Klavels Bernārs

Spānietis

Bernārs Klavels

Spānietis

Manai sievai par četrpadsmit kopīgās bēdās un priekos pavadītiem gadiem.

B. K.

Manu darbu, tāpat kā manas dzīves, jēga ir visa cilvēciskā uzvara.

Gēte

Ja ikdiena jums šķiet nabadzīga, neapsūdziet to. Apsūdziet paši sevi: jums nepietiek dzejnieka dotību, lai ikdienas bagātības saņemtu.

Rainers Marija Rilke

Pirmā daļa

Enrike nomurmināja dažus vārdus, kas pazuda troksnī, un pagriezās, lai paceltu brezentu. Kravas mašīna bija palēninājusi gaitu. Tagad tā brauca pa pašu ceļa malu. Arī Pablo pieliecās un paraudzījās ārā. Starmešu gaisma izrāva no tumsas neskaidrus apveidus, ko tūlīt atkal aprija nakts. Lietus gāzmas līdzīgi viļņiem triecās pret brezenta pārjumu, un lāses bungoja pa kabīnes jumtu.

Nošļakstēja dubļi, un mašīna apstājās. Kabīnes durvis atvērās, viņi dzirdēja šoferi brienam pa peļķēm, uz mirkli apstājamies un tad attālināmies. Enrike sakustējās.

— Tagad ir mūsu kārta, — viņš teica.

Enrike no jauna pacēla brezentu, un Pablo vēlreiz pagriezās uz viņa pusi, lai palūkotos ārā. Šoferis stāvēja uz kādas mājas sliekšņa dažu metru attālumā no ceļa. Ar vienu roku atspiedies pret stenderi, ar otru turēdams durvju rokturi, viņš acīmredzot runāja ar kādu, kas nebija saskatāms, bet vējš un lietus aizvien vēl trakoja, apslāpēdams viņa vārdus.

— Tā ir kafejnīca, — sacīja Enrike, ļaudams brezentam noslīdēt uz leju. — Pie durvju stikla ir pielīmēta aperitīva reklāma.

— Ja tā ir kafejnīca, — teica kāds no pārējiem, — tad nu gan te neviens no mums nepaliks.

Rūgii iesmiedamies, viņa biedrs piebilda:

— Tas būtu pārāk jauki, ja mūs sūtītu uz kafejnīcām. Man bija biedrs, kas strādāja par viesmīli vienā tādā vietā Terielā un pelnīja smuku naudu.

— Tā jau nu noteikti nebija tāda kafejnīca kā šī te, — norūca Enrike.

Ceļabiedrs, liekas, nebija viņa vārdus sapratis. Pagāja vēl kāds brīdis, joprojām trakoja lietus ar vēju un rūca motors.

Pablo bija atspiedis zodu pret saliektiem cejgaliem, Viņam bija gandrīz labi. Kreisajā pusē viņš juta Enrikes siltumu. Iepretī šurpu turpu ceļoja degošas cigaretes oglīte — abi pārējie pārmaiņus smēķēja.

Šoferis atgriezās pēc dažām minūtēm. Viņam blakus uz ceļa klaudzēja koka tupeles. Aizmugures brezents pacēlās. Uzšķīlās trīs dzirksteles, pēc tam, rokas sargāta, iedegās šķiltavu liesmiņa. Šoferis pieliecās, iebāza galvu kravas kastē un izvilka no kabatas kādu papīru. Liesma drebēdama noliecās uz sāniem. Šoferis saminstinājās un tad lēnām izrunāja vārdus:

— Pedrels Enrike un Sanšezs Pablo.

Abi vīri piecēlās. Pārējie atvadījās no viņiem un novēlēja labu veiksmi. Kad viņi nolēca zemē, viens no palicējiem smiedamies uzsauca:

— Un, ja jums izdodas nopirkt kafejnīcu, ziniet — es protu liet vīnu!

Tikko viņi bija ārā no mašīnas, sejā iēcirtās ledaina šalts. Visu jauko siltumu, ko bija izdevies saglabāt, nekustīgi sēžot kravas kastē, aizpūta pirmā vēja brāzma.

Pablo mēģināja saskatīt cilvēku, kas bija atnācis šoferim līdzi no kafejnīcas, bet nakts bija tumša, un gaisma no kafejnīcas līdz ceļam nesniedzās. Tā plūda pār diviem akmens pakāpieniem un sastinga lietusgāzē burbuļojošā peļķē.

— Jums ieskaidros, kurp vajag iet, — teica šoferis.

— Vai te mēs nepaliksim? — jautāja Pablo.

— Nē, bet tas nav tālu. Tikai redziet — lai tur nokļūtu ar mašīnu, vajadzētu pa kreisi mest kādus trīs kilometrus lielu līkumu. Jūs taču saprotat, ka es nevaru tā braukāt apkārt, tas prasītu pārāk daudz laika.

— Tā ir, — apstiprināja vīrs koka tupelēs. — No šejienes labāk iet kājām un pārtiešām. Ceļš ved kalnā, bet nomaldīties jūs nevarēsiet. Es jums izstāstīšu, kurp jāiet.

Viņš runāja ātri un neskaidri.

— Ko viņš tur saka? — jautāja Enrike.

Līdzko Pablo beidza tulkot, Enrike lādēdamies paspēra dažus soļus uz priekšu. Šoferis pateicās vīram no kafejnīcas un atvadījies iekāpa kabīnē.

Mašīna aizbrauca. Dzeltenā starmešu gaisma izrāva no nakts tumsas divas zemas ēkas, tad koku rindu ar balti nokrāsotiem stumbriem. Sarkanā mašīnas signāluguns brīdi dejoja, atspīdēdama peļķēs, un tad tumsa atkal sabiezēja.

Cilvēks koka tupelēs aizgāja līdz takai, kas veda uz apgaismotajām durvīm. Viņš apstājās un pajautāja;

— Vai iedzert negribat?

Pablo negribējās dzert. Tomēr viņš vilcinājās. Kafejnīcas lielajā istabā droši vien bija silti un sausi. Enrike nebija sapratis jautājumu. Vīrs paspēra soli uz mājas pusi.

— Nācietl — viņš aicināja.

Pablo nespēja izšķirties. Brīdi būs labi, tad atkal vajadzēs iet ārā; joprojām līs, un nakts liksies vēl tumšāka.

— Nē, — viņš teica, — labāk iesim tūlīt.

Vīrs neuzstāja. Viņš turpināja iet pa ceja malu. Pablo vēl arvien nevarēja saskatīt viņa seju. Viņš tikai pamanīja, ka mugurā tam ir melns lietusmētelis ar ļoti zemu pār acīm nolaistu kapuci. Viņi gāja, līdz kreisajā pusē sākās tikko pamanāma taciņa, kas pazuda starp diviem smagiem, grāvmalā sagumušiem blāķiem.

— Te tas ir, — skaidroja vīrs. — Jūs iesiet pa šo taku. Nomaldīties nav iespējams, tai visgarām aug dzīvžogs. Pēc kāda gabaliņa būs tiltiņš. Tūlīt aiz tā taka sazarosies. Jūs pagriezīsieties pa labi un iesiet kalnup līdz pat lielajam ceļam. Esiet uzmanīgi, taka ir ļoti līkumota. Kad būsiet tikuši uz ceļa, turieties tikai pa labi, un tā ir pirmā māja ... pa labi.

Viņš sastomījās, pirms pēdējo reizi teica «pa labi». Tad, brīdi klusējis, smiedamies piebilda;

— Varbūt tādiem kā jums tas nav pa prātam — visu laiku turēties labajā pusē. Jā, man arī tas nepatīk. Bet tur nekā nevar darīt. Kā ir, tā ir.

Pablo pateicās un pirmais iegriezās takā, kur abiem blakus iet nebija iespējams. Viņiem aiz muguras vīra smiekli pagaisa nakts drēgnumā.

— Par ko viņš tā uzjautrinās? — jautāja Enrike.

Pablo mēģināja joku pārtulkot, bet viņa biedrs to nesaprata. Vējš gaudoja dzīvžogā, brāzmas kļuva aizvien stiprākas. Garie, lokanie, lietus piesmadzējušie zari ķērās drēbēs.

Viņi ilgi gāja, ne vārda nerunādami, tikai reizēm lādēdamies, kad kāja iestrēga riteņu izgrauztas grambas dubļos.

Pablo juta, ka lietus no matiem tek aiz apkakles un plūst pār muguru. Bet drīz viņš vairs nejuta neko; gan svārki, gan krekls bija pilnīgi slapji. Tomēr viņam bija karsti. Lietus un sviedri mērcēja apģērbu.

— Kas tas par troksni? — Enrike iesaucās.

Pablo apstājās. Nakts melnumā starp vēja brāzmām bija dzirdama ritmiska dārdoņa. Viņi turpināja ceļu.

— Tai vajadzētu būt upei, — pēc brīža teica Pablo.

Ce]š liecās lejup, un, jo tālāk viņi gāja, jo dārdoņa

kļuva skaļāka. Drīz tā nomāca vēja aurus. Viņi paspēra vēl dažus soļus un piepeši juta, ka pie kājām ir upe.

Pablo izstiepa roku, taustījās tumsā un drīz vien uzdūrās tilta akmens margām. Viņš pārliecās pār tām. Odens bija pavisam tuvu, viņš manīja, ka tas ar milzu spēku brāžas pret tiltu, tomēr palikdams neredzams. Pablo izslējās. Lietus un vējš pātagoja seju. Vējš nebija norimis, bet sadzirdēt to vairs nevarēja. Te zeme kliedza stiprāk par debesīm.

— Nu, vai tālāk neiesim? — jautāja Enrike.

Viņš paspēra dažus soļus un, tā kā Pablo nekustējās, jau skaļāk noprasīja:

— Kas tad ir, vai esi apmaldījies?

— Nē, tagad jāgriežas pa labi.

Viņi devās tālāk, un upes duna ļoti drīz noklusa.

Tagad ceļš kļuva platāks un vairs nebija tik dubļains. Odens laikam plūda pa oļiem, un tikai reizēm kājas slīdēja kādā peļķē. Ceļš vijās kalnup un pēc vairākiem pagriezieniem izveda uz šosejas.

Sajutuši zem kājām cietu segumu, viņi apstājās. Abi bija aizelsušies. Mugursomu auklas grauzās plecos.

— Pāris krāmu vien tur ir, — Enrike teica, — bet viss tā piemircis, ka sanāk briesmīgs smagums.

Viņi atvilka elpu, un Enrike atkal ierunājās:

— Uz kuru pusi tagad jāiet?

Pablo brīdi vilcinājās, tad teica:

— Ja padomā, ka esam brīvi...

— Ko tu ar to gribi sacīt?

— Es saku: īstenībā, ja gribam, mēs tagad varam aiziet.

— Uz kurieni?

Pablo nopūtās:

— Vienalga, kurp.

— Mīļais dievs, es gribētu zināt, uz kurieni te var iet!

— Vienalga, kurp, — Pablo atkārtoja. — Vienalga, kurp.

Enrike rūgti iesmējās:

— Zini, šoferis, kam vajadzēja mūs nogādāt pie saimnieka, patiešām var būt bez rūpēm. Viņam ir pilnīgi skaidrs, ka tādā naktī nekur tālu vis nevar aizmukt,

Enrike satvēra Pablo roku un piebilda:

— Labi, pietiek gvelzt. Uz kuru pusi tagad jāiet?

— Turp.

Un Pablo sāka iet, mēģinādams ceļmalās kaut ko saskatīt. Pēc dažiem soļiem viņš neapstādamies jautāja:

— Vai tiešām tev neliekas jocīgi, ka te, uz ceļa, mēs esam divi vien un varam brīvi iet, kurp vien tīk?

— Man par tevi jāsmejas. Es gribu vienīgi tikt zem jumta, izžāvēties, paēst un likties gulēt. Par visu citu es nospļaujos.

Pablo neatbildēja. Ik pēc mirkļa viņš apstājās, pūlēdamies ceļa labajā pusē kaut ko saskatīt. Tad, sakārtojis auklu, kas slīdēja nost no pleca, viņš gāja tālāk.

— Saki — vai tu patiešām gribi bēgt? — Enrike jautāja.

— Šī tomēr būtu visīstākā reize.

— Bet uz kurieni tu ietu?

— Nezinu.

— Redzi nu, labāk tad iesim pie tiem ļaudīm, pie kuriem mūs sūta. Rīt tu varēsi bēgt tikpat labi. Tu taču nedomā, ka mūs turēs valgā piesietus!

Enrike mēģināja jokot.

— Vislabāk būs, ja sākumā paskatīsimies, kas te īsti ir. Liekas — tā ir vīnkopju zeme, tad vismaz vīna te noteikti netrūks. Kad būsim atguvušies, varēsim darīt, ko gribēsim. Laika diezgan.

Pablo klusēdams pagāja vēl dažus soļus, tad nopūtās un teica:

— Nevar zināt, kā būs vēlāk.

— Paklausies, kādu nedēļu taču varam mierīgi nogaidīt! Kā būs vēlāk, to, protams, nevar zināt. Bet vismaz viens ir skaidrs: zemnieki parasti ēd pamatīgi. Un tas mums šobrīd ir galvenais.

Viņi visu laiku gāja pa ceļa labo pusi. Tad nonāca zem koku velves, to stumbrus tikko varēja samanīt. Virs galvas brīkšķēja zari, tur vējš pilnā sparā dejoja sara-bandu. Krita smagas lāses. Pie asfalta pielipušās lapas čabēja, un kājas pinās nokritušajos zaros.

Izlauzies cauri kokiem, vējš vairs tā negaudoja. Vēl aizvien tas bija jūtams, bet vairs ne tik stiprs. Nakts likās vēl melnāka, soļi klaudzēja dobjāk; to skaņa sekoja abiem pa pēdām, bet brīžiem likās, ka tā pat aizsteidzas viņiem priekšā. Pablo drīz saprata, ka ceļam abās pusēs droši vien ir Joti augsti mūri, kas pieklusina vēju.

— Varbūt tas ir tur tālāk? — Enrike teica.

— Gluži nekas nav redzams.

— Nē, vajadzētu būt kādai gaismai.

— Tas droši vien ir tikai mūra žogs, māja noteikti ir aiz tā.

— Tad jāatrod vārti.

Pablo pakāpās augšup pa nogāzi. Lēni brizdams pa zāli, viņš virzījās uz priekšu un taustījās gar mūri. Tā viņš nogāja kādus desmit solus, sataustīja žoga stūri, un tad viņš jau bija aci pret aci ar ledainu vēju, kas ar visu sakrātā spēka niknumu drāzās gar mūri. Pablo nolieca galvu, taustījās tālāk un atrada atvērtus dzelzs režģu vārtus.

— Tas noteikti ir te, — viņš teica.

— Tie nu gan būtu varējuši atstāt kādu gaismiņu.

— Te arī tas droši vien ir aizliegts.

— Kā tad, bet vai viņi tur kafejnīcā par to bēdāja, kaut arī dzīvo ce]a malā!

Viņi pagāja dažus solus uz priekšu.

— Vārti ir vaļā, iekšā var tikt, un, ja te ir māja, mēs to atradīsim.

Tagad asfalta vairs nebija, zem kājām atkal šļakstēja dub|i — un viņi pa lēzenu nogāzi kāpa lejup.

— Man gan neliekas, ka tas varētu būt te, — Pablo ierunājās.

— Tu vari priecāties, ja spēj kaut ko saskatīt; es gan neatceros, ka būtu kādreiz bijis ārā tik melnā naktī.

— Ja tas ir te, tad māja katrā ziņā atrodas vai nu tālāk, vai kaut kur sānis.

— Kā tu to zini?

— Pietiek sajust vēju.

Vējš viņiem pūta sejā nepārtrauktām, spēcīgām brāzmām, nesdams lietu, kas lika miegt acis. Tas droši vien nāca no tālienes, un ceļā tam nebija nekādu šķēršļu. Vējš it kā auļoja lieliem lēcieniem; tā drāžas pāri plašām, tuksnesīgām ielejām,

Pablo piepeši apstājās.

— Klausies!

Enrike sastinga un ari uzmanīgi ieklausījās.

— Kas tas ir?

— Liekas, kāds ver vārtus.

— Ei! Ei! — Pablo sauca. — Vai te kāds ir?

Atkal nošķindēja metāls.

— Tie noteikti ir vārti, — teica Enrike, — bet tos virina vējš.

Viņš pagāja dažus soļus. Zeme bija pavisam izburbē-jusi, un viņš paslīdēja, taču noturēja līdzsvaru.

— Dievs tēvs, nu man vienreiz pietiek! — viņš iekliedzās. — Tas šoferis ir gatavais nelietis. Viņam vajadzēja mūs aizvest līdz galam. Tas ir viņa darbs. Visi franči ir pēdīgie nelieši!

— Klusu! Tas nevar būt tālu, mums tie' vārti jāatrod! Enrike nespēja nomierināties. Viņš joprojām skaļi

kliedza kroplīgā franču valodā:

— Attaisa gaismu, ja tur kāds ir!

