākumiem? Mēs dodam saviem klientiem to, ko viņi paši vēlas, un neko vairāk… Starp citu, cienītais kungs, šeit nav un nekad nav bijis vietējo varas iestāžu. Neviens īsti nezina, kam pieder mūsu teritorija — Meksikai vai Savienotajām Valstīm.

Ļoti ilgi plato uzskatīja par nepieejamu. Leģenda stāsta: pirms vairākiem simtiem jgadu te pulcējusies neliela saujiņa indiāņu, lai paglāotos no eiropiešiem, un vietējie iedzīvotāji domā, ka mirušo dvēseles aizsargāja pieeju kalniem. Sī iemesla dēļ mēs varējām nopirkt zemes gabalu par ļoti mērenu cenu un dzīvot pilnīgi savrup, ne no viena neatkarīgi.

—   Un vai jūsu klientu piederīgie nekad neiesOdz jūs tiesā?

—   Iesūdzēt mūs tiesā! — sašutumā iesaucās Bērštehera kungs, — par kādiem grēkiem? Un kāda tiesa mūs tiesās? Mūsu klientu ģimenes jūtas pārāk laimīgas, cienītais kungs, redzot, ka mums izdodas bez lieka trokšņa atrisināt delikātākās problēmas, kuras bieži vien ir tik mokošas… Nē, nē, kungs, šeit viss notiek jauki, ļoti korekti, un klienti ir mūsu draugi… Vai nevēlaties apskatīt savu istabu? Ja neiebilstat, mēs jūs ievietosim 113. numurā. Jūs taču neesat māņticīgs?

—   Nepavisam, — atbildēja Zans Monjē. — Bet es esmu audzināts reliģiskā ģimenē, un man jums jāatzīstas, ka doma par pašnāvību man nepatīk…

—   Par pašnāvību nevar būt runa, cienītais, — Bēršteliera kungs teica tik kategoriskā tonī, ka viņa sarunu biedrs vairs neuzstāja. — Sarkoni, parādiet Monjē kungam 113. istabu. Tos trīssimt dolārus, cienītais kungs, esiet tik laipns un iemaksājiet kasierim, kura kabinets atrodas blakus manējam.

Veltīgi Zans Monjē meklēja 113. istabā, kas laistījās spilgta saulrieta staros, kaut kādus nāvējošus rīkus.

—   Cikos pasniedz vakariņas?

—   Pusdeviņos, ser, — atbildēja kalpotājs.

—   Vai šeit pieņemts pārģērbties?

—   Lielākā daļa džentlmeņu to dara, ser.

—       Labi! Es pārģērbšos… sagatavojiet man baltu kreklu un melnu kaklasaiti.

Nokāpis lejā viesu zālē, Monjē patiešām redzēja sievietes dekoltētos tērpos un vīriešus smokingos. Bērštehera kungs nāca viņam pretim un godbijīgi un iztapīgi sacīja:

—       Ak, Monjē kungs… Es jūs meklēju… Jūs esat viens, tāpēc man ienāca prātā, ka jums varbūt būs patīkami sēdēt pie viena galdiņa ar vienu no mūsu klientēm, ar misis Kirbiju-Sovu.

Monjē neapmierināts saviebās.

—       Neesmu šeit ieradies, lai dzīvotu augstāko aprindu dzīvi.,. Un tomēr… Vai jūs nevarētu man parādīt šo dāmu, pirms iepazīstināt mūs?

—        Bet, protams, Monjē kungs… Misis Kirbija-Sova ir tā baltā krepdešīna kleitā ģērbusies jaunā sieviete, kas sēž pie klavierēm un šķirsta žurnālu… Man grūti iedomāties, ka viņa varētu nepatikt… Gluži otrādi… Un vispār viņa ir ļoti patīkama, gudra dāma ar labām manierēm, poētisku dveseli…

Misis Kirbija-Sova patiešām bija ļoti skaista sieviete. Brūni, sīkās cirtās sasprogoti mati bija smagā mezglā savīti pakausī, atsedzot augstu un spēcīgu pieri. Acis šķita maigas un gudras. Kādēļ gan, pie visiem velniem, tik jauka būtne pēkšņi vēlas nomirt?

—       Vai misis Kirbija-Sova arī… Vārdu sakot, vai šī dāma arī ir jūsu kliente un ieradusies šeit tādā pašā nolūkā kā es?

—       Protams, — atbildēja Bērštehera kungs, īpaši uzsverot šo vārdu. — Pro-tams.

—   Ja tā, iepazīstiniet mūs.

Kad vienkāršās, bet labi pagatavotās un jauki servētās

vakariņas bija paēstas, Zans Monjē jau zināja vismaz pašu svarīgāko Klāras Kirbijas-Sovas dzīvē. Viņa bija apprecējusies ar bagātu un ļoti labsirdīgu cilvēku, kuru nemīlēja; pirms pusgada viņa aizgāja no vīra un aizbrauca uz Eiropu kopā ar kādu patīkamu, bet cinisku jaunu rakstnieku, ar kuru iepazinās Ņujorkā. Viņa domāja, ka šis jaunais cilvēks apprecēs viņu, tiklīdz būs dabūta šķiršanās; bet, kad abifieradās Anglijā, viņa saprata, ka viņš nolēmis pēc iespējas ātrāk tikt no viņas vaļā. Pārsteigta un viņa cietsirdības aizvainota, viņa mēģināja viņam paskaidrot, ko viņa dēļ ziedojusi un kādā nožēlojamā situācijā tagad nonākusi. Viņas pārmetumi viņu sasmīdināja. «Patiesāju, Klāra,» viņš viņai teica, «jūs neesat mūsdienīga sieviete!… Ja būtu zinājis, ka jūs esat tik vecmodīga, es patiešām nebūtu jūs nolaupījis jūsu vīram un bērniem… Brauciet pie viņiem, mana dārgā… Jūs esat radīta, lai saprātīgi rūpētos par lielu ģimeni.»

Tad viņa nolēma izmantot pēdējo cerību un pārliecināt savu vīru Normanu Kirbiju-Sovu, lai viņš ļauj viņai atgriezties mājās. Viņa bija pārliecināta — ja vēlreiz sastapsies ar viņu divatā, tad no jauna iekaros viņa mīlestību. Taču Normans, no kura ne soli neatkāpās radinieki un kompanjoni, lai nemitīgi viņu ietekmētu un noskaņotu pret Klāru, palika nelokāms. Pēc vairākiem pazemojošiem un veltīgiem mēģinājumiem tikties ar viņu Klāra kādu rītu vēstuļu kastītē atrada hoteļa «Tanatoss» prospektu un saprata, ka tā ir vienīgā iespēja ātri un viegli atrisināt visas viņas sarežģītās problēmas.

—   Un jūs nebaidāties no nāves? — Zans Monjē jautāja.

—   Protams, baidos.., Bet vēl vairāk es baidos no dzīves …

—   Asprātīga atbilde, — Zans Monjē teica.

—        Es nemaz negribēju būt asprātīga, — Klāra sacīja.

—   Un tagad pastāstiet man, kā jūs nokļuvāt šeit.

Noklausījusies Zana Monjē stāstu, viņa bargi strostēja viņu.

—   Taisni neticami! — viņa teica. — Kā?… Jūs gribat mirt tādēļ, ka jūsu akciju vērtība kritusies?… Vai tad jūs nesaprotat, ka pēc gada, diviem, trim vai vairāk jūs visu aizmirsīsiet un, iespējams, pat atgūsiet zaudēto, ja vien jums pietiks drosmes dzīvot…

—   Mani zaudējumi ir tikai iegansts. Tam nebūtu nozīmes, ja vien manā dzīvē būtu palicis kaut kas, kā dēļ ir vērts dzīvot.., Bet es jau jums stāstīju, ka sieva atteicās no manis… Francijā man nav neviena tuvinieka, pat nevienas draudzenes… Un es būšu pavisam atklāts un teikšu, ka reiz jau aizbraucu no savas dzimtās puses kādas nelaimīgas mīlestības dēļ… Kā dēļ lai es tagad cīnītos?

—   Sevis labad, protams… To cilvēku dēļ, kuri jūs Iemīlēs… un kurus jūs vēl noteikti sastapsiet… Tikai tādēļ, ka grūtā brīdī dažas sievietes izturējušās nekrietni pret jums, vismaz netaisnīgi netiesājiet visas pārējās…

—   Vai jūs patiešām domājat, ka mēdz būt arī sievietes.., es gribu teikt, tādas sievietes, kuras es spētu iemīlēt… un kuras būtu ar mieru vismaz dažus gadus dzīvot nabadzīgu dzīvi, nemitīgi cīnoties ar trūkumu?

—   Esmu par to pārliecināta, — viņa teica. — Ir jau vēl sievietes, kurām patīk cīņa un kuras nabadzībā saskata diezin kādu romantisku pievilcību… Kaut vai, piemēram, es.

—   Jūs?

—   Ak, es tikai gribēju teikt…

Viņa apklusa, brīdi šaubījās, tad turpināja:

—   Es domāju, ka mums vajadzētu atgriezties lielajā zālē… Mēs esam palikuši ēdamzālē vieni, un oficiants izmisis staigā mums apkārt.

—   Vai jūs nedomājat, — viņš jautāja, aplikdams Klā-

ral ap pleciem sermuļādas apmetni, — vai jūs nedomājat, ka.,. jau šonakt?…

—       Nē, nē! — viņa sacīja. — Jūs taču tikko kā atbraucāt…

—   Un jūs? *

—   Esmu šeit jau divas dienas.

Šķiroties viņi norunāja nākamajā rītā doties kopīgā pastaigā kalnos.

Rīta saule ietina verandu gaismas un siltuma austā villainē. Zans Monjē, kurš tikko bija mazgājies aukstā dušā, pēkšņi iedomājās: «Dzīvot ir tik skaisti!» Bet tad viņš atcerējģs, ka viņam atlikuši tikai daži dolāri un dažas dienas. Monjē nopūtās.

«Jau desmit!… Klāra mani gaidīs.» Viņš steigšus uzvilka baltu linaudekla uzvalku un jutās tajā viegli un labi. Kad viņš pie tenisa korta panāca Klāru Kirbiju-Sovu, viņa arī bija ģērbusies baltā un pastaigājās pa aleju kopā ar abām mazajām austrietēm, kuras, ieraudzījušas Monjē, aizbēga,

—   Es viņas Izbiedēju?

—       Jūs viņas mulsināt.,, Viņas izstāstīja man savu dzīvi.

—       Tas ir interesanti… Jūs man vēlāk pastāstīsiet… Vai jūs kaut mazliet gulējāt naktī?

—        Jā, lieliski gulēju. Es turu aizdomās Bēršteheru, ka viņš piejauc hlorālu mūsu dzērieniem.

—       Nedomāju gan, — viņš teica. — Es gulēju kā murkšķis, bet veselīgā miegā un šorīt jūtos ļoti spirgts.

Pēc brīža viņš piebilda:

—   Un pilnīgi laimīgs.

Viņa smaidīdama paraudzījās viņā, bet neko neatbildēja.

—   Iesim pa šo taciņu, — viņš teica. — Un pastāstiet

man par mazajām austrietēm.., Jūs būsiet šeit mana Seherezāda…

—   Bet mums nebūs tūkstoš un vienas nakts…

—   Diemžēl… Jūs teicāt — mums nebūs?.,,

Klāra pārtrauca viņu.

—   Sīs meitenes ir dvīņumāsas. Viņas kopā augušas, dzīvojušas vispirms Vīnē, tad Budapeštā, un viņām nekad nav bijis citu tuvu draudzeņu. Astoņpadsmit gadu vecumā viņas iepazinušās ar kādu ungāru no senas un dižciltīgas dzimtas. Viņš bijis skaists kā dievs, muzikāls kā čigāns, un abas māsas vienā un tanī pašā dienā neprātīgi viņā iemīlējušās. Pēc dažiem mēnešiem viņš vienu no māsām bildinājis. Otra, būdama galīgā izmisumā, mēģinājusi noslīcināties, bet neveiksmīgi. Tad tā, kuru izraudzījās grāfs Niki, arī nospriedusi viņam atteikt, un māsas nolēmušas kopā nomirt… Un tieši tobrīd viņas, tāpat kā jūs un es, saņēma «Tanatosa» prospektu.

—   Kāda neapdomība! — iebilda Zans Monjē. — Viņas ir jaunas un valdzinošas… Kādē] gan viņas nebrauc uz Ameriku, kur viņas iemīlēs citi jaunekļi?… Tikai dažas nedēļas pacietības, un viss beigsies labi…

—   Seit vienmēr nokļūst tie, kam pietrūkst pacietības, — viņa skumji piebilda. — Bet ikviens no mums spriež pārgudri par citiem… Kas teicis, ka visiem mums pietiek drosmes pārdzīvot otra nelaimi?

«Tanatosa» iemītnieki varēja visu dienu vērot, kā baltās drēbēs tērpies pāris klaiņoja pa parka alejām, klinšu piekājē un gar gravas malu. Abi, vīrietis un sieviete, aizrautīgi kaut ko pārsprieda. Kad satumsa, viņi devās atpakaļ uz viesnīcu, un dārznieks — meksikānis, redzēdams, ka viņi apskāvušies, novērsās.

Pēc vakariņām Zans Monjē aizvilka Klāru KirbijuSovu uz kādu mazu, vientulīgu salonu un visu vakaru

čukstēja viņai aus! vārdus, kas, šķiet, aizkustināja viņu. Pēc tam, pirms devās augšā uz savu istabu, viņš sameklēja Bērštehera kungu. Viņš atrada direktoru kabinetā šķirstām biezu, melnu reģistru grāmatu. Bērštehera kungs pārbaudīja rēķinus un laiku pa laikaffi ar sarkanu zīmuli pasvītroja kādu rindiņu.

—   Labvakar, Monjē kungs!»,, Vai varu jums pakalpot?

—   Varat, Bērštehera kung?,,. Vismaz es tā ceru… Tas, ko es jums teikšu, droši vien jūs pārsteigs… Tik pēkšņa pārmaiņa Bet tāda ir dzīve… Vārdu sakot, es atnācu jums pateikt, ka esmu pārdomājis.., Es vairs negribu mirt.

Bērštehera kungs izbrīnā uzlūkoja viņu.

—   Vai jūs runājat nopietni, Monjē kungs?

—Es labi saprotu, — francūzis turpināja, — ka liekos jums nesakarīgs, nenoteikts,,, Vai nav dabiski, ka, mainoties apstākļiem, mainās arī mūsu domas?,,, Pirms nedēļas, kad saņēmu jūsu vēstuli, es biju izmisis, vientuļš… Es tobrīd nedomāju, ka vērts atsākt cīņu.., Tagad viss ir mainījies.,, Un par to man jāpateicas jums, Bērštehera kungs.

—   Jāpateicas man, Monjē kungs?

—   Jā, jo šo brīnumu radīja tā jaunā sieviete, pie kuras galdiņa jūs mani nosēdinājāt.,, Bērštehera kungs, misis Kirbija-Sova patiesi ir apburoša.

—   Un ko es jums teicu, Monjē kungs?

—   Apburoša un varonīga sieviete… Kad es viņai izstāstīju par savu nožēlojamo situāciju, viņa bija ar mieru dalīties manā sūrajā liktenī.,, Jūs tas pārsteidz?

—   Nemazi,. Mēs šeit jau esam pieraduši pie šādiem pavērsieniem,,, Un es par to priecājos, Monjē kungs… Jūs esat tik jauns, ļoti jauns,,,

—   Tātad, ja jums nav iebildumu, mēs ar misis KirbijuSovu jau rīt dosimies uz Dimingu.

—       Tātad misis Kirbija-Sova, tāpat kā jūs, atsakās no..,

—       Jā, dabiski… Starp citu, viņa drīz ieradīsies, lai pati jums to pateiktu… Vēl tikai jānokārto kāds visai delikāts jautājums… Vai tie trīssimt dolāri, ko esmu jums iemaksājis un kas patiesībā ir visa mana bagātība, pilnīgi kļuvuši par «Tanatosa» īpašumu, vai arī es drīkstu kādu daļu saņemt biļešu iegādei atpakaļceļam?

—       Mēs esam godīgi cilvēki, Monjē kungs… Mēs nekad neņemam maksu par pakalpojumiem, kurus īstenībā neesam snieguši. Rīt no rīta kasieris saskaitīs izdevumus, rēķinot divdesmit dolāru diennaktī par istabu un apkalpošanu, bet atlikumu izmaksās jums.

—       Jūs patiešām esat pieklājīgs un augstsirdīgs… Ak, Bērštehera kungs, esmu jums bezgala pateicīgs! Atkal esmu laimīgs… Varu sākt jaunu dzīvi…

—       Vienmēr gatavs jums pakalpot, — Bērštehera kungs teica.

Viņš noskatījās, kā Zans Monjē iziet no kabineta un attālinās. Tad viņš piespieda zvana pogu un pavēlēja:

—   Atsūtiet pie manis Sarkoni.

Portjē ieradās pēc dažām minūtēm.

—   Vai jūs mani saucāt, sinjor direktor?

—       Ja, Sarkoni… Jau šonakt vajadzēs palaist gāzi 113. istabā… Ap diviem naktī.

—       Vai pirms nāvējošās gāzes nepieciešams palaist iemidzinošo, sinjor direktor?

—        Domāju, ka nebūs vajadzīgs.., Viņš gulēs ciešā miegā… šim vakaram viss, Sarkoni.,. Un rīt, kā norunāts, abas mazās no septiņpadsmitās.

Kad portjē gāja ārā, uz sliekšņa parādījās misis Kirbija-Sova.

—        Ienāc, — Bērštehera kungs sacīja. — Es tikko gribēju tevi izsaukt. Tavs klients bija ienācis paziņot man par savu aizbraukšanu.

—        Šķiet, ka esmu pelnījusi uzslavu, — viņa piebilda. — Vai nav labi padarīts darbs?

—   Jā, ļoti ātri… To es ņemšu vērā.

—   Tad šonakt?

—   Jā, šonakt.

—        Nabaga zēns! — Viņa nopūtās. — Viņš bija tik jauks, aizrautīgs sapņotājs…

—   Visi viņi ir sapņotāji, — noteica Bērštehera kungs.

—       Tu tomēr esi nežēlīgs, — viņa teica. — Tu viņus nogalini tieši tad, kad viņi atgūst vēlēšanos dzīvot.

—        Nežēlīgs?… Tieši te jau arī slēpjas mūsu metodes humānisms… Sim, piemēram, bija reliģiski aizspriedumi.?. Es tos apklusināju.

Viņš ielūkojās sarakstā.

—        Rīt atpūties… Bet parīt man tev būs jauns klients… Vēl viens baņķieris, bet šoreiz zviedrs… Un ne tik jauns.

—       Jaunais francūzis man ļoti iepatikās, — Klāra sapņaini teica.

—        Darbu neizvēlas, — stingri noteica direktors. — Ņem, te būs tavi kārtējie desmit dolāri un desmit — prēmija.

—        Paldies, — Klāra Kirbija-Sova sacīja un, liekot naudaszīmes somiņā, nopūtās.

Kad viņa aizgāja, Bērštehera kungs sameklēja sarkano zīmuli un ļoti rūpīgi, izmantojot mazu metāla lineālu, izsvītroja no sava saraksta kādu vārdu.

DRAUDZENES

«Cik vīrieši ir stulbi,» nodomāja Solanža Viljē, uzlūkojot smalkās Ziljetas asaru pilnās acis un iegareno seju — kā tramīgai stirnai…

«Jā, cik vīrieši ir stulbi,» vēlreiz nodomāja Solanža. «Kaut vai Fransiss, kuram noteikti ir talants un pat zi nāmi panākumi un kuram katru mīļu dienu vajadzētu justies laimīgam, ka viņam ir tik maiga, daiļa un jūsmīga sieva kā Ziljeta… Un kam šis plānprātiņš skrien pakaļ kā puika? Santalai, kura par Ziljetu ir daudz vecāka un neglītāka un kuras mīļākais ir Managal Taisni vai jābrēc pilnā balsī…»

Viņa uzsmaidīja Ziljetai; viņa pati sev likās bezgala laba un pēkšņas apņēmības pilna kādam palīdzēt.

—   Mīļā, — viņa teica, — domājiet par šo muļķīgo atgadījumu ar humoru. Nav tik briesmīgi, un es palīdzēšu jums izķepuroties… Taisnību sakot, jūs, par spīti savai burvībai, neprotat noturēt vīrieti. Es jūs pamācīšu… Kādēļ jūsu vīrs skrien pakaļ Santalai, kas nespēj sacensties ar jums ne augumā, ne daiļumā, ne prātā? Turklāt Santalai jau labi sen jāpateicas skaistuma kopšanas saloniem un Face lifting1 smalkajiem ķirurgiem… Bez tam viņa rada iespaidu, ka daudzi viņu mīl, un viņa saka: «Šovakar es nevaru, man ir norunāts tikties ar kādu… Rīt? Ak, nē! Rit man jātiekas ar kādu citu, kurš…» Klausieties, draudziņ, jūs man patīkat. Katrai jaunai sievietei nepieciešama sava uzticības persona. Var gadīties, ka būšu jums piemērota, kļūstiet mana māsa, izklaidēsimies kopīgi, es jums mācīšu, kā jāizturas pret vīriem… Manējais, piemēram, ir izdresēts.

—   Bet man nav ne mazākās vēlēšanās dresēt Fransisu… Es viņu mīlu un vēlos, lai viņš mīlētu arī mani.

—   Protams… Tas ir galamērķis, bet jāpadomā, kā to panākt. Un, kopš pastāv pasaule, šie līdzekļi ir koķetērija, greizsirdība un homeopātiskās devās glaimi. Fransiss ir rakstnieks, viņš droši vien piešķir savam darbam miljīgu nozīmi, Vai jūs protat runāt ar viņu par to?

1 Face-lilt — kosmētiska sejas ādas operācija (angl.).

Ziljeta smagi nopūtās un izmisušu skatienu paraudzījās apkārt uz izmētātajām grāmatām.

—   Es ceru.., Bet es viņu tik ļoti apbrīnoju, bieži vien jūtu, ka neesmu viņa cienīga… Es neuzdrošinos viņu vērtēt.

—• Cik pazemojošil — Solanža teica.

—   Jūs to nevarat saprast, — Ziljeta dedzīgi iebilda.

—* Neviens nenojauš, kas Fransiss ir par cilvēku… Vispirms — viņš visu zina; viņš ir brīnišķīgs savā vienkāršībā; viņš uzraksta romānu mēneša laikā kā Balzaks…

Bet tas vēl nav nekas; ikdienas dzīvē viņš ir izsmalcināts, augstsirdīgs, maigs. 4

Viņš uzmin sievietes vēlēšanos, iekams viņa pati to apjautusi. Dzīvot viņam līdzās ir burvīgi.

—        Patiešām? — brīnījās Solanža un pēkšņi izslēja galvu kā kaujas zirgs, kas izdzirdīs trompetes skaņas. — Patiešām? Tādu es viņu nepavisam nepazīstu.

—       Jūs viņu tikpat kā nepazīstat, — teica Ziljeta.

—   Pirms šīs liktenīgās iepazīšanās ar Santalu viņš maz rādījās sabiedrībā un vienmēr kopā ar mani. Bet nu jau būs vairāk nekā mēnesis, kopš viņš sācis no manis vairīties. Viņš atrod ieganstus, lai kaut kur aizceļotu un satiktos ar viņu. Šovasar viņš pameta mani laukos vienu un aizdrāzās uz Dalmāciju un Puiju.1

—   Uz Puiju? — uzjautrināta pārjautāja Solanža, jo

1 Apgabali Itālijā.

iepriekšējā dienā Santala bija viņai stāstījusi par Bari un itā]u zābaku.

—   Tagad viņš man saka, ka gribot pavadīt nedēļas nogali pie jums Marli un ka mani jūs neesot aicinājusi… Vai Santala arī būs?

Solanža uz brīdi novērsa acis no Ziljetas kvēlojošās sejas, tad saņēmusies paraudzījās Ziljetai acīs.

—   Viņai jābūt, — Solanža teica. — Es nezināju… Fransiss man teica, ka jūs nevarot ciest nedēļas nogales… Tādēļ arī jūs neuzaicināju … Bet nu es visu nokārtošu citādāk… Es atradīšu kādu iemeslu un Santalu ielūgšu viesos tikai lieldienās vai trīsvienības svētkos, bet tagad uzaicināšu nenozīmīgus viesus, kuri mani netraucēs nopietni parunāt ar jūsu vīru… Apsolu, ka viņš pie jums atgriezīsies kā dziļi vilies cilvēks, kas visu nožēlo.

—   Vīlies?

—   Jā, vīlies savās ilūzijās par Santalu… Es parādīšu viņam īsto Santalu; viņa nebūt nav tāda, kā viņš iedomājas… Kas jums kaiš; dārgā? Jums aizvien vēl ir sagūstīta putna tramīgais skatiens.,. Es jūtu jūsu mazos spārniņus bezcerīgi sitamies manās plaukstās.

Ziljeta svārstījās.

—   Redzat, biju iedomājusies, ka jūs esat Santalas labākā draudzene.

—   Manu sirsniņ, — bargi teica Solanža, — jums jāzina, ko jūs gribat. Jūs uzmeklējāt mani, tas, šķiet, liecina par to, ka jūs man uzticaties. Jā? Tad negudrojiet tik daudz. Es vairs nepavisam neuzskatu sevi par Šantalas draudzeni. Mēs esam sabiedrotās, mums abām ir patīkamas mājas, un mēs bieži ciemojamies viena pie otras. Vairāk mūs nekas nesaista. Dažreiz man šķita, ka viņa mani valdzina, tomēr viņas jūtu utilitārais raksturs vienmēr mani atbaidījis… Ņemiet vērā, kamēr viņa lenc Managas tipa vīriešus, es neuztraucos, jo domāju, ka tas

īr pilnīgi pieņemami, un tādēļ dažreiz pat viņai palīdzu… Bet, kad viņa dara nelaimīgu jūs, tad nudien es vairs nepiedalos; es stāšos viņai ceļā.., Vai vēl kaut kas jūs satrauc?

—   Ak, nē, nekas… Vienīgi jūs Ielūdzāt viņu un Fransisu un tātad …

—   Ko jūs runājat, dārgā! Es ielūdzu viņu un Fransisu vēl tad, kac# man ne prātā nenāca, ka viņš tik ļoti par Santalu interesējas, un es taču nenojautu, ka jūsu jūtas pret Fransisu ir tik dziļas.

—   Jūs labi zinājāt, ka Fransiss ir mans vīrs.

Solanža vaļsirdīgi iesmējās.

—   Jūs sakāt neapstrīdamus vārdus, Ziljeta … Ejiet mājās, sirsniņ, un guliet mierīgi. Zvēru jums, ka atbrīvošu jūs no Santalas… Vai esat apmierināta? Nomierinājāties? Noskūpstiet mani, dārgā!

Pēc dažām dienām Fransiss Bertjē ieradās Marlī un bija pārsteigts, ncsastapdains Santalu. Jau pirmajā vakarā, kamēr pats Viljē uz terases zem zvaigžņotās debess dzēra kafiju kopā ar kādu amerikāņu laulātu pāri, Solanža, aizbildinājusies ar nelielām kakla sāpēm, aizkavēja Fransisu viesistabā un uzaicināja viņu apsēsties blakus.

—        Ļaujiet, lai apskatu šo donžuānu, — viņa iesāka.

—   Es pat vairs neatceros, cik daudzas sievietes man sūdzējušās, ka jūs sagādājat viņām ciešanas.,. Vispirms jau jūsu sieva,

—Ziljeta? Ceru, ka viņa neatļāvās …

—   Dārgais Fransis! … Jūs iedomājaties, ka jums ir tiesības krāpt šo brīnišķīgo meiteni, bet pats esat sašutis, ka viņa uzdrošinājusies pažēloties… Un par ko, jāvaicā! Par kaut kādu Santalu,., Neaizmirstiet, ka es esmu

Santalas draudzene un drīzāk ļaušu sev nogriezt mēli nekā teikšu par viņu ko ļaunu. Un tomēr, Bertjē, viņa ir simreiz neglītāka par jūsu Ziljetu.

—   Var jau būt… «Bet ne jau skaistums mīlestībā ir galvenais.» Es labāk nekā jebkurš zinu Ziljetas labās īpašības, taču…

—   Kas par «taču»?

—   Taču tā otra mani izklaidē un iedvesmo. Ziljeta svētlaimīgi raugās manī, ne vārda neteikdama, it kā es būtu skaista glezna. Turpretī Santala mani satrauc, iedvesmo…

Solanža izbrīnā iepleta acis, tad sāka skaļi smieties.

—   Santala jūs iedvesmo? Piedodiet man, Fransis, bet es nekad neesmu dzirdējusi kaut ko tik jocīgu… Ja man kāds jautātu: «Kura no jūsu draudzenēm ir tāda sieviete, kas vismazāk spēj iedvesmot rakstnieku?» — es atbildētu: «Santala.»

—   Un kādēļ tieši viņa?

—   Pirmkārt, jau tādēļ, ka viņa ir liela egoiste un pilnīgi aizņemta ar savām personiskajām darīšanām, kas ir tik nenozīmīgas. Otrkārt, viņai nav nekā, ko teikt, un viņa arī neprot izteikties… Nē, neprotestējiet! Vai esat kādreiz viņas teiktajā kārtīgi ieklausījies?… Nē, mans dārgais, vīrietis, pat ja viņš ir iemīlējies, nekad neklausās … Bet pats galvenais — viņa ir gluži vienaldzīga pret jūsu talantu. Jo jums taču ir talants, Fransis, to atzīst visi. Santala ir vienigā sieviete, kas apgalvo, ka jūsu grāmatas nav nekā vērtas.

Viņš ironiski nogrozīja galvu.

—   Neceriet, Solanža, ka es tam noticēšu.

—   Velti neticīgi grozāt galvu, mans dārgais, man ir liecinieki.,. Vēl vakar mēs šeit ar Smitiem runājām par jums; viņa man vārds vārdā teica: «Nabaga zēns, viņš gan ir ļoti jauks, taču viņa pēdējais romāns ir banalitātes kalngals.»

—   Vai Jūs pati to dzirdējāt?

—   Pati savām au^jrn, un lūdzu jūs ticēt, ka es viņu pamatīgi sabāru.,. Un Bertrāns tāpat… Starp citu, visi jau tāpat zina, kādēļ viņa tā runā… Vai varat uzminēt?

—   Nē, nevaru. — Fransiss Bertjē smagi nopūtās un stipri nosarka.

—   Gluži vienkārši viņa runā Managas vārdiem, jo viņš, pats būdams snobs, atzīst vienīgi Kristiānu Menetrijē un citus apnicīgus pārgudros… Santalai ne par ko nav bijis pašai savs spriedums, arī grāmatas viņa lasa tās, ko viņai iesaka viņas mīļākie.

—   Un jūs domājat, ka viņa mīl Managu?

Solanžas skaisti veidotā roka iegūlās Fransisa plaukstā.

—   Vai gribat, lai turpinu, Fransis? Jūs taču neteiksiet man, ka nezināt to, ko zina visa pasaule?… Tomēr? … Bet jūs taču esat pavisam bāls … Mans nabaga draugs, es patiešām esmu satriekta… Jums jāatzīst, ka es pat iedomāties nespēju, ka rakstnieks, labs cilvēku pazinējs, varēja nepamanīt tik plaši zināmu intrigu… Bet var būt, ka tā ir labāk, pat aizkustinoši… Contento lui, contenti tutti Nu, Fransis, draudziņ, nerādiet tādu ģīmi, vai esat tik satriekts? Un viss tikai tādēļ, ka jūs uzzinājāt, ka Santala ir paklīdene? Kas nu tas par jaunumu?… Tikai neceriet, ka es nožēlošu to, ka esmu jums atvērusi acis. Tieši otrādi. Es lepojos ar sevi, iedomājoties, ka būšu palīdzējusi tik krietnam cilvēkam kā jūs, jo jūs vairs neļausiet sevi mānīt sievietei, kas nav jūsu cienīga. Es labi saprotu, ka mākslinieks nespēj ievērot buržuāziskās laulības morāli. Jūsu jaukā Ziljeta ir burvīga ,

—   Solanža, jūs taču neteiksiet, ka arī Ziljeta…

—   Mans dievs! Nē! Nabaga bērns, viņa jūs dievina … Bet tieši tāpēc, ka dievina jūs, nespēj sniegt to, kas

1 Apmierināts viņš, apmierināti visi. (It.)

nepieciešams jūsu mākslai: pikantumu, satraukumu, visu to dzīves komēdiju, kas atspoguļojas jūsu romānos… Kaut arī es dievinu Ziljetu, man neviļus jāatzīst, ka viņa viena nespēj piepildīt jūsu dzīvi. Bet kādēļ gan jāizvēlas Santala? Es pazīstu ne vienu vien sievieti, kas justos lepna un laimīga, kļūstot par jūsu uzticības personu un iedvesmotāju … Atceros, piemēram, kas savulaik biju nabaga Robēram, kad viņš vēl tikai sāka savu «Lūgšanu Udaijas dārzā», šā darba ideju viņam devu es… Ak, Fransis, jūs pat iedomāties nevarat, cik pagodināta jūtas sieviete, kas piedalījusies kāda iecerēta darba pārtapšanā par īstenību, ja turklāt šī darba autors ir vīrietis, kuru viņa mīl… Tas ir brīnišķīgi… Diemžēl, kopš Robērs gājis bojā, es vairs ne reizi neesmu izjutusi šādu laimi.

Viņa ar pirkstu galiem paberzēja skropstas, it kā notraucot asaru. Sajā brīdī Viljē ienāca viesistabā un negaidīti iededza gaismu.

—   Sāk lidināties sikspārņi, — viņš paskaidroja, — un ārā vairs nav tik silts… Domāju, ka misis Loganberī labāk jutīsies šeit. Es liku arī aizvērt slēģus.

—   Tev taisnība, dārgais, — teica Solanža, samiegdama no gaismas apžilbušās acis.

Pēc trim dienām Solanža piezvanīja Fransisam.

—   Dārgais Fransis, es ceru, ka netraucēju jūs darbā? Bet varbūt tomēr? Man ļoti žēl… Vai, pareizāk, nē, man nemaz nav žēl, man vajadzēja vēlreiz dzirdēt jūsu balsi,.. Jā, patiešām mūsu saruna tovakar mani ļoti satrauca, daudz vairāk, nekā jūs varat iedomāties, Fransis.,, Ko jūs teicāt?

—   Neko, — Fransiss atbildēja.

—   Fransis, jūs pat Iedomāties nevarat, kas jūs man esat. Mans dzīves ideāls, mans skolotājs, biktstēvs, va

donis… Vīrs, protams, ir mans draugs, un viņš ir man uzticīgs, bet nevienam taču nav noslēpums, ka sievietēm viņa dzīvē ir visai niecīga loma… Tik izcils rakstnieks l<ā jūs gan sievietes saprot, un tas ir lieliski-, vārdu sakot, man ir kluss sapnis, un jums man būs jāpasaka, vai tas ir īstenojams… Decembra pēdējās nedēļās Zaks uzturēsies Beļģijā, un es labprāt vēlētos pabūt divatā ar jums Marlī… Ja esat ar mieru, mēs pat varēsim tērzēt visu nakti, lai līdz galam atrisinātu visas mūsu problēmas … Ko jūs par to sakāt, dārgais?

—   Neko, — Fransiss teica.

—   Es, protams, saprotu, ka jums ir Ziljeta… Nabaga mazulītei Es mīlu viņu no visas sirds… Bet tieši par viņu jau es gribu ar jums runāt un esmu pārliecināta, ka viņa to sapratīs pareizi.

—   Sapratīs pareizi, — Fransiss noteica.

—   Kas jums kaiš, dārgais? Man šķiet, ka jūsu balss kļuvusi spalga un izsmējīga … Ko es tādu pateicu? Ko gan sliktu es pateicu?… Jūs mani ļoti apbēdināt, Fransis. Es jūtos vainīga, bet nezinu, par ko lai sevi vainoju.

—   Vai patiešām? — Fransiss vaicāja.

—   Jā, patiešām … Ja esmu jūs sarūgtinājusi, tad paskaidrojiet man, ko esmu nodarījusi jums, dārgais… Es mēģināšu laboties… Ar jums es būšu dabiska un padevīga … Vai atbrauksiet uz Marli?

—   Nē, — Fransiss teica.

—   Nē? Kādēļ gan ne?… Es jums apsolu, ka pavadīsiet šeit divas brīnišķīgas dienas … Vai tas jūs nevilina? … Galu galā kas tad noticis, Fransis? Es jūtu, ka esat kļuvis nepieejams un vienaldzīgs.

—   Es pats jums to pateikšu, — Fransiss teica. — Ja atļausiet, es uz brīdi pēcpusdienā iegriezīšos pie jums. Vai ap sešiem jūs būsiet mājās?

—   Ja jau jūs solāties atnākt, tad man jābūt… Jūsu dēļ var atteikties no visa .., Fransis, hallo!… Hallo! Fransiss jau bija nolicis klausuli.

Viņš sastapa Solanžu vienu, viņa bija ģērbusies mēļā mājastērpā, kuram bija dziļš izgriezums, kas atsedza vēl diezgan daiļu kaklu. Viņa sagaidīja Fransisu klusēdama, ar pazemīgu, jautājošu un skumju skatienu. Apņēmības pilns, gandrīz izaicinošs viņš apsēdās un kādu brīdi klusēdams vēroja Solanžu. Joprojām jautājoši uzlūkodama Fransisu, viņa piedāvāja viņam cigaretes un paņēma vienu arī sev.

—   Nu, Fransis? Vai jūs beidzot pateiksiet man savu spriedumu? Nav ne jausmas, par ko mani aprunā…

—   Neviens, Solanža, nav jūs aprunājis. Es vainoju jūs tikai par to, ko pats esmu novērojis. Lūk, kas ir noticis un kā es visu to saprotu. Jūs man pati godīgi pateiksiet, vai jūsu izturēšanās bija nevainojama. Pirms divām nedēļām es liku manīt, ka labprāt sastaptos ar Santalu pie jums Marlī, un jūs drīz vien mūs abus uzaicinājāt viesos. Bet tā bija nodevība pret Ziljetu …

—   Jūs aizmirstat, Fransis, ka tobrīd es tikpat kā nepazinu Ziljetu, bet Šantala bija mana labākā draudzene.

—   Vienu mirkli! Ziljeta pati atnāk pie jums, izsūdz jums savas bēdas, un jūs apsolāt viņai palīdzēt; jūs atsaucat uzaicinājumu Santalai un pēc trim dienām ar neiedomājamu nežēlību iznīcināt viņu manās acīs. Bet tā ir nodevība pret Santalu …

—   Mazliet par stipru teikts, Fransis. Es gribētu teikt…

—   Vienu mirkli! Redzot, ka esmu iedzīts strupceļā, jūs mēģināt ievilkt mani savos tīklos. Bet tā ir jauna nodevība pret Ziljetu!

Solanža nervozi iesmējās.

Tas ir smieklīgi, Fransis! Kurš pirmais izturējās no

devīgi? Vai ne jūs? Vai tad ne? Jūs lūdzāt, lai jums izlīdzu, un tagad pats man to pārmetat; jūs muļķīgi krāpjat savu sievu un gribat, lai es būtu vainīgā? Es mēģinu atbrīvot jūs no paklīdenes un tieku par to nopelta? Jūs pārāk daudz atļaujaties, mans dārgais!

—   Es nemaz nevēlos, Solanža, uzvelt savu vainu jums. Jā, jūtos ļoti vainīgs Ziljetas priekšā, bet es centīšos laboties un atgriezīšos pie viņas pavisam. Taču jums gan jāatzīst, ka, aicinot mani uz Marlī, jūs neturējāt Ziljetai doto solījumu.

Solanža izpūta garu dūmu strūkliņu, kādu brīdi padomāja, tad atmaigusi pēkšņi pasmaidīja.

—   Var būt, ka jums taisnība… Es gan to tā neiedomājos. Galvoju, ka todien, kad Ziljeta atnāca pie manis, es patiešām no visas sirds gribēju viņai palīdzēt… Es upurēju viņai Santalu, kura man dzīvē ir daudz tuvāka un noderīgāka par Ziljetu … Jā, es to darīju, jo man bija viņas žēl, jūsu mazās sieviņas… Vienīgi Ziljeta bija pārāk neuzmanīga, viņa man pastāstīja par jums daudz ko tādu, ka man radās vēlēšanās iepazīt jūs tuvāk… Un turklāt ar jums es sarunājos pustumsā visu vakaru … Ko gan jūs gribat, mans dārgais? Es taču esmu īsta sieviete, neesmu jau no koka.

Solanža uzlika savu roku uz Fransisa rokas, bet viņš ātri atrāva to.

—   Kā viņš no manis baidās! — viņa teica, skaļi un mazliet nervozi iesmiedamās. — Nomierinieties, ak, jūs uzticības neofīt! Es neesmu Potifara sieva1 . Jums ne no kā nav jābaidās.

Viņi vēl kādu stundu draudzīgi sarunājās. Atvadoties Fransiss nepiespiesti pajautāja:

1 Potifars — Ēģiptes galma virsnieks, Jāzepa saimnieks. Viņa sieva mēģināja savaldzināt Jāzepu; viņš atraidīja viņu. Tad viņa apvainoja Jāzepu, ka tas mēģinājis laupīt viņas godu. Potifars iemeta Jāzepu cietumā.

—        Sakiet, Solanža, — vai taisnība, ko jūs todien stāstījāt, ka Santala tik slikti izteikusies par manu pēdējo grāmatu? Vai arī tā bija viena no jūsu kārtējām blēdībām?

—        Tādi nu reiz ir šie rakstnieki, — Solanža sacīja.

—   Tas ir vienīgais, kas viņu patiešām aizskāris.Nu labi! Man ļoti žēl, dārgais, bet tā bija taisnība.

Pēc dažām dienām Ziljeta atnāca pie Solanžas pateikties,

—        Cik jūs esat jauka! Un arī veikla! Nekad nevarēju iedomāties, ka jūs to panāksiet… Fransiss atkal kļuvis tāds pats kā senāk… Viņš pat vairs nepiemin Santalu.

—       Vai tad es jums nesolīju, dārgā? — Solanža teica skaļā un pārliecinošā balsī. — Es esmu ļoti laba draudzene, gan jūs vē! redzēsiet.

Viņas saskūpstījās.

VAKARIŅAS ZEM KASTAŅĀM

—     Vēl mazliet buljona, Menetrijē kungs? — viesmīlis jautāja.

—   Nē, paldies, — Kristiāns atbildēja.

—        Nekautrējieties, Menetrijē kungs, prasiet visu, ko vien vēlaties!

—        Es zinu, paldies, — Kristiāns teica. — Atnesiet mums zosu pastēti, tad vairs netraucējiet.

—        Un ko vēlas Leons Lorāna kungs? — viesmīlis teica.

—  Vēl mazliet grijēra1 pie buljona?

—        Lorāna kungs nevēlas neko, vienīgi mieru, — Kristiāns teica.

1 Grijērs — Šveices siers.

Aizvainots un apbēdināts viesmīlis aizgāja.

—   Nebariet viņu, Kristiān, viņam ir vislabākie nodomi, — Klēra Menetrijē teica.

—   Var jau būt, — Kristiāns sacīja, — bet kādēļ viņš pārtrauc mūsu sarunu?

No visām izpriecām Kristiānam vislabāk patika vakariņas Parīzē nelielā uzticamu ^raugu sabiedrībā, turklāt diviem vai trim no šiem draugiem jābūt lieliskiem stāstītājiem, kas nepārtraukti bārsta anekdotes, jokus un smieklīgus izteicienus. Šie vieglprātīgie prāta vingrinājumi Kristiānam patika daudz labāk nekā politiskas vai literāras diskusijas, kuras viņam šķita gluži nevajadzīgas. Šovakar viņam izdevās piepulcināt pārējo draugu pulkam aktieri Leonu Lorānu un rakstnieci Dženiju, un viņš lika lielas cerības uz šiem abiem meistarīgajiem stāstniekiem. Dženija septiņdesmit gadu vecumā vēl bija saglabājusi jaunības jūsmu un kvēli. Bet lieliskais aktieris Leons Lorāns bija dzīves un grāmatu mīļotājs, kā arī nepārspējams citu atdarinātājs.

—   Par ko mēs tikko runājām? — Klēra jautāja.

—   Par Igo, — Lorāns teica. — Par Igo un viņa augstprātību. «Mani apvaino augstprātībā,» viņš mēdzis teikt, «tā ir patiesība. Mana augstprātība rada manu spēku…» Igo ticējis dvēseļu pārceļošanai un apgalvojis, ka viņš esot bijis gan īzaks, gan Eshils un Juvenāls. «Vienu savu vārsmu es atradu jau Juvenālam,» viņš reiz pavēstījis. «Jā, tas ir manas vārsmas precīzs tulkojums latīņu valodā…» Tas šķiet diezgan smieklīgi, vai ne?

—   Protams, — piekrita Kristiāns, — bet kas par talantu! Es taču nekad nesaku: «Ak, šis Viktors Igo!» — bet gan: «Viktors Igo, paldies dievam…» Un ne jau tikai liels dzejnieka talants, «Nožēlojamajos» ir lappuses, kur lieliski atainoti vēsturiski notikumi.

—        Un arī pārsteidzošas muļķības, — Lorāns piebilda.

—   Piemēram, «Iron» esot angļu vārds, kas nozīmējot —

dzelzs; vai tad vārds ironija gadījumā arī nav radies no šīs paļas saknes? Igo taču ļoti labi zināja latīņu valodu, bet grieķu valodā ne velna nesajēdza.

Viesmīlis atnesa zosu aknu pastēti un kartupeļus sarladiešu gaumē.

—   Menetrijē kungs, vai nevēlaties pastēti ar trifeļiem? Jūs tikai pasakiet…

Kristiāns aizraidīja viņu projām, tad atkal pievērsās vārdam ironija un jautāja Dženijai, vai viņa ir lasījusi Tomasa Hārdija noveļu krājumu «Mazās likteņa ironijas».

—   Nē, — viņa teica, — bet man Hārdijs ļoti patīk. Viņš ir tik tiešs un netverams. «Tesa» gan ir jauks darbs.,. Bet ko viņš domājis ar mazajām likteņa ironijām?

—   Atgadījumus, kuros kāda nejauša varoņu rīcība izraisa gluži negaidītas sekas un kuros kļūdas tiek piedotas, bet tikums nosodīts, un šo atgadījumu galvenās personas pavisam aplam izskaidro savu rīcību.

—   Es sapratu, — Dženija teica. — Piemēram, atgadījums ar Elēnas matiem.,.

Visi trīs pārsteigti uzlūkoja viņu.

—   Kā? — Dženija brīnījās. — Vai es nekad neesmu jums stāstījusi?

—   Nē, — Kristiāns sacīja, — kaut arī labi zināt, ka Elēna mani interesē. Tā ir sieviete, kurai neapšaubāmi bija liels talants…

—   Viņa bija vienīgā izcilā franču dzejniece pēc Marselīnas, — Lorāns teica. — Turklāt daudz pārāka par Marselīnu… Bet kas par dīvainu sievieti! Mani viņa vienmēr atbaidījusi.

—   Mani arī, — Kristiāns teica. — Es viņai nepatiku. Starp citu, viņai vispār nepatika vīrieši. Viņa mīlēja slavu — un mīlestība viņai bija tikai liriska tēma. Bet īpaši viņa mīlēja pati sevi.

—   Tas nebūs īsti pareizi, — Dženija teica. — Viņa gribēja mīlēt, bet diemžēl viņai nelaimējās. Sajā viņas vēlmē jau arī slēpās traģēdija. Viņai nebija vajadzīgi mīļākie, bet gan apbrīnotāji. Bet tas jau arī ir stāsts par Robēru Valteru un Elēnas matiem.

—   Nu tad nevelciet garumā! Pastāstiet mums drīzāk par Elēnas matiem! — Klēra mudināja.

—   Vai vēl mazliet pastētes, Menetrijē kundze? — viesmīlis jautāja. — Nekautrējieties, sakiet vien!

—   Tikai mazliet, — nopūtusies teica Klēra. — Nebariet viņu, Kristiān.,, Viņš tūlīt ies prom.

—   Varbūt jūs atceraties, — Dženija iesāka, — kādu uzmanību Ēlēnai kādreiz pievērsa baņķieris Robērs Valters… Pirms divdesmit gadiem par to runāja visa Parīze. Kādas īsti bija viņu attiecības? Nejaušs sakars? Maz ticams. Toreiz likās, ka Elēna iemīlējusies (protams, tā, kā viņa spēja mīlēt)' mūsu draugā Klodā, un man bija zināms, ka arī Valteram ir oficiāla mīļākā — tolaik visai pazīstama aktrise Liliāna Fontēna, tā pati, kas apprecējās ar Lisjenu Minēšu. Bet Valters pamatoti lepojās, ka ir izglītots cilvēks; viņš mīlēja dzeju, un Elēnas draudzība viņam glaimoja. Bagāti cilvēki mēdz garlaikoties, bet viņa bija pārsteidzoši asprātīga. Ja runājam par Elēnu, viņai nudien nebija ne mazākā iemesla atraidīt pielūdzēju, kas nemitīgi cildināja tikai viņu vienīgo, turklāt darīja to tik dedzīgi un ar tādu pielūgsmi, kā viņa jau sen bija vēlējusies, un kā dzejnieci slavēja vairāk par citiem dzejniekiem. Neaizmirstiet, ka tolaik spilgti iemirdzējās Valerī1 talanta zvaigzne un tās spožums draudēja aizēnot Elēnas talantu.

1 Valeri Pols — franču rakstnieks (1871—1945),

Viņa to ļoti pārdzīvoja un pulcināja ap sevi sava talanta uzticamos cienītājus. Valteram piederēja vairākas avīzes. Viņš varēja un arī prata rūpēties par draudzenes slavu. Vēl jāpiebilst, ka viņš bieži rīkoja lielas viesibas, tur viņa varēja sastapt daudzus literātus un politiķus; un, visbeidzot, viņš bija viņai lielisks padomnieks finanšu jautājumos. Par šo jautājumu viņš labprāt vis nemēdza runāt ārpus bankas sienām, un es pati bieži pārliecinājos, ka viņš daudz labprātāk runāja par Rasinu nekā par Royal Dutch, kaut gan patiesībā daudz saprātīgāk spēja spriest par Royal Dutch lietām nekā par Rasinu. Valtera apdomīgie padomi palīdzēja Elēnai biržā nopelnīt visai ievērojamas summas, un tas, kā jūs jau zināt, deva viņai iespēju dzīvot tik plaši un bezrūpīgi.

—        Bet Elēna taču bija bagāta, — Kristiāns teica.

—   Vai tad viņa nav cēlusies no sensenām rumāņu finansistu aprindām? Vai viņas īpašumā Karpatos nafta netecēja straumēm?

—   Jau sen rumāņu lejas vērtība nebija cēlusies, — Dženija turpināja. — Naftas urbumi tiek urbti tikai iztēlē, un dzejoļu krājumus, kaut arī tie ir diezin cik skaisti, labprāt nepirka. Mēs vairs nedzīvojam laikmetā, kad viena pati dziesma par «Caildharoldu» ļāva Baironam samaksāt visus parādus. Vārdu sakot, Robēra Valtera padomi bija gaidīti un savlaicīgi, un viņš pats tādējādi varēja smalkā veidā un nemanāmi nodrošināt savu draudzeni ar naudu. Robēram šī augstsirdība bija ļoti raksturīga (es, piemēram, zinu, ko viņš darīja veco rakstnieku labā, kas nonāca trūkumā)', bet viņš necieta, ka finansiālos jautājumus saista ar mīlestību vai draudzību. Viņš gribēja sevi pārliecināt, ka viņu mīl prāta vai labās sirds dēļ, un šī viņa iedoma nebija nepamatota, jo viņam piemita kā viens, tā otrs. Jūs, Kristiān, droši vien atceraties viņa apmeklējumus Spontīni ielas namā. Viņš vienmēr tur ieradās ap pulksten sešiem vai septiņiem vakarā,

kad Elēna atpūtās. Viņa atlaidās uz melnā dīvāna, aizvēra acis, un Robērs lasīja viņai priekšā. Reizēm kāds teikums Elēnu nokaitināja; viņa izslējās kā pēc neredzamas atsperes grūdiena un sāka vienu no saviem komiskajiem un šekspīriskajiem dialogiem, ko viņa tik labi prata. Robērs jūsmīgi klausījās; viņš bija ļoti gudrs cilvēks, bet pats nebija apveltīts ar izcilām runas |ļāvanām, tāpēc Elēnas apbrīnojamā spēja iejusties viņu apbūra. Viņš palika līdz tam brīdim, kad Elēnai vajadzēja posties vakariņām. Šķietamā sirsnībā viņa deva viņam padomus sirdslietās, lai gan bija pārliecināta, ka Robērs viņu mīl.

—   Tas nebija tālu no patiesības, — Klēra teica.

—   Nepiekrītu jums, Klēra… Taču tas atkarīgs no tā, kādu nozīmi jūs piešķirat vārdam mīlēt. Robērs neiekāroja Elēnu. Bieži vien viņš ar atklātu riebumu man stāstīja par viņas hermafrodītismu. Bez viņas dzejas viņš vēl apbrīnoja viņas garos, melnos matus, kurus viņa nēsāja ciešās pīnēs ap galvu. Dažreiz viņam par prieku viņa tās atpina, un reiz es redzēju, kā viņš godbijīgi iegremdēja tajos savu seju… Kad viņš ieradās vai gāja projām, Elēna mēdza noskūpstīt viņu uz abiem vaigiem, bet jūs jau zināt, ka tā viņa apsveica visus savus draugus *— vīriešus un sievietes, un šie skūpsti bija vienīgi sirsnīgs draudzības apliecinājums. Protams, viņa varēja iemīlēt Robēru. Augumā viņš bija stalts, ģērbās izmeklēti, viņam bija skaista, mazliet paskaļa balss; viņš izturējās pret sievietēm reti godbijīgi. Jā, Elēna, protams, varēja kļūt par viņa mīļāko, nekļūstot smieklīga, bet viņš nevēlējās to… Pats būdams ļoti juteklisks, viņš zināja (Parīzē tādas lietas vienmēr zina par sievieti, kas kaut nedaudz «bijusi apgrozībā»), ka viņa būs atturīga un neveikla partnere. Un viņam taču bija Liliāna, kura, kaut arī viņai nebija Elēnas talanta, bija daudz vairāk viņā iemīlējusies.

—   Iemīlējusies aiz aprēķina, *— Lorāns noteica.

—   Nē! ■— Dženija iebilda. —> Nē, Lorān, Es labi

pazinu viņus abus. Liliāna patiešām mīlēja Robēru, naudai tur nebija nekādas nozīmes; starp citu, viņš viņai deva naudu to iemeslu dēļ, ko jums jau minēju. Bet bija vēl Miness, šis apzinīgais un kārtīgais vīrs, kurš jau labi sen bija atteicies no Liliānas, — šis Miness, kurš neiebilda, ka viņu krāpj, bet kurš vēlējās gūt no tā sev kādu labumu. Vai atceraties Minesu, Kristiān?

—   Protams… Tāds garš, vārgs, nenobriedis puisis ar krāsotiem matiem… pēc izskata īsts paklāju tirgotājs. Viņš vadīja mazu avangarda teātri.

—   Teātri, kurā spēlēja Liliāna, un tieši te slēpās attiecību sarežģītība. Lisjens Miness bija pieķēries savam teātrim, viņš tajā ieguldīja ne mazums naudas, tāpēc viņam vienmēr bija vajadzīgi finansētāji, toties Liliānai bija vajadzīgs Miness, lai dabūtu lomas, pēc kurām viņa kāroja.

—   Liliāna bija ļoti talantīga, — Lorāns teica.

—   Ļoti, bet jūs labāk par mani zināt, ka būt talantīgai un arī direktora sievai ir divkārt droši… Es bieži satikos ar šo ģimeni un dzirdēju pie viņiem daudz dīvainu spriedumu. Miness ciniski teica Liliānai: «Viss ir ļoti skaisti, mana dārgā, taču tavs draugs Valters man apsolīja veselu miljonu izdevumiem, bet es vēl neesmu saņēmis ne graša.,.» Tolaik miljons teātra budžetā daudz ko nozīmēja. Liliāna aicināja mani par liecinieci: «Nu, Dženij, ko lai daru? Reižu divdesmit esmu teikusi Robēram, ka manam vīram nepieciešams mecenāts, bet viņš izliekas nedzirdam, un es labi zinu, kāpēc . ..Viņš grib, lai mīlu viņu paša dēļ… Un visdīvainākais, ka es mīlu arī…» Lisjens paraustīja plecus. «Cerams, viņš nedomā, ka es viņu mīlēšu paša dēj… Ieklausies labi, mana mīļā Liliāna: līdz šim es biju pacietīgs un saprotošs, un piekāpīgs, un… Bet nu man reiz pietiek… Te ir līgums, kp izrediģējis mans advokāts; līgums nosaka Valtera kā mana finansētāja pienākumus… Es uzticu tev to nokārtot,,, Vai nu tavs Robērs nedēļas laikā parakstīs to, vai

arī būs spiests atteikties no tevis… Saprati?…» Liliāna, gribēdama padižoties, teica: «Tas atkarīgs no manis.» Lisjens pasmīnēja. «Nē, mana daiļā, tas atkarīgs no manis… Ja es tevi padzīšu, tas nebūs Robērs, kurš tevi precēs, dos tev lomas vai pieņems tevi… Viņam bezgala dārga sava zvērinātā vecpuiša dzīve; viņam ir karsti mīļotā dzejniece…» — «Viņa ir tikai draugs,» Liliāna teica. —\«Ak! Tā jau mēdz sacīt… Un viņš lepojas ar tevi, jo tu esi lieliska aktrise… Vai viņš tāds paliks, kad tev būs jādiedelē lomas?» Tā, protams, bija taisnība, un Liliāna zināja to pārāk labi. Viņa paņēma līgumu, ko viņai iedeva vīrs, ātri pārlasīja, salocīja un ielika savā somā.

—   Vai viņai izdevās pierunāt Valteru to parakstīt?

—   Neesiet tik nepacietīga, Klēra, jūs tūlīt visu uzzināsiet! Ļaujiet man izbaudīt stāstītāja tīksmi… Nākamajā sestdienā (jā, es atceros, ka tā bija sestdiena, un jūs paši redzēsiet, ka šis sīkums ir ļoti svarīgs)’ es pusdienoju pie Minesiem, un man šķita, ka Lisjens ir pilnīgi nomierinājies. «Liliāna ir braša meitene,» viņš man teica, «pirmdien līgums būs parakstīts.» Kad beidzām pusdienot, man izdevās uz brīdi palikt divatā ar Liliānu. «Vai nebija pārāk grūti to panākt?» es vaicāju. — «Grūti gan,» viņa atbildēja. «Nabaga Robērs nekādi negribēja saprast… Pirmkārt, jau tādēļ, ka viņš nespēj būt tik cinisks kā Lisjens.., Otrkārt, tādēļ, ka viņš ir lepns un negribēja piekāpties. Bet es notēloju viņam veselu izrādi… Ak! Tā bija mana mūža labākā loma… Es viņam attēloju savu ģimenes dzīvi, Lisjena cietsirdību, kādu pakalpību viņš prasa no manis… Es Robēram pierādīju, cik viņš pats ir liels egoists, prasīdams no manis visu un nespēdams manis labā nest vismazāko upuri. Es viņam sacīju, ka mīlu viņu, kas bija patiesība, un nevēlos nekā cita kā aizbraukt kopā ar viņu, dzīvot kopā ar viņu, kas ari bija patiesība, bet, tā kā viņš to nevēlas, tad man viss jāpacieš, ari Lisjens.,, Galu galā es uzveicu viņa pretestību.»

—   Un kāpēc Valters līgumu neparakstīja tūlīt?

—   Tāpēc, ka arī viņš gribēja parādīt līgumu advokātam, lai zinātu, kādas saistības viņš uzņemas.,, Tas ir dabiski.

—   Patiešām es šajā ainā redzu Fontēnu, — Lorāns teica. — Viņa droši vien bija lieliska. Es ar viņu kopā tēloju «Kāzu maršā», viņa noveda mani līdz asarām.

—   Todien viņa aizkustināja Robēru Valteru, bet nākamajā dienā bija viņas kārta raudāt… Es jau jums sacīju, ka tā bija svētdiena. Robēru uzaicināja pavadīt nedēļas nogali pie Tianžiem, kam netālu no Rambuijē piederēja skaistas medību vietas. Tur ar Robēru notika vismuļķīgākā un visbriesmīgākā nelaime pasaulē. Ar bisi rokās lēkdams pāri nelielam grāvim, viņš krita. Bise izšāva un trāpīja viņam vēderā.

—   Vai tā bija nejaušība?

—   Neviens par to nešaubījās… Jūs droši vien domājat pašnāvību? Bet kāda iemesla dēļ šis laimīgais cilvēks gribēja nošauties?… Nē, tas patiešām bija muļķīgs, pēkšņs, nelabojams nelaimes gadījums… Mirēju nogādāja pilī. Pierimstot sāpju lēkmēm, viņš neatlaidīgi atkārtoja: «Notāru, atsūtiet man notāru…» Tianži piezvanīja kādam Rambuijē notāram, bet tas atradās Parīzē, un viņa kantoris bija slēgts. Ārsts, redzot, ka Valteram atlicis ko dzīvot tikai dažas minūtes, jautāja: «Vai jūs gribējāt sastādīt testamentu?» — «Jā,» Robērs atbildēja, «es gribēju novēlēt visu savu mantu…» Neviens nevarēja saklausīt vārdu. Robērs krita bezsamaņā un tajā pašā dienā nomira.

—   Un jūs domājat, ka viņš gribēja padarīt Liliānu par savu mantinieci, lai viņu atbrīvotu?

—   Esmu par to pārliecināta, Klēra. Viņa bija Robēru aizkustinājusi, pamodinājusi viņā sirdsapziņas pārmetumus; viņam nebija tuvu radinieku, tāpēc šāda rīcība šķiet

dabiska. Bet pilnīgi citāda bija Elēnas attieksme pret notikušo. Dzīvodama citā sabiedrībā, viņa gandrīz vai ignorēja Liliānas esamību un vēl vairāk — viņas sakaru ar Valteru. Elēna, proteīns, domāja, ka Robēra frāze beigtos vienīgi ar vārdiem: «Es novēlu visu savu mantu Elēnai…» Viņa bija satriekta. Tajā pašā vakarā viņa uzrakstīja ļoti skaistu poēmu: «Drauga nāve». Pēc tam atraisīja garās matu pīnes, kas viņam tā patika, un, asarās mirkstot, tās nogrieza.

Pēc divām dienām viņa piedalījās bērēs un bija apsējusi melnu krepa šalli. Minesu pāris, kas arī bija bērēs, pārsteigts vēroja viņu. Pieiedama pie vaļējā kapa, viņa ar romantisku žestu nometa savus matus uz zārka, un garās bizes krītot atpinās. Viņas rīcība radīja lielu iespaidu. «Nabaga zēns,» viņa teica, aizejot no kapsētas, turēdamās man pie rokas, «nabaga zēns! Es zināju, ka viņš mani mīl, taču viņam allaž pietrūka drosmes man to pateikt, un arī es nespēju viņu iedrošināt…» Tāds ir atgadījums ar Elēnas matiem.

—   Viņi atkāpās? — Klēra vaicāja.

—   Nu protams, — Dženija teica, — un zelta aunāda vēl šodien klāj zem zemes iedomāta mīļotā mirstīgās atliekas. Galu galā dzīve tomēr ir ļoti vienkārša — pat tad, kad tā mūs izsmej.

—        Ļoti vienkārša un ļoti smaga, — Kristiāns teica.

—   Igo tēvam bija taisnība. Vārds ironija cēlies no…

—   Ko vēlaties, lai pasniedzu jums desertā, Menetrijē kungs? — apjautājās viesmīlis. — Mazu gabaliņu suflē? Varbūt šokolādes ruleti? Pankūkas «Sizcte»? Prasiet visu, ko vien gribat.

—   Man, lūdzu, augļus, — Dženija teica.

—   Zemenes ar putukrējumu, — Kristiāns teica. — Man jādomā par slaido līniju.

—   Atspirdzinošus augļus… — teica Klēra, — ar saldējumu, ar vaniļu vai zemenēm.

—   Kā vēlaties, kundze, — viesmīlis teica. — Esmu gatavs jums pakalpot.

—   Visiem zemenes ar cukuru, — Kristiāns teica. — Rīkojieties!

—   Arī cs varu pastāstīt kādu nesenu notikumu, kas man šķiet viena no šīm Parīzes dzīves «mazajām likteņa ironijām», — teica Klēra. — Jūs, Dženij, taču vakar bijāt Modernās mākslas muzejā uz Komarova gleznu izstādes atklāšanu?

—   Jā, es jūs pamanīju jau no tālienes, bet nekādi nespēju līdz jums aizkļūt. Bija tāda burzma. Bet kādi dārgumi! Bonārs, Serā, Matiss un vēl desmit citu tur bija pārstāvēti daudz veiksmīgāk nekā visbagātākajās amerikāņu kolekcijās. Sislē mazā glezniņa ir skaistākais, ko jebkad esmu redzējusi. Man nebija ne mazākā priekšstata par Komarovam piederošajiem dārgumiem. Kas viņš tāds īsti ir? Krievs? Anglis? Katalogā es izlasīju, ka viņu pēc angļu parauga godā par seru Ivanu Komarovu.

—   Pēc izcelsmes viņš ir krievs un Anglijas pavalstnieks, — Kristiāns teica. — Viņš ir vara karalis.

—   Un, kā par brīnumu, vara karalis tik veiksmīgi izvēlējies dažus no vislabākajiem franču gleznotāju audekliem? Vai no Krievijas viņš mantojis labu gaumi un prasmi izvēlēties gleznas?

—   Nu mana kārta teikt: «Neesiet tik nepacietīga, Dženij…» Starp citu: vai esat kādreiz redzējusi lēdiju Komarovu?

—   Nē.,, Bet kādēļ jūs runājat pagātnē? Vai viņa ir mirusi?

—   Nu jau būs trīs gadi… Mēs abi ar Kristiānu viņu pazinām. Viņa bija amerikāniete no Baltimoras, ļoti skaista, viena no tām, kas tik kvēli mīlēja Franciju, it īpaši Parīzi, ka maz franču spēj ko tādu saprast. Mēs, pārējie, — mēs mīlam Parīzi un īsti laimīgi spējam būt tikai Francijā, bet tas ir dabiski: Francija ir mūsu dzimtene, mēs tajā esam savējo vidū, Parīzes atmosfērā mēs esam izauguši. Bet iedomājieties ārzemnieces, kuras jau kopš bērnības sapņojušas par Parīzi. Viņas ir tik rūpīgi izpētījušas pilsētas plānu, ka tad, kad ierodas tajā pirmo reizi, jūtas kā mājās un nevienam nevaicā ceļu. Mūsu pieminekļi viņām šķiet tik .pazīstami, ka pat nerodas iespaids, ka viņas redz tos pirmo reizi.

Un tomēr gadsimtos uzkrātās zināšanas, atmosfēra, dzīves ritums, Parīzes iedzīvotāju asprātība gūst virsroku pār iztēlē skatīto. Parīze kļūst viņām par kaut ko līdzīgu burvju zālēm, kas rada tik lielisku sajūtu, ka tas, kurš reiz pamēģinājis, vairs nespēj bez tām iztikt.

—   Tā ir, — Lorāns teica. — Kādu dienu es sēdēju pie galda blakus čīlietei, kura man pastāstīja, lūk, ko: «Mūsu mājās Santjago slēģi vienmēr bija ciet, gaišā dienas laikā mēs dedzinājām elektrību. Māte tā lika, un es nesapratu, kāpēc. Kad paaugos, es uzdrošinājos viņai pajautāt.. Tad viņa man paskaidroja, ka tolaik, kad tēvs bija vēstniecības sekretārs Parīzē, viņi dzīvoja dzīvoklī, no kura varēja redzēt Triumfa Arku un Elizejas laukus. «Es tik ļoti iemīlēju šo ainavu,» māte man teica, «ka es vairs nespēju

raudzīties ne uz ko citu. Tādēļ es dzīvošu aiz aizvērtiem slēģiem un neskatīšos pa logu tik ilgi, lidz mēs visi atkal reiz varēsim atgriezties Parīzē.»»

—        Sī čīliete, protams, stipri pārspīlēja, — Klēra teica,

—   bet pasaulē tādu kā viņa ir tūkstošiem, kas smok, tiklīdz Viņiem atņem dziedinošo skābekli. Tā notika arī ar lēdiju Komarovu. Agrā jaunībā viņa bija gluži parasta nabadzīga amerikāņu meitene bez līdzekļiem, baptistu mācītāja meita no Merilendas, turklāt neparasti skaista. Viņas tēvs bezgalīgi uzupurējās, un viņam izdevās meitu aizsūtīt mācīties uz koledžu, kur viņa apguva literatūru un mākslu. Viņa rakstīja dzejoļus un gleznoja, bet darīja visu samērā vāji, jo kaislīga vēlēšanās neatpalikt no modes bija viņas lielākā vājība, kas pazudinājusi daudzus talantīgus amerikāņus. Koledžā, kur viņa mācījās, bija brīnišķīga tradīcija — sūtīt jaunās meitenes uz Parīzi, kad bija pienācis viņu junior year, proti, trešais mācību gads. Viņai tā bija atklāsme. Viņa pēkšņi atklāja Skaistumu. v

—   Un viņu atklāja Komarovs?

—   Pacietību, Kristiān! Nesabojājiet visu iespaidu… Pirms laulībām šī mazā Zelda (jā, viņu sauca Zelda, tāpat kā Skota Ficdžeralda sievu) dzīvoja Parīzē burvīgu dzīvi. Viņa bija apmetusies, kādā franču ģimenē, viņu dēls Zeldu aplidoja …

—   Bez panākumiem?

—   Ar nelieliem panākumiem… Vakari kinoteātros un nenozīmīgi skūpsti… Viņa mēģināja gleznot portretus un, piepalīdzot šai franču ģimenei, kas pazina Olmanus, guva iespēju gleznot Denīzu. Mūsu draudzene Denīza savā sirdī vienmēr palikusi tā pati agrākā studente, viņai labs jebkurš iegansts, lai tuvinātos nemantīgajai jaunatnei, Viņa kļuva par Zeldas draudzeni, dāvāja viņai tērpus un aicināja pie sevis mājās. Tieši tur Komarovs, kuru

ar Olmanu vienoja darījumu attiecības, Komarovs, kurš jau bija ļoti bagāts, bet tomēr vēl nebija vara karalis, reiz sastapa šo valdzinošo meiteni. Viņš bija par viņu trīsdesmit gadu vecāks un nu jau divus gadus atraitnis; tā bija klasiska mīlestība no pirmā acu uzmetiena. Viņa izsmēja Komarovu, rupjļ izturējās pret viņu, bet tas vēl ciešāk piesaistīja. Viņš aplidoja viņu visu ziemu, tad piedāvāja savu roku un sirdi. Viņa apspriedās ar Denīzu Olmani, bet tā noteikti centās atrunāt Zeldu no šīm precībām. «Paraugieties uz mani,» Denīza iesāka. «Kad es apprecējos ar Edmonu, manas jūtas pret viņu bija daudzkārt dziļākas par tām, kādas jūs lolojat pret Komarovu, bet mūsu starpā bija visa šī nolādētā bagātība, tāpēc mūsu laulība nav izdevusies, es jums to saku tādēļ, ka visi to zina… Nu, mēs, protams, esam pēc labākās sirdsapziņas it kā salīmējuši atlikušās laimes drumstalas, un tā būs līdz pat mūsu nāves stundai… Tomēr es domāju, ka jūs esat pelnījusi ko labāku…» Taču Zeldai glaimoja panākumi, komforts, labklājība. Komarovs visu to piedāvāja un bija neatlaidīgs, beidzot viņa padevās. Zeldai tas bija sākums brīnišķīgai karjerai. Pēc desmit gadiem viņai piederēja pils Anglijā, vēl otra .Soloņā, savrupmāja Varennu ielā, villa Antibās, jahta, lidmašīna; tagad viņa bija lēdija Komarova, viena no trim visgreznāk ģērbtajām sievietēm pasaulē, bet viņa nāvīgi garlaikojās.

—   Kādēļ? Vai Komarovs nemīlēja viņu?

—   Nu protams, ka mīlēja. Viņam nekad nav bijis nevienas citas sievietes, bet diemžēl viņam nebija laika pievērst viņai īpašu uzmanību… un, starp citu, viņš bija trakoti garlaicīgs… Viens no tiem vīriešiem, kuri atdzīvojas, vienīgi runājot par kāda darījuma izdevīgumu vai vērtspapīru ienesīgumu, rūpnīcas ražīgumu. Turklāt viņa draugiem bija tādas pašas intereses kā viņam, tādēļ nabaga Zelda ilgu laiku veltīgi meklēja mierinātāju.

—   Vai viņa to darīja apzināti?

—   Man šķiet, ka viņa skaļi neteica: «Es meklēju mīļāko,» — bet gan domāja: «Es meklēju draugu.» Ari pee daudzajiem ceļojumiem viņa palika uzticīga savai lielajai mīlestībai uz Franciju, franču mākslu, Parīzes burvību. Viņas vīrs pūlējās viņai sagādāt skaistus priekšmetus, bet diemžēl viņam nebija gaumes… Vārdu sakot, viņa kļuva par vienu no tām izlutinātajām, mūždien neapmierinātajām sievietēm, kuras pusi dienas novārtās pa gultu, jo viņas mūždien nomoka migrēna, un tad kādu dienu viņa jau bija ceļā uz dziedniecības iestādi, kad pēkšņi gadījums viņai dāvāja draugu, pēc kāda alka viņas sirds. Viņš bija kāda provinces muzeja fondu glabātājs — Beržē-Koro (slavenā gleznotāja radinieks pa mātes līniju), kurš ātri ieguva atzīstamu slavu mākslas pasaulē, jo padarīja slavenu līdz šim maz pazīstamu gleznu galeriju. Būdams ists gaišreģis, viņš ar ļoti niecīgiem naudas līdzekļiem savāca jaunās paaudzes labāko mākslinieku darbus. Denīza un vēl desmit citi mākslas amatieri ieteica lēdijai Komarovai: «Ja jau jūs dodaties uz dienvidiem pa šo ceļu, tad izmetiet mazu līkumu un apmeklējiet Anesī muzeju… Tas ir neparasts…» Tātad Zelda pa ceļam iegriezās Anesī, un Beržē-Koro laipni iepazīstināja viņu ar municipālās kolekcijas lepnumu. Beržē-Koro estēta sejai piemita kaut kas vecmodīgs, jo viņam bija garas, tumši brūnas ūsas (bet tas Zeldai pat patika) un ļoti mūsdienīga gaume, bet viņš nenoliedza arī senās tradīcijas. «Nekad nevajag aizmirst,» viņš teica, «ka Renuārs un Degā tanīs laikos, kad viņus uzskatīja par progresīviem gleznotājiem, godāja vecmeistarus…» Ar kādu citu un pirms gadiem desmit Zelda būtu kaislīgi strīdējusies par šo tēmu visu nakti, taču Beržē-Koro lepnais nicinājums, ar kādu viņš izturējās pret profānu estētiskajiem spriedumiem, tūlīt savaldzināja lēdiju Komarovu. Par lielu pārsteigumu seram Ivanam, kurš tolaik atradās Bolīvijā, viņa pavadīja Anesī divas nedēļas. Viņa noīrēja

dzīvokli vienīgajā pieklājīgajā pilsētas viesnīcā un jaunā fondu glabātāja pavadībā iepazina apkārtni. Tā bija kalnu, mežu un strautu paradīze, Kurbē te smēlās iedvesmu saviem darbiem un arī Sezanns. Zelda dega nepacietībā visu iepazīt, un Beržē-Koro vēlējās mācīt.

—   Tad jau viņš daudz ko viņai iemācīja.

—   Jums taisnība, Dženij, un daudz ko tādu, kas viņai, bez šaubām, patika, jo, kad viņi šķīrās, viņa vairs nespēja bez viņa iztikt. Un tomēr Zcldai bija vien jādodas uz Antibām, jo viņa bija solījusi tur ierasties jau pirms divām nedējām. Beidzot viņa nolēma braukt, bet, tiklīdz sers fvaņs atgriezās no Dienvidamerikas, viņa lūdza vīru uzaicināt Beržē-Koro pie viņiem uz Rivjēru. Ieganstu viņai netrūka: «Nu jau būs desmit gadi, kopš mēs pērkam gleznas un vienmēr kļūdāmies. Par spīti tam, ka mums palīdz visslavenākie gleznu tirgotāji, vai varbūt tieši viņu dēj mēs veltīgi izšķiežam miljonus, lai izveidotu gleznu galeriju, kas būtībā neinteresē ne mūs, ne arī kādu citu, jo tā ir banāla … Jā, protams, mums te ir Rembrants, Rubenss, el Grēko, divi Goijas audekli kā jau visiem, bet tas ir viduvējs Rembrants, parasts Rubenss, vēlīnā perioda Goijas darbs, kas gleznots Bordo… Sajā jomā mēs nekad nesasniegsim tādu līmeni kā Ričards Valess, Melons, Friks vai Kamondo… Un, lūk, te cilvēks, kurš iztērējis simto, tūkstošo daļu no tā, ko jūs atvēlējāt mūsu apnicīgajām gleznām, ir radījis muzeju, ko brauc skatīties no visām pasaules malām… Kad biju šajā muzejā, es sastapos ar Providences muzeja kuratoru no Rodailendas1 un Oslo muzeja fondu glabātāju… Kāpēc šo muzeju tā iecienījuši? Bet, tmj dcar, giuži vienkārši tāpēc, ka šim cilvēkam piemīt tādas īpašības, kādas mums nevienam nav: viņš zina.»

1 Rodailenda — ASV žtats.

—   Acumirkli… Es pazinu šo Beržē-Koro, — Leons Lorāns teica. — Viņš pārcēlās uz dzīvi Parīzē… Tieši viņš ap 1935. gadu iepazīstināja mani ar Komarovu gleznām.

—   Dabiski, — Klēra teica. — Beržē-Koro taču bija šīs gleznu kolekcijas radītājs. Lūk, kā tas notika. Sers Ivans, kā jau vīrs, kas vēlas sagādāt prieku savai sievai, uzaicināja Beržē-Koro uz Antibām un tūlīt juta pret jauno ekspertu patiesas simpātijas… Beržē-Koro rokās bija divi galvenie trumpji, lai iepatiktos Komarovam: glezniecībā viņš sniedza nepieciešamās zināšanas, bet laulības dzīvē nodrošināja mieru. Tiklīdz viņš ieradās, Zeldas asaru plūdi, migrēnas, žēlabas tūlīt mitējās. Zelda k|uva maiga un asprātīga. Vēlāk, kad ciemiņš jau gatavojās braukt mājās, viņa iepriekšējā vakarā teica vīram: «Man kaut kas ienāca prātā, Ivan… Jūs taču vienmēr vēlējāties radīt Motbevronā gleznu galeriju, kādēļ gan neuzticēt to šim puisim?*… Jūs sacījāt, ka viņš jums patīk… Mēs nemūžam neatradīsim nevienu, kas būtu zinošāks par viņu. Viņa prasības ir pārāk pieticīgas. Anesī es dabūju zināt, cik viņš pelna… Proti, mazāk par trim tūkstošiem dolāru gadā, un mēs, starp citu, varam piedāvāt viņam istabu pilī… Dariet to, Ivan, un jūs redzēsiet, ka pēc desmit gadiem par Komarovu gleznu kolekciju runās tāpat kā par Grula kolekciju.»

—   Tātad, — Dženija teica. — par šo brīnišķīgo kolekciju mums jāpateicas lēdijas Komarovas vēlmei nometināt savā pilī mīļāko tā, lai vīram nebūtu iemesla atteikt?

—   Viņa rīkojās vēl gudrāk, — Klēra teica, — jo gribēja panākt, lai vīrs pats to izdara un turklāt vēl atlīdzina… Jāatzīst, starp citu, ka Beržē-Koro vienmēr godam nopelnīja sev uzturu. Viņš aizrāvās ar šīs gleznu kolekcijas veidošanu, tāpat kā kādreiz bija pieķēries savam provinces muzejam; ar postimpresionisma darbiem viņš izveidoja kaut ko līdzīgu Jeu de Paume muzejam,

Viņš bija labs draugs Matisam, Vuijāram, Marķē un Frišam, tādēļ tirdznieciskie darījumi un pirkumi viņam veicās daudz labāk nekā nabaga se*«m Ivanam.

—   Un kā ar viņu attiecībām? — Dženija jautāja. — Kā veidojās Zeldas un Beržē-Koro attiecības? Tas ir nozīmīgs jautājums, Klēra.

—   Attiecības veidojās labvēlīgi. Vienīgais Beržē-Koro netikums bija pārliecīga pašapmierinātība; dzīvojot kopā ar Zeldu, kas ticēja viņam kā dievam, viņš jutās pilnīgi apmierināts. Padomājiet paši, cik reibinoša ir dzīve tādam jaunam cilvēkam, kas dievina glezniecību, saņem gandrīz neierobežotus kredītus, lai pirldu iemīļotās gleznas, brīvi veido savu muzeju bez nelabvēlīgu vadoņu un nekompetentu municipalitātes iestāžu iejaukšanās un vēl piedevām var dzīvot šajā «brīnumainajā pilī» kopā ar apburošu sievieti, kura viņu mīl un godā… Nekad vēl neviens vīrietis nav bijis laimīgāks, un viņš, protams, šo laimi bija pilnā mērā pelnījis, jo līdz pat nāvei Zelda saglabāja pret viņu apbrīnas pilnas jūtas.

—   Kas ar viņu notika pēc tam? — Lorāns jautāja.

—   Nu tā: jūs jau zināt, ka pirms trim gadiem Zelda nomira ar vēzi… Viņas mīļākais ilgi viņu nepārdzīvoja. Nozinu, vai no bēdām vai vienkārši sagadīšanās dēļ, bet jau nākamajā ziemā viņš saķēra gripu, pēc kuras radās komplikācijas, un pēkšņi nomira. Sers Ivans nu palika viens ar savu brīnišķīgo kolekciju un vairs nevēlējās to paturēt. Ilgu laiku viņš nevarēja izšķirties: atdot to Francijai vai Anglijai. Bet arī šim cilvēkam, kuram nekad nekā netrūka, bija kāda vājība un vēlēšanās: viņam patika apbalvojumi. Kādam gudram ministram, kurš vēl atcerējās Vollesa gleznu kolekciju (kas Francijai bija zudusi sarkanās ordeņlentītes dēļ), pietika prāta seram Ivanam piedāvāt kāroto apbalvojumu. Tādēļ arī tika rīkota vakardienas skaistā svinīgā ceremonija, ko jūs visi

redzējāt, kad seru Ivanu apbalvoja viņa gleznu vidū un nacionālās izglītības ministrs, piedaloties pašam Republikas prezidentam, Komarovu bezgalīgi slavēja,..

—   Un tas viss notika, — Kristiāns piebilda, — tikai tāpēc, ka viņa sievas mīļākais desmit gadu bija skaists mākslas pazinējs ar gailu ūsām…

—   Menetrijē kungs, — viesmīlis teica. — Varbūt vēl mazliet liķiera ar zemenēm?

iii

Jau labu brīdi Leons Lorāns izskatījās pēc izklaidīga cilvēka, kas, klausoties kāda stāstījumu, jau domā par notikumu, par kuru stāstīs pats. Dženija, kas jebkurā sarunā brīnišķīgi prata tēlot diriģenta lomu, pamanīja šo Leona vēlēšanos un gaidīja izdevīgu mirkli, lai ļautu skanēt jaunai tēmai.

—   Jūsu kārta, Lorān, — viņa teica. — Droši vien jūs savā teātrī būsiet novērojis ne vienu vien «likteņa ironiju».

—   Ja jūs atļaujat, — viņš teica, — es izstāstīšu jums gadījumu, kuram nav nekāda sakara ar teātra dzīvi. Man par to stāstīja pazīstams advokāts, ar kuru es pagājušajā nedēļā konsultējos par kādas kriminālfilmas sižetu …

—   Patiešām, — Klēra teica, — šķiet, ka jūs dievināt detektīvu lomas, Lorān. Vai drīkst zināt, kāpēc?

—   Dārgais draugs, — Lorāns atbildēja, — detektīva loma mana vecuma cilvēkam dod tādu pašu apmierinājumu kā dona Zuāna loma jaunam aktierim… Detektīvs ir visuzinošs, un man ir visu varoša sajūta.

—   Un jūs pilntiesīgi baudāt savu varoņu laurus?

—   Protams, — Lorāns teica, — aktieris, tāpat kā rakstnieks, «sevi atalgo, kā nu prot, par zināmu likteņa netaisnību». Liliāna Fontēna, par kuru jūs pirmīt stāstījāt, apgalvo, ka viņa varot nevainojami notēlot mīlestības ainu tikai tad, kad pati nav iemīlējusies. Taču es nevēlos šovakar jūsu klātbūtnē atkārtot visiem zināmo paradoksu par aktieri. Vakars tuvojas; viesmī|i jau visu laiku grozās mums visapkārt un noraugās uz mums ar tādu skatienu, kas skaidri liecina par viņu vēlēšanos ātrāk dabūt mūs no šejienes prom, bet es vēl gribu jums pastāstīt savu gangsteru stāstu.

—   Lieliski, — Dženija teica, — es dievinu gangsteru stāstus.4

—   Tātad — es uzzināju no sava advokāta, — Lorāns teica, — ka Parīzē jau trīs gadus darbojas divi slaveni gangsteru bandas barveži, kuri nevar viens otru ciest. Viens no viņiem, Mario Trakais, ir dienvidnieks, īsts karstgalvis, izcils banku aplaupīšanas speciālists, bet nepiesardzīgs un ātrs uz šaušanu. Viņam piedēvēja daudzas zādzības, dažas slepkavības, un tomēr policija nekādi nespēja viņu apcietināt. Otrs, Salvedra, saukts Profesors, ir ieguvis zināmu varu starp automobiļu zagļiem. So jauko amatu viņš pilnīgoja līdz tādai pakāpei, ka darbs gāja kā pa konveijeru, kur daudzas brigādes strādāja viņa labā, un viņš pats nekad netika kompromitēts. Viņam vajadzēja tikai sadalīt darbības sektorus saviem «leitnantiem», organizēt automobiļu savākšanu, ātru to pārkrāsošanu un pārdošanu. Salvedru uzskatīja par izsmalcinātu, izglītotu cilvēku (tā cēlusies arī viņa iesauka — Profesors), starp citu, viņš pirms tam bija literatūras bakalaurs, tieslietu licenciāts; un mans advokāts, kas Salvedru labi pazīst, man teica, ka sabiedribā viņš esot ļoti patīkams cilvēks. Patiesībā viņš apgrozījās parīziešu sabiedrībā, kurā neviens nekā nenojauta ne par viņu pašu, ne arī par viņa apšaubāmo nodarbošanos.

Viņa meita Marsela Salvedra, kas bija audzināta Parīzes augstākās sabiedrības tikumu garā, likumīgi apprecējās ar vīru, kuru es labi pazīstu un kurš ieņem cienījamu amatu. Salvedram bija mīļākā, neliela auguma ļoti skaista sieviete, Mariana Karstēra, pēc tautības angliete, kas, par spīti diezgan vētrainai jaunībai, bija saglabājusi smalku un maigu eņģeļa seju kā Reinoldsa gleznās. Salvedra dievināja šo meiču. Salvedru uzskatīja par pārlieku jūtīgu, un, starp citu, arī profesionālos pienākumus pildot, viņš nebija brutāls. Viņš vēlējās, lai viņa bandas locekļi nelieto ieročus, un ieteica viņiem veikt tikai pilnīgi drošas operācijas. Kaut arī tiesa zināja, ka viņš ir visu izdarīto zādzību galvenais organizators, tai vēl ne reizi nebija izdevies atrast kaut niecīgākos viņa vainas pierādījumus. Viņu izsekoja, taču nekad nevarēja viņu sastapt aizdomīgās kafejnīcās, bet gan pusdienojam «Ričā» vai pie Larī kopā ar cilvēkiem, kam bija nevainojama reputācija.

—   Lielisks personāžs Konanam Doilam, — Kristiāns teica.

—   Lielisks tips man, — Lorāns teica. — Tieši tādu lomu es labprāt notēlotu…

—   Atkal jau varaskāre, — Dženija teica.

—   Pareizi gan… — Lorāns apstiprināja. — Un tomēr šis cilvēks, kurš tik lieliski prata savaldīties, sāka manāmi nervozēt, kad Mario Trakais un viņa banda pēkšņi sagrāba viņa priekšrocības. Varbūt nav gluži pareizi teikt, ka starp abiem barvežiem bija noslēgts līgums, kas noteica ietekmes sfēras, bet līdz šim pastāvēja vārdos neizteikta, klusa vienošanās… Mario un viņa drauģeļi aplaupīja dzīvokļus, bet Salvedra valdīja uz ielas milzīgajā mašīnu straumē, kas bija novietotas gar Parīzes trotuāriem. Pēkšņi pagājušā gada maijā Mario vīri bez iepriekšēja brīdinājuma sāka laupīt automašīnas, kam

bija priekšējie velkošie riteņi. Sākumā Salvedra, kurš bija saprātīgs un iecietīgs, nosprieda, ka mašīnas viņiem vajadzīgas darbam, un raudzījās uz to caur pirkstiem. Taču drīz vien zādzību vēriens kļuva tik plašs, ka vairs nebija šaubu par noteiktu nodomu izaicināt viņu. Kad paša vīru žēlabas bija viņu galīgi nomocījušas, viņš nolēma tikties ar Mario, kaut arī juta riebumu ielaisties sakaros ar tāda tipa bandītu, ko pats nosodīja… Protams, ka viņi nevarēja satikties publiskā vietā. Tika nolemts, ka abu barvežu tikšanās notiks NeijI Marianas Karstēras mazajā dzīvoklītī.

—   Bet vai tad viņus neizsekoja?

—   Jar, bet viņi bija pietiekami veikli, lai izvairītos no sekotājiem… Vārdu sakot, viņi satikās netraucēti. Mario sniedza paskaidrojumus, gan maz ticamus, un apsolīja dot saviem rokaspuišiem visstingrākās instrukcijas. Salvedra atstāja uz viņu iespaidu ar savu pieklājīgo izturēšanos un izkopto valodu, bet vienlaikus arī nokaitināja ar savu pārākumu. Toties viņam iepatikās Mariana Karstēra. Tovakar viņai mugurā bija dziļi dekoltēts mājasterps, kurš atsedza krūtis; viņa bija koķeta — varbūt tādēļ, ka Mario bija jaunāks un skaistāks par Salvedru. Bet varbūt arī tādēļ, ka no viņa vēdīja asins dvaka, kas nekad neaptraipīja Salvedru.

—   Mēs atkal pievēršamies Igo tēvam, — Dženiia teica.

—  Pēc varoņiem tīko daiļavas maigās;

Slēpj zvērāda ļaundara drūmo vaigu —

Tas kapeņu rēgiem nopūsties liek…

—   Es zinu, — Kristiāns teica. — Nobeigums ir šāds:

—  Un šis dūjas alkst saldkaisles pilnākā mēra ~

Savas gultas tiem atklāj, kas kapenes vēra.

—Taču notika tā, ka dūjiņa pēkšņi juta kārdinājumu mesties melnmatainā bandīta skavās, un, lūk, Mario un

Marfana satikās vēlreiz, uti drīz vien viens no Salvedras vīriem ziņoja barvedim, ka misis Karstēra tiekas ar sāncensi tajos vakaros, kad pats Salvedra dodas uz Lionu vai Marseļu, tā paplašinādams darbības sfēras. Kaut arī cilvēkam asinsizliešana ir pretīga, tomēr mēdz būt aizvainojumi, kurus nav iespējams paciest. Mario banda, nicinot jebkuru norunu, turpināja medīt Salvedras īpašumos; piedevām vēl Mario nozaga viņam mīļāko, kuru viņš maigi mīlēja; tam visam bija jādara gals. Kādu vakaru, paziņojis urbi et orbi, ka brauc uz Lionu, viņš paņēma brauniņu un devās taisnā ceļā pie Marianas Karstēras. Viņa dzīvoja kāda nama ceturtajā stāvā blakus Neijī tiltam. Viņam, protams, bija sava atslēga; viņš pārsteidza savu mīļāko un savu sāncensi guļam gultā kailus. Ne mirkli nevilcinoties (jo ar tādu cilvēku kā Mario jebkura vilcināšanās varēja kļūt liktenīga), viņš iešāva Mario lodi pierē. Viņš varēja nogalināt arī Marianu, kura izlēca no gultas un metās viņam pie kājām, — garie, gaišie mati klaidā atrisa uz paklāja, — bet viņš mīlēja šo meiču, kuras neparastais skaistums aizkustināja viņu, tāpēc Salvedra apmierinājās ar to, ka maigi atstūma AAarianu. Pēc tam viņš ielika revolveri kabatā un aizgāja.

—   Skaista aina.,, — Dženija teica. — Filma ir gatava.

—   Vienu mirkli! Kamēr Salvedra, būdams metodisks cilvēks, kāpa pa kāpnēm lejā no ceturtā stāva, viņam bija laiks visu apsvērt. Viņš, cilvēks, kas necieta asiņainus noziegumus, tagad bija iekūlies nejaukā ķezā. Franču tiesa parasti nesoda sāncenša slepkavību, ja runa ir par noziegumu aiz greizsirdības, taču viņš bija nogalinājis bandas vadoni, kas bija viņa pretinieks profesionālā jomā, bet vienlaikus nebija nogalinājis viņu kopējo mīļāko. Vai valsts iestādes neuzskatīs, ka nozieguma motīvs nav vis greizsirdība, bet abu bandu nemitīgā cīņa? Varbūt viņu pat turēs aizdomās, ka viņš izmantojis Marianu,

lai ievilinātu slazdā otru gangsteri. Tas viss liktos ne sevišķi pievilcīgi. Kāpņu pakājē viņš diezgan ilgi visu to pārdomāja. Tad viņš kāpa augšā vēlreiz, apstādamies pie katra pakāpiena un nopūzdamies kā ļoti nelaimīgs cilvēks. Uzkāpis līdz dzīvoklim, viņš tanī iegāja vēlreiz un ieraudzīja Marianu nometušos ceļos pie līķa… Viņa paraudzījās uz viņu ar sāpīgu un jautājošu skatienu. Viņš neteica ne vārda, izvilka no kabatas brauniņu un iešāva viņai zem kreisās krūts.

Restorānā, kur sēdēja mūsu četri viesi, jau nodzēsa gaismu. Tādējādi viesmīļi neuzkrītoši lika manīt, ka vēlas doties mājup.

—   Esmu gandrīz beidzis savu stāstu… — Lorāns teica. — Drīz pēc tam Salvedra devās pie sava advokāta, kas ir mans draugs un kam man jāpateicas par šo stāstu. Viņš vēsā mierā, ar sev piemītošo atturību izstāstīja, ko izdarījis. «Vai jūs mani saprotat, metr?» viņš vaicājis. «Man bija pretīgi viņu nogalināt. Nabaga meiča! Viņa nenodarīja lielu ļaunumu un nepavisam nepelnīja nāvi, bet šādā situācijā, vai zināt… Ja es būtu viņu saudzējis, tad nebūtu nekāda nozieguma aiz greizsirdības, tāpēc cs nogalināju viņus abus, un man šķiet, ka esmu krietni atvieglojis jūsu prāvu. Vai man ir taisnība?»

—   «Bez šaubām,» advokāts atbildēja. «Ja neņem vērā morāli un žēlsirdību, jūs esat divkārt vainīgs. Bet tas ir nenoliedzami, ka jūsu izdarītā pirmā slepkavība nebija aizstāvama un ka otrā jums, bez šaubām, nedos apžēlošanu.»

—   Trepju telpas asprātība, — iebilda Kristiāns,

Tika nodzēsta pēdējā lielā lustra, un virs galda vairs

dega tikai divas sienas lampas. Kristiāns palūdza rēķinu.

—   Nesteidzieties, Menetrijē kungs, — viesmīlis teica,

—  Vēl ir laiks.

MIESAS UN DVĒSELES

—    Nē, es neticu, ka Jums, anglietēm, piemīt dziļas jūtas,., tikpat spēcīgas kā mums, francūzietēm.

—   Kas jums devis tiesības tā runāt? Ko jūs par to zināt?

—   Kāpēc lai es nezinātu? Jūs izturaties pret mīlestību daudz sportiskāk. Dziļas jūtas jūs garlaiko, un jums šķiet, ka tās liecina par sliktu gaumi.