Neviens nekustējās, un viņš raidīja tumsā vēl vienu straumi kataloniešu lāstu. Bet Pablo sauca:

— Nāc šurp, tas ir te!

Enrike paspēra soli un atdūrās pret kaut kādu metāla karkasu. Atkal bija dzirdama klaudzoņa, ilgi vibrēja stieple.

— Mēģini atvērt.

Pablo roka slīdēja gar plakanu, līmenisku dzelzs stieni. Drīz tā atdūrās pret stabu. Virs viņu galvām kaut kas skrapstēja. Tur vējš raustīja kādu neredzamu priekšmetu. Tā radās jau pirms brīža dzirdētais troksnis.

— Tās nav durvis, — Pablo teica, — te tas beidzas. Viņš pastiepa kāju un taustījās tumsā. Kāja atsitās

pret akmeni.

— Kāpnes.

— Esi uzmanīgs, varbūt pa tām kāpj lejā kādā baseinā.

— Nē, tās iet uz augšu.

— Vai tu esi traks? Priekšā taču nekā nav!

Pablo ar kāju meklēja otro pakāpienu, bet akmens bija pārāk augsts. Pie raupjā dzelzs stieņa turēdamies, viņš izstiepa otru roku. Tā neatrada neko. Tad viņš taustījās zemāk un sajuta gluda akmens aukstumu. Acumirklī viņš palaida vaļā stieni un ar abām rokām atspiedās pret akmeni. Nopūtās.

— Kas tur ir? — jautāja Enrike, joprojām turēdamies pie karkasa.

— Tas, — Pablo čukstēja, — ka mēs esam kapsētā. Arī Enrike aptaustīja kapakmeni. Tad viņš atgriezās

pie vārtiņiem, pie kuriem joprojām šūpojās ar stiepli piestiprināts pērļu vainags metāla ietvarā.

Pagriezuši muguru pret vēju, viņi labu bridi klusēja, Pablo sēdēja uz kapakmens, pa kuru plūda ūdens.

Piepeši Enrikes dusmas izlauzās uz āru:

— Velns lai parauj, mēs nemūžam netiksim no šejienes laukāl Vecais, kas tur uz ceļa nupat zirgojās, tieši tāpēc mūs izsmējal Nelietis! Vēl lielāks nelietis nekā šoferis!

Balss viņam aizžņaudzās. Viņš lādēja visus: šoferi, vīru koka tupelēs, zemniekus, kuri nebija iedeguši gaismu. Viņš lādēja pat nakti un vēju.

Pablo vairs nekustējās. Enrike beidzot apklusa. Kādu mirkli viņš stāvēja kā sastindzis. Vējš viņu grūstīja, pielipinādams pie miesas slapjās drēbes. Vējš un ledainais lietus viņu cieši ietvēra, kļaudamies apkārt šaurajai mugurai. Un šis vējš no jauna uzvandīja Enrikes dusmas. Enrike aizsvilās atkal — šoreiz pret Pablo.

— Tu Jausi mums te nobeigties, vai ne? Tu tikai iedomājies, ka zini vairāk, nekā tev stāsta. Tu mūs esi pazudinājis! Tu mūžīgi izliecies, ka visu saproti, bet galu galā tu neko nesaproti labāk par mani!

Pablo lēnām piecēlās.

— Viņš teica, ka tā ir pirmā māja pa labi, vairāk es nekā nezinu.

Pablo nekliedza. Viņam negribējās kliegt, un sava biedra dusmas viņš saprata.

— Tagad galvenais ir atkal atrast ce]u.

Pablo neatbildēja. Viņš gāja, un vējš viņu grūda uz priekšu. Viņš juta, ka iet tieši uz vārtiem.

Drīz vien viņi nokļuva uz asfalta un mūra aizsegā atkal gāja uz labu laimi.

Dažus soļus tālāk mūris izbeidzās, un viņi no jauna nonāca vēja varā. Vēl bija daži koki, kuru zari vējā vaidēja, un piepeši kā no zemes izauga gaismas stars. Gaisma vīdēja labajā pusē, dažu metru attālumā, un tās siltais atspīdums līkumodams skrēja pa ceļu viņiem prelī.

Abi sāka iet ātrāk, No tumsas iznira krūmi, tad žogs ar zemu mūra pamatni.

Gaismu izstaroja spuldze, kas apspīdēja mājas fasādi. Spuldze bija ļoti augstu — zem paša jumta, kur karājās dažas kukurūzas vālītes.

Apkārt diezgan plašajam pagalmam bija žogs ar koka vārtiem. Enrike sāka tos raustīt.

— Nerausti! Te ir krampis.

Pablo attaisīja dzelzs krampi, un vārti atvērās. Pirms viņi devās pāri pagalmam, Enrike jautāja:

— Vai tu esi pārliecināts, ka esam nonākuši īstajā vietā?

— Nāc vien, tad jau redzēsim.

Viņi paspēra vel dažus sojus, un Enrike vēlreiz apstājās.

— Vai esi drošs, ka viņi tūlīt dos mums ēst?

— Nezinu.

— Ja viņi paši neiedomāsies, vajadzēs prasīt.

Pablo gaja uz mājas durvju pusi.

— Jā, — viņš teica, — nāc vien, jāuzzina, vai esam nokļuvuši īstajā vietā.

— Tas noteikti ir te, viņi taču ārpusē iedeguši spuldzi, viņi mūs gaidījuši.

Līdz durvīm bija vairs tikai daži soļi, kad labajā pusē ieklaudzējās koka tupeles. Kāds nāca, turēdamies cieši gar piebūvi, ko viņi vēl nebija pamanījuši, — tā bija dzīvojamās mājas turpinājums un atradās it kā pagalma dziļumā.

Parādījās ļoti maza auguma sieviete. Viņa gāja, ik uz soļa gāzelēdamās, un nesa katrā rokā pa spainim. Viņas melnie mati bija izspūruši, vējš purināja pār seju nokārušos šķipsnu. Joprojām gāzelēdamās, sieviete tuvojās, un likās, ka spaiņu smagums velk viņu uz priekšu. Viņa turpināja iet gar sienu un skatījās uz abiem vīriešiem, galvu uz viņu pusi nepagriezdama.

Kad viņa bija pienākusi pavisam tuvu, Pablo jautāja:

— Vai šeit dzīvo Bišā kungs?

Nevarēja saprast, vai viņu priekšā ir bērns vai ļoti maza sieviņa. Viņa neko neatbildēja.

Nonākusi pie durvīm, viņa nolika zemē vienu spaini, atvēra durvis un iegāja iekšā. Viņai bija plati gurni, un pārāk īsie svārki atsedza līkas kājas. Potītes bija gandrīz tikpat resnas kā ceļgali.

— Viņa ir kurla, — norūca Enrike.

— Bet redzēt viņa mūs redzēja.

Iegājusi iekšā, viņa durvis atstāja vaļā. Enrike un Pablo devās uz priekšu. No iekšas kāda vīrieša balss sauca:

— Durvis, Žanete, durvisl

Pablo pielika soli. Balss no jauna sauca:

— Kas vēl tur ir?

Gaišajā telpā Pablo ieraudzīja sievieti. Viņš pieklauvēja pie atvērtajām durvīm un gāja iekšā.

— Piedodiet, — uz sliekšņa stāvēdams, Pablo sacīja,

— vai te dzīvo Bišā kungs?

Sieviete panācās uz priekšu.

— Jā, tepat, — viņa teica.

Pablo pārlaida roku pār miklo seju. Svārku piedurkne bija līdzīga grīdas lupatai.

— Mīļais dievs, — izsaucās vīrietis, — tie taču ir mūsu spānieši! Bet no kurienes tad viņi nāk tik šausmīgi salijuši?

Smiedamies viņš piebilda:

— Ja nu man viņi jāpērk ar svaru, es neielaižos. Es neielaižoši

Un viņš turpināja smieties.

— Kā jūs te nokļuvāt? — jautāja sieviete.

— Ar smago mašīnu, — Pablo a1 bildēja, — bet līdz galam mūs neatveda. Nācām augšup pa ceļu, ko mums parādīja cilvēks no kafejnīcas.

— Viņi laikam ir gājuši gar cūkkūti, — teica sieviete.

— Labi vēl, ka tādā tumsā nav iekrituši strautā.

Vīrietis atkal sāka smieties.

— Viņi no tā nebūtu kļuvuši slapjāki kā tagad, — viņš piebilda.

Atnācēji bija nolikuši nesamos sev blakus un stāvēja nekustēdamies, un peļķe ap viņiem uz cementa klona pletās aizvien lielāka.

— Vai jums ir vēl kaut kādas drēbes? — sieviete vaicāja.

Pablo norādīja uz saiņiem.

— Jā, — viņš atbildēja, — bet tās droši vien tāpat ir samirkušas.

— Taisiet tik vaļā, paskatīsimies! Nāciet šurp!

Viņa pabīdīja tālāk lielu, apaļu maizes klaipu un divas pudeles, kas stāvēja gara, ar nomazgātu un nodilušu rūtainu vaskadrānu apklāta galda galā. Tā otrā galā sēdēja vīrs, kuram priekšā bija nolikti trauki.

Pablo un viņa biedrs uzcēla saiņus uz galda. Pirksti viņiem bija sastinguši, un slapjumā piebriedušos mezglus nevarēja atraisīt.

— Griez pušu, — teica vīrietis, — griez pušu!

Viņš pameta kabatas nazi, kas pāri visam galdam aizslīdēja līdz viņiem, Pablo pārgrieza auklas un izvilka drēbes no saiņiem. Lietus bija visu izmērcējis, un darba

apģērbi, ko viņiem izsniedza pirms aizbraukšanas, bija tikpat slapji kā tie, kas mugurā.

Pablo palūkojās uz sievieti un kā atvainodamies noplātīja rokas,

— Viņi nevar tā palikt, — vīrietis teica, — vajag kaut ko sameklēt.

Sieviete aizgāja uz istabas otru galu. Tur pie sienas bija vairāki pārblīvēti drēbju pakaramie. Viņa atnesa divas jakas — vienu no zila audekla, otru — no brūna velveta.

— Tās derēs, — sacīja vīrietis, — ģērbiet tik mugurā, būs silti. Par to, kas apakšā, nav liela bēda. Slimība vienmēr uzbrūk no augšas.

Sieviete piegāja pie plīts un ielika ugunī sausas vīnstīgas. No pavarda pacēlās liesmas, uzsprakšķēja dzirksteles. Viņi novilka pat kreklus. Vīrietis, uzlicis elkoņus uz galda un atbalstījis zodu rokās, vēroja spāniešus. Meitene, kuru viņi bija satikuši ārā, arī skatījās uz spāniešiem, stāvēdama starp abiem spaiņiem, kurus bija nolikusi pie platas akmens izlietnes.

Bikses viņiem lipa pie stilbiem, un, kad abi piegāja pie uguns, drāna sāka kūpēt. Pie plīts viņi palika labu brīdi, grozīdamies tā, lai sasildītos gan no priekšas, gan no muguras.

— Vai jūs abi esat spānieši? — jautāja vīrietis.

— Kataionieši, — Pablo atbildēja.

— Kas?

Pablo saminstinājās un tad teica:

— Jā, vispār spānieši.

— Bet tev gandrīz nav akcenta, vai tu jau sen runa franciski?

— Jā, jau sen.

— Un tavs biedrs?

— Mazliet, bet jūs runājat pārāk ātri, tāpēc viņš nevar saprast.

Vīrietis nebija pakustējies, Viņš joprojām balstīja galvu rokās. Tas bija plecīgs un drukns vīrs ar sarkanu seju un kuplām, gaišām, tabakas nobrūninātām ūsām. Atpakaļ atbīdītā naģene atsedza pieri un daļu no kailā galvvidus.

— Vai gribat iedzert kādu glāzīti? — viņš jautāja.

To Enrike saprata. Viņš kataloniski teica Pablo:

— Saki viņam, ka esam izsalkuši.

— Ko viņš tur runā? — vīrietis vaicāja.

Pablo vilcinājās. Enrike raudzījās viņā, tad pagriezās un, rādīdams uz maizi, teica:

— Izsalcis. Est.

Vīrietis iesmiedamies sacīja:

— Redz, kas par jokupēteril Kad runā par ēdamo, viņš uzreiz gan saprot, gan runā. Tāds nekur nepazudīs.

Sieviete piegāja pie galda.

— Žanete, — viņa teica, — palīdzi man nokopti

Tad, pagriezusies pret vīru, piebilda:

— Ja viņi nav ēduši, vajag kaut ko iedot.

— Protams, vajag kaut ko iedot. Bet tas nu ir par traku — laist cilvēkus šitādā ceļā bez silta ēdamai Kas gan viss tajās nometnēs nenotiek!

To teikdams, vīrietis izslējās. Brīdi zods vēl glabāja baltus pirkstu nospiedumus, tad asinis atkal sāka riņķot.

Meitene, ko viņi bija redzējuši pagalmā un ko sieviete nosauca par Žaneti, joprojām nekustējās. Viņa stāvēja, nolūkodamās abos vīriešos, rokas nolaidusi, pavērusi muti ar ļoti lieliem zobiem. Viņas acis bija lielas, apaļas, melnas un nespodras. Meitenei tikpat kā nebija uzacu. Pablo vairākkārt grieza galvu uz viņas pusi, bet nespēja izturēt tukšo un pārlieku ciešo skatienu.

— Paklau, Žanete, — uzsauca sieviete, — vai tu kustēsies vai ne?

Meitene satrūkās, pāris reižu sašūpojās no labās uz kreiso pusi un piegāja pie galda. Viņa vairs nenesa spaiņus, tomēr likās, ka nokārušās rokas velk viņu pie zemes. Krūtis meitenei bija pilnīgi plakanas.

Pablo vēroja, kā viņa nokopj galdu. Laiku pa laikam Žanete pameta skatienu uz viņa pusi, tad atsāka darbu. Kad viņa nesa prom šķīvjus, Pablo patiešām likās, ka viņa teju, teju pakritīs. Taču meitene laimīgi nokļuva līdz izlietnei.

Sieviete pavēlēja viņai uzlikt, uz galda traukus abiem atnācējiem, tad paņēma lielu nazi un šķīvi un izgāja no virtuves pa zemām durvīm telpas stūrī, līdz kuram lampas gaisma nesniedzās.

Žanete nolika uz galda šķīvjus, dakšiņas un karotes, tad atgriezās pie izlietnes un atkal nostājās starp abiem spaiņiem. Viņa stāvēja nekustēdamās un stingi vērās Pablo un Enrikē.

— Nāciet, sēdieties! — teica vīrietis.

Viņi ieņēma vietas pie galda. Bikses abiem vēl bija mitras, bet jau siltas.

— Ei, no kā tad viņi dzers? — vīrietis uzsauca 2a* netei. — Varbūt no manām tupelēm?

Meitene atkal sakustējās. Viņa piegāja pie plaukta, paņēma divas glāzes un nolika tās uz galda blakus šķīvjiem.

— Paldies, jaunkundz, — teica Pablo.

Meitene ierūcās, un viņas mute iepletās vēl drusku platāka.

Tagad vīrietis bija sakrustojis rokas uz galda. Viņš aizpīpēja pusizsmēķētu cigareti, ko bija glabājis aiz cepures ādas atloka.

— Nepievērsiet uzmanību, — viņš skaidroja, — viņa nerunā. Tāda viņa ir, tur nu nekā nevar darīt.

Viņš brīdi klusēja, ar mēles galu viļādams cigareti gar virslūpu, un, kad tā nonāca tur, kur ūsas bija gluži brūnas, teica:

— Liekas, tāda viņa arī paliks. Mēma viņa nav, tikai nerunā. Taču saprot viņa labi un strādāt var, tiesa, ne vienmēr ātri, bet kārtīgi gan.

Viņš palūkojās uz meitu, kas bija atgriezusies savā vietā pie izlietnes, un teica:

— Mazgā taču traukus,, negaidi, kad atgriezīsies māte.

Meitene ķērās pie darba. Vīrietis divreiz mēģināja

ievilkt dūmu, bet cigarete bija apdzisuši, un viņš ar lielām vara šķiltavām aizdedzināja to no jauna. Pēc tam viņš abiem spāniešiem ielēja vīnu un atlikušo izlēja savā glāzē.

— Viņa atnesīs pārējo, — viņš teica, pamādams uz durvīm, pa kurām bija izgājusi sieviete.

Tad viņš pacēla savu glāzi un sacīja:

— Uz jūsu veselību, puiši!

— Uz jūsējo! — atsaucās Pablo.

Sieviete drīz atgriezās. Viņa nolika uz galda litra pudeli sarkanvīna, lielu nazi un šķīvi. Uz tā bija divas speķa šķēles plaukstas biezumā un divi mazi, appelējuši sieri. Vēl viņa izvilka no priekšauta kabatas četras olas un, rādīdama tās vīram, jautāja:

— Vai uzcept viņiem omleti?

— Vai zupas tev vairs nav?

— Tikai rīt brokastīm.

— Tad uzcep olas. Zupa būs vajadzīga no rīta.

Viņa pārsita olas, ielaida tās bļodā un uzlika pannu uz plīts.

— Bciiet, ēdiet, — viņa sacīja, — tas sasilda vislabāk.

— Ēdiens un labs malks, — teica vīrs, piepildīdams glāzes.

Savējo viņš iztukšoja vienā paņēmienā, ar delnas virspusi noslaucīja ūsas un izvilka no kabatas tabakmaku un cigarešu papīru.

Pablo ēzdams vēroja sievieti. Viņa izskatījās daudz jaunāka par vīru. Augumā spēcīga. Zilā blūze apņēma pilnīgās krūtis, Rokas bija apaļas, iedegušas, ar bedrītēm pie elkoņiem. Arī zodā bija bedrīte. Mati un acis sievietei bija melnas. Tās drusku atgādināja meitenes acis, tikai bija mazākas, bet uzacis — biezākas,

Kad speķis bija apēsts, viņa pasniedza omleti. Sieviete smaidīja, un Pablo pamanīja, ka sānos viņai trūkst vairāku zobu.

Vīrs atkal smēķēja un runāja par darāmiem darbiem. Pēc laiciņa Enrike, kurš pūlējās saprast viņa vārdus, rādīja uz aizslēģotajiem logiem un teica:

— Lietus. Lietus.

Vīrietis paskatījās uz viņu, iesmējās un sacīja Pablo:

— Redzi nu, kas par putnu ir tavs draugs, — tik tikko atnācis, viņš saka; «Est!» Kad ar viņu runā par darbu, viņam šķiet, ka līst pārāk stipri. Jā, vecais, tas nu ir īsts jokupēteris!

Pablo smaidīja. Enrike savilka uzacis.

— Nē, nē, — teica Pablo, — par darbu neraizējieties, viņš tikai grib sacīt, ka tāds slapjums kļūst apnicīgs.

— Rīt laiks būs jauks, — apgalvoja zemnieks. — Turklāt labāk teikšu jums uzreiz — lai kā līst, vīnogas ir jānovāc. Tās ir gatavas un tādā vējā var nobirt.

Runādams par slikto laiku un ražu, kas varētu tikt samaitāta, vīrs saīga. Vienu pēc otras viņš pielēja divas glāzes vīna un neatņemdamies tās izdzēra.

— Varbūt tev vajadzētu iet gulēt, — sieva teica, — Ir jau vēls.

— Jā, jā, es tūlīt kāpšu augšā, — viņš atbildēja. — Tu viņiem parādi guļvietu. Tikai lai nepielaiž uguni!

— Nē, nē, esi mierīgs, — sieva atteica.

Vīrs ar abām rokām atspiedās pret galdu, noliecās uz priekšu un piecēlās, ar kāju atgrūzdams krēslu. Viņš paņēma uz atzveltnes uzkārto spieķi un gāja pāri virtuvei. Viņa labā kāja bija pilnīgi stīva — un likās, ka iešana viņam sagādā lielu piepūli. Augumā viņš bija mazāks par sievu, un apaļais vēders ik uz soļa līgojās.

Viņš izgāja pa tām pašām zemajām durvīm, pa kurām bija gājusi sieva, un Pablo dzirdēja, ka viņš kāpj augšā pa koka trepēm.

— Pirms diviem gadiem ar manu vīru nolika nelaime, — sieva stāstīja. — Kādu vakaru, atgriezies no tirgus, viņš pakrita zem ratiem. Kopš tā laika kāja vairs

nelokās.

Pablo brīdi domāja, ko atbildēt.

— Varbūt viņš vēl atlabs, — viņš teica. — Tādas lietas reizēm velkas ļoti ilgi.

— Nē, nekas labāks nav gaidāms. Un viņš pats ari nelabosies. Viņš nav radis tā dzīvot. Viņš visu grib darīt, nespēj un niknojas.

Viņa klusēdama nocēla no plīts čuguna katlu un aiznesa to uz izlietni.

— Lai atmirkst, — viņa meitai teica. — Tagad viss kārtībā, vari iet gulēt.

Sieviete atgriezās pie abiem vīriem un ar vienu roku atspiedās pret plīts malu. Brīdi viņa tā nekustēdamās stāvēja, tad klusākā balsī ieminējās:

— Un visbriesmīgākais ir tas, ka pēc tā nelaimes gadījuma viņš vairs nepanes vīnu.

Viņa skatījās galvenokārt uz Pablo. Mirkli padomājis, viņš vienkārši sacīja:

— Tas patiešām ir ļoti nepatīkami.

— Katram gadījumam es gribu jūs brīdināt — ja viņš niknojas, nestrīdieties pretī. Pat tad, ja viņam nav taisnība. Iereibis viņš kļūst ļauns, bet, kad reibums pāri, viss atkal ir kārtībā. Viņš ātri atgūstas.

Vīrieši saskatījās. Sieviete novērsās. Viņai aiz muguras stāvēja meitene, joprojām raudzīdamās uz Pablo. Viņš to manīja, kaut arī nepagrieza galvu.

— Ko tu tur dari! — uzsauca māte. — Vai zemē esi ieaugusi? Ja es tev teicu, lai tu ej augšā, tad ej!

Žanete ierūcās, trīsreiz sašūpojās un sāka jocīgi, sīkiem solīšiem mīņāties uz vietas. Beidzot, joprojām salīkusi, it kā viņu vilktu lejup nokareno roku smagums, viņa devās uz mazajām durvīm. Tiklīdz meitene bija pa tām izgājusi, varēja dzirdēt, kā viņa kāpj pa koka trepēm, smagi klupdama uz katra pakāpiena.

Māte nopūtās, pabīdīja ķebli un, sāniski uz tā apsēdusies, atbalstījās ar vienu elkoni uz galda un sacīja:

— Zināt, tā ir sodība. Tīrā sodība. Trīspadsmit gadu vecumā viņa ir kā četrgadīgs bērns. Un kur spītīga! Viņa liek atkārtot pat tad, kad saprot, ko no viņas prasa. Zināt, tā ir sodība. Tāda meita ir tīrā sodība. Neko viņai nevar uzticēt, visu viņa dara ačgārni.

Pablo un Enrike bija paēduši. Viņi palika sēžam. Tad Enrike piecēlās un piegāja pie pavarda. Viņš parakņājās savu svārku kabatā, izvilka samirkušas tabakas druskas un iebēra tās saujā.

— Ko jūs tur meklējat? — jautāja sieviete — Vai tabaku?

— Jā, — viņš atbildēja, — tabaku.

Viņa piecēlās un paņēma no kamīna malas ar otrādi apgāztu šķīvi pārsegtu sarkanu māla podu.

— Ņemiet, — viņa sacīja, — tikai man nav papīra.

Enrike pārlaida istabai skatienu un piegāja pie loga.

Viņš paņēma uz palodzes noliktu avīzi, pacēla to, rādīdams sievietei, un jautāja:

— Vai to var ņemt?

Viņa iesmējās.

— Bet tā taču nederi Vajadzēja palūgt papīru saimniekam, pirms viņš devās pie miera.

— Nē, — iebilda Pablo, — ja šī avīze nav vajadzīga, mēs ar to iztiksim. Zināt, pieradums .,.

Sieviete paskatījās vienā un otrā.

— Jūs varat to ņemt, — viņa sacīja.

Enrike atkal apsēdās, nolika avīzi uz galda un noplēsa mazu četrstūrainu gabaliņu. Sieviete noskatījās, kā viņi tin smēķus, un jautāja:

— Vai nometnē pret jums labi izturējās?

Pablo paraustīja plecus.

— Nu tā.

— Un karš, — viņa taujāja, — kā tas īstenībā notiek?

Viņi saskatījās.

— Pastāstiet man mazliet, — viņa neatlaidās. — Tas mani interesē dēla dēļ.

— Jūsu dēla? — Pablo pajautāja.

— Jā, viņam bija tieši deviņpadsmit gadu, kad vācieši iegāja Polijā. Viņš bija ļoti spējīgs un mācījās lauksaimniecības kursos. Tur viņam sajauca galvu, un vienu dienu viņš sadomāja iestāties brīvprātīgajos. Mēs darījām visu, ko varējām, bet viņš ir tikpat stūrgalvīgs kā tēvs. Tā viņš aizgāja. Un tagad viņš ir pie Maziņo līnijas.

Pablo nodūra galvu. Enrike noplātīja rokas un paraustīja plecus. Kad sieviete neatlaidās, viņš pamāja uz Pablo pusi. Sieviete domāja, ka viņš iesaka runāt ar biedru. Viņa pastiepa roku pāri galdam un ar pirkstgaliem pieskārās Pablo delnai. Pablo atrāva roku, pacēla galvu un, uzacis saraucis, raudzījās sievietē. Viņa kalsnā, stūrainā seja pauda gandrīz vai dusmas. Viņš atkal nolieca galvu.

Iestājās nomācošs klusums, kas šķita plūstam no istabas kaktiem, ko gaisma nespēja sasniegt. No resnām sijām veidotie griesti palika tumsā, tikai to vidū lampas abažūrs meta mazu gaismas apli. Visu citu slēpa nakts velve. No tās plūda klusums. Velve nelaida cauri ne lietus, ne vēja troksni.

Kad Pablo pacēla galvu, viņš smaidīja. Gandrīz pus-čukstus viņš lēnām skaidroja:

— Saprotiet, mēs nekā nevaram pateikt. Jūsu karam nav nekāda sakara ar to, kurā cīnījāmies mēs... Man būtu liels brīnums, ja tas ilgi turpinātos.

— Ja vajadzēs cīnīties, mūsu zēns būs Mažino līnijā. Liekas, tas ir loti labi, viņiem tur nedraud gandrīz nekādas briesmas.

— Protams, tas ir labāk nekā atrasties ārpusē. Es esmu dzirdējis, ka vācieši nevarēšot, tikt tai pāri.

— Jā, par laimi, — tas gan nebūtu nekas labs, ja viņi te gāztos iekšā kā četrpadsmitajā gadā.

Viņi brīdi klusēja, tad sieviete jautāja:

— Vai tiešām jūs domājat, ka šis karš nav tāds kā Spānijā?

— Nav. Pašlaik cīņas gandrīz nemaz nenotiek un, ja arī kaujas, sievietes un bērnus nenogalina.

Sievietes acis spīdēja. Viņa mazliet pārliecās pār galdu, uzguldamās ar krūtīm uz rokām.

— Vai jūs savā zemē pats esat redzējis, kā nogalina sievietes un bērnus? — viņa jautāja.

Pablo atkal nolieca galvu. Dažus mirkjus viņš sēdēja kā sastindzis. Sieviete, cieši viņā lūkodamās, gaidīja.

Piepeši viņš atbīdīja krēslu un piecēlās. Viņa seja atkal bija sadrūmusi.

— Mēs gribam gulēt, — viņš teica.

Viņa šķita apmulsusi un paskatījās uz Enriki, kas arī cēlās augšā.

— Ļoti noguris, — viņš teica, ar zodu norādīdams uz Pablo.

— Es jūs pavadīšu, — viņa sacīja, — tikai pagaidiet, kamēr iedegšu lukturi.

Viņa piegāja pie pieliekamā, atvēra to un notupās. Pēc tam izņēma dažus pārus apavu, pārcilāja dzelzs kārbas un paņēma četrstūrainu lukturi, kuram viens stikls bija sarkans. Tad viņa sameklēja atvilktnē sveci, iededza to un iestiprināja lukturi.

— Jūs jau dzirdējāt, ko saimnieks teica. Es jums uzticos, bet šķūnis ir pilns ar sienu un salmiem, viens divi var notikt nelaime, ja dedzināsiet uguni.

— Varat būt mierīga, kundze, — Pablo teica.

Sieviete brīdi palūkojās uz viņu, tā kā saminstinājās

un sacīja:

— Nesauciet mani par kundzi, sauciet par saimnieci.

Kad viņi piegāja pie plīts, lai paņemtu savas drēbes,

kas bija izkārtas uz krēslu atzveltnēm, sieviete drānas aptaustīja.

— Nē, — viņa teica, — tās vēl ir mitras. Atstājiet vien tepat, rīt no rīta, kad iešu jūs modināt, drēbes aiznesīšu.

Pablo pateicās, un viņi sekoja sievietei. Viņa aplika ap galvu platu, melnu vilnas šalli, uzāva kājās koka tupeles un tikai tad vēra vaļā durvis.

Vējš pūta tikpat stipri kā pirmīt, bet lietus bija drusku pierimis. Viņi gāja pāri pagalmam, ko apgaismoja zem jumta iedegtā spuldze.

— Labi, ka jūs bijāt ārā atstājuši gaismu, lai māju var pamanīt, — teica Pablo. — Citādi mēs nebūtu varējuši to tik viegli atrast.

— Gaismu? — pārjautāja sieviete.

— Jā, kad mēs atnācām.

Viņa kaut ko pārdomāja.

— Ak nē, tā bija skuķe, kas iededza gaismu, kad gāja uz kūti.

Tad likās, ka viņa nožēlo teikto, un ātri piebilda:

— Saprotiet, mēs īsti nezinājām, kad jūs ieradīsieties, un gaismu dedzināt jau ir aizliegts, tāpēc mēs nedrīkstējām to pārāk ilgi atstāt... Un vispār, atklāti sakot, šādā stundā mēs jūs vairs nemaz negaidījām. Domājām, ka būsiet rīt agri no rīta.

Viņi pārgāja pāri cejam un pa dubļainu, slidenu taku soļoja cits aiz cita. Sieviete gāja pa priekšu, apgaismodama ceļu ar lukturi, kura liesmiņa mazliet raustījās.

Drīz viņi nonāca pie šķūņa, Sieviete pagriezās atpakaļ un pasniedza lukturi Pablo.

— Paturiet mazliet, durvis var dabūt vaļā tikai ar spēku.

Pablo paņēma lukturi. Enrike, kas stāvēja viņam aiz muguras, metās uz priekšu.

— Palaidiet, es atvēršu!

Pablo rādīja viņiem gaismu. Sieviete ar abām rokām atspiedās pret durvīm, pacēla tās un grūda. Enrike, palīdzēdams grūst, spiedās viņai klāt. Durvis atvēfās.

Viņi iegāja telpā ar zemes klonu. Enrike un saimniece varēja stāvēt visā augumā, bet Pablo vajadzēja noliekt galvu, lai pret sijām to neapdauzītu. Viņš sajuta uz sejas zirnekļu tīklus un norausa tos ar piedurkni. Sieviete jau kāpa pa koka trepēm ar šauriem, augstiem, čīkstošiem pakāpieniem. Nonākusi augšā, viņa pagriezās pret viņiem, lai paspīdinātu gaismu. Viņi kāpa augšup.

— Esiet uzmanīgi, — viņa sacīja, rādīdama uz kādu stūri. — Tur grīda ir satrunējusi.

Saimniece ar lukturi apgaismoja zemas durvis un piebilda:

— Tās nevajag taisīt vaļā, aiz tām nekā nav: pa turieni dod augšā salmus.

Beidzot viņa nolika lukturi, paņēma divas segas, kas karājās uz stieples, un nolika tās salmos, kuri aizņēma visu telpu, vietām sniegdamies gandrīz līdz jumtam.

— Domāju, ka varēsiet te iekārtoties, — viņa teica. — Atstāšu jums lukturi, bet ceru, ka būsiet ar to uzmanīgi.

Viņa paspēra dažus soļus uz kāpņu pusi un, strauji pagriezusies, ieteicās:

— Ak jā, saimnieks gan aizmirsa par to parunāt, bet, ja kāds no jums grib nest, lai tikai pasaka.

Vīrieši saskatījās.

— Kā, lūdzu? — jautāja Pablo.

— Jā, jūs, piemēram, droši vien esat pietiekami stiprs, lai varētu nest.

— Ko nest? — Pablo vaicāja.

Sieviete sāka smieties.

— Grozu, protams! Pie mums vīnogas nes uz muguras stiepļu grozā ar plecu siksnām.

— Es darīšu, ko man liks, — Pablo teica.

— Tā tas nav domāts. Cilvēks, kurš nes, dienā nopelna desmit franku vairāk. Tātad tas ir jūsu interesēs, un man paliktu, ja jūs to izmantotu. Domāju, jums nauda vajadzīga. Turklāt ir karš, un tāpēc šogad strādā tikai veči un bērni.

— Labi, — Pablo piekrita, — es nesīšu. Ceru, ka galā tikšu.

— Noteikti, — sacīja sieviete, — noteikti.

Viņa kāpa lejā pa trepēm. Enrike paņēma lukturi un

gāja rādīt gaismu.

— Nevajag, — viņa atvairījās, — es ceju zinu. Labu nakti, un esiet uzmanīgi ar uguni. Esiet uzmanīgi!

— Ar labu nakti, kundze, — atsaucās Pablo. — Esiet mierīga!