—   Cik dīvainā veidā jūs aprakstāt Šekspīra dzimteni! Mēs uzskatām, ka slikta gaume ir īpaši izcelt jūtas, nevis tās pārdzīvot. Mūsu tauta ir noslēgtāka, lūk, īstā patiesība. Bet es esmu pārliecināta, ka Anglijā varētu atrast vairāk lielu mīlas drāmu nekā Francijā. Dažas mūsu sievietes, kuras jums šķiet saltas, būtu spējīgas izdarīt nezin ko. īstenībā viņas nepārtraukti iemīlas, taču nekā nestāsta. Vai jūs pazināt hercogieni Stefordu? Es domāju — veco hercogieni Sibilu.

—   Jaunībā es vairākkārt tiku aicināta pie viņas uz Vorfīldu. Bet tas bija vēl pirms pirmā kara. Šķiet, viņa nomira ap 1920. gadu?

—   Viņa nomira vēlāk, bet jau sen vairs ne ar vienu nesatikās. Kāds iespaids jums palicis par viņu?

—   Pareizi veidota seja, kas nekad nenoveco. Nemiera pilna sieviete, nepārspējama frivolās un konfidenciālos sarunās. Lieliska savas milzīgās mājas valdniece. Nedēļas nogales Vorfīldā aizvien noritēja kā labi noslīpētas izrādes, kaut arī katru sestdienu pili ieņēma vesela viesu armija. Hercogs mani uzjautrināja. Viņš bija tik pašpārliecināts, dabiski valdonigs, pilns nicinājuma pret vispārpieņemtajām normām, ka bieži izturējās neviltoti vienkārši. Viņš ģērbās tāpat kā viņa fermeri, tikai viņa drānas bija daudz vairāk novalkātas un bieži vien cauras.

Viņš runāja maz, ļoti slikti, stostījās un bieži apvaldīja žāvas. Tomēr viņa prestižs ton*jz bija tik liels, ka viens viņa vārds Lordu palātā izšķīra lēmuma pieņemšanu par labu viņa partijai… Man patīk šādi cilvēki — klintis.

—   Tas viss atbilst patiesībai, bet es runāju par hercogieni,

—   Putniņš ligzdoja pašā kalna vidū.

—   Ticiet jel, ticiet! Sibilai bija daudzi mīļākie un ļoti delikāti, proti, visa Londona to zināja, bet nedz viņa, nedz hercogs nepieļāva, ka izplatās kaut mazākās baumas. Hercogs piekrita, ka viņa sievas mīļākie tiek aicināti uz Vorfīldu. Viņi nodrošināja viņam mieru. Vairums no viņiem, starp citu, bija tās pašas partijas biedri. Tieši Vorfildā aiz dāmu maigajiem pleciem un kristālu mirdzumā tika apspriesti nozīmīgi jautājumi. Visi vīrieši bija pazīstami jau no ītonas vai Herovas, Oksfordas vai Kembridžas laikiem. Britu politika tolaik bija īsta «vīkendu» politika un sievu sakari atviegloja vīru savstarpējo tuvināšanos.

—• Vai drīkst aizrādīt, ka jūs lejat ūdeni uz manām dzirnavām? Visā šajā labā toņa cinismā grūti saskatīt jūtu pārpilnību.

—   Acumirkli. Mans stāsts vēl nemaz nav sācies. Jūtas radās tad, kad 1890. gadā kāds vīrietis, kas bija par viņu piecus gadus jaunāks, Harolds Viks, pēkšņi pārvērta vieglprātīgo hercogieni par neticami uzticīgu sievieti.

—   Harolds Viks? To es nezināju.

—   Bet jūs taču esat par viņu ko dzirdējusi?

—   Daudz… Par viņu runāja kā par ļoti talantīgu politiķi un, kā bezrūpīgi teica Anglijā, pat kā par nākamo premjerministru.

—   Viņš patiešām varēja būt nākamais premjerministrs.

—   Viņš nekad par to nekļuva.

—   Nē, un jūs tūlīt uzzināsiet, kāpēc… Likās, ka Haroldam, līdzīgi pasaku princim, jau šūpulī bija ielikti visi

tikumi. Viņa seja, ko apņēma gaiši rudi mati, bija tikpat smalki veidota kā Baironam; acu izteiksmē nebija nekā drūma, ne arī romantiska. Tajās viedās saprāts un tā netveramā grācija, kas savā laikā radīja Selliju un vēlāk Rūpertu Bruku. Jau Oksfordā draugi nojauta, ka viņš radīts žilbinošai karjerai. Divdesmit piecu gadu vecumā partija piešķīra viņam vēlēšanu apgabalu. Skaistums, dai|runība, atlētiskā stāja viņam nodrošināja panākumus vēlēšanās. Vēl nesasniedzis trīsdesmit gadu vecumu, viņš dabūja zemāko, toties daudzsološu posteni kabinetā, kura priekšsēdētājs bija lielais Čārlzs Bruks, familiāri saukts par C. B.

—   Es satiku C. B., kad viņš jau bija vecs. Viņš bija trausls, laipns, drosmīgs un smalks. Taču mazliet atturīgs …

—   Vajadzēja saskatīt atšķirību. Pret tuviem cilvēkiem viņš bija īpaši smalks. Ja jūs redzētu viņu Vorfildā guļam uz paklāja pie Sibilas kājām — gluži kā mājas kaķi — vai parkā vērojam saulrietu… «Sis vakars ir pilns burvības,» viņš mčdza teikt, it kā izceldams dabas skaistumu … Vai atceraties vēl abus nogrupējumus, kas deviņpadsmitā gadsimta pēdējos gados piederēja pie elites, proti, tie bija divi vai trīs tūkstoši cilvēku, kuri domājās pārvaldām Angliju tāpēc, ka iknedēļas nogales pavadīja dižciltīgā sabiedrībā. Viena grupa bija Velsas prinča piekritēji, tā dēvētie uzdzīvotāji, vīna, cigāru, zirgu un sieviešu mīļotāji, lietpratīgi finansisti un diplomāti kosmopolīti; otra grupa bija C. B. piekritēji, kurus dēvēja par «dvēselēm», un tajā apvienojās daži ļoti izglītoti valstsvīri, grieķu un latiņu klasikas pazinēji, daži rakstnieki estēti un arī poētiski un filozofiski noskaņotas jaunas un vecas sievietes. Nogrupējumā, kura vadonis bija princis, bija cieņā baudkāra un īslaicīga mīlestība, tāpēc dažreiz viņus sauca par «miesām», toties C. B. nogrupējumā valdīja platoniska, noslēpumaina un ilgstoša mīles

tība. Sibila un it īpaši viņas virs pieslējās prinča grupējumam; Harolds Viks savu daudzpusīgo talantu dē| svār stījās starp abiem grupējumiem. Viņa izglītotība un nemierīgais meklētāja gars tuvināja viņu «dvēselēm», bet īpašā tieksme pēc sievietēm tuvināja viņu tai pasaulei, kur tās vieglāk pieejamas. Sakars ar hercogieni galīgi pievērsa viņu prinča grupējumam, kas, protams, neizbēgami skumdinātu viņa vadoni C. B., ja pēdējais neuzskatītu skumjas par filozofa necienīgām jūtām.

—   Bet, ja atmiņa mani nevij, «dvēseles» stipri kaitināja hercogieni. Esmu dzirdējusi viņu sakāms «Cik patīkami atrasties star^, cilvēkiem, kas runā tikai par labu laiku un zirgiem,» — un vēl: «Man patīk muļķīgi cilvēki, un parasti arī es viņiem patīku.»

—   Atmina jūs neviļ.,. Tomēr, kad Sibila bija kopā ar «dvēselēm», viņa lieliski prata gudri runāt, gluži kā īsta «dvēsele». Patiesībā viņa prata paturēt Haroldu sev vairākus gadus. Vai patiesi? Atceros, ka reiz biju lieciniece sarunai starp C. B. un Sintiju, lēdiju Romfrlju, kura arī piederēja pie «dvēselēm» un kuru diezgan augstu vērtēja minētajā frankmasonu ložā. Notika tas Vorflldā jaukā pavasara dienā buksusa koku paēnā. «Tas, ka Sibila tīkoja pēc Harolda, ir dabiski,» Sintija teica. «Daudz lielāks brīnums, ka viņa prata viņu noturēt. Citus vīriešus varēja valdzināt viņas augstais tituls, vēl ne gluži zudušais skaistums, Vorfīldas majestātiskais izskats; viņi bija laimīgi, ka viņu karjeru sekmē pats Stefords. Taču Harolds jau šūpulī bija hercogieņu izlutināts, viņam bija pietiekami daudz talanta, lai pats par sevi parūpētos. — «Mtj dear,»' atbildēja C. B., izstiepdams savas garās kājas, «jo vairāk pēta cilvēku tieksmes, jo sarežģītākas tās liekas. Sibila ir nesalīdzināmi seklāka par mūsu Haroldu, bet viņa ir jautra. Kas zina, vai māka Izklaidēt nav tieši tā

1 Mana dārgā (angl.).

īpašība, kas nepieciešama mūsu draugam, lai viņi viens otru spētu paciest? Es labi pazīstu šo jauno cilvēku. Viņš ir nonācis pretrunā pats ar sevi. Politika nokāvusi viņā dzejnieku, kas lēni mirst. Filozofija ir iesvēlusi šaubas krietnā angļu katoļa sirdī. Sibilas pļāpāšana klusina šo bīstamo dialogu. Pievienojiet vēl to, ka viņa pēc iespējas vienkāršo viņa dzīvi. Kādēļ viņa tik ļoti uzstāja, lai es noteikti pavadu šo nedēļas nogali pie viņas? Tikai tādēļ, ka Haroldam bija paredzēta garāka saruna ar mani… Viņam šo sarunu noorganizēja… Kādēļ Kambons gaidīja līdz rītam? Tādēļ, ka Harolds gatavo runu par Āfriku tin vēlas zināt, kāda ir Francijas nostāja … Viss iecerēts lieliski. Viņš labi to zina.» — «iemeslu netrūkst, taču, kā zināms, ne jau saprāts vada mīlestību,» Sintija teica. — «Ja nu rīt gadās kāda jauna sieviete…» — «Sešu gadu laikā gadījušās daudzas.» — «Arī Sibila nu ir par sešiem gadiem vecāka …»

Kādu vakaru Harolds manā mājā ilgi sarunājās ar SīIiju Nortoni. Ja vien viņš gribētu precēties, viņa būtu viņam īsti piemērota sieva… Un Haroldam ir jāapprecas. Ja vien liktenis kādreiz ir kādu izraudzījis, tad tas ir Harolds… Protams, ka ministram, kur nu vēl premjerministram, nepieciešama kārtīga māja, laulātā draudzene… «Jūs, C. B., neesat precējies, es neesmu to aizmirsusi, bet jūs jau esat svētais. Harolds ir pārāk straujš, lai paciestu vientulību. Sibila, ja viņai paveiksies, spēs noturēt viņu vēl četrus vai piecus gadus. Pēc tam… Tas nav glīti, ka novecojusi sieviete tā kādam pieķeras… Es to zinu.» Č. B. uzlūkoja viņu ar savu maigo, ironisko skatienu un teica:

«Bet tolaik hercogiene vēl nebija veca … Cik gadu viņai varēja būt? Ap četrdesmit?»

«Mazliet vairāk, turklāt jūs spriežat kā mūslaiku cilvēks. Pagājušā gadsimtā cilvēki vēl spēja novecot…»

«Toreiz es biju pavisam jauniņa, un man viņa likās

ļoti skaista. Bet pastāstiet man par Siliju Nortoni. Es nojaušu, ka viņai jfisu stāstā ir kāda loma …»

«Kāda tālredzība!… Jā, viņai ir |oti nozīmīga loma … tomēr mazāka, nekā jūs šobrīd domājat.»

«Nelieciet minēt mīklas un stāstiet! Kas bija Sīlija Nortone?»

«Jūs esat vairākkārt viņu sastapusi.»

«Nedomāju vis.»

«Noteikti, bet tad viņa jau saucās lēdija Brenana.»

«Ko? Nopietnā un valdzinošā, apburošā lēdija Brenana?»

«Tā pati, un, kad viņa vēl bija jauna meitene, tad bija vēl daudz, burvīgāka … Dievišķīga… tas gan ir tik nodrāzts teiciens, bet viņai patiešām bija dievietes gaita… Viņa bija balta kā magnolija … Acis bija pelēkas, ar violetiem plankumiņiem… Viņa bija tik maiga un aizkustinoši burvīga .., Apbrīnojami gudra un tomēr pilnīgi brīva no pedantisma … Mēs bijām vienā vecumā, un es biju viņas pirmo panākumu lieciniece… Visi vīrieši k|uva gluži vai traki viņas dēj; šķita, ka viņa to nemaz neievēroja, izturējās tikpat celi kā Diāna, kaut gan viņā jautās arī kaut kas no Minervas.»

«Vai viņa savaldzināja Haroldu Viku?»

«Tāpat kā visus pārējos — ar savu klātbūtni vien … Daudz dīvaināk bija tas, ka Haralds no savas puses arī…»

«Savaldzināja viņu?»

«Kas jums par nojautu!… Vienkārši viņa lika manīt, ka viņai nebūs nepatīkami, ja viņš izvēlēsies viņu. Ja padomā, tas bija dabiski. Viņš bija savas paaudzes ievērojamākais jaunais vīrietis, viņa — pati pilnība. Viņi bija kā radīti viens otram, tā bija nolēmusi pati Providence. Tas bija francūzis, kas to teica, vai ne?»

«Jā, Renāns… Skat, kā! Jūs esat lasījusi Renānu? Galvoju jums, ka …»

«Es jau jums teicu, ka anglietes ir noslēpumainas. Vārdu sakot, Silija uri Harolds vel dažas reizes sastapās un bija aizvien vēl tās pašas jūsmas pārņemti, un «dvēseļu» ložā jau sāka atzinīgi spriest par iespējamām laulībām. Kā jau jums teicu, līdz tam brīdim Harolds vienmēr bija svārstījies, kuru no ložām izvēlēties. Silija pārvilka viņu mūsu pusē. Vairākkārt viņš atteicās pavadīt nedēļas nogales Vorfildā un devās uz Bramliju pie sera Edvarda Nortona, Sīlijas tēva. Bez šaubām, viņa pastāvīgā uzmanība pret Sīliju, pārmaiņas attieksmē pret Sibilu un dažu viņas draudzeņu pārlieku lielā centība paziņot ļauno vēsti ātri vien pārliecināja hercogieni par draudošajām briesmām.»

«Viņai taču jau sen bija jāsaprot, ka vienreiz Harolds tik un tā apprecēsies.»

«Bez šaubām, bet laulības mēdz būt dažādas… Sieviete, kas vēlas paturēt mīļāko, labprāt izvēlas tam tādu sievu, kuras viduvējība tikai vairo pamestās mīļākās pievilcību, un viņš ātri vien. atgriežas pie viņas… Sīlija Nortone, gluži pretēji, piederēja pie tām sievietēm, kas liek aizmirst visas iepriekšējās, un hercogiene to labi zināja. Vajadzēja par katru cenu aizkavēt šis laulības. Tomēr Sibila nevarēja atklāti pretoties — vispirms jau tāpēc, ka necieta skandālus, kaut arī viņai patika grēkot, un sevišķi tāpēc, ka viņas pretestība varēja vienīgi paātrināt laulību noslēgšanu, rio kā viņa visvairāk baidījās. Harolds Viks, par spīti savām smalkajām manierēm, varēja kļūt rupjš, ja viņu izaicināja. Viņš jau vairākas nedēļas nebija rādījies Vorfīldā, tādējādi apliecinādams, ka viņu sakars beidzies. Sibila aizrakstīja viņam pazemīgu un atturīgu vēstuli, kurā lūdza viņu vēl vienu vienīgu reizi atbraukt nākamajā nedēļā. Hercogam, tā viņa rakstīja, esot nepieciešams viņu satikt, un, starp citu, viņš esot pamanījis Harolda prombūtni, kas radot sliktu iespaidu.»

«Sī pēdējā piezīme ir Beka «Parīzietes» cienīga.»

«Mana dārgā, es nespēju jums izskaidrot, ka mums, angiietēm, nav ne mazākās vajadzības mācīties no jūsu «Parīzietēm».,. Seit man stāstā jāiesaista vēl kāda sieviete.»

«Tikpat valdzinoša kā Silija Nortone?»

«Jā, īpatnēji skaista … bet gluži citāda … Tolajk Londonā dzīvoja grāfs Ananjevs, kurš bija spiests atstāt Krieviju kādas ķildas dēļ ar valdnieku… Londonā viņu ļoti labvēlīgi uzņēma augstākā sabiedrība un it īpaši karalim Eduardam VII tuvu stāvošas personas, starp tām ari hercogs Stefords. Šim grāfam Ananjevam bija meita Natālija …»

«Man jau viss skaidrs.»

«Nekas jums nav skaidrs. Natālijai Mihailovnai nepiemita nedz Sīlijas Nortones klasiskais skaistums, nedz skaidrība; trimda padarīja viņas dzīvi nedrošu, viņa atgādināja kaujas zirgu; viņas smaragdzaļās acis it kā izsekoja nepazīstamu pretinieku. Un kas par augumu!

Viņa ģērbās diezgan izaicinoši, uzjautrinājās, ka var satracināt vīriešus, un parasti guva panākumus. Sibila, saskatīdama jaunajā ārzemniecē kaut ko no pašas jaunības trakulībām, pieņēma viņu… Natāliju varēja sastapt Vorfīldā katru nedēļu …»

«Un ko hercogs? …»

«Nē, dārgā! Hercogs neinteresējās par jaunām meite

nēm. Kad viņš nerunāja par politiku vai zirgiem, viņš parasti aizmuka no saviem viesiem …

Natālija bija hercogienes draudzene, un Sibila viņai iekārtoja parkā nelielu paviljonu—darbnīcu, jo jaunā meitene veidoja skulptūras, turklāt talantīgi.»

«Un jūs gribat man iestāstīt, ka viņa nepierunāja hercogu pozēt?»

«Nevienam māksliniekam visā pasaulē neizdotos pierunāt hercogu pozēt… Nē, bet viņa pierunāja pozēt Haroldu Viku, turklāt vairākas nedējas pēc kārtas.»

«Nepiesardzīgā hercogiene!»

«Ne tik nepiesardzīga, kā jums varbūt šķiet. Viņa bija klāt šajos seansos… Tas, ka Natālija iemīlējās savā modelī, ātri vien bija manāms. Un vai gan varēja būt citādi? Marolds bija skaists, iznesīgs un vīrišķīgs; viņš interesējās par krievu romāniem un sprieda par tiem kā zinātājs, tāpat kā par visu pārējo. Bez tam viņš bija pievilcīgs, un ar to vien jau pietika.»

«Un kā rīkojās viņš?»

«Arī viņš savukārt nespēja būt gluži vienaldzīgs pret tik atklātu apbrīnu, neparastu un pikantu juteklību, bet viņš glabāja atmiņā Sīlijas Nortones tēlu, un viņas maigā profila burvība lika aizmirst jebkuru citu seju. Sibila ātri vien aptvēra, ka viņai nav jābaidās.»

«Modēja, ne jau skulptores dēj.»

«Nu protams. Sibila to pilnībā apzinājās, un tas ari izskaidro, kādēļ viņa savā dziļajā izmisumā, kas viņu pār» ņēma, kad viņa dzirdēja valodas par mīļākā gaidāmo saderināšanos, nolēma izmantot Natāliju.»

«Proti, no vilka bēg uz …»

«Nepavisam ne. Ja Harolds apprecētu Sīliju, viņam būtu premjerministra cienīga laulātā draudzene, ko viņš mīlētu un kas spētu visu mūžu dalīties ar viņu itin visā, jo, par spīti savai jaunībai, viņa bija ārkārtīgi gudra sieviete, kas spēj būt patiess un uzticams draugs. Nebija

nekādu cerību, ka viņš jebkad atgriezīsies pie hercogienes. Sibila pieļāva un pat piekrita, kā es jau teicu, Haralda laulībām, ja viņai palika cerības valdīt pār šo ģimeni. Ar Sīliju viņa laulība būtu lieliska un nesatricināma, io Sīlija varēja būt gan sabiedrotā, gan draugs, kas piekrita Haralda mazliet utopiskajām idejām par partijas nākotni un kas tikpat labi izprata mākslu kā viņš. «Viss cits — pat Natālija labāk nekā šis laulības!» hercogiene nolēma.»

«Taču jūsu attēlotā Natālija …»

«Tiesa, Natālijas skaistums bija bīstams un arī viņas raksturs visai agresīvs, taču visa pārējā viņai pietrūka. Bet viss pārējais taču ir pats galvenais… Viņa bija ārzemniece, un jūs jau zināt, kā angļu sabiedriba izturas pret ārzemnieci. Sīlija jau kopš bērnības bija pazīstama ar visām ievērojamām ģimenēm, un šādi sakari ir tik nepieciešami jauna, godkārīga valsts darbinieka karjerai. Viņa izprata arī politisko dzīvi. Jau viņas takta izjūta vien patīkami pārsteidza C. B. un pārējos partijas līderus. Natālija uzjautrināja sabiedrību, bet nepiederēja pie tās. Viņa bija tikai viešņa …»

«Tātad hercogiene cerēja, ka, apprecējis mazo grāfieni Ananjevu, Haralds Viks ātri vien atgriezīsies pie viņas? Vai tā?… Bet kā var pārliecināt vīrieti upurēt meiteni, kuru viņš mīl, citas dēļ, kuru nemīl?»

«Jūs tūlīt to uzzināsiet… Varu jums galvot, ka runa bija par īsti velnišķīgu, pārdrošu, bezkaunīgu plānu, kas tomēr tika īstenots… Pirms izsakāt savas domas, jums jāatceras, ka Sibilai pašai bija ļoti vētraina dzīve un tāpēc viņai bija īpatnēji, diezgan brīvi uzskati par morāli… Atcerieties, kādas bija franču sievietes astoņpadsmitajā gadsimtā, tas jums palīdzēs labāk visu izprast… Tātad Sibila uzaicināja Natāliju uz atklātu un pat cinisku sarunu. «Es zinu,» viņa teica, «ka jūs mīlat I-Iaroldu … Vai varbūt es maldos?» Natālija atzinās, ka viņa nemaldās.

«Labi,» Sibila turpināja, «ja vēlaties, lai viņš jūs ap* prec..,» Natālija pārtrauca viņu, lai pateiktu, ka viņš diemžēl ij nedomā viņu precēt. «Ari to es zinu,» hercogiene sacīja, «un, ja vēlaties uzvedināt viņu uz šādām domām, jums būs precīzi jāizpilda viss, ko es jums teikšu, bez jebkādiem iebildumiem… Tas jūs pārsteigs un pat aizvainos, taču klausiet mani,.. Nākamajā sestdienā Harolds ieradīsies Volfīldā. Jūs gulēsiet istabā, kas atrodas blakus viņējai. Starp abām istabām ir durvis. Kaut kāda iegansta pēc jūs naktī ieiesiet pie Harolda… Pārējo ļauju jums izdomāt pašai.»

«Patiešām velnišķīgi un ne sevišķi piesardzīgi. Nebija taču nekādas pārliecības, ka šāda vieglprātīga uzvedība novedīs pie laulībām. Galu galā jebkurš vīrietis var bez sirdsapziņas pārmetumiem iegūt meiteni, kas pati metas viņa apkampienos, nebūt nedomājot viņu pēc tam precēt.»

«Vai jūs nevarat pagaidīt un ļaut man turpināt? Natāliju šausmināja šāds nodoms. Un nu jums vēlreiz jāatgriežas deviņpadsmitajā gadsimtā. Tolaik jaunas meitenes bija nevainīgas, piedzīvojumi bija domāti precētām sievām. Es nezinu, ko kaislības pārņemtā hercogiene vēl izdomāja. Bet nevar noliegt, ka viņa pierunāja Natāliju. Pirms katrām viesībām nedēļas nogalē viņa ar savu sekretāri mis Fordu noņēmās ar istabu sadali viesiem. Būtībā tas bija ļoti vienkārši izdarāms, jo vajadzēja tikai panākt, lai tie cilvēki, kuri, kā domāja hercogiene, grib būt kopā, varētu to viegli izdarīt, taču visu mazliet sarežģīja mis Forda, kas nebija noskaņota saprast šīs spēles noteikumus. Protams, mis Forda ļoti labi zināja, kāds ir Sibilas izrīcības slēptais mērķis, un savukārt Sibila zināja, ka mis Forda visu zina, bet viņas klusuciešana ļāva reizē gan ievērot pieklājību, gan apmierināt vēlmes… Atrisinājums īsti britu gaumē, es jums to pasaku pati, pirms jums rodas vēlēšanās pavēstīt to man.»

«Es nebūtu tā teikusi… Es tikai tā domāju.»

«Paldies.»

«Mis Forda droši vien stipri izbrīnījās, kad saņēma pavēli novietot tik valdzinošu personu kā Natālija Ananjeva istabā, kas atradās blakus pils kundzes iemī|otā istabai.»

«Kāpēc lai viņa brīnītos? Mis Fordai bija liela pieredze, un esmu pārliecināta, ka viņa skaidri manīja, kāds ir šīs rīcības mērķis. Šeit es varētu, ja vien būtu rakstniece, ar baudu aprakstīt jums Natālijas pirmo mīlas nakti, bet tad man vajadzētu piedomāt klāt dažādus sīkumus, jo nevienam par to netika stāstīts.»

«Arī hercogienei ne?»

«Hercogiene, ieraudzījusi nākamajā dienā Natālijas izmocīto seju, saprata, ka viss noritējis, kā bija iecerēts.»

«Un Harolds Viks bildināja Natāliju?»

«Par ko jūs viņu turat? Atkārtoju jums, ka viņš mīlēja Sīliju Nortoni. Viņš padevās spēcīgam vilinājumam, bet centās nepiešķirt pārāk lielu nozīmi īsajam sakaram ar Natāliju. Galu galā tā bija viņa, kas visu uzsāka. Viņam pat pietika drosmes (ak, ja jūs toreiz redzētu Natāliju, jūs tūlīt saprastu, ka tā vajadzēja) atteikties no uzaicinājuma ierasties Vorfīldā nākamajā sestdienā. Nu bija hercogienes kārta spēlēt.»

«Vai šoreiz bez mis Fordas starpniecības?»

«Mis Fordai par to vairs nebija nekādas dajas… Stefordi jau dzīvoja Londonā savā namā Meifērā, kad Sibila dažas nedē|as pēc šīs izšķirošās nakts steigšus atsauca pie sevis jauno grāfieni Ananjevu. Viņa ieraudzīja uztraukušos, ļoti nelaimīgu meiteni, kura uzdrošinājās viņai daudz ko pārmest.» «Pēc jūsu padoma es darīju visu, lai viņš tagad mani nicinātu; es mīlu viņu vairāk nekā jebkad, un man vairs nav ne mazāko cerību, ka viņš mani precēs. Sīlija Nortone atklāti runā par savu saderināšanos, un šīs laulības ir nenovēršamas.»

«Gluži pelnīti pārmetumi. Nabaga bērns…»

«Hercogiene pret visiem šiem pārmetumiem un žēlabām izturējās mierīgi.» «Pirms nosodāt manu plānu,» viņa teica, «ļaujiet īstenot to līdz galam… Tas, ko es tagad no jums prasīšu, jums liksies ciniskāks par manu pirmo padomu. Un tomēr, ja jūs piekritīsiet, tad panāksiet savu un Harolds… Ja jūs to nedarīsiet, tad neglābjami visu zaudēsiet… Jums viņam jāpasaka vai arī jāļatij, lai es viņam pasaku, ka esat stāvoklī.» Natālija godīgā sašutumā iesaucās: «Bet tā taču nav taisnībai» Sibila turpināja: «Liekas, ka tā tiešām nav taisnība, un es to nožēloju, tomēr tas ir ticami, un laulības būs nepieciešamas… Pēc tam jums, protams, vajadzēs savaldzināt savu vīru un izlūgties viņa piedošanu.,. Tādai sievietei kā jūs tas nesagādās grūtības.»

«Jūsu hercogiene ir īsts liekulības iemiesojums.»

«Nē, tikai iemīlējusies sieviete, kas aizstāv savu mīlestību.»

«Uz triju cilvēku rēķina un turklāt ar briesmīgiem līdzekļiem.»

«Viņa savu mīlestību aizstāvēs kaut vai pret simt citām sāncensēm … Un ari es viņas vietā rīkotos tāpat… Jūs, dārgā, vēl slikti pazīstat sievietes. Mēs spējam kļūt par lauvenēm, lai paturētu sev to, kuru mīlam. Jūsu Balzaks to saprata, viņš…»

«Un Natālija piekrita?»

«Viņa ļāva visam notikt. Hercogiene pati uzņēmās pavēstīt Haroldam šo jaunumu; viņa tēloja pārsteigumu un pārmeta, ka viņš ļaunprātīgi izmantojis viesmīlības un pieklājības likumus, pavedot jaunu meiteni mājā, kurai vajadzēja viņam būt divkārt svētai. Viņš bija satriekts, bet, kad hercogiene piebilda, ka viņam ir tikai viena izeja — drīzas laulības, bet pēc tām ceļojums uz ārzemēm, viņš saniknojās pa īstam. Viņš teica, ka mīl Sīliju, ka jau uzņēmies zināmas saistības, kuras katrā ziņā pildīs.» — «Vai tad jūs neredzat, ka jums vairs nav

nekā, ko viņai piedāvāt? Jau pēc dažām nedēļām šis liktenīgais notikums kļūs zināms atklātībai. Hercogs jau tagad ir lietas kursā un jūs nosoda. Jūs labi zināt, ka mūsu valstī politisks darbinieks ir^pagalam, ja tiek apšaubīts viņa godaprāts. Un šis piedzīvojums, — piedodiet, ka man jums tas jāsaka, — nebūt nav no godīgajiem. Vai domājat, ka Sīlija Nortone vel gribēs ar jums precēties pēc šī skandāla? Vai viņa samierināsies ar to, ka tai brīdī, kad jūs stāstījāt viņai par savu mīlestību, jūs…»

«Cik briesmīga sieviete!…»

«Es jau jums teicu, ka domāju citādi… Līdz pat viņas nāvei es loloju pret viņu īstas draudzības jūtas… Starp citu, cs stāstu jums patiesu notikumu, kas neprasa vērtējumu.»

«Vai viņa patiešām informēja arī savu vīru?»

«Noteikti. Viņš bija viens no viņas labākajiem trumpjiem,.. Partijā viņam bija liela ietekme, tāpēc viņa atbalsts bija vajadzīgs tādam jaunam ministra biedram… Pēc dažām izmisuma pilnām dienām Harolds piekrita, ka viņa situācija ir briesmīga, un izlūdzās tikšanos ar cilvēku, kuru cienīja vairāk par visiem, — viņš tikās ar premjerministru… Ņemiet vērā, ka viņš griezās pie C. B. nevis kā pie sava politiskā vadoņa, bet gan kā pie filozofa un biktstēva. C. B. pārsteigts un skumīgs uzklausīja viņu un neko nepārmeta,.. Kad Harolds beidza savu grēksūdzi, vadonis izstiepa savas garās kājas, atspieda galvu pret krēsla atzveltni un diezgan ilgi domāja, tad bēdīgā, nogurušā balsī teica: «Tas mani apbēdina, Harold… Jūs zināt, kādas es lieku uz jums cerības.,. Es uzskatīju jūs par labāko no jaunās paaudzes pārstāviem… Jūsu iespējamās laulības ar Sīliju, kas, tāpat kā Qs, ir mans gara bērns, vainagoja visas manas cerī)as… Bet pēc visa, ko jūs man pastāstījāt, vairs nav ne mazāko šaubu, ka jums jāprec Natālija Ananjeva,., Jums

tā Jārīkojas kaut vai aiz godprātības un pat aiz piesardzības… Ja šis notikums kļūs zināms, jūs būsiet pagalam, un es negribu to piedzīvot.» Harolds pilnīgi uzticējās C. B. Kaut arī bija gluži izmisis, viņš paklausīja. Viņam pietrūka dosmes sastapties ar Sīliju, un, starp citu, jebkura saruna būtu sāpīga un gluži veltīga. Viņš uzrak stīja garu, atklātu, maigu vēstuli, kurā netieši ļāva nojaust savu nodarījumu un savu mīlestību un, dodot Sīlijai pilnīgu brīvību, apgalvoja, ka nekad nespēšot viņu nedz aizmirst, nedz arī iemīlēt kādu citu.»

«Te nu man jāsaka, ka jūsu kavalieris izturējās pret Natāliju ne visai godprātīgi… Viņš precas ar jaunu meiteni, bet tomēr apgalvo, ka mīl citu, tas taču liecina, ka viņš rīkojās pret savu gribu, tūlīt modinādams, protams, aizdomas. Bet viņš taču nolēma, ka viņa kļūs par viņa sievu,..»

«Šodien jūs esat barga… Gribētu jūs redzēt viņa vietā. Jūs, tāpat kā viņš, justos ārkārtīgi satraukta, neapņēmīga, nelaimīga… Un ko jūs darītu viņa vietā? Es labi pazinu Haroldu un galvoju jums, ka viņš bija cēlsirdīgs un gribēja rīkoties godīgi.., Viņš apspriedās ar savu vadoni; viņš saņēma padomu, kas bija gandrīz vai pavēle, un viņš izpildīja to.»

«Cerams, ka viņš vismaz rādīja Natālijai priecīgu seju šajās viltus laulībās?»

«Es nekad neredzēju viņus abus kopā, bet Sibila man teica, ka viss noritējis tik labi, cik labi vien iespējams. Haroldam bija nevainojamas manieres. Natālija mīlēja viņu, turklāt viņa bija jauna un skaista.»

«Pēc šīs dievišķās dziras, sacīja Gēte, mēs ikvienā sievietē ieraugām Helēnu.»

«Nezinu, vai viņš saskatīja Natālijā Helēnu, taču noteikti nesaskatīja viņā Sīlijas dievišķo gudrību. Laulības bija klusas, bet ne pārāk, lai tās neliktos slepenas. Sibila šķita nomierinājusies, kaut gan patiesībā viņa staroja

uzvaras priekā, bet centās neizrādīt to pārāk atklāti. Pēc tam parlaments tika atlaists vasaras brīvdienās un laulātais pāris devās uz Franciju.»

«Natālija joprojām nebija stāvoklī?»

«Diemžēl ne! Un, prtHams, viņai drīz vien vajadzēja atzīties vīram.»

«Viņa jau varēja teikt, ka ir kļūdījusies.»

«Patiešām varēja, bet diemžēl viņai piemita briesmīga slāvu taisnības mīlestība, tāpēc viņa izstāstīja visu, noklusēdama vienīgi par hercogienes lomu, jo nevēlējās viņu iegāzt. Sevis attaisnošanai viņa piesauca mīlestību. Viss veltīgi. Sī tik labi audzinātā cilvēka niknums pārspēja visu.»

«Viņš sita viņu?»

«Viņai tas būtu labākais atrisinājums. Nē, viņš nesita, bet zvērēja nekad vairs nerunāt ar viņu ne vārda. Kopš šīs dienas viņš dzīvoja ar viņu zem viena jumta, joprojām gāja kopā ar viņu sabiedrībā, kaut arī diezgan reti; mājas viesībās viņš sēdēja viņai pretim pie galda. Bet viņš vairs nebija ne viņas laulātais draugs, ne padomdevējs.»

«Gandrīz vai neticami.»

«Bet tas taču notika Anglijā, dārgā, un, lai ko jūs par to domātu, jūtas un to izpausme šajā zemē ir visai vētrainas. Drīz vien norisinājās divi iepriekš paredzētie notikumi .,.»

«Harolds Viks atgriezās pie hercogienes, kā jau bija iecerēts.»

«Patiešām tāds bija pirmais notikums, un es vēl piebildīšu, ka Natālija atteicās braukt kopā ar vīru uz Vorfīldu, kas, protams, stipri atviegloja mis Fordas uzdevumu.,. Otrs notikums bija Sīlijas Nortones precības.

«Varu iedomāties, ka viņa izvēlējās zvērinātu vecpuisi, kas nodevies garīgai dzīvei. Droši vien kādu no «dvēselēm».»

«Iedomāties jau var visu ko, bet notikušo vairs nevar vērst par labti. Viņa apprecēja lordu Brenanu, kas bija piecpadsmit gadu vecāks par viņu.»

«Toties viņš bija gudrs un labsirdīgs… Es vēl atceros, kā es viņu apbrīnoju savās jaunības dienās.»

«Šķiet, ka Sīlija arī apbrīnoja viņu. Neuzdrošinos sacīt, ka viņa mīlēja viņu, toties bija viņam maiga un uzticīga sieva. Es nedomāju, ka bez viņas palīdzības viņš pēc C. B. nāves kļūtu par partijas vadoni…»

«Tā gan toreiz vairs nebija valdošā partija.»

«Taisnība, taču viņš varēja atkal atgūt varu, un Sīlija, ja vien vīrs nenomirtu, pierādītu, ka spēj būt ideāla sieva premjerministram. Vai jūs zināt, ka viņai piedzima divi dēli?»

«Protams. Vecākais tika nogalināts četrpadsmitā gada karā, bet otrs ir tagadējais lords Brenans.»

«Pareizi… Vecākajam patiešām 1916. gadā tikko palika astoņpadsmit, un viņš devās karā tāpat kā Harolds Viks. Harolds bija pulkvedis, un liktenis tā gribēja, ka lēdijas Brenanas dēls tika nosūtīts uz to pašu pulku par jaunāko leitnantu. Tas ļāva mūsu draugam Haroldam atsākt saraksti ar lēdiju Brenanu…»

«Kas tolaik jau bija atraitne.»

«Jā, kopš 1913. gada… Vēl jāpiebilst, ka karš tuvināja Haroldu un viņa sievu, un tā bija liela laime Natālijai… Liela, bet īsa laime, jo, kā jūs jau zināt, Harolds krita kaujā pie Losas kopā ar Rūpertu Brenanu… Man labpatiktu domāt, ka Sīlija Brenana sēroja par abiem. Starp citu, viņa pārdzīvoja savus mīļos ne pārāk ilgi, un mans stāsts būtu pabeigts, ja vien nenotiktu dīvains pavērsiens.»

«Jūs gribat sacīt — no hercogienes puses?»

«No hercogienes un arī no Natālijas, kuras salaba pēc Harolda nāves… Drīz vien abas sievietes kļuva nešķiramas. Abas dzīvoja diezgan noslēgti. Viņas pārlasīja un

šķiroja Harolda atstātos dokumentus un vēstules. Natālija, kura, kā jau jums teicu, bija skulptore, sāka veidot pieminekli savam laulātajam draugam, kuru īsu brīdi atguva, lai no jauna zaudētu. Viņa strādāja plašā darbnīcā, un hercoga Steforda atraitne Sibila nāca pakavēt viņai laiku. Viņas bieži atcerējās Haroldu, sen vairs neķildojās un, gluži otrādi, atrada skumīgu prieku šajās kopīgajās atmiņās. Sīs pārrunas bija viņām bezgala dārgas, tāpēc tobrīd, kad piemineklis bija pabeigts, Natālija paziņoja, ka viņa nav apmierināta, un sadauzīja to, lai sāktu darbu no jauna.»

«Abu sieviešu nebeidzamā jūsma vecumdienās liekas diezgan cēla'.»

«Nu, vai pārliecinājāties, ka arī anglietes prot mīlēt?»

«Tā jau ir… Bet viena no viņām bija krieviete.»

«Jūs esat neciešama.»

ZELTA LĀSTS

Ienācis šajā Ņujorkas restorānā, kura pastāvīgais apmeklētājs es biju, tūlīt pamanīju sīku večuku, kas sēdēja pie pirmā galdiņa un ēda pamatīgu un asiņainu bifšteku. Vispirms manu uzmanību piesaistīja sarkanā, svaigā gaļa, jo tolaik tas bija liels retums, bet vēlāk ievēroju arī vecā vīra skumjo un smalko seju. Noteikti biju ar viņu ticies jau senāk — vai nu Parīzē, vai kur citur. Tiklīdz apsēdos pie galdiņa, es pasaucu restorāna saimnieku, enerģisku un veiklu zelli no Perigoras1 ; viņš bija pratis šaurajā pagrabtelpā izveidot īstu gardēžu mitekli.

1 Perlgora — sena Francijas province.

—   Sakiet man, Robēra kungs, — klients, kas sēž pa labi no durvīm, taču ir francūzis, vai ne?

—   Kurš? Vai tas, kurš sēž viens pats pie sava galdiņa? Tas ir Rordaka kungs. Viņš nāk šurp katru dienu.

—   Bordaks? Rūpnieks? Nu, protams, tagad arī es viņu pazīstu… līdz šim nebiju viņu te manījis.

—Tādēļ ka parasti viņš ierodas Joti agri.., Tam cilvēkam patīk būt vienam.

Saimnieks pieliecās tuvāk un čukstus man sacīja:

—   Zināt, viņi ir tik dīvaini, viņš un viņa kundze… Ļoti dīvaini. Jūs redzat, ka viņš pusdieno viens. Ko tur lai saka? Ja jūs atnāksiet šovakar ap septiņiem, jūs še sastapsiet viņa sievu vienu pašu ēdam vakariņas. Varētu domāt, ka viņi nevēlas viens otru redzēt. Un tomēr viņu starpā valda vislabākās attiecības, viņi dzīvo vienā numurā viesnīcā «Dclmoniko»… Sī ģimene man ir īsts noslēpums, nudien.

—   Saimniek, — viesmīlis sauca, — rēķinu piecpadsmitajam galdiņam!

Robēra kungs pameta mani vienu, bet es turpināju domāt par šo dīvaino pāri. Bordaks… Es noteikti esmu ticies ar viņu Parīzē. Laikposmā starp abiem kariem viņš bieži viesojās pie dramaturga Fabēra, kas izturējās pret viņu sevišķi laipni; acīmredzot abus vienoja viena un tā pati mānija — droši noguldīt savus kapitālus — un bailes pazaudēt sarausto bagātību… Bordaks… Viņam tagad vajadzēja būt ap astoņdesmit gadiem. Es atcerējos, ka ap 1923. gadu viņš atteicās iesaistīties darījumos, jo bija sarausis vairākus miljonus lielu kapitālu. Tolaik franka vērtības krišanās dzina viņu izmisumā.

«Nejēdzība!» viņš sašuta. «Es vaiga sviedros strādāju četrdesmit gadus, lai tagad nonāktu galīgā trūkumā. Nepietiek ar to, ka mana rente un obligācijas vairs nav nenieka vērtas, arī rūpniecības uzņēmumu akcijas nece|as.

Mūsu nauda izkūp gaisā. Kas gan ar mums notiks vecumdienās?»

«Dariet tāpat kā es,» mēdza teikt Fabērs. «Visu naudu, kas man pieder, esmu pārvērtis sterliņu mārciņās.., Tā ir droša nauda.»

Kad es viņus atkal satiku pēc trim vai četriem gadiem, abi bija piedzīvojuši neveiksmi. Bordaks rīkojās pēc Fabēra ieteikuma, bet tolaik Puankarē izdevās pacelt franka vērtību un mārciņas vērtība strauji kritās. Bordakam radās idйe fixe, kā izvairīties no ienākuma nodokļa, kas nemitīgi pieauga.

«Jūs rīkojaties kā bērns,» Fabērs viņam apgalvoja. «Dariet tāpat kā es… Pasaulē ir viena vienīga nemainīga vērtība — zelts.,. Ja 1918. gadā jūs būtu nopircis zelta stieņus, jums tagad nebūtu redzamu ienākumu, neviens jums neliktu maksāt nodokļus un šodien jūs būtu krietni bagātāks… Pārvērtiet zeltā visu, kas jums pieder, un guliet mierīgi.»

Bordaki paklausīja Fabēram. Viņi nopirka zeltu, noīrēja ugunsdrošu naudas skapi bankā un juta īstenu baudu, laiku pa laikam paverot šīs svētnīcas durvis, lai parādītu godu savam dievam. Pēc tam es viņus nesatiku vairāk nekā desmit gadu. Reiz 1937. gadā es viņus atkal sastapu pie gleznu tirgotāja Sentonorē priekšpilsētā; Bordaks bija skumīgs un pieklājīgs, bet viņa kundze bija sīka, ļoti tīrīga večiņa melnā zīda kleitā ar mežģīņu žabo un šķita atklāta un naiva. Bordaks man kautrīgi lūdza padomu:

«Vai jūs, dārgais draugs, pats būdams mākslinieks, ticat, ka impresionisti atkal būs vērtē?… Jūs nezināt?… Man apgalvo, ka tā notiks, bet viņu gleznas jau tagad ir krietni dārgas. Vajadzēja man pirkt gadsimta sākumā… Protams, vislabāk būtu uzzināt, kāda jauna skola būs modē pēc viņiem, un jau tagad pirkt gleznas par pusvelti. Nelaime vienīgi, ka neviens iepriekš neko nevar garantēt,,. Kāds traks laikmets! Pat eksperti nekā nezina! Jūs

teiksiet, ka tas ir gluži neticami. Es viņiem prasu: «Kas tagad būs cenā?» Viņi Šaubās, dārgais draugs, viņi stomās. Vieni saka — Utrillo, otri — Pikaso… Bet šie vārdi jau ir pārāk pazīstami.»

«Un jūsu zelta stieņi?» es viņam vaicāju.

«Tie ir pie manis… Joprojām pie manis… Un es vēl nopirku jaunus… Bet valdība runā par zelta rekvizēšanu, par seifu iztukšošanu… Šausmīgi pat iedomāties… Jūs teiksiet, ka prātīgāk pārvest visu uz ārzemēm… Bez šaubām, dārgais draugs… bez šaubām, tas būtu visprātīgākais… Bet uz kurieni? Britu valdība šai ziņā ir tikpat stingra kā mūsējā; Holande un Šveice kara gadījumā pakļautas lielām briesmām… Vēl paliek Savienotās Valstis, bet kopš Ruzvelta nākšanas pie varas pat dolārs nav stabils… Turklāt mums tad jāapmetas tur uz dzīvi, pretējā gadījumā mēs riskējam, ka kādā dienā tiksim šķirti no mūsu kapitāliem.»

Es neatceros vairs, ko toreiz atbildēju. Mani sāka kaitināt šis Bordaku pāris, jo tolaik, kad visapkārt gāja bojā civilizācija, viņus interesēja tikai viņu manta. Pie izejas no gleznu galerijas es atvadījos no viņiem un noskatījos, kā tie attālinās sīkiem, piesardzīgiem solīšiem, abi tērpušies melnās drānās, pieklājīgi un drūmi. Un tagad es atkal viņus sastopu Leksingtona avēnijā restorānā «Zelta pūķis». Ko viņi darīja kara laikā? Kā nokļuva Ņujorkā? Es vēlējos to uzzināt un, kad Bordaks piecēlās, piegāju viņam klāt un nosaucu savu vārdu.

—   Ak! Es atceros ļoti labi, — viņš teica. — Kāds prieks jūs atkal redzēt, dārgais draugs! Es ceru, ka jūs neatteiksieties atnākt pie mums uz tasi tējas. Esam apmetušies viesnīcā «Delmoniko»… Mana sieva būs ļoti priecīga… Mēs ne viens, ne otrs neprotam angļu valodu, tādēļ mūsu dzīve šeit ir vienmuļa…

—   Vai esat pārcēlušies uz pastāvīgu dzīvi Amerikā?

—   Mums nav citas iespējas, — viņš teica. — Es jums visu paskaidrošu. Atnāciet rīt ap pulksten pieciem.

Es pieņēmu uzaicinājumu un ierados norunātajā laikā. Bordaka kundze valkāja to pašu melno zīda kleitu ar mežģīņu žabo, ko 1923. gadā, un skaistu pērļu virteni ap kaklu. Viņa man likās ļoti nomākta.

—   Es tik ļoti garlaikojos, — viņa žēlojās. — Mums ir tikai šīs divas istabas un nav neviena drauga… Nemūžam nedomāju, ka dzīves pēdējās dienas man būs jāpavada trimdā.

—   Bet, kundze, — es vaicāju, — kas jums liek dzīvot šeit? Es zinu, jums nav ne mazākā iemesla bīties no vāciešiem. Es, protams, saprotu, ka jūs nevēlaties dzīvot viņu pakļautībā, taču labprātīgi doties trimdā uz valsti, kuras valodu neprotat…

—   Ak, — viņa teica, — vācieši tur nav vainīgi. Mēs atbraucām šurp, pirms karš vēl nebija sācies.

Viņas vīrs piecēlās, atvēra gaiteņa durvis, lai pārliecinātos, ka neviens viņus nenoklausās, aizbultēja tās, tad atkal apsēdās un man teica klusā balsī:

—   Es jums visu paskaidrošu. Mēs zinām, ka jūs esat delikāts cilvēks, un būsim priecīgi uzklausīt jūsu padomu. Protams, man ir amerikāņu advokāts. Bet jūs sapratīsiet mani labāk… Lūk, tā… Nezinu, vai jūs atceraties, ka pēc Tautas frontes nākšanas pie varas mēs nospriedām, ka glabāt zelta stieņus Francijas bankā ir bīstami. Tādēļ mēs atradām iespēju, kā tos slepeni, bet drošā veidā pārvest uz Savienotajām Valstīm. Protams, mēs ar sievu nolēmām arī paši pārcelties uz dzīvi šeit. Mēs taču nevarējām pamest savu zeltu likteņa varā… Te pat nav ko skaidrot… Ņujorkā mēs stieņus 1938. gadā pārvērtām dolāros, jo domājām, ka Amerikā vairs nebūs jauna devalvācija (mums bija taisnība), un arī tāpēc, ka vairāki labi informēti cilvēki mums teica, ka jaunu atradņu atklāšana Krievijā drīz pazeminās zelta vērtību. Nu mums

bija jāizlemj: kā dolārus glabāt? Atvērt rēķinu bankā? Varbūt papīra naudā? Vai akcijās?… Ja mēs nopirktu amerikāņu vērtspapīrus, vajadzētu maksāt lielo ienākuma nodokli… Un tāpēc mēs visu atstājām dolāros.

Es neizturēju un iejaucos:

—   Tātad, lai nebūtu jāmaksā piecdesmit procentu nodoklis, jūs labprātīgi uzlikāt sev simt procentu nodokli?

—       Vēl bija arī cits iemesls, — viņš noslēpumaini teica.

—   Mēs jutām, ka tuvojas karš, un nodomājām, ka rēķins bankā tiks iesaldēts, seifi atvērti, vēl jo vairāk tāpēc, ka mēs neesam Amerikas pavalstnieki… Tādējādi mēs nolēmām paturēt naudu pie sevis.

—   Kā — «pie sevis»! — es iesaucos. — Ko jūs gribat ar to teikt?… Varbūt šeit, viesnīcā?

Abi piekrītoši nolieca galvu, kautrīgi pasmaidīdami, un apmainījās šķelmīgiem un pašapmierinātiem skatieniem.

—   Jā, — viņš turpināja tikko sadzirdamā balsī. — Jā, jā, šeit, viesnīcā. Mēs visu salikām lielā čemodānā: mazliet zelta un arī dolārus. Tas atrodas mūsu guļamistabā.

Bordaks piecēlās, atvēra durvis uz otru istabu un paņēma mani pie rokas, lai parādītu man visai parastu melnu čemodānu.

—   Lūk, te tas ir, — viņš čukstēja un gandrīz vai bijīgi durvis atkal aizvēra.

—   Vai jūs nebaidāties, — es jautāju, — ka par šo čemodānu ar dārgumiem kāds uzzinās? Kāds vilinājums zagļiem!

—   Nē, — viņš teica. — Vispirms jau tāpēc, ka neviens par to nekā nezina, vienīgi mūsu advokāts un jūs, bet jums es pilnīgi uzticos. Es galvoju, ka viss ir labi apdomāts… Čemodāns nekad tā nepiesaista uzmanību kā, piemēram, seifs. Neviens neiedomāsies, ka tajā glabājas vesela bagātība. Boz tam mēs sargājam šo istabu dienu un nakti.

—   Jūs nekad neejat ārā?

—   Nekad abi kopā. Skapīša atvilktnē blakus čemodānam mums ir revolveris, un viens no mums vienmēr ir istabā… Es eju pusdienot tajā franču restorānā, kur jūs mani sastapāt. Mana sieva tur vakariņo. Un čemodāns nekad nepaliek bez uzraudzības. Vai saprotat?

—   Nē, dārgais Bordaka kungs, es nesaprotu, kādēļ jūs nosodāt sevi ar šo nožēlojamo dzīvi ieslodzījumā… Nodokļi? Nu, pie velna ar tiem! Vai tad jums ar uzviju nepietiks naudas līdz mūža beigām?

—        Par to jau nav runa, — viņš teica. — Es negribu atdot citiem naudu, ko nopelnīju ar tādām grūtībām.

Es mēģināju mainīt sarunas tematu.

Bordaks bija izglītots, viņš labi zināja vēsturi; es gribēju, lai viņš pastāsta par autogrāfu kolekciju, kas viņam kādreiz piederēja, bet viņa sieva, būdama vēl vairāk apsēsta nekā virs, mus aiuai pievērsa vienīgajai tēmai, kas viņu interesēja.

—        Es baidos no kāda cilvēka, — viņa klusu čukstēja.

—   Tas ir oficiants — vācietis, kas mums nes brokastis. Viņš dažreiz raugās uz durvīm ar tādu skatienu, kas man ne sevišķi patīk. Bet šajā laikā mēs vienmēr abi esam mājās. Tāpēc es nedomāju, ka mums draud briesmas.

Vēl viņiem rūpes sagādāja suns. Bordakiem bija skaists, ārkārtīgi gudrs pūdelis, kas vienmēr gulēja viesistabas kaktā, bet tas bija jāved ārā trīs reizes dienā. Arī šo pienākumu viņi veica pārmaiņus. Kad atvadījos no viņiem

un gāju projām, biju uzbudināts: mani satrauca šo maniaku neatlaidība un valdzināja viņu dīvainā apsēstība.

Pēc šī apciemojuma es bieži vien atstāju savu biroju agrāk, lai tieši septiņos ierastos «Zelta pūķī» uz vakariņām. Tādējādi es vienmēr apsēdos pie Bordaka kundzes galdiņa. Viņa bija daudz runīgāka par vīru un daudz a» atklātāk uzticēja man abu bailes un nodomus.

—   Ežēns, — viņa man kādu vakaru teica, — ir reti gudrs cilvēks. Viņš aizvien iedomājas par visu. Šonakt viņam pēkšņi iešāvās prātā doma, ka viņi var, lai aizkavētu tezaurāciju, likt apmainīt naudu. Bet tad mums vajadzēs uzrādīt savus dolārus.

—   Patiešām, — es teicu, — bet kas tur ļauns?

—   Pat pārāk liels ļaunums, — Bordaka kundze teica.

—   Jo 1943. gadā, kad Amerikas Finanšu ministrija izsludināja bēgļu mantas uzskaiti, mēs neko neuzrādījām… Tagad mums var būt lielas nepatikšanas… Bet Ežēnam ir jauns plāns. Stāsta, ka vairākās Dienvidamerikas republikās ienākuma nodokļa nemaz nav. Ja mums izdotos pārvest uz turieni savu kapitālu…

—   Kā tad jūs to izdarīsiet, neuzrādot muitā?

—   Ežēns domā, ka vispirms mums jāpieņem tās valsts pavalstniecība, kurp mēs izlemsim pārcelties, — viņa teica. — Ja mēs, piemēram, kļūsim par Urugvajas pilsoņiem, naudas pārvešana būs likumīga…

Sī ideja man likās tik skaista, ka nākamajā dienā es ierados pusdienot kopā ar Bordaku. Viņš mani uzņēma laipni kā vienmēr.

—   Priecājos jūs redzēt, vēl jo vairāk tāpēc, ka man jums kas jājautā. Vai nezināt, kādas formalitātes jāizpilda, lai kļūtu par Venecuēlas pilsoni?

—   Nudien nezinu, — es teicu.

—   Un par Kolumbijas pilsoni?

—   Nav ne jausmas. Vislabāk pajautājiet to šo valstu akreditētajiem konsuliem.

—   Konsuliem! — viņš iesaucās. — Jūs esat traks?.,. I ai pievērstu uzmanību?

Viņš ar riebumu atstūma šķīvi ar cepto cāli un nopūtās.

—   Kas par laikiem! Ja padomā, ka mēs varējām piedzimt 1830. gadā, tad mēs mierīgi nodzīvotu visu mūžu bez «nodokļu inkvizīcijas» un bailēm no aplaupīšanas! Šodien visas valstis ir kā lielceļa laupītāji… Anglija, piemēram. Es tur noslēpu dažas gleznas un gobelēnus, kurus tagad gribu dabūt šurp. Vai zināt, ko viņi prasa? Maksu par izvešanas tiesībām simt procentu apmērā no vērtības, bet tā taču ir tikpat kā konfiskācija… Mūs apzog gaišā dienas laikā, dārgais draugs, tik tiešām gaišā dienas laikā.

Drīz pēc tam man bija jākārto darījumi Kalifornijā, un es neuzzināju, vai Bordaki kļuva par urugvajiešiem, venecuēliešiem vai kolumbiešiem. Kad pēc gada atgriezos Ņujorkā, es apjautājos par viņiem Robēra kungam, «Zelta pūķa» saimniekam.

—   Kā klājas Bordakiem? Vai viņi joprojām te pusdieno?

—   Vairs ne, — viņš atbildēja. — Vai tad jūs patiešām nezināt? Viņa nomira pirms mēneša ar sirdskaiti, un šķiet, ka kopš tās dienas es vairs neesmu redzējis arī vīru. Domāju, ka viņš aiz bēdām saslimis.

Es nodomāju, ka izskaidrojums tam ir pavisam citāds. Es uzrakstīju Bordaka kungam dažus vārdus, izsakot viņam savu līdzjūtību, un prasīju, vai drīkstu viņu apmeklēt. Jau nākamajā dienā viņš man piezvanīja un uzaicināja pie sevis. Viņš bija novājējis, gluži bāls, balss pavisam vārga.

—   Es tikai vakar uzzināju par jūsu nelaimi, — es viņam sacīju, — un varbūt varu jums palīdzēt, jo nojaušu, ka šis smagais zaudējums un vēl viss pārējais padarījis jūsu dzīvi neciešamu.

—   It nemaz, — viņš teica, — it nemaz… Es tikai nolēma vairs neiet ārā no istabas… Kas cits man atlika, vai ne? Es nedrīkstēju atstāt čemodānu bez uzraudzības un nevarēju arī nevienam to uzticēt… Tādē| es liku, lai ēdienu man uznes istabā.

—   Un šāds ieslodzījums jums neliekas nepanesams? *

—   Nē, nē, nemaz… Pie visa pierod… Es redzu pa logu gājējus, mašīnas… Un turklāt man jums jāsaka: šāds dzīves veids man beidzot dod brīnišķīgu drošības sajūtu. Agrāk, kad gāju pusdienot, es vienmēr veselu stundu ļoti uztraucos, domājot par to, kas noticis manā prombūtnē… Es labi zināju, ka mana sieva ir augšā istabā, bet pat iedomāties nespēju, kā viņa tiks galā ar revolveri, turklāt vēl ar viņas slimo sirdi… Tagad es ai stāju durvis vaļā un vienmēr redzu čemodānu… Viss, kas man pieder, ir pie manis… Un tas ir atalgojums par pārciestajām grūtībām. Vienīgi žēl nabaga Ferdinanda.

Pūdelis, kad izdzirdēja savu vārdu, piecēlās un apsēdās saimniekam pie kājām, jautājoši viņu uzlūkodams.

—   Nu protams, es pats vairs nevaru izvest viņu ārā, bet es sameklēju izsūtāmo, bell-boy, kā viņus šeit sauc. Nesaprotu, kāpēc viņi nesauc viņus par «izsūtāmajiem» kā visā pasaulē? Taisni vai jāsmejas par viņu angļu valodu. Vārdu sakot, es atradu jaunekli, kas ir ar mieru izvest Ferdinandu uz īsu brītiņu pastaigā. Tātad man vairs nav jādomā ne par ko sarežģītu. Coti laipni no jums, dārgais draugs, ka piedāvājat man savu atbalstu, bet es galvoju jums, ka viss kārtībā un man nekā nevajag.

—   Un jūs vairs nevēlaties braukt uz Dienvidameriku?

—   Protams, ne, dārgais draugs… Ko es tur darīšu? Vašingtonā vairs nerunā par naudas maiņu, un manā vecumā …

Viņš tiešām izskatījās ļoti vecs, un šķita, ka uzspiestais dzīves veids nenāca viņam par labu. Viņš bija zaudējis sārto sejas krāsu un runāja ar grūtībām.

«Vai viņš vispār vēl pieder pie dzīvajiem?» es nodomāju.

Kad pārliecinājos, ka neko nevaru viņa labā darīt, es atvadījos. Nolēmu laiku pa laikam viņu apmeklēt, bet pēc dažām dienām, lasot «New York Times», manu uzmanību tiilīt piesaistīja virsraksts: «Miris franču emigrants. Pilns čemodāns ar dolāriem.» Es izlasīju īso rakstu avīzē: tur patiešām bija rakstīts par manu Bordaku. No rīta viņu atrada mirušu guļam uz melnā čemodāna, ietinušos segā. Viņš bija miris dabīgā nāvē, un manta neskarta. Es aizgāju uz «Delmoniko», lai uzzinātu, kad būs bēres. Dežurējošam administratoram pajautāju par Ferdinandu.

—   Un kas notiks ar Bordaka kunga suni?

—   Nevtens to nepieprasīja, — viņš teica. — Mēs viņu atdevām suņu patversmei.

—   Un kur nauda?

—   Ja nepieteiksies mantinieki, tā kļūs par amerikāņu valdības īpašumu.

—   Nudien skaistas beigas, — es teicu.

Taču es domāju vienīgi par Bordaku bēdīgo galu.

SOLO KLAVIERĒM

Visi eiropiešu mākslinieki, kas koncertējuši Savienotajās Valstīs, zina, ka katrā kaut cik nozīmīgā amerikāņu pilsētā dzīvo bagāta, diezgan skaista sieviete, kas neprātīgi mīl moderno mūziku un glezniecību. Viņa ir kāda rūpnieka, ja ne baņķiera vai slavena advokāta sieva. Vīrs gan interesējas par mūziku drīzāk aiz pieklājības, bet ir lepns uz savu sievu, dod viņai diezgan daudz naudas, lai atbalstītu koncertus un

izstādes, un galu galā pat gūst šajā jomā pietiekamas zināšanas, lai ar dažiem piesardzīgiem teikumiem iesaistītos sarunās par Pikaso vai Ēriku Satī. šādi cilvēki ir ārkārtīgi nepieciešami. Pateicoties viņiem, amerikāņu estētiskā audzināšana kopš pusgadsimta guvusi ievērojamus panākumus un viņu muzeji ierindojušies starp pasaules skaistākajiem muzejiem. Visos laikos princis tirgotājs ir bijis mākslinieka aizgādnis. Kas kādreiz bija vienīgi Florences īpašums, tagad atrodams Denverā vai Čikāgā, bet Mediči autoritāti radīja dzimtas vīrieši, Florences slava nāca no Jaunās Pasaules; vārdu sakot, sieva valda, vīrs maksā un bauda tikai slavas atspulgu.

Pirms kara Filadelfijā derīgo un godājamo mākslas mecenātes lomu uzņēmās misis Grovera P. Robinsone. Patīkama sieviete, kurai 1938. gadā bija apmēram četrdesmit gadu un kura drosmīgi ļāva nosirmot matiem, kas stipri satrauca viņas laikabiedres. Viņa droši varēja to atļauties, jo viņas pievilcība slēpās nevis jaunavīgajos vaibstos, bet gan lunkanajā augumā, garajās kājās un dzīvīgajā sejā. Kaut arī viņa bija dienvidniece un saglabājusi turienes aristokrātiskās manieres, viņas darbošanās stipri atšķīrās no daiļo virdžīniešu bezrūpības. Neviena aristokrāte nekad nav tik daudz zvanījusi pa telefonu, rakstījusi tik daudz vēstuļu, vadījusi tik daudz dažādu komiteju. Viņai piemita organizatores talants, kas padarīja viņu par visai ievērojamu darījumu pasaulē, un viņa izmantoja šo slavu, lai bez mazākās ieinteresētības kalpotu mākslai vai, precīzāk, dažiem moderniem māksliniekiem, kuri prata kļūt par viņas favorītiem. No visām pusēm viņu ielenca neliels galms, ko veidoja galvenokārt slaveni virtuozi, ievērojami komponisti, pārdroši gleznotāji un daži rakstnieki, kuri gadījuma pēc iepazīti viesturneju laikā un kurus viņa pievienoja savam pulciņam gluži kā puķu pārdevējs, kas krāšņu ziedu pušķī vēl iesprauž pa auzu skarai vai labības stiebram. Misis Robinsones vārds bija Ketrina, un visi draugi sauca viņu par Kitiju.

Miera laikā Kitija katru gadu apmeklēja Parīzi, lai nostiprinātu savu stāvokli un iepazītu gada laikā izveidojušos spriedumus. Parīzē bija vairāki padomdevēji, gleznu tirgotāji un kritiķi, kuru vērtējumu viņa mēdza uzklausīt.

Arī viņai pašai netrūka gaumes. Lai par to pārliecinātos, pietika apskatīt viņas māju Filadelfijā un dārzu, kas bija veidots pēc angļu estētu labākajām tradīcijām. Bet pret Eiropu un īpaši Franciju viņa juta dīvainu mazvērtību, slimīgas bailes kļūdīties un nepamatoti jūsmot. Viņa svēti ticēja, ka mākslā, tāpat kā elegantos tērpos, pastāv mode. Pēdējā — visjaunākā skola, ja piedevām to vēl atbalstīja pazinēji, sagādāja viņai patiesu prieku, kādu viņa vairs nejuta pret vecās skolas pārstāvjiem. Viņa saglabāja zināmu maigumu pret impresionistiem, jo tie darīja gaišāku viņas jaunību un viņas padomdevēji mākslā tos vēl atzina, bet ap 1936. gadu viņa jau aizrāvās ar kubistiem, ekspresionistiem un īpaši ar abstrakto glezniecību. Mūzikas dzīve viņai šķita daudz sarežģītāka, jo te viņas lietpratīgo draugu domas dalījās. Vieni atzina tikai Stravinski, citi vienīgi Prokofjevu. Franči stāstīja viņai par Sešu grupu1 , turklāt

1 Sešu grupa — 1918. gadā dibināta komponistu grupa, kurā apvienojās Z. Bizē, A. Onegērs, D. Mijo, F. Pulenks, 2. Oriks, G. Taiiefērs, kuri nolēma atbrīvoties no Debisī, Forē un Ravēla ietekmes.

vēl piebilda, ka šiem sešiem nav itin nekā kopīga, un laiku pa laikam viens no viņiem ieradās Filadelfijā, lai sniegtu savu solokoncertu, un aizrautīgi slavināja viņai Guno, kuru viņa, ticot dažādiem rakstiem, ilgi uzskatīja par nenozīmīgu un nemodernu komponistu.

Laimīgā kārtā viņai biežāk vajadzēja uzņemt māksliniekus, nevis izteikt savu spriedumu par viņiem, un šajā jomā viņa jutās droša. Neviens neprata uzņemt labāk par viņu. Jebkuru talantīgu cilvēku, kurš uzturējās Filadelfijā caurbraucot, aicināja apmesties pie Robinsoniem; viņa istabas sienas bija klātas ar dīvainu ziedu rotātām tapetēm, bet pa istabas logiem varēja redzēt īrisu ieskautus, ūdensrozēm nosētus baseinus; vannas istabas sienas rotāja lakotas iesārtas flīzes, te bija visu krāsu ožamie sāļi un pēc Ruo1 zīmējumiem izrakstīti dvieļi. Virtuve bija franču, ķēkša — beļģiete, istabene — dāniete, virssulainis — anglis, šoferis — itālietis. Kitija ieradās šeit vakaros, lai pati pārliecinātos, vai viesim ir viss nepieciešamais, un dažreiz pēc sevišķi veiksmīga koncerta dāvāja viņam brālīgu skūpstu. Viņa ne visai mīlēja vīriešus, bet kaislīgi dievināja panākumus. Viņai piedēvēja vairākas mīlas dēkas: ar kādu čehu gleznotāju, kas uzgleznoja viņas portretu un modernizēja viņas Gibson girl2 seju, sadalot to divās daļās ar biezu, šķību, melnu līniju, gar kuru sejas labā puse noslīdēja par trim centimetriem zemāk; un vēl ar kādu somu dzejnieku. Taču tā bija maz pazīstama un varbūt leģendāra pagātne. Vienīgais ilgākais romāns, kura galvenā varone viņa neapšaubāmi ir, bija viņas sakars ar Rozenkrancu.

Vai vispār nepieciešams attēlot Borisu Rozenkrancu? Katrs izglītots lasītājs pazīst šo brīnišķīgo, mūsu paaudzes visslavenāko pianistu, kurš jaunības gados iekaroja

1 Ruo Zoržs (1871—1958) — franfu gleznotājs.

5 Gibson girl — Džibsona meitene (angl.).

Eiropu, bet kopš pirmās turnejas pa Ameriku pak|āva sev arī to. Rozenkranca īpašais valdzinājums slēpjas nevis viņa virtuozitātē, kas piemit arī citiem, ne arī viņa izsmalcinātajā skaņdarba interpretācijā, jo šajā ziņā Robērs Kazadesis ir par viņu daudz pārāks, bet gan kādā īpatnējā inteliģences un spēka sajaukumā. Vārds «dinamisms» liekas ne visai tīkams, bet tas noder, aprakstot Rozenkrancam piemītošo spēka pārpilnību, kas pārvērš viņa solokoncertus par ko līdzīgu skanošai, spēcinošai prāta masāžai un noved klausītājus un īpaši klausītājas dīvainā eksaltācijā. Viņš vienlīdz spoži spēlē kareivīgo Sopēnu, Čaikovska concerlo, moderno spāņu mūziku; Ameriķā viņš nebaidās beigt koncertu ar klavierēm aranžētu Suzā maršu. Daži pūristi apgalvo, ka viņš pārāk iztopot publikai, bet tas nav īsti pareizi, jo arī slavas spožumā viņš spēj būt patiesi liels mākslinieks. Mākslas iedarbības spēks izraisa estētisko pārdzīvojumu, un Siksta madonnas sejas nešķiet vulgāras, jo tās ir dziļi cilvēciskas.

Arī pret cilvēkiem Rozenkrancs izturas kā mākslinieks. Viņam piemīt tā pati kūsājošā enerģija, kas brīžiem mijas ar sirsnību un humoru. Ne mazākās virtuoziem raksturīgās uzpūtības. Viņa talanti ir pašas dabas doti, un arī viņš pats tā domā, tāpēc nemaz nelepojas ar to. Draugu pulkā viņš vēlas būt tikai jautrs un interesants sarunu biedrs. Viņa stāsti par vieskoncertiem, visneticamākie sastapto cilvēku apraksti, viņa parodijas par saviem sāncenšiem, spēja atdarināt ievērojamus mūziķus, muzikālās (un improvizētās) dažādu raksturu analīzes — tas viss padara vakarus jautrus un dzīvības pilnus, līdzko viņš ierodas. Visās valstīs sievietes ielenca viņu, jo bija mūzikas un viņa vīrišķības savaldzinātas. Viņa dzīvē ir bijuši skandalozi piedzīvojumi, un viņam piederējušas vairākas tā laika skaistākās sievietes. Kitija viņu iekaroja, kad abi devās izbraukumā uz Ildefransu, un to

viņa jau iepriekš bija paredzējusi. Līdz šim viņa nepievērsa viņam sevišķu vērību (jo viņam, kā jau vairumam virtuozu, bija a girl in every musical town] ), un viņš tomēr izrādīja īpašu uzmanību sievietei, kas bija ne tikai pievilcīga mīļākā un lielisks impresārijs, bet arī gādāja par viņu abu slavu. Viņš piekrita, ka viņa vairākas reizes gadā slepus satikās ar viņu: vienreiz Ņujorkā, citreiz kādā kūrvietā vai kalnu viesnīcā. Katru ziemu viņš sniedza koncertu Filadelfijā un šajā laikā mēdza dažas dienas uzturēties pie Robinsoniem.

Dažreiz es viņu tur sastapu un, tāpat kā citi, jutu, cik patīkami uzkavēties viņa sabiedrībā. Rozenkranca dievināšanas kultam pie Robinsoniem bija arī savs īpašs rituāls. Kitija vienmēr veda uz Borisa koncertu kādus astoņus vai desmit draugus. Viņus vienoja Bēthovens vai Ravēls; visi apmainījās skurbiem skatieniem, priecājās par Kitijas laimi. Pēc koncerta visi devās aiz kulisēm apsveikt Borisu un Kitija viņu noskūpstīja. Pēc tam visi brauca pie Robinsoniem; Boriss tur apmainīja sviedriem piemirkušo kreklu, tad pievienojās mums, un divas patīkamas stundas mēs pavadījām viņa sabiedrībā, un vakara programma, kā vienmēr, bija nemainīga. Katru gadu Rozenkrancu lūdza pastāstīt par kādu itāliešu orķestra diriģentu, atdarināt kādu vācu pianistu, pārvērst Bēthovenu par Sopēnu un Sopēnu par Debisī. Ap pusnakti viņš rādīja kāršu trikus, un viens no tiem īpaši sajūsmināja Groveru P. Robinsonu.

—   Neizskaidrojami, — viņš katru reizi teica. — Patiešām neizskaidrojami… Jūs taču redzējāt, Boriss atradās blakusistabā, kad es izvēlējos kārti, un, kad viņš atgriezās, tad ne ar vienu no mums nepārmija ne vārda.,, Un viņš bez stomīšanās izvilka tieši kārava devītniekul Neizskaidrojami, nudien.

1 Meitene katrā muzikālā pilsētā (angl.).

Grovers apbrīnoja un mīlēja Borisu ne mazāk par Kitiju. Viņš jutās lepns, ka cilvēks, kuram aplaudēja visa pilsēta un kuru veltīgi aicināja viesos ap divdesmit patriciešu ģimeņu, deva priekšroku tieši viņam. Sis Robinsons bija brīnišķīgs cilvēks, reti augstsirdīgs un — pretēji ārējam izskatam — patiesi smalkjūtīgs. Mazliet lempīgs, daudz lietpratīgāks savā nozarē mākslīgā zīda ražošanā nekā mūzikā vai glezniecībā — viņš bija neparasti saprātīgs un labsirdīgs, un tas viņu glāba jebkurā gadījumā. Arī šajā situācijā, kas varētu likties smieklīga, jo visi viesi zināja, ka Kitija mīl Rozenkrancu, viņš izturējās kā gudrs vīrs, kuru nekādas dēkas neinteresē. Viņš bija audzināts puritāniskā garā (kā kvakers) un nespēja iedomāties, ka viņa sieva un draugs varētu viņu krāpt, — tas likās mīļi un aizkustinoši. Vislielākā viņa pārdrošība bija zobošanās par Kitijas iecienītajiem gleznotājiem.

—   Un tomēr, Boris, aicinu jūs par liecinieku… Vai Kitijas kreisā acs patiešām atrodas trīs centimetrus zemāk nekā labā?… Nu, lūk! Bet viņa redz tā!… Un, kad Beikings viņai stāsta, ka nav nekādas vajadzības, lai viņas mati un to krāsa uz audekla atrastos vienuviet, — lūk, tā! — viņa, lūk, ir sajūsmā… Tādējādi man lemts mūžu nodzīvot starp barbaru sacirstiem un izsvaidītiem manas sievas miesas gabaliem.

Kitija visai neveikli pūlējās aizstāvēt moderno glezniecību; Grovers meta uz mūsu pusi sazvērnieciskus skatienus; Boriss viņu atbalstīja un uzturēja sarunu. Sīs izdarības man atgādināja hercoga un hercogienes Germantesu iecienītās komēdijas: «Bet klausieties, Oriāna…» — «Jūs labi zināt, Bazēn…» Mani vienmēr pārņem nelielas bažas, domājot par nabaga Grovera nedrošo laimi un par to, cik patiesībā viss ir nepastāvīgs. Lai gan draudzīgi izturējos pret Kitiju un man bija dārga viņas labvēlība, es dusmojos par to, ka viņa krāpj savu vīru, kurš viņai bija sagādājis bezrūpīgu dzīvi, devis pilnīgu brīvību un

visas iespējas, kas nodrošināja viņai uzvaras. Viņa neizturējās pret vīru slikti, bieži cildināja viņu, garāmejot noskūpstīja uz vaiga un gādīgi rūpējās, lai viņš neaizmirstu iedzert kādas no zālēm, kas bija viņam parakstītas, bet šajā ģimeniskajā, rutinētajā sirsnībā jautās zināma augstsirdība, mani tā nedaudz kaitināja. Šķiet, viņa gribēja mums sacīt: «Jūs visi esat liecinieki… Vai nav nožēlojami, ka man ar savām spējām jābūt visu mūžu saistītai ar šo nabaga cilvēku … Bet es izspēlēšu partiju līdz galam.» īpaši viņa mani saniknoja tad, kad, plecus paraustot, ļāva saprast, ka viņas vīrs nekā nejēdz no cēlām jūtām un lielās mākslas. Mans iespaids bija gluži pretējs. Jaunības gados Grovers gan neieguva nekādu labo izglītību, bet viņš daudz lasīja, un viņa gaume man likās daudz noturīgāka nekā viņa sievas gaume. Dīvaini, bet man šķita, ka arī Boriss domāja tāpat kā es un ka arī viņš bieži dusmojās uz Kitiju. Man nāk prātā, ka reiz pēc kāda koncerta viņš man pēkšņi klusām teica:

—   Zināt, dārgais, kad Kitija skandē vienā laidā: «Tas bija dievīgil» — es uztraucos… Bet, kad Grovers paņem mani zem rokas un čukst: «Šovakar, Boris, viss bija labi,» — tad es zinu, ka neesmu spēlējis slikti.

Kara laikā Boriss turpināja sniegt vieskoncertus visā Amerikā, un tie guva nedzirdētus panākumus. Es pats tolaik dzīvoju Rietumos, kur lasīju lekcijas koledžā, un uz brīdi saskrējos ar Borisu kādā pieņemšanā, kas tika rīkota viņam par godu, kad viņš uzturējās Sanfrancisko. Tad sabiedroto desants izcēlās Ziemeļāfrikā» uz vienu gadu mani iesauca armijā, un Savienotajās Valstīs es atgriezos tikai pēc demobilizācijas. Kad uzturējos Ņujorkā, Boriss uzstājās tur ar solokoncertu Karnegī zālē; es aizgāju paklausīties, paspiest viņam roku un apjautājos ari par Kitiju. Viņš man atturīgi un vienaldzīgi atbildēja:

—   Jau labi sen neesmu viņu saticis.

—   Kā? Vai tad jūs šogad vēl neesat bijis Filadelfijā?

—   Vē! ne, — viņš atbildēja. — Nākammēnes man uz turieni jābrauc, bet zināt…

No aizmugures mani grūstīja apbrīnotāju bars. Es biju spiests virzīties uz priekšu un tovakar vairs viņu nesatiku. Pēc dažām nedēļām Filadelfijas advokātu un tiesnešu biedrība lūdza mani nolasīt referātu par franču armijas lomu Āfrikā un Itālijā. Es tūlīt aizrakstīju Kitijai, lai paziņotu par savu ierašanos, un viņa mani ielūdza apmesties viņas mājā; šo ielūgumu es ar prieku pieņēmu. Kad ierados, stacijā mani sagaidīja tiesnesis Klarks, kas bija šīs konferences organizētājs, un apsolīja aizvest mani pie Robinsoniem, kurus viņš pazina un kuru nams atradās ārpus pilsētas.

—   Es lūdzu jūs ierasties dienu agrāk, — viņš man teica, — jo rīt Boriss Rozenkrancs sniedz krievu mūzikas koncertu… Ja mūsu konference notiktu tajā pašā dienā, apšaubāmi, vai mēs spētu sacensties ar viņu. Es baidos, ka visas sievietes mūs nolādētu.

—   Par to es nešaubos, — es viņam atbildēju. — Starp citu, esmu priecīgs, ka man būs iespēja noklausīties Borisu … Droši vien es sastapšu viņu pie Robinsoniem un palikšu ari uz koncertu.

Tiesnesis pasmaidīja.

—   Tas būtu brīnums, — viņš teica, — ja jūs sastaptu Rozenkrancu Kitijas mājā.

—   Kāpēc ne? … Vai viņi saķildojušies?

—   Par to es nekā nezinu … Es nekā neesmu teicis … Bet domāju, ka jūs pats ievērosiet, ka nu jau gadu skaistā Kitija kļuvusi par īstu mājās tupētāju.

—   Tiesnesi! Jūs kaut ko slēpjat.

—   Nē, neslēpju vis, jo tas, ko es zinu, nav apspriežams tiesā … Taču jūs jau pats redzēsiet…

Kitija, kā parasti, sagaidīja mani viesmīlīgi, sirsnīgi, bet bezpersoniski. Viņa pavadīja mani līdz manai istabai, es ievēroju, ka tā bija lielākā no abām draugiem

paredzētajām istabām, tā sauktā Pikaso istaba, kura līdz šim vienmēr tika ierādīta Rozenkrancam, ja mēs reizē viesojāmies viņas mājā. Viņa teica:

—   Ceru, ka jūs paliksiet ilgāku laiku.

—   Ilgāku? … Diemžēl es to nevaru, jau parit man jāuzstājas Vašingtonā, bet, ja atļausiet, es palikšu līdz rītvakaram, lai noklausītos Borisa koncertu.

Viņa nekā neatbildēja, tikai apjautājās, ko es vēlētos no rīta brokastīs.

—   Vai esmu ko sajaucis? — es neatlaidos. — Vai tad Boriss rit šeit nekoncertēs?

—   Iespējams… Es domāju gan… Bet zināt, es vairs nekur neeju … Nejūtos īsti vesela.

Nu es jutu, ka jāapjautājas, kā viņai ar veselību. Tieši tobrīd uz sliekšņa parādījās pats Grovers, viņš pārnāca mājās no fabrikas. Viņa sejā, kā vienmēr, rotājās labsirdīgs smaids, un abas rokas viņš uzlika man uz pleciem.

—   Beidzot, — viņš teica. — Mums jūsu ļoti pietrūka … Kā jums nav kauna jūsu gados tā izlēkt un doties uz Āfriku? … Kitija man stāstīja, ka šovakar jāiet klausīties jūsu lekciju. It kā visu dienu es jau nebūtu pietiekami daudz strādājis!… Kāpēc gan, pie visiem velniem, mums ir tik daudz draugu, kas deg nepacietībā uzstāties publikas priekšā?

Es pasmējos, tad piebildu, ka viņiem nemaz nav jānāk uz konferenci un ka īstenībā es būšu viņiem pateicīgs, ja viņi neieradīsies, jo es ļoti uztraucos, kad jāuzstājas draugu priekšā, turklāt Kitija ir slima…

—   Kitija slima? Viņa jūtas daudz labāk nekā mēs abi! Uzaicināju visus labākos Filadelfijas ārstus… Viņi apgalvoja, ka visi orgāni ir veseli un visas vainas ir no nerviem… Karš, lūk, Kitijas vienīgā nelaime… Viņai pietrūkst Eiropas ceļojumu … Bet arī viņa pati nav bez vainas… Viņa nevis izmanto šejienes izpriecas, viņa, gluži

otrādi, nevēlas nevienu redzēt… Rīt, piemēram, Borisam būs koncerts …

—     Grover, — Kitija satrūkusies iesaucās, — es taču jūs lūdzu ar viņu par to nerunāt!

Viņš mēģināja sievu mīļi apskaut, bet viņa izvairījās.

—   Ko lai dara, — viņš teica, — bet es vēlos ar viņu par to runāt… Jo viņš pateiks jums to pašu, ko es, — ka jums zudis saprāts… Vai varat iedomāties, viņa pat atteicās aicināt Borisu pārnakšņot pie mums! So puisi, kuru mēs mīlam kā dēlu un kuram viņa palīdzēja šajā valstī sarīkot pirmo koncertu… Tas bija tik neaptverami … Un nu vrņa man saka, ka nevēlas iet uz koncertu! Es jūs lūdzu, iestāstiet taču viņai, ka mēs nevaram tā rīkoties! "

—   Aizejiet jūs abi, — viņa sausi izmeta. — Šobrīd man no mūzikas sāp galva …

—   Tomēr jūs bijāt Horovica koncertā.

—   Patiešām … Bet man nepatika … Piedodiet, — viņa teica, — es iedzeršu aspirīna tableti.

Es paliku vienatnē ar Groveru, biju mazliet samulsis. Viņš apsēdās vienā no manas istabas atzveltnes krēsliem. Viņa atturīgā, labsirdīgā seja, viņa melnais apģērbs neiederējās šajā istabā ar baltajām mēbelēm un raibajām tapetēm.

—   Nabaga Kitija, — viņš nopūtās. — Jums droši vien šķiet, ka viņa ir pārmainījusies?

—   Mazliet… Ticiet, ka es nevarēju iedomāties …

—   Ak vai! — viņš sacīja. — Tāda viņa ir jau gadu. Es cenšos būt pacietīgs. Ārsti saka, ka tas pāriešot. Bet viņas izturēšanās pārsniedz visas robežas … Mēs taču nedrīkstam tā apieties ar Borisu … Sis nelaimīgais droši vien nenieka no tā visa nesaprot.,. Ja jau Kitija atsakās viņu aicināt, tad būs vien man rīt no rīta viņam jāpiezvana un jāielūdz vakariņās pēc koncerta.

Man pēkšņi radās nelaba nojauta.

—   Es gan nedomāju, ka tas būs gudri darīts, — es iebildu. — Ja vēlaties, es varu apciemot viņu viesnīcā un tikt skaidrībā par viņa garastāvokli.

—   Būšu jums bezgala pateicīgs, — Grovers teica.

Viņš nopūtās, noņēma brilles un izslaucīja acis. Man

bija viņa žēl, un es nosolījos, ka pateikšu to šovakar Kitijai, bet man ne reizi neizdevās pabūt ar viņu divatā Pirms lekcijas man bija jāpiedalās oficiālās vakariņās, un, kad mēs beidzot atgriezāmies galīgi pārguruši, Ro binsoni pat nemēģināja mani pierunāt iedzert vēl pēdēju liigh bail', kā pie viņiem bija pieņemts.

Brokastis viņu mājās bija kārtīga maltīte, kuru visi kopā ieturēja uz terases, kas ziemā tika norobežota ar lieliem spoguļstikliem un kārtīgi apsildīta. Kitija cēlās ļoti agri un ieradās uz brokastīm deviņos pēc masāžas, viņa bija kārtīgi apģērbusies un safrizējusies. Grovers ienāca ar avīžu žūksni padusē un bija gatavs tūlīt doties uz fab riku; man saglabājušās patīkamas atmiņas par šiem brīžiem, kad pārspriedām dažādus nodomus un jaunumus, katrs no mums šo augu un augļu vidū jutās tikpat spirgts kā austoša diena. Bet šoreiz es apsēdos pie brokastu galda mazliet satraukts. Man bija jārunā par Rozcnkranču un par paredzēto apmeklējumu. Kāda būs Kitijas reakcija? Es gaidīju vētrainus iebildumus, bet viņa salti noteica:

—   Dariet, kā jums tīk… Vienīgi es jūs lūdzu, ierodieties vienos uz lenču.

—   Bet, Kitij, vai es drīkstu teikt Borisam, ka jūs nāksiet uz koncertu, un lūgt, lai viņš pēc tam atnāk pie mums uz vakariņām?

Viņa aizvēra acis galīgā pagurumā, tad acīm redzami pūlējās saņemt sevi rokās.

1 Viskiju ar sodu (angl.).

—   Jūs šeit esat savās mājās, — viņa teica. — Jums ir tiesības aicināt šurp savus draugus.

Viņa iedzēra malku kafijas, pēc tam piebilda, it kā sarunādamās pati ar sevi:

—   Viņš, starp citu, nenāks …

Bet nu man bija vajadzīgā atļauja, un es pasteidzos uzsākt sarunu par citu tematu. Grovers izlasīja mums ievadrakstu par darba likumdošanu un pastāstīja man par savām attiecībām ar arodbiedrībām — tās nebija no sliktākajām. Pēc tam kad bija apēdis ābolu, viņš piecēlās.

—   Vai aizvest jūs uz pilsētu? — viņš vaicāja.

—   Jā, paldies … Man jātiekas ar Borisu … Tiesnesis Klarks man teica, ka viņš esot apmeties viesnīcā «Palace■». Un "ko jūs, Kitij, šodien darīsiet?

—   Es gaidu savu sekretāri, — viņa atbildēja. — Uz mana galda ir vesela kaudze vēstuļu, uz kurām es vēl neesmu atbildējusi… Par mani nerūpējieties.

Pēc pusstundas es jau biju viesnīcā un no vestibila zvanīju uz Borisa istabu. Viņš atsaucās savā dziedošajā, jautrajā balsī ar slāvu akcentu.

—   Skat! Jūs šeit! … Nu, protams, kāpiet vien augšā … Vēl esmu ritasvārkos. Atbraucu ar nakts vilcienu.

Kad viņš atvēra man durvis, es patiešām redzēju, ka viņš uz kailas miesas bija uzvilcis japāņu rītasvārkus, kam bija platas, krāsainas svītras.

—   Kāds prieks jūs atkal redzēt! — viņš teica, stipri uzsvērdams vārdu prieks. — Taču sakiet man tūlīt — vai esat apmeties pie Robinsoniem? … Vai viņi zina, ka esat ieradies mani apciemot?

Es attēloju viņam situāciju tik precīzi, cik vien bija iespējams, vienlaicīgi apgalvojot, ka nenieka nesaprotu un ka tā mani dziļi apbēdina.

—   Mans dārgais, arī mani tā apbēdina, dziļi apbēdina … — viņš teica. — Bet ko es tur varu darīt? Klausieties … Jūs esat taktisks cilvēks, es izstāstīšu jums visu

patiesību. Var jau būt, ka man to nevajadzētu darīt… Nē, man patiešām nevajadzētu… Bet ko dod saruna, ja nerunā patiesību? Sakiet — ko tā dod? …

Viņš uzbudināts staigāja šurpu turpu pa istabu savā samuraja tērpā, it kā būtu nospēlējis Lielo polonēzi, un viņa slāvu akcents padarīja stāstu oriģinālu.

—   Es domāju, — viņš turpināja, — ka jūs jau sen nojautāt, ka starp mani un Kitiju kaut kas bija … Es zvēru jums, mans dārgais, ka tas nekad nenoliktu, ja es būtu iepazinies vispirms ar pašu Groveru… Bet, kad es iepazinos ar Kitiju uz kuģa, viņa man bija vienkārši parasta ceļabiedre, skaista, patīkami pieglaimīga, ļoti labi ģērbusies… Varu apgalvot, ka jūs, mans dārgais, rīkotos tāpat kā es… Svēto ir ļoti maz. Un pat paši svētie… Vēlāk, kad es kļuvu par viņas vīra draugu, es mēģināju visu izbeigt… Bet man neizdevās. Jūs taču pazīstat Kitiju. Viņa ir plēsoņa, turklāt pārāk greizsirdīga un pārāk brīva. Slikta īpašību kombinācija. Grovers ļāva viņai ceļot vienai, un viņa mēdza aizbraukt, izdomājusi vismuļķīgākos ieganstus, un visur man sekoja… Ņemiet vērā, ka sākumā es jutos pat laimīgs… Viņa bija burvīga, kad nerunāja par mūziku… Bet viņa tomēr nav vienīgā sieviete pasaulē, un tieši to viņa nevēlējās saprast. Mazpamazām es sāku justies kā piesiets, un man radās vēlēšanās atgūt brīvību… Viss beidzās, kad pagājušajā vasarā viņa, iepriekš nebrīdinājusi, atbrauca pie manis uz Meksiku. Tur es jutos drošībā un kopā ar mani bija kāda sieviete … Jā, mans dārgais, sieviete!… Krieviete ar garām skropstām… Līdzās krievietei, mans dārgais, pārējās sievietes… Beidzot Kitija saņēma Slate Department pasi, jo kā iemeslu minēja nepieciešamību apmainīties ar māksliniekiem… Apmaiņa ar māksliniekiem! Ko jūs neteiksiet!… Apmaiņa ar māksliniekiem pie manisl… Kādu rītu viņa ieradās manā viesnīcā. Viņai paskaidroja, ka senjors un senjora Rozenkranci vēl nav piecēlušies.

Vai varat iedomāties šo scēnu!… Allegro furioso … Galu galā, mans dārgais, es viņai paziņoju, ka nevēlos vairs viņu redzēt… Es galvoju, ka jūs rīkotos tāpat… Vai saprotat?

—   Es ļoti labi saprotu. Un, ja tas skartu tikai jūs un Kitiju, es būtu ar mieru atstāt visu, kā ir. Bet diemžēl ir vēl Grovers, kurš nekā nesaprot, kuram nav ne jausmas, ka kaut kas tāds var notikt, un kurš kopj, cik vien labi prazdams, neirastēnisko Kitiju un no visas sirds vēlas, lai jūs šovakar ierastos pie viņiem… Nelaimīgais saka: «Nevar taču sagraut desmit gadus vecu tradīciju.» Jūs bijāt pret mani atklāts, Boris, arī man jābūt tikpat atklātam. Es domāju, ka jums jāpieņem Grovera uzaicinājums, kaut arī tikai uz īsu brīdi. Jums un Kitijai būs smagi? Iespējams, toties tas pasargās šo godīgo cilvēku no bēdām, ko viņš nav pelnījis.

—   Ne vārda vairs, mans dārgais… Es būšu, — teica Boriss Rozenkrancs. — Jau apsolīju citiem, bet es būšu.

Vakarā mēs visi trīs aizgājām uz Borisa koncertu. Viņš bija izvēlējies kādu Skrjabina skaņdarbu, ko es nezināju, Alusorgska «Izstādes gleznas», Borodina «Mazo svītu», Balakireva «Islameju» un Rimska-Korsakova lielo «Concerto» (opus 30). Viņš spēlēja labi, bet ne ļoti labi. Bieži vien, kad klausījos viņa spēli, es brīnījos, kā neredzamas strāvas cieši vieno viņu un publiku. Varētu gandrīz teikt, ka visa zāle aizgrābtībā raugās uz viņa rokām un viņš aizrauj visu sirdis un domas. Tovakar šī ciešā saikne brīžiem zuda. Šķietamas sajūsmas, protams, netrūka. Ir vārdi, pret kuriem publika jūt ko līdzīgu dīvainai apmātībai. Pieprasīja parastos «bis». Boriss nospēlēja «Uguns deju» un improvizāciju par Geršvina tēmu. Viss noritēja ļoti pieklājīgi. Bet mēs visi zinājām, ka vairs neesam neprātīgi sajūsmināti.

—   Vai iesim apsveikt Borisu? — es apjautājos, kad apklusa pēdējie aplausi.

—   Kāda vajadzība? — Kitija diezgan pikti atsaucās.

—  Viņš taču ieradīsies pie mums …

—   Kāda tam nozīme? — Grovers neapmierināts teica.

—   Mēs vienmēr gājām viņu apsveikt, kaut arī viņš bija apmeties pie mums.

—   Ejiet, ja vēlaties, — viņa atteica. — Es esmu pārāk nogurusi, lai spiestos caur pūli.

Surp atbraucām mašīnā, tāpēc arī tagad nedrīkstējām pamest cits citu; neviens no mums neaizgāja uz «sakristeju». Mēs klusēdami braucām mājās un tur gaidījām Borisu, viņa impresāriju un dažus vietējos melomānus, kurus uzaicināja pēdējā brīdī. Par šo vakaru man palikušas diezgan skumjas atmiņas. Vispirms bija gaidīšanas drudzis. «Kaut nu viņš atnāktu!» es nemitīgi sev atkārtoju. «Viņš man apsolīja, bet varbūt tagad ir sašutis, ka pēc koncerta neiegājām pie viņa. Viņam gan vēl bija sarunāts iet kur citur, kā viņš pats man teica …» Sarunas ik brīdi apsīka, un vienīgi Grovera labais noskaņojums palīdzēja tās atkal atsākt. Vecā mis Kornēlija Vanheidena sacīja diriģentam Kacam:

—   Es esmu no jūsu komitejas, Kaca kungs, tāpēc pēc manas nāves jums būs manai piemiņai koncertā jāspēlē Verdi «Rekviēms».

—   Nu nē! — Kacs strauji iebilda. — Tas ir pārāk garš.

Pēc tam sarunas no jauna apsīka. Beidzot Rozenkranca

zvans pie durvīm mūs visus it kā uzmundrināja. Kopš kara gadiem (biju to jau aizmirsis) viņš zvanīja četras reizes, gluži kā «V for victory» un Bēthovena «Piektajā Simfonijā». Viņš ienāca jautrs, dabisks un bija labā garastāvoklī.

—   Labdien, Kitij! — viņš teica ar krievisku akcentu uz «labdien».