Viņa no visa spēka aizcirta durvis, tā ka šķūnis nodrebēja. Tad vīrieši dzirdēja attālināmies ātrus soļus, koka tupelēm pa dubļu peļķēm šļakstinot.

3

Virs viņu galvām vējš joprojām trieca lietu pret dakstiņiem.

Pablo pacēla lukturi un pārlaida skatienu bēniņiem.

— Ko tu tur meklē? — jautāja Enrike.

— Neko, es tāpat vien skatos.

Viņš nolika lukturi atpakaļ uz grīdas un apsēdās salmos blakus Enrikem. Kādu laiku viņi klusēdami raisīja vaļā samirkušās zābaku auklas.

— Tajos jāsabāž sausi salmi, — Enrike teica, — citādi rīt nevarēsim dabūt kājās.

Viņi piebāza apavus ar salmiem un nolika tos uz grīdas. Tad, novilkuši vēl slapjās bikses, viņi tās izžāva uz stieples, no kuras sieviete bija noņēmusi segas.

— No vecā svārkiem iznāks labs spilvens, — sacīja Enrike.

Pablo noskatījās, kā viņš to taisīja. Enrike paņēma krietnu klēpi salmu un ietina tos svārkos.

— Rīt no rīta gan tie izskatīsies jauki.

— Nekas, es par to nospļaujos, — Enrike atteica. — Galu galā tas nav viņa svētdienas uzvalks. Netaisi te ceremonijas, dari tāpat kā es un redzēsi, cik labi iznāks.

Pablo saņēmās un arī uztaisīja spilvenu. Tad viņi ietinās segās un uzvilka sev virsū dažus klēpjus salmu.

— Man jau ir silti, — brīdi nekustīgi gulējis, sacīja Enrike.

— Man arī. Gan būs labi.

Pablo pastiepa roku, pacēla lukturi un nopūta sveci. Viņš nolika lukturi uz grīdas un vēroja sarkano dakts galu, kas lēnām dzisa.

— Žēl, ka nevarēja nočiept drusku tabakas no poda, fis par to iedomājos, bet tas sievišķis nenolaida no mums

ne acu.

— Viņa taču iedeva tabaku, — Pablo iebilda, — un tas jau ir labi. Viņai tas nemaz nebija jādara. Turklāt tik un tā nebūtu prātīgi te smēķēt.

— Neiedomājies, ka es no tā atsacītos, ja vien man būtu smēķis.

Pablo neatbildēja. Miegs viņam nenāca, bet līdz ar siltumu locekļos ieplūda nogurums. Ķermenis mazpama-zām atslāba.

— Kāda tev tā sieviete liekas? — jautāja Enrike.

— Šķiet, viņi nav slikti cilvēki, domāju, ka varēja gadīties daudz ļaunāk.

— Ne jau par to es runāju, bet par sievieti, vai tu viņu negribētu?

Pablo klusēja, bet Enrike nerimās.

— Nupat lejā, kad taisījām durvis vaļā, es pie viņas piespiedos un pieķēru pie pupiem. Tie ir stingrāki, nekā varētu domāt.

— Labāk būtu, ja tu nedarītu pārāk daudz muļķību, citādi mūs viens un divi izmetīs pa durvīm.

— Iedomājies, es tūlīt pamanīju, kas šim sievišķim vajadzīgs. Nav šaubu, tas vecais vairs nav nekam derīgs. Skaidri redzams, pēc kā viņai prasās. Tas redzams no pirmā acu uzmetiena.

— Apklusti jel, — Pablo teica, — ieņemsi muļķības galvā, un nepatikšanas vien iznāks.

Bet Enrike nebija apklusināms. Viņš neko negribēja dzirdēt. Tieši pretēji — atspiedies uz elkoņa, viņš tumsā ņēmās runāt:

— Kad es tev saku, viņai gribas. Un esmu gatavs saderēt, ka nepaies ne trīs dienas, kad viņa būs man rokā. Nebaidies, vecā acu priekšā es viņu nelenkšu. Pietiks, ja atradīšu piemērotu brīdi kādā klusā stūrī.

Viņš uz mirkli apklusa, pagrozījās un atsāka:

— Zini, nupat, kad viņa mūs te atveda, ja mēs būtu vieni, viss būtu kārtībā. Es pat īsti nezinu, vai viņa pretotos mums abiem ..,

Pablo pagriezās un drusku paceltā balsi uzsauca:

— Paklausies, liec mani vienreiz mierā ar savām muļķībām!

— Tu taču saproti, par ko es runāju, un galu galā labāk ar viņu nekā ar kādu priekameitu. Es nezinu, kā tev liekas, bet, pēc manām domām, viņa nemaz nav smādējama.

Pablo acumirklī uzvirda dusmas. Ari viņš piecēlās sēdus un kliedza:

— Es par to nospļaujos, vai tu mani saproti vai ne? Un es gribu, lai tu liec mani mierā.

— Nu, nedusmojies! Es nesaprotu, kas tu esi par cilvēku.

Pablo dziļi nopūtās. Viņa dusmas jau bija norimušas. Klusu, gandrīz čukstus viņš teica:

— Man bija sieviete, saproti, un viņi to nonāvēja. Tagad ar to ir cauri. Citas... — viņš nepabeidza teikumu.

— Es to zinu, — brīdi klusējis, teica Enrike, — es to zinu. Bet, mīļais dievs, nu jau ir pagājis vairāk nekā gads, un tev nevajadzētu tik daudz par to domāt. Ja diendienā domā par savu nelaimi, tas pie laba gala nenoved.

Pablo rūgti iesmējās.

— Katrā ziņā tas, kas ar mani var notikt tagad ...

— Protams, ja tu tā runā, nekas labs tev nav gaidāms. Bet man liekas, ka trīsdesmit piecu gadu vecumā runāt tā, kā tu runā, ir bezjēdzīgi.

Kaut arī Pablo īstu dusmu vairs nejuta, viņš vēlreiz pacēla balsi:

— Bezjēdzīgs ir karš. Bezjēdzība ir nogalināt sievietes un bērnus, ko viņas nes sevī. Un atstāt dzīvus vīriešus — tādus kā mani, kuriem vairs nav nekā.

Viņš pēkšņi apklusa un apgūlās, pagriezdams Enrikem muguru. Labu brīdi bija dzirdams tikai vējš, kas brāz-moja, sviezdams pret jumtu spēcīgas lietus šaltis.

Sājā lietus šalkoņā bija saklausāms vēl cits ūdens troksnis. Vienā mājas stūrī zem notekas acīmredzot bija palikta muca. Varēja dzirdēt, kā tajā burbuļo ūdens, kā vēja brāzma to aiznes sānis un kā tas tek atkal.

— Vai tu guli? — pēc ilga brīža jautāja Enrike.

— Nē.

— Vai tiešām tu nevari saprast, ka man vajadzīga sieviete?

Pablo vēl bridi klausījās notekas burbuļošanā un teica:

— Jā, es saprotu, bet nepārsteidzies, citādi var iznākt

nepatikšanas.

— Kā tu domā, cik gadu viņai varētu būt?

— Nezinu, varbūt četrdesmit.

— Nesaki vis, viņa noteikti ir jaunāka. Zemnieces aizvien izskatās vecākas par saviem gadiem. Viņas neprot sevi pienācīgi kopt, bet vari būt drošs — ja šo kārtīgi sapostu un sasukātu, viņa būtu vēl tīri glīta.

Pablo neko neatbildēja. Vairāk par visu viņš vēlējās klusumu. Bet Enrike kaut ko domāja. Kādu bridi viņš klusēja, tad piepeši atsāka pārtraukto sarunas pavedienu:

— Tomēr, ja viņai ir deviņpadsmit gadus vecs dēls... Nu jā, bet viņai tas varēja piedzimt astoņpadsmit gados ...

Viņš klusēdams rēķināja, tad atkal sāka runāt:

— Viņai noteikti ir vairāk nekā trīsdesmit pieci gadi... Bet trīsdesmit piecos gados sieviete vēl nav veca.

Viņš vēl ilgi runāja. Tad beidzot likās gulēt, uzvilka sev virsū nedaudz salmu un noteica:

— Ar labu nakti, vecais. Es jau redzu, ka esmu tev apriebies ar savām runām par sievietēm. Bet katrā gadījumā es labāk gribētu māti nekā meitu, — viņš smiedamies nobeidza.

Pablo negulēja. Nekustīgi, acis plati atvēris, viņš klausījās naktī.

Viņš ilgi gulēja nomodā. Tagad bija ļoti silti. Drīz vien Enrikes elpa kļuva dziļāka un ritmiskāka. Viņš bija aizmidzis.

Ar vienu ausi Pablo klausījās lietus sīkajā čabināšanā uz jumta, ar otru — kā pagalvī līdzīgi milzu ugunskuram sprakšķ salmi.

Saimnieka svārki stipri oda pēc atdzisušiem sviedriem un tabakas. Pablo pagriezās uz muguras.

Aizmigdams Enrike bija zobojies par meiteni. Pablo atkal redzēja viņu: nekustīgu, mēmu, uz priekšu salīkušu, nokārtām rokām. Visskaidrāk viņš atcerējās tās stingo, tukšo skatienu un muti, kas bija it kā pavērta smaidam, kurš nekad neatplauka.

Pablo vairākkārt atvēra un aizvēra acis, mēģinādams paglābties no meitenes tēla.

Žanete. Viņu sauca par Žaneti. Franču valodā tas nozīmēja zieda vārdu^1. Zieds, kas jauki smaržo. Zieds, kas mums uzsmaida kā visi ziedi. Pablo nodomāja, ka nevienam cilvēkam nedrīkstētu dot zieda vārdu. Tas ir pārāk riskanti.

Šī meitene droši vien ir netīra. Viņa noteikti slikti ož. Šobrīd viņa laikam guļ ar vaļēju muti.

Varbūt tāpēc, ka Pablo bija iztēlojies guļošo meiteni, viņš no jauna sāka domāt par mirušo Marjanu. Par Mar-janu, kuru viņš nebija mirušu redzējis, bet pastāvīgi centās iztēloties. Viņš to redzēja — tumšmati un arī melnām acīm. Bet ar šo atbaidošo meiteni viņai nebija nekādas līdzības.

Viņš vēlreiz mēģināja atbrīvoties no abiem tēliem. Viņš centās piespiest sevi domāt tikai par lietu, kas bungoja pa jumtu. Lietus plūda lejā pa dakstiņiem. No iekšpuses viņš bija redzējis, ka dakstiņi ir plakani. Droši vien tie ir veci un apsūnojuši. Pablo bija pamanījis arī dažus jaunus dakstiņus. Tie droši vien bija gludi. Jumts bija tik stāvs, ka lietus pa to, domājams, plūda ļoti strauji. Viņam, Pablo, pašlaik bija silti. Viņš domāja par slidīgo ceļu. Cerēdams aizmigt, viņš domēs nogāja to visu, cenzdamies neaizmirst nevienu sīkumu. Kā smējās cilvēks no kafejnīcas; kā sitās sejā dzīvžoga zari, kad viņi gāja pa taku; pārplūdušā strauta dārdoņa; ilgais kāpiens; klusums starp mūriem. Tad viņa domu gaita kļuva straujāka. Viņš tūlīt nonāca kapsētā. Pēkšņi iedomājās, ka ir tur sēdējis uz akmens.

Šis akmens bija kaps.

Uz kapa nemēdz sēdēt. Vēl nesen viņš par to nebija domājis.

Ja nu kāds svešinieks apsēžas uz Marjanas kapa?

Bet vai Marjanai maz ir kaps? Un vai viņa vispār ir apglabāta kapsētā? Vai viņas sakropļotais ķermenis nav aprakts zem mājas drupām?

Varbūt tur viss ciems ir viena vienīga kapsēta. Visa Katalonija.

Pablo mēģināja atbrīvoties no šīm domām. Viņš gribēja atsākt pārtraukto ceļu. Bet tūlīt viņš nonāca ferma. Tur bija gaisma, sveši cilvēki. Plānprātīgās meitenes netīrā seja. Tās mute ar vienmēr pavērtajām lūpām.

Un atkal Marjana. Marjanai bija skaisti veidotas lūpas. Varbūt nāvē tās bija pavērtas un pa tām plūda asiņu strūkliņa?

Karā ir daudz mirušo, kam no pavērtas mutes plūst

asinis.

Marjanai būtu vajadzīgs liels kaps, kaps ar diviem krustiem. Viens viņai, otrs mazajam, ko nāves brīdī viņa nesa sevī.

Marjanai un viņas bērnam būtu vajadzīgs kaps ar akmeni virsū. Ar lielu akmeni — tādu kā jumtu, lai zemē nesūktos ūdens.

4

Pablo iemiga ļoti vēlu. Naktī viņš vairākkārt pamodās. Ik reizi viņš apskauda Enriki, kas gulēja un krāca. A.ī tagad Enrike vēl gulēja. Bet diena jau bija klāt. Spraugā starp grīdu un slēģi, ko saimniece pieteica nevērt vaļā, Pablo labu brīdi redzēja to austam.

Vairs nelija. Arī vējš bija norimis.

Pirms rītausmas bija dziedājuši vairāki gaili. Tagad valdīja klusums. Diena ausa lielā klusumā, lēnām ienākdama šķūņaugšā un citu pēc cita izzīmēdama salmus uz grīdas.

Pablo vēl brīdi pagaidīja, tad klusām izritinājās no segas. Viņš bija gulējis kails, lai varētu izžāvēt veļu. Pablo aptaustīja uz stieples pakārtās bikses. Drāna vēl bija mitra. Viņš atgriezās pie salmu kaudzes, izjauca spilvenu un uzvilka mugurā saimnieka svārkus. Tie vēl bija silti.

Pablo piegāja pie slēģa, pieplaku ar aci pie spraugas, bet nekas nebija saredzams, un viņš mēģināja skatīties pa spraugu starp dakstiņiem un sienas malu. Arī pa to spraucās iekšā gaisma, ko, gulēdams aiz salmu kaudzes, viņš nevarēja ieraudzīt. Jumta mala bija plata, un viņš redzēja tikai šauru strēmeli tieši zem tās. Tur auga zāle un mētājās daži melni žagari. Pablo jau gribēja iet prom, kad ieraudzīja baltu vistu. Viņa lēni čāpoja, kājas ar izstieptiem nagiem augstu cilādama. Vista nemierīgi skatījās uz visām pusēm. Tad drusku pakašņāja zemi, kaut ko uzknābāja un nozuda.

Pablo piegāja pie mazā slēģa un meklēja aizbīdni. Roka vispirms uzdūrās vairākiem zirnekļu tīkliem. Viņš tos noslaucīja pie svārkiem. Beidzot viņš sataustīja apaļo dzelzi. Pablo mēģināja vieglītēm to pabīdīt, bet sarūsē-)ašais metāls nekustējās. Viņš pagrūda stiprāk, un bulta skrapstēdama padevās. Pablo palika stāvam. Enrike joprojām gulēja.

Pablo mazliet pacēla un atvēra slēģi. Nometies ceļos un drusku atgāzies atpakaļ, viņš vēroja apkārtni.

Vispirms viņš ieraudzīja ar panīkušas zāles kumšķiem apaugušu zemi, pa kuru uz ceļa pusi vijās taka. Tālāk bija redzams zems mūris, tūlīt aiz tā — plaša, nolaidena pļava. Pļava kūpēja. Tā kūpēja aizvien stiprāk un stiprāk, līdz nozuda biezā, baltā mākonī.

Pablo ieklausījās. Nekas nekustējās. Tikai šur tur iekladzinājās kāda vista. Viņš atvēra slēģi platāk, pavirzījās tuvāk pie malas un izliecās ārā. Pa labi bija māja, kas miglas baltumā šķita pelēka. Arī pa kreisi bija ēkas, bet tās atradās tālāk, likās neskaidras un blāvas tāpat kā ceļmalas krūmāji.

Pablo vēlreiz paskatījās uz fermu. Tā šķita veca. Jumta kore ielīkusi. Odens notekā vietām auga zāle. Mājas otrajam stāvam bija trīs logi, pirmajam — divi, starp tiem durvis, pa kurām viņi vakar bija iegājuši. Augšējo logu slēģi bija vaļā, apakšējo — ciet. Paliecies vēl drusku vairāk uz priekšu, Pablo varēja saskatīt mājas piebūvi. Tā nelikās tik veca. Tās jumta dakstiņi bija jauni. Lielie vārti droši vien veda uz riju. Tālāk viņš redzēja vēl vienas durvis un jumta logu. Zem tā pie sienas virs akmens tvertnes bija krāns. Pablo pamanīja pagalmā arī darbarīkus, ķerru un drusku tālāk divas lielas, otrādi apgāztas mucas, virs kuru dibeniem bija salijis ūdens. Vārti stāvēja vaļā. Dažas vistas staigāja šurpu turpu, citas sabozušās tupēja pie virtuves durvīm.