Viņš stiepa viņai pretim abas rokas un, pirms viņa spēja kaut kā izvairīties, noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem. Viņa palika vienaldzīga un ceremoniāli iepazīstināja viņu ar Vanheidena māti, kura sašutumā iesaucās:

—   Iepazīstināt mani ar Borisu! Mani! Bet es taču pazinu viņu vēl agrāk par jums!

Pēc tam Grovers teica tiesnesim Klarkam:

—   Vai esat pazīstams ar mūsu draugu Borisu, tiesnesi? … Nu, protams, jūs pazīstat viņu kā izcilu virtuozu, bet vai jūs zināt, ka viņš ir arī lielisks burvju mākslinieks … Pēc vakariņām jūs taču parādīsiet tiesnesim savus kāršu trikus, Boris… Jūs redzēsiet, tiesnesi, viņš ir īsts gaišreģis… Ja viņš būtu zaglis, jūs nemūžam nespētu viņu tiesāt.

Nabaga Grovers vēlējās, lai par katru cenu šis vakars izdotos tikpat labi kā citgad, un, kad visi sēdās pie galda, viņš pieprasīja, lai Boriss rāda savu parasto repertuāru.

—   Boris, pastāstiet tiesnesim, kā jūs ieradāties KlīvIendā … ,,

Bet, lai «nogalinātu* klāstu, pilnīgi pietiek ar nelabvēlīgi noskaņotiem klausītājiem. Prieks ir ciešas vienprātības zīme, un tā iemesls šķiet mazsvarīgs, kad valda draudzība. Kitijas nemitīgās nopūtas, kaut arī bija pieklājīgas un apspiestas, viņas vienaldzīgā seja stāsta beigās «nogalināja» smieklus. To pamanīja Grovers.

—   Kas šovakar lēcies? — viņš noprasīja. — What’s wrong?… Kas jums kaiš, Boris?

—   Man, dārgais Grover … Man nekas nekaiš. Es esmu priecīgs, ka atkal esmu kopā ar jums. Ļoti priecīgs…

—   Nu protams… Arī mēs esam priecīgi jūs atkal redzēt… Bet jūs nestāstījāt par Klīvlendu tā, kā jūs to parasti darījāt.

—   Varbūt tāpēc, ka šis stāsts ir novecojis.

—   īpaši tāpēc, ka mēs visi novecojam, — Kitija piebilda.

Tovakar viņa izskatījās pēc Jaunās fejas, kas ar vienu vienīgu nūjiņas piesitienu iznīcināja visus vīriešu pūliņus. Viņa zināja to un jutās pilnīgi apmierināta. Viņa sagandēja visus Borisa stāstus, arī visus tiesneša stāstus, kurš arī bija lielisks stāstītājs; kad pēc vakariņām Boriss sēdās pie klavierēm, viņa sagandēja arī Lista un Vāgnera improvizācijas, bet, skanot Sopēna noktirnei «Simlli», viņa klusu sarunājās.

—       Boris, — Grovers palūdza, — atveidojiet mums Kitijas muzikālo portretu!

Rozenkrancs improvizēja ko lidzīgu prelīdei, kas man patika, bet tās beigās Kitija paziņoja:

—   Es sevi nepazīstu.

—   Es jūs vairs nepazīstu, — es viņai klusu teicu.

Viņa novērsās.

Grovers bija satriekts un redzēja, ka vakars nav izdevies. Viņš izskatījās pēc ciemata mēra, kurš sarīkojis brīnišķīgu uguņošanu, lai izklaidētu padotos, bet redz, kā cita pēc citas neizšauj raķetes, noticis? Pulveris dabūjis mitrumu. Beidzot tiesnesis, Kuram Grovera bija no tiesas žēl, jautāja:

—   Un kur tad paliek kāršu triks?

Pēkšņi Grovers nomierinājās. Kāršu triks nevarēja neizdoties.

—       Jūs tūlīt redzēsiet, tiesnesi!… Ievērojiet, ka viņš aiziet uz otru istabu, kamēr jūs izvēlaties kārti… Nu, tagad lieciet to atpaka] kaudzē … Boris!

Boriss atgriezās, paņēma kāršu paciņu, izteica dažas dīvainas frāzes, tad izklāja kārtis un parādīja vienu tiesnesim.

—   Vai tas bija pīķa devītnieks? — viņš jautāja.

—   Yes, Mr. Rosenkranz,1 — tiesnesis atbildēja.

1 Jā, mister Rozenkranc (angl.).

Bet tiesnesis to pateica pavisam mierīgi. Kitija un vecā Vanheidena klusā balsī sarunājās un uz to pusi pat nepaskatījās. Nelaimīgais Grovers, kas izmisīgi raudzījās visapkārt, cerēdams uztvert sajūsmas pilnus skatienus, redzēja vienīgi vienaldzīgas vai nomāktas sejas.

—   Tomēr, — viņš sacīja, — tas nav izskaidrojams.

Pēc tam viņš paskatījās uz Borisu, kurš stāvēja ar kārtīm rokās bezbēdīgs un mazliet it kā vainīgs, un vēlreiz atkārtoja:

—   Tas nav izskaidrojams.

AIZIEŠANA

Es vairs nejaudāju ne runāt, ne kustēties. Mani locekļi, mana mēle, mani plaksti vairs nepakļāvās manai gribai, un, kaut arī acis bija vaļā, es vairs neredzēju nekā cita kā vien spožu miglu, kurā dejoja mirdzošas piles kā putekļu graudiņi saules starā. Es jutu, ka beidzu pastāvēt. Tomēr es vēl dzirdēju. Vārdi sasniedza mani kā caur miglu, tie drīzāk bija čuksti, nevis saruna, un es pazinu balsis. Es zināju, ka pie manas gultas stāv mūsu ārsts, doktors Galtjē (viņa zemniecisko akcentu klusināja kaut kādas mīkstas skaņas), vēl kāds cits ārsts, kura uzstājīgais tonis kā ar nazi durstīja manus saspīlētos nervus, un mana sieva Donatjēna, kuras apslāpētās elsas un uztrauktos jautājumus es uztvēru.

—   Vai viņš ir pie samaņas? — viņa jautāja.

—   Nē, kundze, — atbildēja nepazīstamais ārsts. — Noteikti nē. Tas pat vairs nav drudzis. Tā ir koma. Stundu, varbūt minūšu jautājums.

—   Vai jūs nedomājat, ka… — Galtjē kautrīgi teica savā aizsmakušajā balsī, — vai jūs nedomājat, ka iešļircinājums …

—   Kādēj mocīt šo nelaimīgo? — konsultants turpināja.

—   Viņa vecumā, dārgais kolēģi, tādu lēkmi nepārdzīvo… Penicilīns bija mūsu pēdējā cerība. Bet tas nedeva gaidītos rezultātus… Diemžēl te vairs neko nevar līdzēt.

—   Vai jūs nedomājat, — ar cieņu teica Galtjē, — ka pacienta miesas uzbūve ir tikpat svarīgs faktors kā vecums? Es viņu izmeklēju pirms mēneša, tieši pirms šīs pneimonijas… Viņa sirds un pulss bija kā jauneklim.

—   Šķietamība, — profesors teica, — šķietamība… Tā domā vienmēr … Bet vecums paliek vecums.

—   Nē taču, profesori — Donatjēna pārliecinoši teica.

—  Mans vīrs ir jauns, ļoti jauns …

—   Viņš ticēja, ka ir jauns, kundze, un nekas nav bīstamāks par šo ilūziju … Jums derētu atpūsties, kundze. Ticiet man, viņš jūs vairs nevar redzēt. Kopēja pasauks jūs, ja…

Donatjēnas elsas, gandrīz'kliedziens saplosīja šo miglas aizsegu, un man šķita, ka es ieraudzīju viņas acis kā tālas ugunis miglā tītā krastmalā. Bet tas ilga tikai īsu brīdi, un tad apklusa arī balsis. Es paliku viens neizturamā klusumā, kas spiedās ausīs. Cik ilgu laiku? To es nezinu, bet, kad garlaicība kļuva nepanesama, man pēkšņi ienāca prātā traka ideja piecelties. Es gribēju pasaukt kopēju; es vairākas reizes mēģināju, bet viņa nenāca. Es saucu, vai arī domāju, ka saucu:

—   Donatjēna!

Mana sieva neatbildēja.

«Iešu viņu meklēt,» es nodomāju.

Kā gan es zināju, ka spēšu uzslieties uz savām novājējušām kājām, nolikt tās uz paklāja un iet? Atceros vienīgi, ka biju par to pārliecināts, un man bija taisnība, jo es gāju bez grūtībām, par spīti biezajiem tvaikiem, kas

piepildīja manu istabu līdz pat skapim, kurā karājās manas drēbes. Bet brīdī, kad es gribēju atvērt skapja durvis, mana roka pieskārās ķermenim, un es pārsteigts ievēroju, ka esmu jau apģērbies. Es pazinu Londonā pirktā mēteļa rudo pūku; biju to nopircis, lai būtu ko vilkt sliktā laikā. Paraudzījies uz zemi, es atklāju, ka esmu arī apāvies un stāvu nevis uz parketa, bet nelīdzena bruģa. Kādā mēnessērdzības stadijā gan es izdarīju šīs kustības, kas mani piecēla no gultas, apģērba, izveda no mājām? Es biju pārāk satraukts, lai domātu par to. Vislabākais un brīnišķīgākais bija tas, ka es vairs nebiju mirstošs un pat ne slims. Kas tā bija par pilsētu? Parīze? Dzeltenīgā migla vairāk atgādināja Londonu. Izstieptām rokām, sargājot seju no neredzamiem šķēršļiem, es paspēru dažus soļus un mēģināju sataustīt sienu. Tālumā bija dzirdamas varenas kuģu sirēnas, kas brīžiem apklusa. Vējš šķita spirgts un sāļš kā īsts okeāna vējš. Kas tā bija par ostu?

—   Ei, jūs! Skatieties taču, kur ejat…

—   Piedodiet, — es teicu. — Es nekā neredzu… Kur es esmu?

Vīrietim rokās bija spēcīgs elektriskais lukturis. Viņš pavērsa to pret mani, pēc tam pret sevi, un es ieraudzīju, ka viņš ir ģērbies uniformā, bet tā nebija ne franču policista, ne arī angļu polismeņa uniforma, bet gan drīzāk atgādināja amerikāņu pilota žaketi. Viņš mierīgi satvēra mani aiz pleca un pastūma pa kreisi.

—   Ejiet taisni šajā virzienā, — viņš teica, — un jūs nonāksiet pie lauka.

Es sapratu, ka viņš domā lidlauku. Dīvainākais bija tas, ka viņš pat nešaubījās par manu nodomu doties uz turieni un es, no savas puses, pat nepadomāju, kāda iegansta pēc man tieši tagad jālido ar lidmašīnu, kad es nule kā esmu piecēlies pēc savas vissmagākās slimības. Es

sacīju vienīgi: «Paldies, kapteini,» — un devos tālāk pa ceļu, kuru viņš man norādīja.

Vai nu migla sāka izklīst, vai arī manas acis jau bija pieradušas. To es nezinu, bet pamazām es sāku saskatīt cilvēku siluetus. Visi gāja tajā virzienā, kurp es. Mazpamazām pūlis kļuva aizvien blīvāks, un drīz vien mēs visi jau atgādinājām kādu procesiju; turklāt visi mēs pūlējāmies iet ātri, jo, kaut arī nevarējām izskaidrot, kāpēc, tomēr visi jutām (protams, ja spriež pēc manām sajūtām), ka svarīgi bija laikā nonākt galā. Taču virzīšanās uz priekšu kļuva aizvien grūtāka, un arī ccjš man likās šaurāks …

—   Negrūstieties taču! — kāda sieviete man teica.

Viņai bija vecišķa balss.

—   Es negrūstos, — es atbildēju, — mani grūsta.

—   Dariet tāpat kā visi un gaidiet savu kārtu.

Es apstājos kā zemē iemiets, un mans čemodāns (jo es tikai tagad pamanīju, ka nesu čemodānu) ietriecās kājās cilvēkam, kas nāca man aiz muguras. Es atskatījos. Migla izklīda; es ļoti skaidri saskatīju jauna un skaista nēģera dusmīgo seju, viņš bija ģērbies sārtā kreklā ar atpogātu apkaklīti.

—   Atvainojiet, kungs, — viņš teica rūgtuma un sarkasma pilnā balsī, paklanīdamies kā uz skatuves, — atvainojiet, ka ar savām melnajām kājām pieskāros jūsu baltajam čemodānam.

—   Jūs taču redzējāt, ka es to nedarīju tīšām, — es teicu.

—   Es atvainojos, kungs, — viņš teica, ņirdzīgi sveicinādams. — Es atvainojos, tas vairs neatkārtosies.

Mums priekšā es pēkšņi ieraudzīju garu kolonnu, vairākus tūkstošus ceļinieku. Tālumā miglā vīdēja režģi, celtnes, novērošanas tornis, angāri. Vēl joprojām kauca sirēnas un varēja dzirdēt arī motoru rūkoņu. Vējš aizvien

pieņēmās spēkā, aiztriekdams prom zemos un draudīgos mākoņus, kas laiku pa laikam it kā sašķīda gabalos.

No šī brīža mēs virzījāmies uz priekšu ārkārtīgi lēni. Sieviete, kas gāja man pa priekšu, atskatījās, un es ieraudzīju viņas sirmās matu šķipsnas, skaistās un maigās īrietes acis. Viņa vairs nedusmojās un uzsmaidīja man. Likās, ka viņa saka: «Viss ir diezgan mokoši, bet mēs visi, arī jūs un es, esam vīrišķīgi un visu izturēsim nežēlodamies.» Pēc stundu ilgas soļošanas viņa sagrīļojās.

—   Esmu tik agri cēlusies, mani spēki ir galā, — viņa teica.

—   Apsēdieties uz mana čemodāna, — es piedāvāju.

Bet, kad es noliku čemodānu zemē, pēkšņi jutos pārsteigts, ka’tas ir tik viegls.

—   Ak dievs! — es iesaucos. — Es esmu aizmirsis savu spalvu un mājas kurpes.

Un es skriešus metos atpakaļ uz pilsētu. Kādēļ es skrēju? Kas mani gaidīja? Uz kurieni es devos? To es nezināju.

Kā gan es atradu ceļu svešajā pilsētā? Un kā es dabūju istabu mazajā viesnīcā netālu no ostas? Elektriskie vilcieni dārdēdami traucās tieši zem mana loga, gaismas reklāmas iedegās un dzisa, pastāvīgi mirkšķinādamas. Mans rakstāmais bija palicis uz galda, bet mājas kurpes — zem gultas. Es iemetu tās čemodānā kopā ar grāmatām un dokumentiem, ieliku arī bārdas skujamo, rītasvārkus un skriešus metos atpakaļ. Tieši tobrīd ērmīgs autobuss piestāja pie ietves, pa kuru soļoja jūras un sauszemes policisti; revolveri makstīs pie baltajām ādas jostām. Es ielēcu autobusā. Pēc desmit minūtēm tas izmeta mani laukā netālu no garās, sārti pelēkās kolonnas pie lidlauka nožogojuma.

Vēlreiz man bija jāpacieš šī lēnā virzīšanās uz priekšu.

Kad pēc divām stundām beidzot tuvojos režģim, es sapratu, kādēļ virzīšanās bija tik lēna. Uz lidlauka varēja nokļūt tikai pa šaurām durtiņām, pie kurām stāvēja sargs, un pēdējos simt metrus kolonna izstiepās gluži kā tievs diedziņš. Beidzot man priekšā vairs bija tikai seši cilvēki. Tagad es redzēju sarga seju, viņš bija viens no tiem neuzpērkamajiem spēkavīriem, kādi nepieciešami jebkurai valdībai… Trīs … Divi… Viens … Pienāca mana kārta. Es biju viens aci pret aci ar šo spēka mitriķi.

—   Kādā virzienā? — viņš noprasīja.

—   Vai tad ir vairāki?

—       Protams, — viņš pacietīgi atbildēja. — Katoļu virziens, anglikāņu virziens, prezbiteriešu virziens, baptistu virziens, mormoņu virziens …

—   Tātad visas jūsu līnijas ir reliģiska rakstura?

—   Pasteidzieties! — viņš teica. — Kādā virzienā?

—       L'n ja nu pasažierim nav reliģiskas pārliecības?… Vai tad jums nav līnijas agnostiķiem?

—        Protams, ir gan, — viņš pārsteigts atbildēja, — bet es jums neiesaku to izvēlēties… tā ir pavisam jauna, maza līnija, kas vēl slikti iekārtota… Jūs tur gaida vienīgi nepatikšanas… Ja gribat reliģisko elementu samazināt līdz minimumam, izvēlieties uniātu līniju … Tā ir ļoti lira, labi uzturēta, moderna.

Man aiz muguras ļaudis uztraucās.

—        Ir jau vēl cilvēki, kuriem patīk pļāpāt pie kases, kamēr visa pasaule gaida, kad viņiem labpatiksies beigt, — noteica kāds sīks večuks.

Es nosarku un teicu sargam:

—   Ceļošu kā uniāts.

—   Centrālā ēka … S spārns… Nākamais!

Kā jau portjē teica, uniatu līnija man šķita ērta un labi iekārtota. Lakotas koka letes, pilnas mapes ar reģistrāci

jas kartītēm, kas bija saspraustas ar daudzkrāsainām saspraudēm, kartes, kurās bija iesprausti maziņi lidmašīnu modeļi, kubistu afišas, kas atgādināja: «Ceļojiet kā uniāti!» — un skaistas meitenes melnās uniformās sagaidīja ceļotājus. Viena no tām pienāca man klāt un jautāja:

—   Vai jums ir izbraukšanas vīza?

—   Nē… Kāda vīza? Es nezināju …

Viņa nopūtās, tad pieklājīgi teica:

—   Aprunājieties ar misteru Freizeru.

Misters Freizers, spēcīgs puisis, bija ģērbies viscaur melnā un atgādināja Amerikas universitāšu atlētiskos kapelānus. Viņa sirsnība, kaut arī īsti profesionāla, man šķita patiesa^

—       Mēs esam laimīgi, ļoti laimīgi, ka jūs esat kopā ar mums, — viņš man teica. — Mūsu klienti ir mūsu draugi, bet mūsu draugi ir mūsu klienti. Izglītoti cilvēki aizvien vairāk ceļo kā uniāti.

—       To jau es arī gribēju darīt, — es atbildēju, — bet šī jaunā dāma man pieprasa izbraukšanas vīzu.

—       Tā patiešām ir nepieciešama, — viņš turpināja.

—     Nepieciešama gan… Sagādājiet sev izbraukšanas vīzu; mēs izdarīsim pārējo.

—       Bet kur lai to ņemu? — es jautāju. — Kas man jādara?

Sinī bridī uz viņa rakstāmgalda ieskanējās telefons.

—       Atvainojiet mani vienu mirklīti, — viņš teica un pacēla klausuli, telefons atradās no viņa pa labi.

—        yes, doctor, — viņš teica. — Yes, doctor. Ten more… Well, well, doctor, you keep us busy… But the ten will be taken care of… Yes, doctor, I promise.*

Viņš beidza sarunu un pacēla klausuli otram telefonam, kas atradās kreisajā pusē un arī nemitīgi zvanīja.

1 Jā, doktor. Jā, doktor… Vēl desmit… Labi, labi, doktor, jūs mūs aizkavējat… Bet par tiem desmit parūpēsies… Jā, doktor, es apsolu. (Angl.)

—   Piecdesmit? — viņš atkārtoja. — Ļoti labi, mans pulkvedi… Saprotu … Kādas pakāpes? Visi vienkārši zaldāti? Saprotu … Mēs pacentīsimies noturēt viņus grupās… Paldies, ka atcerējāties mūs, mans pulkvedi. Es vienmēr esmu jūsu rīcībā… Visu cieņu, mans pulkvedi.

Pēc tam viņš runāja pa abiem telefoniem uzreiz, un man šķita, ka es dzirdu pieminam arī savu vārdu.

—   Vai jūs nevarētu apskatīt viņu vēl šo pēcpusdien? — viņš vaicāja. — Jā, viņš steidzas… Kādēļ? Ak, Frenk, jūs taču labi zināt, parasta lieta… Ap četriem? Labi… Paldies, Frenk! Es jums to atmaksāšu.

Tad viņš pievērsa man savu laipno seju.

—   Ejiet uz korpusu B — spārns nr. 1,3454. istaba — un prasiet pēc mistera Frenka, kurš jūs apskatīs, — viņš man teica. — Jums, protams, būs jāpagaida, taču jūs noteikti pieņems vēl šo pēcpusdien … Viņš man apsolīja … Esiet tik laipns … Mēs esam laimīgi, ka jūs esat kopā ar mums.

Jaunā meitene melnajā uniformā atkal pienāca klāt; viņš piecēlās, likdams manīt, ka mūsu saruna beigusies.

Ar lielām grūtībām man izdevās atrast korpusu B; lai pie tā nokļūtu, vajadzēja pa šauru taciņu iet pāri dubļainiem laukiem, un dzeltenīgā migla jau atkal ietina lidlauku. Visapkārt man klīda izmisušu ceļotāju pūlis.

Eka, kuru es meklēju, bija īsts debesskrāpis, un automātiskais lifts uzveda mani trīsdesmit ceturtajā stāvā. Pie 3454. istabas stāvēja rinda vīriešu un sieviešu. Es padevīgi nostājos rindas galā. Šoreiz man bija jāizcieš divkāršas mokas. Ārpusē gaiteņa pustumsā cilvēki stāvēja kājās. Kad tie beidzot nokļuva līdz mistera Frenka kabineta priekštelpai, tur bija apmēram divdesmit krēslu. Matēta stikla siena šķīra viņus no inspektora, kurš laiku pa laikam nokliedzās:

—   Nākamais!

Tad tas, kurš sēdēja vistuvāk, pfecēlās, un pārējie pavirzījās nedaudz uz priekšu. Sieviete, kas stāvēja man priekšā, bija jauna; viņa bija ģērbusies bebrādas mētelī un visu laiku slaucīja asaras. Beidzot viņu izsauca, un viņa tur uzkavējās tikai īsu brīdi. Kad viņa iznāca ārā, man šķita, ka viņa vairs nav tik bēdīga. Balss aiz matētā stikla sauca:

—   Nākamais!

Es iegāju. Pie balta koka galda sēdēja vīrietis, viņš bija ģērbies kreklā, seja bija plata, gudra. Viņš iedvesa man uzticību; pēkšņi es uzliku čemodānu uz galda un sāku pārcilāt savas mantas. Bet viņš smaidīja.

—        Nē, — viņš teica. — Jūsu bagāža mani neinteresē…

Mans pienākums novērtēt, kādas atmiņas, jūtas, kaislības jūs ņemat sev līdzi?…

—        Kā to saprast, — es teicu,

—   likums taču .,.

—   Protams, pēc likuma jūs drīkstat ņemt līdzi noteiktu daudzumu atmiņu, bet tām jābūt vieglām,,. Cik jums gadu?

—   Sešdesmit pieci.

Viņš ieskatījās rēķinu grāmatā un pierakstīja kādu skaitli.

—   Jūsu gados, — viņš noteica, — daudzums ir ierobežots. Jums ir tiesības uz vienu unci juteklības, nelielu interesi par mākslu, tad vēl viena vai divas pieķeršanās ģimenei, ko mazina stiprs egoisms, un tas apmēram

viss… Esiet tik laipns, iepazīstieties ar aizliegto jūtu sarakstu un pasakiet man, vai jums ir kas īpaši uzrādāms.

—       Pārmērīga godkāre? Nē, man nemaz nav godkāres Varbūt kādreiz es esmu tiecies pēc augstiem amatiem; es esmu tos ieguvis; es esmu sapratis, ka tie nesniedz nekāda prieka. Ar to nu ir cauri.

—        Ļoti labi, — viņš teica. — Varbūt tieksme pēc varas?

—       Tieši otrādi, bailes no varas. Domāju, ka cilvēks, kas valda, būtībā pats tiek vadīts, viņš ir savas partijas un sava amata gūsteknis; man nav ne mazākās vēlēšanās būt atbildīgam par rīcību, ko pats neesmu atbalstījis.

—        Ļoti labi… Pārmērīga darba mīlestība? Spriežot pēc jūsu kartītes, jūs esat dramaturgs. Vai nedomājat, ka jūs vēl gribētu un ka jums vajadzētu uzrakstīt vēl vienu lugu, pašu labāko?

—       Nē, man diemžēl ir skaidrs, ka es vairs to nespēju … Pagājušā gadā es mēģināju; toreiz es vēl sev ticēju … Es radīju briesmoni… Ar to nu ir cauri.

—   Vai tas ir jūsu galīgais lēmums?

—       Jā, esmu radījis visu; kāds nu ir izdevies, tāds lai paliek; es piekrītu, lai par mani spriež pēc mana darba.

—   Ļoti labi… Brīnišķīgi… Nauda? Veiksme?

—        Par to nekad neesmu īpaši domājis, un veiksmes, starp citu, nemaz nav.

—   Un mī|ākā?

1 — Jau piecpadsmit gadu man ir vienīgi mana sieva Donatjēna .. .Es apprecējos |oti vēlu.

—   Vai jūs mīlat viņu?

—   No visas sirds.

—        Ha! Hal Vai patiesi?! Izteicienu «no visas sirds» pie mums nav pieņemts lietot… Nu, gana … Jūs mīlat viņu fiziski? Kaislīgi? Intelektuāli?

—   No visiem viedok]iem.

—   Tāpat kā pirmajā dienā?

—   Pat vairāk nekā pirmajā dienā.

Inspektora Frenka seja sadrūma.

—   Man ļoti žēl, — viņš teica, — pēc mūsu noteikumiem es nevaru dot jums vīzu.

—   Bet es gribu braukt!

—   Jūs sakāt, ka gribat braukt, bet kurš gan patiešām vēlas atstāt pasauli, kur paliek viņam dārga būtne?

—   Jūs mani nesaprotat, — es dusmīgi teicu. — Tieši viņas dēļ jau es gribu braukt. Jau trīs mēnešus esmu viņai par nastu… Turpmāk es tikai sagandēšu viņas dzīvi… Man noteikti jābrauc!

Frenks pakratīja galvu.

—   M$n ļoti žēl, — viņš teica. — Vēl nekad mēs neesam izsnieguši vīzas cilvēkiem, kas saglabājuši tik dziļas jūtas… Tādus mēs pazīstam… Mēs rezervējam viņiem vietu, protams, uz citu rēķina; tad pēdējā brīdi viņi mūs piekrāpj, un vieta ir zaudēta.

Iztēlojos, ka atkal esmu atsviests atpakaļ zaļganajā miglā, draudīgajā, ņudzošajā pūlī, nepazīstamās pilsētas ielu skaļajos trokšņos; iztēlojos sevi klīstam ar čemodānu rokās, pārgurušu, bez pajumtes, bez cerībām, bez spēka. Man kļuva baismi, un es lūdzoši teicu:

—   Ļoti lūdzu jūs, dodiet man vēl pēdējo iespēju. Jūs liekaties saprotošs. Saprotiet taču, ka pēc tādām ciešanām man nepieciešams aizbēgt uz jaunu pasauli. Es esmu noguris. Ļaujiet man atpūsties! Ja man vēl palikušas pārāk spēcīgas jūtas, ļaujiet lai prombūtne no mājām un laiks atbrīvo mani no tām, bet nesviediet mani atpakaļ pasaules tumsā!

Misters Frenks līdzjūtīgi pavērās manī ar savām lielajām acīm, kuras vēl lielākas izskatījās piebāzto kabatu dēļ; viņš kaut kā dīvaini no apakšas uz augšu berzēja ar zīmuli apakšlūpu.

—   Jums jādabū tranzīta vīza uz šķīstītavu, — viņš beidzot teica pamācošā tonī.

—   Ja, tad, bez šaubām, atrisināsies rnana problēma.

—       Jā, tad patiešām tā atrisināsies, bet diemžēl tas nav atkarīgs no manis …

—   Un no kā tas ir atkarīgs?

—   No K. K. K. Komu un katalepsiju komisijas.

—   Ak dievs! Un kur tad tā atrodas?

—   Nelielā savrupā ēkā lidlauka dienvidrietumu pusē.

Viņš paskatījās pulkstenī.

—   Bet līdz slēgšanai jūs vairs nepaspēsiet.

—   Ko tad man darit?

—   Jāatgriežas pilsētā… Un jānāk atkal rīt.

—   Man nepietiks spēka.

—       Nu protams, ka jums pietiks, — viņš teica, — protams, pietiks … Jums jātic … Un tas ilgst desmit dienas, divdesmit dienas … Nākamais!…

Tātad es nu atkal nok|uvu uz šī drūmā un dumbrainā lauka, ko no visām pusēm ieskāva nakts un migla. Es atkal it kā taustīdamies meklēju šajā miglainajā tumsībā starp klīstošām ēnām mazās izejas durtiņas; atkal grabošais tramvajs veda mani uz pārkurinātu istabu, kur nemitīgi zibsnījošās gaismas reklāmas un garāmbraucošie vilcieni neļaus man aizmigt. Tā bija mitra, spiedīga, murgu pilna nakts. Līdzko ausa gaisma, es paķēru čemodānu un vilkos uz laukuma pusi. Es cerēju, ka šajā neparasti agrajā stundā būšu viens no pirmajiem, bet diemžēl arī citi ceļotāji sprieda tāpat kā es, un vēl nekad rinda nebija tik gara. Kad pēc trim stundām es beidzot nokļuvu līdz durvīm, es uzrunāju sargu kā pastāvīgs klients:

—   Jūs jau mani redzējāt.

—   Līnija?

—   Uniātu.

Viņš ielaida mani. Tagad vajadzēja atrast K. KK. kanceleju. «Lidlauka dienvidrietumu pusē,» bija sacījis l'renks. Noteicu virzienu, kā nu pratu… Saule vēl bija paslēpusies aiz mākoņiem, bet neskaidra, izkliedēta gaisma ļāva noģist tās iespējamo atrašanās vietu. Es šķērsoju purvainos klajumus, kur auga reti meldri un panīkuši, vārgi kociņi, pa kuriem lodāja pretīgi, glumi rāpuļi. Beidzot es ieraudzīju savrupu ēku, kura bija celta no sarkaniem ķieģeļiem un uz kuras sienas krasi izcēlās trīs balti burti: K.K.K. Sis administratīvais paviljons bija mazs un necils, līdzīgs tiem, kādus Francijas ostās būvē Satiksmes ceļu resors. Gluži izmisis es pamanīju, ka pat šajā visu aizmirstajā nostūrī gara lūdzēju rinda jau gaidīja pie durvīm. Te bija daudz bērnu; daži raudāja.

Es neattēlošu šo kārtējo nīkšanu. Jutos tik pārguris, ka man vairs nebija spēka ne žēloties, ne ciest. Kad pienāca mana kārta, es apsēdos pie galda, pie kura sēdēja jauna meitene pelēkzilā uniformā. Viņa nebija ne skaista, ne glīta; viņas mati nebija koķeti sakārtoti, bet, kamēr viņa pieņēma tos, kas bija pirms manis, es ievēroju, ka meitene strādā veikli un ātri. Katrā ziņā viņa nepiederēja pie darbiniekiem, kam sagādā prieku vēl vairāk sarežģīt situāciju.

—   Tātad jūs nākat no mistera Frenka? … Vai viņš iedeva jums līdzi kādu vēstuli?

—   Jā, te būs.

—   Labi… Viss skaidrs… Tātad jūs gribat pagaidu vīzu… Kā jūs domājat, cik daudz laika jums vajadzēs, lai… neteiksim — aizmirstu … bet vismaz remdinātu savas jūtas? Divdesmit? Trīsdesmit gadu?

—   Nezinu, — es atbildēju. — Manā vecumā…

—   Jums vairs nav vecuma, — viņa iebilda. — Desmit gadu?

Meitene veikli aizpildīja lapu, iedeva man to parakstīt tad pieveda mani pie kāda paveca cilvēka, kurš sēdēja telpas vidū.

—   Komisāra kungs, — viņa teica. — Sis Jr pagaidu klients no mistera Frenka… Viss nokārtots.

Sirmgalvis parakstīja nelasot, tad zem paraksta uzspieda zīmogu ar datumu.

—   Tagad skrieniet pie mistera Frenka, — meitene man laipni teica. — Pulkstenis ir jau trīs, un kanceleju slēdz četros.

«Skrieniet!» viņa sacīja, bet es tikko spēju pavilkt sāpošās kājas. Kad biju izgājis ārā, redzēju, ka migla kļuvusi vēl biezāka. Drīz vien es novirzījos no ceļa, atdūros pret krūmu puduri un nokritu. Piecēlos viss vienos dubļos, trīcēdams no aukstuma, tik ļoti satraucies, ka vairākas stundas nespēju atrast korpusu B, un, kad beidzot atradu, kanceleja jau bija slēgta.

—   Jums jāatgriežas pilsētā un jāatnāk atkal rīt, — sargs mani pamācīja.

Bet es biju tik pārguris, ka tumsas un miglas aizsegā aizlavījos ēkas aizmugurē un pavadīju nakti krūmu biezoknī zem ratiem. Es pamodos, trīcēdams no aukstuma, un sāpes bija mani galīgi nomocījušas. Pirmo reizi kopš mana nožēlojamā ceļojuma sākuma spīdēja saule. Man likās, ka saule jau ir ļoti augstu, un es paskatījos pulksteni: bija pāri divpadsmitiem. Droši vien es biju aizmidzis tikai rītausmā un gulējis ilgi. Atri apgāju apkārt ēkai un ieraudzīju bezgala garu rindu vīriešu un sieviešu, ko sargiem vajadzēja sadalīt mazākās grupās.

Gaidīšana. Lēna virzīšanās uz priekšu. Bailes izdzirdēt pulksteņa sitienus. Viens… Divi… Gaidīšana pie lifta… Trīs… Četri… Vairs nekādu cerību. Atgriešanās pilsētā. Šausmīga nakts. Rīta skrējiens. Gaidīšana pie vārtiem. Gaidīšana pie korpusa B. Gaidīšana pie lifta.

I ēna virzīšanās uz priekšu pa trīsdesmit ceturtā stāva paiteni… 3451… 3452… 3453… 3454… Lēna pārsēšanās no krēsla uz krēslu. «Nākamais!» Beidzot es atkal ielauzos pie mistera Frenka.

—   Ak! Tas esat jūs, — viņš teica. — Vai vizu dabūjāt?

—   Jā, — es teicu, atkrizdams krēslā. — Jā… Te tā būs.

Vispirms viņš apskatīja to labvēlīgi un gandarīti, tad uzmanīgi un neapmierināti.

—   Kādēļ jūs neatnācāt vakar? — viņš jautāja. — Sī vīza vairs nav derīga.

—   Kā? Jau nav derīga? Kāpēc?

—   K. K. K. vīzas ir derīgas tikai divdesmit četras stundas. Kādēļ? Nav ne jausmas, kungs, bet tāds ir likums… Skrieniet ātri pie viņiem un lūdziet, lai pagarina… Viņi to tūlīt izdarīs… Nākamais!

Izdzirdot šos vārdus, es kļuvu nevaldāmi nikns; manu acu priekšā atkal vīdēja dumbrājs, dubļi, garie skrējieni, veltīgā nīkšana, un, neievērodams šeit valdošo svinīgo noskaņu, nebaidīdamies no tiem divdesmit cilvēkiem, kas priekštelpā gaidīja savu kārtu, es trakās dusmās iesaucos:

—   Man pietiek! Jā, man reiz pietiek skraidīt no kantora uz kantori, no viena darbinieka pie otra, no vienas vīzas pēc citas! A'Van apnicis, ka par mani ņirgājas! Man pietiek ciest šis mokas. Pietiek! Pietiek! Pietiek!… Ja jau aizbraukt ir tik sarežģīti, tad es vairs nevēlos nekur braukt.

Es uzsitu ar dūri pa mistera Frenka galdu; viņš Šķita izbijies, un to varēja saprast, jo es vai sprāgu no dusmām.

—   Es vairs negribu braukt prom! Es vairs negribu braukt prom!

Frenks pasauca savu sekretāru; viņi sagrāba mani aiz pleciem un izsvieda no kabineta. Gaitenī divi sargi, kas atskrēja šurp, parūpējās par mani un izmeta mani no ēkas. Kad tiku brīvībā, es sāku skraidīt pa lidlauku, kliegdams:

—   Es vairs negribu braukt prom!

Ap mani pulcējās pārējie ceļotāji. Daži pūlējās vest mani pie prāta, bet es negribēju nekā dzirdēt.

—   Es vairs negribu braukt prom!

Tad es metos skriet pretī gaismas svītrai, kas pēkšņi parādījās. Vējš kļuva spēcīgāks un asāks. Divas ugunis šķēla miglu. Kādu krastu tās iezīmēja? Tālumā es dzirdēju krācam jūru.

—   Es vairs negribu braukt prom!

Ugunis tuvojās. Ugunis? Vai arī acis? Tās bija acis, pelēkas acis, maigas, baiļu pilnas, manas sievas Donatjēnas acis.

—       Es vairs negribu braukt prom, — es viņai teicu vārgā balsī.

—   Doktori — Donatjēna iesaucās. — Viņš runāja.

—       Tad viņš ir glābts, — doktors Galtjē atbildēja savā aizsmakušajā balsī.

Pēdējie miglas lēveri ieķērās aizkaros. Tik pazīstamo mēbeļu kontūras skaidri iezīmējās no jauna atgūtajā gaismā. Pie sienām gleznu toņi bija atguvuši krāsu spilgtumu, un pavisam tuvu, gandrīz vai manās acīs spulgoja Donatjēnas acis, miklas, lepnas un maigas, tik maigas…

BALZAKA KUNGA KĻŪDAS DĒĻ

Dzīve atveido mākslu daudz vairSk, neks māksla atveido dzīvi,

Oskars Vailds

Vakaru pavadījām, kūpinot cigaretes un izsakot par cilvēkiem un mākslas darbiem spriedumus, kam pietrūka gan labvēlības, gan stingrības; ap pusnakti saruna piepeši atkal atdzīvojās gluži kā uguns, ko jau iedomājāmies izdzisušu un kas pamodina pārsteigto gulētāju spoži apgaismotā istabā.

Starp citu pieminot kādu no mūsu paziņām, šķietami diezgan vieglprātīgu sievieti, kura mūs visus pārsteidza, iestādamās klosterī, mēs pārspriedām cilvēka rakstura nepastāvību un runājām arī par grūtībām, kādās nonāk pat gudrs vērotājs, kad viņam jāparedz sev tuvu cilvēku visvienkāršākā un parastākā rīcība.

—   Arī es cenšos izprast, — es teicu, — kā lai spējam ko paredzēt, ja ikkatrā no mums mīt visas iespējamās pretrunas. Nejaušs gadījums uzvanda jūsu dvēselē veselu kaislību jūkli, tās ir spēcīgākas par pārējām jūtām, un, lūk, jūs jau tiekat klasificēts, novērtēts un sabiedrībā iegūstat vai nu iespaidīga, vai nožēlojama cilvēka stāvokli. Bet manekenam piespraustā etiķete, kā zināms, reti atbilst patiesībai. Ciniskas domas visai bieži jauc prātu cilvēkiem, kuri dzīvo kā svētie. Viņi pūlas no tām atbrīvoties, tāpēc ka viņu izvēlētajā dzīves veidā tām nav vietas, bet, ja nejauši novietotu tos pašus priekšmetus citā skatlogā, nevis tiem pierastajā, šie cilvēki, protams, reaģētu pavisam citādi. Viss, kas ir savstarpēji saistīts, ir patiess, un vislieliskākie nodomi noziedznieku dvēselēs izzūd tāpat kā atspulgs ūdenī. Tāpēc runāt par personību īstenībā ir patvaļa. Protams, lai būtu ērtāk sarunāties

vai rīkoties, drīkst teikt: «A. ir netiklis, B. ir svētais » Bet daudzmaz godīgam analītiķim cilvēka raksturs ai/vien liksies nepastāvīgs.

Šajā brīdī Kristiāns iebilda.

—   Bez šaubām, — viņš teica, — tas, ko mēs dēvējam par «personību», būtībā ir tikai dažādu jūtu, atmiņu un tieksmju jūklis, un šis jūklis nespēj veidoties pats no sevis. Jūs, šķiet, aizmirstat, ka to var veidot arī no ārpuses. Doktrīna spēj virzīt visus šos sīkos, izkliedētos elementus, tāpat kā magnēts pievelk metāla skaidiņas. Liela mīlestība, reliģiska ticība, aizspriedums, kas pārspēj visus pārējos, rada cilvēka raksturā neredzamu pamatu, kura līdz šim pietrūka un kurš ļauj cilvēkam sasniegt līdzsvaru, ko mēs būtībā saticam par laimi. Dvēseles atbalsta punkts, tās pieķeršanās punkts vienmēr atrodas ārpus tās un tādēļ… Galu galā izlasiet vēlreiz «Atdarināšanu»: «Kad Jūs pametat mani likteņa varā, es jūtu, ka esmu vājš, īsta niecība, bet, meklējot Jūs vienīgo, mīlot Jūs ar visskaidrāko mīlestību, esmu Jūs no jauna atradis un kopā ar Jums arī pats sevi.»

Tajā brīdī Reno ar skaļu blīkšķi aizcirta grāmatu, kurti šķirstīja, piecēlās, kā viņš to vienmēr dara, kad vēlas runāt, un apsēdās pie lielās krāsns, kas apsilda mūsu mājastēva darbnīcu.

—   Ticība? — viņš jautāja, aizkūpinot savu pīpi. — Jā, ticība, kaisle spēj līdzsvarot raksturu … Jā, protams … Bet tādam cilvēkam kā man, kam nekad nav bijusi tā laime ticēt un kam vairs nav cerību mīlēt, šī lielā līdzsvarotības iespēja, manuprāt, šķiet fikcija… Jā, patiešām fikcija … Nepieciešams taču, lai prāts, pēc tam kad ir radījis sev tīkamu personību, paliktu tai uzticīgs, vai ne? Tiesa, romāns, teātris man it īpaši palīdz izveidot nepieciešamo masku, kuru es ļoti labprāt, kā jau profāris, nosaukšu par mūsu vienīgo glābiņu. Kad es pats sev liekos mazvērtīgs, kad veltīgi pūlos atrast pats sevi šajā

pretrunīgo jūtu mudžekli, kuru tikko pieminēja Kristiāns, kad pats sev šķietu pelēka viduvējība, kad pats ssv liekos pretīgs (tas man bieži gadās), es pārcilāju dažas grāmatas, kas man senāk patika, un meklēju tajās agrāko pārdzīvojumu pievilcību. Pētot pats savu raksturu, es atkal redzu ideālo portretu, kādu pats reiz radīju. Es atkal redzu izvēlēto masku. Nu esmu glābts… īstenībā «mana jūtu haosa īstie radītāji» ir Tolstoja kņazs Andrejs, Stendāla Fabricio, Gētes darbs «Poēzija un īstenība». Un es neticu, ka mans gadījums ir īpašs retums… Vai tad Ruso nepārveidoja un pat neradīja īpašu jūtīgumu vairākos miljonos franču?… To pašu darīja d’Anuncio ar mūslaiku itāliešiem… Vailds ar dažiem angļiem gadsimta sākumā… Un Satobriāns?,.. Un Raskins?.,. Un Baress?

—   Atvainojiet, — viens no mums viņu pārtrauca, — vai viņi radīja sava laikmeta jūtīgumu vai arī to vienīgi pieminēja?

—   Pieminēja? Nekad, dārgais draugs. Tipāžs, kuru attēlo savos darbos izcils rakstnieks, ir tāds, kādu vēlas laikmets, nevis tāds, kādu tas pēc tam rada. Galantais un pieklājīgais senfranču varoņeposa bruņinieks tika attēlots skarbu, brutālu cilvēku vidē, bet vēlāk viņš pārveidoja lasītājus. Nesavtīgo Holivudas kinovaroni radīja bagātnieki, naudīgi vīri. Māksla rada modeļus, cilvēks tos pārveido un pārveidodams reizēm padara tos liekus tāpat kā mākslas darbus. Kad Francijā bija papilnam īstu Manfrēdu un Renē, romantisms kļuva tai pretīgs. Prusts dāvāja mums analītiķu paaudzi, kura šausminās par analītiskiem romāniem un atzīst tikai skaistus stāstus.

—   Brīnišķīgs sižets Hofmaņa vai Pirandello pasakām, — Ramons teica. — Rakstnieka varoņi atdzīvojas un nolād viņu …

—   Neapšaubāmi, dārgais Ramon, un viss līdz pēdējam sīkumiņam ir kaila patiesība. Pienāks diena, kad pat jūsu

varoņu manieres pārmantos citi. Vai atceraties, ko reiz teica Zīds1 ! «Cik gan daudz apslēptu Verteru nepazina paši sevi, tiem pietrūka vienīgi Gētes Vertera lodes, lai nošautos.» Es pazīstu cilvēku, kura dzīve pilnīgi pārmainījās kāda Balzaka varoņa rīcības ietekmē.

—   Vai jums ir zināms, — Ramons ierunājās, — ka grupa franču veselu sezonu uzjautrinājās Venēcijā, viņi pieņēma galveno Balzaka varoņu vārdus un atdarināja to raksturus. Floriāna kafejnīcā tad varēja sastapt tikai Rastinjaku, Gorio, Natānu, hercogieni de Mofrinjēzu; vairākas aktrises pat uzskatīja par lielu godu tēlot savas lomas līdz galam…

—        Tas droši vien bija jauki, — Ramons turpināja,

—   taču tā bija tikai spēle, turpretī cilvēkam, par kuru es jums stāstu, tā bija viņa patiesā, īstā dzīve, kas pēkšņi kāda literāra tēla ietekmē krasi pārmainījās. Šis puisis, kuru sauca Lekadjē, bija mans biedrs pedagoģiskajā skolā… noteikti ievērojamākais no mūsu izlaiduma, kas nebija viduvējs.

—   Kādā ziņā ievērojams?

—   Ail Visādā ziņā… Spēcīgs, īpatnējs raksturs, ass prāts … neticama erudīcija … Viņš bija izlasījis visu, sā kot ar baznīcas tēviem un beidzot ar Nībelungiem, no Bizantijas vēstures līdz pat Kārlim Marksam, un vienmēr viņš prata starp rindām saskatīt ko vispārēju un dziļi cilvēcisku. Kad viņš pasniedza vēstures stundu, mēs bijām sajūsmā. It īpaši es atceros viņa attēloto Katilīnas sazvērestību , Tā spēja tikai izcils vēsturnieks un vienlaikus arī izcils rakstnieks… Viņš, starp citu, bija visaizrautīgākais romānu lasītājs, kādu jebkad esmu sastapis. Stendāls un Balzaks bija viņa dievi. Viņš zināja no galvas vairākas nodaļas no šo rakstnieku darbiem, un šķita, ka viss, ko viņš zina par pasauli, ir aizgūts no viņiem.

' Zīds Andrē — franču rakstnieks (1869—1951).

Ar saviem platajiem pleciem Lekadjē mazliet atgadināja viņus abus. Viņš bija neparasti spēcīgs, neglīts, bet tas bija saprātīgs neglītums, tam netrūka labestības un pat diženības, kas gandrīz vienmēr piemīt izcilam rakstniekam. Es teicu «gandrīz vienmēr», jo citas — mazāk redzamas vainas, kā rakstura trūkums, netikums, nabadzība, spēj radīt vajadzību no jauna sevi pārveidot, kas nepieciešams, lai kļūtu par īstu radītāju. Tolstojs jaunībā bija neglīts, Balzaks — drukns, Dostojevskis — mežonīgs, un jaunā Lekadjē seja man atgādināja Anrī Beilu tobrīd, kad viņš aizbrauca no Grenobles.

Varēja nojaust, ka Lekadjē nav bagāts; vairākkārt viņš mani ņēma līdzi pie sava svaiņa, Belvilas mehāniķa, kura mājā parasti pusdienoja virtuvē un kuru viņš dižodamies rādīja visai skolai. Jūtas Ziljēna Sorela garā un arī pārējais liecināja, ka šis tēls patiešām bija viņu it kā apsēdis. Kad Lekadjē runāja par ainu, kur Ziljēns tumsas ieskautajā dārzā bez mīlestības satver Renāla kundzes roku, šķita, ka viņš stāsta pats par sevi. Grūtie dzīves apstākļi nedeva viņam iespēju izmēģināt drosmi nekur citur kā pie Divāla restorāna apkalpotājām vai nabadzīgajām pārdevējām, bet mēs zinājām, ka viņš ar lielu nepacietību gaida brīdi, kad beidzot varēs iekarot lepnas, kaislīgas un tiklas sievietes.

«Pēc iespējas ātrāk iekļūt salonos, radot kādu izcilu darbu, jā, tas ir iespējams,» viņš mēdza man teikt. «Bet cik lēni tas velkas! Un kā lai, starp citu, saraksta labu romānu, nepazīstot īstas sievietes? Jo sievietes, Reno, īstas sievietes, tas nu mums jāatzīst, var sastapt vienīgi augstākajā sabiedrībā. Lai šīs neizprotamās un trauslās būtnes pilnībā atraisītos, tām nepieciešama bezdarbīga nīkšana, bagātība, greznības un garlaicības atmosfēra. Pārējās? Pārējās sievietes var būt iekārojamas, tās var būt arī skaistas, bet ko viņas var man dot? Juteklisku mīlestību? «Tad būs divi kaili ķermeņi, kas berzējas viens pret otru,» kā teicis Marks Aurēlijs. Vai varbūt arī man, tāpat kā Tēna kungam, jāsaka: «Esmu padarījis mīlestību par funkciju un šo funkciju esmu novedis līdz minimumam.» Vienmuļš un pliekans atrisinājums visai dzīvei. Man tas viss neko nenozīmē. Man nepieciešams izjust lepnumu par uzvaru, nepieciešams apkārtnes romantiskums … Varbūt es maldos… Taču nē. Kā gan var maldīties, cenšoties izprast savu īsto dabu? Es esmu romantiķis, mans dārgais draugs, neglābjami un apzināti esmu romantiķis. Lai mana laime būtu pilnīga, man nepieciešama mīlestība, un, tā kā es esmu neglīts, man jākļūst varenam, lai mani iemīlētu. Manas dzīves pamatā ir šādas domas, un tu vari teikt visu, ko vien vēlies, bet man tas ir vienīgais pieņemamais «prāta atzinums».»

Tobrīd man bija pietiekami daudz gudrības, kāda piemīt cilvēkam, kam slikta veselība, tāpēc Lekadjē tā sauktais «dzīves plāns» man likās bezgala muļķīgs.

«AAan tevis žēl,» es viņam atbildēju, «man tevis žēl, un es tevi nesaprotu. Tu sevi nolem nemitīgam uzbudinājumam, uztraukumiem (bet tu jau tagad tāds esi), un līdz ar to tev draud izgāšanās tevis necienīgu pretinieku priekšā. Kas man daļas, ka citi gūst šķietamus panākumus, ja man ir īstenība, ko es labi saprotu… Ko tu galu galā gribi, Lekadjē? Laimi? Vai tu patiešām tici, ka vara vai pat sievietes spēj to tev sniegt? To, ko tu dēvē par reālo dzīvi, es — gluži pretēji — saucu par nereālo dzīvi. Kā tu vari tiekties pēc nepilnīgām un nodevīgām lietām, ja tev laimējies būt par vienu no tiem, kuri spēj veltīt savu dzīvi idejām, tā iegūstot augstāko laimi?»

Lekadjē paraustīja plecus. «Jā, protams,» viņš teica, «šo meldiņu es pazīstu. Stoiķus esmu lasījis. Es vēlreiz atkārtoju, ka esmu citāds nekā viņi un tu. Jā, es, bez šaubām, spētu rast grāmatās, mākslas darbos, ikdienas darbā ko līdzīgu pagaidu laimei. Pēc tam trīsdesmit četrdesmit gadu vecumā es nožēlošu savu izniekoto dzīvi.

Bet tad jau būs par vēlu. Es atzīstu citu domas attīstības mērauklu. Vispirms jāatbrīvojas no uzmācīgās godkāres, pret kuru vienīgās iedarbīgās zāles ir — to apmierināt, un pēc tam (bet tikai pēc tam) prātīgi jānodzīvo dzīves pēdējie gadi; šo gadu gudrība būs jo vienkāršāka tāpēc, ka tagad tā nojautīs maldus. Lūk, tā, un patiesi izsmalcināta mīļākā aiztaupīs man desmit neveiksmju un nekrietnu intrigu pilnus gadus.»

Man nāk prātā kāds notikums, kuru es tobrīd īsti neizpratu, bet tagad tas man šķiet īsts atklājums. Kad viņš ieraudzīja alus bārā neglītu, netīru īru kalponi, viņš nelikās mierā, kamēr nebija ar šo meiteni pārgulējis. Jo smieklīgāk man tas likās tāpēc, ka viņa gandrīz nemaz nerunāja’ franciski un mūsu viszinošā Lekadjē vienīgais robs bija pilnīga angļu valodas nezināšana.

«Kas par traku iedomul» es viņam teicu. «Tu pat nesaproti, ko viņa saka.»

«Tu esi slikts psihologs!» viņš atbildēja. «Vai tad tu nesaproti, ka tieši tur slēpjas bauda?»

Un patiešām ar to var izskaidrot visu viņa rīcību. Nevarēdams saskatīt savās parastajās mī|ākajās cildenumu, viņa laimei tik nepieciešamo smalkjūtību, viņš meklēja šo īpašību ilūziju svešas valodas noslēpumainībā.

Viņam bija daudz burtnīcu, kur bija ierakstītas gluži intīmas piezīmes, ieceres, viņa darbu uzmetumi. Kādu vakaru, kad viņš aizmirsa vienu no tām uz galda, mēs to pārlapojām un izlasījām tur domas, kas mūs toreiz ļoti uzjautrināja. Vienu no šīm domām es paturēju prātā kā ļoti raksturīgu Lekadjē: «Neveiksme pierāda vēlmes vājumu, nevis tās pārdrošību.»

Kādas lapas augšmalā bija lasāms:

ORIENTESANAS ZĪMES.

Misē divdesmit gadu vecumā ir pazīstams dzejnieks.

Nekā darīt.

Hošs, Napoleons divdesmit četru gadu vecumā ir armijas virspavēlnieki.

Nekā darīt.

Gambeta divdesmit piecu gadu vecumā ir slavens advokāts.

Varbūt.

Stendāls publicē «Sarkano un melno» tikai četrdesmit astoņu gadu vecumā.

Lūk, kas vieš cerību. Sīs godkārīgās piezīmes toreiz mums šķita diezgan smieklīgas, kaut arī hipotēze «Lekadjē — talantīgs cilvēks» būtībā nemaz nebija muļķīga.

Ja kāds mums jautātu: «Vai kādam no jums ir izredzes izvirzīties, kļūt slavenam?» — mēs bez stomīšanās atbildētu: «Jā, Lekadjē.» Bet, lai tā notiktu, bija vajadzīgs gadījums. Katra potenciāli ievērojama cilvēka dzīvē reiz ienāk sīks gadījums, kas paver ceļu uz panākumiem. Par ko gan būtu kļuvis Bonaparts Senrokā bez vandemjera? Kas būtu Bairons bez skotu kritikas pletnes? Bez šaubām, nekas vairāk par parastu viduvējību. Bairons turklāt vēl kliboja, kas māksliniekam piešķir spēku; un Bonaparts, būdams kautrīgs pēc dabas, baidījās no sievietēm. Mūsu Lekadjē bija neglīts, viņš bija nabags, viņam bija talants, bet vai viņš atradīs savu Senroku?

Trešā mācību gada sākumā pedagoģiskās skolas direktors iesauca dažus no mums savā kabinetā. Direktors tolaik bija Pero, Pero, kas sarakstīja «Mākslas vēsturi», krietns cilvēks, kurš atgādināja tikko no ūdens iznākušu meža kuili un ciklopu, jo viņš bija vienāds un ļoti liela auguma. Kad viņam prasīja padomu par izredzēm nākotnē, viņš atbildēja: «Kas ir nākotne? … Pēc mūsu iestādes beigšanas pacentieties dabūt kārtīgu, labi apmaksātu vietu, kur iespējami mazāk darba.»

Todien, kad mēs pulcējāmies pie Pero, viņš mums teica nelielu runu: «Jūs, protams, esat dzirdējuši ministra Trelivana vārdu? Jā? Labi… Trelivana kungs atsūtījis pie manis savu sekretāru… Viņš meklē audzinātāju saviem dēliem un vēlas zināt, vai kāds no jums būtu ar mieru pasniegt tiem tris reizes nedēļā vēstures, literatūras un latīņu valodas stundas. Es, bez šaubām, sagādāšu nepieciešamos atbrīvojumus. Pēc manām domām, tā ir iespēja iegūt augstas personas aizbildniecību un, iespējams, pat dabūt pēc skolas beigšanas labu sinekūru, kur jūs mierīgi varēsiet «ēst savu maizīti» līdz mūža galam. Taču par to jāpadomā; padomājiet labi, izlemiet paši, un jau šovakar jūs man nosauksiet izvēlētā biedra vārdu.» »

Mēs visi pazinām Trelivanu, Zila Ferī un SalemelaLakūra draugu, visizglītotāko, visatjautīgāko tā laika valstsvīru. Savā jaunībā viņš pārsteidza Latīņu kvartālu, deklamējot Catilinaires et Philippiques, stāvēdams uz galda. Hāzes tēvs, Sorbonnas sirmais grieķu valodas profesors, stāstīja, ka viņam nekad nav bijis labāka skolnieka. Arī kā valstsvīrs Trelivans saglabāja apbrīnojamu fantāziju, kas mūs sajūsmināja. Viņš citēja dzejniekus no parlamenta tribīnes. Kad viņam pārāk rupjā veidā iesniedza interpelāciju (tolaik notika uzbrukumi Tonkinai, un opozīcija bija nežēlīga), viņš atvēra Teokritu vai Platonu un vairs nemaz neklausījās. Pati ideja — izvēlēties saviem bērniem par audzinātāju pavisam jaunu cilvēku — bija īsti Trelivana garā, un tā mums visiem patika.

Es labprāt piekristu iet pie Trelivana uz pāris stundām nedēļā, bet Lekadjē, kā jau «cacique», bija priekšroka, un viņa atbildi bija viegli paredzēt. Te nu beidzot radās iespēja, pēc kuras viņš tik ļoti tiecās; viņš droši iesoļoja visspēcīga cilvēka mājā, par kura sekretāru viņš kādudien varēja kļūt un kurš noteikti ievedīs viņu tajā

noslēpumainā pasaulē, ko mūsu draugs tiecās pārvaldīt. Viņš lūdza šo vietu un to ari dabūja. Jau nākamajā dienā viņš stājās pie darba.

Mums abiem ar Lekadjē bija paradums katru vakaru ilgi runāties kāpnēs blakus kopējai guļamistabai. Tā es jau pirmajā nedēļā uzzināju tūkstošiem sīkumu par Trelivana māju. Lekadjē bija redzējis ministru tikai vienu reizi — pirmajā dienā; un viņam vēl bijis jāgaida līdz pulksten deviņiem vakarā, jo sēde parlamentā ieilga.

«Nu,» es jautāju, «ko tad teica dižais cilvēks?»

«Ja runājam atklāti,» Lekadjē atbildēja, «es sākumā jutos vīlies … Izcilus cilvēkus jau neiztēlojas kā parastus cilvēkus; tiklīdz ierauga viņu acis, degunu, muti, tiklīdz izdzird teikumus, kurus veido visparastākie vārdi, rodas iespaids, ka mirāža izgaist. Bet Trelivans ir patīkams, sirsnīgs, gudrs. Viņš runāja ar mani par skolu, apjautājās par mūsu paaudzes literāro gaumi, tad aizveda mani pie savas sievas, kura, viņaprāt, vairāk nekā viņš nodarbojas ar bērnu audzināšanu. Viņa mani laipni uzņēma. Šķiet, viņa baidās no vīra; viņš runā ar sievu visai ironiskā tonī.»

«Tā ir laba zīme, Lekadjē. Vai viņa ir skaista?»

«Ļoti skaista.»

«Bet ne pārāk jauna, jo dēli …»

«Ap trīsdesmit gadiem … varbūt mazliet vairāk.»

Nākamajā svētdienā mūs uzaicināja pusdienās viens no mūsu bijušajiem profesoriem, kas bija kļuvis par deputātu. Viņš bija Gambetas, Buteijē un Trelivana draugs, un Lekadjē to izmantoja, lai iegūtu vajadzīgās ziņas.

«Vai jūs zināt, kas bija Trelivana kundze pirms apprecēšanās?»

«Trelivana kundze? Man šķiet, ka Ēras un Luāras departamenta fabrikanta meita. No buržuāzijas aprindām, ja atmiņa mani neviļ.»

«Viņa ir gudra,» piebilda Lekadjē tanī neizprotamā tonī, kas reizē slēpj gan jautājumu, gan apgalvojumu un kas patiesībā pauž vēlēšanos gūt apstiprinošu atbildi.

«Nē taču,» Lefora tēvs pārsteigts teica. «Kāpēc jūs domājat, ka viņa ir gudra? Alan pat šķiet, ka viņu uzskata par muļķi. Mans kolēģis Zils Lemetrs, kurš ir labs viņu draugs…»

Noliecies pār galdu, Lekadjē pēkšņi viņu pārtrauca:

«Vai viņa ir godīga?»

«Kas? Vai Trelivana kundze… Nu, mans draugs… Viņai piedēvē vairākus mīļākos; nekā noteikta es nezinu. Bet tas šķiet ticami, jo Trelivans ir ne visai uzmanīgs pret sievu. Runā, ka viņš dzīvojot ar Maršē jaunkundzi, kurai viņš izgādājis vietu «Comйdie-Franзaise» tolaik, kad pats bija Mākslas akadēmijā… Es zinu, ka viņš uzņem viesus Maršē jaunkundzes mājā un pavada tur gandri/, visus vakarus. Tātad …»

Deputāts Kaēns noplātīja rokas, pakratīja galvu un tad sāka runāt par gaidāmajām vēlēšanām.

Jau nākamajā dienā pēc šis sarunas Lekadjē izturēšanās pret Trelivana kundzi kļuva daudz nepiespiestāka un brīvāka. Banālajās frāzēs, ar kurām abi apmainījās, kad viņa kādreiz ienāca stundā, jautās kaut kas no apslēptas nekaunības. Viņš tagad vēroja Trelivana kundzi arvien pieaugošā nekaufrībā. Viņa parasti valkāja tērpus, kuru dziļais izgriezums un smalkais tilla audums ļāva nojaust skaisti veidotas krūtis. Viņas pleciem un rokām piemita tīkams apaļigums, ko brieduma gados nemanot nomaina tuklums. Sejā nebija krunku, vai ari maz

pieredzējušais Lekadjē neprata ieraudzīt tikko saredzamās pirmās krunciņas. Kad viņa apsēdās, kļuva redzamas smalki veidotās potītes, kurām vieglais zīda pieskāriens it kā atņēma miesisko apveidu. Tādējādi Lekadjē viņa šķita gan dievišķa savā skaistumā un noslēpumainībā, kas apvija viņas fizisko veidolu, gan arī pieejama, jo stāstīja taču, ka viņa ir vāja.

Es jau jums sacīju, ka Lekadjē daiļrunība bija iespaidīga un īpatnēja. Vairākkārt Trelivana kundze ienāca mācību telpā tai brīdī, kad viņš pārsteigto bērnu acu priekšā attēloja Cēzara Romu, Kleopatras galmu vai vareno katedrāļu cēlājus, un viņam pietika augstprātīgas koķetērijas, lai stāstījumu nepārtrauktu. Pamājusi viņam, lai turpina, viņa, ejot uz pirkstgaliem, klusi paņēma krēslu un apsēdās. «Jā gan,» pie sevis nodomāja Lekadjē, kas, joprojām stāstīdams, turpināja Trelivana kundzi vērot, «tu tagad domā, ka daudzi slaveni oratori nav tik interesanti kā šis mazais pedagoģiskās skolas audzēknis.» 1,.oti iespējams, ka viņš maldījās un viņa, neapzināti lūkodamās uz kurpju purngaliem vai uz savu mirdzošo briljantu, domāja par savu kurpnieku vai par kādu jaunu rotas ietvaru.

Un tomēr viņa nāca atkal un atkal. Lekadjē veda viņas ierašanos uzskaiti, par kuras sīkumaino precizitāti viņai nebija ne jausmas. Kad viņa ieradās trīs dienas pēc kārtas, viņš sprieda: «Viņa vai mirst aiz vēlēšanās mani redzēt.» Un teikumu pa teikumam domās atkārtodams viņas teicienus, kuriem viņš iedomājās piešķiram pareizo zemtekstu, viņš pūlējās atsaukt atmiņā Trelivana kundzes izturēšanos. Tanī vietā viņa pasmaidīja; šī visai asprātīgā doma atstāja viņu gluži vienaldzīgu; pēc šī diezgan vaļīgā mājiena viņa uzmeta viņam pārsteigtu un augstprātīgu skatienu. Kad viņa kādu nedēļu izvairījās nākt, viņš nodomāja: «Viss beidzies, es viņu garlaikoju.» Viņam bija padomā tūkstošiem dažādu viltību, kā uzzināt no bērniem, neradot viņos izbrīnu, kas aizkavējis viņu māti. Iemesls vienmēr bija vienkāršs. Viņa bija vai nu izbraukusi, vai slima, vai vadīja kādu dāmu komitejas sēdi.

«Redzi,» man stāstīja Lekadjē, «kad atklājas, ka viskvēlākās mūsu jūtas nav spējīgas sacelt tikpat spēcīgu vētru otrā cilvēkā, gribas… Un vistrakākais ir nekā nezināt. Otra domu pilnīgā noslēpumainība, lūk, galvenais kaislību cēlonis. Ja varētu uzminēt, ko sievietes domā — labu vai sliktu, nevajadzētu tik ļoti mocīties. Par to vai nu priecātos, vai ari atteiktos. Bet šis miers, kas varbūt slēpj sevi vienkāršu ziņkāri vai varbūt neslēpj neko…»

Reiz viņa pajautāja I.ekadjē vairāku grāmatu nosaukumus un izraisījās īsa saruna. Sīs slundas ceturksni garās pārrunas pēc mācibu stundas kļuva abiem par paradumu, un visai drīz Lekadjē panāca, ka skolnieciskais tonis pārvērtās par nopietnu un reizē nenozīmīgu, jautru tērzēšanu, kas gandrīz vienmēr ir mīlestības priekšspēle. Vai esat ievērojuši, ka draiskais tonis sarunās starp vīrieti un sievieti domāts vienīgi alku apslēpšanai? Varētu sacīt, ka, apzinoties spēku, kas aizrauj tos sev līdzi, un briesmas, kādas tiem draud, viņi pūlas nodrošināt sev mieru ar mākslotu vienaldzību. Tad katra dzēlība ir mājiens, katrs teikums ir kā iztaustīšana un katrs kompliments ir glāsts. Tad sarunu un jūtu attīstība notiek pa diviem paralēliem ceļiem, un pirmais no tiem ir vienīgi otrā ceļa nemateriāls attēls.

Sis dedzīgais jauneklis, kurš sapņoja ar sava talanta ģēniju pakļaut Franciju, pierada tērzēt par jaunākajām teātra izrādēm, romāniem, par tērpiem un pat par laiku. Viņš nāca pie manis ar aprakstiem par melna tilla pelerīnēm vai par baltām beretēm ar Luija XV stila mezglu (tas bija laiks, kad valkāja kuplas piedurknes un augstas cepures).

«Lefora tēvam bija taisniba,» viņš atzinās, «viņa nav īpaši gudra. Patiesībā viņa vienmēr domā tikai par savu izskatu. Bet vai nav vienalgal»

Tā runājot, viņš domās redzēja roku, ko bija spiedis Ziljēns, augumu, kuru Fēlikss de Vandeness bija apskā vis. «Kā gan,» viņš sev neskaitāmas reizes jautāja, «var pāriet no ši ceremoniālā toņa, no divu augumu atsvešinātības uz pārsteidzošo familiaritāti, ko pieļauj mīlestība? Sievietes, kuras es līdz šim pazinu, vienmēr jau pašā sākumā izturējās brīvi un pat mani izaicināja; viss pārējais, protams, sekoja pēc tam. Taču šajā gadījumā es nespēju iztēloties pat visnevainīgāko glāstu … Ziljēns? Ziljēnam bija tumšie vakari dārzā, skaistas nakts atbalsts, dzīve ar mīļoto zem viena jumta… Bet man pat nav iespējas parunāt ar viņu divatā …»

Patiešām — abi bērni vienmēr bija klāt, un velti Lekadjē centās notvert Trelivana kundzes acīs uzmundrinājuma vai saprašanas mājienu. Viņa uzlūkoja viņu nevainojamā mierā, ar tādu aukstasinību, kas, šķiet, neatstāja vietu nekādai, pat nejaušai nekautrībai.

Ik reizi, iznācis no nelielās savrupmājas, kurā dzīvoja Trelivani, viņš pārdomās klīda pa krastmalu.

«Es esmu īsts gļēvulis … Sai sievietei bijuši mīļākie … Viņa ir vismaz divpadsmit gadu vecāka par mani; nevar būt, ka viņa pārāk pretotos… Tiesa gan, viņas vīrs ir ievērojams cilvēks. Bet vai tad sievietes prot to novērtēt? … Viņš to pametis novārtā, un liekas, ka viņa garlaikojas līdz neprātam.»

Un viņš dusmās atkārtoja: «Es esmu īsts gļēvulis… Es esmu īsts gļēvulis.»

Viņš sevi tik ļoti nenoniecinātu, ja zinātu Trelivana kundzes dvēseles patieso noskaņu un zinātu to, ko es diemžēl uzzināju daudz vēlāk no sievietes, kurai šajā Trelivana kundzes dzīves posmā bija tāda pati loma kā man Lekadjē dzīvē. Tā dažreiz gadījums mēdz pēc divdesmit

gadiem sniegt jums ziņas, kas jūs ļoti interesēja tieši notikuma bridi.

Terēza Trelivatia apprecējās aiz mīlestības. Viņa, kā jau mums stāstīja, patiešām bija fabrikanta meita, taču viņas tēvs bija Voltēra piekritējs un republikānis, proti, tāds franču buržuā, kāds šodien ir reti sastopams, bet kas bija visai parasts Impērijas laikmeta pēdējos gados. Reiz kādas vēlēšanu kampaņas laikā Trelivans tika ielūgts pie Terēzas vecākiem, un viņš iepatikās šai jaunajai meitenei. Tā bija viņa, kas gribēja kļūl par viņa sievu. Viņai droši vien nenācās viegli salauzt ģimenes pretestību, kura ne bez pamata atsaucās uz Trelivana — sieviešu mīlētāja un neprātīga kāršu spēlmaņa reputāciju. Tēvs teica: «Viņš ir brunču mednieks, kas tevi piekrāps un izputinās.» Viņa atbildēja: «Es viņu pārveidošu.»

Tie, kas viņu toreiz pazina, stāsta, ka viņas skaistums, naivitāte un padevība radīja ļoti patikamu kopiespaidu. Apprecot vēl gados jaunu, bet jau plaši pazīstamu deputātu, viņa sapņoja par skaistu laulātā pāra dzīvi, kas būtu veltīta kādam svētam mērķim. Viņa iztēlojās, kā iedvesmo vīra runas, pārraksta tās, aplaudē tām, uzticīgi atbalsta vīru grūtos brīžos un ir pieticīga un neaizstājama panākumu līdzgaitniece. Beidzot viņa savu jaunas meitenes dedzību «pārvērta par cēlu aizraušanos» ar politiku.

Si laulība, kā jau varēja gaidīt, nebija laimīga. Trelivans mīlēja sievu tik ilgi, kamēr iekāroja viņu, proti, apmēram trīs mēnešus. Pēc tam viņš piepeši aizmirsa par viņas eksistenci. Kā jau reālists, kam piemita dzēlīgs prāts un bezgala liela aizrautība, viņš bija nevis savaldzināts, bet gan ārkārtīgi sadusmots par sievas uzmācīgo dedzību.

Naivitāte, kas patīk vērotājiem, kaitina darbīgus cilvēkus. Vispirms viņš atraidīja maigi, tad pieklājīgi, pēc tam

jau skarbi šo ģimenes līdzdarbību. Pirmā grūtniecība un piesardzība, kādu tā uzspiež, bija viņam labs iegansts, lai aizbēgtu no mājām. Viņš atgriezās pie draudzenēm, kuru temperaments bija viņam daudz tuvāks. Tiklīdz viņa sieva žēlojās, viņš atbildēja, ka viņa ir brīva.

Viņa nolēma nešķirties vispirms jau bērnu dēj un arī tādēļ, ka bija lepna, ka var saukties par Trelivana kundzi, it sevišķi tādēļ, ka negribēja atzīties sakāvē savai ģimenei; viņai bija jāpierod ceļot vienai ar mazgadīgiem bērniem, jāpacieš draugu iztapīgā žēlsirdība un smaidi, kad viņai jautāja, vai vīrs ir aizbraucis. Beidzot, pēc sešiem puspamestības gadiem, kad bija nogurusi no visa un neapzināti juta vajadzibu pēc maiguma, neraugoties uz vilšanos ģimenes dzīvē, nomocījusies ar savu skaidras un tīras mīlestības sapni, kas apmirdzēja viņas jaunības dienu dzīvi, viņa izvēlējās par mīļāko kādu Trelivana kolēģi un politisku domubiedru, godkārīgu un neveiklu vīrieti, kurš arī viņu atstāja pēc dažiem mēnešiem.

Sie divi nelaimīgie mēģinājumi iedvesa viņai neuzticību pret visiem vīriešiem. Kad viņas klātbūtnē runāja par laulībām, viņa nopūtās un skumji smaidīja. Jaunībā viņa bija sprigana, asprātīga meitene, bet nu bija klusa un lēnīga. Ārstiem viņa šķita padevīga slimniece, neārstējama neirastēniķe. Viņa nepārtraukti dzīvoja nelaimes un nāves nojausmās. Galvenais, viņa bija pilnīgi zaudējusi to sirsnīgo uzticēšanos, kas jaunībā darīja viņu tik burvīgu. Viņa iedomājās, ka nespēj mīlēt un arī pati nav mīlestības cienīga.

Lieldienu brīvdienās bērnu mācības tika pārtrauktas, un Lekadjē bija iespējams diezgan ilgi pārdomāt un pieņemt noteiktu lēmumu. Jau nākamajā dienā pēc mācību sākuma viņš lūdza Trelivana kundzei sarunu divatā. Viņa domāja, ka viņš sūdzēsies par kādu no abiem skolniekiem,

un ieveda viņu mazajā viesistabā. Viņš viņai sekoja tik mierīgs kā pirms divkaujas, kad lēmums pieņemts. Tiklīdz viņa aizvēra durvis, Lekadjē sacīja, ka ilgāk vairs nespēj klusēt, ka viņš dzīvo tikai to dažu mirk|u dē], ko pavada kopā ar viņu, ka viņa acu priekšā visu laiku ir viņas seja, vārdu sakot, tā bija mākslotākā un neparastākā atzīšanās, pēc kuras viņš gribēja viņai tuvoties un saņemt viņas rokas.

Viņa uzlūkoja Lekadjē nepatīkami pārsteigta un garlaikota un visu laiku atkārtoja: «Bet tas taču ir muļķīgi … Apklustiet taču…» Beidzot viņa teica lūdzošā un noteiktā tonī: «Es jūs lūdzu, izbeidziet un ejiet, tas ir smieklīgi,». — un viņš jutās uzvarēts un apkaunots. Viņš atvirzījās un izgāja no istabas, murminādams: «Es lūgšu Pero kungu, lai atsūta manā vietā kādu citu, kas mācīs jūsu dēlus.»

Gaiteni viņš, mazliet apdullis, uz brīdi apstājās, tad dažas sekundes grābstījās, meklējot savu cepuri, līdz sulainis izdzirdēja, atvēra savas istabas durvis un izvadīja viņu.

Tobrīd šī padzīta mīlētāja aiziešana, šis sulainis viņam aiz muguras — tas viss manam draugam pēkšņi atgādināja kādu Balzaka stāstu, kuru viņš nesen lasija, īsu, bet skaistu stāstu, kurš saucās «Pamestā sieviete».

Vai jūs visi atceraties «Pamesto sievieti»? … Nē? Nu jā, jūs jau neesat Balzaka cienītāji… Tad man jums jāizstāsta saturs, lai jūs saprastu turpinājumu; proti, šajā stāstā kāds jauns cilvēks ar viltus ieganstu iekļūst pie sievietes un bez jebkāda ievada, visdīvainākā veidā atzīstas viņai mīlestībā.

Viņa uzmet jauneklim augstprātīgu, nicinājuma pilnu skatienu un saka sulainim, ko pati izsauc: «Zak, — vai: Zan, — izvadiet šo kungu!» Tiktāl viss atgādina Lekadjē piedzīvojumu.

Bet Balzaka stāstā jauneklis, šķērsojot priekšistabu, nodomā: «Ja tagad aiziešu no šīs mājas, es palikšu par muļķi šīs sievietes acis; varbūt šajā mirklī viņa jau nožēlo, ka tik rupji mani atraidīja; man viņa jāsaprot.» Tad viņš paziņo sulainim: «Es kaut ko aizmirsu,» — un uzkāpj augšā, satiek Bozeāna kundzi, kura vēl joprojām ir salonā, un kļūst par viņas mīļāko.

«Jā,» nodomāja Lekadjē, nekādi nespēdams ievilkt roku piedurknē, «jā, tas ir mans gadījums… Patiešām… Un es ne tikai vienmēr palikšu muļķis viņas acīs, bet vēl ļaunāk, viņa visu izstāstīs vīram. Kādas nepatikšanas!… Ja turpretī es atgriezīšos …»

Viņš sacīja sulainim: «Es aizmirsu cimdus,» — gandrīz skriešus šķērsoja gaiteni un atvēra viņas buduāra durvis.

Trelivana kundze domīga sēdēja krēslā pie kamīna; viņa paskatījās uz Lekadje ar izbrīnu, bet arī ar dziļu maigumu.

«Kas noticis?…» viņa jautāja. «Tas atkal esat jūs? Es domāju …»

«Es pateicu sulainim, ka aizmirsu šeit cimdus. Lūdzu jūs, uzklausiet mani vēl mazu brīdi.»

Viņa neiebilda, un likās, ka īsajā pārdomu mirkli pēc mana drauga aiziešanas viņa jau nožēloja savu tikumisko rīcību, šīs cilvēciskās jūtas, kuras piespiež nicināt to, kas pats piedāvājas, un pieķerties tam, kas bēg, noteikti lika viņai, pēc tam kad bija izmetusi Lekadjē pa durvīm un dzirdējusi viņu aizejam, vēlēties, lai viņš atkal atgriežas.

Terēzai Trelivanai bija trīsdesmit deviņi gadi. Un vēl reizi — varbūt pēdējo — dzīve varēja kļūt viņai par briesmīgu un vienlaikus brīnišķīgu sāpju un prieka sajaukumu; vēl reizi viņa varēja pārdzīvot tikšanās brīžus, slepenu vēstuļu priekus un nebeidzamus greizsirdības mirkļus. Viņas mīļākais būs jauneklis, kurš varbūt ir talantīgs;

varbūt beidzot vfņa varēs piepildīt šo mātišķās gādības sapni, kuru asi noraidīja viņas vīrs, varbūt viņa varēs šo sapni atkal izsapņot kopā ar cilvēku, kuram par visu jāpateicas viņai.

Vai viņa mīlēja? Tas man nav zināms, bet es esmu pārliecināts, ka līdz šim viņa gan nedomāja par Lekadjē citādi kā vien par lielisku savu dēlu skolotāju un domāja tā ne jau aiz augstprātības, bet drīzāk aiz kautrības. Kad pēc diezgan garas runas, kuru viņa nebija dzirdējusi, viņš pienāca viņai klāt, viņa sniedza viņam roku un ar piemīlīgu grāciju nodūra acis. Sī daiļā kustība, kas bija tik parasta Lekadjē iedomu varonēm, viņu ļoti apbūra, un viņš noskūpstīja šo roku neviltotā sajūsmā.

Tovakar viņš godīgi centās slēpt no manis savu laimi, no izlasītajiem romāniem viņam bija izveidojies spriedums par mīļākā atturību. Viņš godam noturējās visu vakariņu laiku un vēl kādu brīcfi; man palicis atmiņā, ka toreiz mēs apspriedām Anatola Fransa pirmo darbu un Lekadjē ļoti prasmīgi analizēja to, ko viņš pats dēvēja par «pārāk apzinīgu dzeju». Ap pulksten desmitiem viņš aizveda mani prom no mūsu biedriem un izstāstīja man, ko dienā bija piedzīvojis.

«īstenībā man nevajadzētu tev visu stāstīt, bet es droši vien nosmaktu, ja nebūtu neviena, kam izkratīt sirdi. Es, mans draugs, liku visu uz vienas kārts, spēlēju aukstasinīgi un uzvarēju. Tātad taisnība, ka pret sievietēm gluži vienkārši jāizturas pārdroši. Manas domas par mīlestību, kuras tevi uzjautrināja tāpēc, ka es biju tās smēlies no grāmatām, paliek tikpat patiesas arī dzīvē. Balzaks ir izcils rakstnieks.»

Tad viņš sāka garu stāstu, kura nobeigumā iesmējās, sapurināja mani aiz pleciem un secināja:

«Dzīve ir skaista, Reno.»

«Man šķiet, ka tu par agru pūt uzvaras fanfaras. Viņa ir piedevusi tavu pārdrošību, lūk, ko nozīmē viņas rīcība. Grūtības paliek joprojām tās pašas.»

«Ak!» Lekadjē iebilda, «tu jau neredzēji, kā viņa uz mani paskatījās… Viņa pēkšņi kļuva tik valdzinoša. Nē, mans draugs, par sievietes jūtām nav ko šaubīties. Es taču pats tik ilgi izjutu šīs sievietes vienaldzību. Ja es tev saku: «Viņa mani mīl,» — tad droši to zinu.»

Es klausījos Lekadjē ar to ironisko un kautro izbrīnu, kādu vienmēr rada svešas kaislības. Viņam patiešām bija iemesls priecāties par uzvaru; pēc nedēļas Trelivana kundze kļuva par viņa mīļāko. Izšķirošā brīdī viņš rīkojās veikli un visai pārdroši, rūpīgi gatavojās pirms katras tikšanās, jau iepriekš paredzēdams, kādus vārdus teiks un kā rīkosies. Viņa panākumi bija gandrīz zinātniskas mīlestības stratēģijas uzvara.

Vispārpieņemtās teorijas parasti ar iegūšanu apzīmē garīgas mīlestības beigas; Lekadjē gadījums, gluži otrādi, pierāda, ka tā vienīgi atraisa jūtas. Tiesa, šī sieviete spēja viņam dot visu,, kas kopš agras jaunības bija viņa laimīgas mīlestības simbols.

Viņa domās par mīlas priekiem es vienmēr saskatīju dažas idejas, kas mani pārsteidza, jo pat es nespēju kaut ko tādu iedomāties.

1. just, ka kaut kādā veidā mīļākā ir pārāka par viņu, ka, piederot viņam, tā kaut ko zaudē, piemēram, stāvokli sabiedrībā, bagātību.

2. viņš gribēja, lai mīļākā ir tikumīga un baudā spēj viņam sniegt to, ko viņš, Lekadjē, uzveiktu. Būtībā man liekas, ka viņš bija vairāk godkārīgs nekā juteklisks.

Tātad Terēza Trelivana apmēram atbilda tam sieviešu tipam, ko viņš man tik bieži bija aprakstījis. Viņš jau zināja par viņas pieķeršanos savai mājai, elegantajam buduāram, kurā viņa sagaidīja viņu kā sazvērniece, zināja par viņas patiku pret tērpiem un automašīnām. Sevīšķu prieku Lekadjē juta tobrīd, kad viņa atzinās, ka ilgi kautrējusies no viņa.

«Vai tas viss nav dīvaini?» viņš mēdza man jautāt. «Tu domā, ka tiec nicināts vai vismaz neievērots, un tu atrod tūkstošiem nopietnu iemeslu, lai izskaidrotu sievietes nevērību. Pēkšņi, kad esi nokļuvis aiz kulisēm, tu atklāj, ka viņa tobrīd jutusi tādas pašas bailes. Vai atceries? Es tev stāstīju: «Viņa neatnāca uz trim stundām pēc kārtas; es droši vien viņu garlaikoju.» Toreiz viņa sprieda (viņa man to izstāstīja): «Mana klātbūtne droši vien viņu traucē, es nenākšu trīsreiz pēc kārtas.» Iespējams, mans dārgais, ka man lielākā mīlestības bauda ir tā, ka pilnjgi iepazīstu sev svešu dvēseli, kas līdz šim man šķita naidīga. Man tas ir pilnīgs apmierinājums, brīnišķīga atbrīvošanās no patmīlības. Man liekas, Reno, ka es viņu iemīlēšu.»

Es šajā gadījumā, protams, saglabāju pilnīgu aukstasinību un neaizmirsu ari mūsu sarunu ar tēvu Leforu:

«Bet vai viņa ir gudra?» es jautāju.

«Gudra,» viņš dzīvi atsaucās. «Ko nozīmē gudra? Mūsu skolā ir matemātiķi (piemēram, Lefevrs), kurus speciālisti uzskata par izcili gudriem, bet mēs ar tevi saucam viņus par neaptēstiem. Kad es mēģinu izskaidrot Terēzai Spinozas filozofiju (es, starp citu, mēģināju), tad es viņu, protams, garlaikoju, lai gan viņa klausās pacietīgi un uzmanīgi, bet ir daudz tematu, par kuriem runājot viņa mani pārsteidz un pat pārspēj ar savām zināšanām. Viņa daudz vairāk par mani, tevi un Renāna kungu zina par franču sabiedrības reālo dzīvi tagad, deviņpadsmitā gadsimta beigās. Es varu stundām ilgi neapnicis klausīties par politiskiem darbiniekiem, par augstāko sabiedrību, par sieviešu ietekmi sabiedrībā.»

Vairākus mēnešus Trelivana kundzei bija lieliskas iespējas apmierināt mana drauga ziņkāri šajos jautājumos. Pilnīgi pietika, ja Lekadjē ieminējās viņai; «Man

patiktu kaut reizi sastapt Zilu FerI… Konstāns droši vien ir interesants cilvēks… Vai jūs pazīstat Morisu Baresu?» — lai viņa tūlīt apsolītu sarīkot tikšanos. Viņa pēkšņi atklāja, cik vērtīgas ir šīs de Trelivana daudzās pazīšanās, kas līdz šim viņai šķita apnicīgas un nepanesamas. Viņa bija bezgala apmierināta, ka var iztapt savam jaunajam inī|ākain uz sava vīra rēķina.

«Un ko saka Trelivans?» es dažkārt ieminējos, kad Lekadjē atgriezās no šāda brīnišķīga vakara un vienmēr pastāstīja man daudz ko. «Kā gan viņš nav pamanījis, ka tavs stāvoklis viņa mājā ir mainījies?»

Lekadjē kļuva domīgs.

«Jā,» viņš atbildēja, «tas ir diezgan dīvaini.»

«Nu, un vai viņa tevi kādreiz uzņem pie sevis?»

«Ļoti reti, galvenokārt bērnu un arī kalpotāju dēļ, bet, kas attiecas uz Trelivanu, viņš vispār nemēdz būt mājās no trim līdz septiņiem … Daudz neizprotamāks šķiet tas, ka viņa simtiem reižu lūdza priekš manis ielūgumus, vietas palātā, Senātā un viņš vienmēr visu nokārtoja (oli pieklājīgi un pat laipni, neprasot nekādus paskaidrojumus. Kad esmu ielūgts pie viņiem vakariņās, viņš izturas pret mani ar īpašu cieņu. Viņš iepazīstina mani un saka: «Ļoti talantīgs pedagoģiskās skolas audzēknis…» Man pat liekas, ka viņš izturas draudzīgi pret mani.»

Sīs jaunās dzīves ietekmē Lekadjē vairs nemaz nemācījās. Mūsu direktors, Trelivana varenā vārda savaldzināts, nemaz nekontrolēja viņa mācības; mūsu profesori sūdzējās par viņu. Viņš bija pārāk apdāvināts, tāpēc viņam nedraudēja briesmas nenokārtot agregācijas eksāmenu, bet viņš pamazām zaudēja savas pozīcijas. Es viņam aizrādīju; viņš smējās. Trīsdesmit vai četrdesmit grūtu autoru darbu izlasīšana viņam tagad šķita muļķīga un viņa necienīga nodarbošanās.

«Agregāciju es nokārtošu jau tāpēc vien, ka esmu šeit, bet kāds gan tas ir slogs,» viņš mēdza sacīt. «Vai tev sa

gādā prieku apgūt paņēmienus, kā iekustināt nepieciešamās aukliņas, aiz kurām raustīt šīs vecās universitātes marionetes? Mani arī tas mazliet interesē, jo man patīk visādi triki, bet es domāju, ka muļķība paliek muļķība, un tad jau prātīgāk būtu spēlēt citā leļļu teātrī, kur vairāk publikas. Pasaulē, kāda tā nu reiz ir radīta, vara ir apgriezti proporcionāla ieguldītajam darbam. Mūsdienu sabiedrība vislaimīgāko dzīvi dāvā nenozīmīgiem cilvēkiem. Labs orators, gudrs cilvēks pakļaus sev salonus, sievietes un iegūs pat tautas mīlestību. Vai atceries, ko teica Labrijērs: «Gods vispirms nodrošina cilvēkam apstākļus, tā ļaujot vinnēt gadus trīsdesmit.» Šodien gods ir dažu cilvēku — ministru, partiju vadoņu, lielu birokrātu priekšrocība, kuri ir pat varenāki, nekā bija Luijs XIV vai Napoleons.»

«Un kas par to? Tu nodarbosies ar politiku?»

«Kādēļ? Nē, man nav noteiktu plānu. Es esmu modrs; es izmantošu jebkuru gadījumu… Bez politikas ir vēl simtiem citu iespēju taisīt karjeru, un visas ir «lieliskas», bet neslēpj nekādas briesmas. Politiķim tomēr jāprot iepatikties tautai, tas ir grūti un diezgan satraucoši. Es labāk gribu iepatikties politiķiem, kas ir tīrā bērnu spēle, pat diezgan patīkama spēle. Daudzi no viņiem ir izglītoti cilvēki; Trelivans runā par Aristofānu daudz labāk nekā mūsu skolotāji un turklāt daudz saprotamāk par viņiem. Tu pat iedomāties nespēj viņu atklāto cinismu un brīnišķīgo nekautrību.»

Droši vien viņam manas cerības dabūt vietu kādā provincē, iegūt četras stundas lekcijām, domu brīvību šķita nenozīmīgas.

Tolaik es uzzināju no viena mūsu biedra, kura tēvs bija biežs viesis Trelivana mājā, ka Lekadjē tur ne visiem bija tīkams. Viņš nemācēja slēpt savu tieksmi justies pilnīgi vienlīdzīgam ar pasaules varenajiem. Viņa makiavellisms bija viegli nojaušams. Visi jutās pārsteigti, vienmēr

redzot līdzās namamātei šo savam vecumam pārāk tuklo puisi, šo Dantonam līdzīgo masku; varēja manīt, ka viņš kautrējas un dusmojas par to, jūtas stiprs un apzinās savu spēku. «Kas ir šis Kalibāns, kurš runā Prospero vārdiem?» Lemetra kungs reiz vaicāja.

Nepatīkams moments šajā piedzīvojumā bija tas, ka Lekadjē tagad pastāvīgi juta naudas trūkumu. Arī apģērbam bija sava loma viņa «jaunajā dzīves plānā», un šajā jautājumā šis izcili apdāvinātais cilvēks kļuva gluži bērnišķīgs. Trīs vakarus pēc kārtas viņš man stāstīja pai balti svītrotu vesti, ko valkā kāds jauns ministra biedrs. Uz ielas viņš apstājās pie apavu veikalu skatlogiem un ilgi pētīja jaunos modeļus. Tad, redzēdams, ka esmu neapmierināts un ciešu klusu, teica:

«Nu, iztukšo savu maku… Man ir pietiekami daudz, ko tev iebilst.»

Audzēkņu istabas Pedagoģiskajā skolā atgādināja aiz aizkariem paslēptas ložas, kas stiepās visgarām gaitenim. Mana istaba atradās pa labi no Lekadjē istabas; istabā pa kreisi mitinājās Andrē Kleins, kurš tagad kļuvis par Landas deputātu.

Dažas nedēļas pirms konkursa mani uzmodināja dīvains troksnis, un, uztrūcies gultā, es skaidri saklausīju apspiestas raudas. Es piecēlos; Kleins satraukts jau stāvēja gaitenī, piespiedis ausi pie Lekadjē istabas aizkara. Vaimanas skanēja no turienes.

Es nebiju redzējis savu draugu kopš rīta, bet mēs tik ļoti bijām pieraduši pie viņa prombūtnes, ka neviens nepievērsa uzmanību, ka šoreiz tā ieilgusi.

Piekrītoši pamājis man ar galvu, Kleins atvilka aizkaru. Lekadjē neizģērbies gulēja gultā un elsoja. Vai atceraties, ko jums stāstīju par viņa spēcīgo raksturu, par

cieņu, kādu visi jutām pret viņu, un jūs viegli sapratīsiet mūsu pārsteigumu.

«Kas tev kaiš?» es prasīju viņam. «Lekadjēl Atbildi man! … Kas noticis?»

«Liec mani mierā!… Es braukšu prom.»

«Brauksi prom? Ko tu runā muļķības?»

«Nemaz nav muļķības, man jābrauc prom.»

«Traks esi, vai? Tevi padzina?»

«Nē … Es apsolīju braukt prom.»

Viņš papurināja galvu un no jauna atkrita gultā.

«Tu esi smieklīgs, Lekadjē,» Kleins teica.

Viņš atkal strauji

izslējās.

«Nu,» es viņu mudināju, «stāsti, kas noticis!… Klein, esi tik labs, atstāj mūs divatā!»

Mēs palikām vieni. Lekadjē jau bija mazliet atguvies. Viņš piecēlās, piegāja pie spoguļa, saglauda matus, sakārtoja kravati, tad atnāca atpakaļ un apsedas man blakus.

Tikai tad, redzēdams, ka viņš jūtas labāk, es pārsteigts ievēroju, kā pārmainījusies viņa seja. Varēja teikt, ka viņa acis ir apdzisušas. Man bija sajūta, ka šajā trauslajā mehānismā salūzusi kāda atspere.

, «Kaut kas ar Trelivana kundzi?» es jautāju.

Man šķita, ka viņa ir mirusi.

«Jā,» viņš atzinās, dziļi nopūzdamies. «Netincini, es pats tev tūlīt visu izstāstīšu … Jā, šodien pēc stundām Trelivans lika sulainim man pateikt, lai ierodos viņa kabinetā. Viņš strādāja. Viņš man teica: «Labdien, mans

draugs,» — tad mierīgi pabeidza iesākto, paragrāfu un, ne vārda neteikdams, pasniedza divas no manām vēstulēm … (Es biju tik liels muļķis, ka uzrakstīju ne tikai sentimentālas vēstules, bet arī tādas, ka aizstāvēties bija gluži neiespējami.) Es pats nezinu, ko es murmināju, bez šaubām, pilnīgi nesakarīgus vārdus. Es nebiju sagatavojies; kā jau tu zini, es dzīvoju pilnīgā drošībā. Trelivans izturējās pavisam mierīgi; es jutu, ka tieku novērtēts un sodīts.

I<ad es beidzot apklusu, viņš nopurināja no cigaretes pelnus (ak, šis klusuma brīdis, Rēno… par spīti visam, es viņu apbrīnoju; viņš bija lielisks aktieris) un sāka runāt par mūsu situāciju apbrīnojami aukstasinīgi, vienaldzīgi un bezgala saprotami, Es nespēju tev atstāstīt, ko viņš īsti sacīja. Man viss šķita skaidrs un saprotams. Viņš man teica: «Jūs mīlat manu sievu; jūs viņai par to rakstāt. Arī viņa jūs mīl un mīl patiesi un dziļi. Jūs jau droši vien zināt, kāda bija mūsu laulības dzīve? Ne viņas, ne jūsu mīlestība te nav .vainojama. Jo labāk, šobrīd man ir personiski iemesli vēlēties brīvību, es nelikšu nekādus šķēršļus jūsu laimei… Bērni? Kā jau jūs zināt, man ir tikai dēli; es iekārtošu viņus licejā par pansionāriem… Brīvdienas? Viss nokārtosies gluži pieklājīgi un mierīgi. Mazie ne mazākā mērā necietīs, gluži otrādi. Eksistences līdzekļi? Terēzai pieder neliela bagātība, un jūs drīz pats pelnīsiet… Es redzu tikai vienu šķērsli vai, pareizāk sakot, grūtības: es esmu sabiedrībā pazīstams cilvēks, un mana šķiršanās radīs nelielu troksni. Lai skandāls būtu pēc iespējas mazāks, man nepieciešama jūsu palīdzība. Es piedāvāju jums ļoti pieklājīgu, godīgu atrisinājumu. Es negribu, lai mana sieva tiesas procesa laikā paliek Parīzē un līdz ar to gribot negribot piesaista mēlnešu uzmanību. Es lūdzu jūs braukt projām un ņemt viņu līdzi. Es brīdināšu jūsu skolas direktoru, un jūs tiksiet iecelts par skolotāju kādā provinces koležā…» — «Bet, cie

nītais kungs,» es pasteidzos iebilst, «es taču vēl neesmu nolicis eksāmenu.» — «Un kas par to? Tas nebūt nav nepieciešams. Esiet mierīgs, man vēl ir pietiekami liela ietekme ministrijā, lai jūs ieceltu par sestās klases skolotāju. Starp citu, neviens jums neliedz turpināt gatavošanos eksāmeniem un nolikt tos nākamajā gadā. Tad es varēšu izgādāt jums labāku vietu. Tikai nedomājiet, ka laisos jūs vajāt… Gluži otrādi. Jūs jau tā esat nonācis visai sarežģītā un nepatīkamā situācijā; es to labi saprotu, mans draugs, man jūsu žēl, es ar to rēķinos; šobrīd es domāju tiklab par jūsu, kā par savām interesēm; ja pieņemsiet manus noteikumus, es palīdzēšu jums izkulties.. 4 Ja atteiksieties, es būšu spiests izmantot legālos ieročus.»»

«Kas tie par legāliem ieročiem? Ko viņš var tev nodarīt?»

«Akl Visu ko.,. ierosināt prāvu par laulības pārkāpšanu.»

«Nerunā muļķības! Sešpadsmit franku soda naudas? Viņš k|ūtu smieklīgs.»

«Jā, bet tāds cilvēks kā viņš ir spējīgs sabojāt man karjeru. Pretoties būtu tīrais neprāts, piekāpjoties, gluži pretēji… ko var zināt?»

«Tu piekriti?»

«Es kopā ar Trelivana kundzi pēc nedēļas braucu uz Liksejas koležu.»

«Un viņa ir ar mieru?»

«Akl» Lekadjē teica. «Viņa ir brīnišķīga. Es pavadīju pie viņas visu vakaru. Es jautāju viņai: «Vai jūs nebīstaties no mazpilsētas dzīves, vienmuļības, garlaicības?» Viņa man atbildēja; «Es braucu kopā ar jums, tas ir galvenais.»»

Tad es sapratu, kādēļ Lekadjē tik viegli piekrita, viņš bija apreibis no domas, ka tagad varēs atklāti dzīvot kopā ar savu mīļāko.

Toreiz es, tāpat kā viņš, biju jauns, un šim teatrālajam efektam piemita kaut kas tik dramatisks, ka es pieņēmu tā fatālo nepieciešamību, pat nedomājot to apstrīdēt. Vēlāk, kad pārdomāju šo notikumu kā jau vairāk pieredzējis cilvēks, es sapratu, ka Trelivans veikli izmantoja nepieredzējušu bērnu, lai iekārtotu pats savu dzīvi bez lieka trokšņa. Viņš jau sen vēlējās atbrīvoties no sievas, kura viņu garlaikoja. Tagad mēs zinām, ka jau tobrīd viņš bija nolēmis apprecēt Maršē jaunkundzi. Trelivans zināja arī par pirmā mīļākā esamību, bet nešaubījās, ka šis notikums izraisītu skandālu, kas viņam bija īpaši nevēlams tādēļ, ka ar šo cilvēku, viņa kolēģi, viņu saistīja ciešas saites, bez kurām viņam grūti nāktos gūt panākumus kā politiķim. Vara iemācīja viņam pakļauties, un viņš gaidīja izdevīgu brīdi. Labāku par šo gadījumu viņš neatrastu: jaunekli satrieca viņa lielā ietekme sabiedrībā; un sieva būs aizdabūta prom no Parīzes uz ilgāku laiku, ja viņa sekos savam mīļākam (un droši vien viņa to darīs, jo viņš ir jauns un viņa mīl viņu); publikas satraukums būs niecīgs, jo abi galvenie varoņi būs nozuduši. Visā šajā notikumā Trelivans prata saskatīt drošus panākumus un bez pūlēm panāca savu.

Pēc divām nedēļām Lekadjē nozuda no mūsu dzīves. Viņš dažreiz atrakstīja, bet nepieteicās kārtot eksāmenu ne šajā, ne arī nākamajā gadā. Nemiera vilnis, ko uzvandīja šis notikums, pamazām saplaka un izzuda. Vēstulē man tika paziņots par viņa laulībām ar Trelivana kundzi. No biedriem es uzzināju, ka galvenais inspektors pieņēmis Lekadjē darbā B. pilsētas licejā … turklāt viņš dabūjis vietu, uz kuru kandidēja daudzi, kam bija protekcija; pēc tam es beidzu skolu un aizmirsu Lekadjē.

Pagājušajā gadā nejauši nokļuvu B. pilsētā… Ziņkāres dzīts, es iegāju licejā, kas bija iekārtots senā abatijā

un bija viens no skaistākajiem Francijas licejiem, un pajautāju durvju sargam, kas noticis ar Lekadjē kungu. Sis durvju sargs bija laipns un runīgs virs, kas, bez šaubām, grozīdamies šajā zinātnes pasaulē un atzīmēdams burtnīcā iztrūkstošos un pēc stundām atstātos, bija kļuvis pedantisks.

«Lekadjē kungs?» viņš pārjautāja. «Lekadjē kungs pieder pie liceja pedagogu saimes jau vairāk nekā divdesmit gadu, un mēs ceram, ka te viņš arī sagaidīs pensiju… Starp citu, ja vēlaties viņu satikt, jums tikai jāšķērso lielais pagalms un jāaiziet līdz mazajam pagalmam, kur kāpnes ir kreisajā pusē. Viņš noteikti ir tur un apspriežas ar audzinātāju.»

«Kā? Vai tad licejistiem nav brīvdienas?»

«Ir gan, bet Septimas jaunkundze ir ar mieru dienā pieskatīt dažus bērnus, kas dzīvo pilsētā. Liceja direktors to labprāt atļauj, un Lekadjē kungs labprāt pakavē viņai laiku.»

«Skat, kā! Bet Lekadjē taču ir precējies, vai nav tiesa?»

«Jā, bija precējies, kungs,» durvju sargs pārmetoši sacīja traģiskā balsī. «Nu jau būs gads, kopš svētā Kārļa Lielā dienas priekšvakarā apglabājām Lekadjē kundzi.»

«Patiesi,» es nodomāju, «viņai taču vajadzēja būt ap gadiem septiņdesmit… Droši vien šī laulātā pāra dzīve bija visai dīvaina.»

Un es vēl jautāju sargam:

«Viņa bija par viņu daudz vecāka, vai ne?»

«Kungs,» viņš man atbildēja, «tas ir visdīvainākais, ko esmu še pieredzējis. Lekadjē kundze novecoja vienā dienā … Kad viņi uz šejieni atbrauca, es nebūt nepārspīlēju, viņa bija jauna meitene… gaišiem matiem, maigu, sārtu ādu, labi ģērbusies… un lepna. Jūs varbūt zināt, kas viņa bija agrāk?»

«Jā, jā, es zinu.»

«Un jūs, protams, varat iedomāties, kā jutās Padomes priekšsēdētāja sieva provinces licejā… Sākumā mēs viņas dēļ pamatīgi uztraucāmies. Sajā mājā mēs visi dzīvojam kā viena saime, kungs… Direktora kungs vienmēr mēdz teikt: «Es gribu, lai mans liccjs būtu kā viena ģimene,» — un, kad viņš ienāk klasē, nekad neaizmirst pajautāt skolotājam: «Lekadjē kungs (es izrunāju viņa vārdu tāpat, kā teiktu Nebū kungs vai Lekaplēna kungs), kā klājas jūsu kundzei?» Bet, kā jau teicu, sākumā Lekadjē kundze nevēlējās nevienu pazīt, viņa negāja viesos un pat nebrauca atbildes vizītēs. Daudzi šejienes kungi dusmojās uz viņas vīru, un to var saprast. Par laimi, Lekadjē kungs bija pieklājīgs tin nokārtoja visu ar šo kungu sievām. Viņš ir cilvēks, kas prot iepatikties. Tagad, kad viņš lasa lekcijas pilsētā, tur piedalās visa aristokrātija: notāri, fabrikanti, prefekts, — vārdu sakot, visi… Un galu galā viss nokārtojās. Pat viņa sieva pārmainījās; pēdējos gados šeit nebija pazīstamāka un laipnāka cilvēka par Lekadjē kundzi. Bet viņa bija veca, ļoti veca …»

«Patiešām?» es teicu. «Ja atļausiet, es mēģināšu sameklēt Lekadjē kungu.»

Pēc tam es šķērsoju goda pagalmu. Tas bija sens XV gadsimta klosteris, kuru neglītu padarīja bezgala daudzie logi, pa tiem varēja ieraudzīt solus un ieplaisājušus galdus. Pa kreisi spraišļolas kāpnes veda lejup uz mazāku pagalmu, kuru ieskāva mazi kociņi. So kāpņu galā stāvēja divi cilvēki — vīrietis ar muguru pret mani un liela auguma sieviete kaulainu seju, taukainiem matiem; sievietes rūtaino flaneļa ņieburu cieši saturēja stingra, vecmodīga korsete. Sis pāris likās iegrimis aizrautīgā sarunā. Pa spraišļoto eju, kas it kā veidoja akustisku cauruli, mani aizsniedza balss, kura pēkšņi apbrīnojami skaidri atsauca atmiņā skolas guļamtclpas kāpnes, un, lūk, ko es sadzirdēju:

«Jā, Korneijs varbūt ir spēcīgāks, bet Rasins toties ir

maigāks, smalkāks. Labrijērs ļoti trāpīgi sacījis, ka viens atveido cilvēkus, kādi tie ir, turpretī otrs …»

Izdzirdēt šādas aplamības sakām tādai klausītājai un iedomāties, ka tās saka cilvēks, kam es reiz uzticēju savas pirmās domas un kas ļoti spēcīgi ietekmēja manus jaunības dienu spriedumus, — tas man likās tik dīvaini un īpaši sāpīgi, ka es pagāju dažus soļus zem velves, lai labāk redzētu to, kurš runāja, neapzināti cerēdams, ka būšu kļūdījies. Viņš pagrieza galvu, atklādams man negaidītas savas pazīmes: iesirmu bārdu, pliku galvvidu. Taču tas patiešām bija Lekadjē. Arī viņš tūlīt mani pazina; viņa sejā uz mirkli pavīdēja neapmierinātība un gandrīz vai sāpes, ko ātri nomainīja laipns, mazliet kautrīgs, mazliet neveikls «smaids.

Būdams visai aizkustināts, negribēdams runāt par pagātni īgnās audzinātājas klātbūtnē, es aši uzaicināju savu draugu pusdienās un norunāju satikties tieši divpadsmitos restorānā, kuru viņš man minēja.

B. pilsētas liceja priekšā bija mazs, kastaņām apstādīts laukums; es uzkavējos tur diezgan ilgi. «Kas nodrošina cilvēkam panākumus vai liek ciest neveiksmi?» es domāju. «Lūk, Lekadjē ir dzimis, lai kļūtu par ievērojamu cilvēku, bet viņš ik gadu ar jaunās paaudzes koležas audzēkņiem turēniešiem veic vienus un tos pašus tulkojumus un brīvdienās sīkmanīgi pievērš uzmanību šim smieklīgajam briesmonim, turpretī Kleins, kas ir gudrs, bet nav ģēnijs, īsteno dzīvē Lekadjē jaunības dienu sapni. Kādēļ gan tā notiek? (Es Iedomājos, ka jālūdz Kleinam, lai viņš iekārto Lekadjē darbā Parīzē.)

Un, ejot pa B. pilsētas ielām uz skaisto, romāņu stilā celto Svētā Etjēna baznīcu, kuru es vēlējos vēlreiz apskatīt, es mēģināju Iedomāties, kāds iemesls bija šādam pagrimumam. «Sākumā Lekadjē diez vai spēja būt vienaldzīgs pret sevi. Tas taču bija tas pats cilvēks, tas pats prāts. Kas tad bija noticis? Droši vien Trelivans tīšām

turēja viņus provincē. Viņš izpildīja savus solījumus un nodrošināja Lekadjē ātrus panākumus, bet viņš aizliedza viņiem atgriezties Parīzē… Dažiem cilvēkiem dzīve provincē nāk tikai par labu… Es pats arī atradu tur savu laimi. Reiz Ruānā iepazinos ar vairākiem skolotājiem, kurus dzīve provincē bija padarījusi apbrīnojami rāmus, attīstījusi labu gaumi un pasargājusi no modes untumiem. Bet tādiem kā Lekadjē nepieciešama dzīve Parīzē. Izraidīti no Parīzes, viņi savā tieksmē pēc varas meklēja viduvējus panākumus… B. pilsētā būt gudram cilvēkam… apšaubāms pārbaudījums spēcīgam raksturam. Varbūt kļūt tur par politiķi? Ļoti grūti, jo viņš taču nav vietējais. Katrā gadījumā tas ir grūti izdarāms, jo pastāv vispārpieņemtas tiesības, vecākuma kārtība, noteikta hierarhija. Tāda temperamenta cilvēks kā Lekadjē droši vien ātri krita izmisumā… Vientuļš vīrietis vēl spēj izvairīties no šīm briesmām, strādāt, bet Lekadjē līdzās bija sieva. Pēc pirmajiem laimes mēnešiem viņa droši vien nožēloja zaudēto… Sākās lēna samierināšanās… Tad viņa novecoja … Viņš ir jūtīgs … Visapkārt daudz jaunu meiteņu, literatūras stundas… Trelivana kundze kļūst greizsirdīga … Dzīve vairs ir tikai nebeidzamas ķildas un nogurdinoši strīdi… Pēc tam slimība, vēlēšanās visu aizmirst, arī pieradums, apbrīnojama tieksmju nosacītība, laime, kas iegūta, apmierinot godkāri, un kas viņam likās smieklīga divdesmit gadu vecumā (municipālā padome, audzinātājas uzmanības iekarošana)… Un tomēr mans Lekadjē, šis jaunais ģēnijs, taču nebija pazudis bez pēdām; šajā prātā vēl droši vien bija saglabājušās plašas darbības iespējas, kas ir dziļi apslēptas, bet ko iespējams viegli atbrīvot, aizsniegt…»

Kad pēc katedrāles apmeklējuma es ienācu restorānā, Lekadjē jau bija tur un sarunājās ar saimnieci — mazu, dūšīgu sievu melniem, sprogainiem matiem — tik pārgudri un rotaļīgi, ka no pēdējiem sadzirdētajiem teiku

miem man palika nelabi. Es pasteidzos aizvest Lekadiē pie galdiņa.

Jūs droši vien labi pazīstat šos neparasti valodīgos cilvēkus, kas baidās no nepatīkamām sarunām. Tiklīdz saruna skar kādu no «aizliegtajām» tēmām, maldīgs rosigums nodod viņu satraukumu. Viņu teikumi tad atgādina tukšus vilcienus, kurus komandants ir palaidis bīstamos sektoros, lai novērstu paredzēto uzbrukumu. Visu mielasta laiku mans Lekadjē nebeidza vien runāt par B. pilsētu, par savu koležu, par laiku, municipālajām vēlēšanām, par skolotāju — sieviešu intrigām ar triviālu, muļķīgi banālu daiļrunību.

«Mums te desmitajā sagatavošanas klasē, vecīt, ir viena skolotāja …»

Vienīgais, kas mani interesēja, bija uzzināt, kā šī lielā godkāre spēja atteikties, nelokāmā griba — padoties, kāda, visbeidzot, bija viņa jūtu dzīve pēc aiziešanas no skolas. Bet ik reizi, kad mēģināju viņu izaicināt uz atklātu sarunu, viņš tikai atgaiņājās ar tukšiem, neko neizteicošiem vārdiem. Es atkal ieraudzīju viņa apdzisušās acis, kas mani ļoti pārsteidza tajā liktenīgajā vakarā, kad Trelivans atklāja viņa sakaru.

Kad pasniedza sieru, es biju nikns un zaudēju pacietību, tāpēc dusmīgi teicu, skatīdamies viņam tieši acīs; «Kādu teātri tu spēlē manā priekšā, Lekadjē?… Tu taču biji gudrs?… Kāpēc tu runā kā no stāstu izlases krājuma? … Kāpēc tu baidies no manis… un arī pats no sevis?»

Viņš nosarka kā biete. Viņa acīs pavīdēja acumirklīgs gribas vai varbūt dusmu zibens, un uz dažiem mirkļiem es atkal redzēju savu veco draugu Lekadjē, savu Ziljēmi Sorelu, savu Rastinjaku no skolas laikiem. Bet acumirkli parastā maska apslēpa bārdaino seju un atskanēja pieklājīgais;

«Kā, lūdzu?… Kāpēc gudrs?… Ko tu gribi ar to teikt? Tu jau vienmēr biji īpatnis.»

Tad viņš sāka man stāstīt par sava liceja direktoru. Balzaka kungs bija beidzis veidot savu varoni.

SIEVIETES PIEDZIMŠANA

—     Viņu mauriņš ir labi apcirpts, — cienīgi un apmierināti noteica Blanšāra kundze.

Mašīna apmeta līkfimu ap nevainojamo zālienu un apstājās pils priekšā. Iegarenā, balti krāsotā, ar šīferi apjumtā pils radīja labu iespaidu. Zem frontona veclaicīgiem zelta burtiem bija rakstīts:

Sasī koleža.

—   Patiešām nevainojami, — Blanšāra kundze teica.

—   Tad jau redzēs, — Izabella piebilda.

Meitenei bija sešpadsmit gadu, viņa bija pagara augumā, un gaita vijīga kā veiklai un lunkanai kaķenei. Blanšāra kundze vēlējās satikt direktori. Durvju sardze gāja viņas pieteikt, tad ieveda iekšā. Kabineta lietišķās metāla un plastmasas mēbeles likās mazliet neparastas šajā Luija XIII stilā celtajā namā. Direktores izskats to izskaidroja. Vēl gados jauna — viņa bija ģērbusies šaurā stingra piegriezuma kostīmā ar mazu, sarkanu lentīti uz atlokiem un it kā apliecināja šo uzkrītošo modernismu.

—        Es atvedu jums Izabellu, — Blanšāra kundze teica.

—   Es zinu, ka mēs atbraucām par agru, bet tas tāpēc, ka mans vīrs ir norīkots darbā Tokijā un jau šovakar mēs aizlidojam. Ak! šai nabaga meitenei, šķiet, ir joti saraustītas zināšanas.,, Ko lai dara? Diplomāts šajos nemierīgajos laikos.,. Pēdējā laikā viņa bija pieradusi pie amerikāņu skolām. Tādēļ mēs nospriedām, ka pie jums viņa jutīsies labāk nekā licejā…

—   Pie mums ir daudz amerikāņu meiteņu gan no dienvidiem, gan no ziemeļiem, — teica direktore, — un, starp citu, arī francūzietes, kas, tāpat kā jūsu meita, ir sasniegušas bakalaura vecumu, bet nav regulāri mācījušās. Pie mums zināšanas apgūst ļoti nopietni, bet mēs arī cenšamies padarīt mūsu audzēkņu dzīvi patīkamu. Meitenes nodarbojas ar jāšanu, spēlē tenisu; mums ir mūzikas, deju, teātra mākslas stundas, laiku pa laikam kāds deju vakars. Reizi nedēļā tās, kuras vēlas, tiek vakarā vestas uz Parīzi, lai noskatītos izrādi «Comйdie-Franзaise» teātrī. Vai* jums patīk teātris, jaunkundz?

—   Jā, — Izabella teica.

—   Negaidiet no manas meitas saturīgākas atbildes, — Blanšāra kundze paskaidroja. — Viņai būtu daudz kas sakāms, bet to visu viņa patur sevī. Viņa ir noslēgta un mīl vientulību.

—       Te jums būs istabas biedrene, — direktore teica.

—   Roommate, kā saka mūsu amerikānietes… bet viņa ieradīsies tikai rīt, jo jūs atbraucāt pirms laika,,, Vai tas nekas, ja šovakar nakšņosiet viena?

—   Nē, — Izabella teica.

—   Mūsu bibliotēka ir jūsu rīcībā. „ Un arī diskotēka … Vai jums patīk mūzika?

—   Jā, — Izabella teica.

—   Pat par daudz, — Blanšāra kundze piebilda. — Kā viņa pati saka, lai varētu strādāt, viņai nepieciešams skanošs fons… Izabella var būt brīnišķīga skolniece, ja pieķeras saviem skolotājiem, bet vienīgi dievs zina, cik grūti iekarot manu meitu!

Izabella nopūtās. Viņa necieta, kad runāja par viņu, un māte dzina viņu izmisumā. «Māte ir briesmīga..,

netaktiska, pļāpīga, sentimentāla,» viņa pie sevis domāja, «viņa saka visu, ko nemaz nedrīkst teikt… Cik labi, ka viņa tūlīt brauks prom… Sī direktore kļūst nepacietīga… Kāda laime!» Blanšāra kundze un direktore ātri pārrunāja visus galvenos jautājumus: par mācībām, veselību, drēbēm. («Jā, viņai ir vakartērps… Jātnieces tērps? Nu protams, bet mēs nepaņēmām līdzi. Es to atsūtīšu… Slidas? Es par tām nepadomāju, bet tās droši vien var viegli nopirkt.»)'

—   Tas arī viss, — direktore teica, — es ceru, ka jūsu meitai šeit patiks.

—   Es nezinu, — Izabella teica.

Pienāca šķiršanās brīdis. Blanšāra kundze gribēja to piepildīt ar pāri plūstošu mātes maigumu, gudrību un padomiem; Izabella izvairījās no vārdiem: «Nu tad uz redzēšanos, mamm… Labu veiksmi Tokijā!… Noskūpsti papu!»

—   Vai tu viņam rakstīsi?

—   Tad jau redzēs, — Izabella teica.

Pēc Blanšāra kundzes aizbraukšanas direktore nodeva Izabellu angļu valodas skolotājas mis Bērnsas rokās, un tā viņai parādīja klases, vingrošanas zāli, mūzikas istabu, sporta laukumu, peldbaseinu, upi, ēdamtelpu un visbeidzot lielo meiteņu guļamistabas. Uz visiem anglietes paskaidrojumiem Izabella atbildēja ar iemīļotajiem vārdiem: «Jā… Nē… Tad jau redzēs… Es nezinu.»

—   Līdz vakariņām vēl atlikušas trīs stundas, — mis Bērnsa beidzot teica. — Ko jūs domājat darīt?

—   Vai drīkstu iekārtoties bibliotēkā?

—   Noteikti, es jūs pavadīšu.

Sajā grāmatu pasaulē Izabella atdzīvojās, labpatikā ieņurdējās, pētīja nosaukumus un izskatījās apmierināta.

—   Nemaz nav slikti tādai koležai… — viņa secināja.

—   Stendāls, Balzaks, Kami, Sent-Ekziperī, Heming-

vcjs…

—   Un Dikenss, Tomass Hārdijs, Virdžlnija Vulfa, — lepni turpināja angliete.

—   Nu protams, — Izabella teica. — Un kas atrodas tajā lielajā lādē pašā kaktā?

—   Nekas sevišķs, — teica mis Bērnsa, — mūsu bibliotekāre Siīelas jaunkundze atrada bēniņos veselu kaudzi papīru un lika tos nonest lejā, lai sakārtotu, bet viņa atgriezīsies tikai rīt… Vai jūs te pakavēsieties divas stundas?

—   Jā, — Izabella teica.

—   Tad uz drīzu redzēšanos… Starp abiem logiem atrodas atskaņotājs.

Nepaguva vēl angliete nozust aiz durvīm, kad Izabella jau izstaipījās, apmierināti nopūtās un uzlika plati, lai paklusām skan džeza mūzika. Pēc tam viņa pievilka krēslu pie lādes un sāka pētīt vecos dokumentus. Tur bija viss: ēdienkartes, deju vakaru kartes, lekciju klades, izlaboti sacerējumi, teātra programmas (Comйdie Franзaise — 1898 — «Iedomu slimnieks»). Kāds albums violetos vākos piesaistīja viņas uzmanību ar savu eleganci. Viņa atvēra albumu. Rokraksts bija sīks, skaidrs, izkopts. Pirmajā lappusē bija rakstīts: Emīlijas Galaci (otrā B), dienasgrāmata — iesākta 1901. gada 2. oktobrī. Itāliete? Nav teikts. Tā sākās ar atmiņām par mācību gada sākumu: «Mani māc bailes. Es pūlos būt drosmīga, bet visas šīs meitenes…» — un pēc tam bija aprakstīts direktors. («Lūk, kā, toreiz bijis direktors?» Izabella nodomāja.) Viņu sauca Gardona kungs, un viņš brīžiem atļāvās pasmaidīt, toties viņa sieva — Gardona kundze, dzimusi di Ronserē, likās ārišķīga un barga. Tad dažas skolotāju un skolnieču portretu skices, diezgan jocīgas, pēc tam pēkšņi tonis mainījās, un Izabella pilnīgi aizrāvās ar lasīšanu. Viņa ērtāk iesēdās krēslā un kāri šķīra lapas.

Emīlijas Galaci dienasgrāmata

1901. gada 15. oktobris. — Sorit mani izsauca Gardona kungs un paziņoja, ka turpmāk man būs istabas biedrene — Zizele de Kleresa. Es esmu priecīga; viņa ir skaista un mazliet mežonīga. Mēs tūlīt sākām runāt par mūziku un dzeju. Viņai patīk Sopēns un Misē. Mēs sapratīsimies Joti labi. Šobrīd viņa izsaiņo savas mantas. Viņas ģimenei pieder pils Normandijā, bet to piemeldēja nelaimes, un tagad pat jumts ir caurs. Par pansiju samaksāja viņas vecmāmiņa. Es viņai paskaidroju, ka skola ir sadalījusies divās nometnēs — Dumpiniecēs, kuras vadu es, un Svētulēs, kas iedomājušās, ka ir svētās, bet Īstenībā ir tikai slapjas, bailīgas un tramīgas vistas. Es apjautājos, kurā pusē viņa nostāsies. «Es,» viņa atteica, «es būšu pati velnišķīgākā no velnenēm.» Viņa man patīk, bet, ja jau rakstu par viņu, tad būs vien jāliek dienasgrāmata aiz atslēgas, Tas nesagādās grūtības. Mans čemodāns ir aizslēdzams.

1901. gada 20. oktobris. — Ārprāts, cik ātri var sadraudzēties! Vēl tikai pirms nedē|as es vispār nepazinu Zizeli, toties tagad viņa man ir viss, jā, pat dārgāka par mūziku. Ne jau es viena viņu apbrīnoju. Ar savu bezbailību viņa ir iekarojusi visu Dumpinieču apbrīnu. Viņa būs labākā koležas jātniece, labākā airētāja, labākā kroketa spēlētāja. Kapelā viņa izrādīja tik pārspīlētu dievbijību, ka samulsināja mūsu labo garīdznieku Scnivāla tēvu. Bet viņam, tāpat kā viņai, patīk Satobriāns. Es uzjautrinos, klausoties viņos. Viņi ir tik romantiski. «Ak, de Kleresa jaunkundze,» saka garīdznieks, «tas lielais skumības noslēpums, ko mēness stāsta vecajiem ozoliem!» Literatūras skolotājs, kuru dēvējam par Fortūnio, sarkst, kad Zizele raugās viņā, acu nenovērsdama. Vīrieši ir tik piekāpīgi. Šorīt pat — jauns pastnieks, ļoti glīts zēns, at*

nesa man ierakstītu vēstuli. Es ar viņu pakoķetēju tāpat vien, lai paskatītos, kas būs. Viņš tūlīt pat iekrita — un tik naivi. Es teicu Zizelei: «Kāda vara mums dota.» — «Jā,» viņa atbildēja, «tas reibina.» 'Viņa tik jauki prot sapurināt savus gaišos matus, ka es jūtos satriekta.

25. oktobris. — Vakarvakarā Zizele ļoti atklāti izstāstīja man par savu ģimeni. «Mani vecāki nav jauni, bet viņi diemžēl interesējas pavisam par citām lietām nekā es,» viņa teica. «Viņi runā vienigi par barību, lopkopību, politiku. Starp mani un viņiem mūžīgi rodas ikdienišķas nesaskaņas.» Kā jau domāju, viņi ir tuvu bankrotam. Zizele zina, ka māte sapņo izprecināt viņu kādam ļoti bagātam kaimiņam, kaut gan viņam jau pāri četrdesmit. Bet Zizele drīzāk padarīs sev galu nekā piekritīs. Šorīt viņa man uzdāvināja grāmatu (Doriāna Greja portrets) un pirmajā lapā ierakstīja: «Manai pirmajai, manai otrajai, manai vienīgajai.»

30. oktobris. — Tā kā mēs abas franču valodā bijām labākās — Zizele pirmajā, bet es — otrajā vietā, Gar* dona kungs veda mūs vakar uz Comčdie-Frangaise teātri. Skolas omnibuss aizveda mūs visus trīs līdz Garšai, kur mēs pārsēdāmies vilcienā. Gardona kundze bija palikusi mājās. Paldies dievam! Viņš ir daudz laipnāks, kad sievas nav klāt. Mūžīgi viņa liek viņam izjust, ka ir dzimusi di Ronserē. «Nu un kas, ka di Ronserē?» mēdz teikt Zizele. Izrādīja «Esteri». Sensīras meitenēm gan bija laime, ka atradās tik izcils dzejnieks, kas rakstīja par viņām traģēdijas. «Tieši viņš,» Zizele teica, «atrada tik daudz maiguma, lai mēģinātu ar šīm jaunajām skaistulēm.» Starpbrīdī foajē bija arī Politehniskās skolas audzēkņi uniformās, tie nespēja no mums ne acu novērst. Gardona

kungs dižojās, viņš pat nopirka mums programmu un skābās konfektes. Traki cēli!

3. novembris. — parku ietin migla. Noslēpumaina, skumīga diena. Sākam gatavoties koležas svētkiem (dibināšanas gadadienai). Gardoni parasti aicina savus draugus, un katrai audzēknei ir tiesības ielūgt brāli vai brālēnu. Arī izrāde būs (viens cēliens no «Mizantropa»), Zizele, protams, tēlos Selimēnu, es — Elianti, pēc tam būs balle. Mēs visas esam neprātīgi uztraukušās. Vēl nekad deju stundām nav bijusi tāda piekrišana. Tagad modē jauns valsis — bostons, kas noteikti jāiemācās. Vakar bija pilnmēness nakts. Zizele aizvilka mani uz parku. Pēc desmitiem ir aizliegts iet ārā, bet viņa atklāja, ka, ejot caur pagrabiem, var tikt laukā pa mazām durtiņām, kas nekad nav aizslēgtas.

20. novembris. — lielā diena. Šorīt, izgājusi no savas istabas, es ieraudzīju gaitenī vienreizīgu virsnieku gaiši zilā liuzāru vestē. Mandelvcidīgas, melnas acis, tikko manāmas Ūsiņas virs «purpura» lūpām, kā mēdz rakstīt romānos. Es biju tik pārsteigta, ka ļāvu sevi pamanīt. Viņš iesmējās un stādījās priekšā: «Fabiāns di Ronserē… Esmu jūsu direktores māsasdēls… Viņa bija tik laipna, ka ielūdza mani.» Mēs apmainījāmies daudzsološiem skatieniem.

21. novembris. — Pulkstenis ir četri no rīta. Es esmu pusdzīva no aukstuma un noguruma … Un tomēr es nespēju gulēt. Ko tas dotu? Es tik un tā nespētu aizmigt… Zizele… Ak! Cik ļoti es baiļojos viņas dēļ… Bet jāsaņemas un jāapraksta viss, kas notika. Varbūt tas palīdzēs

man nomierināties… Ar ko lai sāku? Tūliņ pēc vakariņām ēdamzālē, kā katru vakaru (bet ar svētku maltīti), mēs ar Zizeli nācām augšā pārģērbties. Krinolīna svārki, diezgan dziļš dekoltē — mēs izskatījāmies visai kārdinoši. Pagalms dimdēja no daudzo zirgu pakavu klaboņas. Cits pēc cita piebrauca ielūgtie viesi. Man bija briesmīgs lampu drudzis, sirds dauzījās kā negudra, atmiņa atteicās klausīt. Tiklīdz uzkāpām uz skatuves, pašapziņa atgriezās un atmiņa arī. Jāteic, ka mēs uzstājāmies ar lieliem panāku micm… Skaistais leitnants, sēžot blakus krustmātei pirmajā rindā, nenolaida acis no Zizeles. Es redzēju, kā viņš paliecās uz Gardona kundzes pusi, un saklausīju: «Kas ir šī skaistule?» Diez vai atbilde bija labvēlīga; Gardona kundze Zizeli nemīlēja.

Pēc izrādes, vairākkārtīgas izsaukšanas un kompli mentiem sākās balle. Kavalieru bija mazāk nekā meiteņu, un mēs visas tāpēc bijām mazliet satrauktas. Vai mūs uzlūgs? Un vai tieši tie vīrieši, kuri mums patika? Vai arī būsim spiestas visnožēlojamākā veidā dejot cita ar citu? Ar Zizeli ātri vien viss bija kārtībā. Fabiāns di Ronsere metās pie viņas un izraibināja viņas deju karti ar sev rezervētām dejām. Viņa ļāvās, neslēpdama patiku un neaizmirsdama vienu valsi rezervēt arī Fortūnio. Mani sa vukārt izvēlējās jauns, visai patīkams dienvidamerikānis diplomāts, kādas mūsu čīlietes brālis. Viņš neatkāpās no manis visu vakaru. Katrā ziņā vai nu ar viņu, vai kādu citu, bet visu vakaru es neizlaidu nevienu deju un pilnībā pazaudēju Zizeli no redzes loka. Ap pusnakti sākās negaiss, bet orķestris noslāpēja pērkona grāvienus. Pulksten divos naktī Gardona kundze sasita plaukstas un paziņoja, ka pienācis laiks iet gulēt. Es gribēju sameklēt Zizeli, bet, tā kā viņas nebija tuvumā, nedaudz uztraukusies, kāpu augšā viena.

Pēc desmit minūtēm viņa ieradās satraukta, aizelsusies, drudžaini mirdzošām acīm un metās man ap kaklu.

Viņas neparastais uzbudinājums izbiedēja mani. Es noprasīju: «Kas tev kaiš?» Viņa atbildēja: «Man sākas liels piedzīvojums, vislielākais manā mūžā.» — «Liels piedzīvojums?» — «Vislielākais,» viņa teica, «mīlestība.» — «Ko tu tur muldi?» — «Paklausies, Emīlij… Vai tu manīji, kā Fabiāns di Ronserē izveda mani dārzā…» — «Dārzā? Nē, neredzēju vis. Kāpēc dārzā — šādā laikā?» — «Starp divām dejām… Mēs bijām tik sakarsuši. Valsēdams viņš visu laiku mani lenca. Beidzot mēs izgājām laukā. Liepu alejā, tu jau zini, tajā, kas ved uz siltumnīcu, viņš man teica: «Līdz šim es domāju, ka mīlu visas sievietes un nevienu. Vienaldzīgs es lidinājos no vienas pie otras. Karavīrs jau nevienai pārāk ilgi nepievērš uzmanību. Un nu šovakar es pēkšņi jūtu, ka nespēšu bez jums dzīvot. Jūs esat tā, par kuru sapņoju, pats to nenojauzdams, jūsu skaistums, prāts, grācija… Pirmo reizi es apjaušu, ka šiem trim vārdiem «es jūs mīlu» ir nozīme.,. Dziļa un patiesa nozīme.»»

Viņa atkārtoja šos teikumus ar tādu degsmi, ka es pūlējos to mazināt: «Visi vīrieši tā runā.»

«Tā nav taisnība,» Zizele iekaisa, «un viņi to nesaka tā kā viņš… Sajā brīdī mēs izdzirdām pirmos pērkona erāvienus, nolija pirmās lietus lāses. «Jūsu tērps!» viņš iesaucās un vilka mani uz siltumnīcas pusi… Tur ir sols, itceries, pio palmām. Mēs uz tā apsēdāmies, viņš apņēma mani ap vidukli un gribēja noskūpstīt.»

«Ak, Zizele!»

«Ko, ak, Zizele? Vai tad nav dabiski, ka vīrietis skūpsta sievieti?»

«Ir, bet tu vēl esi tik jauna.,. Un tu viņu tikpat kā nepazīsti.»

«Tas nav tiesa… Cilvēku daudz labāk Iepazīst pēc stundu ilgas mīlestības, nevis pēc gadu ilgas vienaldzības… Starp citu, viņš mani precēs.»

«Viņš tevi bildināja?»

«Jā, bet viņam vispirms jālūdz vecāku un savu priekšnieku piekrišana…»

«Priekšnieku? Kādēļ priekšnieku?»

«Armijā tā pieņemts… Nu, kad viņš redzēja, ka visi brauc prom, viņš teica, ka nakšņošot koležā, istabā, kas atrodas blakus mūsējai, un uzaicināja mani pie sevis, lai mēs varētu turpināt sarunu.»

Es iesaucos: «Zizele! To tu nedarīsi!… Tu gribi to darīt? Tu esi traka!»

«Arī es sākumā teicu viņam tāpat: «Jus esat traks! Tas nav iespējams… Es dzīvoju kopā ar vēl vienu audzēkni un starp citu…» —

«Pagaidiet, kamēr jūsu drafldzcne iemieg,» viņš teica ..,

«Vai ari paskaidrojiet viņai visu … Ja jau viņa ir jūsu draudzene, tad viņai droši vien piemīt jūsu smalkums un drosme… Kas tur ļauns?

Jūs taču, cerams, nedomājat, ka es ļaunprātīgi izmantošu jūsu jaunību un vēl savas radinieces pajumtē? Gluži otrādi, es vēlos vienīgi paildzināt vakaru, kas bija skaistākais manā mūžā … Tādas iespējas mums vairs nebūs līdz pat tai dienai, kad jūs piekritīsiet cieši savienot mūsu likteņus. Jūs redzēsiet, cik patīkami ir pavadīt nakti, runājoties ar ļoti mīļu draugu …» Es nodomāju, ka viņai taisnība, un apsolīju.»

«Zizele,» es iebildu, «es neļaušu tev ne soli spert laukā no šīs istabas… Tu riskē ar savu labo slavu, laimi… Ko tu vispār gribi? Vai kļūt par viņa mīļāko?»

«Nē, es viņam uzticos.., Tad jau drīzāk man jābaidās pašai no sevis.»

«Vai droši zini, ka viņu mīli?»

«Ārprātīgi!»

Vēl tagad nezinu, kāds dēmons, kurš bija izkāpis no mūsu lasītajām romantiskajām grāmatām, mani tovakar iedvesmoja. Prātā iešāvās Doriāna Greja teiktais: «Ja gribi atbrīvoties no kārdinājuma, pakļaujies tam.» — «Nu labi! Ja jau tu viņu mīli un viņš mīl tevi,» es teicu, «lai notiek!… Vai zini, kur atrodas viņa istaba?» — «Jā, otrā no mums pa labi.» — «Tad ej!»

Nu jau stundu viņas nav.

21. novembris. — vakars. Šorīt Zizele pārradās tikai ap pieciem. Viņa izskatījās reizē laimīga un novārgusi. Viņa bija pārsteigta, redzot, ka esmu augšā. Es jautāju: «Tu nebiji… Tu neesi — viņa mīļākā?» — «Nē, bet esmu viņa lieta,» viņa atbildējā. Es neuzdrošinājos pajautāt, ko tas nozīmē. Viņa izģērbās un klusītēm likās gulēt. Jau pēc dažām minūtēm viņa gulēja ciešā miegā. Es apsēdos pie viņas gultas saraudātām acīm, šausmās sastingusi. Viņa nogulēja līdz pat modinātāja zvanam. Es baidījos, ka tikai pārējās nepamana mūsu abu īgno noskaņojumu, bet visas bija pārgurušas no vakardienas balles un pašas savu atmiņu varā, tāpēc arī nekā nemanīja. Pēc brokastīm Zizele lūdza, lai pavadu viņu līdz siltumnīcai, viņa vēlējās vēlreiz redzēt to vietu, kur tik krasi pārmainījās viņas dzīve. «Un tālāk?» es jautāju. — «Tālāk viņš man rakstīs un paziņos par savu vecāku attieksmi.» — «Ar ko viņi nodarbojas?» — «Viņa tēvs ir ģenerālis Bretaņā… Tas nebūs ilgi.» — «Un kā ar taviem vecākiem?» — «Es vēl neko nerakstīšu viņiem, vismaz līdz tam brīdim, kad uzzināšu, kā viss noritēja Fabiāna ģimenē…

Katrā ziņā mēs apprecēsimies, tas ir tikai laika jautājums.» Es ceru, ka viņa nemaldās. Citādi viņa neizturētu to.

10. decembris. — sniga. viss parks balts. Arā ir ]oti auksts, un dīķis pārklājies ar plānu ledu. Drīz varēs slidot. Zizele nesaņēma no Fabiāna nekādu ziņu. Viņa ir satraukta. Viņš viņai atstāja savu adresi: Panteona laukums 5. Viņa rakstīja uz turieni vai katru dienu. Nekādas atbildes. Kas noticis? Varbūt direktore, kas noteikti pazīst sava māsasdēla rokrakstu, pārtvēra viņa vēstules? Zizele tam netic. Viņa katru dienu pati iet pretim jaunajam pastniekam, kurš par smaidu neatsakās nodot vēstules tieši viņai. Tātad… Viņa domā, ka ar Fabiānu atgadījusies vai nu nelaime (viņš piedalās jāšanas sacīkstēs), vai arī viņš ir aizsūtīts uz kolonijām. Bet šajā gadījumā viņš viegli varētu viņu laikus brīdināt.

11. decembris. — nekādu jaunumu. Uz Zizeli žēl skatīties. Taisni brīnums, ka skolotāji vēl nesūdzas direkcijai, jo klases pirmā skolniece vairs it nemaz nemācās, viņa tikko dzird jautājumus, kurus viņai uzdod. Taisnība gan, ka visa koleža patlaban ir aizrāvusies ar gatavošanos nākamajiem svētkiem, kuri notiks pēc nedējas uz aizsalušā ezera. Mums ar Zizeli jādejo uz ledus pas de deux, bet vai Zizele tad vēl būs šeit? Neesmu par to pārliecināta. Vakarvakarā, pēc tam kad apgūlāmies, mēs vēl ilgi viena ar otru tumsā sarunājāmies. Tagad viņa ir izlēmusi braukt pie Fabiāna uz Panteona laukumu, lai uzzinātu, ko tālāk darīt. Vai nu viņš tūlīt apprecēs viņu — un šajā gadījumā viņai jālūdz savu vecāku piekrišana —, vai arī, ja viņam vajadzēs vēl ilgi gaidīt, viņa piedāvāsies palikt un dzīvot kopā ar viņu. Tas gan būs liels risks,

bet tomēr labāk, viņa teica, nekā šīs šaubas un atšķirtība, kas nonāvē. Kā viņš viņu sagaidīs? Es vēl nesen lasīju kādu Mopasāna noveli, kurā jauni ļaudis runā par savu mīlestību. Viņi ir tik ciniski, lielās ar savām uzvarām un uzjautrinās par tām. Ja nu Fabiāns… Bet labāk par to nedomāt, tas būtu pārāk šausmīgi. Viņa tik ļoti viņam uzticas.

12. decembris. — brīnumainā kārtā mums izdevās dabūt atļauju abām bez pavadoņa doties rītvakar uz «Comйdie-Franзaise» teātri. Es pateicu, ka mums ir nopirktas biļetes. īstenībā Fortūnio mums tās nopirka, jo viņš ir bezgala jauks cilvēks. Es viņam teicu: «Jūs tik aizrautīgi stāstījāt mums par Misē teātri, kungs, ka mēs vai mirstam aiz vēlēšanās skatīt pašas savām acīm komēdiju «Nevajag neko solīt». Fortūnio jutās aizkustināts, un Gardona kungs piekrita, jo mēs esot «nopietnas meitenes». Nabaga Gardons! Beidzot viss nokārtojies. Omnibuss aizvedīs mūs līdz Garšai ^un atkal atbrauks mums pretī uz vilcienu, kas pienāk ceturksni pēc pusnakts. Es iešu uz teātri, Zizele uz Panteona laukumu. Mēs vēlāk sastapsimies stacijā. Kas notiks, ja man būs jābrauc atpakaļ bez viņas? Neuzdrošinos par to pat domāt,

13. decembris. — es uzmanīju ZizelI līdz pusnaktij. Nu viņa beidzot aizmigusi. Tas, kas vakar notika, bija daudz briesmīgāks par to, ko mēs varējām iedomāties, tomēr man tas jāpastāsta. Droši vien būs vajadzīga mana liecība, un varbūt tieši es glābšu Zizeli. Jo viņa nekā neteiks … Tātad es atstāju viņu vakarvakarā ap pulksten septiņiem Senlazāra stacijā. Viņa paņēma fiakru un teica kučierim: «Uz Panteona laukumu 5.» Kad desmit minūtes pēc pusnakts es atkal sastapu viņu kupejā (otrās klases

vagonā, kam bija ar zilu drapu apsistas sienas, dega noplukusi eļļas lampiņa, kuru es nekad nespēšu aizmirst), lūk, ko viņa vienaldzīgā, bezkaislīgā balsi man pastāstīja:

«Es ierados Panteona laukumā tieši septiņos. Jautāju durvju sardzei pēc Fabiāna. «Piektajā stāvā pa kreisi, pašā gaiteņa galā.» Es uzkāpu augšā un piezvanīju. Iekšā varēja dzirdēt balsu murdoņu un smieklus. Pēc brīža durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvēja Fabiāns samta vestē. Viņš izskatījās apjucis; varētu gandrīz teikt, ka viņš mani uzreiz neatcerējās. Pēc tam viņš skarbi noprasīja: «Ko jūs darāt Parīzē? Ko jūs vēlaties?» — «Vai tad jūs nesaņēmāt, manas vēstules?» — «Saņēmu. Bet kālab tad bija jābrauc šurp?» — «Es jums par to rakstīju… Ilgāk es vairs nejaudāju izturēt, nesaņemot no jums nekādu ziņu. Fgbiān, ja jūsu vecāki ir pret mums noskaņoti naidīgi, mēs būsim daudz laimīgāki, ja dzīvosim kopā pat nabadzībā, nevis šķirti.»

Viņš ieveda mani maziņā priekšnamā. «Nerunājiet tik skaļi,» viņš man klusi teica. «Pie manis ir atnākuši daži draugi. Ko jūs gribat, lai es ar jums iesāku, mans nabaga bērns? Man ir tikai viena istaba.» — «Es dzīvošu kopā ar jums.» — «Nerunājiet muļķības! Jūsu ģimene tam nekad nepiekritīs, jūs neesat pilngadīga.» — «Mani vecāki ar prieku piekritīs mūsu laulībām, lai tikai izvairītos no skandāla.» — «Tas viss ir muļķības… Bet uzgaidiet, kamēr tieku vaļā no draugiem.» Viņš iegāja istabā un aizvēra aiz sevis durvis. Es nedzirdēju, ko viņš draugiem teica. Kāds — bet tas nebija viņš — ļoti skaļā balsi noteica: «Ak, tā ir mazā pansionāre? … Pieņemiet manus apsveikumus, dārgais!» Tad viņi visi iznāca ārā — pieci uniformās tērpti virsnieki, kuri garāmejot mani nopētīja — cits ironiski, cils it kā nožēlojot. Kāds teica: «Prātīgi, Fabiān! Rīt no rīta pulksten sešos kazarmās.,. Netaisi jokus!» Pēc tam viņi nozuda kāpnēs.

Tad Fabiāns ieveda mani iekšā. Viņš bija drūms un neapmierināts. Ne glāsta, ne skūpsta. Morāles stunda: «Visam savs laiks, meitenīt. Mīlestība ir mīlestība, balle ir balle, un dienests ir dienests.» — «Bet, Fabiān, tas taču bijāt jūs, kas mani iekvēlinājāt ar savu atzīšanos; kamēr jūs nekā nebijāt teicis, es ne par ko citu nedomāju kā vien par dejošanu un mūziku. Tas bijāt jūs, kas mani aicināja aiziet uz jūsu istabu, tas bijāt jūs, kas…» — «Jā, man to nevajadzēja darīt; es pakļāvos skaistās nakts skurbumam, negaisam, jūsu daiļumam… Diemžēl dzīvē viss ir citādi… Jau nākamajā rītā es atjēdzos… Jums jādara tāpat. Nu! Brauciet atpakaļ uz Sasī, meitēn… Spēlējiet teātri, bet nedzīvojiet tajā!» Laiku pa laikam viņš nervozi skatījās pulkstenī. Uz galda bija vēstules, manējās. Emīlij, tās pat nebija atplēstas! Viņš vēl vienmēr runāja, bet maigais, tēvišķīgais sākuma tonis kļuva arvien skarbāks. Beidzot viņš bargi teica: «Nu, pietiek! Pusastoņos man norunāta tikšanās. Es nevēlos, lai jūs redzētu manā istabā.» -r«Sieviete?» — «Jā.» — «Jūsu mīļākā.» — «Pagaidām vēl ne… Starp citu, ar kādām tiesībām?… Nu! Ejiet, ejiet tūlīt pat, vai arī es būšu spiests…» — «Mani padzīt, Fablān? Tas gan būtu skaisti!»

Sajā brīdī atskanēja zvans. Trīs īsi zvani. Viņš nobālēja, nikni iegrūda mani garderobē, kur es stāvēju starp divām uniformām, kuru pogas un pozamenti skrāpēja man seju, un neskanīgā, bet briesmīgā balsī nošņāca: «Ja tu kaut ko teiksi vai pat pakustēsies, tad nemūžam mani vairs neredzēsi.»

Es jutu viņa apņēmību un ne reizi nepakustējos. No savas slēptuves es nekā neredzēju, toties dzirdēju, Sieviete, kas atnāca, bija aktrise, jo pirmais, ko viņa teica, bija: «Manu nabaga Fabiān, man ir tikai pusstunda laika, man šovakar jāspēlē, bet «Odeons» nav tālu, un man nav jābūt uz pirmo cēlienu.» Sākumā Fabiāns, acīm

redzot kautrēdamies no manas klātbūtnes, bija vienkārši smieklīgs. Viņš kaut ko nomurmināja. Pēc tam viņš mazpamazām aizmirsa manu klātbūtni, atguva pašpārliecību — un vai vari iedomāties, ko es dzirdēju? «Līdz šim es domāju, ka mīlu visas sievietes un nevienu. Karavīrs jau nevienai pārāk ilgi nepievērš uzmanību.,. Un nu, šovakar, es pēkšņi apjaušu, ka šiem trim vārdiem — es jūs mīlu — ir nozīme… dziļa un patiesa nozīme.» Tie paši vārdi, ko viņš sacīja mani Gandrīz vārds vārdā!… Tad klusums… Viņa iesmējās; es sapratu, ka viņa uzjautrināta aizstāvas. «Mans dārgais,» viņa teica, «nesatrauciet mani, es taču jums teicu, ka man šovakar jāspēlē.» — «Liela muiža!» Fabiāns teica. «Arī man rīt jau sešos no rrta jābūt kazarmās.» — «Vēl jo vairāk iemesls būt prātīgam.» Viņa apgāja apkārt istabai, komentēdama pie sienām pielīmētos sieviešu attēlus. Pēc tam viņa paķircināja Fabiānu par manām vēstulēm, un viņi izgāja priekšnamā, kur diezgan ilgi aizkavējās. Es domāju, ka tas bija ilgs skūpsts.

Kad es izdzirdēju durvis aizcērtaniics, es iznācu no slēptuves tā, ka Fabiāns, atgriezies istabā, jau atrada mani priekšā ledaini saltu un nicinājuma pilnu. Viņš izskatījās drīzāk nokaunējies. «Jūs taču dzirdējāt, ka nekas briesmīgs nenotika,» viņš teica. «Man jāatvainojas, ka piespiedu jūs pats pret savu gribu būt par šīs mazās ainas liecinieci, bet kas pie tā vainīgs? Ja bez brīdinājuma ielaužas otra cilvēka dzīvē, var sagaidīt pārsteigumus… Vēlāk no tiem atjēdzas… Jūs vairs neesat dusmīga?»

Un viņš mēģināja saņemt manu roku… Jā, Emīlij, un es sapratu, ka viņš domāja: «Ja jau tā otra ir prom, ši meiča, kas nemaz nav tik slikta…» Bet, kad viņš mēģināja mani apskaut, es jutu sevī briesmīgas dusmas. Tas jau bija par daudz! Es izrāvos un, tā kā viņš nāca man virsū ar tādu dīvaini svešu un satumsušu skatienu, kas

mani pārbiedēja, paķēru no galda bronzas tintnīcu un metu viņam pa galvu. Tā ķēra deniņus; viņš sabruka, galva atsitās pret gultas koka galu, un viņš tā palika guļam bez samaņas. Asinis plūda straumēm. Es noliecos pār viņu; viņš vairs neelpoja. Tad es izdarīju muļķību. Man sametās bail, un es aizbēgu. Varbūt man vajadzēja s kriet meklēt palīdzību, bet es redzēju, ka viņš ir miris. Un kā es varētu izskaidrot savu klātbūtni?»

Viņa bija bāla, ļoti mierīga. Es teicu;

«Es tevi nenosodu, Zizele, Es droši vien darītu tāpat kā tu,., Ko tu tagad iesāksi?»

«Jāgaida,» viņa teica. «Ja mani neviens neturēs aizdomās, es nepieteikšos, ja nu vienīgi kādu nevainīgu cilvēku tiesās par manu noziegumu… Manai ģimenei piemīt trūkumi, tomēr šo skandālu tā nav pelnījusi… Starp citu, nemaz nebūtu grūti pierādīt manu vainu… Fabiāns ir Gardona kundzes māsasdēls; viņa zina, ka šovakar esmu bijusi Parīzē.., Virsnieki redzēja mani Panteona laukumā un varēs mani aprakstīt; viņa varēs salīdzināt. Tu pati, Emīlij,,.»

«Es, mīļumiņ? Tu labi zini, ka es neteikšu nekā tāda, kas varētu tev kaitēt… Bet ir vēl tā nabaga aktrise, kas ne pie kā nav vainīga,,. Un arī durvju sardze liecinās, ka tovakar augšā uzkāpa divas sievietes.»

Vilciens pienāca Garšā. Koležas omnibusa sēdekli snauda vecais kučieris Medū. Zirgi mīņājās uz apledojušā ceļa. Viss bija tik dabiski, vienkārši, viegli, un tomēr jau rīt mana labākā draudzene var tikt apvainota slepkavībā. Mans pienākums bija būt viņai līdzās un cīnīties par viņas dzīvību.

«Rīt,» es teicu Zizelei, «ļauj man pastāstīt par teātri Gardonam un Fortūnio. Lai tev vēlāk nepārmestu melus.»

Kāda naktsl

14. decembris. — Mēs ar Zizeli visu dienu vērojām pa logu, vai nenāk policija un žandarmi. Bet viss bija kā parasti. No jaunā pastnieka es dabūju avīzi. Ne vārda par di Ronserē lietu. Varbūt līķis vēl nav atrasts? Un tomēr durvju sardzei, pulkam, draugiem taču vajadzēja uztraukties. Gardona kundze ienāca ēdamtelpā un nekā neteica. Pēcpusdienā pats Gardons atnāca skatīties, kā trenējas slidotājas. Svētkiem jānotiek parīt. Es teicu Zizeleii «Pasaki, ka esi slima, un nedejosim to pas de deux.» Zizele atteicās. Varētu teikt, ka viņa izaicina likteni. Tā nu mēs mēģinājām. Man sala, un es jutos briesmīgi nelaimīga.

15. decembris. — Joprojām nekā. Rīt svētki!

16. decembris. — Istabā esmu viena patf. Pēc tādas dienas! Bet jāstāsta viss pēc kārtas. Laiks bija brīnumjauks. Pie dīķa bija sadzīti masti, kuros plīvoja oriflammas. Pašā dīķa vidū bija apzīmēta bīstamā zona pārāk plāns ledus). Izrāde notika tālu no tās vietas, pie paša krasta, kur drūzmējās pūlis: radi un draugi, kas bija atbraukuši no Parīzes un Versaļas, visi audzēkņi un visi ciema iedzīvotāji. Mēs ar Zizeli patiešām labi izpildījām savu priekšnesumu un, aplausu vētras pavadītas, sadevušās rokās, slidojām uz malu, kad Zizele pēkšņi pārtrauca slidot un šausmu pilnā balsī jautāja:

«Tu viņu redzi?»

«Ko?»

«Viņu, tur, blakus Gardona kundzei.»

Es paskatījos uz to pusi un patiešām ieraudzīju leitnantu di Ronserē ar pārsēju uz pieres. Es teicu:

«Jā, tas ir viņš! Tad jau tu nemaz neesi viņu nogalinājusi! Kāda laime, Zizele!.,, Nāc!»

Bet Zizele atrāva savu roku, apgriezās un trakā ātrumā metās bīstamās zonas virzienā. Es viņai sekoju. Tālumā kliedza cilvēki.

Turpmākais norisinājās tik ātri, ka es ar mokām varu to atcerēties. Zizele apsteidza mani vismaz par metriem desmit. Es izdzirdu krakšķi, un viņa iegāzās ledainajā ūdenī. Neapzināti es nogūlos uz ledus un rāpoju uz ielūzi: ma vietu, lai padotu viņai roku. Viņa negribēja tai pieķerties. Tālāk es vairs neatceros. Man šķiet, ka es zaudēju samaņu. Vēlāk man pastāstīja, ka ugunsdzēsēji bijusi lieliski un izglābuši mūs abas.

Kučieris Medū kopā ar Gardoniem un ārstu atveda mūs mājās. Mūs uznesa istabā. Pēc piecām minūtēm es

t

au atjēdzos un varēju piecelties, bet Zizele joprojām bija bez samaņas. Man piepalīdzot, Gardona kundze viņu izģērba un ieberza ar spirtu. Kad Zizele beidzot atvēra acis, viņa iekliedzās:

«Nē! Ļaujiet man nomirt!»

Kāds klauvēja pie durvīm. Es gāju atvērt. Tas bija Fabiāns di Ronserē.

«Kā viņa jūtas?» viņš satraukts man jautāja. «Lūdzu, ļaujiet man ieiet. Es gribu lūgt viņu…»

Dusmīga pienāca Gardona kundze.

«Nē, Fabiān, nē! Tas nav iespējams… Viņa nav apģērbusies.»

Es pastūmu direktori sāņus un pievedu Fabiānu pie Zizeles gultas. Viņš stiepa viņai pretī rokas; viņa metās viņa skavās. Es piegāju pie loga. Uz sniega klātajiem tariem lēni nolaidās sārta novakare.

—   Nu, Izabella, — teica kāda balss. — Ko jūs tik aizrautīgi lasāt? Jūs pat nedzirdējāt, kā es ienācu.

Izabella pacēla acis un kā sapnī ieraudzīja savā priekšā direktori tumšā kostīmā un uniformā tērptu jaunu virsnieku, kas viņai sekoja. Viņam bija mandeļveidīgas, melnas acis, smalkas, jutekliskas lūpas.

—   Mans dievs! — viņa skaļi teica. — Fabiāns di Ronserē!

—   Nē, — smaidīdama teica direktore. — Tas ir mana vīra brāļadēls Zaks Salvī. Viņš ir atbraucis atvaļinājumā no Alžīrijas… Viņam ienāca prātā laba doma vakariņot kopā ar mums, un, tā kā ēdamzāle vēl bija slēgta, es nācu jūs lūgt paēst visiem kopā vakariņas.

Izabella piecēlās, iemeta lādē violeto albumu un tā arī palika stāvam izbiedēta un savaldzināta pārsteigtā skaistā leitnanta priekšā.

LOVE IN EXILE1

Kopš franču rakstnieks Bertrāns Smits dzīvoja Amerikā, viņš publicēja tikai atmiņas un vēsturiskas grāmatas. Viņa sieva Izabella viņu nopēla:

—   Turpiniet vien rakstīt savus iedomu romānus, Bertrān. Politiskā situācija mainīsies, domstarpības aizmirsīsies, bet Nausika pārdzīvos grieķu karavīrus un Tauklodīte — Napoleonu III.

—  Jums taisnība, — viņš atbildēja. — Bet kur gan 1944. gada Ņujorkā lai rastos Nausika un Tauklodīte?

—   Mēs sastopam tās katru mīļu dienu, — Izabella teica. — Jums vajadzētu aprakstīt nu kaut vai Solanžas Viljē un viņas vēstnieka piedzīvojumu. Tas būtu labs sižets romānam.

—   Romānam? — Bertrāns jautāja. — Nē, es jums

1 Mīlestība trimdā (angl.).

nepiekrītu, materiāls ir pārāk niecīgs, taču tur iznāktu brīnišķīga novele. Somersets Moems vai Mopasāns būtu to veiksmīgi izmantojuši.

—   Un kāpēc ne jūs, Bertrān?

—   Tādēļ, ka cs nevaru … Solanža pazīs sevi un — ne jau bez pamata — pārtrauks, ar mani jebkuras attiecības … Bez tam es domāju, ka frančiem trimdā nav citam citu jāaizvaino.

—   Pārveidojiet! Vēstnieku pārveidojiet par pulkvedi, darbības vietu pārceliet uz citu valsti, amerikāņu rūpnieku pārveidojiet par argentīniešu lopkopi… Jums tas nebūs grūti.

♦*-> Ne jau tik viegli, kā jums šķiet, Izabella … Jūs taču vērojat mani strādājam jau divdesmit gadu, un jums jāzina, ka es varu atveidot tikai reālas personas. Pārcelt darbības vietu uz citu valsti — viegli teikt, bet tādā gadījumā daudzas galvenās rakstura iezīmes vairs nebūs ticamas… Un bez tam — ko gan es zinu par argentīniešu lopkopja raksturu, ppr viņa runas veidu, aizraušanos? ,,, Itin neko!

Un nekāda varoņa nebūs.

Nu tad aprakstiet visu, kā bija, saglabājot vēstnieku un vīrieti no Pitsburgas.

<— Es atkārtoju jums: tas nav iespējams. Solanža pazīs sevi un sadusmosies.

—   Es tam neticu.

—   Jūs gribat teikt, ka viņa nedusmosies, lasot sava drauga grāmatā par notikumu, kas izraisīja skandālu Ņujorkā. Nedomāju vis. Dažreiz jūs esat apbrīnojami stūrgalvīga, Izabella.

—   It nemaz. Es pazīstu sievietes, uz kurām jūs, Bertrān, kā jau vīrietis, raugāties ar ilūzijām… Un sevišķi labi es pazīstu manu Solanžu. Jūsu burvīgā draudzene nebūt nebaidās no skandāla, drīzāk no aizmirstības ,Par viņu

runā slikti? Un kas par to, labi, ka vispār runā … Un kas tad jums liek teikt par viņu ko sliktu? Izveidojiet no viņas pievilcīgu varoni…

—       Sižets tam nekādi nepakļaujas. Galvenais manā darbā būtu kontrasts starp atklāto vēstnieku, kurš vēl tic romantiskai mīlestībai, un mūsu Solanžas nekautrīgo cinismu.

—        Bez šaubām, taču cinisms ne vienmēr mēdz būt nepatīkams. Tas ir daudz patīkamāks par liekulību. Jūs parādiet Solanžu kā stipru, cietsirdīgu, nicinājuma pilnu sievieti, kas izrīko vīriešus tikpat viegli kā bandiniekus uz šaha galdiņa. Viņa būs sajūsmā.

—   Viņa^ būs pārskaitusies.

—   Pamēģiniet!

—   Izabella, nekļūstiet uzbāzīga!

—   Bertrān, nekļūstiet pārāk bijīgs!

—       Es neesmu pārāk bijīgs. Bet es nevēlos zaudēt draugu. Solanža ir vairāk vērta nekā viens stāsts. Klausieties, Izabella, es piedāvāju jums kompromisu. Es uzrakstīšu šo stāstu.

—   Beidzot!

—       Pagaidiet! Es uzrakstīšu to, bet pirms publicēšanas, it kā lai uzzinātu viņas domas, es viņai parādīšu šo stāstu, no ar vārdu nepieminot, ka tajā attēlota viņa. Tad es redzēšu, kā viņa izturēsies.

—   Mīļo Bertrān!

—   Kādēļ miļo Bertrān?

—       Tādēļ, ka es dievinu jūsu baltiem diegiem šūtās dzēlības. «Ne ar vārdu nepieminot, ka tajā attēlota viņa!» Un kā gan jūs iedomājaties, ka viņa nesapratīs, ja itin neko nepārveidosiet?

—       Viņa, protams, visu sapratīs, bet varēs pēc patikas brīvi izvēlēties, vai nu pieņemt, vai atvairīt šo triecienu. Ja viņa man sacīs: «Tas man ne sevišķi patīk. Tā nav labākā no jūsu novelēm,» — es zināšu, ko darīt.

—   Mīļo Bertrān!

—   Izabella, nedzeniet mani izmisumā!

—   Es jau klusēju, Bertrān. Strādājiet!

Ugā pieredze bija iemācījusi Izabellai Smitai, ka pierunāt vīru uzrakstīt noveli vai romānu nenākas viegli. Jebkurš sižets radīja morāla, sentimentāla, sadzīviska vai nacionāla rakstura iebildumus. Vismaz līdz tam brīdim, kad māksliniekam beidzot izdevās atrauties no reālā un pārvarēt sevī šīs morālista, drauga, radinieka vai līdzpilsoņa jūtas. Tad rakstnieka talants sagrāba viņu savā varā un viņam eksistēja vairs tikai viņa varoņi. Kopš šī brīža Bcrtrāns, šķiet, dzīvoja laimīgā satraukumā. Varbūt t;1 pēc, ka viņš tik ilgi šaubījās, gaidīja, sižets bija jau nebriedis viņa prātā un radīšanas momentā stāsts veidojās apbrīnojami ātri. Tikpat ātri tapa atveidots arī Solanžas Viljē un vēstnieka piedzīvojums. Novele tika uzrakstīta trijās dienās.

—   Vai tā jums liekas laba, Bertrān?

—   Ne gluži. Bet vispār es esmu apmierināts. Seštūkstoš vārdu, stāstam tas ir pietiekami. Arī vīrietis no Pitsburgas izdevies diezgan labi. Es pat nedomāju, ka spēšu radīt tik tipisku amerikāni. Sievietes tēls ir tikai ieskicēts, bet arī viņai piemīt grācija. Es nevaru iedomāties, ko teiks šejienes lasītāji… Franču lasītājiem novele patiktu…

—   Vai jūs joprojām gribat parādīt tekstu Solanžai?

—   Vajadzētu gan. Tomēr jāatzīstas, ka tagad, kad darbs ir uzrakstīts, man būs žēl, ja to nepublicēšu. Bet es ceru, ka Solanžai nebūs iebildumu. Es esmu pārveidojis daudz vairāk, nekā sākumā domāju.

—   Nu tad es piezvanīšu uz viesnīcu «Pierre» un palūgšu, lai Solanža jūs pieņem, Bertrān?

—   Pagaidiet! Kādē] tāda steiga?

—   Tādē|, ka, ja es ļaušu rīkoties jums, jūs atradīsiet tūkstošiem iemeslu, lai atliktu šo apgrūtinošo tikšanos uz vēlāku laiku. Nekad nevajag atlikt uz vēlāku laiku nepa

tīkamu, taču pilnīgi nepieciešamu lietu kārtošanu. Uzlūkojiet šo vizīti par zobārsta apmeklējumu vai operāciju.

Protams, par nesāpīgu.

—   Vai esat par to pārliecināta?

Tajā pašā dienā pulksten piecos Bertrāns Srnits iegāja pie Solanžas Viljē viesnīcā «Pierre» trīsdesmit otrajā stāvā. Viņš zināja, ka sastaps viņu guļam uz dīvāna. Arī trimdā viņa palika uzticīga saviem Parīzes paradumiem un savu ciešo apņemšanos centās slēpt zem bezrūpības maskas. Apzinoties, ka kājas viņai ir glītas, Solanža it kā nejauši bija pavilkusi svārkus virs ceļgaliem. Viņai blakus uz ūdeļādas apmetņa atradās kāda

Bertrāna grāmata.

Viņa sniedza Bertrānam savu maigo roku ar skaisti nolakotiem nagiem.

—   Cik tas jauki no jums, Bertrān!… Es biju sajūsmināta un arī mazliet pārsteigta, kad Izabella man piezvanīja. Jūsu laulātā draudzene parasti nelutina mani ar tādu uzmanību. Droši vien es esmu stipri novecojusi, ja jau Izabella sūta jūs pie manis, Bertrān, manu mīļo draudziņ!

Vai arī es ,,,

—   Vai arī — kas vēl, Solanža?

—   Tieši to es gribētu zināt.

Un viņa tikko manāmi pasmaidīja. Bertrāns, kurš bija atnācis ar ādas portfeli, nopūtās un izvilka manuskriptu. Solanža plati pasmaidīja.

—   Vai atceraties to laiku, kad es Parīzē lasīju jums savus romānus? — Bertrāns iesāka. — Toreiz jums

labpatika teikt, ka šie lasījumi jūs izklaidē; es biju drošs, ka saņemšu lieliskus padomus.

—   Nevajag mani izsmiet, Bertrān, draudziņ! Es? Lai es dotu padomus tādam slavenam rakstniekam kā jūs?

—   Gribat, lai saku Jums komplimentus, Solanža. Jūs ļoti labi zināt, ka sievietes, viņu rīcību, viņu domāšanas veidu jūs man palīdzējāt iepazīt daudz labāk nekā visi pasaules tikumības sludinātāji. Jūs viena pati bijāt man gan Bafzaka Bernī un Kastrī kundze, gan d’Abrantes hercogiene. Jūs man sniedzāt…

—   BertrānF Bertrān! Ko teiks Izabella?

—   Izabella teiks, ka man ir taisnība. Arī viņai es esmu daudz pateicības parādā. Bet daudzus sieviešu tipus Izabella nepazīst, un viņa to loti labi zina.

—   Jaukais Bertrānl Tagad gribat man iestāstīt, ka šķīstā un skaistā Izabella nespēj pat iedomāties, ka var eksistēt tādas netikles kā es?… Vai saprotat, ka tas, ko jūs man tagad pateicāt, ir vismaz nepieklājīgi? Neiebilstiet, dārgais, es jokojur. Tātad esat atnācis, lai lasītu man savu romānu?

—   Nē, tikai noveli.

—   Kāds prieks, Bertrān! Tas man atsauc atmiņā vecos labos laikus Eilo avēnijas namā, manu veco bibliotēku. Jau gadsimtiem ilgi jūs man neesat parādījis tādu godu.

—   Tas tāpēc, ka šeit es rakstīju tikai politiskus rakstus.

—   Vai tiešām, Bertrān?’ Un aizraujošā novele «Ik mēnesi Atlantijā»? Vai tad tā nav novele?… Un vai tā ir daudz vājāka par iepriekšējo» kuru jūs iesniedzāt žurnālam Textes Europйens … Sakiet jau labāk taisnību, manu draudziņ Bertrān: jūs gribat man nolasīt šo noveli, tāpēc ka es esmu varones prototips, un jūs vēlaties zināt, vai es neiebildīšu. Vai esmu pareizi uzminējusi?

—   Nē. Es tiešām gribu jums nolasīt šo noveli, tāpēc ka tās varone daļēji nokļūst situācijās, kas varētu jums

atgādināt,,, nu, es gribēju sacīt, kas ir analoģiskas tām… bet varoņu raksturos nav nekā ne no jums, ne arī no tiem …

—   Nu, Bertrān, nu!… Jūs gribējāt teikt — ne ari no maniem mīļākiem?… Sakiet vrenl

—   Ļaujiet man pabeigt teikumu: ne arī no tiem vīriešiem, kurus uzskata par jūsu mīļākiem.

—   Izabella piebilstu, ka dod tikai bagātajiem. Tas ir muļķīgi, bet pareizi. Es nejūtu vēlēšanos kļūt nabaga. Nu tad lasiet, Bertrān, draudziņ! Nē, pagaidiet, pasniedziet man cigareti, uguni un pelnutrauku. Paldies. Es klausos jūs.

BertrSns lasīja savu noveli ar zīmuli rokā, šur tur atzīmēdams kādu vārdu, kas pārtrauca teikuma raito plūdumu un šķita nedabisks. Viņam patika pakļaut savus darbus šādai pārbaudei, lasot tos skaļā balsī, jo tā varēja nekļūdīgi atklāt neveiklās vietas un pārspīlējumus. Laiku pa laikam viņš paraudzījās uz Solanžu. Ar acīm redzamu uzmanību un uzjautrinājumu viņa godīgi klausījās. Lasīšana ilga vairāk nekā pusstundu, un Solanža ne reizi nepārtrauca to. Kad Bcrtrāns beidza lasīt un ar tīšu nevērību sameta lapas atpakaļ portfelī, viņa paskatījās viņā smejošām acīm, tad iegrima it kā klusā sapņainībā.

—   Nu, kā ir? — viņš satraukti prasīja. — Vai jums šķiet, ka tā ir galīgi neizdevusies?

—   Man? — viņa brīnījās. — Gluži pretēji. Kādēļ jūs tā jautājat?

—   Tāpēc, ka jūs klusējat.

—   Ak, uzslavu kārais vīrieti!… Es nekā nesaku, tāpēc ka apbrīna ir gluži mēma, B-erirān, manu draudziņ.

—   Nekaitiniet mani, Solanža! Vai novele ir laba vai slikta?

—   Nu, protams, lieliska, Bertrān… Lieliska… Un tā patiešām esmu es, tāda, kādu jūs mani redzat, kad Izabella

ar viņai piemītošo labvēlīgo maigumu jums palabo manu portretu. Tikai…

—   Tikai kas?

—   Tikai nelaime tā, ka jūsu prātīgā svētā ne sevišķi labi pazīst mūsu neprātīgo svēto paņēmienus. Jūsu atveidojumā manas «uzvaras» šķiet mazliet naivas. Jūs visu piedēvējat jūtām. Ticiet man: sieviete, kas nolēmusi padoties, rīkojas daudz tiešāk un atklātāk.

—   Piemēram?

—   Piemēram, kādu vakaru it kā nejauši atrodas svešā gultā .,. uzģērbj kleitu, kuras pleciņi slTd nost,.. vai notēlo vieglu reibumu taksometrā, kad vēlu nakti atgriežas mājās. Nebaidieties padarīt savus mīlestības stāstus mazliet patiesākus un dzīvīgākus, Bertrān! Es jau zinu gan, ka jūs esat speciālists sirdslietās. Bet ar sirdi vien neko nevar panākt, ja neiejaucas vēl citas jūtas.

—   Tomēr, Solanža, kaut vai, piemēram, Stendāls. Nav skaistāku mīlestības romānu par viņējiem. Kaut juteklībai tajos atvēlēta loma tikai aizkulisēs.

—   Varbūt tieši šī iemesla dēļ Stendāls mani tik neizsakāmi garlaiko. Jā, es zinu, ka tie ir zaimi. Bet ko es varu darīt: jūsu Stendāls man krīt uz nerviem. Vai viņš nav mazliet nevarīgs? Man šķiet, ka esmu lasījusi stāstus par neveiksmēm … Turklāt šajā novelē jūs nemaz nerādāt Stendāla varoni. Jūs aprakstāt mani, Solanžu Viljē. Neatņemiet man manus labākos ieročus! Vēl kas, Bertrān: kādēļ jūs vēstnieku pārveidojāt par pulkvedi?,.. Sabiedrības acīs tas mani it kā pazemina, un no literārā viedokļa tā ir kļūda, jo jūs ievērojāt vairākas vēstnieka īpašības un, gribēdams tās izmantot, radījāt karavīru, kurš runā kā diplomāts. Tas neder. Tas pats jāsaka arī par Biršu. Kāpēc pārveidojāt viņu par advokātu, ja viņš ir metāllējējs? Arī te gudrs lasītājs pamanīs, ka bārda ir pielīmēta.

—   Jūs esat īsts gudrības iemiesojums, Solanža. Neviens

profesionālis neprastu labāk par jums tik pareizi norādīt uz šīs noveles vājajām vietām. Bet esmu pārveidojis šo to vienīgi jūsu dēļ. Jums jāsaprot: ja es pārāk precīzi atveidotu vēstnieku un metāllējēju, visa Ņujorka pēc tam teiktu, ka jūs esat šīs noveles galvenā varone. Es mēģināju no tā izvairīties.

—   Un kāpēc, Bertrān?

—   Kāpēc? Man šķiet, ka tas ir skaidrāks par skaidru. Aiz draudzības. Lai neradītu jums liekas nepatikšanas.

—   Kādas nepatikšanas?… Cik jūs tomēr esat dīvains!… Vai tiešām domājat, ka es kaunos par savu rīcību? Nē taču,' Bertrān! Lai visa pasaule zina, ka vēstnieks bij,a mans mīļākais un arī Biršs, un tagad Bobs Lebretons.

<— Visa pasaule to zina, Solanža.

—   Kādēļ tad vēl slēpt, Bertrān?… Ja jau jums nepieciešams izmantot mani par prototipu savos darbos — un man šķiet, ka tā ir nepārvarama nepieciešamība, jo nu jau trešo reizi, mans dārgais, es kļūstu par jūsu darbu varoni, protams, tieku saukta dažādos vārdos —, tad vismaz nelaupiet man iespēju patikt. Neatņemiet man manus ieročus! Kaut vai, piemēram, kad esat labā garastāvoklī, jūs mēdzat sacīt, ka es spēju radīt ap sevi īpašu atmosfēru, lai kur es arī apmestos. Un man šķiet, ka daļēji jums ir taisnība. Bet kādēļ jūs neaprakstāt šo īpašo atmosfēru?… Kādēļ jūs to izkropļojat?… Vai jūs saprotat, ko es īsti gribu atrast jūsu novelē, — manu ūdeļādas apmetni, manu lorneti, Prusta fotogrāfiju uz mana galda, jūsu grāmatu ar jauko veltījumu.

—   Vārdu sakot, Solanža, jūs vēlaties, lai es skaļā balsī kliedzu, ka novelē ir attēlots patiess notikums un jūs esat šī notikuma galvenā varone?

—   Ak jūs, rakstnieki! — viņa iesaucās. — No jums taču neko nav iespējams noslēpt. Jūs lasāt mūsu visslēptākās domas.

Kad Bertrāns Smits atgriezās mājās, Izabella, kas viņu nepacietīgi gaidīja, jautāja:

—   Ko teica prototips?

—   Prototips pieprasīja diezgan daudz labojumu.

—   Patiešām? Un kādus?

—   Gan jau jūs redzēsiet. Man netīk runāt par to, ko vēl neesmu uzrakstījis. Tas mani sasaista.

Bertrāns strādāja visu nedēļu, šo to pielika klāt, svītroja, pārveidoja, pēc tam aiznesa Solanžai uz viesnīcu <rPierre» jaunu manuskriptu. Pēc divām dienām viņam piezvanīja nevis pati Solanža Viljē, bet gan jaunais Bobs Lebretons.

—   Dārgo rakstniek, — viņš iesāka, — diemžēl mēs neesam personiski pazīstami, kaut arī mums ir daudz kopēju draugu, bet es vēlos ar jums aprunāties. Jā, un pēc iespējas ātrāk. Mums jāpārrunā kaut kas ļoti svarīgs, kas skar mūsu kopējo draugu — Viljē kundzi.

—   Viljē kundze jums uzticēja šo misiju?

—   Ak nē! Nebūt ne. V-iljē kundze pat nezina, ka es jums zvanu. Es pats nolēmu… Vārdu sakot, es jums visu paskaidrošu… Kad jūs varat mani pieņemt?

—   Kad vēlaties. Kaut vai tūlīt, ja jūs esat brīvs.

—   Es lecu mašīnā un braucu pie jums.

Robērs Lebretons Solanžas anglomānijas dēļ bija nokristīts par Bobiju, viņš bija franču inženieris, kurš laikposmā starp abiem kariem iesaistījās Zaķa Viljē darījumos un kļuva par otru nozīmīgāko personu visās lietās. Kad 1940. gada jūnijā pamiera parakstīšanas brīdī Viljē nolēma pārcelties uz Savienotajām Valstīm un izmantot tur savus patentus, Lebretons brauca viņam līdzi, un kopīgiem spēkiem viņi Ročesterā uzcēla varenu optisko instrumentu rūpnīcu. Kāpēc un kādā veidā tehniskais speciālists Lebretons vienlaikus kļuva par sievas mīļāko un vīra sabiedroto? Bertrāns to nezināja. Lebretons gan bija spēkpilns vīrietis glītu seju, tomēr viņš jau sāka apvel

ties, un arī labotais zobs bojāja viņa izskatu. «Var būt, ka viņš šķiet Solanžai diezgan patīkams?» Bertrāns sprieda. «Viņš vienmēr var būt Solanžas tuvumā … Var gadīties, ka viņš pat iepazīstina Solanžu ar Viljē darījumiem, viņai patīk vienmēr būt lietas kursā, ko var zināt?»

ledžinkstējās durvju zvans. Bertrāns gāja atvērt.

—  Jūs neesat veltīgi šķiedis laiku, — viņš uzrunāja Lebretonu.

—   Sis rīts man ir ļoti noslogots. Un pēcpusdienā man vēl jālido uz Vašingtonu. Bet man noteikti bija ar jums jāsatiekas.

—   Apsēdieties, lūdzu … Vai vēlaties cigareti?

—   Nē, paldies … Smita kungs, jūs, protams, domājat, ka es iejaucos tur, kur man nav nekādas dajas; bet jāpasargā no ciešanām kāds cilvēks, ko es mīlu vairāk par visu pasaulē. Es gribu teikt: jāpasargā Zaks Viljē.

—   Zaks Viljē? — Bertrāns pārsteigts atkārtoja, negribot uzsvērdams vārdu Zaks.

—   Jā, Zaks Viljē… Vai esat pārsteigts, dārgo rakstniek? Taču jums jāzina, ka Zaks Viljē nav tikai mans patrons.

«Bet arī mī|ākās vīrs,» klusībā nodomāja Bertrāns. «Tik tiešām radniecība starp sabiedrotajiem.»

Bet otrs turpināja:

—   Viņš ir mans draugs. Cilvēks, kurš mani izveidoja un kuram man jāpateicas par visu. Turklāt, kaut arī pēc

izskata viņš liekas parupjš, zem ārējā veidola slēpjas jūtīga un noslēgta dvēsele. Viņš ir bezgala taktisks cilvēks. Jūs nevarat iedomāties, cik daudz laba viņš bez lieka trokšņa un īpašas reklāmas darījis rūpnīcas personālam! Vārdu sakot, es esmu gatavs nest jebkuru upuri, lai pasargātu viņu no nepatikšanām. Bet vakar man nejauši gadījās pavadīt vakaru Viljē kundzes sabiedrībā… Jā, starp citu, Zaks patlaban atrodas Vašingtonā, viņam tur paredzēta tikšanās ar Pentagona pārstāvjiem.

Solanža fedeva man izlasīt jūsu noveli, kuras manu» skriptu jūs viņai uzticējāt. Vai drīkstu jums teikt, ka šis stāsts mani ārkārtīgi šokēja?

—   Vai patiešām? — Bertrāns teica reizē uzjautrināts un satraukts. — Un kādēļ?

—   Tāpēc, ka tas ir tik tiešs, skandalozs, tāpēc, ka lasītājam ir gluži neiespējami nepamanīt, ka šeit attēlots Viljē laulātais pāris, tāpēc, ka jūs sagādāsiet neizsakāmas ciešanas manam labākajam draugam, ja jūs to publicēsiet. Es atvainojos, dārgo rakstniek, bet vai jums nešķiet, ka tas ir… piedauzīgi — vārds nebūt nav pārāk spēcīgs —, ir piedauzīgi piešķirt jūsu noveles varones vīram Viljē īpašības, viņa mīļākos izteicienus, viņa ārējo Izskatu? Pārveidojiet vismaz to, ko var viegli mainīt. Viljē ir milzis, padariet jūsu varoni par mazu, druknu vīreli. Viljē ir kalsns, padariet to par resnīti. Viljē valkā acenes, ielieciet varoņa acī monokli… Viljē ir rūpnieks, padariet savu varoni par ķīmiķi vai kuģu īpašnieku… Solanža ir gaišmate, pārveidojiet savu varoni par rudmati vai tumšmati. Vārdu sakot, es nezinu, es neesmu rakstnieks, bet man šķiet, ka, ņemot palīgā iztēli, jūs spēsiet novērst nelabvēlīgā lasītāja aizdomas.

—   Piedodiet, — Bertrāns teica, — bet man jums jau otru reizi jāuzdod tas pats jautājums: vai Solanža lika jums runāt ar mani?

—   Nē taču! Kā jau jums teicu pa telefonu, Viljē kundzei nav ne jausmas, ka esmu šeit.

—   Tātad viņa man nepārmet, ka esmu tik tieši atveidojis visu novēroto?

Lebretons vilcinājās.

—   Taisnību sakot… Nu, ko tur! Es būšu pret jums atklāts; viņa nedomā, ka šī darba publikācija slēpj kādas briesmas … Man liekas, ka tik gudrai sievietei kā viņa lā ir dīvaina maldīšanās. Bet sievietēm jau trūkst takta sajūtas. Viņas daudz ko neizprot. Es — kā Viljē vistuvā

kais draugs, varu pat teikt, kā brālis — esmu ieradies jūs lūgt ne jau atteikties no jūsu darba publicēšanas… bet to pārveidot… Es griežos pie jums ne tikai kā pie rakstnieka, bet arī kā pie godīga cilvēka un Viljē ģimenes

drauga.

—   Es pamēģināšu, — Bertrāns apsolīja.

Kad pusdienu laikā viņš pastāstīja par šo apmeklējumu Izabellai, viņš vēl piemetināja:

—    Klausoties viņā, es nespēju apvaldīt domu, ka šo l.ebretona bezgalīgo maigumu pret Viljē īstenībā var izskaidrot tikai ar viņa pieķeršanos Solanžai un ka šis cilvēks, kas tik greizsirdīgi raugās, lai netiktu aptraipīts viņa drauga gods, nebaidījās šo godu pats aizstāvēt… Bet, protams, es viņam neko neteicu.

—   Un jūs izpildīsiet viņa lūgumu?

—   Es tikai mazliet kaut ko pārveidošu.

—   Kādēļ? Kāda jums daļa par Lebretonu?

—   Lebretons man ir vienaldzīgs, bet vienā jautājumā viņam ir taisnībai vīra portrets ir pārāk tiešs, gluži kā fotogrāfija. Es nedaudz palabošu to.

—   Varu saderēt, ka Solanža nepiekritīs.

—   Solanža? Kāpēc?

Bet Izabella Smita lieliski pazina Solanžas Viljē rak« sturu, jo, kad Bertrāns nolasīja Solanžai jauno variantu, kurā Viljē tēls bija pārveidots, viņa noteikti iebilda.

—   Kādēļ pēkšņi šāda piesardzība, Bertrān? Kādēļ jūs man piešķīrāt tik nepiemērotu vīru? Druknu resnvēderi, kas staigā ar monokli un runā kā meistara palīgs?… Es taču nemūžam tādu neprecētu!… Kam par prieku jūs pārveidojāt šo tēlu? Vai Zakam? Bet Zakam nospļauties, ko par viņu saka. Vai domājat, ka viņš lolo kādas ilūzijas par manu uzticību? Un, starp citu, vai domājat, ka viņš lasa jūsu noveles? Zaks interesējas tikai par savām rūpnīcām, saviem konkurentiem, par mūsu stāvokli sabiedrībā. Es esmu viņam vajadzīga, es palīdzu viņam labi

nospēlēt savu lomu, vairāk viņš no manis neko neprasa.Mans vīrs nekad nelasa romānus, tikai vecas grāmatas par fizikas un ķīmijas jautājumiem vai arī darbus par pasaules ekonomisku pārveidošanu pēc kara. Vai nu atdodiet man vīru, Bertrān, vai arī nepublicējiet savu darbu!

Pēc trim mēnešiem novele iznāca ar nosaukumu «•Love in exile» žurnālā, uz kura daudzkrāsainā vāka bija attēlots savaldīts Eross. Bertrāns, pakļaudamies Solanžas ultimātam, bija atjaunojis visas tās nodaļas, kuras pēc Lebretona pieprasījuma kādreiz bija pārveidojis.

Tonedēļ, kad novele tika publicēta, Solanža ielūdza Bertrānu un Izabellu uz kokteili. Tur viņi sastapa frančus un amerikāņus — baņķierus, virsniekus, advokātus un māksliniekus. Lebretons visiem pasniedza mazas sviestmaizītes ar kaviāru un kūpinātu lasi. Viesistabas vidū uz galda labi saredzamā vietā bija nolikts žurnāls, kurā bija publicēta novele «•Love in exile». Laiku pa laikam Solanža piegāja pie galda, lai kādam svarīgam viesim parādītu tās nosaukumu.

—   Vai jūs esat lasījis Bertrāna Smita noveli «Love in exile»? … Nē? … Ak! Jums noteikti jāizlasa, mans dārgais, tā ir ļoti laba! Bertrāns ir mans sens draugs, un es nesaprotu, kāpēc, bet viņš izvēlas mani par prototipu visiem saviem darbiem. Vai jūs nekad neesat viņu sastapis? Skatieties, lūk, tur uz zilā dīvāna tas cilvēks, kas sarunājas ar manu vīru. Nē, viņš nav skaists, kādēļ lai viņš tāds būtu? Bet jums noteikti jāizlasa viņa novele, tā jums patiks, jūs taču tik labi mani pazīstat. Vai gribat, uzdāvināšu jums vienu eksemplāru?.,, Ai nē, mans dārgais, tas mani neapgrūtinās. Es liku nopirkt piecdesmit eksemplārus.

Solanža pasauca savu istabeni francūzieti.

—   Mārī, atnesiet vienu žurnāla eksemplāru Bērnsa

kungam. Jūs taču zināt — tā kaudze, kas atrodas blakus manai gultai uz mazā, lakotā ķīniešu galdiņa. Vienu mir* klīti, lūdzul

Iznākot no viesnīcas «PierreIzabella sacīja vīram:

—       Vai jūs man neteicāt, Bertrān, — ja uzrakstīsiet šo darbu, Solanža būs ļoti dusmīga?

—       Es? — Bertrāns brīnījās. — Nekad nekā tamlīdzīga es neesmu teicis,

VIJOLĪTES TREŠDIENĀS

—   Ak, Dženij, paliecietl

Visu mielasta laiku Dženija Sorbjē bija lieliska. Neizsīkstošā straumē anekdotes un visdažādākie nostāsti bira cits pēc cita, viņa stāstīja kā talantīga aktrise un ar īstas rakstnieces iedvesmu. Apburtajiem, sajūsminātajiem, savaldzinātajiem Leona Lorāna viesiem šķita, ka šī brīnišķīgā stunda aizrit kā viens mirklis.

—       Nē, pulkstenis ir jau gandrīz četri, un šodien ir trešdiena… Jūs taču zināt, Leon, ka šodien ir tā diena, kad es nesu ziedus savam iemīļotajam.

—       Cik žēl! — viņš teica savā nepārspējamā, dārdošā balsī, kas padarīja viņu tik slavenu uz skatuves. — Bet es cienu jūsu uzticību … Es jūs neaizkavēšu.

Dženija noskūpstīja dāmas, vīrieši godbijīgi noskūpstīja viņai roku, un viņa aizgāja. Tiklīdz viņa bija prom, viesi vienā balsī sāka viņu cildināt.

—   Viņa patiešām ir neparastai Cik viņai gadu, Leon?

—       Tuvu pie astoņdesmit. Kad bērnībā māte veda mani uz klasikas rītiem teātrī «•Comйdie-Franзaise», Dženija

jau bija slavena Selimēnas lomā. Un ar! es vairs neesmu jauneklis.

—       Ģēnija gadus neskaita, — Klēra Menetrijē teica.

—   Kas tas par notikumu ar vijolītēm?

—   Tas ir īsts romāns, ko viņa man kādu dienu izstāstīja … un ko viņa nekad neuzrakstīja. Bet es negribu riskēt un stāstīt pēc viņas.., Salīdzināšana nāks man par sliktu.

—   Jā, salīdzināšana tiešām nenāk par labu. Bet mēs esam jūsu viesi, jums mūs jāizklaidē un jāaizstāj Dženija, ja jau viņa mūs pameta.

—   Nu labi! Es mēģināšu jums atstāstīt notikumu par vijolītēm trešdienās. Tikai es baidos, ka mūsdienu gaumei tas būs pārāk sentimentāli…

—   Nebaidieties! — Bertrāns Smits teica. — Mūsu laikmets ir izslāpis pēc patiesām jūtām. Zem cinisma maskas tas slēpj savas ilgas pēc patiesām jūtām.

—   Jūs tā domājat?… Lai notiek! Es mēģināšu remdēt šīs slāpes… Jūs visi esat-pārāk jauni, lai atcerētos, cik lieliska bija Dženija savas slavas ziedu laikos. Viņas rudie mati, kuriem viņa ļāva brīvi krist pār brīnišķīgajiem pleciem, viņas šaudīgās, iešķībās acis, skanīgā, mazliet asā balss, kurā pēkšņi izlauzās jūtu pārpilnība, — viss vēl vairāk izcēla viņas spilgto un nepieejamo daiļumu.

—   Jūs esat daiļrunīgs, Leon.

—   Jā, bet mana daiļrunība ir mazliet vecmodīga… Un tomēr, paldies jums… Savu pirmo balvu Dženija saņēma, beidzot konservatoriju ap 1895. gadu, un drīz vien tika uzaicināta spēlēt <rComйdie-Franзaise». Diemžēl es zinu no pieredzes, cik grūti klājas jaunatnācējam šī slavenā teātra trupā. Uz katru ampluā ir štata aktieris, un ikviens no viņiem greizsirdīgi sargā savu lomu. Visskaistākā subrete var gaidīt lomu Moljēra un Mari’vo lugās desmit gadus. Valdzinošā koķete Dženija tur sastapās ar valdonīgām un nepiekāpīgām pretiniecēm. Jebkura

cita samierinātos ar likteni vai ari pēc diviem gadiem pārvāktos uz kādu no Bulvāru teātriem. Bet musu Dženija nebija no tām. Viņa metās cīņā, lika lietā visu, kas viņai bija, — aktrises talantu, lielisko izglītību, valdzinājumu un savus apbrīnojamos matus.

Ļoti ātri viņa kļuva par vienu no teātra vadošajām aktrisēm. Direktors bija sajūsmināts. Autori pieprasīja grūtām lomām vienīgi viņu, apgalvodami, ka viņa vienīgā spējot tikt ar tām galā. Kritiķi ar gluži neticamu pastāvību glaimoja viņai. Pat bargais Sarsē1 rakstīja: «Viens viņas galvas mājiens, viņas balss spēj apburt pat krokodilu.»

Mans tēvs, kas tolaik bija ar viņu pazīstams, man stāstīja, ka viņa dievinājusi savu profesiju, saprātīgi par to spriedusi un pastāvīgi meklējusi aizvien jaunus satriecošus aktiermākslas paņēmienus. Tolaik teātris aizrāvās ar diezgan naivu reālismu. Ja Dženijai kādā lugā bija jāmirst no indes, viņa pirms lomas mēģināšanas gāja uz slimnīcu, lai novērotu indes iedarbību. Cilvēka jūtu izpausmes viņa vēroja pati pie sevis. Kalpojot mākslai, viņa parādīja, ka nejūt sirdsapziņas pārmetumus tāpat kā Balzaks, kurš kādā no romāniem aprakstīja savas kaislības vai arī mīļotās sievietes jūtas.

Jūs, protams, varat iedomāties, ka šai divdesmit divus gadus vecajai, pārsteidzoši daiļajai meitenei, kas tik pēkšņi sasniedza slavas virsotni, radās pielūdzēji. Savu laimi izmēģināja gan darbabiedri, gan dramaturgi, gan baņķieri. Viens no baņķieriem, Anrī Stāls, kļuva par viņas izredzēto. Ne jau tāpēc, ka viņš bija bagāts, — Dženija dzīvoja kopā ar ģimeni, un viņai nekā netrūka, — bet gan tāpēc, ka ari viņam piemita īpaša pievilcība, un it sevišķi tāpēc, ka viņš gribēja viņu precēt… Jūs droši vien zināt, ka šīs laulības tika noslēgtas vēlāk, — Stāla

1 Sarsē Francisks (1827—1899) — franču rakstnieks un kritiķis.

vecāki ilgi nedeva savu piekrišanu; pēc trim gadiem laulības tomēr nolika, bet viņi drīz izšķīrās, jo Dženija ar savu neatkarīgo raksturu nespēja pakļauties ģimenes dzīves valgiem. Bet tas Jau ir cits stāsts. Tagad atgriezīsimies pie cComcdie-Frangaise», pie mūsu draudzenes debijas … un vijolītēm.