Pablo drebēja. Viņš piecēlās un gāja atpakaļ uz šķūņ-augšas vidu, spēcīgi berzēdams kailās ciskas. Viņš vēlreiz pataustīja bikses, padomāja un, zobus sakodis, vilka tās kājās. Kad viņš sprādzēja ciet siksnu, aizrāvās elpa — tik auksta bija drēbe. Viņš izvilka salmus no zābakiem un apāvās.

— Ko tu tur dari? — staipīdamies jautāja Enrike.

Pablo atskatījās.

— Neko, man jānokāpj lejā, es ģērbjos.

— Cik pulkstenis?

— Nezinu. Gaisma jau uzaususi.

— Nelīst, bet man liekas, ka ir auksts.

— Jā, drusku. Ir liela migla.

— Vai viņi jau te bija mūs modināt?

— Nē, neviens vēl nav piecēlies.

— Tad netaisi troksni, citādi vēl uzmodināsi viņus. Tik un tā jau sāks pietiekami agri.

Pablo nokāpa lejā. Tikko viņš bija atvēris durvis, nočīkstēja mājas slēģi. Sieviete viņu ieraudzīja un, ar roku mādama, sauca:

— Labrīt! Jūs jau augšā? Meitene aiznesīs drēbes. Tās ir sausas.

Pablo devās uz māju. Kad viņš iegāja pagalmā, saimniece vēra vaļā otra loga slēģus.

— Nāciet, — viņa teica, — saimnieks jau kādu brīdi ir pagrabā. Es jums iedošu darba drēbes, un jūs kāpsiet lejā pie viņa. Jūs droši vien esat viņam vajadzīgs.

Pablo iegāja iekšā. Uguns jau rūca, un virtuvē bija mājīgi. Oda neparasti, bet patīkami. Pienā vārītas kafijas aromāts jaucās ar dūmu smaržu.

2anete stāvēja pie sola, uz kura atradās liels čuguni katls un klūgu grozs. Viņa nekustējās, labajā rokā turēja smailu nazi, kreisajā — pusi ābola. Muti pavērusi, viņa tukšu skatienu stingi vērās Pablo. Viņš pamāja ar galvu. Meitene ierūcās, bet nepakustējās.

— Ņemiet, drēbes ir pavisam sausas, — sieviete sacīja.

Viņa sniedza Pablo darba drānas un veļu, ko jau bija savākusi.

— Paldies, kundze, — viņš teica.

— Sauciet mani par saimnieci.

Pablo aizgāja līdz durvīm, tad pagriezās atpakaļ un jautāja:

— Vai jūs nepateiktu, kur var nomazgāties?

Saimniece pavērās viņā gluži izbrīnījusies. Šķiet, viņa

kaut ko pie sevis pārlika, tad pagriezās uz izlietnes pusi un, atkal palūkojusies uz Pablo, vaicāja:

— Vai gribat mazgāties tūlīt?

— Jā, ja tas jūs neapgrūtina.

— Mums ir divi krāni — viens pagalmā, otrs kūti. Dariet, kā gribat.

Pablo pateicās un gāja ārā, bet. sieviete vēl piebilda:

— Tikai pasteidzieties, saimnieks droši vien jūs jau gaida.

Arā izgājis, Pablo dzirdēja, kā saimniece uzkliedza meitai:

— Vcii tu esi aizmigusi? Varētu domāt, ka savu mūžu neesi redzējusi vīrieti.

Pablo atgriezās šķūnī. Enrike nebija ne pakustējies.

— Celies augšā, saimnieks mūs gaida.

— Kāpēc? Vai ēst?

— Nē, pagrabā, es nezinu, ko tur vajadzēs darīt.

Pablo iemeta salmos Enrikes darba drēbes. Viņš novilka mitrās bikses un uzvilka otras. Enrike joprojām staipījās, Tikko apģērbies, Pablo kāpa lejā.

— Pasteidzies, — viņš teica, — nesāc jau pirmajā dienā kaitināt cilvēkus.

— Gan jau, — Enrike atsaucās. — Bet tu tā pūcējies sievišķa dēļ.

Kad Pablo iegāja pagalmā, saimniece nāca ārā no virtuves, vienā rokā nesdama spaini, otrā — lielu piena kannu.

— Redzat, — viņa teica, — krāns ir tur.

Viņa rādīja uz krānu zem piebūves loga, ko Pablo jau bija pamanījis. Dažus soļus viņi gāja blakus, tad, izdzir-duši Enrikes balsi, atskatījās. Viņš, līdz jostasvietai kails, tupēja pie lūkas un kataloniski sauca:

— Kad beigsi viņu aplidot, pasaki, lai uznes man kafiju, esmu sagatavojis viņai pārsteigumu.

Un viņš skaļi iesmējās.

— Ko viņš teica? — saimniece jautāja.

-— Viņš kāpšot lejā, atvainojas, ka drusku aizkavējies, neesot varējis atrast apavus.

— Nav jau tāda steiga, — viņa sacīja. — Pietiks, ja viens no jums var palīdzēt, kad saimniekam vajadzēs.

— Es iešu, — Pablo teica, — nomazgāšos drusku vēlāk.

Saimniece ielika kannu akmens tvertnē un atgrieza

krānu. Tad viņa atvēra mazās durvis un iegāja iekšā. Pablo viņai sekoja. Tur bija kūts. Siltais gaiss stipri oda pēc lopiem. Pablo pamanīja blakus steliņģos govi un zirgu. Telpas dziļumā, ķēdes raustīdamas, blēja vairākas kazas.

Sieviete tūlīt pagrūda otras durvis, kas veda uz riju, kur bija iedegta gaisma.

— Redziet, — viņa teica, — jūs atvērsiet lielās durvis, lai izvilktu ārā ratus, tad būs vairāk vietas. Pēc tam varēsiet arī nodzēst gaismu.

Pablo atvēra abas lielo dēļu durvju puses un paskatījās uz šķūni. Enrike joprojām nenāca.

Tad viņš gāja uz tām durvīm, aiz kurām šķindēja pudeles. Diezgan platas, taisnas akmens kāpnes ar kādiem divdesmit pakāpieniem veda pagrabā. Pa labi stāvēja vīna spiede. Un visas malās — dažāda lieluma mucas.

— Nāciet šurp! — saimnieks sauca.

Pēc balss spriežot, viņš atradās aiz četrām vīna vātīm, kuras stāvēja pagraba vidū un bija lielākas par cilvēka augumu, tās sniedzās gandrīz līdz melno akmens griestu velvei. Pablo apgāja tām apkārt.

— Sveiks! — teica virs.

— Labdien, kungs.

— Sauc mani par saimnieku. Un kāds tev ir vārds?

— Pablo Sanšezs.

— Pablo ... Pablo. Ir gan jocīgi — Pablo.

Vīrs vairākas reizes atkārtoja vārdu, tad noprasīja:

— Pablo — kā tu teici?

— Pablo Sanšezs.

Saimnieks bridi padomāja, un viņa seja noskaidrojās.

— Sanšēzs, — viņš sacīja vēlreiz, vai plīsdams no smiekliem. — Sanšēz^2, tad jau tu nevari apsēsties.

Viņa vēders kratījās. Smiekli atbalsojās kā tukšā mucā.

— Ak tu velns tāds — Sanšēzs, — viņš sauca vēlreiz, uzsizdams Pablo uz pleca. — Jūs nu gan esat jokupēteri! Mums jau ari patīk joki. Tu redzēsi, mums te nemaz nebūs slikta kompānija.

Brīdi viņš klusēja, pieliecās, lai paskatītos pa durvīm, kuras Pablo bija atstājis vajā, tad piemiedza ar aci un pusbalsī piebilda:

— Vīnogu laikā vienmēr kāda pakaļa atradīsies!

Viņš smējās atkal, vairākas reizes atkārtodams:

— Velna Pablo! Ir nu gan! Velna Pablo!

Nomierinājies saimnieks jautāja:

— Un kur ir tavs biedrs? Vai tad viņš nenāks?

— Viņš drīz būs klāt.

— Tas gan neizskatās pēc tāda, kas skrietu darbam pakaļ.

Vēl runādams, viņš piegāja pie mučeles, k*as bija uzcelta uz divām lielākām mucām.

— Pacel drusku pakaļpusi, lai var iztukšot līdz galam.

Pablo viegli pacēla mucu. Saimnieks palika zem krāna

litra pudeli.

— Un kā sauc tavu biedru?

— Enrike Pedrels.

— Enrike — tas nav nekāds vārds. Sauksim viņu par Anri.

Pudele bija pietecējusi pilna. Saimnieks aizgrieza krānu,

»— Nekustini.

Viņš paņēma otru tādu pašu pudeli. Pablo pacēla mu-čeli drusku stāvāk. Tagad vīns tecēja biezs un duļķains.

— Šito, — teica saimnieks, — dosim saimniecei, lai taisa etiķi.

Viņš nolika pudeli sānis.

— Ko tu agrāk strādāji, kāds tev bija amats?

Pablo vilcinādamies atbildēja:

— Es strādāju transporta kantori.

— Ko tu tur darīji?

Pablo paskatījās uz saimnieku, vēl brīdi minstinājās, tad teica:

— To grūti izstāstīt... Nodarbojos ar korespondenci, pieņēmu klientus ...

— Ja es pareizi saprotu, tu biji ierēdnis?

— Kā vēlaties.

Saimnieks aprauti iesmējās.

— Kā vēlos, kā vēlos! Man tevi jāpieņem, kāds nu tu esi. Bet saimniece teica, ka tu gribot nest, tāpēc es tev uzreiz saku, ka tas nav darbs jaunkundzēm.

— Es darīšu, ko jūs man liksiet.

Vīrs pacēla roku, kā atvairīdams tālākus paskaidrojumus.

— Nē, nē, — viņš teica, — ja gribi nest, tu nesīsi. Tev attiecīgi samaksās, bet brīdinu: pusdienlaikā nenāc pie manis prasīt, lai dodu citu darbu.

Pa kāpnēm lejā kāpa Enrike. Uz viņu atskatījies, saimnieks izmeta:

— Re, kur brašulis! Tiklīdz darbs padarīts, viņš ir klāt kā nagla. Ņemiet pudeles, iesim augšā. Jāsakārto rati, pēc tam jums vajadzēs nokāpt lejā un izmazgāt to mucu, kuru nupat iztukšojām.

Saimnieks gāja pa priekšu. Viņš kāpa lēnām, ar vienu roku atbalstīdamies uz nūjas, ar otru krampjaini turēdamies pie dzelzs margām. Neapstādamies un atpakaļ neskatīdamies, viņš jautāja:

— Un ar ko nodarbojās Anrī? Varu derēt, ka viņš bijis žandarms, — viņš smiedamies noteica.

Enrike nebija viņu lāgā sapratis. Kad Pablo viņam pārtulkoja saimnieka vārdus un paskaidroja, kāpēc viņš tā teicis, Enrike paraustīja plecus.

— Pasaki, ka viņš man apriebies. Un vēl pasaki, ka nepaies ne trīs dienas, kad es būšu viņam uzlicis ragus.

— Ko viņš tur muld? — saimnieks jautāja.

Pablo pasteidzās atbildēt:

— Viņš stāsta, ka esot bijis taksometra šoferis. Jā, tas tiēšām bija viņa amats.

— Ja viņš māk runāt franciski, lai tad ari runā franciski!

Kad viņi jau bija rijā, pāri pagalmam gāja trīs sievietes. Viena bija veca, gluži salīkusi, ģērbusies viscaur melnā, ar šalli ap galvu. Otrai, liekas, varēja būt gadu četrdesmit un trešajai — drusku pāri par divdesmit. Visām trijām kājās bija koka tupeles.

— Hei, Margerita! — saimnieks uzsauca.

Sievietes mainīja virzienu un ienāca rijā.

— Redzu, tu esi dabūjis savus spāniešus, — vecā sacīja.

— Jā, — saimnieks atbildēja, — vienu ierēdni un vienu taksometra šoferi. Ar tādiem gan esmu varen cēlies!

Vecā viņus apskatīja. Viņai bija pavisam mazas un ļoti dzīvas acis. Žirgtais skatiens tekalēja no viena pie otra. Mute ar ļoti plānajām lūpām nemitīgi kaut ko gremoja. Uz grumbainā vaiga vienā laidā kustējās liela kārpa ar skrullainu matiņu.

— Lielais gan ir kalsens, bet liekas spēcīgs, — viņa teica.

Tad, savilkusi grimasi un pamājusi uz Enriki, piebilda:

— Tas tur atgādina manas mazmeitas vīru. Tu taču pazīsti Denīzi, kas dzīvo Senklodā. Arī viņam krūtis ir galīgi iekritušas — tāpat kā šitam te. Tas nozīmē, ka viņiem nav veselības.

Viņa pagāja dažus soļus uz virtuves pusi un vēlreiz pagriezās atpakaļ, lai pateiktu:

— Es saku — viņu slimība ceļas no tā, ka viņi pa iekšu vien dzīvo. Denīzes vīrs ir aptieķnieks, tā ka paši varat iedomāties.

Kad viņas bija aizgājušas, saimnieks sāka smieties. Pagriezies pret Pablo, viņš skaidroja:

— Nu gan būs joki! Vecā laikam domā, k'a jūs nesaprotat ne vārda franciski.

Viņš pēc paraduma piemiedza ar aci un klusām piebilda:

— Divas pārējās ir viņas meita un mazmeita. Tās abas noderēs.

Pablo neviļus paraustīja plecus. Rādīdams uz ratiem, viņš jautāja:

— Kas tagad jādara?

Saimnieks lika izvilkt ratus pagalma vidu. Tajos viņi iecēla divus kublus, vienā ielika mazas kāpnītes un nesamo grozu. Otrā salika koka spaiņus.

Saimnieks sekoja ikvienai kustībai, ar nūju rādīja, kas darāms. Viņš uztraucās par katru nieku un bez gala lādējās. Pablo pūlējās saprast, ko viņš saka, bet saimnieks reizēm lietoja dīvainus vārdus, nosaukdams kādu darbarīku vai priekšmetu. Pablo tad lūdza atkārtot, un saimnieks niknojās.

Enrike daudz neuztraucās. Laiku pa laikam viņš saimnieku kataloniski lamāja.

— Redzi nu, — viņš pēc brīža teica, — šis nervozē, jo jūt, ka es gribu viņa sievu. Nomierini veco, pasaki, ka man labāk patīk tās divas, kas nupat atnāca. Paskaidro, ka es viņam atstāju viņējo un vēl veceni.

— Apklusti, — uzsauca Pablo. — Viņš nervozē tāpēc, ka tu nekā nedari. Un vēl tāpēc, ka tu runā kataloniski.

Rati bija sakārtoti. Tajos bija sakrauts viss, pat maiss siena zirgam.

— Kad saimniece būs visu salikusi pusdienām, tu piesiesi grozu aizmugurē. Iejūgsim pēdējā brīdī. Tagad nāciet brokastīs.

Un saimnieks devās uz virtuvi.

5

Brokastu laikā atnāca vēl viens vecs vīrs, kas mazliet piekliboja un ko saimnieks sauca par Klibiķi.

— Saprotiet, — saimnieks skaidroja, — kamēr viņš vēl ir dzīvs, mani ciemā turpina saukt vārdā. Nevar taču būt divi Klibiķi. Bet, kad viņa vairs nebūs, tā sauks mani. Viņš sāka klibot pēc zirga spēriena, bet ar laiku ir pieradis un iztiek bez nūjas.

— Tu arī pieradīsi, — teica vecais, — tikai tas ies ilgi, jo ar tevi ir nopietnāk nekā ar mani.

Vecā Margerita, kas bija stāvējusi pie' plīts kopā ar meitenēm un saimnieci, pienāca pie galda.

— Paklausies, Lisjen, — viņš teica saimniekam, — kam tu to visu skaidro?

Viņas vecā seja bija kļuvusi vēl grumbaināka nekā pirmīt. Acis bija gandrīz aizvērtas. Saimnieks raudzījās viņā, raudzījās Klibiķī, tad piepeši, pagriezies pret Pablo, pilnā balsī iesmējās.

Vecā sieva sāka mētāties ar rokām.

— Par ko tu smejies, ko? Kas tur smieklīgs? Tu taču to skaidro viņiem.

— Protams, viņiem.

Vecā saniknojās aizvien vairāk un vairāk.

— Ko tad tu pūti man miglu acīs, ka tie ir spānieši?

— Tie ir spānieši, kas māk franciski.

Vecās Margeritas meita pie plīts kaut ko pačukstēja saimniecei, un visas trīs sāka smieties. Vecā viņām uzsauca kādus vārdus izloksnē, ko Pablo nesaprata. Visi sāka smieties vēl skaļāk. Tad vecā paraustīja plecus un apsēdās pretī Pablo. Viņa gaidīja, kad beigsies jautrība, un nicīgi skatījās uz saimnieku.

— Nu, ko tad es tādu pateicu? Neko sliktu. Es sacīju, ka garais droši vien ir spēcīgs un ka otrais izskatās pēc manas mazmeitas vīra. Kas tur ko kaunēties?