Iedomājieties mākslinieku ģērbtuvi tajā vakarā, kad Dženija atkal tēloja Dimā-dēla lugā «Bagdādes princese». Lugai ir trūkumi, un pat man, kaut es jūsmoju par tik pamatīgi veidotām lugām kā «Pērkamās mīlestības pasaule», «Sieviešu draugs», «Fransijcms», Dimā pārmērības «Svešzemniecē» vai «Bagdādes princesē» liek pasmaidīt. Bet visi, kas redzēja Dženiju šajā lomā, apgalvo, ka viņa prata radīt ticamu tēlu. Par to es bieži runāju ar viņu. Dīvaini, ka Dženija pati ticēja tam, ko spēlēja, «šajā vecumā,» viņa man teica, «es patiešām domāju tāpat kā Dimā-dēla lugas varone, un man likās jocīgi rampas uguņu gaismā attēlot to, kas brieda manī, manas sirds dziļumos.» Jāpiebilst vēl, ka šajā lomā viņa varēja izmantot efektīgu paņēmienu: viņa ļāva atrisušajiem matiem krist pār kailajiem pleciem, vārdu sakot, Dženija šajā lomā bija cildena.

Starpbrīdī pēc ovācijām, ar kādām viņu sveica skatītāji, Dženija iegāja mākslinieku ģērbtuvē. Visi viņu ielenca. Dženija apsēdās uz sola blakus Anrī Stālam un laimīgā aizrautībā, kādu sniedz uzvara, jautri sarunājās ar viņu.

«Ai, manu mīļo Anrī!… Nu atkal esmu virspusē! Beidzot es varu uzelpot… Jūs pats redzējāt, kā es tēloju pirms trim dienām … Es tiešām slikti tēloju … Fui! Man šķita, ka es ķepurojos pašā dibenā. Es smaku nost… Un tad beidzot šovakar! Neiedomājama piepūle — un es atkal paceļos virspusē! Un ja nu es, Anrī, pēdējā cēlienā atkn! ar troksni izgāžos, ja man nepietiks spēka aizpeldēt līdz galam? Ak mans dievs, mans dievs!»

Ienāca kāds kalpotājs un pasniedza viņai ziedus.

«No kā tie varētu būt?.., A! no Senlū,,, No jūsu sāncenša, AnrI… Ienesiet tos manā ģērbtuvē.»

«Ir vēl vēstule, jaunkundz,» kalpotājs teica,

Dženija atplēsa vēstuli un skaļi iesmējās.

«No kāda licejista ,.. Viņš raksta, ka savā skolā viņi nodibinājuši «Dženijas pielūdzēju klubu».»

«Viss «Žokeju klubs» tagad kļuvis par «Dženijas pielūdzēju klubu»,» AnrI teica»

«Licejisti mani vairāk aizkustina,» Dženija atcirta. «Un šis nobeidz ar vārsmām… Paklausieties, mans dārgais:

Jel piedodiet man pazemīgās vārsmas Un neniciniet pantus šos Dēļ mīlas skaidrākās.

It sevišķi jūs lūdzu,

Tik direktoram nesakiet ne vārdu.

«Vai nav burvīgi?»

«Jūs viņam atbildēsiet?»

«Protams, nēi Tādas vēstules kā šī es katru dienu saņemu desmitiem. Ja es sākšu uz tām atbildēt, tad esmu pagalam… Bet vēstules rada drošības sajūtu… Sie sešpadsmit gadus vecie pielūdzēji vēl ilgi būs man uzticīgi.»

«Nav teikts… Trīsdesmit gadu vecumā viņi jau būs notāri.»

«Un kāpēc notāri nevarētu jūsmot par mani?»

«Vēl lūdza jums nodot šo, jaunkundz,» teica ienākušais kalpotājs.

Viņš pasniedza Dženijai vijolišu pušķīti par diviem sū.

«Vai, cik jauks!.,. Skatieties, AnrI… Vai vizītkartes

nav?»

«Nē, jaunkundz… Šveicars man teica, ka to atnesis kāds uniformā tērpies Politehniskās skolas audzēknis.»

«Apsveicu, mana dārgā,» AnrI Stāls teica, «Aizkustināt šos «iksus un igrekus» nebūt nav viegli.»

Dženija dziļi ieelpoja vijolīšu smaržu.

«Cik tās labi smaržo… Tikai šādi uzmanības aplieci* nājumi iepriecina mani… Es neciešu apdomīgu, pašapmierinātu publiku, kas nāk skatīties, kā es pusnakti nomiršu, tāpat kā pusdienlaikā tā dodas uz Palērojālu kļausities, kā šauj lielgabals.»

«Skatītāji ir sadisti,» Stāis teica. «Viņi vienmēr bijuši tādi… Atcerieties gladiatoru cīņas… Kādus neredzētus panākumus gūtu aktrise, kas spētu norīt simt adatas!»

Dženija iesmējās.

«Un tā, kura spētu norīt šujmašīnu, sasniegtu slavas virsotnes,» viņa teica.

Atskanēja sauciens: «Uz skatuvi!» Dženija piecēlās.

«Nu tad uz drīzu redzēšanos! Es iešu rīt savas simt

adatas.»

Lūk, tā, ja var ticēt Dženijas stāstam, viss sākās.

Nākamajā trešdienā pēdējā starpbrīdi kalpotājs smaidot atkal ienesa Dženijai mazu vijolīšu pušķīti.

«Skat!» viņa brīnījās. «Vai atkal mans politehniskais?»

«Jā, jaunkundz.»

«Kāds viņš izskatās?»

«Es nezinu, jaunkundz. Vai paprasīt šveicaram?»

«Nē, nevajag, kāda tam nozīme…»

Nākamnedēļ trešdienā izrādes nebija, bet, kad ceturtdien Dženija atnāca uz mēģinājumu, vijolīšu pušķīlis, šoreiz mazliet apvītis, jau bija nolikts viņas ģērbtuvē. Izejot no teātra, viņa jautāja šveicaram:

«Sakiet, Bernār, — tās vijolītes … vai tās atkal atnesa tas pats jauneklis?»

«Jā, jaunkundz … Jau trešo reizi.»

«Kāds viņš ir — šis Politehniskās skolas audzēknis?»

«Patīkams … Loti patīkams … Tāds pavājš, iekritušiem vaigiem un ziliem lokiem zem acīm. Mazām, tumšām ūsi

ņām. Un ar pensneju… Pie sāniem zobens, kas kopā ar pensneju izskatās diezgan jocīgi… Goda vārds, jaunkundz, šis jaunais cilvēks liekas iemīlējies ne pa jokam … Viņš katru reizi sniedz man savu vijolīšu pušķīti, sacīdams: «Dženijai Sorbjē jaunkundzei,» — un nosarkst…»

«Kāpēc viņš vienmēr nāk trešdienās?»

«Vai tad jaunkundze nezina?… Trešdienās Politehniskās skolas audzēkņiem mācības nenotiek. Katru trešdienu viņu ir pilns parters un galerijas… Un katram līdzi ir meitene.»

«Un arī manējam ir meitene?»

«Ir gan, jaunkundz, bet tā ir viņa māsa… Viņi ir tik līdzīgi viens otram, taisni vai jābrīnās …»

«Nabaga zēns! Ja man būtu sirds, Bernār, es lūgtu jūs vismaz reizi uzvest viņu augšā ģērbtuvē, lai viņš pats var man iedot savas vijolītes.»

«Es jums neiesaku, jaunkundz, patiešām neiesaku… 5ie teātra mīļotāji nav bīstami, kamēr nepievērš viņiem uzmanību. Viņi no tālienes apbrīno aktrises uz skatuves un apmierinās ar to. Ja turpretī viņiem pievērš kaut mazāko uzmanību, viņi pieķeras kā dadži un k]ūst neciešami … ledosi viņiem mazo pirkstiņu, pēc tam paņems visu plaukstu… Iedosi plaukstu, viņi paņems visu roku… Jā, jaunkundz, jums nāk smiekli, bet man šajās lietiņās ir pieredze… Es te sēžu jau divdesmit gadu. Cik gan savā mūžā neesmu redzējis iemīlējušās meitenes… Un ieķērušos puišus… Un vecākus kungus … Es vienmēr paņēmu gan ziedus, gan zīmītes, bet laist viņus augšā — to nu gan ne!»

«Jums taisnība, Bernār… Būsim nejūtīgi, piesardzīgi un nežēlīgi.»

«Tā nav nežēlība, jaunkundz, tas ir veselais saprāts.»

Pagāja nedēļas. Katru trešdienu Dženija saņēma savu vijolīšu pušķīti par diviem sū. Teātrī visi jau zināja par šo notikumu. Kāda aktrise Dženijai teica:

«Es redzēju tavu politehnisko… Viņš ir pievilcīgs, tik romantisks izskats! Zēna kā radīts, lai spēlētu komēdijās «Ar mīlestību nejoko» vai «Svečturi».1 »

«Kā tu zini, ka tas bija manējais?»

«Tādē|, ka nejauši gadījos šveicara istabiņā, kad viņš atnesa pušķīti un kautri teica: «Dženijai Sorbjē jaunkundzei, lūdzu…» Tas bija ļoti aizkustinoši. Acīmredzot zēns ir ļoti gudrs un baidās kļūt smieklīgs, tomēr viņš nespēja pārvarēt satraukumu» Uz brīdi man kļuva žēl, ka viņš nenāk pie manis, es viņam pateiktos, mierinātu… Ņem vērā, ka viņš nekā nelūdza, pat satikšanos ar tevi…. Bet ja es būtu tavā vietā »..»

«Tu pieņemtu viņu?»

«Jā, uz brīdi… Viņš jau vairākas nedēļas nāk šurp. Drīz būs brīvdienas. Tu aizbrauksi,». Tātad nav ko baidīties, ka viņš tev apniks …»

«Tev taisnība,» Dženiļa teica. «īsts neprāts nicināt pielūdzējus, kad viņu k bezgala daudz un tie ir jauni, bet pēc trīsdesmit gadiem skriet viņiem pakaļ, kad to ir tik maz un visi plikpauraini.»

Tovakar, aizejot no teātra, viņa teica Šveicaram:

«Bernār, nākamtrešdien, kad atnāks mans pielūdzējs ar savām vijolītēm, pasakiet, lai viņš man pats tās uznes pēc trešā cēliena… Es tēlošu «Mizantropā». Sajā lomā es mainu tērpu tikai vienu reizi. Es uziešu savā ģērbtuvē un gaidīšu viņu tur… Nē! Es gaidīšu viņu gaitenī pie kāpnēm … Vai varbūt foajē.»

«Labi… Vai jaunkundze nebīstas, ka …»

«No kā man jābaidās? Pēc desmit dienām es dodos viesizrāžu turnejā, un, starp citu, šis jauneklis nevar atstāt savu skolu.»

«Ļoti labi, jaunkundz… Un tomēr — kā es jau jums teicu…»

1 *Ar mīlestību nejoko» un «Svečturis» — Alfrēda de Misē komēdijas.

Nākamajā trešdienā Dženijs, pati to neapzinādamās, tēloja Selimēnu īpaši spoži, dedzīgi vēlēdamās iepatikties nepazīstamajam. Starpbrīdi kāpjot augšā ģērbtuvē, viņa juta ziņkāri, gandrīz vai satraukumu. Viņa apsēdās foajē un gaidīja. Ap viņu grozījās daži pastāvīgie teātra apmeklētāji. Direktors sarunājās ar Blanšu Pīrsoni, toreizējo Dženijas sāncensi. Bet nekur nebija redzama ar zeltu izšūta melna uniforma. Satraukumā un nepacietībā Dženija skrēja pie kalpotājiem.

«Vai neviens nav prasījis pēc manis?»

«Nē, jaunkundz.»

«Šodien ir trešdiena, un es nesaņēmu savas vijolītes. Vai Berņārs nav aizmirsis man tās nodot?… Vai varbūt noticis kāds pārpratums?»

«Pārpratums, jaunkundz?… Kāds pārpratums?.., Vai vēlaties, lai noeju pie šveicara?»

«Jā, lūdzu, esiet tik laipns… Kaut gan — nēl Es satikšu Bernāru promejot.»

Viņa pazobojās par sevi. «Cik gan mēs esam dīvaini radījumi!» viņa nodomāja. «Pusgadu es gandrīz nepievērsu uzmanību šai klusajai jaunekļa uzticībai, un nu pēkšņi tādēļ vien, ka cieņas apliecinājums izpaliek, es jūtos tik samulsusi, it kā gaidītu mīļāko… Ak, Selimēnal Cik gauži tu nožēlosi Alcestu, kad viņš būs tevi atstājis savās lielajās bēdās!»

Pēc izrādes viņa iegāja pie šveicara.

«Nu, Bernār? Kur mans pielūdzējs? Jūs neuzsūtījāt viņu augšā pie manis?»

«Nu taisni kā par spīti, jaunkundz! Šodien viņš ne?itnāca… Pirmā reize, kad jaunkundze ar mieru viņu pieņemt, un pirmā trešdiena pusgada laikā, kad viņš neierodas.»

«Kaut kas dīvains! Vai domājat, ka viņu kāds brīdināja un viņš nobijās?»

«Protams, ka ne, jaunkundz.,, Neviens par to nekā

nezināja, tikai es un jaunkundze… Jūs taču nevienam neteicāt, jaunkundz? Es arī ne… Neko neteicu pat savai sievai.»

«Kā tad jūs to izskaidrosiet?»

«Te nav ko izskaidrot, jaunkundz… Varbūt nejauši gadījās… Varbūt viņam viss apnicis? Varbūt viņš saslimis? Gan jau nākamtrešdien redzēsim.»

Bet ari nākamajā trešdienā nebija ne vēsts no Politehniskās skolas audzēkņa un viņa vijolītēm.

«Ko tagad darīt, Bernār? Varbūt viņa biedri palīdzētu mums viņu sameklēt? Varbūt prasīt Politehniskās skolas direktoram?»

«Kā to izdarīt, jaunkundz? Mēs pat nezinām viņa vārdu.»

«Jums taisnība .,. Ak, cik bēdīgi! Viss pagalam, Bernār!»

«Nē taču, jaunkundz … ikims bija lieliska sezona, tagad jūs brauksiet viesizrādēs, būs jauni panākumi… Nevar taču teikt, ka viss pagalam.»

«Jums taisnība. Es esmu nepateicīga.., Bet pie šīm vijolītēm trešdienās es biju tā pieradusi.»

Nākamajā dienā Dženija aizbrauca no Parīzes; Anrī Stāls viņai uzticīgi sekoja. Visās viesnīcās Dženijas istabas bija rožu pilnas. Kad viņa atgriezās Parīzē, viņa jau bija aizmirsusi savu romantisko matcmatiķi.

Pēc gada viņa saņēma vēstuli no pulkveža Zenevrijēra, kurš lūdza viņu pieņemt personīgā jautājumā. Vēstule bija pieklājīga, un nebija ne mazākā iemesla lūgumu noraidīt. Dženija lūdza pulkvedi apciemot viņu mājās kādu sestdienas pēcpusdienu. Viņš atnāca, tērpies melnās civildrēbēs. Dženija uzņēma viņu ar nepiespiestu dabiskumu, kas bija iedzimts un ko viņai bija vēl iemācījusi skatuve, bet visa viņas izturēšanās, protams, pauda mēmu jautājumu: «Ko šis nepazīstamais apmeklētājs grib no manis?» Viņa gaidīja.

«Pateicos jums, jaunkundz, ka neatteicāties mani pie-

ņemt. Vēstulē es nekā nevarēju izskaidrot sava apmeklējuma iemeslu. Kaut arī uzdrošinājos lūgt jums šo satikšanos, ticiet man, ne jau vīrieša nekaunība, bet gan tēva jūtas ir iemesls… Jūs redzat, ka esmu ģērbies melnās drānās. Es valkāju sēras, jo sēroju par savu dēlu leitnantu Andrē Zencvrijēru, kurš pirms diviem mēnešiem krita Madagaskarā.»

Dženija pamāja, it kā sacīdama: «Jūtu jums līdzi no visas sirds, bet…»

«Jūs nepazināt manu dēlu, jaunkundz… Es to zinu…

Bet viņš jūs labi pazina un, arī apbrīnoja… Droši vien tas jums liekas neticami … un tomēr viss, ko tagad jums teikšu, ir patiesība ,..

Jūs bijāt viņam pasaulē vienīgais cilvēks, ko viņš apbrīnoja un mīlēja vairāk par visu …»

«Šķiet, ka nesaprotu, pulkvedi… Vai viņš jums patsto teica?»

«Man? Nē… Viņš visu izstāstīja savai māsai, kas bija viņa uzticības persona… Viss sākās tanī dienā, kad viņš kopā ar māsu aizgāja uz izrādi «Mīlestības un gadījuma rotaļa»'… Mani bērni atgriezās mājās un runāja par jums ar lielu aizrautību. «Tik liega, smalka,» viņi stāstīja, «tik aizkustinoša, poētiska savā lomā…» Nu, vārdu sakot, viņi teica vēl daudz ko tādu, kas noteikti bija patiesība, par to es nešaubos, bet ko jaunības aizrautībā mēdz

1 Marivo luga.

idealizēt.,. Mans nabaga dēla bija sapņotājs un romantiķis.»

«Mans dievs!» Dženija iesaucās. «Tad jau tas bija viņš, kas.,.»

«Jā, jaunkundz, tas Politehniskās skolas audzēknis, kurš veselu gadu katru trešdienu sūtija jums vijolīšu pušķīti, bija mans dēls Andrē… Arī to es uzzināju no meitas … Es ceru, ka šī bērnišķība, kas būtībā bija cieņas apliecinājums, nesadusmoja jūs?… Viņš jūs tik loti mīlēja — jūs vai varbūt to tēlu, ko bija radījis iztēlē… Viņa istabas sienas bija nolīmētas ar jūsu attēliem… Ko gan māsa nedarīja, lai piekļūtu jūsu fotogrāfiem un uzdāvinātu viņam vēl vienu! Skolā biedri viņu apcēla par šo kaislību… «Aizraksti taču viņaiL» tie mudināja.»

«Kādēļ viņš nedarīja to?»

«Viņš darīja to, jaunkundz, es jums atnesu sainīti vēstuļu, kuras nekad netika nosūtītas un kuras mēs atradām tikai pēc viņa nāves.»

Pulkvedis izvilka no kabatas sainīti un pasniedza to Dženijai. Reiz viņa man šīs vēstules parādīja: sīks, steidzīgs, grūti salasāms rokraksts .,. īsts matemātiķa rokraksts, toties dzejnieka stils.

«Paturiet šīs vēstules, jaunkundz, tās pieder jums… Un piedodiet man par šo dīvaino apciemojumu… Likās, ka man tas jādara mirušā dēla piemiņai… Jūtās, ko jūs viņam iedvesāt, nebija nekā nenopietna vai necienīga. Jūs viņam bijāt pilnības un dailes iemiesojums… Varat man ticēt, ka Andrē bija savas lielās mīlestības cienīgs.»

«Bet kādēļ viņš nekad nemēģināja mani satikt? Kādēļ es pati necentos viņu sastapt? … Nevaru to sev piedot… Nevaru piedot…»

«Nepārmetiet sev, jaunkundz… Jūs taču nevarējāt zināt… Kad Andrē pēc skolas beigšanas lūdza, lai viņu nosūta uz Madagaskaru, tas bija jūsu dēļ, esmu par to

pārliecināts… Jā, māsai viņš teica: «Vai nu es tālumā atbrīvošos no šis bezcerīgās kaislības, vai arī paveikšu kādu varoņdarbu un tad …»»

«Vai tad viņa uzticība, neatlaidība un cēlsirdība jau nebija varoņdarbs!» Dženija iesaucās.

Pulkvedis piecēlās, Dženija saņēma abas viņa rokas.

«Man liekas, ka es neesmu darījusi nekā ļauna,» viņa teica, «un tomēr… Un tomēr ari man šķiet, ka man ir pienākums pret šo aizgājušo, kurš nebaudīja dzīves priekus … Klausieties, pulkvedi, pasakiet man, kur jūsu dēls apglabāts … Es jums zvēru, ka līdz pat savai nāves stundai katru trešdienu nolikšu vijolīšu pušķīti uz viņa kapa.»

—   Lūk,,, kādēļ, — Leons Lorāns beidza, — mūsu Dženija, kuru daudzi uzskata par skeptisku, vīlušos, daži pat par cinisku sievieti, visu mūžu ik trešdienas pamet draugus, darbu un pat iemīļoto un viena dodas uz Monparnasa kapsētu pie kāda viņai nepazīstama leitnania kapa… Un jūs redzat, ka man bija taisnība, — šis notikums ir pārāk sentimentāls mūsu dienām.

Iestājās klusums, pēc tam Berirāns Smits teica:

—   Pasaulē vienmēr būs romantika tiem, kas tās cienīgi.

KASIERA

Katra mēneša priekšpēdējā sestdienā gleznotāja Beltāras darbnīcā pulcējās deputāts Lambērs-Leklerks (patlaban finanšu ministra biedrs), rakstnieks Sivraks un dramaturgs Pabērs, autors lugai «Karalis Kalibāns»1 , ko ar neredzētiem panākumiem vēl nesen izrādīja «Zimnāza» teātrī.

1 Karalis Ķalibāns — mistisks tēls Viljama Šekspīra lugā «Vētra».

Kādu vakaru Beltāra iepazīstināja draugus ar brālēnu, jaunekli no provinces, kurš vēloties savu dzīvi veltīt literāram darbam.

—   Sis zēns, — Beltāra teica, — uzrakstījis romānu, kas, manuprāt, nav sliktāks par citiem, tādēļ, Sivrak, palūgšu tevi to izlasīt. Mans brālēns Parīzē nevienu nepazīst, viņš dzīvo Bajē1 , kur strādā par inženieri.

—   Jūs esat laimīgs cilvēks, — Fabērs teica jauneklim.

—   Jūs esat uzrakstījis grāmatu, dzīvojat provincē un Parīzē neviena nepazīstatl Veiksme jums nodrošināta, cienītais. Izdevēji tūlīt sāks plūkties goda dēļ, kurš pirmais atklās jūsu talantu, un, ja jūs prasmīgi nodrošināsiet sev reputāciju, pēc gada neapšaubāmi būsiet slavenāks par mūsu draugu Sivraku. Tomēr es došu jums labu padomu: nekad nerādieties galvaspilsētā… Bajē! Bajē ir īstā vieta. Vai iespējams nepakļauties tāda cilvēka valdzinājumam, kas dzīvo Bajē? Pēc izskata jūs esat pievilcīgs, bet ko lai dara, tāda ir cilvēka daba: citu ģenialitāti viņš pacieš no liela attāluma. 7

—   Izliecieties par slimu, — Lambērs-Leklerks teica,

—   slimība daudziem palīdzējusi taisīt karjeru.

—   Dari ko darīdams, bet nepamet novārtā savu darbu, — Beltāra piebilda. — Dienests ir lielisks novērošanas postenis. Turpretī, ja tu ieslēgsies savā kabinetā, tad pēc gada rakstīsi kā profesionālis — prasmīgi veidotus, bet bezgala garlaicīgus darbus.

—   Muļķi! — Sivraks skarbi iebilda. — «Dienests ir lielisks novērošanas postenis.» Kā tik gudrs cilvēks kā tu, Beltāra, spēj atkārtot tik nodrāztas frāzes! Ko gan rakstnieks var pasaulē novērot tādu, kas nepiemīt viņam pašam? Vai Prusts kaut kur gāja? Vai Tolstojs braiļpa prom no savas sādžas? Kad viņam jautāja, kas īstenībā

1 Bajē — pilsēta Francijas ziemeļrietumos, Kalvadosas departamentā.

ir Nataša, viņš atbildēja: «Nataša — tas esmu es.» Un I-'lobērs…

—   Lūdzu piedošanu, — Beltāra teica. — Tolstojs dzīvoja lielas ģimenes vidū, un tā bija viens no viņa spēka avotiem… Prusts savukārt ik dienas pusdienoja «Ričā»1 , viņam bija daudz draugu, un tas deva bagātīgu vielu viņa iztēlei. Kas attiecas uz Flob|ru.,,

—   Nu protams, — Sivraks partrauca viņu, — tomēr, ja Prusts nevarētu ņemt sižetus np augstākas sabiedrības dzīves, viņam tāpat būtu ko teikt. Viņš vienlīdz lieliski apraksta gan savu slimību, savu istabu, gan savu veco kalponi. Starp citu, es tev pierādīšu, ka nepietiek ar visizcilāko prātu, kam turklāt vēl ir dotas iespējas novērot dzīvi tās irtteresantākās izpausmēs, lai radītu īstu mākslas darbu. Piemēram, mūsu draugs Salons.*. Kuram vēl bija tik daudz laika un iespēju iepazīt visdažādākos sabiedrības slāņus? Salons personiski pazina daudzus māksliniekus, rakstniekus, rūpniekus, aktierus, politiskos darbiniekus, diplomātus, vārdu sakot, cilvēciskās komēdijas apslēptākās ainas. Un ko viņš ar tām izdarīja? Diemžēl mums tas pārāk labi zināms..,

—   Patiešām, kas īsti notika ar Salonu? — LambērsLeklerks viņus pārtrauca. — Vai kāds no jums ko zina par viņu?

—   Mums abiem ir viens izdevējs, — Sivraks paskaidroja, — es reizēm viņu tur sastopu, bet viņš izliekas mani neredzam.

Jaunais provinciālis pieliecās mājastēvam un klusi jautāja, kas ir Salons.

—   Sivrak, — Beltāra teica, — pastāsti šim bērnam par Salona karjeru. Viņa vecumā šis piemērs var būt noderīgs.

1 *Rica> — viens no dārgākajiem Parīzes restorāniem Vandoma laukumā.

Sivraks piecēlās, apsēdās uz dīvāna malas un savā skaņajā balsī, kas likās skaldām vārdus zilbēs, Iesāka mākslinieciski pareizi veidotu slāstu.

—   Nezinu, cienītais, vai kādreiz esat dzirdējis par Anri IV liceja slaveno retorikas klasi, par 1893. gada izlaidumu. Katrā ziņā akadēmiķu aprindās tas guva ne mazāku slavu kā kādreiz slavenās Pedagoģiskās skolas ielaidums, kas dāvāja pasaulei, kā jūs zināt, Tēnu, PrevoParadolu, Sarsē un Edmonu Abū.' Ik reizi, kad satieku vienu no mfisu vecajiem skolotājiem, viņš apgalvo, ka ši klase bija «īsta slavenību audzinātava», jo tajā vienlaicīgi mācījās Beltāra, Lambērs-Leklerks, Fabērs un es; Lambērs-Leklerks, kas jau toreiz gatavojās sabiedriskai darbībai, kopā ar Fabēru pēcpusdienas pavadīja zirgu skriešanās sacīkstēs…

—   Izturies ar cieņu pret «manu ekselenci»! — ministrs teica.

—   Ekselence, jūs bijāt vienīgais no mums, kura pusaudža gadu tieksmes jau. toreiz ļāva paredzēt jūsu nākotni. Beltāra tolaik vēl neizrādīja īpašu interesi par glezniecību, bet Fabērs nedomāja par teātri. Mūsu literatūras skolotājs, Amlēna tēvs, vienmēr atkārtoja: «Manu nabaga Fabēr, jūs nekad, kā nākas, neapgūsiet franču valodu.» Patiess atzinums, ko neizglītotā skatītāju saime šodien, šķiet, neatzīst. Tolaik es guvu vislielāko māksliniecisko baudījumu, zīmējot Veneru uz burtnīcu baltajām malām. Mūsu grupu papildināja Salons.

Tas bija gaišmatains puisis smalkiem, patīkamiem vaibstiem; viņš mācījās maz, toties daudz lasīja, lieliski prata izvēlēties iemīļotus dzejniekus un kaklasaites un ar savu nevainojamo gaumi iemantoja mūsu vidū lielu au-

1 Prevo-Paradols Lisjens Anatols (1S29—1870) — franču politiķis un žurnālists; Abū Edmons (1828—1885) — franču rakstnieks un žurnālists.

loritāti. Ap to laiku izlasījām «Trīspadsrnitu stāstu»1 ; mēs četri un Salons nolēmām dibināt Anrī IV licejā «Piecu» biedrību. Katram no «Piecu» biedrības vajadzēja vienmēr un visur palīdzēt četriem pārējiem. Mēs norunājām, ka nauda, ietekme sabiedrībā, sakari — vis3, ko vien kāds no «Piecnieka» sasniegs, tiks izmantots pārējo labā. Tas bija skaists nodoms, bet tā arī palika tikai nodoms, jo pēc liceja beigšanas dzīve izšķīra mūs. Viņa ekselence un es — mēs studējām tieslietas; Fabēr3 sāka strādāt sava tēvoča bankā, jo viņam bija jāpelna līdzekļi iztikai; Beltāra pievērsās medicīnai. Dienests armijā un dažādas likteņa nejaušības atsvešināja mūs vēl vairāk. Sešus gadus mēs tikai retumis šo to uzzinājām cits par citu.

1900. gadā Salonā es pirmo reizi ieraudzīju Beltāras gleznu. Es biju pārsteigts, ka viņš kļuvis par gleznotāju, bet vēl vairāk mani pārsteidza viņa talants. Mēs parasti esam bezgala pārsteigti, kad atklājam kādam no saviem bērnības draugiem talantu. Kaut arī mēs saprotam, ka ikviens ģēnijs ir kādam biedrs, tomēr nekādi nespējam aprast ar domu, ka no tnūsu biedriem kāds ir ģēnijs. Es aizrakstīju Beltāram. Viņš uzaicināja mani ciemos. Man viņa darbnīca iepatikās, es iegriezos pie viņa vēl un vēl, līdz beidzot pēc ilgas apmaiņas ar vēstulēm un telegrammām man izdevās sarīkot «Piecnieka» vakariņas. Tajās katrs no mums pastāstīja, ar ko nodarbojies pēc liceja beigšanas.

Visai dīvainu apstākļu ietekmē trīs no mums bija atteikušies no vecāku izraudzītās karjeras. Beltāra, kurš iemīlējās kādā modeli, joka pēc mēģināja uzskicēt dažus viņas portretus, kas iepatikās. Sī sieviete iepazīstināja viņu ar vairākiem gleznotājiem. Beltāra mācījās gleznot, guva panākumus un pēc dažiem mēnešiem atmeta ar roku medicīnas studijām.

1 «Trispadsmitu stāsts» — Onorē de Balzaka stāsts par slepenu dumpinieku biedrību.

Pēc tam, atgriezies dzimtajos dienvidos, viņš tur uzgleznoja daudzu Marse|as tirgotāju un viņu sievu portretus un nopelnīja apmēram divdesmit tūkstošus franku, tādēļ pēc atgriešanās Parīzē varēja gleznot to, ko pats vēlējās. Viņš parādīja man vairākas gleznas, kur viņš, kā toreiz atzina mākslas kritiķi, «apliecināja savu mākslinieka «es»».

Fabēru, kura viencēlienu amatieri kādu vakaru nospēlēja viņa tēvoča mājās, savukārt ļoti slavēja vecs dramaturgs, sens tēvoča draugs. Sis augstsirdīgais cilvēks, kurš juta pret Fabēru lielas simpātijas, ieteica teātrī «Odeons»1 iestudēt mūsu biedra pirmo lugu «Stepe». Lambērs-Leklerks bija k]uvis par Ardešas2 senatora sekretāru, un tas apsolīja viņam izgādāt suprefekta vietu. Es jau biju uzrakstījis vairākas noveles un dažas nolasīju «Piecniekam».

Salons klausījās mūs klusēdams. Par maniem pirmajiem literārajiem mēģinājumiem viņš izteica smalkas un trāpīgas piezīmes, pierādīja man, ka vienas noveles sižets būtībā ir kāda Merimē darba tiešs pārveidojums, bet stils pārāk atgādina Baresu3 , par kuru es toreiz jūsmoju. Viņš bija jau redzējis Fabēra lugu un ar apbrīnojamu dramaturģijas principu izpratni norādīja viņam, kā jāpārveido kāda aina. Kopā ar Beltāru viņš apskatīja darbnīcu un runāja par impresionismu kā lietpratīgs pazinējs. Pēc tam, runādams par Lambēra-Leklerka interesēm, viņš analizēja politisko situāciju Ardešā un parādīja savas plašās zināšanas arī šajā jomā. Mūs visus pārņēma savā varā senā atziņa, ka Salons ir pats izcilākais mūsu grupā, tādēļ sirsnīgā padevībā mēs savukārt lūdzām viņu pastāstīt par saviem pirmajiem panākumiem.

1 «Odeons» — teātris Parīzē, to nodibināja 1797. gadā.

2 Ardeša — departaments Francijas dienvidrietumos.

8 Baress Moriss (1862—1923) — franfu rakstnieks, psiholoģiskās analīzes meistars.

Astoņpadsmit gadu vecumā viņš saņēma mantojumā diezgan pieklājīgu īpašumu un ar savām iemīļotajām grāmatām apmetās tajā un, kā pats teica, sāka strādāt pie vairākiem darbiem vienlaikus.

Pirmo viņš bija iecerējis Gētes «Vilhelma Maistara» manierē plašu īomānu, kurš būtu «Jaunās Cilvēciskās komēdijas» pirmais sējums. Salons vēl domāja par lugu, kurā viņš vienlaikus godinātu gan Šekspīra, gan Moljēra un Misē mākslu. «Jūs taču saprotat, ko es gribu teikt: tai jābūt fantastiskai un ironiskai, jautrai un saturīgai.» Turklāt viņš bija sācis darbu pie «Prāta filozofijas», kas sasaucās ar Bergsona1 darbu, bet, kā viņš man teica, tajā būs «daudz dziļāka parādību analīze».

Es apciemoju viņu, un man viņa dzīvoklis likās visjaukākais zemes stūrītis, jo tolaik pats mitinājos mēbelētā istabā. Senlaicīgas mēbeles, dažas Luvra statuešu kopijas, laba Ho.lbeina reprodukcija, pilni plaukti ar skaisti iesietām grāmatām, īsts Fragonāra zīmējums — viss kopā veidoja vienotu māksliniecisku ansambli.

Viņš man piedāvāja īpatnējas krāsas un aromāta angļu cigareti. Es lūdzu man parādīt «Jaunās Cilvēciskās komēdijas» sākumu, bet pirmā lappuse vēl nebija pabeigta. Lugai bija izdomāts tikai nosaukums; «Prāta filozofijai» bija uzrakstīts kāds ducis lapiņu ar piezīmēm. Toties viņš ar lielu aizrautību rādīja man nelielu, brīnumjauku «Dona Kihota» sējumiņu ar lieliskām ilustrācijām, tikko bija to nopircis no sava kaimiņa bukinista, mēs skatījāmies Verlēna autogrāfus, gleznu tirgotāju katalogus. Es pavadīju pie viņa visu pēcpusdienu; viņš bija ļoti patīkams sarunu biedrs.

Tā pavisam nejauši atjaunojās «Piecnieka» brālība, kas kļuva tik cieša kā vēl nekad.

1 Bergsons Auri (1859—1941) — franču filozofs ideālists.

Salons, kurš nebija pārāk aizņemts, nodrošināja tnūsu savstarpējos sakarus.

Bieži vien viņš dienām sēdēja Beltāras darbnīcā. Kopš Beltāra uzgleznoja amerikāņu vēstnieka sievas misis Džervisas portretu, mūsu draugs bija k|uvis par iecienītu mākslinieku, Daudzas skaistas sievietes gribēja, lai viņš glezno viņu portretus, un veda līdzi draudzenes, lai tās būtu klāt pozēšanas seansos vai arī novērtētu jau gatavu darbu. Darbnīcā vienmēr drūzmējās melnacainas argentīnietes, gaišmatainas amerikānietes, izsmalcinātas anglietes, kas salīdzināja mūsu draugu ar Visleru1 . Daudzas no šīm sievietēm nāca šurp Salona dē), kurš viņas izklaidēja un viņām patika. Beltāra ātri novērtēja mūsu drauga maģisko pievilcību un veikli izmantoja šo ēsmu. Beltāras darbnīcā Salonam bija savs atzveltnes krēsls, personiskā cigāru kārba pa labi un konfekšu kārba pa kreisi. Līdzko viņš ieradās, darbnīca it kā atdzīvojās, un pozēšanas seansu laikā viņš izklaidēja modeli. Viņš k|uva nepieciešams arī tādēļ, ka viņam piemita gleznas kompozīcijas izjūta. Neviens labāk par viņu neprata izvēlēties kādai sejai piemērotu fonu vai pozu. Apveltīts ar lielisku krāsu izjūtu, viņš mēdza gleznotājam norādīt kādu ātri gaistošu dzeltenu vai zilu toni, ko vajadzētu attēlot gleznā.

«Tev derētu k]ūt par mākslas kritiķi,» Beltāra viņam aizrādīja, apbrīnodams Salona daudzos talantus.

«Jā, es zinu,» Salons rāmi atbildēja, «bet es negribu sadrumstaloties.»

Beltāras darbnīcā Salons iepazinās ar de Tianža kundzi, ar Kapri hercogieni, ar Sīliju Deisoni un misis Džcrvisu, kuras visas aicināja viņu vakariņās. Viņām Salons bija Beltāras draugs, «literāts» — tā viņas iepazīstināja

1 Vislers Dieims (1834—1903) — amerikāņu gleznotājs impresionists.

viņu ar saviem viesiem: «Salona kungs, pazīstams rakstnieks.» Viņš kļuva it kā par daiļā dzimuma literāro padomnieku. Viņas ņēma viņu līdzi pie grāmatu tirgotājiem un lūdza būt par literāro padomdevēju. Katrai viņš solīja veltīt vienu no saviem nākamajiem romāniem, kuri visi kopā veidos viņa «Jauno Cilvēcisko komēdiju».

Daudzas stāstīja viņam pat* Šāvu dzīvi, «Es vēlētos, lai jūs man pastāstāt par sevi,» viņš mēdza teikt, «man nepieciešams izprast gudras sievietes sarežģītās dvēseles noslēpumus, lai radītu to lielo darbu, kādu esmu iecerējis.» Sievietes zināja, ka viņš ir atturīgs, tāpēc drīz vien uzticēja viņam visjaukākos. Parīzes augstākās sabiedrības noslēpumus. Viņš kļuva par vienu no tiem vīriešiem, kura parādīšanās salonā tūdaļ piesaista visvaldzinošāko būtņu uzmanību. Sievietes bija paradušas uzticēt viņam savas dvēseles noslēpumus un uzskatīt par labu psihologu. Par viņu mēdza sacīt: «Salons ir viens no smalkākajiem, saprotošākajiem vīriešiem.»

«Tev vajadzētu rakstīt psiholoģiskus romānus,» es viņam reiz aizrādīju. «Neviens labāk par tevi neuzrakstīs mūsdienu «Dominiku»1 .»

«Jā, protams, es pats to labi zinu,» viņš atbildēja kā ļoti aizņemts cilvēks, kurš apzinās, ka viņam jāatsakās no daudz kā, kas sagādātu patiesu prieku, «diemžēl man

1 «Dominika» — franču rakstnieka un mākslinieka Ežēna Fromantēna (1820—1876) psiholoģisks romāns.

jāstrādā pie mana lielā darba un jāpievērš uzmanība kaut kam vienam.»

Bieži vien Fabērs nāca viņam pakaļ uz darbnīcu un aizveda uz jaunas lupas mēģinājumiem. Pēc «Karnevāla» panākumiem Fabērs bija kļuvis par īstu slavenību Bulvāru teātros. Fabērs mēdza lūgt Salonu novērtēt lugu ar svaigu aci tajos brīžos, kad aktieriem un režisoriem viss bija tiktāl apriebies, ka tie bija gatavi pamest lugu likteņa varā. Salons veiksmīgi tika galā ar šo uzdevumu. Viņš lieliski juta katras ainas dinamiku, nekļūdīgi pamanīja nepareizu intonāciju vai pārāk stieptu tirādi. Sākumā svešinieka klātbūtne aktierus uztrauca, bet drīz vien viņi pierada. Pretēji autoram, savam mūžīgajam ienaidniekam, viņi pat iemīlēja šo cilvēku, kurš nekas nebija. Drīz vien viņš kļuva pazīstams teātra pasaulē — vispirms kā «Fabēra kunga draugs», pēc tam ar savu īsto vārdu. Kad viņš smaidīdams ieradās teātrī, kalpotāji tūlīt atrada viņam vietu parterā. Sākumā daži, bet pēc tam visi teātru sekretāri .ierakstīja viņa vārdu «ģenerālmēģinājumu» sarakstos.

«Tev vajadzētu pievērsties teātra kritikai,» Fabērs viņam teica, «tev tas labi padodas.»

«Bez šaubām,» Salons atbildēja, «bet katram jādara savs darbs, vai ne?»

Togad, kad «Piecnieka» biedriem apritēja trīsdesmit ceturtā dzimšanas diena, es saņēmu Gonkūru prēmiju par savu romānu «Zilais lācis» un Lambērs-Leklerks kļuva par deputātu. Fabērs un Beltāra jau labi sen bija plaši pazīstami. Draudzība, kas mūs vienoja, nebija mazinājusies. Šķiet, bez sevišķām pūlēm īstenojās jaunības dienās izlolotais romantiskais sapnis, kas mūs, licejistus, ļoti aizrāva. Mūsu mazā grupa lēni izstiepa savus varenos, spēcīgos taustekļus pretī visdažādākajām aprindām. Mēs patiešām bijām viens no Parīzes virzošajiem spēkiem, kas bija jo iespaidīgs, tāpēc ka neoficiāls.

Protams, kādas mākslinieku grupas juridiska atzīšana dod arī zināmas priekšrocības. Reputāciju, ko iemanto viens no grupas locekļiem, sabiedrība neviļus piedēvē arī pārējiem, bet trāpīgi izvēlēts grupas nosaukums izraisa ziņkāri. 1835. gadā kulturālam cilvēkam vēl varēja piedot, ka viņš nezina, kas ir Sentbēvs1 , bet nezināt, kas ir «romantiķi», viņam nebija tiesību. Un tomēr mākslinieku grupai šķēršļu netrūkst. Slavas pagrimums, tāpat kā tās spožums, skar visus grupas locekļus. Doktrīnas un manifesti kļūst par lielisku mērķi uzbrukumiem. Uzbrukums atsevišķam indivīdam tā neievaino.

Katram no mums bija savs darbības lauks, tātad profesionāla skaudība mums nedraudēja. Mēs veidojām ietekmīgu grupft, ko vienoja savstarpēja apbrīna. Tiklīdz viens no mums iekļuva kādā jaunā salonā, viņš tur tik ļoti cildināja četrus pārējos, ka tūlīt viņu lūdza atvest tos sev līdzi nākamajā reizē. Prāta trulums piemīt daudziem cilvēkiem, tāpēc viņi vienmēr gatavi atzīt kādas autoritātes spriedumu par savu. Fabērs bija izcils dramaturgs, tāpēc ka es tā teicu, un es biju vislabākais rakstnieks, tāpēc ka Fabērs nemitīgi to atkārtoja. Kad mēs darbnīcā rīkojām savus «XVI11 gadsimta Venēcijas svētkus» — mums bez grūtībām izdevās saaicināt visas Parīzes slavenības. Tas bija burvīgs vakars. Daiļas sievietes nospēlēja nelielu Pabēra komēdiju, kurai Beltāra bija veidojis dekorācijas. Protams, mūsu viesi par īsto mājastēvu uzskatīja Salonu. Viņam bija daudz brīva laika, liela izdoma; un, protams, viņš kļuva par mūsu sabiedriskās dzīves iedvesmotāju. Kad mums teica: «Jūsu brīnišķīgais draugs…» — mēs tūlīt zinājām, ka runā par Salonu.

Viņš joprojām nekā nedarīja — ar to es domāju ne tikai viņa iecerēto romānu, lugu un «Prāta filozofiju»,

1 Sentbēvs Saris Ogislēns (1804—1869) — franču kritiķis un dzejnieks romantiķis.

kam viņš neuzrakstīja ne rindiņu; Salons nedarīja nekā, pilnīgi nekā. Viņš ne tikai neizdeva nevienu savu grāmatu, bet nekad arī neuzrakstīja nevienu rakstu ne žurnālam, ne avīzei un nekad publiski neuzstājās. Un ne jau tāpēc, ka viņam būtu grūti panākt, lai publicē viņa darbus, — viņš taču labi pazina labākos izdevējus un žurnālu direktorus. Arī ne tāpēc, ka viņš mierīgi un apdomīgi vēlētos vienmēr palikt vērotāja lomā. Nē, tieksme pēc slavas bija viņam iedzimta. Salona bezdarbību, iespējams, radīja dažādu savstarpēji saistītu iemeslu sakritība. Un tie bija: iedzimtā bezrūpība, nenoturīgā zinātkāre un kaut kas līdzīgs gribas paralīzei. Mākslinieks vienmēr ir viegli ievainojams, un šī ievainojamība neļauj viņam ieslīgt ikdienībā, piespiež it kā «atrauties no zemes», lidināties virs dzīves pelēcības. Bet Salons bija dzīvē pārāk ērti iekārtojies; tā viņu pilnīgi apmierināja. Viņa neaprakstāmais slinkums atspoguļoja viņa laimes pilnību.

Turklāt nebija neviena rakstnieka, kas toreiz nedevēja mūsu draugu par «dārgot kolēģi» un nesūtīja viņam savas grāmatas. Kamēr mēs palēnām cits pēc cita virzījāmies augšup pa Parīzes sabiedrības hierarhijas kāpnēm, kur viss ir stingri noteikts, par spīti šķietamai nevērībai, Salons arī izvirzījās, un viņam arī tika gods, ko izpelnījās kāds no mums. Mēs ļoti rūpējāmies, lai viņa patmīlība neciestu. Tā tikko iecelts ģenerālis, kurš mazliet kaunas par veiksmi, kas pašam liekas nepelnīta, pūlas atbalstīt vecu draugu no Sensīras1 laikiem.

Drīz mēs ievērojām, ka mūsu tuvumā grozās daudz jaunu cilvēku, kas meklēja mūsu protekciju. Arī viņiem Salons, kurš dzīvoja pie mums kā līdzīgs starp līdzīgiem, bija «dārgais metrs», jo šī paaudze bija piesardzīga. Iespējams, ka savā vidē viņi cits citam jautāja: «Ko īsti viņš uzrakstījis? Vai tu esi lasījis kādu no viņa grāma

1 Scnsira — speciāla militārā skola netālu no Versaļas.

tām?» Dažreiz kāds nejēga slavēja viņu par «Zilo lāci» vai «Karali Kalibānu».

«Piedodiet,» augstprātīgi teica Salons aizvainotā tonī, «tie tiešām ir ļoti labi darbi, bet diemžēl nav mani.»

No mums pieciem viņš, starp citu, bija vienīgais, kurš labprāt piekrita lasīt manuskriptus un dot padomus, nevajadzīgus kā jau visi padomi, bet vienmēr gudrus un saprātīgus.

So nepelnīto slavu viņš ieguva tik lēni un tik dabiskā cefā, ka tā mūs neizbrīnīja. Drīzāk mēs būtu pārsteigti un pat aizvainoti, ja kāds aiz nevērības neuzaicinātu mūsu draugu uz vienu no tām oficiālajām ceremonijām, kas pulcēja «mākslinieku un literātu sabiedrību». Taču viņu nekad neaizmirsa. Dažreiz, kad nejaušs gadījums mūs saveda kopā ar kādu patiesi lielu mākslinieku, kurš dzīvoja nabadzībā un vientulībā un pret kuru nevērīgi izturējās sabiedrība un valsts, mēs kādu brīdi iedomājāmies par Salona panākumu paradoksu. «Jā,» mēs spriedām, «var jau būt, ka tas nav taisnīgi, bet ko lai dara? Tā bijis un būs vienmēr. Turklāt tam otram ir talants; tātad viņš tomēr Ir vinnējis.»

Kādu rītu, kad aizgāju pie Salona brokastīs, es kaktā pamanīju godbijīga izskata jaunekli, kurš šķiroja vecus žurnālus. Salons iepazīstināja mani ar viņu: «Mans sekretārs.» Tas bija loti patīkams, sīks zēniņš, kurš tikko bija beidzis Sartas1 skolu.

Pēc dažām dienām Salons mums teica, ka maksājot viņam trīssimt Iranku mēnesī, un atzinās, ka šie Izdevumi viņu mazliet apgrūtinot.

«Bet,» viņš padevīgi piebilda, «tādiem cilvēkiem kā mēs grūti iztikt bez sekretāra.»

1 Sartas skola — Parīzes augstākā mācību iestāde, kur mācīja nākamos bibliotekārus un arhīvu darbiniekus.

1914. gada karš krasi Izmainīja mūsu dzīvi. Beltāra kļuva par dragūnu, Fabērs — par lidotāju Salonikos, Lambērs-Leklerks pēc ievainojuma atgriezās Deputātu palātā un drīz vien k|uva par ministra biedru. Salons sākumā dienēja intendantūrā kādā noliktavā, no kurienes viņu atsauca propagandas departaments, un viņš sagaidīja kara beigas Fransuā I ielā. Kad mēs ar Fabēru demobilizējāmies, viņš mums daudz palīdzēja, jo ilgās prombūtnes dēļ mums Parīzē vairs nebija sakaru, turpretī viņš, gluži otrādi, bija iepazinies ar daudziem ietekmīgiem cilvēkiem.

Par militāriem nopelniem Beltāra tika apbalvots ar ordeni. Fabērs jau sen bija saņēmis apbalvojumu. LambērsLeklerks no sava kolēģa mākslas departamentā panāca, ka es iekļuvu apbalvojamo sarakstos tūlīt pēc miera noslēgšanas. Četrinieks sarīkoja man par godu nelielas, jaukas pusdienas kādā no krievu emigrantu restorāniem (ar kaviāru, vodku, stori). Mūziķi zīda kreklos spēlēja čigānu melodijas. Mums likās (varbūt skumīgo dziesmu iespaids), ka Salons tovakar bija mazliet noskumis.

AAājup gāju kopā ar Fabēru, jo dzīvojām kaimiņos, un, ejot tādā skaistā naktī pa Elizejas laukiem, mēs runājām tikai par Salonu.

«Nabaga Salons!» es teicu. «Viņa vecumā tomēr jābūt diezgan nepatīkamai sajūtai, kad sāc apzināties, ka gadi pagājuši velti.»

«Vai tu domā, ka viņš apzinās to?» Fabērs vaicāja. «Viņš vienmēr ir aizkustinoši nevērīgs.»

«Es nezinu. Man drīzāk liekas, ka viņš it kā dzīvo divēju dzīvi. Kad viss ir labi, kad visi viņu aicina ciemos un viesmīlīgi uzņem, viņš vispār aizmirst, ka nav to pelnījis. Sirds dziļumos viņš taču nevar to nezināt. Nemitīgais uztraukums mūžīgi urda viņu un droši vien atgādina par sevi ik reizi, kad norimst sajūsma. Piemēram, šovakar, kad jūs visi tik jauki cildinājāt manus darbus

un es savukārt centos jums atbildēt ar to pašu, vai viņš nomanīja, ka par viņu nav itin nekā, ko teikt?»

«Bet mēdz taču būt cilvēki, kam pilnīgi trūkst godkāres, un tātad viņi nepazīst arī skaudību.»

«Protams, bet es nedomāju, ka Salons ir viens no tiem. Tādam cilvēkam jābūt vai nu ļoti pieticīgam un nemitīgi sev jāatkārto: «Tas viss nav domāts man,» — vai arī Joti iedomīgam un jādomā: «Es to nemaz negribu.» Salons vēlas to pašu, ko jebkurš no mums, tikai viņa slinkums pārspēj godkāri. Es galvoju tev, ka viņa stāvoklis nav patīkams.»

Par šo tēmu mēs runājām ilgi — katrs no mums visai labprāt izteica savas domas. Pretstatā ne ar ko nesalīdzināmai, Salona mākslinieciskai sterilitātei mums pašu ražība šķita vēl jo dārgāka, un no šīs patīkamās atziņas radās žēlums pret Salonu.

Nākamajā dienā mēs ar Fabēru devāmies uz ministriju pie Lambēra-Leklerka.

«Mēs gribam apspriest kopā ar tevi ideju, kas mums vakar mājupceļā ienāca prātā,» es viņam teicu. «Vai tu nedomā, ka Salonam ir nepatīkami redzēt, ka mēs visi četri esam saņēmuši apbalvojumus un viņš viens palicis bez nekā? Tam nav nekādas nozīmes, tu saki? Protams, bet vispār jau nekam nav nozīmes: apbalvojums ir tikai simbols. Un bez tam, ja tam nav nekādas nozīmes, kādēļ gan arī Salonu nevar apbalvot tāpat kā citus?»

«Vai tad es iebilstu?» Lambērs-Leklerks teica. «Bet jābūt nopelniem.»

—   Kā? — iebilda ministra biedrs no dīvāna dziļumiem, kur viņš bija atlaidies. — Es nekad neesmu teicis tamlīdzīgu pliekanību.

—   Nu, piedod, bet Fabērs var apliecināt. Tu teici: «Vismaz jābūt nopelnu šķietamībai.»

—   Tā jau labāk, — Lambērs-Leklerks teica. — Man taču nav bijis nekāda sakara ar mākslas departamentu,

un es novarēju darīt, kā gribu, bet es jums jau teicu, ja Salons būtu ar mieru saņemt apbalvojumu manā resorā, to varētu viegli nokārtot.

—   Tas viss, protams, ir muļķības, — stāstītājs turpināja, — bet jāatzīst, ka tu ātri piekāpies. Ežezipa Moro' jubilejas dienā Salons beidzot saņēma savu krustu. Es biju tik neveikls, ka, dodot viņam parakstīt lūgumrakstu, atļāvos pateikt (tādēļ ka biju mazliet nokaitināts, redzot, ka viņš to uztver kā pašu par sevi saprotamu), ka mums nenācās viegli dabūt viņam šo apbalvojumu.

«Patiešām?» viņš brīnījās. «Es — gluži pretēji — domāju, ka tas ir ļoti vienkārši.»

«Jā, ja tev būtu kādi nopelni…»

Bet viņa izbrīns bija tik neviltots, ka es mainīju sarunas tēmu.

Salona draugi un apbrīnotāji sarīkoja viņam par godu nelielu banketu. Lambērs-Leklerks atveda līdzi izglītības ministru, par kuru runāja/ka viņš esot saprātīgs cilvēks. Atnāca arī divi akadēmiķi, viens no Gonkūru Akadēmijas locekļiem, dažas aktrises, vairāki augstākās sabiedrības pārstāvji. Uzreiz bija manāms, ka visi jūtas lieliski, Cilvēks ir miermīlīgs dzīvnieks, ja viņš nav uztraucies vai greizsirdīgs. Saions, kas nevienu netraucēja, visiem likās simpātisks, un tie, kuriem laimējās būt par viņa veiksmes lieciniekiem, šķita apmierināti, ka var viņu aplaimot. Sirds dziļumos visi saprata, ka šo svinību varonis ir fikcija, ko viņi paši palīdzējuši radīt. Viņi pat bija pateicīgi Salonam, ka viņš eksistē no viņu labvēlības, un viņa panākumu apšaubāmajā spožumā redzēja savas varenības pierādījumu, jo viņi taču ne no kā radīja viņa apšaubāmo slavu. Luijs XIV ļoti mīlēja cilvēkus, kuriem bija viņam

1 Moro Eiezips (1810—1838) — franču dzejnieks.

jāpateicas par visu, un šī karaliskā īpašība vienmēr piemīt likteņa izredzētajiem.

Kad pasniedza desertu, kāds dzejnieks nolasīja brīnišķīgas vārsmas. Ministrs teica īsu runu «aizkustinoši ironiskā tonī», kā teiktu brāļi Gonkūri; viņš runāja par Salona atturīgo un dziļo ietekmi uz mūsdienu franču literatūru, par viņa kā sarunu biedra talantu, par Rivarolu1 un Malarmē2 . Visi piecēlās un aplaudēja. Pēc tam Salons teica ļoti vienkāršu un izjustu atbildes runu. Viņā vērīgi klausījās ar patiešām aizkustinošu satraukumu. Vārdu sakot, mēdz būt visnotaļ izdevušās svinības, bet šīs bija patiešām izdevušās.

Es aizvedu Salonu mājās ar savu mašīnu un pa ceļam viņam teicu:

«Šovakar bija ļoti jauki.»

Viņa sejā atplauka laimīgs smaids.

«Vai ne?» viņš man atbildēja. «Un vislielāko prieku man sagādāja visu viesu neviltotā atklātība.»

Viņam bija taisnība.

Tādējādi Salona karjera veidojās mūsu iepriecināto acu priekšā taisna un nevainojama kā karaliskais ceļš. Neviena traipa, nevienas neveiksmes; tieši te slēpjas niecības privilēģija, ka tā ir neievainojama. Mēs jau paredzējām, ka mūsu draugs drīzumā izpelnīsies ordeņlentīti, pēc tam kaklasaiti, kas liecinātu par viņa piederību elitei; dažās labvēļu ģimenēs jau apsprieda viņa iespējamo ievēlēšanu par Franču Akadēmijas locekli. Hercogiene T. kautrīgi ieminējās par to vienam no akadēmiķiem, no kura bija atkarīga ievēlēšana, un viņš atbildēja: «Mēs par to esam domājuši, bet pašreiz vēl pāragri.» Sa

1 Rivarols Antuāns de (1753—1801) — franču literāts un žurnālists.

2 Malarmē Slefans (1842—1898) — franču dzejnieks simbolists.

lona seja pamazām ieguva to cildeno rāmumu, kādu var sniegt tikai izcils prāts vai arī pilnīga bezdarbība, un šīs abas īpašības var it vifegU sajaukt.

Tieši tolaik par viņu sāka interesēties misis Pīka. Gledisa Ņūtona Pīka bija bagāta un skaista amerikāniete, kura, tāpat kā gandrīz visas bagātās un skaistās amerikānietes, gada lielāko daļu dzīvoja (un, starp citu, dzīvo vēl šodien) Francijā. Viņai ir dzīvoklis Fransuā I ielā un villa dienvidos. Viņas vīrs Viljams Ņūtons Pīks, būdams Vispasaules kaučuka apvienības un vairāku dzelzce|a akciju sabiedrību prezidents, pavadīja Eiropā tikai atvaļinājumu.

Mēs jau diezgan sen pazinām Gledisu Pīku, kas bija dedzīga mūsdienu literatūras, glezniecības, modernās mūzikas cienītāja. Viņa daudz palīdzēja Beltāram viņa karjeras sākumā. Viņa pirka Beltāras gleznas, pasūtīja viņam savu portretu un izgādāja arī pasūtījumu misis Džervisas portretam, kas padarīja viņu par slavenu mākslinieku. Divus gadus viņa ar saviem draugiem runāja tikai par Beltāru; viņa rīkoja viņam par godu dinejas, organizēja viņa darbu izstādes un visbeidzot uzaicināja viņu pavadīt ziemu savā mājā Napulā1 , lai viņš tur varētu mierīgi strādāt.

Pēc tam Beltāra kļuva slavens, bet līdz ar slavu zuda arī misis Pikas interese par viņu. Misis Pīka ir izcili gudra sieviete, bet ar savu mīlestību uz dažādiem mākslas priekšmetiem viņa atgādina biržas spekulantus, kuri noniecina vērtspapīrus un interesējas tikai par akcijām, kas vēl nav zināmas plašai publikai, bet ir daudzsološas, kā liecina viņu iegūtās slepenās un drošās ziņas. Viņa dievina rakstnieku, kuram nav izdevēja, nepazīstamu dramaturgu, kura lugu labi ja trīs reizes uzved kāds avangarda teātris, Ērika Satī tipa mūziķi, pirms viņam ir ra

1 Napula — neliela Francijas kūrortpilsētiņa pie Vidusjūras.

dusies sekotāji, vai arī erudītu kādas sarežģītas nozares speciālistu, kas, piemēram, pēta senindiešu reliģisko literatūru vai ķīniešu primitīvo glezniecību.

Starp citu, cilvēki, kurus viņa izvirza, nemēdz būt ne neapdāvināti, ne arī viduvējības. Gledisa ir apķērīga, un viņai ir laba gaume. Taču bailes no vulgārā un banālā spēj viņu novirzīt no visa izcilā. Es pat Iedomāties nevaru, ka Gledisa Pika lasītu Tolstoju vai Balzaku. Viņa ģērbjas lieliski, pie vislabākās šuvējas pasūta tērpus, bet pārstāj valkāt kleitu, pat visgreznāko urt mīļāko, līdzko uzzina, ka tāda kleita ir vēl kādai citai. Tāpat viņa izturas pret saviem rakstniekiem un māksliniekiem: tikko viņas draudzenes sāk viņus atzīt, Gledisa «atdod» tos istabenei. ».

Šķiet, ka tieši es esmu atbildīgs par to, ka viņa izraudzījās Salonu. Kādās vakariņās pie Elēnas de Tianžas mani apsēdināja blakus Gledisai. Pats nezinu, kā, bet mēs sākām runāt par Salonu, un es teicu:

«Nē, viņš vēl nekad nav neko publicējis, toties viņam ir lieli nodomi un vairāki darbi ir iesākti.»

«Vai esat tos redzējis?»

«Jā, bet es neko nevarēšu jums par tiem pastāstīt. Tie ir tikai uzmetumi.»

Es nedarīju to tīšām, bet ar šo sarunu pietika, lai savaldzinātu tādu sievieti kā misis Pīka. Tūlīt pēc vakariņām viņa sagūstīja Salonu, un, par spīti visām Elēnas pūlēm, kurai patika, ka viņas salona viesi no vienas grupas pievienojās citai, Gledisa visu vakaru nelaida Salonu prom. Es viņus vēroju no tālienes. «Man vajadzēja to paredzēt,» es sev teicu. «Bet Gledisai Pīkai Salons ir ideāls autors. Viņa meklē kaut ko nepublicētu, grūti izprotamu, bet nevar lielīties ar mazāku lasītāju loku kā Salons, kuram lasītāju nemaz nav; un kur v51 var atrast kaut ko publikai nepieejamāku par viņa darbiem, kuri nemaz nav uzrakstīti? Fiziķis arvien vairāk izretina gaisu,

kas ir iepildīts balonā, tiecoties pēc absolūtā tukšuma; arī Gledisai Pikai, meklējot talantu, kurš nekā nav sevi parādījis, vajadzēja reiz nonākt pie tukšuma. Salonā viņa to atrada. Kā vienam, tā otram tas ir brīnišķīgs karjeras vainagojums, un es acīmredzot abus daru laimīgus.»

Tiešām, jau nākamajā dienā Gledisas Pikas dzīvē sākās Salona periods. Tika norunāts, ka viņš pusdienos pie viņas trīs reizes nedēļā, ka viņa apciemos viņu, lai iepazītos ar manuskriptiem, ka nākošo ziemu viņš pavadīs viņas mājā Napulā, «lai varētu tur mierīgi strādāt». Dažas dienas es mazliet baiļojos, iedomājoties Gledisas Pikas pirmo iepazīšanos ar Salona manuskriptiem. Man likās, ka pat viņa uzskatīs šīs piezīmes par niecīgām. Bet diemžēl es biju velti satraucies, un mans spriedums bija maldīgs. Es sastapu Gledisu nākamajā dienā pēc viņas pirmā Salona apmeklējuma — viņa bija sajūsmā.

«.There is tnore in (nis…’ Jūsu drauga uzmetumos ir vairāk jēgas nekā Henrija Džeimsa2 biezajos sējumos,» viņa man teica.

Viss veicās labi.

Sī garīgā idille turpinājās apmēram divus mēnešus, un šajā laikā Gledisa Pīka paguva pavēstīt visai Parīzei, ka nolēmusi panākt neatzīta ģēnija, vārdu sakot, mūsu Salona, darbu izdošanu. Viņa jau bija atradusi izdevēju un tagad meklēja angļu tulkotāju. Viņa iepazīstināja Salonu ar visiem ievērojamiem ārzemniekiem, kuri caurbraucot uzturējās Parīzē, — ar Džordžu Mūru3 , Pirandello, Hofmanstālu4 un Sinkleru Lūisu. Pēc tam kad bija Izmantojusi visus iespējamos darbības veidus, viņa pieprasīja no Salona kādu darbu,

? Tas ietver sevī daudz vairāk… (Angl.)

2 Džeimss Henrijs (1843—1933) *amerikāņu rakstnieks,

f Mūrs Džordžs (1852—1933) — Iru rakstnieks.

*      Hoļmanstāls Hugo [on (1874—1929) — austriešu dzejnieks un dramaturgs.

Viņa apmierinātos ar mazumiņu — ar kādu eseju, plānu sējumiņu, pat ar dažām manuskripta lappusēm. Salons, kas šajos divos mēnešos nestrādāja vairāk kā parasti, mierīgi paziņoja, ka nekas nav mainījies. Bet Gledisa Pīka nebija no tām sievietēm, kura atstās ģēniju «neatklātu», Jau desmitiem reižu viņa bija ņēmusi savā paspārnē šos nepazīstamos, kautrīgos, nabadzīgos cilvēciņus, kuriem nezin kāpēc piemita noslēpumainais grāmatu rakstīšanas, gleznošanas, komponēšanas talants, un jau pēc dažiem mēnešiem viņa katru no viņiem padarīja par slavenību, ar kuru visi centās iepazīties un kuram glaimoja. Sajās pārvērtībās viņa smēlās īstenu baudu. Viņa svēti ticēja savām izvēles un izvirzīšanas tiesībām un tās attaisnoja. Viņa sāka Salona dresēšanu, un gribot negribot arī viņam vajadzēja ķerties pie darba.

Es nezinu, kā viņa to panāca, — bez šaubām, ar glaimiem, varbūt ar vilinošiem solījumiem (es nedomāju, ka ar koķetēriju, jo vienmēr pazinu Gledisu kā saltu un nevainojami tikumīgu sievieti), bet kādu rītu bezgala satraukts pie manis ieradās Salons.

«Es nācu pie tevis pēc padoma,» viņš man teica. «Gledisa Pīka man piedāvā ziemu pavadīt viņas mājā Napulā, lai es varētu tur mierīgi strādāt. Man tev jāatzīstas, ka es nemaz novēlos aizbraukt no Parīzes… Turklāt šobrīd es neesmu noskaņots strādāt… Taču viņai mana piekrišana sagādātu prieku, viņa tik ļoti aizrāvusies ar mgtjiu romānu, un pati doma, ka es pēc vairākiem vientulībā pavadītiem mēnešiem varētu pabeigt darbu, liekās diezgan vilinoša.»

«Pabeigt darbu» — šis izteiciens man likāš dīvaTns eifēmisms, jo es it labi zināju, ka Salons to nebija pat lāgā iesācis; bet viņš to teica tik nopietni, ka es nebildu ne vārda,

«Tad jau lieliski,» es viņam teicu, «misis Pīka! simtkārt taisnība. Tev noteikti ir liels talants, katru dienu

parastās sarunās tu izšķied veselas nodaļas no izcilās grāmatas. Ja sievietes gādība, savstarpējas uzticēšanās un apbrīnas atmosfēra tev beidzot |aus izteikt visu, kas tev, kā mums labi zināms, sakāms, — mēs visi par to tikai priecāsimies… Piekriti, vecais, tu man sagādāsi prieku.., Tu mums visiem sagādāsi prieku.»

Viņš man pateicās un jau pēc dažām dienām paziņoja, ka aizbrauc. Visu ziemu mums par viņu nebija nekādu ziņu, saņēmām tikai dažas atklātnes. Februārī es aizbraucu uz Napulu viņu apciemot.

Pīku nams bija ļoti skaists, viņi bija atjaunojuši nelielu provansāļu pili, kas pacēlās pār jūras līci. Kontrasts starp apkārtējās ainavas skarbumu un gandrīz neticamo dzīvojamo telpu komfortu radīja feerisku iespaidu. Dārzi bija prasmīgi ierīkoti vairākās terasēs; lai tās radītu šajās klinšainajās nogāzēs, bija šurp jāatved milzīgi betona bluķi. Par milzu naudu Pīki lika atvest no Itālijas cipreses, kas gluži kā augsta dekoratīva siena it kā ieskāva šo izaicinoši uzbāzīgo ainavu. Kad es ierados, mājas pārvaldnieks paziņoja, ka kungs strādā, un lika man diezgan ilgi gaidīt.

«tas esi tu, mans dārgais,» Salons teica, kad beidzot tiku pievemts. «Man nebija ne jausmas, kas ir darbs. Es rakstu viegli un ar prieku. Domas ir mani apstājušas, aplenkušas, apdullinājušas. Mana spalva nespēj tik ātri pierakstīt manas dvēseles dzīlēs iznirstošos tēlus, atmiņas, pārdomas. Vai arī tu esi to izjutis?»

E6 pasgmīgi atzinos, ka šādus iedvesmas uzliesmojumus pārdzīvoju reti; es vēl piebildu, ka man liekas dabiski, ka viņš šajā jomā ir laimīgāks par mani, jo izvēlējies sižetu, kas rada iedvesmu, un ka viņa ilgā klusēšana droši vien ļāvusi viņam uzkrāt tādu materiālu, par kādu jebkurš no mums var tikai sapņot.

Es pavadīju pie viņa visu vakaru. (Misis Pīka vēl bija Parīzē.) Man likās, ka viņš ir stipri mainījies. Līdz šim viens no Salona pievilcības noslēpumiem bija viņa sarunu tēmu neaptveramā daudzveidība. Man neatlika sevišķi daudz laika lasīšanai, tāpēc bija ļoti patīkami parunāties ar Salonu, kas lasīja visu. Tieši viņam es varēju pateikties, ka iepazinu interesantus jaunus rakstniekus. Tā kā viņš katru vakaru kaut kur gāja — uz teātri vai uz kādu pieņemšanu —, neviens visā Parīzē labāk par viņu nezināja stāstīt dažādus atgadījumus, intīmas drāmas, jocīgus notikumus. Turklāt Salons bija viens no tiem retajiem draugiem, kuram vienmēr var pastāstīt par sevi, savu darbu, jūtot, ka tas viņu tiešām interesē un ka sarunas iaikā viņš nav aizņemts ar domām par sevi. Tas viss bija ļoti patīkami.

Taču tas Salons, kuru es sastapu Napulā, bija pavisam cits cilvēks. Jau divus mēnešus viņš nebija ņēmis rokās nevienu grāmatu un nebija nevienu saticis. Viņš nerunāja ne par ko citu kā vien par savu romānu. Es pastāstīju viņam pēdējos jaunumus par mūsu draugiem. Kādu brīdi viņš manī klausījās, pēc tam izvilka no kabatas mazu piezīmju grāmatiņu un kaut ko pierakstīja.

«Ko tu dari?» es pajautāju.

«Ak, neko sevišķu! Tikai ienāca prātā kāda doma, kas var noderēt manam romānam, un es baidos, ka to aizmirsīšu …»

Pēc brīža, kad es viņam citēju kāda Beltāras modeļa vārdus, viņš vēlreiz izņēma piezīmju grāmatiņu.

«Atkal! Bet tā taču ir īsta mānija.»

«Tas tikai tālab, mans dārgais, ka vienam no maniem varoņiem piemīt dažas Beltāras īpašības. Tas, ko tu nupat stāstīji, var man noderēt.»

Salonu bija pārņēmusi atbaidošā, visaptverošā centība, kāda piemīt iesācējiem, un neofīta dedzība. Es paņēmu

līdzi dažas noda|as no savas jaunās grāmatas, lai, kā parasti, nolasītu tās Salonam un pēc tam uzklausītu viņa nomas. Taču izrādījās gluži neiespējami piespiest viņu klausīties, un es nospriedu, ka viņš ir kļuvis garlaicīgs un neciešams. Visbeidzot viņš mani nokaitināja, izteikdamies ar nicinošu nevērību par izciliem meistariem, pret kuriem mēs vienmēr izturējāmies ar cieņu.

«Tu tā domā?» viņš teica. «Tu apbrīno Stendāla dabiskumu? Un tevi tas tik ļoti pārsteidz? Būtībā ne «Parmas klosteris», ne «Sarkanais un melnais» nepārspēj feļetona romānu līmeni. Man šķiet, ka var rakstīt daudz labāk.»

Es biju gandrīz laimīgs, kad tiku projām.

Kad es atgriezos Parīzē, tūlīt atzinu Gledisas Pīkas brīnišķīgo «impresārija» talantu. Visur jau runāja par Salona grāmatu un runāja, kā pienākas. Šeit nebija ne vēsts no rupjās un trokšņainās reklāmas, kas atbaida izsmalcinātu publiku, šķiet, šī sieviete ir atradusi romantiskas popularitātes radīšanas noslēpumu un prot ap izraudzītā cilvēka vārdu radīt neskaidru, noslēpumainu oreolu. Pols Morāns1 reiz viņai teica, ka viņa ir atklājusi «hermētismu».

Jautājumi bira no visām pusēm: «Vai jūs bijāt dienvidos? Vai jūs tikāties ar Salonu? Runā, ka viņa grāmata ir lieliska.»

Martā Gledisa Pīka dzīvoja Napulā un mums paziņoja, ka romāns ir gandrīz pabeigts, bet Salons atteicies viņai to rādit. Viņš teica, ka viņa darbs ir vienots vesels un lasīt tā atsevišķus fragmentus nozīmē varmācīgi izjaukt darba vienotību.

Beidzot, aprīļa sākumā, viņa mums paziņoja, ka Sa-

' Morāns Pols (dz. 1889. g.) — franču rakstnieks un diplomāts.

īons atgriežas Parīzē un ka pēc viņa lūguma viņa mūs kādu sestdienas vakaru aicinās pie sevis noklausīties romāna lasījumu.

Ak, šī lasišana! Man šķiet, ka neviens no mums nemūžam to neaizmirsīs. Salons Fransuā I ielas namā bija iekārtots gluži kā lieliskai teātra izrādei. Gandrīz visur gaisma bija nodzēsta, dega tikai milzīga Venēcijas lampa, kuras pienbaltā gaisma liegi apgaismoja lasītāju, manuskriptu un burvīgu plūmju koka zaru pilnos ziedos, kas Salonam aizmugurē bija ielikts ķīniešu vāzē. Telefons bija atvienots. Kalpotāji saņēma stingru norādījumu mūs nekādā ziņā netraucēt. Salons nervozēja, bija nedabiski jautrs un švītīgs, bet misis Pīka bija līksma un uzvaras priekā starojoša. Viņa apsēdināja Salonu krēslā, nolika viņam priekšā glāzi ūdens, sakārtoja abažūru; viņš uzlika masīvas raga brilles, nokremšļojās un beidzot sāka lasīt.

Jau pēc pirmajiem desmit teikumiem mēs ar Fabēru saskatījāmies. Protams, ir mākslas veidi, par kuriem iespējams izteikt kļūdainu vērtējumu, kur jauna tēla uztveršanas maniere un izpildījums tik ļoti pārsteidz skatītāju, ka bieži vien viņa spriedums ir nepareizs, bet rakstnieks atklājas jau pēc nedaudz vārdiem. Un mums tūlīt atklājās pats ļaunākais: Salons nemācēja rakstit, nu it nemaz nemācēja. Bērnam vēl varētu piedot naivitāti, tiešumu. Taču Salons rakstīja neizteiksmīgi un muļķīgi, No šī izsmalcinātā, pieredzējušā cilvēka mēs drīzāk gaidījām

kaut ko pārmērīgi sarežģītu. Taču mēs sagaidījām gluži pretējo — banālu un seklu romānu, kura didaktika bija uzkrītoši garlaicīga un primitīva. Pēc divām nodalām atklāsmi par formas niecību nomainīja atklāsme par sižeta n: čību. Mēs bezcerīgi saskatījāmies. Beltāra tikko manami paraustīja plecus, un viņa acis man pauda: «Kas to būtu domājis?» Fabērs šūpoja galvu un, likās, pie sevis murmināja: «Vai tas iespējams?» Es savukārt vēroju Ciiedisu Pīku. Vai arī viņa tikpat labi kā mēs izprata dzirdētā patieso vērtību? Viņa sākumā klausījās apmierināta, bet drīz vien satraukta grozījās krēslā un laiku pa laikam pavērās manī vaicājošu skatienu. «Kāda katastrofa!» es nodomāju. «Ko lai viņai saku?» Romāna lasīšana turpinājās vairāk nekā divas stundas, un šajā laikā neviens no klausītājiem nebilda ne vārda. Cik gan patētiska ir slikta grāmata, un cik skaidri tajā redzams pats rakstnieks! Vislabākās ieceres tajā atspoguļojas neiedomājami bērnišķīgā neveiklībā. Tajā plaši atklājas autora naivā dvēsele. Klausoties Salonu, es pēkšņi izbrīnīts secināju, ka viņa dvēselē '* dziļi apslēpta vesela maldu, «kumju un nomāktu jūtu pasaule. Es pat nodomāju, ka būtu joti interesanti uzrakstīt grāmatu par cilvēku, kurš sacerējis sliktu romānu, un iedot pilnu šī romāna tekstu, kas atklātu varonī jaunas, pārsteidzošas iezīmes. Salons lasīja, un viņa aizkustinājums, kas bija izteikts neiedomāmi neveiklā formā, lika domāt par briesmoņa aizkusinošu un smieklīgu mīlestību.

Kad viņš beidza lasīt, uz brīdi iestājās klusums; mēs cerējām, ka Gledisa Pīka mūs izglābs. Galu galā viņa bija mājas saimniece un viņa rīkoja šo vakaru. Taču viņa izskatījās drūma un saīgusi. Beltāra, kā jau īsti aukstasinīgs dienvidnieks, saprata, ka viņam jāglābj situācija, un viņš tūlīt Izdomāja piemērotu repliku. Mūsu klusēšanu viņš izskaidroja ar saviļņojumu, pateicās misis Pīkai, bez kuras palīdzības šī skaistā grāmata nekad netiktu uzrak

stīta, un, pagriezies pret mani, secināja: «Sivraks noteikti jutīsies lepns, ka varēs to aiznest savam izdevējam.»

«Ak!» es teicu. «Savam vai kādam citam… Man liekas, ka misis Pika …»

«Kādēļ gan citam?» dedzīgi iesaucās Salons. «Nē, tavējais man ļoti patīk, viņš prot savu darbu. Es būšu tev ļoti pateicīgs, ja tu uzņemsies to nokārtot.»

«Nu protams, dārgais, kas var būt vienkāršāk!»

Misis Pikas klusēšana kļuva nepanesama. Viņa pazvanīja, lika kalpotājiem atnest oranžādi un cepumus. Salons sāka iztaujāt viesus — pilnīgai laimei viņam vajadzēja zināt noteiktas domas.

«Ko jūs teiksiet par Alises tēlu?»

«Brīnišķīgs,» Beltāra teica.

«Vai nav tiesa, samierināšanās aina man ir izdevusies?»

«Tā ir pati labākā epizode,» Beltāra teica.

«Nu nē!» Salons iebilda. «Tā nebūt nav labākā. Labākā varbūt Ir Džordžiānas un Silvio tikšanās aina.»

«Tev taisnība,» Beltāra samierinoši teica, «tā patiešām ir vēl skaistāka.»

Misis Pīka paveda mani sāņus.

«Es jūs lūdzu, esiet atklāts,» viņa man teica, «tas taču ir smieklīgi, vai ne? Pavisam smieklīgi?»

Es apstiprinoši pamāju ar galvu.

«Bet kā tas varēja notikt?» viņa turpināja. «Ja es būtu to zinājusi… Viņš taču likās tik gudrs cilvēks.»

«Viņš ir ļoti gudrs cilvēks, dārgā misis Pīka. Rakstnieka talants un asprātīgas runas sabiedrībā ir divas atšķirīgas sfēras. Var viegli kļūdīties.»

«N'o, no,» viņa teica, «it’s unforgivable…' Galvenais, nedrīkst pieļaut, ka viņa grāmatu publicē. Pēc visa, ko es teicu par šo darbu… Viņam jāpasaka, vai ne, ka tā ir nejēdzība, īsts kauns?»

1 Nē, nē, tas nav piedodams… (Angl.)

«Es jūs lūdzu, pagaidiet. Jūs nesaprotat, kādu ļaunumu ar to nodarīsiet. Rit, kad mēs būsim divatā, es mēģināšu viņam pateikt. Šovakar pažēlojiet viņu, es galvoju jums, ka tas ir nepieciešams.»

Nākamajā dienā, līdzko es mēģināju kritizēt kādu sīku viņa grāmatas detaļu, Salons uztvēra manu kautrīgo un nedrošo aizrādījumu tik naidīgi un nicinoši, ka es jutu viņa slimīgo jūtīgumu un man pietrūka drosmes turpināt. Ilgā pieredze man pierādīja šādu mēģinājumu bezcerību. Kādēļ gan vēlreiz spēlēt «Mizantropa» pirmā cēliena otro ainu? Jau iepriekš es zināju, ka dzirdēšu vārdus: «Bet es jums saku, ka manas vārsmas ir lieliskas,» — un ka man pietrūks nežēlības kaut ko iebilst. Labāk jau atkāpties tūlīt. Es devos projām ar viņa manuskriptu padusē pie sava izdevēja, kuram to nodevu bez jebkādām piebildēm, tikai pateicu, ka tā ir Salona grāmata.

«Vai tiešām?» viņš man jautāja. «Tā ir Salona grāmata? Es jūtos pagodināts to saņemt. Jau esmu daudz par to dzirdējis. Jums, dārgais draugs, es esmu ļoti pateicīgs, ka iedomājāties par" mani. Kā jums šķiet, varbūt tūlīt parakstīt ar viņu līgumu uz desmit gadiem?»

Es ieteicu mazliet pagaidīt. Man vēl bija cerība, ka viņš izlasīs grāmatu un atteiksies to publicēt. Bet jūs jau zināt, kā tas notiek. Ar manu un Salona vārdu izdevējam pilnīgi pietika; ncpārlasījis viņš nosūtīja manuskriptu uz spiestuvi, un tas galīgi nomierināja Salonu, par spīti viņa labvēles attieksmei. Misis Pika gaidīja trīa dienas, lai redzētu, kāds iespaids būs manai rīcībai. Kad viņa uzzināja, kā viss beidzās, viņa kā godīga un nepiekāpīga protestante bargi pārmeta man mazdūšību, bet Salonam uzrakstīja asu vēstuli, kuru viņš neviltotā sašutumā mums nākamajā rītā parādīja. Viņš ilgi meklēja iemeslu šim Gledisas «netaisnajam» spriedumam. Beidzot viņš izdomāja kaut ko pavisam muļķīgu, kas viņu paglāba no pazemojuma; viņš iedomājās, ka Gledisa Pīka ir pazinusi

sevi mazliet smieklīgajā anglietē, kas bija attēlota viņa grāmatā. Pēc tam viņš nomierinājās, atguva savu bezrūpību un vairs nedomāja par Gledisu.

Pēc trim mēnešiem grāmata tika publicēta. Atsauksmes presē nebija sliktas. Salons visiem šķita simpātisks, un neviens negribēja viņam sagādāt veltīgas ciešanas. Viņa draugi kritiķi atturīgi slavēja grāmatu, pārējie klusēja.

Taču pārsteidzoši ātri izplatījās baumas. Vairākas dienas katrs, ko es satiku, teica vienu un to pašu: «Nu, kā jums patīk Salons? Ko jūs par to teiksiet? Kaut ko tādi; nedrīkst pieļaut!» Pēc mēneša visa Parīze, nemaz nelasījusi grāmatu, jau zināja, ka to lasīt nav vērts. Grāmatu veikalu skatlogos skaistie dzeltenie vāki drīz ieguva citronbālu toni, pēc tam pamazām nomelnēja. Gada beigās gandrīz viss metiens tika atdots izdevējam, kurš zaudēja ieguldītos līdzekļus, un Salons viņu vēl apvainoja zādzībā.

Neveiksme viņu ārkārtīgi sadusmoja. Tagad viņš dalīja cilvēci divās ļaužu grupās: «tie, kas labi atsaucās par manu grāmatu», un «tie, kas slikti atsaucās par manu grāmatu». Tas ļoti sarežģīja mūsu attiecības ar sabiedrību. Kad mēs gribējām rikot kādas vakariņas, Salons teica:

«Nē, šo noaiciniet! Es nevaru viņu ciest.»

«Kādēļ?» Fabērs jautāja. «Viņš ir ļoti asprātīgs un nav

ļauns.»

«Viņš nav ļauns?» Salons brīnījās. «Viņš pat nepapūlējās man kaut ko uzrakstīt par grāmatu.»

Sis pieticīgais, patīkamais cilvēks bija kļuvis neiedomājami uzpūtīgs. Viņš vienmēr nēsāja līdzi cildinošu avīzes rakstu, kura publicēšanu man izdevās panākt ar lielām grūtībām, un lasīja priekšā cilvēkiem, kurus sastapa. Kad kāds kritiķis pieminēja mūsu paaudzes talantīgākos rakst

niekus, viņš brīnījās, neatrazdams starp tiem savu vārdu. «Sis Bidū1 ir nožēlojams,» viņš teica. Vai arī: «To es no 2alū2 negaidīju…» Drīz vien, tāpat kā trakie, kuri vispirms apvaino vajāšanā visu kvartālu un beidzot saskata ienaidniekus pat savā sievā un bērnos, viņš nosprieda, ka arī «Piecnieks» nav pietiekami atsaucīgi uzņēmis viņa grāmatu, un mazpamazām no mums atsvešinājās.

Varbūt jaunā vidē, mazāk pieredzējušu cilvēku vidū viņš atkal atradīs to godbijīgo un ne ar ko nepamatoto cieņu, kādu mēs viņam tik ilgi parādījām. Trīs reizes pēc kārtas viņš neatnāca uz mūsu tikšanos. Beltāra viņam aizrakstīja, bet nesaņēma atbildi. Tad mēs nolēmām, ka man jāaiziet pie viņa kā «četrinieka» sūtnim.

«Jo galu galā nabaga puisis taču nav vainīgs, ka viņam nav talanta,» mēs nospriedām.

Es sastapu viņu mājās, viņš uzņēma mani ļoti atturīgi.

«Nē, nē,» viņš man teica, «patiesībā cilvēki ir nekrietni, un ari jūs neesat labāki par pārējiem. Kamēr es biju jūsu padomnieks, jūsmīgs apbrīnotājs, jūs bijāt mani draugi. Tiklīdz es vēlējos pats kaut ko radīt, tiklīdz jūs nojautāt manī iespējamo sāncensi, īpaši tu — tu nolēmi manu darbu pilnīgai aizmirstībai.»

«Es?» es iesaucos. «Gluži pretēji, ja vien tu zinātu, cik daudz esmu tavā labā darījis …»

«Jā, es zinu, kā mēdz nodot aizmirstībai cilvēkus, izlikdamies, ka tiem glaimo …»

«Mans dievs, Salon! Tu esi pārāk netaisns pret mani. Vai tu atceries to dienu, kad atnāci pie manis, lai pastāstītu, ka gatavojies braukt uz Napulu, kur tu beidzot varēsi strādāt. Tu šaubījies, tu nejūties noskaņots darbamja es tevi aizturētu, tu paliktu. Taču es, gluži otrādi, tevi Iedrošināju, apsveicu tevi…»

* Bidū Anrl (1873—1943) — franču rakstnieks un kritiķis.

*  Zalū Ķdmotis (1878—1949) -franču rakstnieks, psiholoģisko romānu autors, kritiķis.

«Patiešām,» viņš teica, «un tieši to es arī nekad nepiedošu ne tev, ne Gledisai Pikai.»

Viņš piecēlās, piegāja pie durvīm, atvēra tās, likdams saprast, ka saruna ir beigusies, un izraidīja mani ārā ar šādiem apbrīnas cienīgiem vārdiem:

«Jūs izpostījāt manu karjeru.»

—       Un visskaistākais, — piebilda Beltāra, — visskaistākais šķiet tas, ka Salonam bija taisnība.

PĒC DESMIT GADIEM

—   Vai zināt, Bertrān, kas man šorīt piezvanīja?

—   Kā lai es to zinātu?

—       Vai tad nojauta jūs nebrīdināja… Sieviete, kuru jūs kādreiz ļoti mīlējāt.

—       Vai tad bez jums pasaulē vēl ir kāda sieviete, kuru esmu Joti mīlējis?

—     Cik gan jūs esat nepateicīgs, Bertrān!… Un Beatrise?

—   Kāda Beatrise?

—       Kāda Beatrise?.,. Sī komēdija jums labi padodas… Gribat teikt, ka vairs neatceraties Beatrisi de Solžu?

—       Ak, šī Beatrise!… Es domāju, ka viņa ir Ķīnā vai Japānā, vai dievs zina kur,,. Vai tad viņa neapcejo pasauli?

—       Viņa patiešām to darīja,,, Vakarvakarā viņa ieradās Havrā.

—   Un kāda velna pēc tad viņa jums šorīt zvanīja?

—   Lai atjaunotu pazīšanos… Pēc ilgās prombūtnes viņa atkal vēlas redzēt savus draugus; tas ir dabiski.

—   Nemaz nezināju, ka esam viņas draugi.

—   Bertrān!… Kad es atceros, ka gandrīz zaudēju jūs šīs sievietes dēļ… Jā, jā!… Toreiz es pūlējos sev iestāstīt: «Ja jau viņš mani vairs negrib, ja viņam vajadzīga cita, kādēļ uzmākties? Bērnu mums nav.., Droši vien mans pienākums būtu nozust bez pēdām…» Es pat aizgāju pie sava drauga Lankrē, lai painteresētos, kā var izšķirties bez lieka trokšņa un skaļuma … Lankrē noklausījās manu bēdu stāstu un ieteica paciesties… Bez tam šis upuris man likās par lielu … Es paliku.

—   Par laimi.

—   Jā, par laimi… Bet kas to varēja zināt, mans mīļais, ka jūs tik ātri atlabsiet?… Vai esat aizmirsis, kā pirms desmit gadiem jūs ne stundu nespējāt nodzīvot bez Beatrises, ik dienas jūs gaidījāt viņas telefona zvanu; viens vienīgs viņas vārds — un jūs atlikāt svarīgākās tikšanās, neizpildījāt vissvētākos solījumus?,.. Ak, šie rīta zvani… Tie vēl šodien skan man ausīs… Ik reizi mana sirds dauzījās kā negudra… Un, ja tobrīd jūs bijāt manā istabā, Ainēlija vainīgā, neveiklā un sazvērnieciskā tonī mēdza teikt: «Kungs tiek lūgts…» Un jūs savukārt izlikāties kautrīgs un naivi augstprātīgs,.. Tas bija šausmīgi.

—   Droši vien tas izskatījās smieklīgi…

—   Bez šaubām… Bet es biju pārāk nelaimīga, lai saskatītu situācijas komisko pusi.., Vai atceraties, Bertrān?,,, Jums vairs nekas cits pasaulē neeksistēja, tikai Beatrise,., Ja kādā sarunā tika pieminēts viņas vārds, jūsu seja acumirklī pārmainījās,.. To redzēt bija reizē aizkustinoši un sāpīgi.,, Jūs mīlējāt cilvēkus, kas viņu pazina, un lietas, ko mīlēja viņa… Jūs, saprātīgais un nebūt ne māņticīgais cilvēks, pēkšņi sākāt interesēties par faķīriem, zīlniecēm un brīnumdariem. Kopā ar Beatrisi jūs apmeklējāt šaubīgas vietas… Jūs, kas man vienmēr aizliedzāt mājās turēt kādu dzīvnieku, stundām ilgi nevarējāt vien izvēlēties Siāmas kaķi, lai uzdāvinātu to Beatrisei, jo viņa to iekāroja … Starp citu, viss ir pārāk vienkārši, jūs bijāt viņas padevīgs kalps… Viņa varēja jūs pasvilpt kā sunīti.

—   Jūs pārspīlējat.

—   Es nepārspīlēju… Jūs mainījāt savus nodomus trīs reizes dienā, jo viņa pati bija kaprīza… Pat mūsu atvaļinājums bija pakļauts viņas iegribām,.. Kādu vasaru jūs mani aizvedāt līdz Ziemeļu zemesragam, mani, kas baidās no aukstuma vairāk nekā no nāves, tādēļ vien, ka Beatrise ar Džeimsa kuģniecības tvaikoni devās uz Norvēģiju un jūs cerējāt kādā piestātnē uz brīdi viņu satikt… Cik asaru es neizlēju šī brauciena laikā … Es biju pārsalusi, slima, Izmisusi… Jūs to pat nemanījāt… Par ko gan jūs domājāt?

—   Es cenšos atsaukt atmiņā savas tā laika izjūtas… Tā tiešām ir taisnība, biju gluži kā bez prata šīs sievietes dēļ… Jājautā — kāpēc?

—   Nekļūstiet rupjš, Bertrān, viņa bija apburoša.,. Joprojām vēl ir tāda pati.

—   Tūkstošiem sieviešu Parīzē ir skaistākas par viņu.

—  Varbūt… Bet Beatrisei piemita tikai viņai vienai raksturīga nopietna, gandrīz bērnišķīga piemīlība … Viņa ir ļoti gudra.

—   Jūs tā domājat?

«— Jūs pats tā apgalvojāt, Bertrān.

—   Vai tad e6 varēju nopietni spriest?.,. Ja tagad es viņu satiktu, pat nezinātu, par ko runāt… Man šķiet, ka viņa izmanto kādas desmit no manis aizgūtas banālas frāzes un dažus nostāstus, ko viņai reiz pavēstīja Salviati… Tas krīt uz nerviem.

—   Bertrān, vai jūs atceraties dienu, kad Godēns viņu operēja?.,. Jūs bijāt bāls no satraukuma… Man bija jūsu žēl… Tajā rītā es mēģināju būt augstsirdīga, es pati trīs reizes zvanīju uz Pičinī ielu, lai uzzinātu ko jaunu … Ziņas bija iepriecinošas, un es jums tās atstāstīju, teikdama: «Nebaidieties, mīļais!… Vairs nav nekā bīstama.»

—   Jau esmu aizmirsis.

—   Cik žēl! No mana mūža cēlākās rīcības nav palikušas pāri pat atmiņas… Sakiet man, mīļais… Vai esat aizmirsis arī to, ka tad, kad viņa aizbēga ar Salviati, jūs gribējāt izdarīt pašnāvību?.

—   Laikam jau pārāk nevēlējos iet nāvē, ja esmu palicis dzīvs.

—   Jūs par to domājāt… Jūs pat sākāt rakstīt man vēstuli, lai paziņotu par savu lēmumu … Reiz, kārtodams papīrus, jūs man to atdevāt… Vai gribat pārlasīt?

—   Nekādā gadījumā.

—   Jā, jā … Paklausieties vien … Te būs: «Mana mīļā. jaukā, es zinu, ka sagādāju Jums drausmīgas ciešanas. Izlūdzos Jūsu piedošanu. Man vairs nav drosmes dzīvot. Bet, pirms aizeju no dzīves, vēl gribu Jums izskaidrot daudz ko tādu, ko Jūs droši vien nebūsiet sapratusi. Man liekas, ka es spēšu mazināt Jūsu sāpes, atklājot, ka mūsu laulības dzīve vienmēr bija pavisam citāda, nekā Jūs iztēlojāties.»

—   Izabella, tas ir mokoši.

—  Vai domājat, ka man tas bija sevišķi patīkami?… «Manas izturēšanās noslēpums, kas Jums droši vien bieži šķita dīvaina, ir tāds, ka es mīlēju Beatrisi de Solžu jau pirms mūsu iepazīšanās. Kādēļ es tomēr izvēlējos Jūs, pievērsu Jums uzmanību, apprecēju? Tāpēc, ka arī Beatrise gatavojās precēties, tāpēc, ka es cerēju viņu aizmirst, tāpēc, ka Jūsos es radu maigumu, kādu viņa man nekad nesniedza, visbeidzot tāpēc, ka vīrietis nemaz nav tik viegli izprotams, un es no visas sirds cerēju…»

—   Pietiek, Izabella … Sadedziniet šo vēstuli.

—   Es nekad neko nededzinu… Starp citu, ļoti noderīga lasāmviela … noderīga mums abiem … Jums par prieku es izlaidīšu divas lappuses, bet klausieties šo: «Jūsu lielākā kļūda, Izabella (jo arī Jums šajā skumjajā notikumā bija savi trūkumi), Jūsu lielākie maldi bija šis neparastais Beatrises apciemojums, kad Jūs gribējāt lūgt viņu pārtraukt mūsu attiecības un atdot Jums vīru. Todien Jums tas pārāk labi izdevās, mana nabaga Izabella. Jūs likāt mocīties sirdsapziņas pārmetumos sievietei, kas būtībā ir ļoti laba. Jūs attālinājāt viņu no manis, bet līdz ar to attālinājāt mani arī no sevis… Tieši pēc šī gadījuma (gadījuma, par kuru es vēl ilgi nekā nezināju, bet par kuru es nojautu pēc neskaitāmām pazīmēm) es jutu, ka Beatrise vairās no manis un pievēršas Salviati. Tieši šī gadījuma dēļ es vēlos mirt.»