Pablo skatījās uz veco sievieti, skatījās uz Klibiķtēvu. Abi vecie droši vien bija vienos gados. Klibiķis nebija tik grumbains, bet viņam bija kuplas, nokarenas ūsas, ko viņš ar apakšlūpu nemitīgi sūkāja.

Pablo ilgi raudzījās šajos cilvēkos, viņam gribējās pateikt tiem kaut ko labu. Bet nekas nenāca prātā.

Saimnieks vairs nesmējās, un sievietes galda brīvajā galā gatavoja pusdienu maltīti. Saimniece izklāja vairākas tīras drāniņas, kur visu ietīt. Tur bija ceturtdaļa žāvēta šķiņķa, divas zupā novārītas desas, divi sieri un pamatīgs pods ievārījuma.

To visu viņas ielika lielā grozā. Atsevišķi ietina divus lielus maizes klaipus.

— Tos ieliksim kublā, — saimniece noteica.

Kad viņi piecēlās, ienāca vēl viena sieviete. Viņa bija ļoti resna, un viņas vairogdziedzeris izskatījās tikpat iespaidīgs kā matu mezgls pakausī. Viņa aizkususi elsa.

— Es jau domāju, ka esmu nokavējusies, — viņa teica.

— Pašā laikā, — atteica saimnieks. — Tūlīt iesim.

— Tā ir, — atsāka resnule, — puika mani steidzināja, un es vairs nejaudā ju atgūties.

— Žanete, padod viņai glāzi, — uzsauca saimnieks.

Žanete iznāca no stūra pie izlietnes, kur visu laiku bija nekustīgi stāvējusi, it kā būtu izbijusies no tik daudziem cilvēkiem un trokšņa.

Resnule vienā paņēmienā izdzēra glāzi sarkanvīna, un visi gāja ārā.

Pagalmā, uz dīseles sēdēdams, gaidīja gadus piecpadsmit vecs zēns.

— Ei, puis, — saimnieks viņam uzsauca, — ved šurp Melni!

Zēns aizskrēja uz stalli un drīz nāca atpakaļ, vezdams pavadā ķēvi. Tas bija mazliet smagnējs, skaists dzīvnieks gluži melnu spalvu. Tikai krēpēs bija jaušams ruds spīdums. Ķēve paklausīgi kāpās atpakaļ un ļāva Pablo sevi glaudīt, kamēr zēns palīdzēja saimniekam iejūgt.

— Vai tu mīli zirgus? — saimnieks jautāja.

— Es mīlu visus dzīvniekus, — Pablo atbildēja.

— Tas neko nenozīmē. Zirgs ir kas cits. Es gribēju jautāt, vai tu tos pazīsti.

— Nē, — atzinās Pablo, — bet patiešām gribētu tos iepazīt.

— Jā, Melne ir labākā ķēve, kāda man jebkad bijusi.

— Tas tiesa, — piekrita Klibiķis, kas arī bija pienācis klāt. — Tas ir neparasts dzīvnieks. Tik spēcīgs un piemīlīgs.

Runādams viņš deva ķēvei maizes garozas, ko bija savācis, pirms cēlās no galda.

— Galvenokārt piemīlīgs, — teica saimnieks. — Ja man šis zirgs būtu bijis tovakar, kad notika nelaime, man vēl tagad kāja būtu vesela.

Kad ķēve bija iejūgta, viņš aizkabināja nūju aiz kubla malas, ar vienu roku atspiedās pret ķēves krustiem un tā ierausās ratu priekšā.

— Nāc, mazais, rāpies iekšā! — viņš sauca.

Puika pakāpās uz riteņa un ielīda kublā. Saimnieks paņēma grožus, un visi sāka soļot pakaļ pajūgam.

Likās, ka migla vēl vairāk sabiezējusi. Visi soļoja baltā aplī, kas vienmērīgā gaitā virzījās uz priekšu, metru pēc metra atsegdams ceļu. Viņi gāja zem kokiem, kuru galotnes palika neredzamas un no kuriem uz salipušu, dubļainu lapu klājiena ritēja lāse pēc lāses. Tad viņi gāja garām divām mājām, kas atradās katra savā pusē ceļam. Tur migla patīkami smaržoja pēc dūmiem. Kāda sieviete atvēra durvis.

— Vai tad ejat? viņa jautāja,

— Jāmēģina ir, — atbildēja saimniece. —■ Vai jūsējie

jau aizgāja?

— Nupat, pirms minūtēm piecām. Dabūs nomīcīties pa dubļiem.

Saimniece uz brīdi apstājās, un Pablo, iedams garam, dzirdēja viņu sakām:

— Kaut nu vējš nebūtu notriecis visu zemē, jau tā neesam nekāda stiprā komanda.

Viņa tos panāca un, garām iedama, apjautājās, vai nav auksti.

— Nekas, — atteica Pablo, — ejot var sasildīties.

Saimniece viņiem uzsmaidīja un pielika soli, lai panāktu sievietes, kas gāja aiz ratiem. Pablo dzirdēja tās bez rimas pļāpājam, bet attālums bija pārāk liels, lai viņš varētu sekot sarunai. Laiku pa laikam viņi šķērsoja sevišķi biezus miglas vālus. Tad pajūgs izgaisa — un pat sieviešu silueti kļuva neskaidri.

Drīz ceļš sāka vest kalnup. Klibiķtēvs, kas līdz tam bija klusēdams gājis blakus Pablo un Enrikem, apstājās. Smagi nopūties, viņš sacīja:

— Tas man par grūtu. Ejiet vien pa priekšu, jūs esat jauni.

Viņš noņēma naģeni. Balto pakausi klāja sviedri. Viņš tos noslaucīja piedurknē un piebilda:

— Vairs jau nav necik tālu, bet tāpat grūti. Margerita vēl tek gluži naski. Es pagaidīšu Žaneti, atlikušo ceļu iesim kopā.

Pirms došanās tālāk Pablo atskatījās. Meitene nāca savā pīles gaitā, rokas joprojām nokarājās uz priekšu, arī apakšlūpa atkarājās. Kad viņas skatiens sastapa Pablo skatienu, mazā pavēra muti vēl drusku platāk un Pablo nodomāja, ka viņa droši vien ierūcas.

Jo tālāk viņi gāja, jo retāka kļuva migla. Baltie vāli vietām pašķīrās, atsegdami kādu koku, krūmu vai nogrieztu vīnstīgu kaudzi.

— Te nu ir tie vīna dārzi, — teica Pablo.

— Tie nav tādi kā pie mums, — atbildēja Enrike.

Tie bija pirmie, ko viņi ieraudzīja, kopš bija šajā

zemē. Viņi varēja saskatīt tikai rindu sākumu, tālāk tās izgaisa pelēkajā miglā. Lapas bija dzeltenas vai sarkanas un spīdēja no slapjuma.

Kad viņi nonāca vietā, kur ceļš gāja gar pašu vīna dārzu, viņi izdzirda apslāpētas, kā no pazemes skanošas balsis.

— Ei, ei, Noēmij, — sauca saimniece, — vai ogas nav pārgatavojušās?

— Vai tā esi tu, Žermēna? — no lejas skanēja balss.

— Jā.

— Pārgatavojušās nav, bet labi, ka lietus pārstāja, ir laiks vākt nost.

— Vai jūs esat visi?

— Jā, un jūs?

— Arī.

Viņi neapstājās. No miglas atskanēja tikai šī balss, pēc tam arī citas balsis, meitenes smiekli un klaudzoņa, ar kādu cits pret citu sitas koka spaiņi. Viņi jau bija gabalā, kad balss atskanēja atkal, šoreiz vēl dobjāk:

— Vai no sava puiša esi saņēmusi kādu ziņu, Zermēn?

— Nē, trīs dienas neko, — atsaucās saimniece.

Pablo atskatījās. Vecais un meitene vēl nebija redzami.

Kad viņi piegāja pie ratiem, kas bija apstājušies ceļmalā, saimnieks un zēns jau jūdza ārā zirgu.

— Ņemiet un celiet visu laukā!

Kad spaiņi bija izdalīti, saimnieks nostādīja savus ļaudis pa vietām. Katrā rindā divus. Pašā vidū ierādīja vietu Enrikem un saimniecei.

— Tu parādīsi Anrī, kā vajag izbērt spaiņus. Nu, sākam!

Visi iegāja vīna dārzā. Klibiķis un Žanete, kas bija atnākuši pēdējie, palika kopā pašā dārza malā.

— Tu, — saimnieks teica Pablo, — paliec te, es tev ierādīšu, kā izber grozu.

Viņš vēl noskatījās, vai katrs ir tur, kur tam jābūt, tad atgriezās pie ratiem.

— Es lieku kopā veco un meiteni, — viņš klusām skaidroja. — Viņš vienīgais spēj to paciest, citi vienmēr kliedz, ka mazā nestrādā pietiekami ātri. Es pats nespēju locīties, nevar būt ne runas, ka es ņemtu savu rindu, tāpēc eju kopā ar viņiem un griežu ķekarus no galotnēm. Tas drusku palīdz vecajam, un neviens nekavējas.

Viņš pieslēja nūju pie riteņa un uzmauca plecos uz ratu malas noliktā stiepļu groza siksnas.

— Redzi, kad tu atnāksi, tu uzkāpsi pa trepītēm, ar vienu roku pieturēsies pie kubla malas, ar otru no visa spēka pagrūdīsi groza dibenu un vienlaicīgi nolieksies uz sāniem.

Viņš vairākas reizes ierādīja kustību, ar vienu roku turēdamies pie vīnogulāju balsta.

— Vai saprati?

— Domāju, ka jā, — atbildēja Pablo.

— Labi, pamēģini.

Pablo uzlika plecos grozu, uzrāpās pa kāpnītēm un izlikās, ka iztukšo grozu.

— Noliecies vairāk uz priekšu! — kliedza saimnieks. — Citādi viss izbirs zemē.

Pablo mēģināja vēl un vēl.

— Labi, es domāju, ka tev izdosies. Atliek tikai redzēt, vai izturēsi.

— Es ceru.

— Es arī, tu taču redzi, kādi man ļaudis: izņemot tavu’ biedru, neviena nesēja vairāk nav. Ja nu varbūt vēl vienīgi saimniece, bet, ja to redzētu ciemnieki, viņi mūs nopeltu.

— Grozu! — saimniece sauca.

Viņi pagriezās uz dārza pusi. Vīnogu vācēji stāvēja dažus soļus no viņiem.

— Nu, tad ej! — uzsauca saimnieks.

Pablo sāka kāpt kalnā. Viņš gandrīz vai skrēja, priecīgs, ka var sasildīties. Zeme bija mīksta un drusku lipa pie kājām. Nonācis pie saimnieces, viņš pagrieza muguru un salieca ceļus.

— Nenoliecies! — brēca saimnieks, kas bija palicis pie ratiem. — Tā tev pēc stundas ceļi būs beigti. Ieplet kājas un turies pie mieta!

Saimniece izbēra pirmos spaiņus.

— Pamēģiniet tagad jūs, — viņa teica Enrikem.

Tas paņēma spaini, pacēla to un gāza pret groza malu. Pablo sagrīļojās. Viņš juta, ka pa skaustu birst ogas un gar muguru tek ledaina sula.

— Uzmanīgāk! — viņš lūdza.

Citi smējās.

— Parādi viņam vēlreiz, Žermēna, — sauca saimnieks, — un jokus metiet pie malas, citādi būs slikti!

Kad grozs bija pilns, Pablo vajadzēja to sakratīt, lai paliktu vieta vēl diviem spaiņiem. Arī tos izbēra saimniece.

— Ejiet, — viņa teica.

Pablo kāpa lejā lieliem soļiem. Kājas grima zemē vēl dziļāk nekā augšā kāpjot, jo vīnogu nasta bija smaga.

— Iekams sāc kāpt pa trepītēm, noberz zoles gar pirmo kāpsli, citādi nogāzīsies.

Pablo paklausīja. Viņš uzkāpa augšā un centās atkārtot kustību, ko saimnieks bija ierādījis.

— Labi, tu dari pareizi. Liekas, tu tiksi galā. Galvenais, ko tagad vajag, — dabūt ritmu. Kāpdams augšā, neskrien. Lejā iedams, liec lielus soļus, ļauj, lai nesamais tevi grūž uz priekšu. Redzēsi, kad viņi būs dārza augšgalā, tev tikko pietiks laika aiziet un atnākt.

Pablo kāpa atkal. Saimnieks paņēma nūju un gāja līdzi, tikai pa rindu, kur strādāja viņa meita. Kad Pablo nonāca pie vīnogu vācējiem, Enrike viņam jautāja:

— Vai tev nesalst?

— Nē, var iztikt.

— Es vairs nejūtu rokas. Ļauj man aiznest vienu grozu, vajadzētu drusku sasildīties.

— Tas jāprasa saimniekam.

— Ko viņš saka? — jautāja saimniece.

— Viņš grib drusku panest, lai sasildītos.

Saimnieks bija atliecis muguru. Grieznes kratīdams, viņš kliedza:

— Nē, neparko! Sis te jau sāk krist uz nerviem. Tā tas neies. Es iešu uz pastu un zvanīšu, lai viņu vāc prom.

Enrike neuzstāja. Viņš saberzēja nozilējušās rokas un turpināja griezt slapjos ķekarus.

— Pacietieties vēl mazliet, — teica saimniece, — drīz parādīsies saule.

Ar katru reizi attālums kļuva lielāks, tomēr Pablo ik pēc groza vajadzēja pagaidīt. Sākumā viņš prasīja grieznes, lai palīdzētu Enrikem un saimniecei, bet saimnieks neļāva.

— Tas, kurš nes, negriež. Tāds ir likums. Ja nezini, ko darīt, uztin smēķi.

Un viņš padeva tabakmaku un papīru.

— Vienu tu vari uztīt savam biedram, tas viņam vismaz degungalu sasildīs.

Citi smējās. Viņi smējās bez gala un par tīriem niekiem. Laiku pa laikam saimnieks uzsauca:

— Drusku mazāk pļāpu! Kad mēles kulstās, rokas stāv dīkā.

Uz brīdi viņi apklusa, tad sarunas drīz atsākās. Arī saimnieks runājās ar veco Klibiķi.

Klusēja vienīgi Pablo un Enrike. Pablo likās, ka viņš neiederas šajos ļaudīs. Tagad, piegājis pie ratiem un pagriezies, lai izbērtu ogas, viņš pārējos, miglā pagaisušus, p.it neredzēja. Tikai šur tur dzirdēja smejamies kādu sievieti vai iesaucamies saimnieku. Viņš bija viens. Neviens viņu neredzēja. Ķēve, kas bija piesieta pie mieta ceļa otrā pusē, bija vienīgā dzīvā būtne šajā līdz miglas aplim sarukušajā pasaulē. Melne pagrieza galvu uz viņa pusi.

Ik reizi pirms kāpšanas augšup viņš piegāja pie tās un noglaudīja dzīvnieka kaklu vai pieri.

— Vai tev garšo vīnogas? — viņš jautāja.

Ķēve palocīja galvu. Pablo pasmaidīja. Viņš bija runājis kataloniski.

— Vai tad tu saproti kataloniski? — viņš neticīgi vaicāja.

Melne atkal palocīja galvu. Šoreiz Pablo sirsnīgi iesmējās. Viņš iedeva ķēvei vīnogu ķekaru, kuru viņa ēda, tecinādama zemē sarkanu sulu.

Šoreiz, kad Pablo nonāca galā, spaiņi jau bija pilni.

— Ceļš kļūst garāks, — teica saimnieks.

— Nekas, — atteica Pablo, — es tikai apstājos pie ķēves.

Saimnieks kā zinādams ieteicās:

— Nedod viņai pārāk daudz auksto vīnogu, tas nav labi.

Pablo aiznesa vēl dažus grozus, un tad, kad viņš kārtējo reizi salīcis kāpa augšā, skatīdamies uz zemi savā priekšā, viņam piepeši likās, ka debesis vienā mirklī atveras. Tas bija kaut kas līdzīgs gaismas lietum.

Viņš apstājās un pacēla galvu.

Migla peldēja zem saules, lieliem, mīkstiem viļņiem ķerdamās vīnogulājos.

Arī vīnogu vācēji bija atliekuši muguras. Tagad Pablo skatiens sniedzās tālāk nekā viņiem. Iznira pirmie koki — vēl neskaidri, bet jau mirdzoši.

Pablo apgriezās un dažus mirkļus stāvēja, elpu aizturējis.

Viss zeltainais vīna dārzs laistījās. Visur jautās dzīvība. Saules pilienu lietū lapas atliecās taisnas. Un tā bija līdz pat ceļam, kur kā tumšs punkts bija redzama tikai Melne, un vēl tālāk lejā citi vīna dārzi, zaļi dzīvžogi, daži koki. Pašā kalna pakājē klājās balta miglas jūra ar zilganiem virpuļiem un garām, pelēkām plaisām. Un otrā pusē, atbalstīdamās uz biezajām miglas putām, lēca saule. Starp miglu un debesīm varēja skaidri saskatīt robežu.