—   Cik riebīgs, teatrāls tonis! …

—   Tas jau bija tikai melnraksts, Bertrān … Bet es gribētu, lai jūs noklausītos vēl pēdējo rindkopu: «Nenožēlojiet neko. Jebkurā gadījumā mana dzīve ir galā, un es nekad nevēlējos sagaidīt vecumdienas. Uztveriet šo notikumu mierīgi, tāpat kā es. Jūs vēl kāds iemīlēs, Izabella. Jūs esat to pelnījusi. Piedodiet, ka nepratu darīt Jūs laimīgu. Es nebiju radīts laulības dzīvei, taču vienmēr loloju pret Jums patiesas jūtas, protams, ja apstākļi man ļautu vēl dzīvot, es Jums pieķertos arvien vairāk un vairāk. Vēl

likai vienu vārdu: kad Beatrise atgriezīsies — viena vai kopā ar Salviati —, esiet laipna pret viņu. Un ja …»

—       Parādiet man to papīru… Vai es patiešām rakstīju tādas muļķības?

—   Nu protams, Bertrān … Paskatieties pats!

—        Cik tas viss dīvaini… Es zvēru jums, ka nespēju atsaukt atmiņā cilvēku, kas tā domāja. «Es nekad nevēlējos sagaidīt vecumdienas…» Te nu es esmu, mīļā Izabella, uz šo vecumdienu sliekšņa.

—   Neapmierināts ar dzīvi?

—   Gluži otrādi, laimīgs, ka varu kopā ar jums novecot.

—       Tas tikai pierāda, Bertrān, ka mīlestības dēļ nav vērts mirt, ne arī krist izmisumā par uzvaru.

—       Vai jūs domājat, ka jūtu sfērā atsevišķus piemērus var pieņemt par patiesību, Izabella? Viss ir iespējams. Jūsu gājiens pie Beatrises izdevās, bet tas varēja arī neizdoties, tas varēja mani nogalināt.

—       Jāprot riskēt, un jūs taču esat dzīvs… Bet jūs man tā arī nepateicāt, ko lai atbildu šai daiļajai dāmai…

—   Ko viņa vēlas?

—       Mūs sastapt… Vakariņot vai pusdienot kopā ar inums … Kā jums labāk tīk.

—       Viņa gribēs mums pastāstīt par savu ceļojumu apkārt pasaulei… Bali… Ankāra … Honolulu … Tas būs nāvīgi garlaicīgi. Izdomājiet kādu pieklājīgu atteikšanas iemeslu.

—       Neiespējami, Bertrān, viņa nodomās, ka joprojām turu uz viņu ļaunu prātu… Kaut gan tagad tas mani drīzāk uzjautrina.

—        Kāds jums prieks sastapties ar sievieti, kura, pēc jūsu pašas vārdiem, lika jums briesmīgi ciest?

—        Ķāds prieks pārņem cilvēku, kad viņš pēc grūta jūras brauciena beidzot nokāpj uz cietas zemes? … Redzot Beatrisi, es atcerēšos agrākās bailes un labāk izbaudīšu

tnišreizējo drošības sajūtu… Un turklāt jūsu draudzene man liekas ļoti jauka.

—   Jūs taču viņu ienīdāt.

—        Es viņu ienīdu tad, kad viņa skrēja jums paka], kad viņa traucēja jūsu mieru, kad viņa jums aizstāja mani… Tagad man jāatzīst, ka viņa ir burvīga sieviete un ka jums bija ļoti laba gaume … Tas mani iepriecina.

—       Vai zināt, Izabella, šobrīd esmu ļoti noguris un vairāk par visu neciešu veltīgu laika nosišanu, aiztaupiet man to.

—        Es aiztaupīšu jums visu ko, ja vien šoreiz piekritīsiet …

—       Jūs taču neteiksiet, Izabella, ka jums patīkami uzaicināt viesos de Solža kundzi? …

—   Nu protams, Bertrān, man ir patīkami.

CUNAMI

—    Noņemt masku? Vai jūs patiešām domājat, ka būtu vēlams bieži noņemt masku? — Bertrāns Smits jautāja. — Es, gluži otrādi, domāju, ka visas cilvēciskās attiecības, ja neņemam vērā tuvu draugu nesavtīgo draudzību, balstās tikai uz maskām… Ja apstākļi mūs nejauši piespiež izpaust patiesību tiem, kuriem parasti mēs to slēpām, drīz vien mums nākas nožēlot Šo nepārdomāto atklātību.

Kristiāns Menetrijē piekrita Bertrānam.

—   Es atceros nelaimes gadījumu Anglijā, — viņš teica.

—   Pēc nogruvuma šahtā kādi desmit ogļrači tika gandrīz vai dzīvi aprakti,,, Pēc nedēļas, neticot, ka vēl kādreiz ieraudzīs dienas gaismu, viņi noturēja ko līdzīgu publiskai

grēksūdzei… Iztēlojieties, ko viņi teica: «Nu labi! Ja jau visam beigas, es negribu mirt nepateicis…» Pēc tam gluži negaidīti viņus izglāba … Kopš šī brīža viņi centās nerādīties cits citam acīs… Katrs no viņiem instinktīvi vairījās no lieciniekiem, kas pārāk daudz zināja par viņu. Maskas atkal bija savā vietā, un sabiedrība bija pasargāta.

—   Jā .., — Bertrāns teica, — bet gadās novērot arī ko citu. Es atceros, kāda ceļojuma laikā pa Āfriku neviļus kļuvu par liecinieku satriecošai atzīšanās ainai.

Bertrāns sāka runāt klusā balsī un uzmeta mums visiem jautājošu skatienu. Dīvaini, bet Bertrāns, kas tik daudzas reizes publiski uzstājies, ir ārkārtīgi kautrīgs cilvēks. Viņš baidās apnikt klausītājiem. Tovakar neviens no mums neizrādīja ne mazāko vēlēšanos viņu pārtraukt, un Bertrāns sāka stāstīt.

—   Jūs droši vien visi jau esat aizmirsuši, ka 1938. gadā es pēc Alliance Franзaise1 lūguma nolasīju vairākas lekcijas Ekvatoriālajā un Rietumu Āfrikā, kā arī citos aizjūras apgabalos … Kur tik es nebiju — angļu, franču, beļģu kolonijās (toreiz tās vēl dēvēja par kolonijām) —, nn man nevajadzēja to nožēlot. Sajās zemēs iebraucēji no Eiropas ir retums un tos uzņem karaliski vai, pareizāk sakot, draudzīgi, ko es vērtēju daudz augstāk… Es neteikšu jums, kā sauca mazās valstiņas galvaspilsētu, par kuru jums tūlīt stāstīšu, jo notikuma varoņi vēl ir dzīvi… Stāsta galvenie varoņi būs gubernators, vīrietis ap gadiem piecdesmit, gludi skūtu seju, iesirmiem matiem, un viņa sieva, par viņu daudz jaunāka gaišmate tumšām acīm, moža un asprātīga. Lai būtu ērtāk stāstīt, sauksim viņus par Busāriem. Viņi laipni piedāvāja man apmesties viņu «pilī», kas bija oriģināli iekārtota, liela kazarmu tipa villa

1 Privāta, par sabiedriski nozīmīgu atzīta asociācija, kurai? mērķis ir franču kultūras un valodas popularizēšana ārzemēs un kuru nodibināja 1883. gadā.

starp iesarkanām klintīm; tur es divas dienas lieliski atpūtos. Viesistabā uz melnkoka galda, kas stāvēja uz izklātas tīģerādas, es atradu žurnālus «Nouvelle Revue Franзaise», «•Mercure de France» un jaunākos romānus. Es izteicu gubernatora adjutantam leitnantam Dlgā atzinību par mājas iekārtojumu.

«Nu nē,» viņš atgaiņājās, «man tur nav nekādu nopelnu, to visu Busāra kundze … Ziedi un grāmatas ir viņas ziņā.»

«Vai Busāra kundze ir literāte?»

«Nu protams… Vai tad jūs neievērojāt?… Zizele, kā mēs viņu vienkārši saucam, ir beigusi Sevras Pedagoģisko skolu.1 Pirms apprecēšanās ar gubernatoru viņa bija literatūras skolotāja Lionā … Tur atvaļinājuma laikā gubernators viņu atkal sastapa. Es saku «atkal», jo viņi bija pazīstami jau agrāk; Zizele ir mana patrona labākā drauga meita. Viņš iemīlēja viņu; viņa bija ar mieru braukt viņam līdzi uz šejieni. Šķiet, ka arī viņa jau sen bija viņu iemīlējusi.»

«Par spīti gadu starpībai?»

«Jāteic, ka tolaik gubernators bija ļoti pievilcīgs vīrietis. Tie, kas viņu pazina pirms laulībām, stāsta, ka viņam bijusi liela piekrišana pie sievietēm … Nu viņš ir novecojis.»

«Šādas laulības ir bīstamas veselībai.»

«Ne jau laulības vien. Patronam nekad nebija viegla dzīve… Trīsdesmit dienesta gadi Āfrikā… Sajā klimatā un mūžīgos uztraukumos jāraujas melnās miesās… Patrons ir ievērojams cilvēks… Pirms desmit gadiem, kad viņš atbrauca uz šejieni, milzīgo džungļu mežu apdzīvoja mežoņu ciltis. Tās cieta badu. Viņu burvji uzkūdīja tās citu citai, mudināja slepkavot, laupīt sievas un bērnus,

1 Meiteņu vidusskola Sevrā, mazā Francijas pilsētā netālu no Parīzes.

upurēt cilvēkus elku dieviem… Patrons samierināja šis ciltis, apvienoja tās; iemācīja audzēt kakao kokus… Ticiet man, nav viegli pārliecināt cilvēkus, kuriem nav ne mazākā priekšstata par nākotni, audzēt kokus, kas dos augļus ne ātrāk kā pēc sešiem gadiem.»

«Vai viņiem nav žēl savas brīvības un slinkuma? Kā viņi izturas pret gubernatoru?»

«Viņi ir sirsnīgi pieķērušies viņam, godbijīgi izturas pret viņu… Vēl vakar es gāju viņam līdzi pie kādas mežonīgas cilts … Vadonis nometās viņa priekšā ceļos. «Tu izturējies pret mani kā tēvs pret slinko dēlu,» viņš teica. «Tu darīji labi… Tu mani vedi pie prāta… Tagad es esmu bagāts…» Jūs redzēsiet, viņi ir gudri, viegli visu aptver, ja vien ar viņiem prot apieties… Bet, lai iemantotu viņu cieņu, jābūt gandrīz vai svētajam.»

«Un gubernators ir svētais?»

Jaunais leitnants uzlūkoja mani ar smaidu.

«Kāds tad īsti ir svētais?» viņš jautāja.

«Es nezinu… Nevainojami tikumīgs cilvēks.»

«Jā, jā!… Patrons tāds ir… Es neesmu manījis, ka viņam piemistu kādi netikumi, pat ne vājības, varbūt viena vienīgā … Viņš ir godkārīgs — ne jau sīkumos, bet par padarīto darbu… Viņam patīk valdīt, un viņš vēlētos pārvaldīt aizvien lielākas un lielākas teritorijas.»

«Tāpat kā maršals Liotejs', kurš iesaucās: «Maroka? Tas taču ir ciematiņš… Man dodiet visu pasauli!»»

«Pareizi. Patrons būtu laimīgs, ja viņu aicinātu pārvaldīt mūsu mazo planētu … Viņš to prastu labāk par citiem.»

«Bet jūsu svētais bijis donžuāns?»

«Svētais Ogistēns arī bija… Ko lai dara — jaunības grēki… Pēc apprecēšanās gubernators ir kļuvis par ide

1 Liotejs Luijs Ibērs Gonsaless (1854—1934) — Francijas marSals, kuram bija nozīmīga loma Ziemeļāfrikas kolonizēšanā.

ālu vīru… Kaut gan viņa amatā, dievs mans liecinieks, izdevību netrūkst… Pat man, kas esmu tikai viņa ēna .. .»

«Un jūs šīs izdevības izmantojat?»

«Es neesmu ne gubernators, ne svētais, ne arī precējies… Es izmantoju savas necilās priekšrocības… Taču parunāsim labāk par jūsu braucienu, dārgais metr. Vai zināt, ka patrons nolēma rīt jūs pavadīt līdz nākošajai pilsētiņai, kur ir paredzēta jūsu uzstāšanās?»

«Gubernators patiešām piedāvāja aizvest mani savā privātajā lidmašīnā. Viņam, kā viņš teica, tā kā tā jādodas inspekcijas braucienā uz piekrasti un jāpiedalās pieminekļa atklāšanas ceremonijā … Vai jūs arī lidosiet?»

«Nē… "Bez jums un gubernatora brauks vēl Busāra kundze, kura neļauj vīram vienam lidot virs mūžameža, pilots un vietējā garnizona komandieris, apakšpulkvedis Andželīni, kuram arī jāpiedalās pārbaudē.»

«Vai esmu ar viņu kaut kur ticies?»

«Nedomāju vis, bet viņš jums patiks… Viņš ir jautrs, asprātīgs cilvēks… Un nepārspējams kara lietās… Bijušais izlūkdienesta virsnieks Marokā, viens no jūsu Lioteja audzēkņiem… Jauns, bet jau apakšpulkvedis, spīdošas nākotnes izredzes.»

«Vai būs ilgi jālido?»

«Nē! Stundu virs džungļiem līdz deltai, pēc tam simt kilometru virs liedaga, un jūs esat galā.»

Atvadu vakariņas pilī bija ļoti patīkamas. Lai pienācīgi sagatavotos lidojumam, bija uzaicināts arī apakšpulkvedis Andželīni. Sis apakšpulkvedis izskatījās pēc kapteiņa. Jauns gan pēc izskata, gan sirdi, Viņš runāja daudz un aizrautīgi, viņam piemita paradoksāls prāts, brīžiem jautās ļoti izglītota cilvēka pārdrošība. Par iedzimto ieražām, viņu totēmiem un tabu viņš zināja vairāk nekā guberņa-

tors, un man par lielu izbrīnu Busāra kundze šad tad iestarpināja kādu piedienīgu repliku. Gubernators klausījās sievā ar acīm redzamu apbrīnu un laiku pa laikam zagšus uzmeta man skatienu, lai redzētu, kādu iespaidu viņa uz mani atstājusi. Pēc vakariņām viņš aicināja Andželīni un Digā savā kabinetā, lai atrisinātu dažus steidzamus jautājumus, un es paliku divatā ar Zizeli. Viņa izturējās koķeti, uz šī āķa es labprāt uzķeros, tādēļ, tiklīdz viņa juta pret mani uzticību, tā ierunājās par apakšpulkvedi.

«Ko jūs par viņu sakāt?» viņa jautāja. «Jums kā rakstniekam viņš droši vien patīk. Sajā apgabalā viņš ir neaizstājams. Vīrs apbrīno viņu… Es šeit jūtos kā trimdiniece, un Andželīni it kā liek mums sajust Francijas un arī pasaules elpu … Kādreiz palūdziet viņu nolasīt dažus dzejoļus… Viņš ir staigājoša antoloģija.»

«Tad jau lidmašīnā paredzama izklaidēšanās.»

«Nē,» Zizele teica, «lidmašīnā jūs neko nedzirdēsiet propellera trokšņa dēļ.»

Ap desmitiem gubernators un apakšpulkvedis mums pievienojās, bet drīz vien mēs šķīrāmies, jo nelabvēlīgu laika apstākļu dēļ izlidošana bija paredzēta nākamajā rītā četros.

Kad melnādainais kalpotājs pamodināja mani, debesis bija apmākušās. Pūta diezgan stiprs austrumu vējš. Savā dzīvē esmu pavadījis gaisā daudz stundu, tāpēc sēžos lidmašīnā bez kādām bailēm. Un tomēr man ne sevišķi patīk lidot virs džungļiem, kur nav iespējams nolaisties un, ja, par brīnumu, izdodas nosēsties kādā klajumā, tomēr ir maz iespēju izglābties.

Es gāju lejā brokastīs un pie galda ieraudzīju sēžam leitnantu Digā.

«Sliktas laika ziņas,» viņš norūpējies teica. «Pilots Ieteica atlikt izlidošanu; patrons negrib par to ne dzirdēt;

viņš saka, ka ir dzimis «laimes krekliņā» un ka meteorologi, starp citu, vienmēr kļūdās.»

«Cerēsim, ka gubernatoram ir taisnība,» es teicu, «jo šovakar man jālasa lekcija Batokā, bet tur var nokļūt tikai ar lidmašīnu.»

«Man viegli būt drosmīgam,» Digā atteica. «Es nelidoju. Bet es domāju tāpat kā patrons… Katastrofas, par kurām ziņo iepriekš, parasti nenotiek.»

Pēc brīža lejā nokāpa gubernators un viņa sieva. Viņam bija mugurā balts, ar ordeņiem greznots audekla formas tērps. Elegantā, sportiskā kostīmā tērpusies Busāra kundze drīzāk atgādināja viņa meitu. Viņa nebija labi izgulējusies Un klusēja. Lidlaukā (milzīgā mežā izcirstā klajumā) mūs sagaidīja apakšpulkvedis, kurš ironiski izaicinoši lūkojās, kā tuvojas negaiss.

«Vai atceraties Sent-Ekziperi aprakstītās gaisa bedres virs kalniem?» viņš man jautāja. «Gaisa bedres virs džungļiem ir daudz bīstamākas. Gan pats redzēsiet. Gatavojieties uz kārtīgu kratīšanos… .Jums gan labāk palikt mājās, kundze,» viņš piebilda, uzlūkodams Busāra kundzi.

«Par to nevar būt ne runas,» viņa noteikti atbildēja, «.la visi paliek, arī es palieku, ja visi lido, es arī lidoju.»

Pilots sasveicinājās ar gubernatoru un kopā ar viņu pagāja sāņus. Nebija grūti uzminēt, ka viņš pūlējās gubernatoru pārliecināt atlikt izlidošanu un cieta neveiksmi. Pēc brīža gubernators pievienojās mums un skarbi teica:

«Kāpjam iekšā!»

Jau pēc dažām minūtēm mēs lidojām virs džungļu jūras. Motora troksnis stipri traucēja sarunāties. Vēja brāzmās mežs drebēja kā nāves priekšnojautās. Busāra kundze aizvēra acis; es paņēmu grāmatu, bet drīz vien lidmašīnas svaidīšanās kļuva tik spēcīga, ka man vajadzēja atteikties no lasīšanas. Mēs lidojām apmēram tūkstoš metru augstumā virs džungļiem cauri melniem mākoņu vāliem, un bieza lietus siena no visām pusēm apņēma

lidmašīnu. Mums bija karsti un smacīgi. Laiku pa laikam lidmašīna it kā gāzās bezdibeni', tik spēcīgi saduroties ar biezākām gaisa masām, ka šķita — spārni neizturēs.

Es nemēģināšu sīkāk aprakstīt šo murgaino lidojumu. Iedomājieties vētru, kas aizvien pieņēmās spēka, lidmašīnas mētāšanos, pilota raižpilno seju, kad laiku pa laikam viņš mūs uzlūkoja. Gubernators saglabāja mieru, viņa sieva joprojām sēdēja aizvērtām acīm. Tā aizritēja vairāk nekā stunda. Pēkšņi apakšpulkvedis satvēra manu roku un pievērsa manu uzmanību iluminatoram.

«Skatieties!» viņš iekliedza man ausī. «Cunami… Delta vairs nav redzama, tā ir applūdusi.»

Tas, ko es ieraudzīju, patiešām bija kas neiedomājams. Tur, kur beidzās koku tumšais masīvs, vairs nebija redzams nekas cits kā vien ūdens, dzeltena jūra, it kā tā būtu līdz malām pilna ar dubļiem. Negants vējš trieca vi|ņus pret mežu, un likās, ka tas jau daļēji ir applūdis. Pludmale bija nozudusi zem ūdens. Pilots kaut ko uzskricelēja ar zīmuli un pasniedza zīmīti apakšpulkvedim, kurš parādīja to man.

«Ne mazāko orientēšanās iespēju. Nekādu radio signālu. Nezinu, kur nolaisties.»

Apakšpulkvedis piecēlās un, turoties pie krēsliem, lai nepakristu, devās pie gubernatora nodot pilota ziņojumu.

«Vai viņam pietiks degvielas, lai mainītu kursu un atgrieztos?» gubernators jautāja.

Apakšpulkvedis gāja pajautāt pilotam un atkal atgriezās.

«Nē,» viņš mierīgi paziņoja.

«Tad lai nolaižas zemāk un paskatās, vai kaut kur nemanīs kādu neapplūdušu salu vai sēkli. Tā ir mūsu vienīgā iespēja.» Tad viņš teica sievai, kura beidzot bija atvērusi acis: «Nebīstieties, Zizele! Tie ir cunami. Mēs mēģināsim kaut kur nolaisties. Tur mēs pagaidīsim, kamēr negaiss norimst un mūs atrod.»

Viņa noklausījās briesmīgo vēsti apbrīnojamā mierā.

Lidmašīna nolaidās loti zemu. Es varēju skaidri saskatīt lielos, dzeltenos viļņus un draudīgajā, netīrajā dūmakā — ar visām saknēm vēja izrautos kokus. Pilots vadīja lidmašīnu gar krastu, uz pašas jūras un meža robežas, meklējot klajumu vai smilšu strēli, kur nolaisties. Es neteicu neko, bet nodomāju, ka mums draud bojāeja.

«Un kāpēc,» es nodomāju, «vajadzēja man iepīties šajā nepatīkamā ķezā? Lai nolasītu lekciju diviem trim sim- tiem vienaldzīgu klausītāju… Cik muļķīgi šie veltīgie braucieni!.,. Bet ko nu? Vienreiz tik un tā jāmirst. Ja ne šeit, kad zem kādas kra\as mašīnas

Parīzes priekšpilsētā vai no kādas infekcijas vai nomaldījušās lodes … vārdu sakot, lai notiek kas notikdams.»

Nedomājiet, ka es lielos, aprakstīdams savu padevību liktenim. Patiesībā cerība ir pēdējais, kas cilvēkam paliek, un šajā ziņā es neesmu nekāds izņēmums.

Tāpēc, par spīti acīm redzamām dzīvības briesmām, es nespēju ticēt, ka nāve tik tuvu. Prāts centās iegalvot man, ka esam nolemti bojāejai, ķermenis tam pretojās. Apakšpulkvedis bija apsēdies blakus pilotam, un abi saspringti pētīja dzeltenīgo okeānu. Es redzēju, kā viņš izstiepa roku. Lidmašīna mainīja virzienu. Apakšpulkvedis atskatījās, viņa līdz šim vienaldzīgā seja iemirdzējās priekā.

«Saliņa,» viņš teica.

«Vai pietiekami liela, lai nosēstos?» gubernators jautāja.

«Es ceru …»

Pēc brīža viņš apstiprināja:

«Jā, noteikti… Stūrējiet turp, Boek.»

Pēc piecām minūtēm mēs nolaidāmies uz kādas no deltas smilšainajām sērēm, un pilots tik veiksmīgi manevrēja — vai ari viņam paveicās —, ka lidmašīna piezemējās, ieķīlējoties starp divām palmām, kuras pasargāja to no vēja brāzmām. Vējš trakoja ar tādu spēku, ka izkāpt no lidmašīnas bija neiespējami. Un kādēj gan? Uz kurieni iet? Gan pa labi, gan pa kreisi — simtiem metru gara mitru smilšu josla. Mums priekšā tin aiz muguras — okeāns. Šobrīd bijām glābti, bet, ja nenotiks brīnums, tad ne uz ilgu laiku.

Sajā gandrīz pilnīgi bezcerīgajā situācijā es neviļus apbrīnoju mūsu ceļabiedri. Viņa izturējās ne vien drosmīgi, bet pat mierīgi un jautri.

«Vai kāds nav izsalcis?» viņa jautāja. «Man ir līdzi sendviči un augļi.» '•

Pilots, kura kabīnē bijām iegājuši, teica, ka prātīgāk pataupīt ēdamo, jo vienīgi dievs zina, kad un kā mēs izkulsimies no šīs ķezas. Viņš vēlreiz mēģināja noraidīt pa rāciju mūsu atrašanās koordinātes, bet nesaņēma nekādu atbildi. Es paskatījos pulkstenī. Tas rādīja vienpadsmit no rīta.

Ap pusdienlaiku vējš sāka pierimt. Mūsu palmas bija godam izturējušas. Gubernators iesnaudās. Arī man mācās virsū miegs. Es pievēru acis, tad neviļus tās atkal atvēru, jo mani negaidot bija pārņēmusi dīvaina siltuma un spēka sajūta. Tā es kļuvu par liecinieku skatieniem, ko pārmija apakšpulkvedis un Zizele, kas stāvēja dažu metru attālumā viens no otra. Viņu sejas izteiksme bija tik maiga, tik paļāvīga, ka nebija ne mazāko šaubu: abi mīlēja viens otru. Jau vakarvakarā man radās šāda nojausma, pats nezinu, kāpēc, — jo abu uzvedība bija nevainojama. Es pasteidzos aizvērt acis, nogurums uzveica mani, un es iemigu.

Mani pamodināja vēja brāzmas, kas spēcīgi tricināja lidmašīnu. Man šķita, ka tā vairs neturas pie sava trauslā balsta.

«Kas notiek?» es jautāju.

«Negaiss pieņemas spēkā, un ūdens ce]as,» pilots sarūgtināts teica. «Šoreiz mums patiešām nav cerību, kungs. Pēc stundas jūra applūdinās sēri… un arī mūs.»

Viņš pārmetoši vai varbūt dusmīgi paraudzījās uz gubernatoru un piebilda:

«Es esmu bretonis un ticīgais… Es lūgšu dievu.»

Iepriekšējā vakarā Digā man pastāstīja, ka gubernators pēc politiskās tradīcijas uzskatīja sevi par antiklerikāli, taču viņš bija labvēlīgi noskaņots pret misionāriem, kuri viņam daudz palīdzēja. Tagad viņš nemēģināja atdarināt pilotu, nedz kaunināt viņu. Tanī brīdī mēs izdzirdējām krakšķi: brāzmainais vējš bija nolauzis palmu kreisajā pusē. Šķita, ka beigas ir tuvu. Tad Zizele, Joti bāla, cildenas kaisles pārņemta, metās pie jaunā apakšpulkveža.

«Ja jau mums visiem jāmirst,» viņa teica, «tad gribu mirt tavās skavās.»

Pagriezusies pret vīru, viņa piebilda:

«Piedodiet man, Ērik… Es darīju visu, lai aiztaupītu jums šīs sāpes, kamēr… Nu visam beigas, man un jums… Es vairs nespēju melot.»

Trīcēdams pie visām miesām, apakšpulkvedis piecēlās un mēģināja atstumt šo neprātīgo sievieti.

«Gubernatora kungs…» viņš iesāka.

Viesuļvētras troksnis noslāpēja teikuma beigas. Sēžot divu metru attālumā, gubernators kā apburts raudzījās uz šo pāri. Viņa lūpas drebēja, bet es nesapratu, vai viņš patiešām runāja vai arī velti pūlējās atrast piemērotus vārdus. Viņa sejas nedabiskais bālums viesa manī bailes, ka viņš tūlīt paģībs. Lidmašīna balstījās pret zemi

vairs tikai ar vienu spārnu, kas bija atspiedies pret palmu labajā pusē un plandijās vētrā gluži kā karogs. Tādā brīdī man vajadzētu domāt par nāves briesmām, kas mums visiem draudēja, par Izabellu, par ģimeni, bet manu pārsteigto acu priekšā risinājās tik neparasts notikums, ka es aizmirsu visu pārējo.

Priekšā pilots, nometies ceļos, pagriezis visiem muguru, skaitīja lūgšanas. Likās, ka apakšpulkvedi plosa pretrunas un viņš nevar izšķirties, vai pakļauties mīlestībai, kas liek viņam sakļaut rokas ap lūdzošās sievietes augumu, vai sāpēm, ka tiek pazemots priekšnieks, ko viņš acīm redzami dievināja. Es savukārt centos saritināties krēslā, lai izvairītos no triecieniem, un pūlējos pēc iespējas norobežoties no trim drāmas varoņiem, lai tos mazāk mulsinātu. Starp citu, es domāju, ka viņi bija pilnīgi aizmirsuši manu klātbūtni.

Gubernatoram, turoties pie krēsliem, beidzot izdevās piekļūt savai sievai. Sajā briesmīgajā posta brīdī, kas apdraudēja viņa .dzīvību un laimi, viņš izturējās apbrīnojami cienīgi. Viņa glīto seju neizķēmoja pat dusmu ēna, bet acīs bija asaras. Pienācis sievai klāt, viņš atbalstījās pret mani un maigā, sirdi plosošā balsī sacīja:

«Man nebija ne jausmas, Zizele, ne mazākās jausmas … Nāciet atpakaļ un sēdiet man blakus… Zizelel Es jūs lūdzu … Es jums pavēlu.»

Viņa bija apskāvusi apakšpulkvedi un centās to piekļaut sev cieši klāt.

«Mans mīļais,» viņa teica, «mans mīļais, kādēļ pretoties? Visam beigas … Es gribu mirt tavās skavas… Mans mīļais, neupurē mūsu dzīves pēdējos mirkļus aizspriedumiem… Tu jau zini, ka es tevi paklausīju, kamēr vien tas bija nepieciešams… Tu cienīji Griķu, tu viņu mīlēji… Es tāpat… Jā, Ērik, tā ir taisnība, es mīlēju tevi.,. Bet ja jau visam beigas ..,»

Metāla gabals, kas no spēcīga trieciena kaut kur bija atrāvies, trāpīja Zizelei sejā. Pār vaigu tecēja tieviņa asins strūkla,

«Saglabāt pieklājību!» viņa sarūgtināta teica. «Cik gan bieži tu man atkārtoji šos vārdus, mīļotais… Un mēs to saglabājām drosmīgi… Bet tagad? Nu jau vairs nav jāsaglabā pieklājība, bet gan šie īsie pēdējie mirkļi…»

Tad dobjā, neskanīgā balsī piebilda:

«Gļēvulis, gļēvulis! Mēs drīz mirsim… bet tu stāvi miera stājā rēga priekšā.»

Gubernators paliecās uz priekšu un ar veiklu, maigu kustību noslaucīja ar kabatlakatiņu viņas asiņojošo vaigu. Pēc tam viņš skumjā noteiktībā, bet ne pārmetoši uzlūkoja apakšpulkvedi. Man šķita, ka es saprotu, ko šis skatiens nozīmēja: «Apskaujiet taču šo nelaimīgo. Es vairs nespēju ciest…» Otrs — satriekts, šķiet, tāpat klusuciešot atbildēja: «Nē, nevaru, es jūs pārāk cienu. Piedodiet man.» Man likās, ka redzu Tristānu un karali Marku.1 Nekad vēl nebiju tik patētiskas ainas liecinieks. Varēja dzirdēt vienīgi vēja aurus un neskaidru murmināšanu — tur pilots skaitīja lūgšanas; pa iluminatora lodziņu varēja redzēt svina pelēkās debesis, saplosīto mākoņu skrandas un, ja paliecās zemāk, dzeltenos viļņus, kas cēlās aizvien augstāk.

Pēc tam vētra brīdi norima, un sievietei, kas bija pieķērusies virsnieka mundierim, izdevās piecelties. Mežonīgā izaicinājumā viņa noskūpstīja viņu uz lūpām. Viņš vēl dažas sekundes pretojās, tad, pakļaujoties žēlumam vai kvēlei, novērsa acis no sava priekšnieka un kaislīgi atbildēja viņas skūpstam. Gubernators vēl vairāk nobālēja, atkrita pret krēsla atzveltni un, šķiet, zaudēja samaņu. Neapzinātā smalkjūtībā es nodūru acis.

1 Viduslaiku leģendas varoņi; tajā stāstīts par Tristāna un karaļa Marka sievas Izoldes mīlestību.

Cik ilgi tas vilkās? Nezinu. Vienīgais, ko es noteikti at> ceros; pēc dažām minūtēm vai varbūt stundām man likās, ka cauri vētras aukām sadzirdu motora troksni. Vai tiešām halucinācija? Es ausījos un palūkojos visapkārt. Mani ceļabiedri ieklausījās tāpat kā es. Apakšpulkvedis un 2izele bija atrāvušies viens no otra. Viņa pat paspēra soli uz vīra pusi. Gubernators pieliecās pie iluminatora. Pilots klausījās, stāvot kājās, un klusu jautājas

«Vai dzirdat, gubernatora kungs?»

«Dzirdu. Vai tā ir lidmašīna?»

«Nedomāju vis,» pilots atbildēja. «Tas gan ir motora troksnis, bet daudz klusāks.»

«Kas tas ir?» apakšpulkvedis jautāja. «Es nekā neredzu».

«Varbūt krasta apsardzes kuteris?»

«Kā viņi varēja zināt, ka mēs esam šeit?»

«To es nezinu, apakšpulkvedi, bet motora troksnis kļūst skaļāks. Viņi tuvojas. Troksnis dzirdams no austrumiem, tātad no krasta puses… Skatieties ātrāk, apakšpulkvedi, tur viļņos tas pelēkais punkts… Tas patiešām ir kuteris!»

Viņš sāka histēriski smieties.

«Ak dievs,» nopūtās Zizele un paspēra vēl vienu soli uz vīra pusi.

Piebāzis seju pie paša iluminatora, es tagad ļoti skaidri saskatīju kuteri, kurš traucās pie mums. Tas ar grūtibāin uzveica trakojošo stihiju, brīdi pa brīdim nozuda bangās, bet pēc tam atkal parādījās virspusē. Lai mūs sasniegtu, jūrniekiem vajadzēja stundas ceturksni, kas mums likās vesela mūžība. Kad viņi piebrauca jau pavisam tuvu un ar ķeksi pietauvojās pie palmas, lai varētu noturēties mums blakus, viņiem uzreiz neizdevās mūs nogādāt uz kuģa. Vēja brāzmās, kas nikni purināja mūsu lidmašīnu, jebkura kustība varēja kļūt liktenīga. Ari kuteri viļņi mētāja kā skaidiņu. Beidzot pilotam izdevās atvērt kabīnes durvis un izmest virvju kāpnes, kuru galu jūrnieki veikli pārtvēra. Vēl šodien es nespēja aptvert, kā mums visiem pieciem izdevās nokļūt uz kutera un neviens neiekrita jūrā.

Ievīstījušies ūdensnecaurlaidīgos apmetņos ar kapucēm, mēs ar neslēptām šausmām no kutera vērojām lidmašīnu. No malas raugoties, bija pilnīgi skaidrs, ka šis ekvilibristikas brīnums nevarēja ilgi pastāvēt. Zizele apbrīnojamā mierā mēģināja savest kārtībā savu frizūru. Gardmarīns, kas vadīja mazo kuteri, mums pastāstīja, ka patruļas kuģītis redzējis, kā mūsu lidmašīna piezemējās, un jau no paša rīta mēģinājis mums palīdzēt. Trīs reizes pēc kārtas spēcīgā jūras viļņošanās piespieda glābējus atteikties no šī nodoma. Ceturtajā reizē tas viņiem beidzot izdevās. Jūrnieki mums pavēstīja arī, ka cunami radījuši lielus postījumus piekrastes ciemos un Batokas ostā.

Vietējās administrācijas pārstāvis sagaidīja mūs uz mola. Tas bija jauns koloniju pārvaldes ierēdnis, nedaudz satraucies par daudzām problēmām, ko radījusi stihiskā nelaime. Bet gubernators Busārs no tā mirkļa, kad viņš atkal stāvēja uz cietas zemes, bija kļuvis par «patronu». Viņa dotie rīkojumi parādīja, ka viņš ir lielisks organizators. Lai norīkotu karavīrus glābšanas darbos, viņam bija nepieciešama apakšpulkveža Andželīni palīdzība, un es biju pārsteigts par abu vīriešu izturēšanos. Vērojot, kā viņi abi enerģiski dara kopēju darbu, nevienam pat prātā neienāktu, ka viens no viņiem ir apvainots, bet otru moka sirdsapziņas pārmetumi. Busāra kundzi aizveda uz pārvaldnieka māju, kur jauniņā mājas saimniece pacienāja viņu ar tēju un aizdeva savu lietusmēteli. Pēc tam 2ize!e arī vēlējās kaut ko darīt cietušo labā un rūpējās par bērniem un ievainotajiem.

«Kā ar pieminekļa atklāšanu, gubernatora kungs?.,.» ierēdnis vaicāja.

«Par mirušajiem rūpēsimies pēc tam, kad būsim parūpējušies par dzīvajiem,» gubernators teica,

Par manu lekciju, protams, nevarēja būt ne runas. Es jutu, ka visi šis mazās drāmas dalībnieki steidzas ātrāk tikt no manis vajā. Tika nolemts, ka tālāk es braukšu ar vilcienu. Es iegāju atvadīties no Busāra kundzes,

«Kādas briesmīgas atmiņas jums paliks par mums!» viņa sacīja,

Bet es nesapratu, vai viņa domāja šausmīgo lidojumu vai mīlestības traģēdiju.

—   Vai kādreiz vēl satikāt viņus? — Klēra Menetrijē jautāja.

—   Klausieties tālāk, — Bcrtrāns Smits teica. — Pēc diviem gadiem, 1940. gadā, es kā virsnieks tiku iesaukts armijā un Flandrijas frontē kādas koloniālās divīzijas ģenerāļa štābā satiku Digā, kurš nu jau bija kapteinis. Mēs atcerējāmies briesmīgo lidojumu.

«Jūsu pilots man vēlāk visu izstāstīja,» viņš teica. «Jūs vēl laimīgi tikāt cauri.. .''Viņš bija dusmīgs uz patronu, kuru viņš vēl pirms izlidošanas brīdināja par draudošajām briesmām.»

Pēc gara un visai neveikla pārtraukuma Digā piebilda:

«Sakiet man, dārgais metr, — kas todien īsti notika? Neviens man neteica ne vārda, bet, kad viņi atgriezās, pār gubernatoru, viņa sievu un apakšpulkvedi Andželīnl gūlās kādas drāmas ēna… Vai zināt, ka apakšpulkvedis lūdza pārcelt viņu cilā postenī un pēc neilga laika viņa prasību apmierināja … Visvairāk mani pārsteidza, ka gubernators visnotaļ atbalstīja viņa lūgumu.»

«Kāpēc pārsteidza?»

«īsti nezinu… Gubernators augstu vērtēja Andželīni… Turklāt es domāju, ka viņu kāds mēģinās aizkavēt,» Digā noteica.

«Kāds mēģinās? … Jūs domājāt Zizeli?»

Digā uzmanīgi ielūkojās man acīs.

«Viņa visvairāk vēiējās, lai viņš drīzāk aizbrauktu.» «Un kas tagad ir Andželīni?»

«Nu protams, pulkvedis, Viņš komandē vieglo tanku divīziju.»

Sakāve. Tad pieci cīņu, baiļu un cerību pilni gadi. Pēc tam mūsu acu priekšā pamazām atdzima agrākā Parīze. 1947. gada sākumā Elēna de Tianža man jautāja:

—   Ko jūs teiktu par iespēju pusdienot kopā ar Busāriem? Viņi šodien ieradīsies pie manis. Stāsta, ka viņu drīz iecelšot par rezidentu Indoķīnā … Viņš ir ievērojams vīrs* gan paskarbs, bet ļoti izglītots. Vai zināt, ka pirms gada ar pseidonīmu iznāca viņa dzejoļu krājums? … Viņa sieva ir tik daiļa …

—   Es viņu pazīstu, — es atbildēju. — Pirms kara biju uz dažām dienām apmeties viņu mājā tolaik, kad Busārs bija gubernators Āfrikā… Jā, es labprāt ar viņiem satiktos.

Es nebiju pārliecināts, ka Busāri priecāsies par šo tikšanos. Jo es taču biju vienīgais viņu dzīves lielākās drāmas liecinieks. Un tomēr es aiz ziņkāres pieņēmu ielūgumu.

Vai karš un ciešanas mani tik ļoti pārvērtuši? Busāri mani sākumā nepazina. Es tūlīt piegāju viņiem klāt, bet, tā kā viņi raudzījās uz Elēnu pieklājīgā neizpratnē, it kā lūdzot paskaidrojumus, viņa nosauca manu vārdu. Gubernatora skarbā seja noskaidrojās, viņa sieva pasmaidīja.

—   Nu protams, — viņa sacīja. — Jūs viesojāties pie mums Āfrikā?

Pie galda viņa sēdēja man blakus. It kā iedams pa plānu ledu, es uzmanīgi mēģināju iztaustīt viņas atmiņas. Bet, redzot, ka viņa ir pilnīgi mierīga un bezrūpīga, es uzdrošinājos atsaukt viņas atmiņā viesuļvētru virs deltas un lidojumu.

—   Patiesi, — viņa iebilda, — jūs taču ari piedalījāties šajā neprātīgajā ekspedīcijā… Kāds piedzīvojums! Brī« nums, ka mēs visi izglābāmies.

Viņa uz brīdi apklusa, jo viņai pasniedza kārtējo ēdienu, pēc tam dabiskā toni turpināja;

—   Tad jau jūs iepazināties pie mums ar Andželini,., Vai zināt, ka viņš, nabadziņš, ir gājis bojā?

—   Nē, es nezināju … Kara laikā?

—   Jā, Itālijā… Viņš komandēja divīziju kaujā pie Montē Kasino un neatgriezās.,, Žēl, viņam bija tādas nākotnes izredzes… Mans vīrs viņu augsti vērtēja.

Es apjucis uzlūkoju viņu, pie sevis domādams, vai viņa apjēdz, cik ļoti mani pārsteidza viņas pēdējie vārdi. Bet viņas izskats bija tik nevainīgs, izturējās viņa tik nepiespiesti un skuma tā, kā parasti mēdz skumt, runājot par sveša cilvēka nāvi. Tad es apjautu, ka maska atkal ir uzlikta un tik cieši, ka tā kjuvusi par pašas seju. 2izele bija aizmirsusi, ka es visu zinu.

PĀRVĒRTĪBA

«Nē, nēb domāja Irēna, «ilgāk tā vairs nevar turpināties. Vai nu Raimonam jākļūst citā dam, vai arī es sākšu viņu ienīst. Bet tas būs netaisni. Viņš ir tik jauks. Es esmu pārliecināta, ka viņš marii mīl… Ak vai! Varbūt tas ari ir īstais iemesls, kādēļ es viņu nemīlu. Raimons pacieš visas manas kaprīzes, salīdzinājumā ar mani viņš ir vājš… Vājš, jā, lūk, ko es nekad nepiedodu vīrietim. Vakarvakarā, piemēram, viņš vēlējās vakariņot Buloņas meža restorānā, es iecirtos, ka gribu kādā Monparnasa kafejnīcā. Viņš drīz vien pade

vās, un mēs vakariņojām Monparnasa kafejnīcā. Pēc tam viņš vēlējās (un es to labi zināju) atgriezties šeit pie manis, bet, tiklīdz es nenoteikti ieminējos, ka vēlos redzēt filmu ar Grētu Garbo, viņš piekāpās, un mēs gājām uz kino.»

Guļot gultā aizvērtām acīm, ieklausoties Parīzes pieaugošajos trokšņos, viņa atcerējās vīriešus, kurus patiesi mīlēja. Salviati, profesionālu donžuānu, kurš viņu «noplūca» un drīz vien pameta; jocīgo, varmācigo, cinisko dramaturgu Fabēru un pašu pirmo — Bernāru Kenē, Raimona draugu, nopietnu, stingru, jaunu fabrikantu, kurš izturējās pret viņu neapzināti cietsirdīgi.

«Taču Bernāra egoismam piemita kaut kāds burvīgums,» viņa nodomāja, «turpretī Raimona pakļaušanās.,.»

Raimonam Lambēram-Leklerkam kopā ar tēvu un brāļiem Kambrē piederēja liela fabrika. Viņš bija bagāts un savās aprindās ietekmīgs cilvēks. Bet Irēna pasmējās par viņa varenību un bagātību. Viņai vajadzēja apbrīnot. Viņas bērnība aizritēja revolūcijas laika Krievijā, tad kopā ar ģimeni viņa devās trimdā, tāpēc visu dzīvi viņu mocīja šausmīgie pārdzīvojumi. Ilgi viņa ticēja, ka nav spējīga pārdzīvot neko citu. «Es esmu neglābjami samaitāta būtne,» viņa klusībā skumji nodomāja. Tad kādu dienu viņa satika doktoru Marolu.

Marols bija viens no pirmajiem frančiem, kurš bija Zigmunda Freida skolnieks Vīnē. Apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs, gludi skūtu seju, vērīgām acīm aiz acenēm raga ietvaros, maigu, bet noteiktu balsi — viņš prata iespaidot savus pacientus, it īpaši sievietes.

Pacietīgi — pa trim seansiem nedēļā — viņš pamazām atgrieza Irēnu dzīvē. Viņš iemācīja viņai skatīties pagatnei acīs, vairs nebaidīties no citām sievietēm; viņš atdeva viņai darba prieku un ticību sev. Viņš lika viņai apzināties savas spējas, un modes namā, kur Irēna strādāja, viņa

ļoti ātri kļuva par īpašnieces mīļāko palīdzi. Tomēr, kā teica Marols, viņai vē] jāiemācās atteikties no pieķeršanās neuzticīgiem un cietsirdīgiem vīriešiem, kuri liek viņai veltīgi ciest, un arī jāapzinās, ka turpmāk viņa var iztikt bez Marola palīdzības.

—   Es Jums vairs nemaz neesmu nepieciešams, — viņš sacīja. — Sie seansi jums dārgi maksā… Jūs neesat bagāta. Kādēļ veltīgi šķiest naudu? Es priecāšos, ja arī turpmāk sastapšos ar jums kā ar draugu. Ārsts no jums atvadās. Citiem ir vairāk tiesību izmantot manu laiku nekā jums.

—   Es jūs lūdzu, neatraidiet mani, — Irēna teica. — Ja jūs mani pametīsiet, es atkal atgriezīšos savā šaubu, šausmu un pašnāvības domu pasaulē… Nē, es neesmu vēl pietiekami stipra, lai viena stātos pretī pasaulei.

Vairākkārt Marols piekāpās, jo Irēna bija daiļa, aizkustinoša un viņam glaimoja, ka ir ieguvis pār šo sievieti tādu varu. Vienīgi viņam Irēna pastāstīja, ka Kambrē lielo fabriku mantinieks Raimons Lambērs-Leklerks grib viņu precēt.

—   Mani precēt! — viņa atkārtoja. — It kā es būtu radīta laulības dzīvei… Raimons ir mīļš, jauks zēns, viņam vajadzīgs ģimenes pavards un siltums… Es viņu nenosodu, bet kā gan viņš var nopietni domāt, ka es viņu spēšu darīt laimīgu? Viņš taču zina manu pagātni, jo mēs iepazināmies pie Bernāra … Un tomēr viņš tic man, pats sev un mūsu nākamās kopdzīves laimei… Vīrieši patiešām ir dīvaini.

—   Nešaubieties ne mirkli, — Marols ieteica. — Pēc laulībām jūs atkal iekļūsiet noteiktā sabiedrībā… Jūs jau kopš bērnības cietāt no nepārtrauktas vides maiņas. Ienāciet tagad franču sabiedrībā.

—       Es nekad pilnīgi neiejutīšos tajā, — viņa atbildēja.

—   Man vienmēr liksies, ka viņa ģimene neuzņem mani

labvēlīgi,,. Es jau sāku pazīt šos Latnbērus un Leklerkus no Raimona nostāstiem. Viņi ir Ziemeļu departamenta buržuā, ļoti konservatīvi, ļoti godīgi un ļoti garlaicīgi… «Sī pustrakā krieviete!» viņi sacīs.,. Turklāt es nemīlu Raimonu.

—   Vai esat par to tik pārliecināta? Jūs taču man teicāt, ka viņš ir jauns, bagāts, ļoti gudrs un ļoti pievilcīgs…

—   Akl Viņš tiešām ir patīkams, savai videi pietiekami izglītots, un viņam ir brīnišķīgs raksturs, pat ļoti brīnišķīgs… Viņš man piedāvā visu gadu dzīvot Parīzē, ja es pārāk baidoties no dzīves provincē. Viņš tur vadītu savus komerciālos darījumus… Protams, tas ir vilinoši… Manā ģimenē visi kā viens iesaka piekrist.,. Bet…

—   Kas par bet?

—   Es taču nemīlu viņu. Kāpēc? Jums, kas mani tik labi pazīstat, doktor, diez vai tas jāpaskaidro. Tāpēc, ka viņš ir pārāk jauks, pārāk vājš, tāpēc, ka viņš nav īpaši labs mīļākais. Sis puisis daudz strādā, bet pārāk maz kustas. Viņam ir skaists augums, balta āda, rokas un pleci kā meitenei, vāji muskuļi… es viņam to teicu… Es vispār esmu pret viņu cietsirdīga, viņš nepretojas. Viņš cenšr.s uzminēt manas Iegribas, lai tās izpildītu. Ne tāds vīrs man vajadzīgs, — ja jau man jāprecas, jūs labi zināt, doktor, kāds vīrs man vajadzīgs. Es meklēju vīrieti, kas norādīs man ceļu, pa kuru iet, un neļaus man no tā novirzīties.

—   Vīrietis, kas jūs nežēlīgi sitīs, — Marols iebilda.

—   Nav jau noteikti jāsit. Bet katrā ziņā man labāk patiktu nežēlīgs, nevis tāds, kas vārtās pie manām kājām.

Marols uzlūkoja viņu un pasmaidīja. Viņi bija ļoti labi draugi.

—   Jūs man kādreiz teicāt, — Marols turpināja, — ka vienīgā reize, kad jūs gandrīz jau viņu iemīlējāt, bija toreiz, kad viņš mēģināja jūs krāpt ar kādu no jūsu draudzenēm.

Nu bija Irēnas kārta pasmaidīt.

—   Jums taisnība.,, Jo toreiz man radās iespaids, ka viņš ir nekautrīgs… jo viņš lika man mazliet ciest… Bet tas arī bija viss. Raimonu sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi, viņš ļāva nozust draudzenei un arī man.

—   Vai zināt, — Marols teica, — īstais cilvēks psihoanalīzes pētījumiem neesat vis jūs, bet gan jūsu draugs Raimons. Jums savi seansi jāatdod viņam un jāatved viņš pie manis. Es izveidošu no viņa cilvēku, kuru jūs vēlāk iemīlēsiet.

—   Jūs tā domājat? — Irēna šaubījās.

—   Es esmu par to pārliecināts, — doktors teica.

—   Viņam nekad nebūs laika nākt pie jums trīs reizes nedē|ā… Turklāt — kas jums teica, ka es gribu viņu iemīlēt?

—   Jūs pati, — viņš atbildēja.

Todien Irēna atteicās n<? šī priekšlikuma, bet, atlaidusies gultā un atsaukusi atmiņā Raimona smalkos vaibstus, viņa nenovaldījās un apmierināti sāka domāt par doktora Marola vilinošo piedāvājumu.

«Viņš patiešām paglāba mani no sevis pašas,» viņa prātoja. «Kādēļ gan viņš nevarētu pārveidot arī Raimonu?»

Irēna mēģināja iztēloties Rnimonu guļam uz Marola zilā dīvāna, stāstām par saviem sapņiem, par savu bērnību.

«Nu, tas gan būs grūti,» viņa domāja. «Franči, it īpaši tādi kā Raimons, nemēdz būt pārāk atklāti. Bet Marols, bez šaubām, pratīs iedvest viņam uzticību… Un kas zina? ,..»

Kad Raimons nākamajā dienā atgriezās no Kambrē un viņi kopā ēda vakariņas Itālijas avēnijā pie vīna tirgotāja, kurš katru nedēļu speciāli viņiem gatavoja lielisku

bifšteku ar pipariem, viņa pastāstīja Raimonam par doktoru Marolu.

—   Es bieži tev stāstīju, cik daudz laba viņš man darījis … Tu pats arī vari par to pārliecināties… Un, iedomājies, vakar, kad es pastāstīju viņam par tevi un tavu vēlēšanos mani precēt…

—   Kā? — Raimons brīnījās. — Tu stāsti viņam tādas lietas?

—   Nu, protams, es runāju ar viņu par visu ko.,. Pretējā gadījumā psihoanalīze nav iespējama.

—   Ak, šī analīzei — viņš iesaucās. — Jau pats vārds man riebj… Vai tad tu nesaproti, ka tāda ārstēšana ir bezjēdzīgā?… Jau divus gadus tavs ārsts vazā tevi aiz deguna par simt piecdesmit frankiem nedēļā.

—   Raimon, nerunā tā! Tu esi netaisns un pats to labi zini. Marolam ir desmitkārt vairāk slimnieku, nekā viņš spēj pieņemt, un manis dēļ viņš atsakās no slimniekiem, k”ri viņam maksātu daudz vairāk nekā es… Starp citu, viņš pats domā, ka mans ārstēšanās kurss ir beidzies… Pēc manis stāstītā viņš tagad domā, ka tev vairāk vajadzīgi viņa padomi.

Raimons bija izvairīgs un satraukts.

—   Man! Tā tik ir ideja! Bet es taču nemaz neesmu slims! Bez tam es ciest nevaru šo šarlatānismu, — viņš sašuta.

—   Tur nav nekāda šarlatānisma… Es jau arī nebiju tik slima. Es, tāpat kā tu, biju neapņēmīga, man nebija

ticības sev. Marols atdeva man gribasspēku.

—   Es ļoti labi zinu, ko vēlos.

—   Tu zini, ko gribi panākt darījumos, savā darbā, bet ģimenē un sevišķi attieksmē pret sievietēm tu esi kautrīgs un neveikls … Tas nav pārmetums, mīļais, tikai fakta konstatējums.

Raimons nosarka. Viņš zināja, ka viņai ir taisnība.

—   Ko tu gribi? Jaunību es pavadīju provinces pilsētiņā starp krietniem buržuā, kuru dzīvē mīlestībai vienmēr bija pieticīga loma… Man trūkst pieredzes un nekaunības, lūk, arī viss. Medicīnai tur nav nekādas daļas. Bez tam šī kautrība izveidos no manis uzticamu vīru, tā ka tu velti žēlojies.

—   Ak! Es ne par ko nežēlojos! — Irēna teica.

Turpmākajās nedēļās viņa tik bieži runāja par šo tematu un stāstīja viņam tik daudz par Marolu, ka beidzot virri pārliecināja. Kādu dienu viņa aizveda Raimonu pie diktora un tika norunāts, ka viņš ies pie Maroia nevis trīs reizes, bet vienu reizi nedēļā.

—   Tas ir par maz, — AAarols teica, — bet pamēģināsim, ko mēs varēsim darīt.

—   Es esmu apmierināta, — Irēna teica Raimonam, kad viņi izgāja ārā. — Tu esi ļoti mīļš.

Un viņa noskūpstīja viņu ielas vidū. Uztraucies, ka no «Ziemeļu ļaudīm» kāds varētu viņus redzēt, Raimons paraudzījās visapkārt.

Pēc diviem seansiem pie Marola viņš bija tikpat sajūsmināts kā Irēna.

—   Es nevaru pateikt, cik ļoti pateicīgs tev esmu par šo padomu!

—   Vai ne? — Irēna priecājās. — Marols ir brīnišķīgs cilvēks.

—   Jā, — Raimons apstiprināja. — Viņš ir ļoti gudrs; viņš uzreiz ķeras pie paša galvenā. Es domāju, ka viņš patiešām man ļoti palīdzēs.

—   Jau tagad man liekas, ka tu esi pārmainījies, — viņa teica.

Pēc trīs mēnešu ārstniecības kursa rezultāti bija acīm redzami.

—   Tu jau pats to nejūti, Raimon, — Irēna teica. — Bet tu tagad esi pavisam cits cilvēks. Nu ar tevi var runāt tieši, atklāti, nesaduroties ar tavām sarežģītajām pretru

nām un noslēgtību. Tu uzdrīksties paraudzīties atklāti uz sevi un savām vēlmēm. Tu man patic simtiem reižu labāk, jā, vari man ticēt.

—   Jāatzīst, ka es patiešām esmu pārmainījies, — Raiinons atbildēja. — Vienīgi man nepatīk, ka Marols tagad vēlas no manis, lai satiekos arī ar citām sievietēm, ne tikai ar tevi; viņš saka, ka, dzīvojot provincē ģimenes vidū, esmu guvis niecīgu pieredzi un tagad man jāapgūst plašāka pieredze mīlestības lietās, pirms stājos laulībā.

—   Viņam noteikti ir taisnība, — Irēna teica. — Marolam vienmēr ir taisnība. Dari, kā viņš tev liek. Bet mēģini tomēr ari man atlicināt mazliet laika.

—   Tu-'jau zini, ka es vēlos ziedot tev visu savu laiku,— viņš maigi teica. — Vienīgi Marols,..

—   Dari, kā viņš tev liek.

Nākamā seansa laikā Raimons atzinās doktoram Marolam, ka pazīst Parīzē vienīgi garlaicīgās darījumu aprindas.

—   Un pie Irēnas?

—   Jūs taču zināt, ka viņa dzīvo ar katru dienu noslēgtāk un bez tam labprāt rada ap sevi noslēpumainības atmosfēru… Līdz šim brīdim viņa nevar saņemties un iepazīstināt mani ar savu māti un māsām…

—   Nu labi! — Marols teica. — Tad es apņemos iepazīstināt jūs ar dažām jaunām, jautrām ģimenēm, kuras jums patiks un jūs atmodinās jaunai dzīvei. Irēna, starp citu, lai nāk kopā ar jums. Es nebūt nevēlos jūs attālināt vienu no otra… Noteikti ne… Vienīgais, ko es vēlos, — lai jūs mūždien nebūtu divi vien savā šaubu un nemiera pasaulē.

Irēnai viņš teica:

—   Nu jau es esmu labi iepazinis jūsu Raimonu un apsolu jums, ka tajā dienā, kad jūs precēsieties, jums būs lielisks laulātais draugs.

Doktors rīkoja vakariņas sešiem cilvēkiem, tajās piedalījās viņš pats, viņa sieva Odeta, Vanda Nedžaņina.

jauna krieviete, kuru Marols paglāba no izmisuma, un pianists Rozenkrancs, kurš mīlēja Vandu. Sis pianists, kuram piemita nevaldāms rosīgums, visu vakaru uzjautrināja viesus. Viņš lieliski prata atdarināt citus cilvēkus un prasmīgi attēloja gan sava impresārija dusmas, gan savu pielūdzēju kaislibu lēkmes, gan kolēģu spēli. Pēc Odetas Marolas lūguma viņš apsēdās pie klavierēm un improvizēja parodijas par Vāgnera, Dcbisī, Sopēna tēmām. Kad viņi vēlu vakarā šķīrās, Rairnons Irēnai teica:

—   Viņa ir |oti skaista, Marola sieva.

Irēna uzmeta lūpu.

—       Drīzāk jauka, nevis skaista… Nē, tad jau mežonīgā, enerģiskā Vanda man liekas skaistāka.

—       Var jau būt, bet viņa neredz nevienu citu, tikai Rozenkrancu. Viņa skalās uz viņu apstulbušām acīm, klausās viņā ar ieplestu muti, toties Odeta Marola pamana arī citu cilvēku klātbūtni… Man patika viņas īsi apgrieztie, cirtainie mati… un bez tam viņai ir glīts augums.

—   Kā tu to zini? *

—       Viņai bija dziļi dekoltēts tērps… Laimīgais Marolsl

—       Nu nē! — Irēna iesaucās. — Laimīgā Odeta! Viņai laimējies dabūt tādu vīru, kuram viņa nav cienīga atraisīt kurpju saites.

—       Cik tu esi barga! — Rairnons teica. — Man gan šķiet, ka viņa nemaz nav dumja.

—   Viņa pat muti neatvēra.

—       Neviens jau neatvēra… Ne tu, ne es, ne viņa, neviens… Rozenkranca sabiedrībā, kurš nepārtraukti runā, tas nemaz nav iespējams.

—       Ne arī vēlams, — Irēna piebilda. — Rozenkrancs bija diezgan aizraujošs.

—   Vai viņš tev patīk? — Rairnons jautāja.

—   Jā,— viņa atbildēja. — Atklāti runājot, viņš pieder

pie tā tipa vīriešiem, kuri var būt man bīstami. Bet viņam nav ne mazākās vēlēšanās noņemties ar manu necienīgo personu. A1ian par laimi!

Nākamajā nedēļā Raimons savukārt uzaicināja Maro!us pie sevis, bet Odeta pēdējā bridi atnāca viena, doktors bija izsaukts uz. konsultāciju. Odeta Marola un Raimons aizrautīgi sarunājās. Viņi atklāja, ka abiem ir viena un tā pati aizraušanās: medības. Sākumā uzjautrināti, vēlāk garlaikoti Irēna klausījās, kā tie spriež par zaķiem, irbēm, briežiem un meža cūkām.

—        Es nemaz nezināju, ka tu esi kaislīgs mednieks, — viņa teica Raimonam, kad viņi palika mašīnā vieni.

—       Tu jau mani nepazīsti, — viņš atbildēja. — Tolaik, kad es visas svētdienas pavadīju laukos, medības bija mana vienīgā kaislība.

—   Tu esi sportiskāks, nekā es domāju.

—        Jā, es esmu sportisks. Kāpēc lai es nebūtu sportisks? — nedaudz sašutis jautāja Raimons.

—   Es nezinu. Tev nemaz nav sportista augums.

—        Mana izturība tevi pārsteigtu, — viņš teica.

—   Pulkā es mēdzu pārsteigt savus biedrus. Patiesībā es esmu daudz spēcīgāks, nekā izskatos.

—        Var jau būt, — Irēna teica. — Ne par ko tam neticētu. Bet ja jau tu saki…

Raimons turpināja apmeklēt Marolu katru otrdienu. Pēc pusgada doktors Irēnai teica:

—   Man šķiet, ka mūsu draugs ir uz pareizā ceļa.

—        Ak! Protams, — viņa atbildēja. — Pārvērtība ir gluži neticama. Vai zināt, ka viņš ir kļuvis valdonīgs, prasīgs, untumains? Mans jaukais Raimons, ar kuru es varēju darīt visu, ko vien vēlējos… Nu jūs viņu man atdodat gandrīz vai agresīvu.

—        Vai tad tieši to jūs man neprasījāt? — Marols jautāja. — Vīrieša raksturam ir jābūt mazliet agresīvam.

Pretējā gadījumā viņš ir pazudis cilvēks. Ari jums viss padevās daudz labāk no tā brīža, kad jūs bijāt droša par sevi.

—   Jā, — viņa savaldīgi teica, — Bet ir taču robežas, kuras nedrīkst pārkāpt… Tagad mēs ar Raimonu dažreiz ķildojamies… Vakar pat mēs saķildojāmies un viņš izturējās riebīgi… un bez tam viņa agresivitāte brīžam kļūst smieklīga. Raimons, kas agrāk bija tik pieticīgs, pēkšņi iedomājies, ka ir neatvairāms. Es nejokoju, viņš iedomājas, ka visas sievietes interesējas par viņu; viņš nekautrējas pievērst viņām uzmanību.

—   Un ar panākumiem?

—   Es nezinu, — viņa teica. — Viņš kļuvis arī noslēpumains.

Brīdi klusējusi, Irēna nevērīgi jautāja:

—   Vai jūs ar Odetu vēl mēdzat kur kopīgi iet?

—   Kas par dīvainu jautājumu! — Marols pārsteigumā iesaucās. — Es jums pateiktu… Nē, tagad es.ļauju viņam pašam izmēģināt spēkus… Starp citu, es domāju, ka mana palīdzība viņam drīz vairs nebūs vajadzīga. Es radīju viņā pārmaiņas, kuras jūs vēlējāties. Nu jūsu kārta visu novest līdz galam.

—   Līdz galam?

—   Nu jā… Līdz laulībām.

—   Ak! — viņa teica. — Es nemaz neesmu pārliecināta, ka precēšu Raimonu.

—   Irēna! — Marols teica. — Neceriet, ka ļaušu jums atkal iestigt šaubās… Nu nē!

Bet viņa pēkšņi atvadījās. Viņa vairs nejuta pret Marolu tādu uzticību kā agrāk. Jo viņa labi zināja, ka Raimons un Odeta tiekas visai bieži. Sākumā Raimons pats Irēnai to pavēstīja ar lepnumu, kas viņai likās jauki un naivi. Toreiz viņam ar Marola kundzi bija nevainīgas tikšanās Buloņas meža restorānos, kur viņi iedzēra kādu portvīna glāzīti* Vai arī viņi brauca ar laivu pa ezeru.

Pēc tam viņš pilnīgi pārtrauca Irēnai stāstīt par Odetu, bet viņa ievēroja, ka viņš laupa viņai vakarus, aizbildinādamies ar darba darīšanām. Visbeidzot — viņš neparādījās visu nedēļas nogali, un kāda labvēlīga draudzene viņai pavēstīja, ka sastapusi Odetu Marolu un Raimonu Lambēru-Leklerku kādā visai klusā meža «viesnīciņā», vienā no parastajām slepeno pāra apmešanās vietām. «Te nu ir mūsu slavenais doktors! Te nu ir varenais cilvēks, kurš mūs visus uzskata par marionetēm, ko viņš rausta aiz aukliņām! Te nu ir laulāto pāru regulators! Te nu ir laulāto aUiecību profesors! Paša sieva deguna galā krāpj viņu ar puisi, ar kuru pats sievu iepazīstināja. Un Marols to pat nemanal»

Sis atklājums nodarīja Irēnai vislielāko ļaunumu. Viņas spēks taču sakņojās Marolā. Kad viņa ieraudzīja viņu piemuļķotu un smieklīgu, viņa it kā sabruka. Izmisumā viņa sarunāja pārāk daudz un uzveda doktoru uz pēdām. Arī viņš savukārt atklāja patiesību. Nav nekāda šaubu. Viņa sieva bija šī puiša mīļākā. Kad viņš jautāja Odetai, viņa atzinās, aizbrauca un apmetās laukos netālu no Kambrē. Trieciens bija tik stiprs, ka Marols pārtrauca darbu un lūdza, lai kāds no kolēģiem uzņemas viņa ārstēšanu.

—   Nabaga Marols! — doktors Biass sacīja. — Viņš ir galīgi salauzts! Viņam pašam sevi jāatgriež dzīvē, lai viņš spētu atkal strādāt.

Mazpamazām viss nokārtojās. Pēc dažu mēnešu atpūtas Marols atguva līdzsvara un drīz vien salaba ar sievu, kuru dievināja. Sis gadījums bija zināms tikai vistuvākajiem cilvēkiem, un augstākajā sabiedrībā, kur Marols atrada sev klientus, viņa autoritāte necieta. Raimons Lambērs-Leklerks atgriezās pie Irēnas. Viņš vairs nekad nesolīja viņu precēt, bet viņa bija laimīga, ka ir atguvusi viņu bez jebkādiem noteikumiem. Ārstēšanās kurss bija sekmīgs.

SEZONAS PUĶES

Etjēns Kārlī izkāpa no taksometra pie Monparnasa kapsētas galvenajiem vārtiem. Viņš turēja rokas krizantēmu pušķi, kas liesmoja košās rudens krāsās no ķieģeļsārtas līdz gaiši dzeltenai. Kad viņš gāja garām abiem sargiem,, kuri uzraudzīja ieeju, viens no tiem viņu sveicināja. Puķēm apkrāvies, viņš atbildēja ar vieglu galvas mājienu.

—   Vai pazīstat viņu, šef?

—   Jā, mazliet… Viņš strādā licejā… Viņa sievu apglabāja septītajā sektorā septembra beigās… Viņš nāk šurp katru ceturtdienu… jo šajā dienā viņam nav stundu… Viņš pats man to stāstīja… sākumā.

—   Par jaunu atraitnim,.. Ilgi viņš nenāks.

—   Nekad nevar zināt… Nē, nevar zināt… Tas atkarīgs no cilvēka. t

Ja viņi jautātu vīrietim melnajā uzvalkā ar ķīļbārdiņu. kurš tik neveikli nesa savas krizantēmas te rokās kā zīdaini, te — aiz muguras, viņš atbildētu, ka nāks šurp katru ceturtdienu līdz pat savai nāves stundai, ko viņš niiļu prātu vēlētos pasteidzināt. Lisilas pēkšņā aiziešana viņam šķita nelabojams posts, kam saprāts atteicās ticēt. Viņi bija precējušies piecus gadus, un Lisiia pārveidoja viņa dzīvi. Pirms viņa ienāca viņa dzīvē, viņu visi uzskatīja par nopietnu cilvēku (par mazliet garlaicīgu, kā domāja sievietes), kuram svarīgs bija tikai darbs. Viņam patika lasīt lekcijas, labot sacerējumus, strādāt pie doktora disertācijas. Ārpasaule viņam neeksistēja.

Negaidīti viņš kādā kalnu viesnīcā, kur pavadīja atvaļinājumu, iepazinās ar Lisilu, kas bija tik valdzinoši skaista — zeltainiem matiem, vijolīšu krāsas acīm, viegli pieliektu galvu, apaļiem pleciem —ka visus šos piecus

gadus viņš aizvien nespēja noticēt viņas esībai. Pat tad, kad gultā turēja viņu kailu savās rokās, kad viņa lūkojās uz viņu no plakstu apakšas ar pazemīga upura acīm, viņam šķita, ka viņa nāk no pasakas vai leģendas. Viņa atklāja viņam Šekspīra un Misē pasauli. Viņš sev pārmeta, ka pat mīlestībā nespēj atteikties no pedantiskā un gluži nelabojamā skolotāju niķa visu salidzināt. Nē, I isila nebija izdomātas varones kopija, bet gan sieviete ar mainīgu seju, liegu smaidu un tvirtu, padevīgu augumu. Būdama koķeta, Lisila viņu dažreiz ķircināja, satrauca. Taču viņš atcerējās vienīgi viņas neatkārtojamo burvību.

«Es esmu zaudējis pat vairāk, nekā man piederēja,» viņš domāja, iedams pie viņam tik svētā kapa.

Trešais, ja nāk no dienvidiem, otrais, ja nāk no rietumiem. Pirmajās nedēļās viņam vajadzēja lasīt uzrakstus, lai atrastu pareizo taciņu. Tagad viņš nešaubīgi gāja tieši pie pelnu pelēkā marmora akmens ar vienkāršo uzrakstu — Lisila Kārli, dzimusi Obāna — 1901 —1928. Sākumā viņš gribēja likt iegravēt latīņu valodā: Conjugi, amicae1 , — bet tad iedomājās, ka viņai tas nepatiktu. Lai nokļūtu pie kapa, viņam bija jāiet garām vareno ģimeņu kapenēm, neglītajiem gotikas vai ēģiptiešu stilā celtajiem pieminekļiem, šiem tērauda un tirdzniecības magnātu bagātības lieciniekiem. Daudz labāk viņam patika vienkāršā plāksne bez greznojumiem, pēdējā dāvana, kuru viņš ar mīlestību izraudzījās sievai. Pēdējā? Nē, ne gluži, jo bija vēl šīs krizantēmas, kuru liesmojošās krāsas viņai patiktu. Kā tas iespējams, ka viņa guļ tur apakšā? Viņam šķita, ka dzird sievas balsi:

’— Tu atkal atnesi man ziedus? Cik mīļi no tevis!

Viņš atcerējās savu neticību, savu kaismīgo atteikšanos ticēt, kad ārsts, izklausījis Lisilas sirdi, sacīja: «Tās ir beigas.» Kā viņa drīkstēja atstāt viņu vienu? Tas

1 Sievai, draudzenei (lat).

nemaz neizskatījās pēc vienmēr tik laipnās un vērīgās Lisilas, kas nekad neļāvās izmisumam.

Viņš nolika savas krizantēmas ieslīpi, tieši zem uzraksta, bet pats palika domīgs stāvam. Viņš tā stāvēja katru nedēļu, atsaukdams atmiņā viņu laimes brīžus: saderināšanos, kāzu ceļojumu, garās, mīlas pārpilnās naktis; brīnišķīgo intimitātes noskaņu, kad, sēžot pie rakstāmgalda, viņš pēkšņi pacēla acis un sastapa sievas izvairīgo, sazvērniecisko smaidu; vēlāko satraukumu, gaidot viņu bērnu. Viņi bija vienās domās par visu — par dzīvokļa iekārtojumu, teātra izrādēm, ko abi vēlējās noskatīties. Viņa tik labi nojauta viņa domas, ka atbildēja uz jautājumu, pirms viņš vēl paguva to uzdot. Nu viņam vairs nebija ne sievas, ne dēla.

—   Nabaga Lisila! Tavi pēdējie vārdi bija domāti manis mierināšanai. Tad teikuma vidū…

Visu garo ziemu viņš uāca katru ceturtdienu. Ik reizi viņš nesa citas puķes, mirušās iepriecināšanai parādīdams tikpat daudz izdomas, cik kādreiz, sagādādams pārsteigumu dzīvajai. Ziemassvētkos viņš atcerējās, cik daudz bērnišķīga prieka Lisilai sniedza mazais, svecītēm rotātais kociņš, dāvanas, kuras viņi abi, viens un otrs, paslēpa zem egles zariem; viņš izrotāja kapu ar mūžzaļo augu un aslapaino palmu lapām, ar viršiem. Tad nedēļu pēc nedēļas dienas atkal kļuva garākas. Puķu pārdevēju ratos viņš atrada jaunas puķes. Kādā marta dienā viņš atnesa vijolīšu un prīmulu pušķīti. Debesis bija skaidras, saule silti glāstīja, gaismas strēles rotājās marmorā. Viņš juta ko līdzīgu labsajūtai un tūlīt to sev pārmeta.

Kā vienmēr, viņš nodevās atmiņām. «Tu mīlēji pavasari. Pirmajā dienā, kad tu varēji iziet laukā bez mēteļa, ar dažiem ziediem pie kostīma atloka, tev allaž bija tik svinīgs izskats. Nekad man vairs neredzēt tavu dievietes

gaitu…» Pats pret savu gribu viņš atskatījās. Alejas galā parādījās jauna sieviete melnās drānas, viņa apstājās pie kapa kādus desmit metrus atstatu no viņa. Viņai rokās bija puķu pušķis, kuru viņa, graciozi pieliekdamās, nolika uz akmens. Pēc tam viņa nometās ceļos uz pieminekļa pamatnes.

Cepure daļēji aizsedza viņas seju. Etjēns centās notvert mirkli, kad viņa pagriezīs galvu. Kad viņa beidzot piecēlās, viņš redzeja, ka viņa raud. Viņas seja bija nopietna un pareizi veidota. Melnu matu vilnis ieskāva augsto pieri. Mētelis, pagarināta žakete, izcēla slaido vidukli. Pirms aiziešanas viņa pat nepalūkojās apkārt. Ejot gar kapu kopiņām un kapličām, viņa iznāca galvenajā alejā. Kad viņš izdzirdēja attālinošos soļu troksni, viņš aizgāja pie pieminekļa, kur vēl nesen jaunā sieviete bija metusies ceļos. Viņš lasīja: Antuāns Konstāns — 1891—1928. Tātad viņa apraudāja vīru, nevis tēvu vai Vēl viņš nodomāja: «Varbūt mīļāko.» Taču pats tam neticēja.

Nākamajā ceturtdienā, pats to neapzinoties, Etjēns atnāca precīzi tanī pašā laikā, cerēdar is atkal ieraudzīt jauno sievieti. Viņa neparādījās. Viņš gaidīja ilgi, un viņa domas šoreiz bij i vēl skumjākas ne' i citkārt. Viņam bija sevis žēl. Viņa dzīve bija tukša. Viņam nebija tuvu draugu. Lisila un viņš bija dzīvojuši nošķirti no savām ģimenēm, lai tār, neiejauktos viņu dzīvē, jo viņiem pilnīgi pietika vienam ar otra klātbūtni.

«Cik liela atšķirība,» viņš nodomāja, «starp mūsu toreizējiem vakariem un manu pašreizējo vientulību! Cik skumji — ātri un bez ēstgribas kaut kn iekost, tad iezvelties atpūtas krēslā, palasīt vakara avīzes, veltīgi mēģin t aizrauties ar kādas grāmatas lasīšanu, visbeidzot stundām ilgi gaidīt miegu, kas nenāk un nenāk.»

Darbs Etjēnu aizrāva, kad viņš tajā dalījās ar sievu. Viņš mēdza nolasīt viņai kādu teikumu, tad gaidīja, kā viņa to uztvers, — viņa vienmēr darīja to gudri nn

iejūtīgi. Kad pienāca laiks doties pie miera, viņi iegāja guļamistabā, Cik dievīga Lisila bija savā naktstērpā, klaidā palaistiem matiem. Vai patiešām viņam uz mūžu jāatsakās no vislielākās baudas?

Nekad vairs! Bija vien jāsaka «nekad vairs» glāstiem, jo pati doma apprecēties vēlreiz vai arī tikai savaldzināt kādu sievieti viņam šķita īsta svētuma zaimošana. Kā lai viņš citai atkārto vārdus, kurus teica viņai vienīgai! Kā lai viņš ieved citu sievieti mājoklī, kur viss atgādina Lisilu! Viņas fotogrāfijas bija noliktas gandrīz uz visām mēbelēm. Viņas kleitas karājās skapjos, kur viņa tās bija ielikusi. Pēc 'bērēm Obāna kundze, viņa sievasmāte, kas dzīvoja provincē, ieteica viņam atdāvināt tās labdarības iestādēm.

«Jā, jā.,. Nu protams… Ko gan jūs ar tām iesāksiet, mans nabaga draugs… Tās jūs tikai skumdinās.»

Sī doma Etjēnam likās zemiska un noziedzīga.

Kāda veca sieviete pagāja viņam garām. Viņa nesa ūdeni baltā skārda bundžā, droši vien ko apliet puķes. Sauli aizsedza mākonis. Etjēns nodrebinājās un, uzmetis pēdējo skatienu pelēkā marmora plāksnei, devās uz izeju. Viņš gribot negribot devās nevis uz galveno aleju, bet apmeta līkumu un aizgāja līdz Antuāna Konstāna kapam. To rotāja vēl gluži svaigu īrisu pušķis. Nepazīstamā bija ieradusies šeit vakar vai arī šodien no rīta.

Vēl divas ceturtdienas Etjēns viņu nesastapa. Kad viņš atnāca trešoreiz, viņa jau bija šeit. Etjēnam radās iespaids, ka viņa slepus novēro, kādas puķes viņš ir atnesis. Šoreiz tās bija tulpes — sarkanas un dzeltenas. «Nē, tās nepauž sēras,» viņš nodomāja. «It nemaz… Bet tev tās patiktu. Tu sacītu: jāatdzīvina taču beidzot šis drūmais kantoris… Ak vai! Es gribētu atmodināt vienīgi tevi, tavus smaržojošos vaigus un silto pieri.» Tad ari viņš zagšus pameta skatienu uz melnā tērptās dāmas

pusi, lai redzētu, ko atnesusi viņa. Viņa, tāpat kā Etjēns, bija izraudzījusies spilgtas krāsas puķes, taču neļķes, nevis tulpes.

Pēc šīs reizes Etjēns sastapa viņu katru ceturtdienu. Viņa ieradās gan pirms, gan reizēm pēc viņa, bet palika uzticīga ceturtdienām. «Tas nevar būt manis dēļ,» viņš centās sev iestāstīt. Un tomēr gaidīja viņas atnākšanu neskaidrā satraukumā. Katrs no viņiem pievērsa lielu uzmanību puķu izvēlei un jau daudz atklātāk pētīja, ko otrs ir atnesis dārgajam aizgājējam. Abi sāka ko līdzīgu sacensībai, un mirušie to izmantoja, jo puķu pušķi kļuva aizvien krāšņāki. Viņi vienā laikā atnesa pirmās rozes, taču dāmai melnajā tērpā tās bija sarkanas, bet Etjenām — tējas rozes. Vēlāk viņi it kā sarīkoja īstu uguņošanu ar daudzkrāsainām gladiolām. Baidīdamies viņu apgrūtināt un nezinādams, ko lai viņai saka, Etjēns parasti nogaidīja, līdz viņa aiziet pietiekami tālu, jo citādi liktos, ka viņš seko viņai. Viņa pati noteikti to nevēlējās, jo gāja raitā solī, ne reizi neatskatīdamās.

Kādā maija dienā, kad tikko bija nogriezies gar bagāto ļaužu atdusas vietām uz Lisilas kapu, viņš izdzirdēja balsis un ieraudzīja sargu, ko labi pazina, turam aiz rokas veco sievieti, kuru viņš ievēroja jau toreiz, kad viņa nesa pilnu trauku ar ūdeni. Viņa pūlējās izrauties. Sargs, šķiet, gribēja aicināt par liecinieci jauno dāmu melnajā tērpā, bet, pamanījis Etjēnu, sacīja:

—   Lūk, nāk kungs, kuram te arī būs teikšana.

Etjēns ar puķu pušķi rokās piegāja pie viņiem.

—   Kas noticis?

—   Noticis ir tas, — sargs paziņoja, — ka es pieķēru šo sievieti zogam puķes… Jā, kundze… Viņa paņēma no jūsējām un arī no jūsu puķēm, kungs… Nu jau vairākas nedēļas, kopš es viņu novēroju, bet šoreiz pieķēru nozieguma vietā …

Jaunā sieviete likās satriekta,

—   Liecieties mierā, — viņa teica. — Vismaz es tam nepiešķiru nekādu nozīmi. Sīs puķes jau bija apvītušas, un es atnācu tās apmainīt.

—   Apvītušas? — sargs iesaucās. — Ne jau nu visas… Viņa katrā pušķi prot lieliski izraudzīties tieši tās, kas vēl var stāvēt… Tad ejiet paskatieties uz 107. vietu astotajā sektorā, kā viņa tur sakārtojusi… Viņas burciņā ir ielikts maijpuķīšu pušķītis, kas, varu jums galvot, nenieka nemaksā. Tās savāktas no visurienes.

—   Kas tur ļauns? — jaunā sieviete vaicāja. — Viņa taču neņem, lai pārdotu.

—   Kādēļ jūs tā darāt? — Etjēns jautāja vecajai sievietei.

Viņš aplūkoja sievieti vērīgāk, viņas sejā nebija nekā vulgāra; viņa nodūra acis.

—   Kādēļ jūs tā darāt? — viņš atkārtoja. — Vai jums nav naudas, lai nopirktu puķes? Tā ir, vai ne?

Viņa pacēla galvu.

—   Nu protams, ka tā ir… Kas tad cits vēl var but?… Ko jūs darītu, kundze, ja te dusētu jūsu dēls… un jūsu skopulis vīrs aizliegtu nopirkt maijpuķišu pušķīti, pat vijolītes?… Nu, lūk! Ko tad jūs darītu?

—   Es darītu to pašu, ko jūs, — melnā tērptā dāma varonīgi atbildēja.

—   Jā, — sargs teica, — bet man jāievēro instrukcija.

Viņš noņēma savu formas cepuri un palaida veco sievieti vaļā, pieaicinādams Etjēnu par liecinieku.

—   Nu, kungs… Kā tad būs? Armijā esat bijis? Instrukcija paliek instrukcija. Es nemaz neesmu bargāks kā citi, bet dienests ir dienests…

—   Bet ja sūdzība nav saņemta? — Etjēns teica. — Kundze un es — mēs nākam šurp katru ceturtdienu un apmainām puķes. Ja tajās, kas visu nedēļu nostāvējušas, vēl var atrast kādu svaigu ziedu, jo labāki

—   Labs ir… labs ir… — sargs noņurdēja. — Ja jau

jūs esat apmierināts, tad visi ir apmierināti,

Pēc tam pagriezās pret vainīgo un teica:

—   Jūs esat brīva.

Etjēns iedeva vecajai sievietei mazliet naudas, un melnā tērptā dāma pielika klāt vēl mazliet. Tad Etjēns, kā jau katru nedēju, gāja gremdēties pārdomās pie Lisilas kapa. Bet šis atgadījums bija viņu satraucis, un viņš nespēja kā parasti ļauties pārdomām. Viņš vairs nevarēja atcerēties jaukās ģimenes dzīves ainas. Kad melnā tērptā dāma devās prom, viņš apņēmīgi piebiedrojās.

—   Pateicos jums,

—   viņa sacīja. — Jūs atnācāt tieši laikā.

Vīrietim ir lielāka autoritāte.

—        Nabaga sieviete! Mēs abi labāk par citiem saprotam viņas vēlēšanos kaut ko darīt mīļotā cilvēka labā, kaut mazumiņu.

—       Jā… — viņa teica. — To dara dārgajiem aizgājējiem un arī sev.

—   Lai viņus saglabātu dzīvus savā piemiņā.

Pārsteigta un pateicīga viņa uzlūkoja Etjēnu.

—        Jūs jūtat tāpat kā es… Starp citu, es jau sen pamanīju… maigumu, ar kādu jūs izvēlaties puķes… V :i jūs ļoti mīlējāt savu sievu, Kārlī kungs?

—   Jūs zināt manu vārdu?

—        Reiz, kad jūs šeit nebijāt, es paskatījos… Es izlasīju, ka viņa ir mirusi divdesmit septiņu gadu vecumā… Tas ir šausmīgi.

—       Jā, patiešām šausmīgil Viņa bija pati pilnība,,, Skaista, maiga, gudra,..

—        Arī man bija tāpat, es zaudēju vislabāko vīru pasaulē,., Patiesi es nepazīstu nevienu sievieti, kas būtu mīlēta ar tādu maigumu un sargāta ar tādu labestību… Varbūt pat par daudz… Antuāns darīja manā labā visu, un viņa nāve mani pilnīgi Izsita no sliedēm.

—        Viņš nomira tik jauns! Jā, man jums jāatzīstas, ka arī es… ziņkārības un… līdzjūtības pārņemts, izlasīju uzrakstu… Tur es ieraudzīju gada skaitļus — 1891— 1928..      . Kas ar viņu notika?

—        Autokatastrofa… Kādu vakaru viņu atveda bezsamaņā… No rīta viņš atstāja mani priecīgi noskaņots… Viņam bija apsolīta nodaļas priekšnieka vieta…

—   Viņš bija ierēdnis?

—       Nē… Strādāja lielā ķīmisko izstrādājumu rūpnīcā… Trīsdesmit septiņu gadu vecumā viņš kļuva par trešo svarīgāko cilvēku uzņēmumā. Viņš ātri vien varēja kļūt pat par pašu galveno.'

—   Vai jums ir bērni?

—   Man nav pat šā mierinājuma.

Viņi nonāca pie galvenajiem vārtiem. Vecākais sargs mazliet zobgalīgi viņus sveicināja.

—        Skat, — viņš teica savam palīgam, kad abi pagāja garām, — ar šiem diviem iet uz labo pusi… Vai ne?

Nākamajā ceturtdienā it kā pēc klusas vienošanās viņi atceļā atkal gāja kopā pa to pašu ceļu. Etjēns stāstīja par savu dzīvi. Viņš mācīja pirmajās klasēs kādā no lielajiem Parīzes licejiem; viņš mazliet arī rakstīja. Kāds žurnāls aicināja viņu par literatūras kritiķi.

—        Kad mana sieva nomira, es tieši biju iesācis rakstīt lugu. Nu man vairs nav drosmes pie tās ķerties.

—        Bet vajag, — viņa teica. — Jūsu sieva būtu to vēlējusies.

Viņš atdzīvojās.

—        Nu jā! Noteikti! Viņa mani iedrošināja izmēģināt spēkus šajā jomā.

Konstāna kundze teica, ka arī viņa mīlot teātri. Viņa bija diezgan nopietni studējusi literatūru: viņai bija divi bakalaura grādi un licenciāta grāds angļu valodā.

—        Bet tas taču ir brīnišķīgi! Un šie darījumu cilvēki jūs negarlaikoja?

—        Kamēr Antuāns bija dzīvs, nē. Viņam par prieku es biju ar mieru ielūgt ikvienu.,. Pati es, protams, dotu priekšroku rakstniekiem, māksliniekiem, bet kopā ar viņu..,

Etjēns jautāja, vai viņa kapos ir redzējusi pieminekli Sentbēvam* un Bodlērain. Viņa nebija redzējusi, un viņš piedāvāja parādīt. Viņai pieminekļi šķita neglīti.

—   Nē, — viņš teica. — Tā ir laikmeta ietekme.

Viņu pastaiga b*ja diezgan gara, un, dedzīgi sarunājoties, viņi pat nemanīja debesis apmācamies, nedzirdēja tuvējā negaisa ducināšanu. Kad viņi sasniedza izeju, nolija pirmās smagās lietus lāses.

—        Es braukšu ar taksometru, — viņa teica. — Mazliet tālāk ir pietura.

—   Es darīšu tāpat. Tā jau nav lietusgāze, bet īsti plūdi.

Viņi sāka iet ātrāk, tad, jūtot, ka apģērbs izmirkst, metās skriešus. Pieturā bija tikai viens taksometrs.

—   Atri — kāpiet iekšā! — viņš teica.

—   Un jūs?

—   Es pagaidīšu. Drīz vien piebrauks vēl kāda mašīna.

—        Sādā iaikā? Diezin vai. Varbūt es varu jūs pa ceļam aizvest?

—   Uz kurieni jūs braucat?

—   Uz mājām, — viņa teica. — Uz Mocarta avēniju.

—        Likteņa pirksts. Es dzīvoju turpat netālu — Sūkņa ielā. Tad jau es aizvedīšu jūs.

Kādu brīdi abi centās būt augstsirdīgi, tad viņa piekāpās un pateica savu adresi. Kad abi iesēdās taksometrā, viņi pēkšņi sakautrējās. Katrs iespiedās savā mašīnas kaktā un nerunāja ne vārda. Viņš atcerējās, kā reiz vakarā bija pavadījis savu kolēģi un pa ceļam viņus bija satikusi Lisila. Viņa toreiz sadusmojās.

«Ja es nejauši tevi nesatiktu, vai tu būtu man stāstījis?»

Viņš atbildēja: «Nu protams… Kolēģe slikti jutās un paļāvās uz mani, es taču nevarēju viņu pamest… Viņa, starp citu, ir divdesmit gadus vecāka par tevi.»

«Tas vēl ne par ko neliecina. Viņa izskatās ļoti labi.»

«Ko tu teiktu tagad,» viņš klusībā jautāja Lisilai, kad taksometrs brauca garām Monparnasa stacijai, «ko tu teiktu tagad, redzot mani mašīnā kopā ar jaunu, skaistu… un dzīvu sievieti?» Viņš vēl nodomāja; «Šķiet, ka tā esi tu šeit kopā ar mani mašīnā, tavas krūtis izspiežas zem melnā svītera … Akl Kāds man kauns, ka esmu atkal gatavs sākt jaunu dzīvi!… Tik ļoti tu man esi vajadzīga…» Viņš nopūtās.' Melnā tērptā dāma uzlūkoja viņu saprotoši un skumīgi.

—   Jūs esat nelaimīgs, — viņa sacīja. — Mēs esam nelaimīgi.

—   Jūs dzīvojat viena?

—   Jā…Vārdu sakot, kopā ar kādu vecu kalponi Amēliju… Ak! Viņa, protams, ir lieliska. Viņa izaudzināja manu vīru. Mājās viņa padara visus darbus… Un jūs?

—   Arī es esmu viens. Mājkalpotāja parasti nāk rītos. Ap pieciem viņa aiziet, atstājusi man aukstas vakariņas.

Etjēns ar grūtibām izrunāja katru vārdu, nespēdams pats sev atzīties grēcīgajās domās, kuras izraisīja šīs sievietes tuvums. Saule atkal parādījās un patlaban apspīdēja Invalīdu nama zeltīto kupolu.

—   Cik skaisti! — .viņš iesaucās. — Vai jūs, tāpat kā es,

jūtat neizprotamu aizvainojumu par to, ka pasaule joprojām ir tikpat skaista, bet mums …

Viņa dedzīgi atsaucās.

—   Es nemācētu izteikt skaļi, bet es to jūtu.

Viņš jautāja, vai viņa katru reizi brauc ar taksometru.

—        Jā, puķu dēļ. Kad vīrs bija dzīvs, mums bija mašīna, bet braukt prata tikai viņš.

—       Es arī braucu ar taksometru tā paša iemesla dēļ … Puķes…

Viņš ilgi šaubījās, pirms tikpat klusā un kautrīgā balsī teica:

—        Vai… Galu galā varbūt jums tas liksies dīvaini, bet, tā kā mēs braucam pa vienu ceļu, turklāt arī vienā dienā, vai mēs nevaram braukt abi kopā? Es atbrauktu jums pakaļ.

—        Ļoti mīļi no jums… Bet es negribētu, ka Amēlija redz… Dievs vien zina, ko viņa nodomās, redzot, ka aizbraucu kopā ar jums.

—        Nu tad darīsim otrādi. Paņemiet taksometru pie savas mājas un tad atbrauciet pēc manis. Es gaidīšu uz ielas.

—       Tā būs labāk. Bet viņi… vai jūs domājat, ka viņi atzītu šo rīcību?

—        Kāpēc ne? Mēs taču pildām vienu un to pašu godbijības un mīlestības pienākumu …

—        Ļaujiet man padomāt. Katrā ziņā es nepieļaušu, ka jūs maksājat par braucienu.

—       Te nav nekādu sarežģījumu. Ja vēlaties, segsim izdevumus uz pusēm.

—   Gan jau redzēsim, — viņa sacīja. — Esmu mājās.

Viņa novilka cimdu un atvadoties sniedza ļoti baltu roku slaidiem pirkstiem un laulības gredzenu zeltnesī.

Nākamajā ceturtdienā viņi ieradās kapsētā katrs no savas puses, bet promejot bez kādas norunas aizgāja līdz pieturai un iesēdās vienā mašīnā. Pa ceļam viņa teica:

—   Es pārdomāju jūsu laipno priekšlikumu. Liekas, ka varu to pieņemt. Patiešām muļķīgi katru nedēļu maksāt par diviem taksometriem. Un jūsu klātbūtne mani ietekmē labvēlīgi. Nākamajā ceturtdienā es aizbraukšu jums pakaļ.

Viņiem tas kļuva par rituālu. Viņa, ziedus klēpī turēdama, brauca uz Sūkņa ielu; viņš ar puķu pušķi rokās gaidīja priekštelpā. Mašīna piebrauca; Etjēns iekāpa. Viņi nolēma nebraukt gluži līdz kapsētas vārtiem, lai sargs neredzētu viņus ierodamies reizē. Viņi izkāpa jau pie stūra un no turienes gāja uz priekšu pa gabaliņu viens no otra, iepriekš sazvērnieciski saskatījušies, ar tikko jaušamu smaidu sejā it kā sacīdami: «Uz drīzu redzēšanos!»

Kopš viņi bieži brauca kopā, viņi mēdza pārrunāt visdažādākos tematus. Viena no pirmajām sarunām bija par ziediem. Viņiem abiem patika vasaras puķes un lauku ziedu pušķi, kuros auzu vārpas sajaucās ar rudzupuķēm. Tagad viņi izvēlējās ziedu pušķus ne tikai nabaga mīļajiem aizgājējiem, bet arī viens otram.

Etjēns, kuram, kā jau kritiķim, vajadzēja daudz lasīt, palīdzēja arī jaunajai sievietei izvēlēties grāmatas, ko lasīt, aizdeva viņai savas. Kad viņa atdeva grāmatas, viņš bija pārsteigts par viņas spriedumu pareizību. Viņa bija vēl nopietnāka par Lisilu. Tiklīdz šī doma ienāca viņam prātā, viņš tūlīt sev pārmeta.

Savstarpēji vienojušies, viņi arī vasarā neaizbrauca no Parīzes, tikai dažas dienas paciemojās pie radiem provincē. Jūlijā aizritēja gads kopš Lisilas nāves. Etjēns jutās aizkustināts, ieraugot baznīcā pēdējā rindā sēžam Gabrielu Konstānu. Jo nu viņš zināja arī melnā tērptās dāmas vārdu.

—   Man pašai tas nepatīk, bet tāda ir ģimenes tradīcija, — viņa paskaidroja.

Augustā bija ļoti karsts, tin viņa atļāvās valkāt balti melnu sēru tērpu.

—       Antuānam nepatika, ka es valkāju melnus tērpus, — viņa sacīja it kā paskaidrodama un atvainodamās.

Kādu vakaru viņš uzaicināja Gabrielu vakariņās brīvā dabā Parīzes apkaimē. Sēdot ēnā pie maza galdiņa, viņi draudzīgi un nepiespiesti sarunājās.

—       Antuānam ļoti patika ēst vakariņas Buloņas mežā, un tas patiešām ir jauki… Parīze un mežs … Bieži vien, pārnācis mājās no darba, viņš mēdza teikt: «Ejam… Ejam uz Buloņas mežu!» Viņš bija lielisks vīrs.

—   Droši vien nebija grūti tādam būt kopā ar jums.

—   Kādēļ?

—   Jo "Jums ir viss: skaistums, prāts, lielisks raksturs

—       Nevajag pārspīlēt. Jūs mani nepazīstat. Reizēm es nabaga Antuānam rīkoju drausmīgas scēnas.