Tās vēl bija bālas, bet jau zilas debesis, kas atbrīvojās no pēdējiem caurspīdīgajiem mākoņiem.

Visur atsākās kustība. Šajos vīna dārzos, kas pavērās Pablo skatienam, šajā miglas jūrā, kura skalojās gar kalna pakāji, nekas nepalika nekustīgs. Nekas. Izņemot ratus un ķēvi.

No zemes kāpjošie tvaiki šķita purinām vīnogulājus. Viss nokratīja smagumu, pat koki, kas atlieca zaru pēc zara. Viss iekrāsojās, katrs augs ieguva savu vietu uz zemes un veidoja uz tās zilganu ēnu.

— Ei, tu tur — vai esi aizmidzis?

Atskanēja smiekli. Šķiet, tie bija kļuvuši dzidrāki.

Pablo pagriezās un sāka kāpt augšup. Smiekli nerimās, viņu sagaidīja ar jokiem.

— Vai tu nekad neesi redzējis, kā saule lec? — jautāja saimnieks.

Pablo smaidīja. Viņš neatbildēja.

Nē, tādu saullēktu viņš nekad vēl nebija redzējis. Viņš bija redzējis sauli uzlecam pilsētā, dažreiz pie jūras, kādu reizi kalnos, bet tā nekad.

Kad grozs bija pilns, viņš kāpa lejā. Viņš gāja pretī milzu tukšumam, kas pletās līdz pat saulei.

Pablo izbēra grozu, atnesa vēl dažus, un ik reizi, kad apgriezās, lai kāptu lejup, viņš atklāja kaut ko jaunu. Vispirmais bija ciema baznīcas tornis. Tad vēl viens tālāk, tad papeles — pa vienai vai grupās. Un ik reizi uz miglas nogūla zils plankums.

Līdz pusdienlaikam ražas vācēji bija trīsreiz nogājuši līdz virsotnei. Pirmais kubls bija pilns.

Saimnieks jutās apmierināts, jo negaiss nebija nodarījis tik lielu ļaunumu, kādu varēja gaidīt.

Saule svelmēja. Zeme vairs nekūpēja, vietumis tā bija nožuvusi un vairs tā nelipa pie kājām un spaiņu dibeniem.

Pablo tikai vienu vienīgu reizi bija noņēmis grozu, lai novilktu svārkus un izdzertu glāzi vīna, kad vīnogu vācēji uzsāka jaunu kāpienu. Pleci sāpēja, krusti smel-dza. Taču laiks ritēja ātri. Ar katru jaunu gājienu viņš tālāk un tālāk redzēja Bresas līdzenumu, kas tagad stiepās līdz pat Centrālā masīva pirmo atzaru zilajai līnijai. Līdzenums bija pārredzams kilometriem tālu ar melnu vai dzeltenu ceļu lentēm, ar ciemiem, atsevišķām fermām, dīķu mirdzošajiem spoguļiem, virs kuriem ilgāk turējās

пн;>bis plīvurs. Kilometriem zemes un zāles, kam varenā

и I*' lika līksmoties.

K.ipjot augšup, viņš sev priekšā redzēja kalna virsotni. Aiz vīna dārza bija ruda vecaine, kas stiepās līdz pat niržam, kura pirmie koki skaidri un stingri iezīmējās ilrbesu zilumā. Debesis bija pavisam tuvu. Šķita — aiz kokiem tās varētu aizsniegt ar roku. Pa kreisi pakalna līnija liecās gar ieleju, ietverdama ciemu. Tur lejā vēl Kūpēja migla. Tā bija ziemeļu puse, un debesis pie apvāršņa tur palika vēsas. Pa labi kalns sniedzās ļoti tālu, vietām atkāpdamies, un tur ēnas un gaismas kļuva asākas.

Vietumis starp vīnogulājiem vīdēja krāsaini plankumi. Uz ceļiem gaidīja rati un zirgi.

Kad Pablo novilka svārkus, saimnieks viņam sacīja:

— Tu varētu arī Melnei noņemt segu.

Viņš noņēma segu, kuru bija uzklājis Melnei uz muguras, kad viņi atbrauca. Sienu, ko zēns tai nolika priekšā, ķēve nebija ēdusi. Melne labprātāk plūca dzīvžoga zarus vai ubagoja ogas no Pablo, kurš viņu noglaudīja un uzrunāja ik reizi, kad atnesa pilnu grozu.

Maltīti viņi ieturēja pie ratiem. Saimnieks salika citu uz cita trīs koka spaiņus, pa gabaliņu — vēl trīs, pārlika pāri dēli. Tur viņš apsēdās un Klibiķis — viņam blakus.

— Nāciet šurp, Margerita, — viņš sauca, — te arī jums vēl ir vieta.

Viņa sāka smieties.

— Es vēl neesmu tik veca, lai man pasniegtu krēslu, — viņa teica.

Enrike un Pablo apsēdās zālē ar muguru pret nogāzi. Zemes virskārta bija silta, bet bieži vajadzēja mainīt vietu, jo drīz augšup sāka kāpt mitrums.

Sievietes apsēdās uz spaiņiem, vienīgi saimniece atspiedās pret ratiem, kur bija izlikts ēdamais. Viņa grieza biezas maizes šķēles, lika uz tām speķi, sieru vai desu un dalīja ražas vācējiem. Arī dzērienu lēja viņa.

Žanete nesēdēja. Viņa stāvēja mazliet nostāk — ceļa malā, ar ieplestām kājām, joprojām salīkusi, ēda ar vaļēju muti un stingi raudzījās uz Pablo, savu tēvu vai Kli-biķi.

Pablo mirkli vēroja meiteni. Tiklīdz kāds, kam Žanete bija pievērsusi skatienu, paraudzījās uz viņu, meitene sašķobīja muti un sāka skatīties uz kādu citu. Pablo novērsās — ēdot viņa bija atbaidoša.

Maltīte vilkās gausi. Visi ēda daudz un lēnām, sākumā klusēdami, tad pārmainīdami kādu vārdu par ražu vai klausīdamies saimnieka parupjos jokus.

Kad azaids bija galā, saimniece ielēja vīnu. Saimnieks palaida apkārt tabakmaku, un, kamēr sievietes salika grozā ēdiena pārpalikumus, tukšās pudeles un glāzes, vīri izsmēķēja pa cigaretei.

Pieceldamies Pablo juta krustos asas sāpes. Viņš sakoda zobus un piegāja pie ratiem. Vīnogu vācēji jau strādāja. Pārliecinājies, ka neviens uz viņu neskatās, Pablo atpogāja kreklu un aplūkoja savus plecus. Tie bija sarkani, skaidri iezīmējās siksnu vietas. Uz kauliem āda bija noberzta līdz asinīm. Viņš aizpogāja kreklu, piegāja pie Melnes un iedeva tai maizes gabalu, ko bija pataupījis. Kamēr tā gremoja, lielo galvu klanīdama, Pablo vēroja ieleju.

Zeme vēl kūpēja, bet kāpjošā migla bija caurspīdīga. Zilā kalnu līnija tālumā pacēlās, viļņojās, vietām saplūda ar debesīm. Ēnas kļuva noteiktākas, asākas.

Pablo ar skatienu meklēja māju, ko bija atklājis jau no rīta. To nebija grūti ieraudzīt, jo tuvumā bija kapsēta. Pagalmā un pļaviņā kustējās melni vai tumši punkti: vistas, zosis pīles. Pa ceļu iemirdzēdamās aizdrāzās mašīnas. Nebija ne vēja pūsmas. Klusums, vienīgi grieznes klaudzēja, iedžinkstējās kāda drāts, kāds spainis tika vilkts pa oļiem, atskanēja kāds vārds, aprauti smiekli.

Pablo nopūtās. Viņš vēlreiz noglaudīja pieri Melnei, kas ubagoja, ar purnu piegrūzdama viņam pie krūtīm, tad devās pie ratiem. Viņš uzmauca siksnas plecos, sakoda zobus, uzlika rokas uz gurniem, lai paceltu grozu drusku augstāk.

Kad grozā iebēra pirmo spaini vīnogu ķekaru, Pablo gribējās kliegt. Viņam vajadzēja noņemt rokas no gurniem, un sāpes plecos kļuva vēl asākas. Spaini izbēra Enrike. Un saimniece laikam bija pamanījusi Pablo grimasi.

— Esiet uzmanīgāks, — viņa teica. — Nedrīkst sist ar spaini pa grozu.

Enrike neatbildēja un otro spaini izbēra tāpat kā pirmo.

— Vai jūs nesaprotat? — jautāja saimniece, mazliet paceldama balsi.

— Ja viņš nesaprot, es pats iešu un viņam ieskaidrošu! — kliedza saimnieks.

Enrike kļuva uzmanīgāks.

— Goda vārds, — viņš kataloniski teica Pablo, — tā vecā tevī ieķērusies.

— Ko viņš tur muld? — jautāja saimnieks.

— Viņš saka, ka pirmo reizi neesot sapratis.

— Sakratiet, — teica saimniece.

Viņš sakratīja grozu.

— Vai esat noguris? — viņa jautāja.

Pablo sakratīja ogas stiprāk un caur zobiem novilka:

— Nē, viss kārtībā.

Un viņš gāja atkal, no muguras viņu grūda groza smagums, un likās, ka ar katru soli siksnas dziļāk ieēdas miesā.

Pēc laiciņa svilinošā sāpe pierima. Viņš piespieda sevi raudzīties uz ieleju, pievērsdams skatienu kādam noteiktam punktam, cenzdamies nenovērsties no tā un ne par ko nedomāt.

Tā viņš nosoļoja līdz vakaram — gluži kā uzvilkts mehānisms. Pēdējās rindas bija visgarākās. Turklāt vajadzēja šķērsot vīna dārzu visā tā platumā. Nekas liels jau tas nebija. Tikai daži desmiti metru, bet nogurums bija klāt. Zeme vairs nelipa pie zolēm, taču, par spīti tam, Pablo juta, ka pēc katra gājiena zābaki kļūst smagāki. Viņš kāpa salīcis, ar īkšķiem turēdams tukšā groza siksnas. Viss augums bija noplūdis ar sviedriem, un ik reizi, kad viņš atlieca muguru, vakarvējš pielipināja kreklu pie krūtīm. Cik laba bija šī svaigā pūsma!

Lejā kāpjot, viņš gandrīz skrēja, grīļojās, vietām ķērās pie mietiem, lai noturētos. Viņš iztukšoja grozu un tūlīt devās atpakaļ, izdzirdis saucam:

— Nāciet!

Viņš vairs nenogāja pat četrus soļus, kas šķīra ratus no ķēves. Melne velti klanīja galvu un žvadzināja pavadu, Pablo uz ķēvi vairs pat nepaskatījās.

Beigās pārējie jau sauca, ka atlikusi vairs tikai ceturtā daļa rindas. Pablo metās uz priekšu, reizēm aizvērdams acis, kurās plūda sviedri.

— Grozu! Grozu!

Pablo murmināja kataloniešu lāstus. Bet, uzkāpis augšā, viņš smaidīja.

— Jūs vairs nespējat, — teica saimniece, — dodiet, es panesīšu jūsu vietā, nekas jau vairs nav atlicis.

— Nekas, viss kārtībā. Es jums saku — viss kārtībā!

r— Vai gribi, es nesīšu tavā vietā? — jautāja Enrike.

— Pie darba, pie darba! — sauca saimnieks. — Netēlosim laiku. Viņam ir ritms, viņš izturēs. Galvenais ir neapstāties. Vai viņš kāda vecene? Ko jūs iedomājaties!

Neviens vairs nesmējās. Nogurums darīja smagus ari spaiņus, smeldza krusti un kājas.

— Kārtībā, — beidzot teica saimniece, — te gandrīz nekā vairs nav, atlikumu aiznesīsim ar spaiņiem.

Pablo atlieca muguru. Viņi bija dažus metrus no vecaines. Tad, tiklīdz grozs bija piekrauts, viņš gāja lejā līdz pat pakājei. Viņš izbēra to turpat jau pilnajā kublā un atstāja uz vīnogām. Nokāpis lejā, viņš atspiedās pret kāpnītēm un, dziļi elpodams, raudzījās tālu ielejā.

Saule bija pazudusi jau pirms laba brīža. Dega lampas. No ciemiem pacēlās dūmi. Pāri visai zemei gūlās milzīgs nogurums, kas aizmigloja skatienu. Liels nogurums cēlās no zemes, tas vēlās no pakalniem kā dunoši viļņi. Šie viļņi kāpa uz augšu gar Pablo kājām, sažņaudza viņa ķermeni, atbalsojās galvā un ar visu smagumu iegūla rokās, kas nokarājās katrā pusē kāpnītēm.

Pāri tam visam vakarvējš dzina citus viļņus — dzestrus un liegus.

Visā ielejā valdīja milzu nogurums kā lielas atpūtas solījums.

6

Viņi devās mājup, kad jau bija pienākusi nakts. Klusumā viņi gāja aiz ratiem, kas čīkstēja zem vīnogu smaguma. Braucot no kalna, ratus bremzēja — un to riteņu dzelzs stīpas ievilka zemē dziļas sliedes, iespieda oļus baltajos putekļos.

Pablo vairs nejuta nogurumu. Viņš bija kā noreibis. Un tas šķita gandrīz vai patīkami. Viņš mazliet grīļojās. Plecos vienīgais smagums bija svārki, un par to viņš brīnījās katrā solī. Viņš ne uz mirkli neizlaida no acīm ratus. Tāpēc pat nepamanīja, kā sievietes aizgāja savu ceļu.

Kad viņi iegāja pagalmā, aiz ratiem vairs bija tikai saimniece, Enrike un viņš. Saimniece steidzīgi izgāja cauri stallim un plaši atvēra rijas durvis. Saimnieks izkāpa no ratiem, paņēma Melni aiz pavadas un lika tai kāpties atpakaļ, lai iestumtu rijā smagos ratus.

— Vai tikai tu neatlaidi Klibiķi mājās? — viņš jautāja

sievai.

— Nē, viņš kopā ar skuķi droši vien nāk nopakaļus.

— Nekādā gadījumā neļauj viņam iet prom. Lai viņš paēd kopā ar mums, pēc tam varēs palīdzēt izkraut vīnogas.

Saimnieka balss Pablo pamodināja. Par to viņš nebija domājis. Viņš nebija domājis ne par ko, viņš bija gājis kā pārguris zirgs, kas spēj rikšot tikai tāpēc, ka tuvumā jūt stalli.

Kā apdullis viņš nerunāja neko.

Saimnieks izjūdza Melni un aizveda to uz stalli. Sēdēdams uz akmens tvertnes malas, Pablo klausījās, kā viņš dzirda ķēvi.

Klibiķtēvs drīz bija klāt. Viņš pievilka kāju stiprāk nekā no rīta un gāja lēni. Viņš atspiedās uz ceļmalā nogrieztas nūjas. Pagalmā ienācis, to aizmeta sienmalē.

Žanete joprojām turējās kopā ar viņu, un nekas nebija mainījies ne viņas sejā, ne gaitā. Viņa tūlīt gāja uz virtuvi, kur māte jau rīkojās ap katliem. Pablo dzirdēja viņas kliegšanu:

— Labi mudīgi iekur uguni, uzliec zupu sildīties!

Tad saimniece ar divām slaucenēm rokās gāja pāri pagalmam uz kūti.

— Neejiet prom, Klibiķi, — viņa teica.

Vecais bija apsēdies uz tvertnes malas blakus Pablo un Enrikem. Kādu bridi viņš klusēja, tad izvilka tabak-maku un uztina smēķi. Pasniedzis Pablo tabaku un papīru, viņš sacīja:

— Ņem uztin, smēķis atspirdzina.

— Paldies! — Pablo teica.

Viņi uztina smēķus, vecais izvilka šķiltavas. Kad abi aizsmēķēja, Pablo jautāja:

— Kas tagad būs jādara?

— Izkrausim vīnogas.

— Vai tas iet ilgi?

— Ne sevišķi. Šodien ir sarkanās ogas, tās nespiež, atstāj rūgt ar visiem ķekariem.

— Un tad? — atkal vaicāja Pablo.

— Tad? Jā, tas iet ātrāk nekā ar baltajām. Kamēr saimniece un skuķe sasildīs vakariņas, darbs būs galā. Bet, kad ir baltās, pēc vakariņām vēl jāiet spiest.

No staļļa iznāca saimnieks.

— Labs ir, — viņš teica, — iesim. Vispirms uzstādīsim tekni. Jūs abi ņemsiet...

Klibiķis un Pablo piecēlās un gāja saimniekam līdzi uz riju.

Viņš apklusa, ar acīm meklēdams Enriki.

— Kur viņš ir?

Pablo sauca:

— Enrike!

Klusums. Pablo piegāja pie durvīm. Enrike nebija pat pakustējies.