—   Vai patiešām? Es nevaru iztēloties jūs šādā lomā.

Viņa smējās, tad atguvās, un pār viņas seju nolaidās skumju plīvurs.

—        Un tomēr! Nabaga Antuāns… Viņš bija tik slimīgi greizsirdīgs,.. Būdama droša par savu uzticību, es dažreiz atļāvos spēlēties ar uguni… Vīrs dusmojās, es runāju pretī. Tagad nožēloju, ka reizēm sadusmoju viņu,,. Taču visbiežāk tā bija viņa vaina.

Pēkšņi it kā nožēlojot viņa lūdzoši uzlūkoja Etjēnu lielās bailēs un mīlestībā.

—       Mans dievs, ko es jums te sarunāju? Aizmirstiet to… Sis burvīgais vakars pamudina uz gandrīz bīstamu atklātību… Man tik ļoti nepieciešams, — viņa bezcerīgi piebilda, — lai šādā vakarā Antuāns būtu man blakus…

Vakara krēslā asaras straumēm plūda pār viņas vaigiem. Viņa novērsās un izslaucīja acis.

—       Es taču esmu jauna, ļoti jauna, un mana dzīve ir beigusies … Es esmu visnelaimīgākā sieviete.

Etjēns pieskārās jaunās sievietes rokai.

—   Nē, — viņš teica, — nav tiesa, ka jums viss beidzies … Dzīvē tā nenotiek… Katru gadu atkal atgriežas gadalaiki ar tiem raksturīgām puķēm.., Pakļauties pagātnes varai nav ne derīgi, ne prātīgi… Tad jau atmiņām tiktu atņemta to humānā loma … Nu protams … Atmiņas mudina mūs dzīvot, nevis pārtrauc mūsu dzīves gaitu, tās dod mums drosmi, nevis to atņem… Tā kā inēs abi bijām laimīgi apprecējušies, mēs zinām, ka harmoniska laulība ir iespējama … Jūs neticat?

Viņa neatrāva savu roku, jautājoši pavērās Etjēnā asaru aizmiglotām acīm, tad noliedzoši papurināja galvu.

—   Nē, neticu vis… Ne jau sēru dēļ esam skumji, un kas notiks, ja mēs vairs neskumsim?… Es esmu zvērējusi palikt uzticīga.

—   Es tāpat, — viņš gandrīz nikni atbildēja. — Sāpes rada arī mīlestība.

Pienāca oficiants un piedāvāja izvēlēties desertu. Gabriela pasūtīja zemenes ar cftkuru, tad pievērsa sarunu vispārīgiem tematiem.

Nākamajā dienā viņa, kā parasti, aizbrauca Etjēnam paka], lai dotos uz kapsētu. Visu brauciena laiku viņi jutās neērti un nebrīvi. Aizsmakušais un īgnais šoferis nebeidza vien šķendēties par garāmgājējiem, policistiem un laiku. Abu vientulīgās pārdomas pie kapu kopiņām šoreiz bija daudz ilgākas nekā citām reizēm. Promejot viņi pagāja garām sadauzītu pieminekļu kaudzei. Tur bija samesti kolonnu atlūžņi, uzrakstu fragmenti: mūž… sāpēs, manai dārgajai siev … Viņa apstājās.

—   Tas no kapu vietām, kas vairs netiek koptas. Ja kādu kapu nekopj noteiktu gadu skaitu ūn tas ir pavisam nolaists, to nojauc, lai atbrīvotu vietu.

—   Etjēn, — viņa teica (un tā bija pirmā reize, kad viņa sauca viņu vārdā), — tas ir tik skumji. Sie mirušie, kuriem

vairs nav piederīgo, kurus neviens neatceras un kuri tāpēc nomirst vēlreiz.

Etjēns saņēma viņas roku, un Gabriela piekļāvās viņam

Kad mājupceļā viņi atkal brauca taksometrā, viņi runāja par grāmatu, kuru Etjēns solīja viņai iedot, un viņš piedāvāja uziet viņa dzīvoklī, lai to sameklētu. Kopš viņu pazīšanās sākuma viņa pirmo reizi ienāca viņa dzīvoklī. Lisilas fotogrāfijas bija visur — uz galdiem, pie sienām un uz rakstāmgalda.

—   Vai jūtat, kā šī nedzīvā māja atdzīvojās, kopš jūs šeit ienācāt?

Viņa uzminēja, ka Etjēns lūgs viņas roku, un nodomāja ka nevēlas, lai tas notiktu šajā istabā, kur viss atsauc atmiņā otru sievieti.

—   Ko jūs darāt šovakar? — viņa jautāja.

—   Man nekas nav padomā. Gribat kopā paēst vakariņas?

Viņa piekrītoši pamāja, sniedza viņam savu roku, ko viņš noskūpstīja, un aizskrēja.

Kad bija palikusi viena, viņa pirms atgriešanās mājās kādu laiku klaiņoja pa ielām. Jutās apdullusi, bet laimīga un brīnījās, ka atkal ir atguvusi dzīvotgribu. «Antuāns noteikti negribētu, ka es savos gados atsakos no mīlestības…» viņa nodomāja. «Viņš pats man ieteiktu apprecēties vēlreiz… Un arī viņš, ja es būtu nomirusi…»

Tas bija tiesa, bet viņa stingri nolēma ievērot sēras, un tagad, pēc tik īsa atraitnības laika, viņai grūti būs paziņot draugiem, radiem savu negaidīto lēmumu. Un ko teiks Amālija? Viņa noteikti pārmetīs. Bet vai mēs dzīvojam citu dēļ? Kāzas jārīko ļoti vienkāršas, bez lieka trokšņa, tikai nepieciešamās ceremonijas. Viņa jau iedomājās, kādu kleitu vilks šajā dienā: pelēku ar baltu apkaklīti un tai pieskaņotu baltu jostiņu.

MEITENE SNIEGĀ

—    Amerika? — profesors Materass teica, — Amerika? … Ak, nu tas ir daudz sarežģītāk, nekā iedomājas mūsu rakstnieki… arī viņējie tāpat.,. Piemēram, es, kurš to izbraukāju krustām šķērsām no Ņujorkas līdz Ņūmeksikai un no Luiziānas līdz Arizonai, mācīju franču valodu trīspadsmit universitātēs un trijās meiteņu koledžās, — es saku, ka Amerikas nemaz nav… Nē… Ir daudzas Amerikas… Tas, kas ir patiess Bostonā, nekādi neiederas Kanzassitijā, kur nu vēl Losandželosā … Babits? Bet arī Babits piedzīvoja evolūciju — varbūt tādēj, ka es lasīju Babitu … Babits ir miris … jau kopš dzimšanas … Jums, eiropiešiem, vienmēr liekas, ka amerikānis jūt citādi nekā jūs paši, kaut arī kāju neesat spēruši ārpus Konkordijas vai Pikadillijas laukuma… Mans dievs, cik tas ir nepareizi! Amerikānis mēdz iemīlēties, būt godkārīgs, greizsirdīgs tāpat kā jūs … Vai viņš ir citāds? Nu protams… Tomēr līdzība gūst virsroku pār atšķirībām. Amerikāņu māte vispirms ir māte; amerikāņu sieviete vispirms ir sieviete… Kad amerikānis mīl, viņu mēdz pārņemt puritāniskas tieksmes, kas ir brīvas no pseidozinātniskā freidisma, un tomēr viņš mīl, un viņa jūtu drāmas mums ir pilnīgi saprotamas.

Viņš brīdi apklusa, izvilka no kabatas kādu vēstuli, tad turpināja:

—  Tomēr dažreiz gadās arī pārsteigumi… Un tad mēdz k|ūdīties… Lūk, šo vēstuli ir rakstījis kāds Čikāgas puisis Harijs Plugs, kurš bija mans students pirms — ak, pirms astoņiem vai desmit gadiem! — un kuram pats pret savu gribu nodarīju ļaunu… Plugs bija godīgs zēns, nebūt nebija muļķis, viņam bija briesmīgs Midlvestas akcents… Tas notika ap 1930. gadu, kad es mācīju literatūru Sendpointā, mazā pilsētiņā kalnos, visai dīvainā

universitātē, kura kādreiz nodibināta, lai sludinātu evaņģēliju indiāņu vidū… Ilgus gadus strādādams par profesoru, es reti kad sastapos ar interesantākiem studentiem … Mazliet mežonīgi, mazliet parupji (atbilstoši videi)’, bet tik sirsnīgi, tik strauji, tik dedzīgi… Es mēdzu aicināt viņus pie sevis mājās divas vai trīs reizes nedēļā nelielās grupiņās un brīvi un atklāti sarunāties ar viņiem … Tā ir viena no brieduma gadu nelaimēm — šī neprasme uzturēt cilvēcisku kontaktu ar jauniešiem. Profesors, kas mīl savu darbu, dabiski, veido ciešu saikni starp paaudzēm.

Tikai dažas nedēļas nodzīvojis Sendpointā, es jau pilnīgi brīvijutos savu labāko studentu vidū. Es redzēju tos ienākam manā kabinetā nemiera pilnus un draiskus kā kucēnu baru. Tie, kas atnāca pirmie, apsēdās krēslos, pārējie sēdēja zemē uz paklāja; visi aizsmēķēja cigaretes vai pīpes. Galvenokārt mūsu sarunu temati aprobežojās ar Ruso, Balzaku, Prustu; īstenībā studenti vairāk runāja paši par sevi un savu nākotni, kas bieži vien radija bažas. Tas bija lielās krīzes laiks, kad situācija ar katru dienu pasliktinājās. Jaunā Amerika nebija droša par savu nākotni, un šie puiši meklēja padomus franču romānos, gandrīz tāpat kā Renesanses laikmeta cilvēks ielūkojās Vergilija varoņu likteņos vai puritānis — bībelē.

Reiz svētdienā es stāvēju pie savas istabas loga un skatījos, kā snieg, kad pēkšņi ieraudzīju jauno Plugu, kura īpatnējā valoda un asais prāts man patika, izkāpjam no maza automobiļa, kas bija apstājies pie manas mājas durvīm.

«Skat,» es teicu sievai, «re, kur mūsu draugs PlugsI Svētdienā!… Ko. pie visiem velniem, viņš grib?»

Lai jūs saprastu manu pārsteigumu, jāpiebilst, ka svētdienas studenti gandrīz nekad neveltīja mācībām. Vieni gāja uz dievkalpojumu (Sendpointā to nebija pārāk daudz, ir arī dievbijīgākas universitātes); daudzi nodarbojās ar

sportu; gandrīz visi pastaigājās ar meitenēm. Svētdienā apmeklēt franču valodas profesoru nebija pieklājīgi.

Plugs, neizslēdzis motoru, ko es dzirdēju tarkšķam U7. piesnigušā ceļa, nokārtu galvu un drūmu seju nāca šurp pa bruģēto celiņu, kas veda līdz manai mājai. Es kapu lejā, lai atvērtu viņam durvis (jo mums ar sievu Sendpointā nebija kalpotāju, un mēs iztikām ar virēju nēģtsrieti, kura nāca tikai pēc deviņiem).

«Kāda nepieredzēta centība, Plug!» es viņam teicu. «Jūs nākat, lai parunātos franciski svētdienas rītā?»

«Runāt franciski?» viņš brīnījās. «Ak, nē, ser, man jāaprunājas par kaut ko personisku… Ļoti lūdzu atvainot mani, ser, ka traucēju jūs tik agrā stundā, bet es izdarīju ko tādu.., kaut ko tādu, ko pats nevaru saprast… Man vajadzīgs padoms, un es iedomājos, ka varbūt… nu, ka varbūt jūs man to neliegsiet…»

Jo vairāk es viņā klausījos, jo mazāk pazinu mūsu parasto, mierīgo Plugu. Viņa apjukums pamazām pārņēma arī mani. '•

«Sēdieties, Plug,» es teicu, ievedis viņu iekšā, «un ņemiet cigareti… Tā jūs nomierinās.»

«Paldies, ser… Tas jau nebūs ilgi… Mujķīgs notikums… Taču es gribu jums visu atklāti izstāstīt, pat ja pēc tam jūs mani nosodīsiet…»

«Labs ir … Nu, stāstietl Es jūs klausos… Vai smēķēsiet, Plug? Tad sāciet!»

Svinīgais iesākums lika man domāt, ka viņš ir nodarījis ko briesmīgu. «Kādē] viņš negāja pie sava dekāna?» es nodomāju. «Tā ir Filipsa darīšana, nevis manējā — uzraudzīt studentus.»

«Es centīšos būt Joti precīzs, ser,» viņš teica, «un, kā jūs vienmēr sakāt, objektīvs… Jūs zināt, ser, ka mūsu universitātes studenti katra mēneša pirmajā sestdienā rīko balli, uz kuru katram no mums ir tiesības uzaicināt kādu meiteni,,. Dažiem no mums ir meitenes pašā Sendpo-

intā — vai nu profesoru, vai vietējo fermeru meitas.,, Bet tādu ir maz, un lielākā daļa aicina savas meitenes no kaimiņu pilsētām.,, Protams, ka mēs nedrīkstam piedāvāt viņām naktsmājas savos dzīvokļos, kas atrodas universitātes ēkā… Tas, starp citu, būtu amorāli vai, ja šis vārds ir pārāk smieklīgs, teiksim, bīstami.., Tādēļ mēs noīrējam savām viešņām istabas Sandpoint Inti' vai kur citur.

«To visu es zinu, Plug… Arī es dzīvoju Sendpointas viesnīcā, kad vēl nebiju noīrējis šo māju, un ne vienu sestdienu vien piedzīvoju, ka viesnīca bija pārpildīta &r māsām, māsīcām un līgavām. Tas bija diezgan jauki, bet trokšņaini.»

«Man šķiet, ser, ka jūs sastapāt. mani pagājušā sestdienā kopā ar Katrīnu Hārvarda un Sendpointas universitāšu mačā… Jūs sēdējāt rindu augstāk par mums, un es pat jums atvainojos, jo Katrīna atspiedās pret jūsu ceļgaliem.»

«Patiešām — es atceros, ka redzēju jūs kopā ar kādu ļoti skaistu meiteni… Ja es pareizi atceros, viņa bija gaišmate un tērpusies sarkanā svīterī.»

Viņš ar grūtībām norija siekalas, tad turpināja:

«Jā, viņa ir gaišmate un, man liekas, Joti skaista… Es satiekos ar viņu jau vairākus mēnešus… Tātad vakarvakarā viņa atbrauca uz balli. Mēs dejojām līdz vēlai naktij, pēc tam es aizvedu viņu uz viesnīcu un arī pats gāju gulēt… Jūs jau zināt, kur es dzīvoju, ser, Harisona kopmītnes pirmajā stāvā.»

Es patiešām atcerējos, ka reiz kopā ar pārējiem puišiem biju pie Pluga uz tēju kādas gotiskas celtnes pirmajā stāvā; šo ēku baņķieris Harisons bija atdevis universitātei; toreiz es pat apbrīnoju Pluga istabā atpūtas krēslus un lādēju viņa gramofonu.

* Sendpointas viesnīca (angl.).

«Man jums jāsaka, ser, ka dienā es parādīju savu istabu Katrīnai.»

«Vai tad jūs drīkstat vest pie sevis j2unu meiteni?»

«Jā, ser, līdz vakariņām drīkst… Bet, ja kādu sievieti redz iznākam no studenta istabas pēc noteiktā laika, viņu izslēdz no universitātes un situācija nav no patīkamajām… Tātad es pavadīju Katrīnu uz viesnīcu un iebraucu mašīnu garāžā; tikko kā biju ienācis istabā un jau sāku noģērbties, kad izdzirdu klusu klauvējienu. Pēc tam vēl vienu, tad vēl trešo. Varēja domāt, ka pret logu kāds sviež mazus akmentiņus. Piegāju paskatīties, un tieši zem mana loga es sniegā ieraudzīju Katrīnu baltā mētelī.

«Ak dievs!» es Joti klusu iesaucos. «Ko jūs te darāt, mīļā?»

«Es nevarēju tikt Iekšā.., Jo esmu atstājusi atslēgu istabā.»

«Bet, Katrīna, viesnīcas šveicars taču varēja jums atslēgt durvis!»

«Es nevarēju viņu atrast.»

«Kā tas var būt? Es viņu redzēju tobrīd, kad jūs turp aizvedu.»

«Man ir auksti,» viņa pēkšņi teica un nodrebinājās.

«Pagaidiet, mīļā, es tūlīt iziešu ārā un kopā ar jums došos uz viesnīcu. Esmu pārliecināts, ka atvēršu jūsu istabas durvis.»

Sajā brīdī viņa pienāca pie loga un čukstēja: «Ļaujiet man iekāpt pie jums, Harij, tas būs tik mīļi no jums… Es drīz iešu prom, tiklīdz ausīs gaisma …»

Man tas bija ļoti nepatīkami, apgrūtināja un pat sadusmoja… Pie mums nekas netika tik stingri aizliegts kā tas, ko man lūdza Katrīna; tādu rīcību, kā jūs zināt, dekāns nekad nepiedod. Šādas izrīcības dēļ savulaik izslēdza Finniganu, kaut arī viņš bija viens no futbola koman

das līderiem, ar ko es diemžēl nevaru lepoties; vārdu sakot, sabojāt savu karjeru sievietes kaprīzes dēļ man šķita muļķīgi,., Ņemiet vērā, ser, ka es vairs neesmu bērns; es ļoti skaidri iztēlojos vilinājumu, kādu solīja nakts kopā ar tik skaistu meiteni kā Katrīna, bet man nebija ne vismazākās vēlēšanās saistīties ar viņu ciešāk… Ar šādu meiteni bija ļoti patīkami sēdēt stadionā vai ierasties deju vakaros… Bet mēs reiz jau par to runājām, profesora kungs… nezinu, vai jūs vēl atceraties… toreiz, kad runājām par Moljēru … Jā, toreiz, kad jūs izskaidrojāt viņa komēdiju «Mācītās sievietes», mēs runājām par to, kādu sievieti es labprāt precētu, nu nākamajai Harija Pluga kundzei-»nav gandrīz nekā kopēja ar Katrīnu, jūs varat man ticēt.

Taču, kamēr es apsvēru visus prātīgos iebildumus, kurus es jums minēju, kamēr es domāju, ka meitenes uzvedība ir nedabiska un viņa samelojusi par šveicaru un pati sagudrojusi visu šo notikumu, zemapziņā kaut kas gluži pretēji ieteica man izmantot iespēju. Saprāts man aizliedza. Bet rokas pašas stiepās, lai viņai palīdzētu. Viņa satvēra manas rokas. Jau pēc brīža es turēju viņu savās rokās tik vieglu un nosalušu. Es nosēdināju viņu uz dīvāna un aizvēru logu.

Katrīna daudz smējās. Viņa piecēlās, novilka slapjo mēteli un palika vakartērpā… Tas bija tik skaisti, ser,— viņas baltā, vizuļiem rotātā kleita, kailie pleci un gaišais matu vilnis uz mana vecā dīvāna —, ka es mirkli aizmirsu savu uztraukumu un slikto garastāvokli.., Viņa palūdza man cigareti. Viņa jutās kā mājās un ņēmās pētīt manas mēbeles, grāmatas, fotouzņēmumus, zīmējumus …

«Klausieties, Katrīna,» es viņai beidzot teicu, «ir jau ļoti vēls: man rīt no rīta jāspēlē teniss, jums jāceļas jau sešos, tāpēc laiks gulēt… Es apguldīšu jūs savā gultā, mīļā, bet pats ienesīšu šo dīvānu vannas istabā, lai man būtu kur gulēt,,, Rit no rīta es jūs pamodināšu un mēģināšu izpestīt mūs abus bez starpgadījumiem… Ja mazliet paveiksies, mēs būsim glābti.»

Viņa k]uva izsmējīga.

«Vai jūs baidāties no manis?» viņa prasīja. Un, nebilzdama vairs ne vārda, Katrīna sāka atpogāt kleitu… Ak, serf Cik gan skaistas un satraucošas ir sievietes kustības, kad viņa izģērbjas… Jūs dažreiz sakāt, ka es k)ūšu par mākslinieku… Man patiktu gleznot, jo virs galvas pacelto roku kustība tobrīd, kad viņa vilka nost kleitu…

Pēc dažiem mirkļiem Katrīna stāvēja kaila. Es zināju, ka viņai ir labs augums, es bieži biju redzējis viņu peldkostīmā. Bet kailu!… Vīrietis ir tik dīvains radījums, ser! Es sacīju: «Katrīnai…» Es vairs neko nenožēloju. Viņa smaidīdama iemetās gultā. Ak, jo Jaunāki — es nodomāju. Varbūt es izaicinu savu likteni, bet likme ir tā vērta. «Jūs pati tā gribējāt, Katrīna,» es vēl noteicu.

Un es savukārt sāku veicīgi izģērbties, pats nesaprazdams, ko daru. Es metu savas drēbes uz visām pusēm un vienā rāvienā biju viņai blakus.

Tad, ser, arī notika kas pilnīgi neiedomājams… Es droši vien nekā nesaprotu no sievietēm, ser, tas man pilnīgi skaidrs… Katrā ziņā vismaz šo ne. Jo šī meitene, kura, kā es jums jau teicu, visu pati sagudroja, šī meitene, kura iznāca sniegā, tērpusies balles kleitā, lai pavadītu nakti manā istabā, šī meitene, kura tikko atļāvās kaut ko tik nosodāmu — noģērbās kaila manā klātbūtnē,— sāka mežonīgi kliegt un šķita apvainojusies, kad es savukārt izģērbos.

«Hariji» viņa teica, līdz kaklam ievīstījusies manos palagos… «Harij! Tas, ko jūs darāt, ir kauns… Ja es būtu zinājusi, kāds jūs esat mežonis, es nenāktu pie jums.»

Well, ser, es tomēr nespēju jums pastāstīt sīkumos visus šīs nakts notikumus… Tie šķistu diezgan aizraujoši, bet es neuzdrošinos… Galvenais, ka es lūdzos veltīgi, izmantoju varu, lūgšanas, dusmas, saprātu, solījumus, un tomēr es pavadīju visu nakti līdzās šai brīnišķīgajai meitenei, nesaņemot no viņas nenieka… Ap četriem no rīta viņa aizmiga.., Es turpretī nespēju ne acu aizvērt; es viņu ienīdu, es sapņoju, "kā viņai atriebties. Jūs droši vien atceraties, ser, Balzaka romānu, kuru visi kopā lasījām, to, kuru viņš uzrakstīja, lai atriebtos kādai koķetei, un kurā viņš attēloja šo sievieti apzīmogotu ar kauna zīmi, ko viņai iededzināja kāds izjokots vīrietis?»

«Jā, protams,» es atbildēju, «tā bija hercogiene de Lanžē.»

«Nu, ja man tonakt būtu nokaitēta dzelzs, ser, es' apzīmogotu

Katrīnu ar sakaitētu dzelzi tieši virs viņas daiļajām krūtīm, kas mierīgi miegā cilājās.»

«Jūs kļūstat ļoti romantisks, Plug.»

«Nedomāju, ser, ka es tāds esmu, jūs parasti man pārmetat pretējo, bet šajā nakti… Ak! Es biju sašutis…

Pulksten sešos es pamodināju Katrīnu, jo vienīgā iespēja, kā izsprukt no dekāna, bija tikt no viņas vaļā vēl pirms kalpotāju ierašanās… Svētdienas rītos sešos Sendpoin-tas ielas ir tukšas, un es cerēju izlaist viņu ārā pa logu tā, ka to neviens nemanīs.

Kad es viņu sapurināju, viņa atvēra lielās, izbrīna pilnās acis, tad visu atcerējās un tūlīt kļuva jautra. Es sapratu, ka viņai šis piedzīvojums nebija nekas vairāk kā smieklīgs notikums, par kuru viņa vēlāk lepni stāstīs savām draudzenēm.

«Apģērbieties!» es viņai teicu, cik bargi vien varēdams, un pasviedu viņai kreklu, kas mētājās uz paklāja. Es esmu gatavs… Tagad aiziešu uz garāžu un izbraukšu mašīnu… Pie loga nerādieties, bet gaidiet mani atpakaļ un, kad redzēsiet mani atgriežamies, esiet gatava izkāpt pa logu … Es jums palīdzēšu.»

«Paldies, ser Harij, jūs esat īsts bruņinieks,» viņa izsmējīgi teica.

Pēc stundas ceturkšņa es ar savu fordu piebraucu pie loga. Stipri sniga, tāpat kā snieg pašlaik. Katrīna atvēra logu.

«Jums būs jālec, es jūs noķeršu,» es viņai teicu. «Nebaidieties!»

«Vai tad es izskatos pēc sievietes, kns baidās?»

«Kad viņa iesēdās manā mašīnā, es Iedarbināju motoru, bet nebraucu vis uz Sendpointas viesnīcu… No, sirf… Jo Katrīna tad nesaņemtu pēc nopelniem, bet es domāju, ka viņa ir pelnījusi bargu mācību… Tātad es izbraucu cauri pilsētai, šķērsoju upi un pēc tam braucu Longvudas meža virzienā.

«Bet Harij,» viņa iebilda, «kurp jūs mani vedat?»

Es neko neatbildēju, bet viņa ir velnišķīgi augstprātīga, tāpēc izlikās, ka ir uzjautrināta.

«Cik laba doma! Sī rīta pastaiga… Sic sniegotie meži.., Cik burvīgi!.,. Jūs esat dzejnieks, jaunais cilvēk!»

Braukt pa meža ceļu, pa kupenām, kas slēpa celmus un bedres, nebija viegli, es bez aplinkiem pateicu Katrīnai visu, ko par viņu domāju. Kad biju visu pateicis un, paraudzījies uz skaitītāju, redzēju, ka atrodamies jau kādas sešas jūdzes aiz Sendpointas pilsētas, es apturēju mašīnu. Ne vārda nesakot, es paņēmu Katrīnu rokās, viņa bija tik pārsteigta un pārbiedēta, ka rieko nejautāja. Es aiznesu viņu caur egļu biezokni uz mazu, jauku klaju-

miņu, kas bija baltāks par viņas mēteli. Tur es noliku viņu zemē dziļajā sniegā un, joprojām ne vārda nesakot, neņemot vērā viņas kliedzienus un neskatoties, ko viņa dara, skrēju uz mašīnu un aizbraucu… Droši vien šobrīd Katrīna atrodas uz tukšā ceļa sudrabotās kurpēs un vizuļiem rotātā tērpā vismaz divu stundu gājiena attālumā no Sendpointas… Divas stundas labā laikā…

Un, lūk, ser… Brīdī, kad es to izdarīju, sods man šķita ļoti taisnīgs… Bet, braucot mājās, es pārdomāju, vai rīkojos pareizi… Ak! Ne jau tāpēc, ka man būtu briesmīgi žēl tā skuķa, kas ne brīdi neiežēlojās par mani… Un arī ne tāpēc, ka es baidītos no soda. Viņa nemūžam neuzdrošināsies kādam stāstīt Šo gadījumu… Viņa izdomās dievs vien zina kādu kidnnpping', lai tikai neminētu mani, kuru viņa vienmēr attēlo draudzenēm kā savu padevīgo kalpu… Viņa drīzāk sēdīsies elektriskā krēslā, nevis nosauks manu vārdu… Tagad es sāku šaubīties… Kad es iedomājos šo nelaimīgo dziļajā, irdenajā sniegā smalkām zeķēm kājās, es jautāju sev, vai, par spīti visam, man viņa tomēr nav jāatved atpakaļ?… Tādēļ arī, braucot gar jūsu māju, es iedomājos ienākt un paprasīt jums padomu… Ko jūs par to teiksiet? Kas man jādara? Ļaut viņai līdz mielēm izbaudīt savas koķetērijas augļus vai lūgt piedošanu?… Trakākais, ser, ka šobrīd viņas augstprātība ir iedragāta, kas viņai neapšaubāmi nāk par labu, bet, ja es padošos un viņu paglābšu, tajā pašā brīdī viņa atkal triumfēs… «Nabaga Harij!»… F.s jau no šejienes redzu viņas smaidu… Bet galu galā, ser, es tiešām nezinu… Es darīšu tā, kā jūs man liksiet.»

«Brauciet tūlīt viņai pakaļ,» es viņam teicu, jo sniga tik stipri kā vēl nekad.

Bieži es nožēloju, ka devu viņam šādu padomu.

1 Bērnu nolaupīšana (angl.).

TESTAMENTS

Marķīzu de Sardeiju pili nopirka kāds rūpnieks, ko slimība un gadu nasta spieda apmesties uz dzīvi laukos; drīz vien visa Perigora par to vien runāja, cik gaumīgi un grezni restaurēts šis nams. Apkārtnē runāja, ka dārzi esot sevišķi skaisti. Kāds rio Parīzes izrakstīts arhitekts un dārza ainavu meistars lika aizsprostot Lū upes ieleju, lai radītu mākslīgu ezeru, un pārvērta Sardeiju par otru Versaju.

Skaisti dārzi ir retums šajā nabadzīgajā lauku novadā, kur lielākā daļapils īpašnieku atdarina Saviņakus, kas savā parkā ierīkoja sakņu dārzus. Sardeijas puķu dobes izraisīja dziļu interesi Brivā, Perigē un pat Bordo. Tomēr, kad pēc gada darbi bija pabeigti un jaunie īpašnieki iekārtojās uz dzīvi pilī, apmeklētāju bija daudz mazāk, nekā varēja paredzēt. Perigorā pret katru jaunatnācēju izturas ar lielu piesardzību, bet neviens lāgā nezināja, kas ir šī Bernēna kundze.

Viņai nebija vairāk kā trīsdesmit pieci gadi, toties viņas vīram noteikti bija vismaz sešdesmit pieci. Viņa bija diezgan glīta un pat lauku vientulībā mainīja tērpus tris reizes dienā. Tas nelikās dabiski, tādēļ sākumā apkārtnē nosprieda, ka viņa nemaz nav Bernēna sieva, bet gan mīļākā. Kad de la Gišardī kundze, šis provinces pirmā dāma, kura, kaut arī dzīvoja provincē jau kopš kara gadiem, joprojām lieliski pazina dzimtās Parīzes sabiedrību, apgalvoja, ka Bernēna kundze patiešām ir Bernēna kunga laulātā draudzene un cēlusies no vienkāršas, bet pieklājīgas buržuā ģimenes, apkārtnē pieņēma šo versiju par patiesu, jo šādā jautājumā neviens neuzdrīkstējās runāt pretī tik iespaidīgai un lietpratīgai dāmai. Taču daudzas ģimenes joprojām klusībā loloja ķecerīgu domu — kaut ari Bernēna kundze patiešām saucas Bernēna kundze, viņa tomēr ir tikai bijusi mīļākā, kuru viņš vēlāk apprecējis.

Gastons un Valentīna Romilī, Bernēnu vistuvākie kaimiņi un muižas īpašnieki Preisakā, no kuras pakalna bija redzami šardeijas torņi, nosprieda, ka viņiem jau nu gan nav nekādu tiesību izturēties nosodoši, un, tā kā Bernēni reiz jau atstāja savas vizītkartes Preisakā, bet de la Gišardī kundze rādīja pieklājīgas izturēšanās piemēru, tad Romilī pāris nolēma doties pretvizītē.

Sardeijā viņus uzņēma īpaši laipni, jo viņi bija vieni no pirmajiem viesiem. Jaunie pils īpašnieki ne tikai aizkavēja viņus līdz tējas laikam, bet arī laipni uzaicināja Romilī pāri apskatīt māju, dārzus un saimniecības ēkas. Gastons un Valentīna Romilī juta, ka abi Bernēni jau sāk izjust šo greznību kā slogu, jo nav kam palepoties.

Bernēns bija pieradis neierobežoti valdīt savā rūpnīcā un bija saglabājis visai valdonīgu toni, kā arī ieradumu nepiekāpīgi aizstāvēt savas domas jautājumos, kuros viņam noteikti nebija ne vismazākās jēgas, bet citādi viņš likās krietns cilvēks. Valentīnu īpaši aizkustināja maigums, ar kādu viņš izturējās pret savu sievu, maza auguma, maigu, jautru un apaļīgu gaišmati. Taču Romilī kundzi pārsteidza Bernēna kundzes teiktie vārdi, viņiem apskatot pils otro stāvu un apbrīnojot šīs vecās celtnes brīnišķīgo pārvērtību tik īsā laika sprīdī, jūsmojot par veco, biezo mūru nišās veiksmīgi iebūvētajām vannas istabām, par tornīšos ierīkotajiem liftiem:

—   Jā, Ādolfs gribēja, lai Sardeijā viss būtu lielisks… Šobrīd šī pils mums, bez šaubām, ir tikai ārpilsētas māja, bet Ādolfs zina, ka pēc viņa nāves — es ceru, protams, ka tas nebūs tik drīz, — es apmetīšos uz dzīvi šeit, un viņš grib, lai man šeit būtu tādas pašas ērtības kā pilsētā… Jūs jau droši vien zināt, ka no pirmās laulības Ādolfam ir vairāki bērni.,, Tādēļ viņš rīkojas visai

piesardzīgi: Sardeija ir norakstīta uz mana vārda un ir pilnīgi mans īpašums.

Pļavā netālu no pils vecas vienstāva ēkas bija pārbūvētas par zirgu staļļiem. Gastons jūsmoja par skaista jicm zirgiem, lielisko iejūgu, nevainojamiem zirgkopjiem.

—   Zirgi jr mana vislielākā kaislība, — Bernēna kundze jūsmīgi stāstīja. — Mans tēvs dienēja kirasieros, mūs, bērnus, viņš sēdināja seglos jau no mazām dienām.

Viņa paplikšķināja pa muguru kādam lieliskam zirgam, tad nopūtās.

—   Protams, visu šo zirgu uzturēšana man maksās dārgi… Taču Ādolfs ir parūpējies arī par to; viņš savā testamentā ir paredzējis, ka Sardeijas parkā tiks ierīkota speciāla zirgaudzētava, kurā nodarbosies ar rases uzlabošanu… Tas viss neskars manu mantojuma daļu, vai ne, Ādolf? Un tādējādi, jūs saprotat, man nevajadzēs maksāt liekus nodokļus.

Dārzu ierīkošana vēl nebija pabeigta, taču puķu dobju vispārējo izvietojumu jau varēja nojaust. Vietās, kurām arhitekts gribēja pievērst pastaigu mīļotāju skatienus, atradās skaistas skulptūras. Gara, taisnstūraina baseina vidū uz milzīgas mākslīgas dzelzsbetona salas strādnieki novietoja romantisku kolonādi. Viesi un pils jaunie saimnieki gāja pa garu kastaņkoku aleju. Tai beidzoties, pavērās skats uz vairākām Perigoras fermu stilā celtām mājiņām, kuras sedza veci kārniņu jumti.

—   Es nezināju, ka te ir ciemats, — Valentīna teica.

—   Tas nav ciemats, — Bernēna kundze smiedamās atbildēja, — tās ir mūsu kalpotāju mājas. Ādolfam ienāca prātā šī ideja celt tās kā atsevišķas mājiņas… Un jūs redzēsiet, ka tas ir gudri izdomāts; manuprāt, man tas nākotnē būs ļoti izdevīgi, jo mums ir vairākas uzticamas kalpotāju ģimenesL kuras es gribu paturēt, kad palikšu viena… Nu, lūk, Ādolfs katrai no tām atstāj mantojumā māju, kurā viņi patlaban dzīvo, ar noteikumu, ka mantojuma tiesības vairs nav spēkā, ja viņi mani atstās… Tādējādi viņi ir ne tikai saistīti ar mani, bet daļēji viņiem par darbu jau ir samaksāts uz priekšu, turklāt man tas nemaksās nevienu sū… Man tā ir lieliska garantija. IJn arī tas, protams, neskars manu mantojuma daļu… Ādolfa bērni nevarēs neko iebilst.

—   Jūs e3at pārliecināta, kundze? Vai tas ir likumīgi? — Gastons Romilī apjautājās.

—   Ak, cienītais kungs! Jūs slikti pazīstat Ādolfu… Kopā ar savu advokālu viņš stundām ilgi meklēja pareizo formulējumu. Jūs pat iedomāties nevarat, cik viņš pret mani ir uzmanigs, kaut arī ir tik lācīgs. Tiesa, Ādolf, vai ne?

Viņa paņēma sirmgalvi zem rokas, un tas maigi kaut ko norūca. Si pastaiga bija gara, jo ciemiņiem parādīja ne vīen fermu, bet arī priekšzīmīgi iekārtoto pienotavu un putnu kūti, kur klukstēja simtiem mirdzoši baltu retu šķirņu vistu. Kad beidzot abi Romilī bija atkal vieni savā mašīnā, Valentīna ierunājās:

—   Nu, ko tu teiksi par šiem cilvēkiem?

—   Bernēns man patīk, — Gastons teica, — viņš ir bargs, pārāk pašapmierināts, taču man šķiet, ka savā būtībā viņš ir labs cilvēks… Viņa ir diezgan dīvaina.

—   Dīvaina? — Valentīna brīnījās. — Man viņa liekas atbaidoša… Katrā vārdā piemin testamentu… «Kad es palikšu viena… Es ceru, ka tas nebūs tik drīz…» Un šim nelaimīgajam bija jānokiausās viss, kas notiks pēc viņa nāves!… Tik tiešām tas bija briesmīgi… es nezināju, ko teikt.

Pēc tam viņi ilgi klusēja, bet mašīna brauca gar miglā tītām pļavām un papelēm apaugušu ieleju. Gastons, sēdēdams pie stūres, vēroja ceļu, ko laiku pa laikam aizsprostoja no skolas mājup ejošie bērni. Beidzot viņš teica:

—   Un tomēr… jāatzīst, ka viņš ir rīkojies saprātīgi, sperdams šos piesardzības soļus, jo līdz ar to viņš pēc

savas nāves nodrošina sievai mierīgu dzīvi… Klausoties viņā, es iedomājos par mums. Es nerīkojos pareizi, jau laikus nesastādot testamentu, bet es parūpēšos par to,

—   Kas par iedomu, dārgais!… No tās šermuļi skrlfcn pa kauliem… turklāt es nomiršu pirmā.

—   Kāpēc tad tu? Neviens nevar iepriekš zināt. Tu esi jaunāka par mani. Tev nekas nekaiš… Turpretī man…

—   Apklusti… Tu esi īsts iedomu slimnieks. Tu jūties pietiekami labi, un, ja tu nomirsi, es to nepārdzīvošu… Kas gan būs mana dzīve bez tevis? Es nonāvēšos.

—   Kā tu vari runāt tādas blēņas, Valentīna? Tās taču ir muļķības. It kā tu nezinātu, ka aiz bēdām vēl neviens nav nomiris, lai arī cik lielas tās ir… Bez tam es taču neesmu tev vienīgais pasaulē, ir vēl Kolete, viņas vīrs… Tavi mazbērni.

—   Koletei ir sava dzīve… Mēs viņai vairs neesam vajadzīgi.

—   Tiesa gan.s . Vēl viens iemesls, lai es savlaicīgi par tevi parūpētos.

Viņi atkal apklusa, jo mašīna patlaban brauca caur sevišķi biezu miglas vālu, tad Valentīna ļoti klusā balsī turpināja:

—   Protams, ja ļaunais liktenis tā gribēs un man būs lemts tevi par dažiem mēnešiem pārdzīvot, es būšu daudz mierīgāka, ja man būs… akl — ne jau nu testaments… tas man liktos slikta zīme.,, nē, tas gan ne… bet vienkāršs dokuments, kurā būs norādīts, ka Preisaka un tai piederošā zeme jebkurā gadījumā paliek manā īpašumā līdz pat manai nāvei. Mūsu znots ir jauks cilvēks, bet viņš ir Saviņaks … Viņš ir atsities tēvā… Zemi viņš mīl… Viņš droši vien spētu palielināt savus īpašumus uz mana rēķina un aizsūtīt mani dzīvot kādā mazā mājiņā pēc iespējas tālāk no šejienes.,. Mani tas sāpinātu.

—   To nedrīkst pieļaut, — Gastons teica mazliet sadrūmis. — Es esmu ar mieru, ja vēlies, parakstīt jebkuru

dokumentu un pat novēlēt testamentā Preisaku tev… Bet vai tas būs likumīgi? Es gribēju teikt, vai Preisakas vērtība nav lielāka par tev pienākošos daļu?

*— Mazliet, bet to var viegli nokārtot, — Valentīna teica. — Kad vien tu vēlēsies.

—        Kā? — viņš brīnījās. — Vai tu jau apspriedi šo jautājumu ar metru Pasāgu?

—   Ak, tas notika nejauši, — Valentīna atbildēja,

KAMPAŅA

—       Piedodiet par traucējumu, patron, bet…

—   Es teicu: nevienu nepieņemu…

—       Es zinu, patron, šajā laikā jūs izskatāt dokumentus… Bet tas ir nopietni… Tikko kā piezvanīja Avass: Briņaks ir miris…

—   Briņaks?… Mī|ais dievsl… Un kā?… Pašnāvība?

—   Nē, patron, nebūt ne…

—   Kas tad? Vai slepkavība?… Nu runā tačul…

—        Nekā tamlīdzīga, patron… Viņš ir miris dabiskā, varētu teikt, pēkšņā nāvē… Pēc pusdienām viņš, kā parasti, devās uz ministriju… Nonācis Varennu ielas stūrī, viņš sagrīļojās, un avīžu pārdevēja redzēja, kā viņš nokrita uz ietves. Kāds šoferis, kas brauca garām, pacēla viņu un aizveda uz policijas iecirkni… Bet bija jau par vēlu.

—   Un nāves cēlonis?

—        Šķiet, ka viņu jau sen mocīja sirdskaite, kas sevišķi saasinājās pēdējā pusgadā… Par pretējo butu jābrīnās.

—   Hm… Tātad nav nekādas iespējas uzskatīt šo nāvi par aizdomīgu?

—   Ne mazākās, patron… Policija rīkojās apdomīgi… Komisārs pieaicināja līķa apskatei trīs ārstus… Starp citu, vēl pagājušā nedēļā viņš konsultējās pie Debrē, kas brīdināja ģimeni par draudošajām briesmām… Turklāt viņa dēls pats pieprasīja līķa sekciju… Viss, kā pienākas… un pat vairāk, nekā pienākas!

—   Labi… labi… Tātad kampaņa ir beigusies… Jo ļaunāk… Atradīsim ko citu… Galu galā tēma jau bija gandrīz izsmelta… Nav ļaunuma bez labuma.

—   Ko tad mēs darām, patron?… Milzīgu virsrakstu pirmajā lappusē?

—   Nu protams… Kas vēl paredzēts šī vakara numurā?

—   Par notikumiem Austrijā… Par zemestrīci Japānā.

—   Jā. Nekā īpaša… Tātad labi treknu virsrakstu… Trīs slejas… Briņaka pēkšņā nāve… Neliec aiz uzvārda kungs, ne arī viņa vārdu… Fotogrāfiju?… Piesardzīgi! Ne pārāk labu uzņēmumu; to pašu, kuru mēs sameklējām kampaņas sākumā un kurā viņš izskatās pēc bandīta… Un pēc tam faktus… Vai tev ir pietiekami daudz materiāla trim slejām?

—   Nu protams, patron… Starp citu, biogrāfiju viegli piepušķot… Briņaks tomēr divas reizes bija Padomes priekšsēdētājs, sešas reizes ministrs, un vēl beigās šis bēdīgais notikums… Materiāla vairāk, nekā vajag.

—   Nu protams… Bet tekstu pats pārbaudi… Mums vajadzīgs raksts bez komentāriem… Neaizmirsti, ka franču lasītāji kļūst sīkumaini, kad ir runa par sabiedrības attieksmi pret mirušo… Uzbrukumi, kuri vēl vakar viņus sajūsminātu, šodien tiks mums pārmesti.., «Nepieklājīga attieksme!» Es jau zinu, kā viņi dara…

—   Un ja nu mēs darītu otrādi, patron?.., «Mēs noliecam galvas pāragri izraktā kapa priekšā… nāve izbeidz jebkuru polemiku.,. Tiesības tiesāt Briņaku pieder vie

nīgi tam, kurš.,.» Protams, pasakot to visu daudz labāk… Bez pliekanībām… bet apmēram šādā tonī.

—   Traks esi palicis, vai, draudziņ?.., Kā tad tā? Visu gadu es rīkoju pret šo cilvēku visniknāko kampaņu mūsdienu žurnālistikā… Es viņu uzvarēju, iznicināju.,. Es palaidu viņam pa pēdām visu Franciju… Panācu, ka viņš tika izsvilpts paša vēlēšanu apgabalā… Es noslēdzu viņam ieeju visu pilsētu mērijās… Sī kampaņa palīdzēja man pēdējā pusgadā divkāršot tirāžu avīzei, kas bija jau galīgi panīkusi, kad es pārņēmu to savās rokās,

—   un tu gribi, lai es sevi apsūdzu?

—   Par to nav runa.

—   Ļauj-»man pateikt līdz galam… Par ko tad ir runa, ja ne par to? Tātad tu vēlies, lai Briņaka priekšā nožēloju grēkus tādēļ vien, ka viņa aorta vai mitrālais vārstulis neizturēja?… Nu nē! Toties tev tie ir stipri!… Kāda gan būs mūsu autoritāte pēc šādas atkāpšanās? Es atkārtoju tev savu rīkojumu… Faktus… tādus, kādus tos saņemsim no aģentūrām… Ja vēlies, vari aizsūtīt kādu no saviem jaunajiem cilvēkiem iztaujāt lieciniekus… Bertrāns var tev «uzcept» pieklājīgu rakstu par avīžu pārdevēju, ja vien viņa vēlēsies runāt… Tikai nevienu no Briņaka uzņēmuma … Pierakstīsies pārāk daudz cilvēku, un es negribu ievietot sarakstus… Jo vairāk tāpēc, ka grūtā brīdī visi mūsu amata brāļi mūs nodos… Es viņus pazīstu… Tātad vienkāršu rakstu, ļoti sausi, un viss… Vai saprati?

—   Jā, patron.., Vārdu sakot…

—   Kas vēl par vārdu sakot?

—   Neko. Es sapratu.

—   Tad ķeries pie darba!

—   Labi… Es eju… Vai negribat vairs neko piebilst?

—   Ak tā! Kas tev īsti lēcies, draudziņ? Tu izskaties tāds sabozies, satraukts… Vai tas šī paša gadījuma dēļ?.,. Tu man neizstāstīji visu?

—   Es izstāstīju jums visu, visu, ko es zinu… Un tas nav pārāk daudz… Bet tas tiesa, patron, ka es esmu… kā lai to pasaka… pat vairāk nekā satraukts… Briņaks ir miris no sirdslēkmes, un skaidrs, ka mūsu kampaņa… vai vismaz tās sekas.., pasteidzināja viņa nāvi…’ Vai jūs tā nedomājat?

—   Ļoti iespfjams… Neviens nekad nekā neuzzinās par to… Katrā ziņā man tas apbrīnojami vienaldzīgi.

—   Es arī pie|auju, ka man tas liktos tikpat vienaldzīgi, ja es būtu pārliecināts par Briņaka vainu… Bet tieši par to es neesmu pārliecināts. Nu it nemaz… Es jums to teicu pašā sākumā, patron, man šī lieta nekad nav patikusi. Kad pašā kampaņas sākumā es atgriezos no turienes pēc pirmās sarunas, atceros, ka brīdināju jūs par vietējās policijas dīvaino attieksmi… tās acīm redzamo labvēlību pret Briņaku… To visu es atzīmēju savā pirmajā rakstā… Jūs nejāvāt to drukāt.

—   Kādēļ lai es ļautu to • drukāt?. Briņaks bija mūsu politiskais pretinieks, bīstamākais no visiem… Mūsu uzdevums jau nu nebija izplatīt viņam labvēlīgus uzskatus, kad pats liktenis iedeva mums rokās līdzekli, kā no viņa atbrīvoties.

—   Varbūt… Bet ne jau mums jābūt soģiem, ja pat tiesa, par spīti mūsu spiedienam, atsacījās to darīt… Iedomāsimies uz brīdi, patron, ka Briņaks bija pilnīgi nevainīgs un ka mēs viņu nogalinājām.

—   Nevajag lietot skaļus vārdus, kad runā par tik nenozīmīgām lietām… Mēs neesam viņu nogalinājuši… Mēs nevienu neesam nogalinājuši… Mēs tikai pildījām savu līdzzinātāju pienākumu… Viņš savējo pildīja visu mūžu.

—   Izlūdzos jūsu piedošanu, patron, bet vārdi, kurus es lietoju, ir patiesi… Mēs nogalinājām viņu… Un ne tikai nogalinājām.,, spīdzinājām.,, vajājām līdz pat brīdim, kad viga sirds neizturēja… Es baidos, ka mūsu loma šajā afērā ir daudz melnāka par viņējo.

—   Ko tu tur muldi?… Nu man vienreiz pietiek, draudziņ… Ja kāds cits no maniem redaktoriem atļautos ko tādu, es jau sen būtu viņu izdzinis… un palūdzis meklēt sev darbu citur… Bet uz tevi es paļaujos, šo firmu mēs cēlām kopā… Runāju ar tevi tikai tādēļ, ka esmu vājš, nevis tev simpatizēju. Tomēr tev jāsaprot, ka man nav jāsarkst par savu nostāju šajā afērā. Tieši otrādi… Es pildīju savu amatu pēc labākās sirdsapziņas. Nav mūsu varā spriest, kurš vainīgs. Tā ir tiesas darīšana.,. Mūsu loma aprobežojas ar izpatikšanu zināmām sabiedrība» aprindām, kas ir mūsējās… Un šīs aprindas vēlējās, lai Briņaks būtu vainīgs.

—        Sabiedrība tā vēlējās, jo mēs pateicām tai priekšā.

—        Ne tādēļ vien, ka pateicām priekšā, bet arī daudz nopietnāku iemeslu dēļ… Tādēļ ka Briņaks simbolizēja tos spēkus, kurus mēs ienīstam… kurus mums ir iemesls ienīst… Un tagad es tev teikšu ne vairs kā žurnālists, bet kā domubiedrs… Jau gadu mēs gatavojāmies pretīgajām vēlēšanām… Mēs zinājām — reiz tikuši pie varas, mūsu pretinieki pacentīsies to vairs neatdot.,. Vajadzēja viņus aizkavēt par katru cenu, sagrābt varas grožus… Briņaka lieta mums un visiem mūsu piekritējiem bija glābiņš. Tā lika izšķirties daudziem godprātīgiem cilvēkiem, kas pirms tam šaubījās un svārstījās. Briņaks ir miris, bet iespējams, ka mums viņam jāpateicas par

brīnumaino stāvokļa uzlabošanos… Ko nozīmē viens cilvēks? Vai karavadonis neupurē miljonus, lai gūtu uzvaru?… Tu krati galvu… Tu neesi pārliecināts?'

—   Nē, patron, simtkārt nēl… Kā gan jūs varat salīdzināt politisku cīņu ar karu; tā ir dedziga, spīva, bet norisinās starp vienas valsts pilsoņiem… kuriem varbūt jau rīt būs kopīgi jāaizsargā dzimtene… Un bez tam vai es varu uzskatīt, ka meli… jo mūsu starpā liekulība ir nevajadzīga… Mēs abi zinām, ka tie bija meli…

—   Nemaz ne.. . Hipotēzes…

—   Hipotēze, kuru pieņem par patiesību, ir meli,.. Tā tad kādēļ jāpieņem, ka šie meli ātrāk nodrošinās mums uzvaru nekā patiesība, atklātība, godprātība?… Jūs teicāt, ka Briņaka lieta saliedēja ap mums godprātīgus cilvēkus… Vai jūs domājat, ka viņi paliks mūsu pusē, kad uzzinās, kas īsti ir šī Briņaka lieta? Un viņi uzzinās to — neapšaubāmi… Ar laiku viss nāk gaismā… Es personiski domāju, ka visdrošākā metode, kā panākt, lai godprātīgi cilvēki pieslienas mums, ir godprātīga izturēšanās… Lūdzu jums piedošanu, patron, par šo dedzību… Bet man ir tāda sajūta, ka mūsu ideju nākotne… varbūt pat visas valsts mērogā… ir atkarīga no mūsu nostājas šodien… Es domāju, ka tā ir kļūda un muļķība cīnīties par kaut ko, ja taisnība ir pretinieka pusē… Jo tik un tā taisnība reiz uzvarēs… No tā cēlušās visas politiskās sakāves. Mēs ar jums taču piederam pie vienas partijas.

—   Bet ne pie viena virziena…

—   Patiešām… Un dīvainākais, patron, ka jūs, cilvēks ar pieredzi…

—   Tu vari teikt: vecis… Mēs jau esam tik tālu, ka vārdu izvēle…

—   …ka jūs, nobriedis cilvēks, ticat varmācībai, bet es, būdams jaunāks, vēlos pavisam ko citu… Kaut ko cildenāku … Visu franču samierināšanos, visiem veicamu lielu, kopēju darbu…

—   Tātad tu domā, ka mūsu pretinieku kampaņas ir godīgas un uz tām var atbildēt ar godīgiem atzinumiem?

—   Diemžēl nē, patron! Arī mūsu pretinieki ir vainīgi… pat vainīgāki par mums.,. Bet es domāju, ka mēs nespēsim tos ne uzvarēt… ne pārliecināt, cīnoties ar viņiem tik riebīgā veidā. Domāju, ka varmācība «neatmaksājas» …

—   Jauki gan.,, Varmācība «neatmaksājas» pēckara Eiropā… Bet tu taču nemaz neesi ielūkojies šai Eiropā… Gribi teikt, ka Ļeņins neko nepanāca ar varmācību?… Ka varmācība nepadarīja nevienam nepazīstamo Hitleru par reihskancleru?

—   Hitleram un Ļeņinam, lai iekarotu masas, bez iedarbības uz tUvākiem bija vēl citi līdzekļi… Viņiem bija doktrīna, un ir gluži vienalga — patiesa vai nepatiesa… Viņi izvirzīja ideālu; viņi nosprauda mērķi; viņi modināja cerību… Bet mūsu draugi bija tik naivi un noticēja, ka viņi vedīs sev līdzi tautu, apmelodami savus vadoņus.

—   Un vēl kādus vadoņus!

—   Par to nav runa… Pat nostājoties visciniskākā reālisma pozīcijās, vai var iedomāties neveiksmīgāku rīcību… Tobrīd, kad viņu līdzskrējēju pulki sāka pagurt no šo cilvēku iespaida, mūsu uzbrukumi mudināja tos atkal viņiem pieslieties…

—   Es atkārtoju tev, ka Ļeņina un Hitlera iedarbībai uz cilvēkiem nebūt nebija mērķis sapulcēt krievus ap Kerenski vai vāciešus ap Brūningu.

—   Krievija un Vācija nav tas pats, kas Francija, patron… Jūs pats daudzreiz aizstāvējāt šo viedokli savos rakstos, protams, daudz talantīgāk par mani… Francija ir mūždien apdraudēta valsts, kurā nevalda vienprātība un kura jāsargā no sadalīšanās… divās nometnēs. Un tomēr jau desmit gadus…

—   Es baidos, lai dievs man piedod, ka tu gatavojies

nolasīt man lekciju par Francijas partijām.., No sirds tev pateicos… Nu man pietiek!,.. Man jāpabeidz viens dokuments, tev jāizpilda rīkojums,,, Un rīt tu nodosi jaunāko ziņu nodajas vadību Bertrānam… Man žēl šķirties no tevis, draudziņ, es dažreiz iztēlojos, ka atstāšu šo firmu tev… Jā, tā ir patiesība… Kaut arī nekad tev par to nestāstīju, tomēr diezgan bieži domāju par to… Nu visam beigas… Tu jau zini, ka es,nekad neatkāpjos no sava lēmuma… Tu padosies vai arī aiziesi.

—   Es aiziešu rīt, patron.,, vai mēneša beigās, jūs pats pateiksiet, kā izdevīgāk… Es gribu, lai jūs zinātu, cik lielu cieņu un draudzību jūtu pret jums… Jūs iemācījāt man šo amatu… Jūs izturējāties pret mani kā pret dēlu.

—   Man liekas, tā teicis Bruts?

—   Es neinteresējos par literatūru. Es jūtu un jutīšu pret jums sirsnīgu mīlestību… Tā, lūk…

—   Es ticu, ka tu esi atklāts. Pēc divdesmit gadiem tu atzīsi, ka man bija taisnība*… Diemžēl es vairs to nepiedzīvošu …

—   Arlabvakaru, patron!

—   Arlabvakaru, draudziņ.,. Pasaki Vensānam, ka es nevienu nepieņemšu,,. Tātad kā norunāts, vai ne? Trīs slejas pirmajā lappusē: <rBriņaka nāve.,.»

KORINTIEŠU PORTĀLS

Veltīts Andrē Morizam

Četrdesmit laulības dzīves gadus lords un lēdija Bārčesteri nodzīvoja vienā un tai pašā mājā Pārkleinā1 . Bet pēc kara viņiem radās finan

1 Iela aristokrātu rajonā Londonā.

siālas grūtības. Viņi neizdevīgi ieguldīja kapitālu; viens no dēliem bija kritis; viņa atraitne ar bērniem palika vecāku apgādībā, un ienākuma nodoklis sasniedza piecus šiliņus par mārciņu. Lordam Bārčesteram bija jāatzīst, ka viņš vairs nevar paturēt gan savu dzimtmuižu Saseksā, gan māju Pārkleinā. Beidzot — pēc ilgām pārdomām viņš nolēma uzticēt savas bēdas sievai. Diezgan ilgi viņš baidījās sievu apbēdināt. Pirms trīsdesmit gadiem viņu laulības dzīve bija visai vētraina, bet vecumdienās viņi viens pret otru izturējās savaldīgi, saudzīgi un maigi.

—   Mana mīlā, — viņš sievai teica, — esmu izmisumā, jo redzu vairs tikai vienu iespēju, kā izbēgt no bankrota, kaut arī la-bi saprotu, ka jums tas būs sāpīgi. Jūs varat brīvi izlemt — pieņemt vai noraidīt manu priekšlikumu. Lūk, kas par lietu: zeme, kas robežojas ar parku, sasniegusi lielu vērtību. Kādam uzņēmējam šis zemes stūris ir loti nepieciešams, jo tas ķiļveidīgi iespiedies viņa īpašumā. Viņš man piedāvā par to tādu cenu, ka mēs ne tikai varēsim nopirkt māju šai pašā rajonā, bet arī iegūsim summu, kas nodrošinās mums pieklājīgas vecumdienas tajos pāris gados, kas mums vēl atlikuši ko dzīvot. Es labi zinu, ka esat stipri pieķērusies Bārčesteru namam, un tādēļ negribu neko iesākt pret jūsu gribu.

Lēdija Bārčestcra piekrita šai maiņai, un jau pēc dažiem mēnešiem abi vecie cilvēki iekārtojās jaunā namā pāris simtu metru attālumā no vecās mājas, kuru viņiem vajadzēja atstāt un kuru strādnieki jau sāka nojaukt. Lords un lēdija Bārčesteri, izejot no mājām, katru dienu bija spiesti iet garām savam vecajam mājoklim un jutās loti dīvaini, redzot, ka pamazām sabrūk kaut kas viņu dzīvē tik nepieciešams un pastāvīgs. Ieraugot savu māju bez jumta, viņi jutās tā, it kā paši būtu pakļauti vēja un lietus iegribām. Lēdija Bārčestera īpaši pārdzīvoja to brīdi, kad tika izgāzta ārējā siena un viņai gluži kā uz skatuves

atklājās mirušā dēla Patrika istaba un pašas guļamistaba, kurā viņa pavadīja gandrīz vis'as četrdesmit gadus ilgās laulības dzīves stundas.

No ielas viņa redzēja sienu apdares auduma rakstu uz melnā fona. Viņa bieži stundām ilgi bija pētījusi šo rakstu bēdu un laimes brīžos, slimības laikā, tādēļ šī auduma raksts viņai šķita kā pamats, uz kura veidojās viņas dzīve. Pēc dažām dienām viņa piedzīvoja lielu pārsteigumu. Strādnieki noplēsa apdares audumu, un parādījās melnbaltas tapetes, kuras viņa bija aizmirsusi, bet kuras ar viņai neizprotamu spēku atsauca atmiņā viņas ilgo mīlas sakaru ar Hariju Vebu. Cik reižu viņa no rītiem bez mitas sapņoja, pētot japāņu mājiņas, pēc tam kad bija izlasījusi brīnumjaukās vēstules, ko Harijs viņai rakstīja no Tālajiem Austrumiem. Viņa ļoti mīlēja Hariju. Tagad viņš ir sers Henrijs Vebs, viņa majestātes sūtnis Spānijā.

Drīz vien lietus atmiekšķēja melnbaltās tapetes un zem tām kļuva redzamas vēl vienas. Tās bija apgleznotas ar diezgan neglītām puķēm, taču lēdija Bārčestera atcerējās, ka rūpīgi izvēlējās tās pirms savām kāzām 1890. gadā. Tolaik viņa valkāja zila sarža kleitas un zeltainas dzintara kaklarotas; viņa gribēja būt līdzīga misis Bernai Džonsa1 kundzei un katru svētdienu gaja dzert tēju pie vecā Viljama Morisa2 . Kamēr vēl šo sārto un zaļo tapešu paliekas turējās pie sienas, viņa vairākas reizes dienā gāja garām mājai, jo šis raksts viņai atgādināja jaunību un lielo mīlestību pret lordu Bārčesteru.

Beidzot sagāzās ari sienas, nn reiz, kad lords un lēdija Bārčesteri kājām devās pastaigāties pa parku, viņi ieraudzīja, ka no mājas vairs nekas nav palicis pāri, tikai mazs

1 Misis Bērna Džonsa — sera Eduarda Bērna Džonsa, angļu gleznotāja (1833—1898) sieva.

8 Moriss Viljams (1834—1896) — ang|u rakstnieks uri mākslinieks.

korintiešu portāls, kas bija aizsargājis ieeju. Tas bija dīvains un reizē bēdīgs skats, jo šis portāls kāpņu galā atklāja skumju ainu uz grants kaudzēm zem saltajām ziemas debesīm. Lēdija Bārčestera ilgi lūkojās mākoņu skrējienā starp baltajām kolonnām, tad viņa teica vīram:

—   Sis portāls atmiņās man saistās ar visbēdīgāko dienu manā mūžā. Es nekad neuzdrīkstējos ar jums runāt par to, bet nu jau mēs esam tik veci, ka tam vairs nav nekādas nozīmes. Tas bija tolaik, kad es mīlēju Hariju un jūs mīlējāt Sibilu. Kādu vakaru es devos uz balli, lai tur sastaptos ar Hariju, kurš bija tikko kā atgriezies no Tokijas. Jau vairākas nedēļas priecājos par gaidāmo tikšanos, taču Harijs bijalūdzis atvaļinājumu, lai saderinātos, un visu vakaru dejoja ar kādu jaunu meiteni, izlikdamies, ka mani nemaz neredz. Mājās atgriežoties, es karietē raudāju. Pārrados mājās. Es jutu, ka asaras atstājušas pārāk stipras pēdas manā sejā, un tādā izskatā neuzdrīkstējos rādīties jums acīs. Es izlikos, ka zvanu, atlaidu kučieri, pēc tam atbalstījos pret vienu no šīm kolonnām un paliku tā stāvam ļoti ilgi. Es elsoju. Stipri lija. Es zināju, ka arī jūs domājat par citu sievieti, un man šķita, ka dzīve ir galā. Lūk, ko man atgādina šis mazais portāls, kurš drīz nozudīs uz visiem laikiem.

Lords Bārčesters, noklausījies šo stāstu ar dziļu iejūtību un interesi, maigi saņēma sievas roku.

—   Vai zināt, ko mēs darīsim? — viņš teica. — Kamēr vēl nav nojaukuši portālu, kas ir jūsu atmiņu kaps, mēs kopīgi nopirksim dažus ziedus un noliksim tos uz augšējā pakāpiena.

Abi vecie cilvēki aizgāja pie puķu pārdevēja, atnesa rozes un nolika tās kādas korintiešu kolonnas pakājē. Nākamajā dienā portāls bija nozudis.

KATEDRĀLE

Veltīts Sesilai un Ralfam Karsoņiem

18..      . gadā kāds students apstājās Sentonorē ielā pie gleznu tirgotāja skatloga. Skatlogā bija izlikta Manē glezna «Sartras katedrāle». Par Manē tolaik jūsmoja tikai daži amatieri, taču garāmgājējam bija laba gaume: gleznas skaistums viņu savaldzināja. Vairākas dienas viņš nāca šurp, lai aplūkotu gleznu. Beidzot viņš uzdrošinājās ieiet veikalā un pajautāt cenu.

—       Tā ir šeit izlikta jau labu laiku, — tirgotājs teica.

—    Nudien, es jums to atdošu par diviem tūkstošiem franku.

Studentam tādas naudas nebija, taču viņš piederēja pie provinciāļu ģimenes, kura nebija gluži bez līdzekļiem. Kad viņš devās uz Parīzi, viens no tēvočiem viņam teica: «Es zinu, kāda ir jauna cilvēka dzīve galvaspilsētā. Ja tev steidzīgi ievajagas naudas, atraksti man.» Students lūdza tirgotāju nedēļu pagaidīt ar gleznas pārdošanu un aizrakstīja tēvocim.

Bet jauneklim Parīzē bija mīļākā, kas bija apprecējusies ar daudz vecāku vīru un neizsakāmi garlaikojās. Viņa bija mazliet vulgāra, padumja, bet ļoti skaista. Tās dienas vakarā, kad students bija apvaicājies par «Katedrāles» cenu, šī sieviete viņam teica:

—   Rīt no Tulonas ieradīsies mana draudzene no pansijas laikiem. Vīram nebūs laika mūs izklaidēt, es paļaujos uz jums.

Draudzene ieradās nākamajā dienā. Viņai bija līdzi vēl viena draudzene. Vairākas dienas students bija spiests vadāt visas trīs sievietes pa Parīzi. Viņam vajadzēja maksāt par pusdienām, fiakriem un teātra izrādēm, tādēļ mēneša iztikas nauda ātri kusa. Viņš aizņēmās naudu no

kāda biedra un jau sāka uztraukties, kad saņēma vēstuli no tēvoča. Tajā bija divi tūkstoši franku. Students atviegloti uzelpoja. Viņš samaksāja parādus un nopirka dāvanu savai mīļākai. Kāds kolekcionārs nopirka «Katedrāli» un pēc daudziem gadiem novēlēja savas gleznas Luvram.

Tagad šis students ir jau vecs un pazīstams rakstnieks. Taču viņa sirds ir palikusi jauna. Vēl joprojām viņš aizkustināts apstājas, kad ierauga skaistu ainavu vai sievieti. Bieži, izgājis no mājas, viņš uz ielas sastop vecu dāmu, kas dzīvo blakus narnā. Sī dāma ir viņa bijusī mīļākā. Viņas seja ir uzblīdusi, zem acīm, kas kādreiz bija tik skaistas, maisiņi, uz virslūpas izauguši sirmi matiņi. Viņa pārvietojas ar grūtībām, šķiet, viņas ļenganās kājas netur šo smagumu. Rakstnieks sveicina viņu, bet neapstājas, jo zina, ka viņa ir ļauna, un viņam netīk atcerēties, ka reiz mīlējis viņu.

Dažreiz viņš aiziet līdz Luvram un uzkāpj līdz zālei, kurā izlikta «Katedrāle». Viņš ilgi aplūko gleznu un nopūšas.

SKUDRAS

Starp divām stikla plāksnītēm, kuras saturēja pie to malām pielīmētas papīra strēmeles, kustējās un rosījās mazu, brūnu briesmoņu cilts. Pārdevējs bija skudrām iebēris mazliet smilšu; tajās viņas izraka savstarpēji savienotas ejas. Pašā vidū varēja ieraudzīt lielu, gandrīz nekustīgu skudru. Tā bija Karaliene, kuru pārējās skudras godbijīgi baroja.

—  Viņu kopšana nesagādā nekādas neērtības, — pārdevējs stāstīja. — Pietiek reizi mēnesī iepilināt pa šo

atveri vienu medus lāsi… vienu vienīgu lāsi.,. Skudras pašas to nogādā, kurp vajag, un sadala.

—   Vienu lāsi mēnesi? — jaunā sieviete atkārtoja. — Ar vienu lāsi pietiek, lai šī skudru tauta iztiktu veselu mēnesi?

Jaunās sievietes galvu rotēja liela, balta salmu cepure, viņa bija tērpusies puķotā muslīna kleitā bez piedurknēm. Pārdevējs skumīgi paraudzījās viņā.

—   Ar vienu lāsi pietiek, — viņš atkārtoja.

— Cik burvīgi! — viņa noteica.

Un viņa nopirka caurspīdīgo skudru pūzni.

—   Dārgais, — sieviete teica, — vai jūs jau redzējāt manas skudras?

Viņa turēja plāniņo dzīvo plāksni savos baltajos pirkstos ar nolakotajiem nagiem. Vīrietis, kas sēdēja viņai blakus, apbrīnoja jaunās sievietes noliekto pakausi.

—   Ar jums dzīve ir tik interesanta, dārgā… ar jums kopā viss šķiet tik neredzēts un dažāds… Vakarvakarā klausījāmies Bahu … Šodien vērojam skudras…

—   Paskatieties, dārgaisl — viņa teica ar bērnišķīgu aizrautību, kas viņam patika (viņa zināja to). Vai jūs redzat šo milzīgo skudru? Tā ir Karaliene… Pārējās skudras to apkalpo… Es pati tās baroju… Un vai spējat iedomāties, dārgais? Mēnesī viņām pietiek ar vienu vienīgu medus lāsi… Vai nav romantiski?

Pēc nedēļas sievietes vīram un arī mīļākam — abiem apnika klausīties par skudru pūzni. Viņa nolika to savā istabā aiz spoguļa, kas atradās uz kamīna. Mēneša beigās viņa aizmirsa iepilināt medus lāsi. Skudras lēni mira bada nāvē. Līdz pēdējam brīdim viņas taupīja mazliet medus savai Karalienei, un tā nomira pēdējā.

RIKOŠETS

Daniels izbrīnījies uzlūkoja savu sievu. Parasti viņa no rītiem nemēdza traucēt.

—   Vai jums man kas sakāms? — viņš jautāja.

—   Daniel, — viņa teica, — vai gribat sagādāt man prieku? … Pavadiet mani šovakar uz koncertu … Rubinšteins spēlēs Sopēna «Prelīdes», un es būšu bezgala laimīga, ja noklausīšos tās, sēžot jums blakus… Nu jau trīs mēneši, kopš jūs neesat kopā ar mani kaut kur gājis.

—        Nu jau trīs mēneši, «— Daniels garlaikots atteica,

—    kopš jūs man to neesat lūgusi.

—        Es jums to nelūdzu, tāpēc ka jūsu noraidošā izturēšanās jau k]uva man pazemojoša… Es apņēmos, Daniel, ka vairs neuzbāzīšos jums, līdz jūs pats mani meklēsiet, bet Anna, kurai nopirku otru bijeti, man šorīt piezvanīja, ka ir saslimusi. Jau divas stundas es veltīgi meklēju kādu, kas nāktu viņas vietā. Ticiet man, ir smieklīgi un skumji pavadīt vakaru blakus tukšam krēslam.

—   Uzaiciniet kādu vīrieti, — Daniels teica.

—   Jūs taču zināt, — viņa sacīja, — ka apsolījos nekad nekur neiet ar citu vīrieti, vienīgi ar jums.

—   Cik daudz apņemšanos! — Daniels teica.

Viņš brīdi kaut ko pārdomāja, tad nedroši turpināja:

—   Klausieties, es labprāt jums izlīdzētu, bet diemžēl

esmu aizņemts citur. Jamēģina atbrīvoties. Ja vien varēšu, aiziešu kopā ar jums uz to koncertu.

—   Cik mīļi no jums! — viņa teica.

—   Ak, es vēl jums neko neapsolu, — Daniels īgni piebilda. — Es tikai teicu, ka mēģināšu.

Daniels iegāja savā kabinetā un lūdza sarunu ar «Gobelēnu 43-14». Tas bija Beatrises de Solžas telefona numurs, viņa jau vairākas nedēļas bija Daniela mīļākā, un viņš mīlēja viņu ar nobrieduša vīrieša nopietnību.

—   Tā esat jūs? — Daniels klusi ierunājās. — Sakiet — vai mūsu noruna par šo vakaru paliek spēkā?… Vai jūs man neatteiksiet pēdējā brīdī, kā tas bija vakar?

—   Ak! Kāda garlaicība! — viņa teica. — Cik gan jūs varat būt apnicīgs… Jūs taču zināt, ka īstu prieku man sagādā tikai tas, par ko izšķiros pēdējā brīdī… Vai patiešām gribat man sabojāt visu vakaru?

—   Izlūdzos jūsu piedošanu, — Daniels teica. — Gluži otrādi, kopš mūsu pazīšanās sākuma jūs varējāt ievērot, cik ļoti es izdabāju jūsu k'aprīzēm … Taču šovakar man jāzina, kas jums padomā, jo arī man jādod atbilde.

—  Jūs esat briesmonis… — viņa teica. — Man nav ne jausmas. Nu labi, piezvaniet man pēc stundas… Es pacentīšos līdz tam izlemt.

Pie pusdienu galda Daniela sieva apvaicājās, vai var uz viņu cerēt. Viņš sapīcis atgaiņājās, ka vēl neko nevar pateikt, jo nav bijis laika piezvanīt. Pa to laiku Beatrise de Solža piezvanīja jaunajam deputātam Pjēram Pradjē, ar kuru viņa bija iepazinusies Zenēvā un kuru mīlēja.

—   Tas esat jūs, Pradjē?… Ak nē! Jūs tā esat, Druē jaunkundz? … Es gribēju runāt ar Pradjē kungu… Nē, ja viņš nevēlas, ka viņu traucē, tad netraucēsim arī… Nē, nē, es ļoti labi saprotu … Starp citu, viņš sadusmosies … Es tikai gribēju zināt, vai paliek, kā norunāts, ka viņš vakarā atbrauks man pakaļ? … Jā? … Tā pierakstīts

viņa piezīmju grāmatiņā… Vai esat pārliecināta, ka viņš nepārdomās — kā vakarvakarā? … Jūs nezināt? … Jā … Protams. Tātad šobrīd viņš nekā nav jums teicis?… Pateicos, Druē jaunkundz … Uz redzēšanos!…

Kad Daniels pēc brīža piezvanīja, istabene viņam pavēstīja, ka de Solža kundze nožēlo, bet viņa vakarā ir aizņemta, jo jāpiedalās ģimenes viesībās. Daniels gāja paskatīties, vai viņa sieva vēl mājās. Viņa bija atlaidusies uz dīvāna un lasīja.

—   Dārgā, — viņš teica, — es jūtos patiešām laimīgs, man izdevās atbrīvoties. Šovakar es varēšu iet kopā ar jums uz koncertu, kā es pats to vēlējos.

—   Cik jūs esat labs! — viņa teica. — Es ļoti priecājos.

—   Es — ne mazāk par jums, — viņš teica.

Kad Daniels izgāja no istabas, viņa iegrima domās. Viņa bargi sev pārmeta, ka tik slikti domājusi par vīru.

PASTKARTE

—   Man bija četri gadi, — stāstīja Natālija, — kad mana māte aizgāja no tēva, lai apprecētu šo glīto vācieti. Es ļoti mīlēju tēti, bet viņam bija vājš un pakļāvīgs raksturs; viņš neuzstāja, lai palieku Maskavā. Drīz vien pati pret savu gribu sāku apbrīnot patēvu. Ari viņš man sirsnīgi pieķērās. Es atteicos saukt viņu par tēvu; galu galā tika nolemts, ka dēvēšu viņu par Heinrihu tāpat kā māte.

Trīs gadus mēs nodzīvojām Leipcigā, tad mammai vajadzēja atgriezties Maskavā, lai nokārtotu darīšanas. Viņa

piezvanīja tētim, visai sirsnīgi aprunājās ar viņu un apsolīja, ka aizsūtīs mani pie viņa paciemoties uz veselu dienu. Es biju uztraukusies — vispirms jau tāpēc, ka atkal viņu satikšu, un arī tāpēc, ka atkal redzēšu māju, kurā tik daudz rotaļājos un par kuru man saglabājušās visjaukākās atmiņas.

Man nebija jāpiedzīvo vilšanās. Šveicars pie durvīm, lielais, piesnigušais pagalms bija manas bērnības atmiņu tēli… Par manu tēvu jāteic — viņš patiešām bija centies, lai šī diena būtu lieliska. Viņš bija nopircis jaunas rotaļlietas, pasūtījis gardas pusdienas un vakarā sarīkoja dārzā mazu uguņošanu.

Tētis bija ļoti labsirdīgs, bet ārkārtīgi neveikls cilvēks. Viss, ko viņš ar tādu mīlestību bija gādājis, neizdevās. Jaunās rotaļlietas modināja manī ilgas pēc vecajām mantām, kuras es pieprasīju un kuras viņš nevarēja atrast. No smalkajām pusdienām man kļuva nelabi, jo kalpotāji, kurus vairs neuzraudzīja neviena sieviete, bija tās slikti pagatavojuši. Uguņošanas laikā viena no raķetēm nokrita uz jumta, iekrita manas vecās istabas kamīnā un aizdedzināja paklāju. Lai nodzēstu sākušos ugunsgrēku, visiem mājas ļaudīm bija jāsastājas garā ķēdē ar ūdens spaiņiem, un mans tētis tik stipri apdedzināja roku, ka šī diena, kuru viņš vēlējās padarīt pēc iespējas jautrāku, atstāja man atmiņā tikai šaušalīgas liesmu mēles un marles saišu nepatīkamo smaku.

Kad Frдulein vakarā atnāca man pakaļ, viņa atrada mani mirkstam asarās. Es vēl biju maza, bet jau lieliski jutu pārmaiņas sev tuvu cilvēku noskaņojumā. Es sapratu, ka tēvs mīl mani, ka viņš bija darījis, cik viņa spēkos, un ka viņam nekas neizdevās. Alan bija viņa žēl un vienlaicīgi arī mazliet kauns par viņu. Es gribēju viņam slēpt šīs izjūtas, mēģināju smaidīt un raudāju.

Šķiršanās brīdī viņš man sacīja, ka Krievijā ir pieņemts ziemsvētkos dāvināt draugiem izrotātas pastkartes, ka

vienu viņš nopircis ari man un cer, ka man tā patiks. Kad šodien iedomājos šo pastkarti, es saprotu, ka tā bija bezgaumīga. Toreiz, šķiet, man it labi patika tajā attēlotais no boraksa pagatavotais vizuļojošais sniegs, zem zilā transparenta pielīmētās sarkanās zvaigznes un ragavas, kas kustīgā kartona šarnīra dēļ šķita it kā izauļojam no pastkartes. Es pateicos tētim, noskūpstīju viņu, un mēs šķīrāmies. Tad sākās revolūcija, un es nekad vairs viņu nesatiku.

Guvernante vāciete aizveda mani uz viesnīcu, kurā dzīvoja mana māte un patēvs. Viņi posās uz vakariņām pie draugiem. Mamma bija tērpusies baltā kleitā ar briljantu kaklarotu,, Heinrihs bija ģērbies frakā. Viņi man vaicāja, vai es labi izklaidējos. Es izaicinoši atbildēju, ka pavadīju visbrīnišķīgāko dienu, un aprakstīju uguņošanu, ne ar pušplēstu vārdu nepieminēdama ugunsgrēku. Pēc tam kā pierādījumu sava tēva dāsnumam es parādīju pastkarti.

Māte paņēma to un sāka skaļi smieties.

«Mans dievs!» viņa teica. «Nabaga Pjērs nav mainījies … Bezgaumības kalngals!»

Heinrihs, kurš tobrīd mani uzlūkoja, pieliecās viņai gluži dusmīgs.

«Nu, nu …» viņš klusi teica. «Taču ne mazajai dzirdot.»

Viņš izņēma pastkarti no manas mātes rokām, smaidot apbrīnoja sniega vizuļus, pastūma ragavas pa kustīgo šarnīru un teica:

«Tā ir visskaistākā pastkarte, kādu es jebkad esmu redzējis, glabā to rūpīgi.»

Man bija septiņi gadi, bet es sapratu, ka viņš melo, ka viņš, tāpat kā māte, uzskata šo pastkarti par bezgaumīgu, ka viņiem abiem ir taisnība un ka Heinrihs aiz žēluma pret mani aizstāv manu nabaga tēti.

Es saplēsu pastkarti un kopš tās dienas sāku ienīst patēvu.

NABAGA MĀMIŅA

Bertrāns Smits izskatīja savu korespondenci. Blakus viņa sieva Izabella izklaidējās, vērodama viņa seju, kuru izlasītais vai nu satrauca, vai lika pasmaidīt.

—    Skat! — viņš ieteicās. — Vēstule no Pondelēras.,. Tās kļūst aizvien retākas.

Viņš meklēja, kas to parakstījis.

—   'Zermēna Gerēna? Ak, jā!.., Denīzas Olmanes māte … Diez ko viņa grib no manis?

Gerēna kundze paziņoja par savas mātes baroneses d’Okenvilas nāvi — viņa bija mirusi Ruānā, Damietas ielā, astoņdesmitajā mūža gadā. «…es pati gribēju Jums paziņot šo skumjo vēsti, jo Jūs taču esat manas mīļās meitiņas draugs un kādreiz pazināt manu nabaga māmiņu. Es vēl atceros tos laikus, kad Denīza Jūs ņēma līdzi uz Damietas ielu un nabaga māmiņai Jūsu abu tērzēšana sagādāja lielu prieku. Denīza jau tad bija visai pazīstama jauna meitene. Jūs… es nevēlos Jums glaimot, bet gribu, lai Jūs zinātu, cik ļoti nabaga māmiņa Jūs cienīja… Man viņas ļoti pietrūks. Jau vairāk nekā trīsdesmit gadu es katru nedēļu braucu uz Ruānu viņu apraudzīt. Par spīti lielajam vecumam, viņa bija laba padomdevēja… Es domāju, ka manas sāpes nebūtu remdināmas, ja mani neatbalstītu Zoržs, kurš, kā vienmēr, turas lieliski, un manu bērnu mīlestība… Ja Jums kādreiz gadās būt Normandijā un Jūs nebīstaties no vecas sievietes pļāpāšanas, apciemojiet mani; es jutīšos laimīga Jums parādit dažas piemiņas lietas, kas piederēja manai nabaga māmiņai…»

—   Jūs pazināt šo d’Okenvila kundzi?—'Izabella jautāja.

—   Tikpat kā nemaz… Es atceros tikai, ka kopā ar Denīzu vienu vai divas reizes biju minētajā Ruānas mājā, kas bija veca un nolaista .

—   Bet kādēļ tad viņas meita raksta jums tik sentimentālu vēstuli?

—   Lai pažēlotos, — Bertrāns sacīja. — Viņa pieder pie tiem cilvēkiem, kuri ikvienā nelaimē saskata slavas blāzmu … Tas ir vēl jo komiskāk tāpēc, ka, «nabaga māmiņai» dzīvai esot, viņa izturējās pret viņu diezgan cietsirdīgi.

—   Kāpēc cietsirdīgi, Bertrān?

—   D’Okenvili izputēja; turpretī Gerēna kundzei bija daudz naudas, jo viņa izdevīgi apprecējās divas reizes pēc kārtas… Viņa deva mātei iztikas līdzekļus, bet ne vairāk un lika viņai maksāt par šo renti ļoti pazemojošā veidā … ,.Diezgan riebīgi.

Mirkli padomājis, viņš piebilda:

—   Un ne jau tikai pazemojoties vien, arī iztopot.

—   Ko jūs gribat ar to teikt?

—   Tas ir sens stāsts… Sī Gerēna kundze pirmo reizi bija precējusies ar kādu nelaimīgo, kas saucās Erpēns un kas bija Denīzas tēvs… Viņa vīru krāpa sākumā ar kādu virsnieku, vēlāk ar Gerēnu, kurš toreiz vēl bija vecpuisis … Bet, lai slēptu šīs tikšanās, viņai bija nepieciešams alibi… Nabaga labi izdresētā māmiņa slēpa savas meitas melus… Es pat neesmu pārliecināts, vai tieši tur viņa nesatikās ar saviem mīļākiem… Nabaga māmiņā bija ari kaut kas no savedējas.

—   Visās sievietēs ir kaut kas no savedējas, — sapņaini teica Izabella.

—   Par d’Okenvilu māti gan jāteic, — Bertrāns turpināja, — ka šāda līdzdalība nebija nekāds brīnums … Jaunībā tanī novadā par viņu tenkoja, ka viņas «svārki biežāk bijuši gaisā nekā lejā»… Mans tēvs, pats būdams askētisks cilvēks, runāja par viņu diezgan nicīgi… Tik lielu nicinājumu viņa nebija pelnījusi… Viņa bija vienkārši muļķe.

—   Jums jāuzraksta līdzjūtības apliecinājums, Bertrān.

—   Jūs tā domājat?… Ko tad lai es rakstu?… Neviens notikums man nav vienaldzīgāks par šo.

—   Jā, es saprotu, un tomēr ir zināmas pieklājības normas …

Bertrāns nopūtās, apsēdās pie galda un paņēma papīra lapu.

«Dārgā kundze,» viņš rakstīja. «Jūsu vēstule mani dziji aizkustināja. Cik laipni no Jums, ka savās lielajās sāpēs atlicinājāt laiku, lai personiski man pavēstītu bēdīgo vēsti. Jā, es ar skumjām atceros savus pārāk retos apciemojumus Damietas ielā. Skaistā apkārtne, Jūsu nabaga māmiņas sirsnīgais prieks un jaunavīgums, viņas labvēlība pret bērnu, kāds es toreiz biju, vēl šodien atsauc man atmiņā ainas, kuras es nekad neaizmirsīšu. Man labi zināms, cik uzticīga Jūs bijāt savai mātei un ka vienīgi Jūsu meitu sirsnīgā pieķeršanās spēs atgriezt Jūsu dzīvesprieku. Ja man kādreiz gadīsies būt Pondelērā, es noteikti Jūs apciemošu, lai parunātos par bijušo. Pieņemiet, dārgā kundze, manus visdziļākās'-cieņas apliecinājumus …»

Viņš sniedza Izabellai aprakstīto lapu.

—   Izlasiet, — viņš teica, — man liekas, ka tas ir smieklīgi.

Izabella ātri izlasīja vēstuli, tad nopietna un apmierināta atdeva to Bertrānam.

—   Tieši tas, kas vajadzīgs, — viņa teica.

ZAĻA JOSTA

—   Bertrān, —> teica Izabella,

—   vai jūs šovakar nevarētu atnākt mājās ap to laiku, kad pasniegs tēju? Man būs loti patīkami. Es gaidu viesos mazo Natāliju, un man nepatīk tikties ar viņu vienatnē.

Turklāt savā vēstulē viņa raksta, ka grib lūgt jums padomu.

Viņš ieskatījās savā piezīmju grāmatiņā un neapmierināts nopūtās.

—   Tas izjauks visus manus plānus, — viņš teica.

1 — Piedodiet, ka uzstāju, Bertrān, bet es baidos no šīs tikšanās vairāk, nekā jūs varat iedomāties… Ar Natāliju mēs neesam tikušās kopš viņas vīra nāves, un tas, kas ar viņu notika pēc tam, ir tik briesmīgi, ka es nespēju aptvert, kā viņa to pārdzīvoja … Ārprāta lēkme, drāma, bankrots … Mazliet par daudz vienai sievietei… Nav cilvēka spēkos viņu mierināt… Taisnību sakot, es nezinu, ko lai ar viņu runāju.

—   Es arī ne, — Bertrāns teica. — Piekrītiet man, ka tamlīdzīgos gadījumos vislabāk ir runāt pēc iespējas mazāk… Es domāju, ka, ieraudzījusi jūs, viņa apraudāsies… Jūs raudāsiet līdzi… Pēc tam apskaujiet viņu, noskūpstiet, ļaujieties savai sirdsbalsij…

Pēc brīža viņš piebilda:

—   Es ļoti labi saprotu, ka šī tikšanās jums būs sāpīga, es centīšos visu nokārtot, lai būtu kopā ar jums.

Vakarā, dažas minūtes pirms noteiktā laika, Bertrāns ienāca Izabellas mazajā viesistabā.

—   Esmu ļoti satraukta, — viņa teica, — es mēģināju lasīt, bet nespēju domāt ne par ko citu kā vien par šo nelaimīgo … Es raugos uz durvīm, pa kurām, es zinu, viņai jāienāk, un neatrodu vārdus, ko sacīt… Tas ir briesmīgi.

—   Nomierinieties, — Bertrāns teica. — Nekad nevajag iepriekš gatavoties grūtiem pārbaudījumiem … Ieleciet nepatīkamās sarunās tāpat kā labs peldētājs aukstā ūdenī; šis padoms ir aizgūts no Stendāla… Vai tēju jau likāt pasniegt?

—   Jā, es liku Marijai to ienest piecas minūtes pēc Natālijas ierašanās… Ceru, ka svešas sievietes parādīšanās

apturēs pirmās asaru straumes un pēc tam sarunāties būs vieglāk. š 1 ‘

, Bertrāns paņēma grāmatu, atvēra to, tad nopūtās un aizvēra. Abi klusēja. Klusumu pārtrauca īss, bikls zvans. Izabella piecēlās.

—   Tā ir Natālija, — viņa teica.

—   Nomierinieties! — Bertrāns lūdzās.

Viņi izdzirdēja priekšnamā dzidru balsi.

—   Cik pie jums silti! Es novilkšu mēteli.

Durvis atvērās. Uz sliekšņa parādījās Natālija;. viņas glītā seja bija kļuvusi vājāka, bālāka, bet citādi viņa bija maz pārvērtusies un jaunavīga.

—        Sveicināti! — viņa teica. — Ak! Bertrān, cik jauki no jums, ka atlicinājāt man laiku! Neuzdrīkstējos pat cerēt… Cik pie jums ir silts, Izabella …

Kad pēc stundas Bertrāns, izvadījis viešņu, atgriezās viesistabā, Izabella iekaisa dusmās.

—       Tas ir neticami, — viņa teica. — Kā jums šķiet, mīļais? Un es vēl trīcēju bailēs, domājot par šo tikšanos… Vai viņa bilda kaut vārdiņu par savām nelaimēm?

—        Deva tikai neskaidrus mājienus, — Bertrāns sacīja.

—  Laiku pa laikam viņa piebilda: «Manā situācijā …» Bet tik tiešām nekā noteikta… īpaši es nevaru saprast, kādēļ viņa gi'ibēja, lai'es būtu klāt… Viņa vēlējās lūgt man padomu, tā jūs teicāt? … Bet viņa taču neko man nelūdza.

—       Tā nav mana vaina, Bertrān; es jums godīgi pateicu par viņas lūgumu … Es nespēju atgūties … Vai esat kādreiz ko tamlīdzīgu piedzīvojis?… Sī nebeidzamā spriešana par kuplām piedurknēm … Starp citu, vai jūs patiešām tik ļoti jūsmojat par kuplām piedurknēm, kā viņai apgalvojāt?… Līdz šim es domāju, kajums patīk vienīgi tādas kleitas, kas izceļ auguma līnijas.

—        Nu protams, — Bertrāns teica, — bet jūs cietāt klusu, un es gribēju jums palīdzēt.

—   Divas reizes es mēģināju uzsākt sarunu par viņas vīru, — sacīja Izabella. — 1^ reizi viņa izvairījās no atbildes ar bezjūtīgu frāzi un atsāka sarunu par savu nodomu doties ceļojumā uz-Grieķiju, par šo jūras braucienu, par kajīti, kādu viņa sev pasūtīs… Patiesībā viņa laikam nekad nav vīru mīlējusi.

—   Ko var zināt? — Bertrāns teica.

—   Un bērni?… Vai jūs dzirdējāt, ko viņaman atbildēja, kad es ieminējos, ka bērni sniegs viņai mierinājumu? … «Jūs tā domājat?» viņa vaicāja. «Vai jūs pati mīlat bērnus?… Es ne… Reizēm es ieeju viņu istabā. Kad viņi spēlējas, tad vispār nepievērš man nekādu uzmanību „.. Mani tas apbēdina.» Man nebija ko viņai atbildēt… Turpretī, runājot par jūsu pēdējo grāmatu, viņa nespēja vien rimties.

—   Tas nav noziegums, — teica Bertrāns, — var just, ka viņa ir to uzmanīgi izlasījusi.

—   Tieši to jau es viņai nevaru piedot, — sacīja Izabella. — Kā var uzmanīgi lasīt, kad jābūt izmisumā?… Un visbeidzot — šī zaļā josta!… Jūs ievērojāt to?

—   Jā, — sacīja Bertrāns. — Starp citu, šī spilgtā krāsa ir tik skaista uz melnā fona.

—   Skaista, Bertrān! … Var jau būt, bet drīzāk gan apkaunojoša … Kā nu ne? … Viņa pirms trim mēnešiem traģiskos apstākļos zaudējusi vīru un netērpjas sērās! … Ak, es zinu, ka jūs nepievēršat uzmapību šādiem sīkumiem … Es arī ne. Un tomēr jāievēro zināma pieklājība… Sī smaragdzaļā josta!… Nespēju no tās ne acu novērst.

—   Nabaga Izabella, — teica Bertrāns, saņemdams viņu aiz rokas. — Jūs bijāt tik nobažījusies par šo jauko būtni.

—   Viņa nebija pelnījusi… Un kā viņa varēja ēst!… Sākumā es tikko iedrošinājos piedāvāt viņai tasi tējas… Bet viņa nogaršoja visu — gan torti, gan biskvītu… «Jūsu pikantie sendviči ir īsts brīnums,» viņa man teica … Es nezināju, ko atbildēt.

Bertrāns pasmaidīja.

—   Kas gan ticētu, ka vēl šorīt jūs gandrīz vai lējāt asaras viņas dēļ un vēl pavisam nesen, viņu gaidot, drebējāt kā apšu lapai Vai nu redzat, ka man bija taisnība, kad sacīju, ka nekad nevajag uztraukties pirms laika.., īstenība vienmēr atšķiras no mūsu sapņiem un ir vienkāršāka, nekā mēs iedomājamies.

Pēc dažām dienām viņi uzzināja, ka Natālija izdzērusi trīs tūbiņas veronāla un ir mirusi.

NEIJĪ 1 GADATIRGUS

—   Bonivē bija kādus piecus vai sešus gadus vecāks par mani, — Mofrā teica, — viņa karjera bija žilbinoša, strauja, ļjn es vienmēr uzskatīju viņu par savu aizstāvi, nevis par draugu. Man viņam jāpateicas par daudz ko. Kad viņu iecēla par sabiedrisko darbu ministru, viņš atrada man vietu savā kancelejā, bet, kad ministru kabinets lika gāzts, viņš tūlīt iekārtoja mani prefektūras administrācijā.

Kad atkal atguva varu, viņš ieņēma koloniju ministra posteni; man toreiz bija laba vieta Parīzē, un es lūdzu Bonivē mani tur aistāt. Mūsu starpā joprojām valdīja sirsnīgas attiecības, un mēs bieži kopā ar sievām vakariņojām gan mūsu, gan viņa mājās. Nellija Bonivē bija vēl skaista, gadu četrdesmit veca sieviete, kuru vīrs dievināja un kura bija lieliska laulātā draudzene ministram. Es biju precējies jau desmit gadus, un jūs jau zināt, ka mēs ar Madlēnu vienmēr bijām laimīgi.

1 Neiļi pie Sēnas, Parīzes priekšpilsēta netālu no Buloņas meža.

Jūnija sākumā Bonivē laulātais pāris uzaicināja mūs vakariņās kādā no Buloņas meža restorāniem. Mēs bijām seši, un mēs jauki pavadījām vakaru; ap pusnakti nevienam nebija ne mazākās vēlēšanās šķirties. Bonivē bija lieliskā omā un piedāvāja aizbraukt uz Neijī gadatirgu. Viņam patīk, kad varas groži ir viņa rokās, tēlot sultānu Harunu-al-Rašidu1 un dzirdēt, kā, viņam garāmejot, pūlis čukst: «Skatieties, tas ir Bonivē.»

Trīs vairs ne pārāk jauni laulāti pāri, kas veltīgi mēģina tālo bērnu dienu priekos atrast bērnības gadu burvību, radīja diezgan skumīgu iespaidu. Dažādās loterijās mēs vinnējām mandeju cepumus, stikla kuģīšus un piparkūku zvēriņus; mūsu trīs vīrieši šautuvē notrieca kustīgās pīpes un olu čaumalas, kuras meta augšup lēnas ūdens strūklas. Tad mēs pienācām pie riņķveida dzelzceļa, kura sliedes pēc viena vai diviem lokiem zem klajām debesīm nozuda brezenta tunelī. Nellija Bonivē ierosināja pavizināties šajā vilcienā; šķita, ka Madlēnai šī spēle neliekas diez cik jautra un arī spilventiņi neliekas pietiekami spodri, bet viņa negribēja sabojāt visiem svētkus, un mēs nopirkām biļetes. Drūzma uz perona mūsu pulciņu sadalīja divās daļās. Es paliku vienā kupejā ar Nelliju Bonivē.

Mazais vilcieniņš traucās lielā ātrumā, un ceļa līkumi ar nodomu bija izveidoti tā, lai pasažieri kristu cits citam virsū. Jau pirmajā pagriezienā Bonivē kundze gandrīz iekrita man rokās. Tobrīd vilciens ienira brezenta tuneļa tumsā, un es nespēju jums paskaidrot to, kas norisinājās dažās sekundēs. Mūsu rīcība dažreiz nav pakļauta apziņas kontrolei. Viss, ko es varu pateikt, — pēkšņi es jutu Nelliju uzguļamies man uz ceļgaliem, un es sāku viņu glāstīt, kā divdesmit gadus vecs karavīrs glāsta meiteni, ko ir atvedis uz ciemata gadatirgu. Vēl joprojām

1 Haruns-al-Rašids (765—809)—Bagdādes kalifs, kurš naktīs, slepus noklausījās laužu sarunas.

neapzinādamies, ko daru, es meklēju viņas lūpas, un brīdī, kad, nejūtot pretestību, es skūpstīju tās, kļuva atkal gaišs. It kā norunājuši, mēs neparasti strauji atrāvāmies viens no otra un apžilbuši un apstulbuši saskatījāmies.

Es atceros, ka mēģināju toreiz izprast, ko pauda Nellijas Bonivē seja. Viņa sakārtoja matus, nopietni skatījās manī un neteica ne vārda. Mulsas mirklis nebija ilgs. Vilciens jau bremzēja, un pēc brīža mēs visi — Bonivē, Madlēna un mēs abi — sastapāmies uz apaļās platformas.

«Mēs patiešām jau esam par veciem tādām izpriecām,» Bonivē garlaikoti sacīja, «es domāju, ka laiks doties pie miera.»

Madlēna atbalstīja viņu, un mēs aizbraucām līdz Portmaijo, kur šķīrāmies. Skūpstot Nellijai roku, es centos uztvert viņas skatienu; viņa jautri tērzēja ar Madlēnu un aizgāja, nedevusi man nekādu mājienu.

Es nespēju aizmigt. Sis negaidītais piedzīvojums izjauca manas dzīves nosvērto, nevainojamo ritmu. Es nekad nebiju brunču mednieks'— vēl jo mazāk pēc laulībām. Es mīlēju Madlēnu no visas sirds, un mūsu starpā valdīja maiga bezierunu saprašanās. Bonivē es biju sirsnīgi pieķēries, kā arī bezgala pateicīgs viņam. Trakākais, ka, par spīti visam, es degu nepacietībā sastapties ar Nelliju un uzzināt, ko pauž viņas skatiens pēc šī aizmiršanās mirkļa. Pārsteigumu? Dusmas? Jūs jau zināt, kāda muļķīga pašapmierinātība slēpjas pat pieticīgākā vīrieša sirdī. Es iztēlojos ilgi slēptu kaisli, kas pēkšņi gluži nejauši atklājas. Blakus gultā mierīgi elpoja aizmigusī Madlēna.

Nākamajā dienā es biju ļoti aizņemts un man nebija laika atcerēties šo pārsteidzošo notikumu. Dienu vēlāk mani aicināja pie telefona.

«Jums zvana no Koloniju ministrijas,» kāda balss teica. «Palieciet pie aparāta, ar jums runās ministrs … Nenolieciet klausuli!»

Mani kratīja drebuļi. Bonivē nekad pats man nezvanīja.

Ielūgumus un atbildes uz tiem vienmēr nodeva mūsu sievas. Šoreiz būs runa noteikti par šo muļķīgo piedzīvojumu.

«Hallo!» pēkšņi es izdzirdēju Bonivē balsi. «Tas esat jūs, Alofrā? … Vai jūs nevarētu atbraukt pie manis… Jā, steidzīgi… Es jums paskaidrošu, kad tiksimies… Tad uz drīzu redzēšanos! Paldies.»

Es noliku klausuli… Tātad Nellija piederēja pie tām nekrietnajām sievietēm, kas vispirms izaicina vīriešus (jo nu es varēju apzvērēt, ka viņa pati tīšām uzkrita man virsū), bet pēc tam sūdzas vīram: «Vai zini, tu velti tā uzticies Bernāram… Viņš nemaz nav tik padevīgs draugs, kā tu domā …» Nekrietnā suga!

Kamēr „es meklēju taksometru, lai nokļūtu pie Bonivē, es nemitīgi domāju, kas tagad notiks. Divkauja? Man nekas nebija pretī, tas būtu visvienkāršākais atrisinājums, bet kopš kara sākuma neviens vairs necīnās divkaujā. Nē, Bonivē, bez šaubām, apbērs mani pārmetumiem un paziņos, ka mūsu pazīšanās beigusies. Tās būs beigas ne tikai vērtīgai draudzībai, bet, protams, arī manai karjerai, jo Bonivē ir ietekmīgs cilvēks. Visi paredzēja, ka drīz viņš būs premjerministrs. Un kā es izskaidrošu Madlēnai šo nesaprotamo mūsu attiecību pārtraukšanu?

Šādas un līdzīgas vēl drūmākas domas šaudījās manā galvā, kad es braucu uz ministriju. Es aizdomājos tiktāl, ka sāku saprast tos nelaimīgos, kas, nespēdami paciest savu izmisīgo stāvokli, meklē pašnāvībā atbrīvošanos.

Man bija brīdi jāgaida pieņemamā istabā, kas mudžēt mudžēja no lūdzējiem un sekretāriem. Mana sirds dauzījās kā negudra. Es aplūkoju fresku, kurā bija attēloti annamiti1 ražas novākšanas laikā. Beidzot sekretārs nosauca manu vārdu, un es piecēlos. Bonivē kabineta durvis bija tieši man pretī. Vai ļaut viņam runāt? Vai varbūt aizsteigties viņam priekšā ar nožēlas pilnu grēksūdzi?

1 Vjetnamas centrālās daļas iedzīvotāji.

Bonivē piecēlās un stiepa man pretī abas rokas. Labvēlīgā saņemšana mani apstulbināja. Varbūt viņš ir pietiekami gudrs un saprot, ka šis piedzīvojums bija nejaušs un netīšs?

«Vispirms man jāatvainojas,» Bonivē sacīja, «ka atsaucu jūs šurp tādā steigā, bet jūs tūdaļ sapratīsiet, ka lēmums jāpieņem steidzīgi. Lūk, kas par lietu… Jūs jau zināt, ka mums ar Nelliju nākammēnes jādodas garā ceļojumā pa Rietumāfriku… Tas būs inspekcijas brauciens man, bet viņai tūrisma un jaunu atklājumu ceļojums… Es nolēmu ņemt līdzi ne vien ministrijas ierēdņus, bet arī dažus žurnālistus, jo frančiem beidzot ir pienācis brīdis labāk iepazīt savu impēriju… Man jāatzīstas, ka nebiju domājis aicināt līdzi šajā braucienā jūs, jo jūs neesat ne mūsu ministrijas darbinieks, ne žurnālists, turklāt jums ir pašam savs darbs, bet vakarvakarā Nellija man pateica, ka mūsu brauciens notiek gandrīz vai jūsu atvaļinājuma laikā, ka jūs abi ar sievu būsiet viņai daudz tuvāki uri patīkamāki ceļojuma biedri* nekā mūsu_ oficiālā svīta un varbūt jūs interesēs arī iespēja iepazīt Āfriku tik neparastos apstākļos … Tātad, ja jūs piekrītat, jūsu ģimene tiks iekļauta brauciena dalībnieku sastāvā … Taču man tas jāzina tūlīt, jo mani darbinieki šobrīd jau beidz sastādīt sarakstus un maršruta programmas.»

Es viņam pateicos un lūdzu vēl dažas stundas, lai aprunātos ar sievu. Sākumā es gandrīz jau piekritu. Tiklīdz paliku viens, es iedomājos, cik nekautra un riebīga būs šāda mīlestības intriga modrās Madlēnas acu priekšā, turklāt vēl kā Bonivē viesim. Nellija bija skaista, bet es viņu bargi nosodīju. Pusdienu laikā es pastāstīju Madlēnai par piedāvājumu, protams, ne vārda neminot par šā piedāvājuma iemesliem, un mēs kopā pārspriedām, kā pieklājīgāk atteikties no tā. Madlēna bez grūtībām izdomāja kaut kādus pienākumus, un mēs neaizbraucām uz Āfriku.

Es zinu, ka kopš tā laika Nellija Bonivē runā par mani

ne tikvien ar ironiju, bet arī ar manāmu nelabvēlības pieskaņu. Mūsu draugs Lambērs-Leklerks pirms dažām dienām nosauca mani viņas klātbūtnē par iespējamo kandidātu Sēnas departamenta prefekta amatam. Viņa uzmeta lūpu.

«Mofrā!» viņa teica, «kas par iedomām! Viņš ir ļoli jauks, bet viņam trūkst iniciatīvas. Tas cilvēks pats nezina, ko grib.»

Bonivē atbildēja: «Nellijai taisnība,» — un mani neiecēla par prefektu.

MĀCĪBU GADA SĀKUMS

Mazais Alēns bija ļoti jautrs, braucot mašīnā uz staciju. Viņš vēl nekad nebija uz ilgu laiku atstājis mājas, un doma, ka viņš būs pansionārs kādā skolā kalnos, viņam nelikās nepatīkama. Biedri viņam pastāstīja, ka tur jāmācās mazāk nekā licejā. Alēns redzēja direktoru Benzo kungu, kad tas ieradās Parīzē, un viņam direktors likās patīkams un mierīgs.

—   Vai zināt, tēt, Benzo kungs teica, ka ziemas pēcpusdienās stundas tiek atceltas un audzēkņi slido vai slēpo.

—   Es ceru, ka tu mazliet mācīsies arī latīņu valodu, — nopūtās Smita kungs, — tev tas nepieciešams.

Alēns vai dziedāja no prieka, stāvot uz perona pie vilciena jaunajiem, spožajiem vagoniem. Viņš bija lepns par savu jauno smilškrāsas uzvalku, ādas čemodānu, kastaņbrūnajiem cimdiem un it īpaši tāpēc, ka dodas ce|ojumā divatā ar tēvu.

—   Ko mēs darīsim vilcienā, tēt?

—   Es paņēmu līdzi darbu, draudziņ… Tev, ja vēlies,

—   Es vismaz ceru … Tavs draugs ir mazliet jucis …

—   Nē, nav jucis… Zināt, tētiņ, viņš saka — ja viņa māte spētu iedomāties turienes dzīvi, kautiņus ar lielajiem un vakarus, kad viņš gultā raud, diez vai viņai būtu drosme sūtīt viņu atpakaļ uz skolu …

—   Aizved mani pie tās dāmas.

Kiriļina kundze bija neparasti daiļa. Maigā balsī viņa izteica smalkus un skumīgus spriedumus par bērnību. Bertrāns apsēdās un vairs neizgāja no kupejas. Kad parādījās kalpotājs, viņš nopirka četrus talonus, un ceļotāji pusdienoja kopā. Apklusušie bērni klausījās, kā vecāki min grāmatu virsrakstus, mūziķu vārdus. Viņi jutās aizmirsti. Laiku pa laikam Zans Luijs palūkojās uz Alēnu un viņa skatiens it kā teica: «Redzi, kāda viņa ir…» Pēc pusdienām Bertrāns, daudz neprātodams, iegāja Kiriļina kundzes kupejā un bērni devās rotaļāties gaitenī.

—   Mūsu dēli labi saprotas, — viņa teica. — Es ceru, ka viņi tur kalnos drīkstēs satikties.

Bertrāns Smits šaubījās.

—   Atvainojiet, ka uzdrošinos runāt ar jums par tematu, kas uz mani neattiecas, — viņš teica, — bet gluži nejauši man to liek darīt mūsu bērnu vaļsirdība… Jūs droši vien nenojaušat, kāds ir jūsu dēla noskaņojums… Vai zināt, ko viņš teica manējam?

Kiriļina kundze likās satriekta. Pa kupejas logu varēja redzēt, kā pakalnus nomaina kalni, egles — ozoli, mazās kalnu mājiņas — daudz lielākas mājas, kalnu strautus — upes.

—   Ak dievs! — viņa teica. — Tas taču ir briesmīgi… Nabaga mazulis… Es jutu gan, ka skolā viņam diez kā nepatīk, bet domāju, ka tas ir viņa slinkuma dēļ… un īpaši greizsirdības dēļ… Viņš ienīst manu vīru un netaisni, jo ko gan es iesāktu mājās bez vīrieša? Drīz vien arī viņam mans vīrs būs noderīgs,,.

—   Nu protams, — Bertrāns teica, — bet jūsu dēls ir vēl bērns, viņš nesaprot.

Viņas acis bija asaru pilnas.

—   Ko lai dara? — viņa vaicāja. — Vai domājat, ka man vajadzētu atteikties no šī nodoma un vest viņu atpakaļ uz Parīzi? Mans vīrs būs Joti dusmīgs… Viņš saka, ka es lutinu Zanu Luiju un ka dzīvei viņš būs pilnīgi nesagatavots… Es domāju, ka viņam ir taisnība. Zans Luijs ir mazs puisēns ar pārāk dzīvu iztēli… Kopš manām laulībām viņš iedomājies, ka ir upuris… Taru tā nav taisnība, it nemaz ne, bet kad bērns ir ko ieņēmis galvā…

Kiri|ina kundze un viņas dēls izkāpa kādas divas vai trīs pieturas pirms Bertrāna. Kad viņi bija prom, Alēns diezgan ilgi klusēja.

—   Tēt, — viņš beidzot teica, — ja lielie būs pārāk nežēlīgi, es jums sūtīšu telegrammu, un jūs atbrauksiet man paka|, vai ne?

SLAVENĪBAS PIEDZIMŠANA

Gleznotājs Pjērs Dušs patlaban beidza gleznot kluso dabu — puķes aptiekas zā u pudelītē un baklažānus šķīvī —, kad rakstnieks Po s Emīls Glēzs ienāca viņa darbnīcā. Kādu brīdi Glēzs vēroja, kā draugs strādā, tad skaļi teica:

—   Nē.

Gleznotājs pārsteigts pacēla galvu un uz mirkli pārtrauca baklažāna spodrināšanu.

—   Nēl — atkārtoja Glēzs. — Nē! Tev nekas nesanāks. Tev ir amats, tev ir talants, tu esi godavīrs. Bet tavas

gleznas ir neizteiksmīgas, vecīt. Tās nepārsteidz un neapžilbina. Salonā, kur izstādīti pieci tūkstoši audeklu, tavas gleznas nepiesaistīs snauduļojošu apmeklētāju… Nē, Pjēr Duš, tev nekas nesanāks. 2ēl gan.

—   Kāpēc ne? — Godīgais Dušs nopūtās. — Es gleznoju to, ko redzu; es cenšos izteikt, ko jūtu.

—   Tieši par to jau ir runa, mans nabaga draugs. Vecīt, tev taču ir sieva, sieva un trīs bērni. Katram no viņiem dienā nepieciešamas trīstūkstoš kalorijas. Bet gleznu ir vairāk nekā pircēju, un muļķu ir vairāk nekā īstu mākslas pazinēju. Nu saki man, Pjēr Duš, — kādā veidā tu domā izkulties no nezināmo, neveiksmīgo pūļa?

—   Ar darbu, — Pjērs Dušs atbildēja, — un ar savas mākslas patiesumu.

—   Esi vienreiz nopietns. Vienīgais līdzeklis, kā pamodināt muļķus, Pjēr Duš, — izšķirties par kādu traku izlēcienu. Paziņo visiem, ka tu dosies gleznot uz Ziemeļpolu. Pastaigājies ēģiptiešu faraona drēbēs. Nodibini kādu jaunu skolu. Sajauc vienā juceklī dažādus zinātniskus vārdus, piemēram, eksteriorizācija, dinamisms, zemapziņa, abstraktums, un sastādi manifestu. Noliedz kustību vai miera stāvokli, baltu vai melnu, apli vai kvadrātu. Izdomā kaut kādu jaunhomērisku glezniecību, kas atzīst tikai sarkanos un dzeltenos toņus, vai arī cilindrisku glezniecību, vai astoņstūrainu glezniecību, vai glezniecību četrās dimensijās…

Sajā momentā kāda īpatnēja un maiga smarža vēstīja par Kosņevskas kundzes ierašanos. Viņa bija skaista poliete, un Pjērs Dušs dievināja viņas vizbulīšu zilās acis. Viņa abonēja dārgus žurnālus, kas par labu samaksu publicēja šedevru reprodukcijas, kuru autori bija trīs gadus veci bērni; starp tiem viņa neatrada godavīra Duša vārdu un nicināja viņa darbus. Atlaidusies uz dīvāna, viņa uzmeta skatienu iesāktajam audeklam, sapurināja gaišos matus un, mazliet sapīkusi, pasmaidīja.

—   Vakar, — viņa iesāka savā dziedošajā un jaukajā balsī, — es biju aizgājusi apskatīt nēģeru senās mākslas izstādi. Ak, kas par ekspresiju, kāds lidojums, kāds spēks!

Gleznotājs atnesa un parādīja viņai kādu portretu, ar kuru pats bija apmierināts.

—   Jauks, — viņa negribīgi teica. Tad aizgāja vīlusies, skaļa, dziedoša, atstādama aiz sevis veselu smaržu mākoni.

Pjērs Dušs iemeta paleti kaktā un atkrita uz dīvāna.

—   Es kļūšu par apdrošināšanas inspektoru, bankas ierēdni vai policistu, — viņš teica. — Glezniecība ir visdraņķīgākais no visiem amatiem. Panākumus, par kuriem jāpateicas dīkdieņiem, gūst tikai krāpnieki. Kritiķi nevis cildina meistarus, bet gan uzmundrina nejēgas. Man pietiek, es atsakos.

To visu noklausījies, Pols Emīls aizkūpināja cigareti un diezgan ilgi pārdomāja.

—   Vai tu spēsi, — viņš beidzot jautāja, — svinīgi paziņot Kosņevskai un vēl dažiem citiem, ka jau desmit gadu strādā pie jaunas glezniecības manieres izveidošanas?

—   Es?

—   Klausies… Es sacerešu divus aspratīgus rakstus, kuros informēšu mūsu «eliti», ka tu dibini «ideoanalitisku» glezniecības skolu. Pirms tevis portretisti savā nezināšanā pamatīgi pētīja cilvēka seju. Kādas muļķības! Nē, vienīgais, kas patiešām raksturo cilvēku, ir idejas, kādas viņš mums ierosina. Piemēram, pulkveža portretā: tajā ir zils un zeltains fons, piecas milzīgas uzšuves, vienā gleznas stūrī zirgs, bet otrā — krusti. Rūpnieka portretā: fabrikas skurstenis un sažņaugta dūre uz galda. Vai tagad, Pjēr Duš, tu saprati, kas tev jādod pasaulei, un vai tu vari mēneša laikā uzgleznot kādus divdesmit ideoanalītiskos portretus?

Gleznotājs skumji pasmaidīja.

—    Vienā stundā, — viņš atbildēja. — Bet bēdīgākais, Giēz, ir tas, ka iecere varbūt izdotos, ja es būtu cits cilvēks.

—   Pamēģināsim.

—   Es neprotu pašapzinīgi tērgāt.

—    Tādā gadījumā, vecīt, katru reizi, kad tev lūgs ko paskaidrot, tu nesteidzīgi aizkūpināsi pīpi, izpūtīsi dūmu grīsti tieši jautātājam sejā un teiksi šādus vienkāršus vārdus: «Vai jūs kādreiz esat redzējis, kā plūst upe?»

—   Un ko tas nozīmē?

—    Itin neko, — teica Glēzs. — Taču viņi domās, ka tava atbilde ir ļoti svarīga, un, kad viņi būs tevi atklājuši, izskaidrojuši, apjūsmojuši, mēs izstāstīsim viņiem par šo joku un pamatīgi uzjautrināsimies par viņu apmulsumu.

Pēc diviem mēnešiem Duš.a gleznu izstāde guva lielus panākumus. Skaļi trallinādama un uzvēdīdama smaržu mākoni, Kosņevska kundze ne soli neatgāja no sava jaunā elka.

—    Ak! — viņa nemitīgi atkārtoja. — Ķāds spēks! Kāds jūtu dziļums! Kāds lidojums! Kā gan jūs, dārgais, ieguvāt šos apbrīnojamos vispārinājumus?

Gleznotājs brīdi klusēja, aizkūpināja pīpi, izpūta biezu dūmu mutuli un teica:

—    Vai jūs, kundze, kādreiz esat redzējusi, kā plūst upe?

Skaistās polietes lūpas aizgrābtībā iedrebējās, solot viņam dziedošu un daudzsološu laimi.

Jaunais, švītīgais Strunskis, kas bija ģērbies mētelī ar trušādas apkakli, sarunājās kādas apmeklētāju grupas vidū.

—   Ļoti spēcīgi, — viņš teica. — Ļoti spēcīgi. Tomēr

sakiet man, Duš, — no kurienes jūs guvāt šo atklāsmi?

Vai no maniem rakstiem?

Pjērs Dušs šoreiz ļoti ilgi klusēja, iepūta Strunskim

tieši sejā milzīgu dūmu grīsti un teica:

—   Vai jūs, mans dārgais, kādreiz esat redzējis, kā upe plūst?

—   Lieliski pateikts, — otrs piekrita. — Lieliski!

Tobrīd pazīstams gleznu tirgotājs, pēc tam kad bija apstaigājis darbnīcu, paņēma gleznotāju aiz rokas un ievilka kaktā.

—   Duš, dārgais draugs, — viņš teica, — jūs esat īsts viltnieks. Ar to var taisīt karjeru. Atstājiet savus darbus man. Tikai nemainiet stilu, kamēr neesmu jums teicis, ka jāmaina, un es pirkšu no jums piecdesmit gleznu gadā…

Ne vārda neatbildējis, Dušs smēķēja, un viņa skatiens bija neizdibināms.

Pamazām visi atstāja darbnīcu. Pols Emīls Glēzs aizvēra durvis pēdējam apmeklētājam. Uz kāpnēm vēl varēja dzirdēt apbrīnas pilnus čukstus, kas pamazām kļuva klusāki. Palicis divatā ar gleznotāju, rakstnieks priecīgs sabāza rokas kabatās.

—   Nu, vecīt! — viņš teica. — Liekas, ka viņi ir pilnīgi mūsu pusē? Vai dzirdēji, ko teica tas mazais ar trušādas apkakli? Un skaistā poliete? Un tās trīs daiļās meitenes, kuras visu laiku atkārtoja: «Kas neredzēts! Kas neredzēts!» Ak, Pjēr Duš, es zināju, ka cilvēces muļķība ir bezgalīga, bet šodien redzētais pārspēj visas manas cerības.

Viņam uznāca nevaldāma smieklu lēkme. Gleznotājs sarauca uzacis un, redzēdams, ka draugs joprojām kratās smieklos, pēkšņi teica:

—   Muļķis!

—       Es — muļķis? — dusmīgi iesaucās rakstnieks. — Šodien man izdevās lieliskākais joks kopš Biksiū laikiem.,.

Gleznotājs uzmeta lepnu skatienu divdesmit analītiskiem portretiem un aizrautīgā pārliecībā teica:

—   Jā, Glēz, tu esi muļķis. Sajās gleznās kaut kas ir,,,

Apstulbis rakstnieks vērās savā draugā.

—       Tas tik ir joks!… — viņš norūca. — DuŠ, atceries taču! Kas tev ieteica jauno glezniecības manieri?

Tad Pjērs Dušs mirkli klusēja un, izpūzdams no savas pīpes milzīgu dūmu vērpeti, teica:

—   Vai tu kādreiz esi redzējis, kā plūst upe?

GODS

—     Vīriešiem, — viņa teica, — piemīt savdabīga goda izpratne, ko es cienu, bet ko man dažreiz grūti saprast. Kad es apprecējos, Žaks iepazīstināja mani ar Benāru — savu labāko draugu. Sākumā viņš man šķita ass, gandrīz naidīgs un nemaz nepatika. Tikai pēc vairākiem mēnešiem es pamazām pie viņa pieradu. Tad mēs kļuvām ļoti tuvi draugi, un es uzskatīju viņu par savu brāli. Kādu vakaru, kad izbraucām mašīnā visi trīs, viņš diezgan ilgi sēdēja man cieši blakus, un es zināju, ka tas bija patīkami mums abiem. Kopš šīs dienas viņa attieksme pret mani mainījās. Viņš kļuva maigs, uzmanīgs, tad pazemīgs.

Es nekā nedarīju, neteicu nekā tāda, kas uzvedinātu

viņu uz domām, ka es viņu mīlu. Kamēr vien bija iespējams, es izlikos, ka uztveru viņa kaisli paustās jūtas kā sirsnīgu draudzību. Beidzot — mana vīra prombūtnes laikā viņš nāca pie manis katru vakaru. Viņš nemitīgi atkārtoja, ka ir nelaimīgs, ka es esmu pirmā sieviete, kuru viņš ir patiesi iemīlējis, ka viņš nemitīgi domājot par pašnāvību un ka reiz, iznācis no manas mājas, viņš ielēkšot Sēnā. Kad redzēju viņu tik noskumušu un vaļsirdīgu, man galu galā sametās viņa žēl. Es kļuvu par viņa mīļāko. Tad es viņu vēl nemīlēju; es vienīgi baidījos, ka viņš patiesi sev ko nenodara. Bet, tiklīdz viņš kļuva par manu mīļāko, es viņam pieķēros.

Pēc divām nedēļām atgriezās mans vīrs. Pati brīnījos, ar kādu degsmi es stāstīju par savu dzīvi viņa prombūtnes laikā. Viņš nekā nemanīja, un viss būtu labi, ja Benāru nesāktu mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Viņš man teica, ka viņu pārņem šausmas, iedomājoties, ka viņš ir nodevis savu draugu, ka viņš tā vairs nespēj dzīvot, ka gods neļauj viņam turpmāk spiest mana vīra roku, ja viņš joprojām paliek mans mīļākais. Es ieteicu viņam vairs nesatikties ar manu vīru; viņš atbildēja, ka tas neesot iespējams, jo attiecību pārtraukšana visskaidrāk norādīšot uz mūsu uzvedību, un ar tādu izvairīšanos viņa gods netikšot glābts. Viņš teica, ka atkal vēloties būt mans draugs tāpat kā senāk un aizmirst visu, kas starp mums bijis.

Es apbrīnoju Benāra izturēšanos, un dažas dienas man bija patīkami apzināties, ka mans mīļākais ir cēls cilvēks un īsti varonīgs draugs. Es nedomāju, ka viņa sirdsapziņas pārmetumi būs ilgstoši. Es ticēju, ka, tiklīdz gadījums ļaus mums pabūt divatā, viņš nespēs pretoties kārdinājumam un saņems mani savās stiprajās rokās, un par sevi man jāsaka — es biju cieši nolēmusi šo sakaru turpināt. Bet pagāja dažas nedēļas; es pārliecinājos, ka Benārs ir uzticīgs savam lēmumam un izvairās ierasties

pie mums tad, kad nav pilnīgi pārliecināts, ka mans virs mājās.

Man likās, ka viņa sirdsapziņa nebūs nepielūdzama, ja pati izkārtošu mūsu satikšanos. Es izlūdzos Zakam, kurš man bezgala uzticējās, lai atjauj man vienai pavadīt dažas dienas pie jūras, un lūdzu Benāru man pievienoties. Viņš atrakstīja man cildenu, pārmetumu pilnu vēstuli. «Nevajag atņemt man drosmi,» viņš rakstīja. «Upuris jau tā ir pietiekami smags,» — tādēļ viņš uzdrošinoties arī no manis prasīt vairāk piesardzības un savaldības.

Es atgriezos mājās tik satriekta, ka vīrs, ieraugot manu izmocīto seju, tūlīt saprata, ka mani ir satraucis kāds bēdīgs notikums. Es raudāju dienu un nakti, es biju slima, sacīju, ka nopirkšu revolveri. Zaks bija pietiekami veikls, uzmanīgs, un beigu beigās es visā atzinos, lūdzu ļaut man no viņa šķirties.

Sākumā viņa dusmas un izmisums bija neremdināmi. Bet pēc tam, kad bija mani simtiem reižu izjautājis un pārliecinājies, ka Benārs ar mani vairs nesatiekas, Zaks pārvarēja savas bēdas un raizējās vienīgi par mani. Viņš man sacīja, ka pats runās ar Benāru un, ja tas gribēs saistīt savu dzīvi ar manējo, piekāpsies, jo nav no tiem vīriem, kas ar varu noturēšot sievieti pret viņas gribu. Vārdu sakot, viņa uzvedība un vārdi bija tik pieklājīgi, kādus varētu vēlēties vismaigākās un prasīgākās būtnes.

Pats par sevi saprotams, ka es nepiedalījos sarunā, bet es uzzināju no Zaķa un arī no Benāra vēstules, ka tā bijusi lieliska un, kā sacīja mans vīrs, noritējusi «ļoti augstā līmenī». Katrs no viņiem piedāvāja uzupurēties un nozust — ne jau nonāvējoties, jo abi uzskatīja, ka vīrietis pat izmisumā spēj padarīt savu dzīvi cēlu un derīgu, bet gan aizbraucot no Francijas uz tik ilgu laiku, cik nepieciešams. Pēc ilgas un nesavtīgas cīņas viņi vienojās, ka man būs labāk, ja es palikšu pie vīra. Tātad jābrauc prom Benāram.

Pēc tam es uzzināju, ka viņš gan bija vienojies ar Zaķu, tomēr atteicās no nodoma aizbraukt no Parīzes. Viņš vienīgi parūpējās par to, lai nekad mani nesatiktu. Par spīti Zaķa labsirdībai, es esmu ļoti nelaimīga un dažreiz domāju, ka man labāk patiktu sastapt vīriešus, kuri nav varoņi. Dažreiz es arī domāju, ka tas viss bija netaisni. Jo Renārs pats pārvērta manu draudzību pret viņu par mīlestību, kad man pret viņu nebija nekādu maigu jūtu. Es labi saprotu, ka vīrietis nespēj visu laiku domāt par savu godu, bet, ja viņš atceras to pārāk vēlu vai arī tikai retumis, sievietēm tas ir visai bēdīgi.

MELNĀS MASKAS

Jau sen es vēlējos iepazīties ar Valteru Kūperu. Man patika viņa grāmatas. Pēc Kiplinga neviens labāk par viņu nav stāstījis par dzīvniekiem; tikai Kūpera grāmatās mēs iepazīstam nevis mežonīgos Āzijas džungļus, bet gan dienvidu grāfistu miklos, puķu pilnos mežus, kur dzīvo truši un lapsas.

Angļu rakstniekus nav viegli satikt. Daudzi no tiem dzīvo laukos un nekad nebrauc uz Londonu. «Rakstniecība» šeit neveido eliti, kam ir savi mācekļi, meistari, likumi, kā tas ir Francijā, un Valteru Kūperu pat šajā zemē, kur ciena brīvību, uzskata par mežoni.

—   Jums būs grūti viņu notvert, — man sacīja lēdija Selforda, kas, tāpat kā es, viņu apbrīnoja. — Viņš ar sievu dzīvo kādā Safolkas ciemā nelielā lauku kotedžā… Viņu ģimenes atbalstīja puritāņus, divi vectēvi bija ministri protestanti… Miriama Kūpera valkā garas, maisveidīgas kleitas līdz pat zemei… Viņa ir ļoti skaista,.. Man šķiet, ka viņa vispār nekad nerunā.,.

Sāds raksturojums tikai palielināja manu vēlēšanos iepazīties ar Kūperiem. Reiz, braucot ar mašīnu, es izmantoju izdevību un apstājos tajā ciemā. Vietējie iedzīvotāji, kuriem es prasīju ceļu, nezināja; ka viņu vidū dzīvo slavenība. Tomēr miesnieks man pateica Kūperu adresi, jo tie bija viņa klienti.

—   Vai jūs patiešām domājat rakstnieku Valteru Kūperu? — es jautāju.

—   To es nepateikšu, — viņš teica. — Bet viņš ir vecās misis Kūperas brāļadēls.

Es gāju pa miesnieka norādīto ceļu, kas nepārtraukti līkumoja starp dzīvžogiem, aizvezdams mani beidzot līdz spraugai. No turienes maza taciņa šķērsoja puķēm piedēstītu mežu. Sārtu, oranžu, ugunssarkanu un laša krāsas rododendru krūmi bija tik veiksmīgi sastādīti zem kokiem, ka likās — pati daba tos tur iestādījusi. Mazā mājiņa, burvīga savā pieticībā, bija klāta ar salmu jumtu…

Durvis atvēra Miriama Kiīpera. Kā jau lēdija Selforda man teica, viņai bija mugurā gara muslīna kleita un balts priekšauts. Viņas seja bija satriecoši skaidra, gandrīz nereāla. Viņa noklausījās manu atvainošanos ar tādu izteiksmi, it kā nenieka no tās nesaprastu, un pēkšņi kāda teikuma vidū aizbēga kā iztramdīts dzīvnieks, saukdama:

—   Valter!

Valtera Kūpera garā auguma kustības bija neveiklas, viņa dzeltenīgā veste nospeķota un vietām pat dižciltīgi izdilusi. Viņš klusuciezdams labvēlīgi noklausījās manus paskaidrojumus un ar mājienu aicināja mani ienākt istabā, kurā strādāja. Baltie koka plaukti bija grāmatu pilni. Mums ienākot, cilvēks, kas bija pētījis to nosaukumus, pagriezās. Kūpers iepazīstināja ar viņu; tas bija pazīstams kritiķis. Pēc tam viņi turpināja sarunu, kuru es biju pārtraucis; viņi runāja par peonijām un par to, cik dziļi tās jāstāda.

Tas gan var likties dīvaini, bet šis apciemojums bija sākums ilgai draudzībai. Kūperi apciemoja mani Parīzē, kad caurbraucot devās uz Tamarisu, kur pavadīja ziemu.

Es savukārt dažreiz pavadīju nedējas nogales pie viņiem Safolkā. Bet, par spīti šai draudzībai un acīm redzamam atkalredzēšanās priekam, ar kādu viņi mani ik reizi sagaidīja, es nezināju par šo laulāto pāri daudz vairāk kā mūsu pazīšanās pirmajā dienā. Starp citu, šķita, ka viņi nespēj sarunāties ne viens ar otru, ne ar svešiem cilvēkiem. Vakaros savā nelielajā mājā viņi mēdza apsēsties blakus uz dīvāna ar seju pret uguni un maigi glāstīt viens otram plecus.

Es domāju, ka viņi iriilēja viens otru.

Es neredzēju viņus visus kara gadus. Ap 1920. gadu lēdija Selforda man atrakstīja, ka rīkošot balli par labu kādai slimnīcai un, ja es šajā laikā būšu Londonā, viņa priecāšoties mani redzēt.

Pirms ieiešanas katram viesim bija jāatsedz seja namamātes priekšā, tad masku atkal varēja uzlikt un nenoņemt visu vakaru.

—   Good evening,1 — man sacīja lēdija Sclforda. — Kā noritēja pārcelšanās?… Vai pārāk stipri nezvalstīja? … Ak! Man tūlīt jāiepazīstina jūs ar sievieti, kura jūs interesēs.

Viņa paņēma mani pie rokas, atstāja savu posteni un ilgi meklēja viesu drūzmā.

' Labvakar (anfļl.).

—   AI Tepat jau ir,.. — viņa beidzot teica.

Viņa nosēdināja mani blakus liela auguma sievietei melnā maskā kā visiem un nozuda. Apmulsis un satraukts es sacīju:

—   Lūk, cik sarežģīti… Kā jau norāda mans akcents, es esmu francūzis… Droši vien es nekad jūs vairs nesastapšu… Tādēļ izstāstīšu jums vislielākos un skumjākos noslēpumus, kurus parasti pa sapņiem uztic rēgiem.

Manai sarunu biedrenei bija kustīgas, izteiksmīgas rokas. Viņa asprātīgi iesaistījās spēlē. Sākumā viņa šķita manai gaumei pārāk dedzīga. Viņa atzina mežonīgas vēlmes, izsakoties tajā naivi zinātniskajā valodā, ar kādu Freids un viņa piekritēji toreiz baroja anglosakšus. Bet drīz vien viņa 1 ik interesanti stāstīja par sievietes dzīvnieciskajiem instinktiem, par sakarībām starp mīlestību un dabu, par dīvainām un jutekliskām grāmatām, kuras viņai patika, ka galīgi mani iekaroja.

—   Kas jūs esat?… — es lūdzos. — Kaut kas no jūsu stāstītā man liek domāt, ka 'jūs mani pazīstat… Bet es nekad neesmu dzirdējis jūsu balsi… Vai jūs nevarat uz brīdi noņemt masku? Jūs pagriezīsiet galvu… Nē?… Es jūs nekad vairs neredzēšu? Vēl nekad saruna man nav sagādājusi tik daudz prieka.

—   Es pavadīju brīnišķīgu vakaru, — viņa sacīja pieceļoties. — Brīnišķīgu… Bet ir jāprot laikus apstāties.

Viņa iejuka pūlī, un es nedarīju nekā. lai viņu panāktu.

Tikai pēc desmit gadiem lēdija Selforda man atklāja, ka mana sarunu biedrene maskā bijusi Miriama Kūpere. Es viņu pēc tam vēl daudzreiz satiku, un, kā vienmēr, viņa bija mēma, draudzīga un bikla.

Par Valteru man jāsaka — pagājušā nedēļā es atklāju, ka arī viņš mēdz būt pļāpīgs, kad ir iereibis.

IRĒNA

—   Es esmu priecīga, ka šovakar mēs kaut kur kopā aiziesim, — viņa teica. — Nedēļa bija grūta. Tik daudz darba un vilšanos… Bet jūs esat šeit, es vairs nebēdāju par to… Klausieties… Aiziesim noskatīties kādu brīnišķīgu filmu…

—   Nemaz neceriet, — viņš sabozies norūca, — ka šovakar jūs aizvilksiet mani uz kino.

—   Zēl gan, — viņa noteica. — Es jau iepriekš priecājos, ka noskatīšos šo filmu kopā ar jums… Bet nekas… Es Monparnasā zinu kādu jaunu naktsbāru, kurā dejo burvīgi Martinikas nēģeri.

—   To nu gan ne! — viņš svarīgi noteica. — Tikai ne melno mūziku, Irēna… Man tā jau līdz kaklam.

—   Un ko tad jūs gribat darīt? — Irēna jautāja.

—   Jūs labi zināt, — viņš teica. — Es gribu vakariņot mazā, klusā restorānā, parunāties, aiziet pie jums, atlaisties uz dīvāna un sapņot…

—   Nu nē! — Irēna savukārt teica. — Nē!… Jūs esat pārāk liels egoists, mans dārgais… Vai jūtaties pārsteigts? Tas tāpēc, ka neviens jums nekad nav teicis taisnību… Neviens… Jūs esat pieradis, ka sievietes izpilda katru jūsu vēlēšanos gluži kā likumu… Jūs esat līdzīgs mūsdienu sultānam… Jūsu harēms ir atvērts… Tas izpleties desmit valstīs… Bet tas ir harēms… Sievietes ir jūsu verdzenes… Un jūsējās vairāk par citām… Ja jūs vēlaties sapņot, viņām jāraugās, kā jūs sapņojat. Ja jūs vēlaties dejot, viņām jākustas. Ja jus esat uzrakstījis četras rindiņas, viņām tās jānoklausās. Ja jūs gribat izklaidēties, viņām jāpārvēršas par Seherezādēm… _ Es jums vēlreiz saku «nē», mans dārgais!… Vismaz viena sieviete pasaulē nepakļausies jūsu kaprīzēm…

Irēna apstājās un jau maigākā tonī turpināja:

—   Cik skumji, Bernār!.,. Es tā priecājos, ka jūs redzēšu… Es domāju, ka jūs palīdzēsiet man aizmirst nepatikšanas… Un jūs atnākat un domājat vienīgi par sevi… Ejiet prom… Jūs nāksiet atpakaļ, kad iemācīsieties «saprast, ka pasaulē dzīvo vēl citi cilvēki»…

Visu nakti Bernārs valstījās pa gultu un skumīgi domāja. Irēnai bija taisnība. Viņš ir nekrietns. Viņš ne tikai krāpa un pameta Alisi, kas bija maiga, uzticīga un padevīga sieva, bet viņš krāpa, viņu nemīlēdams. Kādēļ viņš tā darīja? Kādēļ šī nepieciešamība uzvarēt un valdīt? Kādēļ šī nespēja «saprast, ka pasaulē dzīvo vēl citi cilvēki»? Domājot par pagātni, viņš atcerējās grūto jaunību, no pieejamās sievietes. Viņa egoismā bija kaut kas no atriebības, viņa cinismā — kaut kas no kautrības. Bet šīs jūtas nebija īpaši cēlas.

«Cēlas?» viņš domāja. «Es kļūstu pliekans. Jābūt cietsirdīgam. Mīlestībā tiek aprfts tas, kurš pats ir vājš. Un tomēr reizēm piekāpjoties tu jūties atbrīvots, pats kļūstot vājš, tu meklē laimi otra cilvēka laimē.»

Arvien retāk un retāk pa ielu aiztrauca pēdējās mašīnas… Meklēt laimi otra cilvēka laimē? Vai viņš nespēja to? Kurš viņam lēmis būt tik cietsirdīgam? Vai katram vīrietim nav tiesību jebkurā brīdī sākt dzīvi no jauna? Un vai šai jaunajai lomai viņš var atrast labāku partneri par Irēnu? Aizkustinošā Irēna ar savu vienīgo vakartērpu, salāpītām zeķēm, novalkāto mēteli. Skaistā un nabadzīgā Irēna. Tik augstsirdīga savā nabadzībā. Vairākkārt viņš pārsteidza Irēnu palīdzam par viņu vēl nabagākiem krievu studentiem, kuri bez viņas palīdzības nomirtu badā. Sešas dienas nedēļā viņa strādāja kādā veikalā, viņa, kas pirms revolūcijas tika audzināta kā princese… Viņa nekad par to nerunāja. Irēna… Kā gan viņš drīkstēja aizliegt viņai brīvā vakara naivos priekus?

Trokšņaini pabrauca garām pēdējais autobuss, iešķindējās logu rūtis. Nu vairs pat mazākais troksnītis netraucēs nakts mierīgo dusu. Nomocījies pats ar savām domām, Bernārs mēģināja aizmigt. Pēkšņi viņu pārņēma bezgalīgs miers. Viņš bija izlēmis. Viņš veltīs sevi Irēnas laimei. Viņš būs viņai maigs, uzticīgs, padevīgs draugs. Jā, padevīgs, šis lēmums viņu ļoti nomierināja, viņš tūlīt aizmiga.

Nākamajā rītā pamostoties viņš bija laimīgs. Viņš piecēlās un, pie sevis dungodams, saģērbās; tā viņš nebija darījis ķopš pusaudža gadiem.

«Šovakar,» viņš nodomāja, «es iešu pie Irēnas, lai izlūgtos piedošanu.»

Kad Bernārs seja kaklasaites mezglu, iezvanījās telefons.

—   Hallo! — sacīja Irēnas dziedošā balss. — Tas esat jūs, Bernār? Klausieties… Es nevarēju iemigt… Mani moka nožēla… Kā es izturējos pret jums vakarvakarā… Piedodiet man! Es nezinu, kas man bija uznācis…

—  Gluži otrādi, tas biju es, — Bernārs teica. — Irēna, es visu nakti sev zvērēju, ka mainīšos.

—   Kāds neprāts! — viņa teica. — To nevajag darīt… Nē, nē! Jūs mīl, Bernār, tieši šo kaprīžu, prasību, izlutināta bērna rakstura dēļ… Tas taču ir tik patīkami, kad vīrietis piespiež sievieti uzupurēties… Es gribēju teikt, ka šovakar esmu brīva un neuzspiedīšu jums nekādu programmu … Esmu jūsu rīcībā …

Nolicis klausuli, Bernārs skumji pašūpoja galvu.

SARGEŅĢELIS

Velfīfs Marionai un Pjēram Klodeliem

Kad trīsdesmit gadu vecumā nomira Zanna Bērto, mēs visi nodomājām, ka Viktora Bērto karjera ir beigusies. Būdams strādīgs, neatlaidīgs puisis, viens no labākajiem savas paaudzes oratoriem, Viktors likās kā radīts, lai kjūtu par izcilu politiķi. Taču tie, kas, tāpat kā es, mācījās ar viņu vienā licejā vai dienēja kopā armijā, pārāk labi zināja viņa vājības un nespēja noticēt, ka viņam ir valstsvīra talants. Ļaut sevi ievēlēt par deputātu, pārsteigt Palātu ar savu pašapzinīgo pļāpāšanu — jā, mēs, protams, zinājām, ka uz to Bērto ir spējīgs. Taču mēs nevarējām iedomāties, ka viņš varētu vadīt kādu ministriju, sadarboties ar kolēģiem, iegūt vispārēju cieņu. Viņa kļūdas bija tikpat spožas kā viņa panākumi. Viņš pārāk aizrāvās ar sievietēril un spēja valdzināt ar tik naivu uzticēšanos, ka nemaz nešaubījās par jūtām, kuras viņām iedvesa. Viņš vienmēr bija pārliecināts par savu taisnību, jebkurā strīdā neņēma vērā pretinieka iebildumus un iespējas gūt virsroku. Viņam mēdza uznākt stipras dusmu lēkmes, kad izteikto vārdu spēks pārspēja domu, tādējādi sanaidojot viņu uz mūžu ar noderīgiem cilvēkiem.

Visu šo iemeslu dēj es biju pārliecināts, ka, par spīti Bērto izcilajam prātam, viņš dzīvē netiks uz augšu, līdz kādu dienu viņš man par lielu pārsteigumu apprecēja Zannu. Kur viņš iepazinās ar Zannu? Es nekad to neuzzināju. Tas nebija nekāds brīnums, ka viņš satika Zannu, bet bija brīnums, ka viņš izvēlējās tieši Zannu. Patiesībā es domāju, ka viņa jau sen saprata, ko spēj viņam sniegt un kāds spēks būtu viņu laulība. Varbūt tādēļ viņa nolēma Bērto iekarot, tad piesaistīt, un šis dubultais paņē-

mlens viņai izdevās. Viņa atšķīrās no viņa kā diena no nakts, jo Zanna bija klusa, bet viņš brutāls, viņa bija savaldīga, bet viņš kaislīgs, viņa bija iecietīga, bet viņš skarbs, viņa — atturīga, bet viņš bija pļāpīgs. Kaut arī bija daudz neglītāka par sievietēm, kuras viņš reiz mīlēja, viņa nenoliedzami bija valdzinoša, to radīja viņas spirgtums, zemnieciski veselīgais izskats, acu atklātais skatiens un jautrais smaids. Zanna bija tipiska francūziete. Reiz es pazinu amerikāni, kurš vēlējās apprecēt francūzieti, jo bija iemīlējies Moljēra «Mācīto sieviešu» Anrietā. Viņam vajadzēja apprecēt Zannu Bērto, jo viņa bija īsta Moljēra Anrieta, tikpat stipra un vienkārša, tikpat nevainīga un atklāta savās jūtās.

Tiešām jaatzīst — es neparedzēju, ka Bērto spēs paciest tik daudzus apslēptus tikumus un, galvenais, tik ilgi tiem pieķersies ar sirdi un dvēseli. Taču es maldījos, jo vēl nekad neviena laulība nebija tik vienota. Tiklīdz Zanna noķēra un pēc tam apprecēja savu izcilo vīru, viņi vairs nešķīrās. Viņa strādāja kopā ar viņu, katru dienu gāja uz Palātu, devās līdzi uz viņa vēlēšanu apgabalu un ļoti neuzkrītoši, lai viņam nerastos ne mazākās aizdomas, deva padomus. Un, vērojot Zannas dzīvi un darbību, es sapratu, kādēļ franču sievietes tik nepacietīgi gaidīja savas balsstiesības. Patiesībā Zanna Bērto bija īsta parlamenta locekle, un es sāku domāt, ka drīz vien viņa ar sava vīra vārdu ieņems vietu kādā ministru kabinetā.

Pēc šīm laulībām Bērto stāvoklis partijā tiešām mainījās. Ietekmīgas personas no valdības aprindām vairs neteica: «Bērto?… Ļoti gudrs un labs orators, bet karstgalvis…» Tagad, kad pieminēja Viktoru, viņi atzinīgi māja ar galvu: «Bērto?… Jā… Pārāk jauns, bet citādi viens no mūsu daudzsološajiem… Pilnīgi nobriedis ārlietu ministra biedra amatam » Brīnišķīgākais, ka iecelšana šajā amatā tika panākta, nezaudējot agresīvākā

kreisā spārna labvēlību. Laiku pa laikam Rerfo dusmās vēl atļāvās pateikt kādam labvēlīgi noskaņotam draugam netaisnus un bīstamus apvainojumus, taču Zanna tūlīt iejaucās, panāca atvainošanos, viņi draudzīgi paspieda viens otram roku, un viss nokārtojās. Par mīlas dēkām jāsaka — tagad Parīzes saloniem vairs nebija nekādas nozīmes Bērto dzīvē, jo viņš bija iemīlējies tikai vienā sievietē, savā sievā, turklāt bija iemīlējies kā licējists un nemaz nekaunējās to apgalvot.

Tādi bija lielie panākumi un brīnišķīgā laime, ko pārtrauca Zannas Bērto pēkšņā nāve. Es labi atceros, ka, atgriežoties no Monmartras kapsētas kopā ar rakstnieku Bertrānu Smitu, kas bija tuvākais Bērto ģimenes draugs, es viņam teicu:

—   Nabaga Viktors!.,, Viņa izmisums šķiet aizkustinošāks par jebkura cita cilvēka izmisumu… Parasti viņš ir tik pašpārliecināts, tik līksms un skaļš, ka, redzot viņu gauži satriektu, vienās asarās, mani pārņem izbrīns un maigums. 7

—   Jā, — Bertrāns teica. — Zanna viņu pilnīgi pārveidoja.,. Viņa aizstāvēja Viktoru pret sevi pašu. Tagad, kad viņas vairs nav, viņš atkal pakļausies savai pirmajai iedabai, kas nav pati mierīgākā… Šķiet, ka viņš ātri vien atkal metīsies uzdzīvē. Atgriešanās pie bezdibeņa… Mēs ar Izabellu uzaicinājām Viktoru paciemoties pie mums Perigorā, taču viņš vēl nav pietiekami nomierinājies, iai atstātu māju, kurā mitusi laime… Jāpagaida.

Vairākus mēnešus es baidījos traucēt Bērto viņa sāpēs un tikai aizrakstīju viņam un atgādināju — ja viņš kādreiz vēlēsies satikt vecus draugus, es esmu viņa rīcībā. Viņa sekretāre atbildēja man pieklājīgi, bet nenoteikti. Oktobrī pēc parlamenta atgriešanās no vasaras brīvdienām viņu atkal varēja sastapt Burbonu pilī. Protams, ka

seru dē] viņu uzņēma laipni, taču drīz vien kolēģi saprata, ka viņš ir kļuvis tikpat neciešams kā agrāk. Pat vēl neciešamāks, jo viņa dusmām tagad pievienojās ledains skarbums, kas viņa raksturā bija pavisam kas jauns un nepatīkams. Man gan nebija nekāda iemesla žēloties par viņu. Vienu vai divas reizes mēnesi mēs kopā ieturējām pusdienas; viņš izturējās pret mani diezgan īdzīgi, kas man pat patika. Taču viņš nekad nerunāja par savu sievu un par jūtām sprieda ar tādu cinismu, kas man šķita aizstāvēšanās reakcija pret satraukumiem.

Decembra beigās ministru kabinetu atlaida, kā tas tolaik notika trīs vai pat četras reizes gadā, un avīzes ziņoja, ka Bciāris1 , kuram uzdeva sastādīt jauno kabinetu, piedāvājis pasta ministra posteni Viktoram Bērto, Dromas departamenta deputātam. Pēc kāda laika tika publicēts oficiālais ministru saraksts, tajā bija minēts arī Bērto vārds, un es gāju viņu apsveikt. Viņš atkal bija nelāgā omā.

—   Akl Es tevi lūdzu! Bez skaļām frāzēm! — viņš man teica. — Ja tu zinātu, ko tas nozīmē!… Es vēl neesmu piedalījies pat divās Padomes sēdēs, un pilnīgi iespējams, ka iesniegšu atlūgumu… Jo es esmu pamatīgi saķildojies ar finanšu un sabiedrisko darbu ministru. Starp citu, šī Pasta un telegrāfa ministrija ir īsts juceklis… Tajā izrīko visi, tikai ne pats ministrs… Valsts kalpotāju arodbiedrība ir visspēcīga… Nē, patiešām nav par ko apsveikt!

Vēl dažas dienas, rītos pāršķirstot avīzes, es cerēju, ka atradīšu ziņu par Bērto demisiju. Bet tās nebija. Nākamajā nedēļā, iznākot no mājas, es saskrējos ar Bertrānu Smitu, un, tālāk iedami kopā, mēs, protams, sākām runāt par mūsu kopējo draugu.

1 Briāns Arlstids (1862—1932) — franču politiķis, pazīstams orators un advokāts.

—   Vai esat dzirdējis par viņa dīvaino piedzīvojumu? — jautāja Bertrāns Smits.

—   Jūs runājat par viņa portfeli?

—   Ne gluži, — Smits atbildēja. — Es runāju par vēstuli.

—   Par kādu vēstuli?… Es neesmu neko par to dzirdējis.

_— Ak! Tas būtu lielisks sižets novelei, — Smits teica

kā jau laimīgs rakstnieks, kurš bauda prieku par jaunatrastu tēmu. — Es nezinu, vai kāds jums ir stāstījis, ka, pēc tam kad bija ticis pie varas, Bērto ar visiem saķildojies, sadauzījis vairākas logu rūtis un k|uvis kolēģiem neciešams.

—   Jā, — es teicu. — Viņš pats man to stāstīja.

—   Briāns, šis lāga zēns, ir Iecietīgs, taču katrai pacietībai reiz pienāk gals. Pēc scēnas Ministru Padomes sēdē, kad Bērto pārkāpa visas robežas un apvainoja nabaga Seronu, prezidents jau gribēja pieprasīt, lai mūsu draugs iesniedz atlūgumu, bet tad atgadījās kas nepieredzēts… Par lielu pārsteigumu visiem kolēģiem Viktors — mūsu nesamierināmais Viktors pēkšņi devās uz Finanšu ministriju atvainošanās vizītē pie Serona un bija tik vēlīgs, tik nožēlas pilns un atklāts, ka Serons pats pēc tam gāja pie Briāna runāt par Viktoru… Tādējādi viss nokārtojās un Viktors palika Pasta ministrijā.

—   Un kā, — es jautāju, — jūs izskaidrojat šo pārmaiņu? Tas taču nav Bērto dabā.

—   Man tur nav nekā, ko skaidrot, — Smits teica, — jo Viktors pats man atklāja šo noslēpumu… Un tieši te sākas piedzīvojums… Nākamajā dienā pēc sadursmes ar Seronu sekretāre pirms aiziešanas iedeva Viktoram vēstuli, kura tikko bija saņemta un kurai uz aploksnes bija rakstīts: Personīgi. Ar izbrīnu, saviļņojumu un visbeidzot šausmām viņam likās, ka pazīst Zannas rokrakstu. Viņš atplēsa aploksni. Nebija nekādu šaubu, vēstuli bija rakstījusi viņa sieva. Viņš man nolasīja dažus fragmentus;

protams, es tos neatceros no galvas, bet, tā kā esmu rakstnieks, tad labi atceros šādus dokumentus… Vārdu sakot, Zanna rakstīja; «Mans mīļais, Tu vispirms pamatīgi satrūksies, saņemot no manis vēstuli. Taču nomierinies, šī vēstule nenāk no aizkapa, un šajā sūtījumā nav nekā velnišķīga. Pirms došanās uz slimnīcu es jutos ļoti vārga un, nebūdama droša, vai operācija izdosies, kā jau parasti, vispirms iedomājos par Tevi. Es pūlējos iztēloties, kas ar Tevi notiks, ja es nepalikšu dzīva pēc šī pārbaudījuma… Es Tevi labi pazīstu, mans mīļais, labāk nekā Tu pats, un man ir mazliet bail par Tevi Tevis dēļ… Man pašai daudz kā pietrūkst, lai es spētu būt līdzvērtīga Tev^ taču Tev līdzās es biju kā bremze. Tādai ātrgaitas mašīnai bremze ir ļoti vajadzīga. Vai Tev manis mazliet nepietrūks? Nespēju tam īsti noticēt, cerēt… Tad es sev iestāstīju, ka neviens nevar man aizliegt domās palikt pie Tevis ilgāk, tādēļ es Tev uzrakstīju šo vēstuli. Es uzticēšu vēstuli kādam taktiskam draugam un lūgšu nosūtīt to Tev tikai tad, kad notikumi, kurus es paredzu, patiešām kādu dienu norisināsies. Tādā gadījumā, ja es nemaldos, Tu vēstulē atradīsi vārdus, kurus es Tev teiktu, ja būtu vēl dzīva… Šodien vēstule ir Tavās rokās, un tas pierāda, ka mani pareģojumi ir bijuši pamatoti. Atlaidies man blakus, mans mīļais, saņem manu roku, uzliec galvu uz mana pleca un klausies, kā Tu kādreiz klausījies…»

—   Bertrān, vai jūs fantazējat vai citējat?

—   Es cenšos citēt, cik labi vien varēdams, bet, ja vārdi mazliet atšķiras, pati doma gan ir Zannas Bērto.

—  Vai esat pārliecināts, mans dārgais, ka jūs pats neesat tas taktiskais draugs?

—   Es jūs lūdzu, nekad tā vairs nerunājiet! — strauji iesaucās Smits. — Vārdu sakot, Zanna paredzēja gan vīra augstos amatus, gan strīdus. Viņa ieteica vīram būt augstsirdīgam, savaldīgam un atklātam.

—   Tāpēc tad ari šis gājiens pie Serona?

—   Jā, patiešām tāpēc š'i atvainošanās vizīte, kas nabaga sievietei ir īsta pēcnāves veiksme.

—   Cik jauks stāsts, BertrānI Es cer», ka jūs to aprakstīsiet.

—   Kādreiz varbūt… Šobrīd man vēl nav tiesību.

Kad es nākamajā nedēļā sastapu Bērto, viņš atkārtoja man Bertrāna Smita stāstu. Sis sargeņģelis, kas viņu bija skāris ar savu spārnu, noteikti ārkārtīgi viņu aizkustināja, un man likās, ka skarbais cinisms, kāds viņam piemita pēdējā gadā, pamazām izzuda. Es nekļūdījos. Vairāki no viņa kolēģiem man stāstīja par brīnišķīgo iespaidu, kādu uz mūsu draugu atstājis mirušās sievas vēstījums.

Dažus mēnešus Bērto viss veicās labi. Viņš ieveda kārtību Pasta ministrijā. Visa Francija viņu cildināja. Viņa zvaigzne ausa… Tad Briāna ministru kabinets tika gāzts, un, tā kā vajadzēja nogaidīt, Bērto devās atvaļinājumā uz Maroku — it kā izziņas, ceļojumā. Tur viņš iemīlējās dīvainā personā, Dorā Bergmanē, pētniecē un dzejniecē, kas ceļoja pa Atlasa kalnu apkārtni, kur dzīvoja dažādas ciltis; viņa bija pārģērbusies par arābu kavalērijas jātnieku, un par viņu tolaik daudz runāja. Mēs tikai priecājāmies, ka mūsu draugs atkal spēj iemīlēt, aizmirst savas bēdas un varbūt pat kādudien vēlreiz apprecēties. Mēs nevēlējāmies, lai šis jaunais vīrietis paliktu uzticīgs dārgajai aizgājējai. Taču jāsaka, ka Viktora izvēle mūs satrauca. Dora Bergmane bija īpatnēji skaista, viņai bija talants (ja Āfrikas ainavas apmainītu ar Ildefransas ainavām, viņas vārsmas būtu līdzīgas Noaijas1 kundzes dzejai), taču viņas pagātne, viņas reputācija neiedvesa ne mazāko uzticību. Viņai piedēvēja daudzus mīlas sakarus, visaizdomīgāk likās, ka vienmēr viņa pinās ar virs

1 Noaiļa Anna Elizabete de (1876—1933) — franču dzejniece.

niekiem vai augstiem koloniju ierēdņiem; daži pat domāja, ka viņa ir ārzemju aģente. Var būt, ka tā nebija taisnība, vismaz man nav zināms nekas tāds, kas to apstiprinātu, taču intīmas attiecības ar šo avantūristi bija labākais līdzeklis, lai sagrautu politiķa prestižu un cerības uz paaugstinājumu dienestā.

Kad Bērto atgriezās Parīzē kopā ar Doru Bergmani, daži no mums mēģināja viņam ieskaidrot. Mēs nelolojām nekādas ilūzijas par šo padomu ietekmi. Diemžēl šim likumam nav izņēmumu: tas, kas brīdina draugu no sievietes, kuru viņš mīl, zaudē draugu, bet nekaitē sievietei. Viktors saniknots noklausījās mūsu iebildumus un tūlīt izsvītroja -no savas dzīves Bertrānu Smitu, mani un vēl dažus citus. Parīzē parlamentam tuvu stāvošās aprindās jau sāka runāt par viņa sakaru, un Viktoram tas ļoti kaitēja.

—   Tagad vairs ir palikusi tikai viena cerība, — es kādu vakaru teicu Bcrtrānam, — proti, ka Zanna būs paredzējusi šo atgadījumu tāpat kā iepriekšējo un kādu dienu Bērto saņems brīdinājumu ar viņas parakstu… Es domāju, ka viņa ir vienīgā, kas Viktoram vēl kaut ko nozīmē, un spēs atklāt viņam patiesību.

—   Es esmu pārliecināts, — Bertrāns teica, — ka brīdinājums pienāks.

—   Jūs smaidāt, Bertrān?… Jūs kaut ko zināt?

—   Es zvēru jums, ka ne… Taču es augsti vērtēju Zannas intuīciju un man liktos dabiski…

—   Jūs taču nedomājat, ka viņa varēja paredzēt arī šo Bergmani?

—   Protams, ka ne… Taču viņa bez grūtībām varēja uzminēt, ka Viktors, pēc tam kad būs palicis viens — turklāt ar viņa raksturu —, var iekrist nagos kādai nevēlamai sievietei, kas vēlētos viņu iegūt, lai glaimotu savai patmīlībai. Tātad viņa varēja atstāt vēstuli, kas jānosūta viņam tādā gadījumā kā jau minētais.

—   Bet kam viņa atstāja?…

—   Kam tad viņa uzticēja pirmo vēstuli? Bez šaubām, draugam, kas spēj saprātīgi novērtēt iejaukšanās nepieciešamību un darīt to īstajā brīdī.

—   Ak, rakstniek, rakstniek! — es viņam teicu. — Kādus romānus tik jūs nesagudrojat!

Taču notikumi drīz vien pierādīja, ka rakstnieka nojauta bijusi pareiza. Tūlīt mēs gan neuzzinājām, ka Viktors atkal saņēmis vēstuli no Zannas. Bet kādu rītu mēs priecīgi ievērojām, ka viņš pēkšņi aizbrauc uz savu vēlēšanu apgabalu. Nevienu viņš iepriekš nebrīdināja un arī neatstāja nekādu paskaidrojumu. Viņš ieslēdzās savā ārpilsētas mājā netālu no Montelimāras. Dora Bergmane pēc tam aizbrauca pie viņa; viņš atteicās viņu pieņemt. Viņa iespītējās, trakoja, bet cieta neveiksmi un aizbrauca. Avīzēs rakstīja, ka viņa gatavojas jaunam ceļojumam uz Rio-de-Oro. Viktors bija glābts. Kad viņš atgriezās Parīzē, es aizgāju pie viņa.. Viņš uzņēma mani laipni.

—   Redz, kā, — viņš man smiedamies teica, — tā ir, velns lai parauj, tev nu vienreiz bija taisnība..,

—   Kā tad tu pēkšņi tagad zini, ka man toreiz, pirms trim mēnešiem, bija taisnība, tu taču vēl izlamāji mani par to, ka gribēju tevi brīdināt?

Tad viņš pastāstīja man par otru vēstuli no aizkapa valstības. Vēstuli viņš bija saņēmis kopā ar rīta pastu. Zanna ieteica viņam, ja kādas nepiesardzīgas mīlas dēkas dēļ viņam draud patiesas briesmas, tūlīt pēc šī brīdinājuma saņemšanas aizbraukt. «Es taču pazīstu Tevi, mans mīļais,» viņa rakstīja. «Ja Tu paliksi, ja vēlreiz redzēsi šo sievieti, Tavs lepnums un vēlmes piekāpsies. Bet zināmā atstatumā Tavs nemaldīgais saprāts noteikti gūs virsroku. Pēkšņi Tu ieraudzīsi īstā gaismā to, kas tuvumā Tev palika apslēpts… Tātad nešaubies, nedomā. Tagad saloki šo vēstuli, iebāz kabatā, sakravā čemodānus, sē

dies pie stūres, ne ar vienu nesaliecies un jau pēc stundas brauc uz Droniu …» Viņš paklausīja.

—   Es tik ļoti uzticos savas sievas saprātam, — viņš man teica.

Man patika šis atzīšanās padevīgais tonis,

—   Vai tiešām tādā veidā mirusī viņu atbalstīs visu mūžu? — es domāju.

Visu mūžu? Nē. Bet pēc diviem gadiem, kad Bērto nevarēja izšķirties, vai precēties vai ne, viņš saņēma trešo vēstuli, kas atbalstīja šo nodomu un pielika punktu šaubām. Vai Zanna atstāja vēl citas vēstules? Vai varbūt šajā dīvainajā sava vīra dzīves paredzējumā pirmā sieva atkāpās „otrās priekšā? To mēs nekad neuzzināsim.

Bertrāns femits stāsta, ka 1936. gadā, kad ministram Bērto bija jārisina diezgan sāpīgs jautājums, viņš cerēja sagaidīt padomu no sava sargeņģeļa. Bertrāns nejauši ienāca pie viņa tanī bridi, kad šis bezdievis kā lūgšanā stāvēja Zannas portreta priekšā. Šoreiz vēstījums no aizkapa valstības nepienāca. Bērto pats pieņēma lēmumu un kļūdījās. Tās bija viņa politiskās karjeras heigas.

Taču, dzīvojot laukos, kur viņš valda pār savu mazo ģimeni, kopā ar otro sievu, kura viņam katru gadu dāvā pa bērnam, viņš nemaz nešķiet nelaimīgs. Un varbūt tā ir tāda laime, kādu viņam vēlēja viņa nelaiķe padomdevēja.

GŪSTEKŅA ATGRIIE5ANAS

Sis stāsts ir patiess. Tas notika 1945. gadā kādā Francijas ciemā, ko mēs sauksim par Sardeiju, kaut arī tas nav īstais nosaukums, kuru mēs saprotamu iemeslu dēļ nevaram minēt. Tas sākās vilcienā,

kas no Vācijas veda mājās franču karagūstekņus. Viņi bija divpadsmit desmitvietīgā kupejā, viņi jutās briesmīgi saspiesti un pārguruši, bet laimīgi un satraukti, jo viņi saprata, ka beidzot, pēc piecu gadu ilgas prombūtnes, atkal ieraudzīs dzimto zemi, savas mājas un ģimeni.

Mājupceļā gandrīz visi domāja par vienu un to pašu — par savām sievām. Visi domāja par viņām ar mīlestību, ar cerībām, daži — ar satraukumu. Vai viņa būs tāda pati kā agrāk, vai būs palikusi uzticīga? Ko viņa darija, ko piedzīvoja garajos vientulības gados? Vai būs iespējams atsākt kopdzīvi? Tie, kam bija bērni, nebija tik uztraukti. Viņu sievu galvenās rūpes bija par bērniem, un bērnu klātbūtne un dzīvesprieks palīdzēs pārvarēt arī pirmo dienu apjukumu.

Kupejas vienā stūrī sēdēja kāds vājš gara auguma cilvēks, kura dzīvā seja un drudžaini mirdzošās acis vairāk gan atgādināja spānieša, nevis francūža vaibstus. So vīru sauca Reno Leimarī, un viņš bija dzimis Sardeijas ciemā Perigorā. Kamēr vilciens traucās naktī un ik pa brīdim lokomotīves spalgais svilpiens izcēlās riteņu vienmuļajā klaudzoņā, viņš sarunājās ar savu kaimiņu.

—   Satirnen, vai tu esi precējies?

—   Protams, ka esmu precējies… Divus gadus pirms kara, man ir divi puikas… Viņu sauc Marta; vai gribi uz viņu paskatīties?

Satirnens, možs neliela auguma vīrs ar rētu pār seju, izvilka no iekškabatas vecu, taukainu kabatas portfeli un lepni rādīja nobružātu fotogrāfiju.

—   Viņa ir vienreizēji jauka, — Leimarī teica. — Un tu nemaz neuztraucies?

—   Vai es uztraucos?.., Esmu kā bez prāta aiz laimes. Kādēļ man jāuztraucas?

—   Kaut vai tāpēc, ka viņa ir skaista, tāpēc, ka viņa visu laiku bija viena, tāpēc, ka ir tik daudz citu vīriešu,,.

—   Taisni vai jāsmejas! Martai nekad neeksistēja citi vīrieši.,. Mēs vienmēr bijām laimīgi abi kopā.., ifa tu redzētu, kādas vēstules viņa man rakstīja visus šos piecus gadus…

—   Ak, vēstules! Tās neko nepierāda,.. Ari es saņēmu jaukas vēstules… Un tomēr es esmu uztraucies.

—   Vai tu šaubies par savu sievu?

—   Nē.,. Vismaz agrāk nešaubījos,,, varbūt mazāk nekā citi… Mēs bijām precējusies sešus gadus, un nekad nekas neaptumšoja mūsu dzīvi.

—   Kas tad satrauc tevi?

—   Tas, vec.lt, ir raksturs. Esmu no tiem, kas nespēj noticēt savai laimei. Vienmēr es sev teicu, ka Elēna man ir par labu, par skaistu, par gudru… Elēna ir izglītota, darbi viņai Šl>iras … Viņa paņem rokā drēbi, tā kļūst par kleitu..! Viņa iekārto mazu zemnieku mājiņu, tā kļūst par paradīzi. Tāpēc es domāju, ka kara laikā pie mums ciemā droši vien bija daudz bēgļu un viņu vidū noteikti bija par mani daudz labāki tipi… Varbūt pat ārzemnieki, sabiedroto karaspēka karavīri. Skaidrs, ka viņi tūlīt ievēroja ciema skaistāko sievieti.

—   Nu un tad? Ja viņa mīl tevi…

—   Jā, vecīt, bet vai tu vari iedomāties, ko nozīmē piecus gadus būt vienai? … Sardeija nav viņas dzimtais ciems, bet gan manējais. Tuvinieku viņai tur nav. Kārdinājums noteikti bija liels.

-Jāsmejas, kad es tev saku! Tev ir galīgi ačgārna domāšana. Un tad, pat ja pieņemsim, ka kaut kas tomēr bija… kas par to, ja viņa to ir aizmirsusi? Ja tu vienīgais viņai ko nozīmē? Redzi, ja man kāds pateiktu, ka Marta … Nu labil Es atbildētu: «Ne vārda vairs! .. . Viņa ir mana sieva; bija karš; viņa bija viena; tagad ir miers… Sāksim visu no gala.»

—   Es esmu citāds, — Leimarī teica. — Ja pēc atgriešanās es uzzināšu, ka viņai kaut kas bijis ar kādu.,,

—   Nu ko tad tu darīsi? Nogalināsi viņu? Traks esi, vai?,.,

—   Nē, es neko viņai nedarīšu. Pat neko nepārmetīšu. Es nozudīšu. Došos dzīvot kur citur ar svešu vārdu. Atstāšu viņai naudu, māju… Man nekā nevajag, ņian ir amats… Es varu sākt dzīvi no jauna… Varbūt tas ir muļķīgi, bet tāds nu es esmu: visu vai neko..,

Lokomotīve iesvilpās; pārmijas žvadzēja, vilciens tuvojās stacijai. Abi vīrieši apklusa.

Sardeijas mērs bija ciemata skolotājs. Viņš bija godavīrs, tēvišķīgs un apdomīgs. Kad viņš kādu rītu sar.iēma no ministrijas ziņojumu, kas vēstīja, ka divdesmitajā augustā ar vilcienu, kurš dodas uz dienvidrietumiem, atgriezīsies Reno Leimarī, viņš nolēma pats brīdināt šā vīra sievu.

Mērs sastapa viņu strādājam dārzā; tas bija visskaistākais ciemata dārzs, kura vārti no abām pusēm grima rožu krūmos. '<

—   Es zinu, Leimarī kundze, ka jūs neesat no tām sievām, kuras jābrīdina par vīra atgriešanos, lai aiztaupītu kādu bīstamu pārsteigumu… Nē, un, ja atļausiet, es gribu teikt, ka jūsu uzvedību, jūsu savaldību šeit visi apbrīno … Pat tenku vāceles, kuras parasti nevienu netaupa, nevarēja par jums teikt neviena slikta vārda.

—   Kaut ko jau vienmēr var atrast, mēra kungs, — viņa smaidīdama attrauca.

—   Es jau arī tā domāju, es jau arī.,. Taču jūs atbruņojāt viņas visas… Nē, iemesls tam, ka es jūs brīdinu, ir vēlēšanās redzēt jūsu prieku … un, ticiet man, tas mani ļoti iepriecina un arī doma, ka jūs droši vien gribēsiet viņu pienācīgi sagaidīt… Tāpat kā mums visiem, arī jums neizdodas katru dienu labi paēst, bet par godu tādam notikumam..,

—   Jums Ir tūkstoškārt taisnība, mēra kungs. Es sagaidīšu Reno, kā nākas… Jūs teicāt — divdesmitajā? Kā jūs domājat, cikos viņš varētu būt šeit?

—   Ministrijas dokumentā teikts: «Vilciens aties no Parīzes pulksten divdesmit trijos.'» Sie vilcieni iet lēni. Viņam jāizkāpj Tivjē stacijā un no turienes vēl jāiet četri kilometri kājām. Diez vai ātrāk par pusdienlaiku viņš būs.

—   Es jums apsolu, ka viņš dabūs lieliskas pusdienas, mēra kungs… un, ceru, jūs sapratīsiet, kāpēc neaicinu jūs tajās piedalīties. Taču esmu jums ļoti pateicīga par šo apmeklējumu.

—   Sardeijā visi jūs mīl, Leimarī kundze… Tiesa, jūs neesat šejieniete, taču mēs esam jūs atzinuši par savējo.

Divdesmitajā no rīta Elēna Leimarī piecēlās sešos. Visu nakti viņa ne acu neaizvēra. Iepriekšējā dienā viņa kārtīgi iztīrīja visu māju, izberza un uzspodrināja grīdu, nomainīja aizkariem vecās, izbalējušās lentes ar jaunām.

Tad viņa aizgāja pie Marsiāla, Sardcijas friziera, ieveidoja matus un gāja gulēt ar tīkliņu galvā, lai no rīta mati vēl kristu skaistās cirtās. Viņa pārskatīja savu veļu un labpatikā izvēlējās zīda veļu, kuru ne reizi neuzvilka vira ilgās prombūtnes laikā. Kādu kleitu lai viņa uzvelk?

Kādreiz viņam ļoti patika svītrainā kleita ar blāvākām un spilgtākām zili baltām svītrām. Viņa uzlaikoja kleitu un šausmās secināja, ka pastāvīgā barības trūkuma dēļ

tā vidukli ir pārāk plata. Nē, viņa uzvilks melno kleitu, kuru pati bija viduklī ieņēmusi un kuru viņa atdzīvinās ar spilgtākas krāsas jostu un apkaklīti.

Pirms pusdienu gatavošanas viņa atcerējās visu, kas viņam bija garšojis… Taču 1945. gada Francijā tik daudz kā trūka… Šokolādes deserts?… Jā, tas bija viņa mīļākais saldais ēdiens, taču šokolādes nebija… Par laimi, atradās dažas svaigas olas, jo viņai bija maza vistu kūts, un viņš vienmēr mēdza sacīt, ka omletes viņai padodas labāk nekā citiem… Viņam garšoja cepta liellopu gaļa, cepti kartupeļi, bet jau divas dienas Sardeijas gaļas tirgotājs bija savu veikaliņu slēdzis… Viņai bija pirms divām dienām kauts cālis; viņa pagatavos cepeti. Viena kaimiņiene apgalvoja, ka tuvējā pilsētiņā pie pārtikas preču tirgotāja var dabūt šokolādi «zem letes», tāpēc viņa nolēma doties turp.

«Izgājusi no mājas astoņos, es atgriezīšos ap deviņiem… Pirms aiziešanas man viss jāsagatavo, lai pēc atgriešanās es varu noņemties pa virtuvi.»

Kaut arī viņa bija ļoti satraukta, tomēr jutās bezgala laimīga. Laiks bija brīnišķīgs. Vēl nekad rīta saule, kas apspīdēja ieleju, viņai nelikās tik spoža. Trallinādama viņa sāka klāt galdu. «Galdautu ar sarkanajām un baltajām rūtīm … Tas bija mūsu laulības dzīves pirmās maltītes liecinieks… Sārtos šķīvjus, to zīmējumi viņu vienmēr uzjautrināja… Pudeli putojošā… un, galvenais, ziedus. Viņam taču tik ļoti patika puķes uz galda, un viņš mēdza teikt, ka neviens tās neprot sakārtot labāk par mani.»

Viņa izveidoja trīskrāsainu pušķi: baltās margrietiņas, magones, rudzupuķes un dažus auzu stiebrus. Pirms iziešanas no mājām viņa, atbalstījusies uz divriteņa, vēl pēdējo reizi pa atvērto logu pārlaida skatienu mazajai ēdamistabai. Jā, patiešām viss bija lieliski. Pēc tik daudzām nelaimēm Reuo, protams, būs pārsteigts, kad ierau

dzīs, ka viņa māja un sieva gandrīz nemaz nav pārmainījušās… Pa logu viņa varēja redzēt sevi lielajā spoguli. Varbūt mazliet par vāju, bet citādi tik gaiša, tik jauna un, galvenais, tik acīm redzami iemīlējusies.,. Šķita, ka viņa plīsīs no laimes.

«Nu,» viņa sevi skubināja, «laiks iet… Cik tad pulkstenis? Jau deviņi. Ak kungs!… Viss aizņēma daudz vairāk laika, nekā es biju cerējusi… Bet mērs teica, ka vilciens pienāks ap pusdienlaiku … Es būšu atpakaļ daudz agrāk.»

Mazā Leimarī mājiņa atradās nomaļus, pašā ciema galā, tāpēc neviens nepamanīja, kā izvārdzis kareivis, kura acis drudžaini mirdzēja, ieslīdēja dārzā. Tur viņš kādu mirkli palika stāvam spilgtās gaismas un laimes apžilbināts, apreibis no puķu krāšņuma, ieklausīdamies bišu sanoņā. Pēc tam viņš klusi sauca:

—   Elēna!

Neviens neatbildēja. Viņš sauca vēl vairākas reizes:

—   Elēna … Elēnal…

Klusums viņu biedēja, viņš tuvojās mājai un pa atvērto logu ieraudzīja divām personām klāto galdu, puķes, pudeli putojošā vīna. Sirdī iedūra kā ar nazi, viņam vajadzēja atbalstīties pret sienu.

«Ak dievs!» viņš nodomāja. «Viņa nedzīvo viena!»

Kad pēc stundas atgriezās Elēna, kaimiņiene viņai teica:

—       Es viņu redzēju — to jūsu Reno; viņš skrēja prom pa ceļu; es šo saucu, bet šis pat nepagriezās.

—   Viņš skrēja? … Kādā virzienā?

—   Uz Tivjē pusi.

Elēna aizdrāzās pie mēra, bet tas nekā nezināja.

—        Man bail, mēra kungs … Ļoti bail… Reno ir skarbs raksturs, viņš ir greizsirdīgs, jūtīgs cilvēks… Viņš būs redzējis, ka galds klāts diviem.,. Viņš droši

vien nesaprata, ka es gaidu viņu.,, Viņš tūlīt jāatrod, inēra kungs … Tas noteikti jādara … Viņš ir spējīgs nekad vairs neatgriezties. Un es viņu tā mīlu!

Mērs aizsūtīja kādu ar divriteni uz Tivjē staciju, brīdināja žandarmus, bet Reno Leimarī bija kā akā iekritis; Elēna visu nakti nosēdēja pie galda, un puķes uz tā no lielā karstuma jau sāka vīst. Viņa neko neēda.

Tā pagāja diena, nedēļa, pēc tam mēnesis.

Nu jau ir pagājuši divi gadi kopš tās traģiskās dienas, un viņa vēl joprojām nav saņēmusi nekādu ziņu par savu vīru. Es uzrakstīju šo stāstu, jo cerēju, ka viņš izlasīs to un atgriezīsies.

PELERĪNE

Veilffs Pženijai de MaižerI

—   Vai jūs pazināt pievilcīgo austriešu dzejnieku Rīzentālu? — viņš jautāja.

—   Satiku viņu tikai vienu reizi, — es teicu. — Todien viņš stāstīja par Krieviju ar tik valdzinošu noslēpumainību un vienkāršību… Ap viņa stāstiem virmoja tāda kā viegla dūmaka, kas viņa aprakstītos varoņus padarīja visai neskaidrus un ļoti cilvēciskus. Pat viņa balss likās dīvaina un tāda dobja. Jā, patiešām, es viņu redzēju vienu vienīgu reizi un tūlīt sapratu, ka viņš man patīk daudz labāk nekā daudzi cilvēki, kurus pazinu visu mūžu … Neilgi pēc mūsu īsās tikšanās es uzzināju par viņa nāvi, un šī vēsts skumdināja, bet neizbrīnīja mani, jo viņš neizskatījās pēc dzīvotāja,,. Kopš tā laika, ceļodams pa

dažādām zemēm — Franciju, Vāciju un Itāliju, — es visur sastapu Rīzentāla draugus… Reizēm tas bija vīrietis, reizēm sieviete, kuru dzīvi un dvēseli viņš bija bagātinājis un kuri tagad, pateicoties viņam, dzīvo pasaulē daudz maigāki un jūtīgāki nekā citi cilvēki.

—   Man prieks to dzirdēt, jo arī es biju Rīzentāla draugs, — viņš atbildēja. — Reiz es pavadīju viņa sabiedrībā vienu stundu un kopš tā laika nespēju viņu aizmirst. Pirms trim gadiem viņam gadījās braukt caur manu novadu, viņš atcerējās mani, atrakstīja un atbrauca pie manis paciemoties vienu dienu. Tas bija rudens sākumā, un gaisā jau bija jūtams vēsums. Es dzīvoju augstu kalnu pakājē. Trausls un salīgs — Rīzentāls nožēloja, ka nebija paņēmfs līdzi siltas drēbes. «Vai jūs man neaizdotu kādu mēteli?» viņš smaidot lūdza. Jūs jau redzat, ka es esmu daudz resnāks un ari lielāka auguma nekā mūsu draugs. Es sameklēju brūnu pelerīni, kuru mēdzu valkāt ziemā, kad gāju medībās. Uzjautrināts Rīzentāls man parādīja, ka viņš var divreiz aptīt sev to apkārt, un tā, ietinies manā pelerīnē, viņš ilgi pastaigājās kopā ar mani dārzā.

Todien viņam tik |oti iepatikās mana māja, mans dārzs, dzeltējošās lapas, augstie kalni, kuri slējās mums visapkārt, un vakarā sprakšķošās koka pagales manā kamīnā, ka viņš nolēma palikt vēl vienu dienu … Naktī viņš izklāja brūno pelerīni uz gultas, bet no rīta atkal to uzvilka kā rītatērpu un strādāja. Vakarā viņš teica man, ka nejūt ne mazāko vēlēšanos braukt prom; es savukārt to vien vēlējos, lai šis vienreizējais, brīnišķīgais cilvēks pakavētos pie manis pēc iespējas ilgāk. Tā dienu pēc dienas viņš palika pie manis divas nedēļas un nodzīvoja tās, visu laiku ietinies pelerīnē. Un tad viņš beidzot aizbrauca, atstājis man kā piemiņu par savu viesošanos poēmu. Pēc dažiem mēnešiem es uzzināju par viņa nāvi.

Nākamajā rudenī pēc viņa nāves man atkal bija ciemiņš.

kāds franču rakstnieks, kuru es toreiz maz pazinu, bet kura vicgiais un rotaļīgais stils mati patika. Ari viņš bija no lēmis uzkavēties manā pilsētā vienu dienu, jo brauca tālāk uz Vīni. Pie pusdienu galda sarunas lāgā neraisījās. Man šķita, ka draudzība, uz kuru paslepen cerēju, attālinās, ka mēs abi esam pārāk dažādi, un es ar nožēlu sapratu, ka mēs drīz šķirsimies, tā arī nepateikuši viens otram neko patiešām sirsnīgu un paliekošu. Pēc pusdienām mēs staigājām zem rudenīgi dzeltējošiem kokiem. Viņš sūdzējās par mitrumu, un es sameklēju viņam Rīzentāla pelerīni.

Dīvainākais bija tas, ka, tiklīdz mans viesis uzmeta ap pleciem šo pelerīni, viņš likās pārmainījies. Pēkšņi šķita, ka viņa citkārt skaidrās un dažkārt, pat rūgtuma pilnās domas ir pārņēmis skumīgums. Viņš kļuva saprotošs, gandrīz maigs. Kad pienāca vakars, draudzība tika noslēgta, un, gluži tāpat kā kādreiz Rīzentāls, šis rudens viesis, kurš bija atbraucis uz vienu dienu, pavadīja pie manis divas nedēļas. 7

Varat iedomāties, ka pēc šī gadījuma brūnā pelerītie kļuva man par kaut ko ļoti dārgu, par priekšmetu, kuram es piedēvēju, pats tam sevišķi neticēdams, simboliskas un labdabīgas spējas.

Nākamajā ziemā es iemīlēju kādu brīnumdaiļu vīnieti Ingeborgu de Dītrihu. Viņa piederēja pie dižciltīgas, bet izputinātas ģimenes un pelnīja maizi, strādādama pie kāda izdevēja. Es lūdzu viņas roku, taču viņa, tāpat kā lielākā daļa jauno meiteņu, kas augušas pēc kara, bija neatkarības pārņemta un, kaut arī ļāva man nojaust, ka es viņai itin labi patīku, man paziņoja, ka pati doma apprecēties ar kādu viņai liekas nepanesama. Es nevarēju mierīgi noskatīties, kā viņa brīva dzīvo lielā pilsētā, kur viņai visapkārt ir daudz vīriešu bez sirdsapziņas. Tā mēs nodzīvojām vairākus grūtus mēnešus.

Pavasari Ingeborga piekrita ciemoties manā mājā Viner-

valdē. Jau pirmajā vakarā mēs pēc vakariņām izgājām dārzā, un es viņai teicu: «Vai esat ar mieru man sagādāt prieku? Atļaujiet jūsu mēteļa vietā aplikt jums ap pleciem manu pelerīni… Es zinu, ka jūs neesat sentimentāla … Sī vēlēšanās jums droši vien liekas muļķīga… Bet kas par to? … Jūs pavadāt šeit pie manis savu pirmo vakaru; es jūs lūdzu, parādiet man šo laipnību.»

Viņa smējās un, vēl vienmēr zobodamās par mani, labprāt piekrita.

Tad viņš aprāvās, jo alejas galā no vakara miglas iznira skaists stāvs brūnā pelerīnē un nāca uz mūsu pusi.

—   Vai esat pazīstams ar manu sievu? — viņš jautāja.

MĀJA

—   Pirms diviem gadiem es biju ļoti slima, — viņa teica. — Es ievēroju, ka ik nakti redzēju vienu un to pašu sapni. Es pastaigājos kaut kur laukos; jau no tālienes liepu pudurī saskatīju baltu, zemu un garu māju. Mājas kreisajā pusē bija pļava, visgarām tai auga papeles, kuras patīkami izjauca ainavas nevainojamo simetriju, un šo koku galotnes, kas bija redzamas jau no tālienes, viegli šūpojās virs liepām.

Savā sapnī es jutu šīs mājas vilinājumu un devos tās virzienā. Balti krāsots stienis noslēdza ieeju. Tālāk bija jāiet pa aleju, kas aizvijās burvīgos līkločos. Gar alejas malām auga koki, un zem tiem ziedēja pavasara puķes — prīmulas, mirtes un anemones, kas novīta, tiklīdz es tās noplūcu. Kad aleja beidzās, līdz mājai vairs palika tikai daži soļi. Tās priekšā pletās plašs, angļu stilā apcirpts.

iegarens, kails maurs. Tikai šur tur bija izkaisīti zilo vijolīšu pudurīši.

Baltajai akmens celtnei bija šīfera ļumts. Uz maza Īlevenīša — gaiša ozolkoka durvis ar skulpturāliem kokgriezumiem. Es vēlējos ieiet mājā, bet neviens man neatbildēja. Es biju dziļi vīlusies, es zvanīju, es saucu, es kliedzu un beidzot pamodos.

Tāds bija mans sapnis, un tas atkārtojās mēnešiem ilgi ar tādu precizitāti un neatlaidību, ka es beidzot sāku ticēt, ka reiz bērnībā patiesi esmu redzējusi šo parku un šo pili. Tomēr nomodā es nespēju neko tādu atcerēties, un šī atmiņas piepūle noveda mani līdz tādai apmātībai, ka kādu vasaru, kad iemācījos vadīt savu mazo automašīnu, es nolēmu pavadīt atvaļinājumu, braucot pa Francijas ceļiem, lai sameklētu savu sapņu māju.

Es jums neaprakstīšu šos ceļojumus. Krustām šķērsām es izbraukāju Normandiju, Turēnu, Puatū; es nenieka neatradu un par to nebrīnījos. Oktobrī es atgriezos Parīzē un visu ziemu turpināju sapņot par balto māju. Pagājušajā pavasarī es atsāku pastaigas pa Parīzes apkārtni. Kādu dienu, šķērsojot ieleju, kura atrodas blakus Iladamai, es pēkšņi jutu patīkamu pārsteigumu, to dīvaino saviļņojumu, ko jūt, ja pēc ilgas prombūtnes atkal ierauga cilvēkus vai vietas, kas sirdij tuvas.

Kaut arī es nekad nebiju bijusi šajā apvidū, es lieliski pazinu ainavu, kas pletās pa labi no manis. Papeļu galotnes slējās pāri liepu čumuram. Caur liepu maigi zaļo lapotni varēja saskatīt māju. Nu es zināju, ka esmu atradusi savu sapņu pili. Es zināju, ka simt metru no lielā ceļa sākas šaurāks ceļš. Ceļš tur patiešām bija. Es nogriezos pa to. Tas noveda mani līdz baltajam stienim.

No turienes sākās aleja, pa kuru tik daudz reižu biju gājusi. Es jūsmoju par krāšņo augu segu, ko zem kokiem veidoja prīmulu, miršu un anemoņu maigie ziedi. Kad izbraucu cauri liepu velvei, es ieraudzīju zaļo mauru un

mazo lieveni ar gaišajām ozolkoka durvīm. Es izkāpu no mašīnas, ātri uzskrēju pa pakāpieniem un piezvanīju.

Ļoti baidījos, ka neviens nenāks atvērt, bet kalpotājs parādījās gandrīz tajā pašā mirklī. Tas bija ļoti vecs cilvēks ar skumju seju, tērpies melnā vestē. Ieraudzījis mani, viņš šķita ļoti pārsteigts un, nesakot ne vārda, vērīgi mani nopētīja.

«Es gribētu lūgt no jums kādu dīvainu laipnību,» es sacīju. «Es nepazīstu šīs mājas īpašniekus, bet būšu laimīga, ja jus ļausiet man šo māju apskatīt.»

«Pils ir izīrējama, kundze,» viņš teica kā nožēlodams, «un es esmu šeit, lai to izrāditu.»

«Izīrējama?» es teicu. «Kāda necerēta laime!… Kā, vai tad īpašnieki paši negrib dzīvot tik skaistā mājā?»

«īpašnieki dzīvoja tajā, kundze. Viņi pameta māju, kopš tajā mīt spoki.»

«Māja ar spokiem?» es brīnījos. «Tas nu gan mani neatturēs.» Es nezināju, ka Francijas provincēs tik ļoti tic spokiem…

«Es tiem neticētu, kundze,» viņš nopietni teica, «ja pats parkā naktīs bieži nesatiktu spoku, kurš piespieda bēgt manus saimniekus.

«Tas tik ir stāsts!» es teicu, mēģinādama pasmaidīt.

«Vismaz jums, kundze, nevajag par to smieties,» sacīja sirmgalvis pārmetuma pilnā balsī, «jo šis spoks bijāt jūs.»

SATURS

Tu esi liela aktrise Labvakar, dārgā! ,

Krēslas valdnieks ,

Ariāne, mana māsa , Nosēšanās ….

Mirīna

Biogrāfija ….

Hotelis «Tanatoss» . , Draudzenes . * .

Vakaripas zem kastaņām , Miesas un dvēseles . . Zelta lāsts ….. Solo klavierēm . , .

Aiziešana …………………………….

Balzaka kunga kļūdas dēj , Sievietes piedzimšana ,

Love in exile …. Vijolītes trešdienās Karjera ….. Pēc desmit gadiem . . Cunami …..

Pārvērtiba ….

Sezonas puķes …. Meitene sniegā . , .

Testaments

Kampaņa

Korintiešu portāls Katedrāle

Skudras » . Rikošets . . Pastkarte ,

Nabaga māmiņa Za|ā josta . ,

Neijī gadatirgus Mācību gada sākums Slavenības piedzimšana Gods . . .

Melnās maskas Irēna …. Sargeņģelis Gūstekņa atgriešanās Pelerine

Māja ….

Андра Мору а

ДЛЯ ОДНОГО ФОРТЕПЬЯНО Новеллы Рига «Лиесма» 1085 На латышском языке

Перевела с французского Инесе Петерсоне Художник Александр Станкевич

HB № 4343

Andri Moruā

SOLO KLAVIERĒM

Redaktore S. Tltmane Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzls Tehniski redaktore V. Ruskule Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 27.06.85. Parakstīta iespiešanai St. 1085. Formāts 70X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 1. Llleratmau garnitūra. Augstspiedums. 2i uzsk. iespiedi.; 21,52 uzsk. krāsu nov.; 23,06 izdevu. 1 Metiens 80 000 eks. Pasūt, № 842-5. Cena 2 rb], 60 kap. Izdevniecība »Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24 Izdevu. A’s 275/32234/D-1007. iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lielu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226001 Rīgā, Vienības gatvē II.

Moruā A,

Mo670 Solo klavierēm: Noveles / Sast. un no fr. vai. tulk. I. Pētersone; II. A. Stankevičs. — R.: Liesma, 1985. — 479 lpp., il.

Ievērojama franfu rakstnieka A. Moruā novelēs attēloti gan lokāli ikdienišķi notikumi un situācijas, gan arī spilgti parādīta greizsirdības postošā loma cilvēka dzīvē. Autors atspoguļo ari mūžseno mīlestības tēmu, skumjas, cilvēka atvadas no Jaunības… Pēc apjoma nelielie talantīgā rakstnieka tēlojumi pārsteidz ar Tpašu psiholoģiska vērojuma precizitāti un savdabīgu skaudrumu …

4703000000—275

M80I(I I)—85 130-85 84.4 Fr-4

Content

Moruā Andrē Noveles - Solo klavierēm

TU ESI LIELA AKTRISE

LABVAKAR, DĀRGĀ!

KRĒSLAS VALDNIEKS

ARIANE, MANA MĀSA…1

NOSĒŠANĀS

MIRĪNA

BIOGRĀFIJA

HOTELIS «TANATOSS»'

DRAUDZENES

VAKARIŅAS ZEM KASTAŅĀM

MIESAS UN DVĒSELES

ZELTA LĀSTS

SOLO KLAVIERĒM

AIZIEŠANA

BALZAKA KUNGA KĻŪDAS DĒĻ

ORIENTESANAS ZĪMES.

SIEVIETES PIEDZIMŠANA

LOVE IN EXILE1

VIJOLĪTES TREŠDIENĀS

PĒC DESMIT GADIEM

PĀRVĒRTĪBA

SEZONAS PUĶES

MEITENE SNIEGĀ

TESTAMENTS

KAMPAŅA

KORINTIEŠU PORTĀLS

KATEDRĀLE

SKUDRAS

RIKOŠETS

PASTKARTE

NABAGA MĀMIŅA

ZAĻA JOSTA

MĀCĪBU GADA SĀKUMS

SLAVENĪBAS PIEDZIMŠANA

GODS

MELNĀS MASKAS

IRĒNA

SARGEŅĢELIS

GŪSTEKŅA ATGRIIE5ANAS

PELERĪNE

MĀJA

SATURS