— Nāc, iesim! — viņš sauca.

— Nē, man pietiek. Gribu ēst. Gribu pierīties un gulēt.

Pienāca saimnieks.

— Kas ir ar viņu?

Pablo saminstinājās.

— Viņš ir ļoti noguris, — viņš teica.

Saimnieks sažņaudza dūres. Zem slikti noskūto vaigu ādas savilkās mezgli. Arī Klibiķtēvs pienāca klāt.

— Grūti ir, — viņš teica, — ja nav pierasts. Un varbūt tajās nometnēs viņus slikti baroja.

Saimnieks paskatījās uz veco, tad uz Pablo un nopūtās. Enrike pagalma krēslā sēdēja nekustēdamies, uzkumpušu muguru, rokas salicis uz ceļiem. Tikai acis spīdēja. Un skatiens bija kā slimam dzīvniekam.

Visi klusēja. Tad atkal ierunājās vecais:

— Ja nu viņš vismaz tekni palīdzētu uzrīkot, tālāk mēs iztiktu trijatā.

— Pasaki viņam, lai nāk uz piecām minūtēm, — saimnieks noteica. — Pēc tam viņš varēs pameklēt virtuvē kaut ko ēdamu un likties gulēt.

Saimnieks gāja atpakaļ uz riju, zem deguna murminādams:

— Kad nav, lai tad nav, bet tāds, kas nestrādā ne

dzenams, nekam neder.

Pablo paskaidroja, ko bija teicis saimnieks, un Enrike lēnām piecēlās. Viņš tikko vilka kājas pa rijas cementa klonu un kustējās kā aizmidzis. Tomēr viņš palīdzēja noņemt pie griestiem piekārto koka tekni, ko pielika pie pagraba lūkas. Tekne sniedzās pāri spiedei, pret kuras vidu tā atbalstījās, un izbeidzās pie vienas no lielajām mucām pagraba vidū. Otru — īsāku tekni pievienoja pirmajai, un tā atbalstījās pret ratos stāvošo kublu.

Kad teknes bija pieliktas, Enrike, ne vārda neteicis, gāja uz virtuvi. Saimnieks noskatījās viņam pakaļ un jautāja Pablo:

— Un kā ar tevi? Vai neesi noguris?

Pablo piespieda sevi pasmaidīt.

— Nē, nekas, — viņš atbildēja,.

Saimnieks pamāja uz Klibiķa pusi.

— Tie vecākie turas vislabāk.

Klibiķis nosmējās un pacēla abas rokas, kā atvainodamies par savu izturību.

Visi nokāpa pagrabā, un Pablo ar Klibiķi palīdzēja saimniekam jāteniski uzsēsties uz mucas.

— Galvenais, — viņš smiedamies sacīja, — ir tikt pie vietas; pēc tam jāstrādā ar rokām — un rokām, liekas, man spēka vēl netrūkst.

Kad pa tekni sāks slīdēt ķekari, viņam vajadzēs tos grūst milzīgajā kublā.

Vecais un Pablo izkāpa no pagraba un ierāpās ratos katrs savā pusē kublam. Viņi paņēma dakšas ar īsu kātu un sāka grābt vīnogas.

— Vajag dabūt īsto ritmu, — pamācīja Klibiķis, — citādi pa virsu vien bakstīsimies vai viens otru traucēsim.

Sākumā viņi strādāja lēnām, tad mazpamazām kustības kļuva straujākas. Kamēr Pablo ar dakšām rakās vīnogās un vilka tās ārā, lai ar kreiso roku satvertu no sulas lipīgos ķekarus, vecais tos ar savām dakšām meta teknē. Vīnogas slīdēja tālāk pa garām violetas sulas urgām.

Ķekari bija silti. Rokas — lipīgas, bet tas bija patīkams, tīrs darbs, un smaržā, kas plūda no mucas, it kā sajaucās saule un migla.

Kad kubls bija līdz pusei iztukšots, Klibiķtēva elpa kļuva saraustīta. Pablo klausījās, kā pie katras kustības no sakniebtajām lūpām izlaužas apslāpēts gārdziens. Viņš sāka strādāt mazliet lēnāk, bet vecais joprojām elpoja ļoti smagi.

Pablo atkal bija izdevies aizmirst nogurumu. Viņš juta, ka tas joprojām slēpjas viņā. Taču tas bija nekustīgs un mēms.

Drīz saimniece, no kūts nākdama, arī piegāja pie ratiem.

— Kā iet? — Viņa jautāja.

— Labi, — Pablo neapstādamies atteica.

Viņa noliecās pār kāpnēm, paskatījās pagrabā, tad pa-* griezās atpakaļ.

— Un kur ir jūsu biedrs?

— Guļ.

Viņa aizgāja uz virtuvi, nolika slaucenes un kannas un nāca atpakaļ. Pieķērusies pie kubla malas, viņa uzlika kāju uz riteņa rumbas un pastiepās, lai paskatītos iekšā.

— Atnes mums smeļamos, — muguru atliecis, palūdza vecais.

Arī Pablo apstājās un pārlaida roku pār sviedriem noplūdušo pieri.

— Karsē gan, — aizelsies noteica Klibiķis.

Viņi bija tikuši līdz mucas dibenam, kur bija vairāk sulas nekā ogu un ar dakšām neko vairs nevarēja satvert. Saimniece iedeva viņiem divus koka smeļamos.

— Nu, — uzsauca saimnieks, — kā iet?

— Iet labi, — viņa atsaucās. — Kubls jau gandrīz iztukšots.

Viņi nokāpa lejā pastumt ratus, lai tiktu klāt pie otrā kubla, un arī saimniece prom negāja. Kamēr vīri stumdīja ratus, viņa turēja tekni. Kad viss bija gatavs, viņa aizsteidzās vecajam priekšā un nostājās pretī Pablo.

— Vai tu kāpsi zemē! — sauca Klibiķis.

Saimniece iesmējās un satvēra dakšas.

— Katram sava reize, — viņa atteica.

— Nē, kad es tev saku, kāp zemē!

Vecais bija sarūgtināts. Viņam drebēja zods.

— Nē, — viņa teica, — ļaujiet man. Gribu redzēt, vai es vēl protu.

— Tu tikai smejies par mani. Vai arī domā, ka es darbam vairs nederu.

— Ko viņš tur trako? — kliedza saimnieks, kas saprata notiekošo. — Tas tikai būtu joks, ja manai sievai aizliegtu novākt viņas daļu vīnogu! Ja tā būtu, viņa šogad vīnu vis nedabūtu!

Visi sāka smieties. Vecais paraustīja plecus un purpinādams gāja prom.

— Ejiet un pieskatiet, lai Žanete nepiededzina zupu,— uzsauca saimniece. — Man nepatīk, ja viņa paliek viena pie uguns.

To pateikusi, viņa iedūra dakšas ķekaros. Tūlīt viņi uzņēma strauju ritmu, un dakšas ne reizi nesasitās kopā.

Bija dzirdama tikai ritmiska šmaukstēšana, dakšu zariem duroties ogās, sulas tecēšana un ogu ripošana teknē. Drīz kļuva dzirdama arī viņu nevienmērīgā elpa.

Tagad vīnogu smaržai piejaucās spēcīga sievietes sviedru dvaka.

Pablo no jauna juta nogurumu, bet sakoda zobus, lai to savaldītu. Nogurums mocīja, visvairāk tas bija jūtams krustos, lai gan ārēji neko nevarēja manīt.

Kubls bija līdz pusei izgrābts, un vajadzēja noliekties zemāk. Pablo vairākas reizes juta gar vaigu noslīdam matu šķipsnu. Viņš pavirzījās mazliet tālāk.

Kad pēdējais kauss bija izliets, viņi nopūzdamies atlieca muguru.

Sieviete smaidīja. Sviedri bija pielipinājuši pie viņas deniņiem un vaigiem atrisušās, tumšās matu šķipsnas.

— Liekas, esam labi tikuši galā, — viņa, elpu atņemdama, teica.

— Man arī tā šķiet.

— Vai ir viss? — sauca saimnieks.

— Jā, viss!

— Tad nāciet man palīgā!

Viņi abi nokāpa pagrabā, lai palīdzētu saimniekam norausties no mucas. Ticis zemē, viņš noņēma naģeni un ar delnas virspusi notrauca zirnekļu tīklus, kas pie tās bija pieķērušies.

— Te vajadzētu krietni pastrādāt ar slotu, — pajokoja Pablo.

Saimnieki saskatījās un sāka smieties.

— Par ko jūs smejaties? — Pablo jautāja.

— Pagrabā nekad neslauka zirnekļu tīklus, — paskaidroja saimnieks. — Tajos ieķeras visādi mūdži, kas kaitē vīnam.

Pablo savukārt pasmaidīja un sacīja:

— Es jau esmu pilsētnieks.

— Skaidrs, — atbildēja saimnieks, — bet svarīgākais ir tas, ka darbā to nemana.

Viņi uzkāpa augšā, aiztaisīja rijas durvis, nomazgāja rokas pie krāna pagalmā un devās uz virtuvi.

— Tavs biedrs droši vien guļ kā sesks, — teica saimnieks.

— Droši vien, viņš bija ļoti noguris.

— Viņš pat negribēja gaidīt zupu, piebilda saimniece, — viņš tikai palūdza mazajai gabalu maizes un speķi.

Kad viņi iegāja virtuvē, Klibiķtēvs gulēja pie galda, uzlicis galvu uz rokām. Pie plīts, uz kuras kūpēja zupas katls, Žanete gaidīja, rokas nokārusi, muti pusvirus, stingi raudzīdamās uz durvīm.

7

Kad Pablo nākamajā rītā pamodās, diena jau spraucās iekšā pa visām spraugām. Tā vairs nebija tik pieticīga kā vakar, kad ielūkojās tikai pa slēģu apakšu. Varēja just, ka spēcīga gaisma iet pāri zemei pretī vējam. Jo bija ari vējš. Bet tas nedrāzās pret jumta kori, tas dziedādams trauca šķūnim apkārt.

Pablo likās, ka ir jau vēls. Viņš gribēja celties augšā.

— A! — viņš iekliedzās.

Un viņš Jāva galvai atslīgt salmos.

Vienā mirklī viņš bija pamodinājis svelošo sāpi. Tā mežonīgi plosījās visā ķermenī, sadalījās tūkstošos sāpju, lai reizē saspringtu un dzeltu. Sāpes dzeldīja no kājām līdz roku pirkstiem, krūtīs un skaustā. Tad pēc pirmā uzliesmojuma tās mazliet pierima, nemitējās vienīgi plecos un krustos. Šķita, ka tur ir dziļa brūce, kura ne tikai sāp, bet kuru bez rimas urda ass dzelzs asmenis. Sāpe bija kā zvērs, kas kož miesā, plosīdams ādu un muskuļus.

Pablo lēnām pagrieza galvu. Arī Enrike gulēja uz muguras un raudzījās viņā. Sejā viņš bija savilcis nejauku grimasi. Kad abu skatieni sastapās, Enrike sašķobīja seju vēl vairāk un iesmējās.

— Vai tu arī nespēj pakustēties, ko? — viņš jautāja.

— Man sāp visas malas, — Pablo atbildēja.

— Ha! Man tas viss līdz kaklam. Cienītais kungs gribēja būt stiprinieks. Nesējs. Cienītais kungs gribēja apžilbināt sievišķus. Redzēs, redzēs! Šorīt viņas plīsīs no smiekliem. Es gribētu zināt, kurš šodien nesīs viņu mu-čeli ar lencēm!

Pablo neatbildēja. Tagad viņš vēroja sijas un dakstiņus sev virs galvas. Uz ceļa bija dzirdama koka tupeļu klaudzoņa.

Viņš nopūtās. Lielā sāpe bija tikpat nekustīga un sasprindzināta kā viņš pats. Tā nebija rimusi. Tagad viņš zināja, ka tā uzglūn un dzels pie katras viņa kustības.

— Vai gulēt tu varēji? — jautāja Enrike.

— Jā, es gulēju nepamozdamies.

Enrike vēlreiz iesmējās. Pablo klusēja. Tas bija tiesa — viņš bija gulējis nepamozdamies.

Viņš atcerējās vakariņas, ko visi paēda ātri un klusēdami. Atcerējās saimnieces iedegto lukturi. Kāpnes. Aizmigušo Enriki. Pēc tam bija vairs tikai melna tumsa. Tad it kā dziļš bezdibenis. Smags miegs bez nevienas domas. Mēnešiem viņš nebija tā gulējis. Katru vakaru stundām ilgi bija redzējis Marjanas seju. Tā bija mirusi Marjana. Sakropļota Marjana. Marjana zem drupām. Marjana, kurai nakts lika iznākt no tumsas un dzina pie Pablo. Marjana, kas biedēja ar ciešanu un noslēpuma spēku.

Vakarvakarā viņa neuzkāpa līdzi šķūņaugšā. īstenībā viņa nebija Pablo atstājusi, bet arī viņa bija sabrukusi zem Pablo noguruma nastas. Viņi abi bija gulējuši ciešā miegā.

Šorīt Marjana bija te. Pablo redzēja viņas seju virs sevis. Bet viņa neraudāja. Viņu neklāja dubļi un asinis.

Marjanas seja bija rītausmas seja.

Pablo brīdi izbrīnījies lūkojās tajā. Un Pablo izbrīns pilnīgi izgaisa, kad viņš īsti ieraudzīja gaismu.

Marjanas seja nesmaidīja. Tā bija nopietna, nogurusi, bet tā dzīvoja no rīta gaismas. No gaismas, kurā viņa ienāca.

Uz ceļa atkal bija dzirdama tupeļu klaudzoņa un pazīstamas balsis. Nāca sieviete ar zēnu. Zēns spārdīja oļus, un māte rājās, ka viņš saplēsīs tupeles.

Pablo aizvēra acis. Viņš lēnām salieca kājas ceļgalos un ar pēdām atbalstījās salmos. Brīdi viņš palika tādā pozā. Sakniebtām lūpām viņš skaitīja:

— Viens ... Divi... Trīs!

Salmi lidoja pa gaisu. Sega nokrita uz grīdas, un Pablo iekoda lūpā, lai nekliegtu.

Tagad viņš bija piecēlies. Viņš zināja, ka spēlē godīgi vinnējis.

— Celies augšā, Enrike!

Bet Enrike nekustējās. Viņš turpināja smīnēt.

— Ja gribi, beidzies nost, — viņš atcirta un aizvēra acis.

Pablo atvēra slēģi.

— Liecies mierā! — iekliedzās Enrike, — es naktī nevarēju gulēt, tik šausmīgi sāpēja kājas un krusti, liec man mieru l

Pablo neatbildēja, bet atstāja slēģi vajā. Viņš uzvilka bikses un apāvās, tad, pārmetis pār roku kreklu un svārkus, kāpa lejā un gāja pagalmā pie krāna mazgāties ledainajā ūdenī.

Saimnieks iznāca no rijas kopā ar zēnu un resno sievieti.

— Es jau taisījos iet tevi saukt, — viņš teica Pablo.

Tad, rādīdams zēnam uz auksto ūdeni, sacīja:

— Redzi, mazais, tā cilvēks kļūst par īstu vīru!

Viņš gāja uz virtuvi, bet pēc dažiem soļiem pagriezās

un jautāja:

— Un kur tad brašulis?

Pablo, rokas ziepēdams, ar zodu norādīja uz šķūņa pusi.

— Papūlies viņam pateikt, lai pasteidzas, zupa jau ir silta, ja gribat pirms iziešanas paēst, ir laiks to darīt.

Saimnieks aizgāja, un Pablo steidzās atpakaļ uz šķūņ-augšu. Žaudams dvieli uz stieples, viņš teica:

— Tev jāceļas augšā. Kad būsi kārtīgi nomazgājies ar aukstu ūdeni, nogurums vairs nebūs tik jūtams.

— Tu man esi apriebies. Ja gribi, kļūsti par fermas līdzīpašnieku, bet man tas nav vajadzīgs.

Pablo bija saģērbies. Viņš paspēra pāris soļu uz kāpņu pusi, tad pagriezās un jautāja:

— Tātad man viņiem jāsaka, ka tu nenāksi?

— Vai tad viņi paši to neredzēs?

Enrike bija nikns, Pablo vilcinājās.

— Es biju domājis, ka tu esi vīrišķīgāks, — viņš tomēr pateica.

Enrike paslējās uz elkoņa, saviebās un sāka kliegt:

— Vīrišķīgāks! To tu sauc par vīrišķību — iemitināties fermā, kamēr citiem griež rīkles pušu!

Pablo sarāvās. Uz brīdi viņš it kā iegrima domās, tad sacīja:

— Tu pats labi zini, ka mums karš ir beidzies, Enrike. Vairs nav nekādu cerību.

— Ir jau ļoti viegli tā pasacīt. Tevī klausoties, ne prātā nevarētu ienākt, ka Madrides frontē tu esi bijis spridzinātājs. Mēs esam Francijā, Pablo. Un mums neviens nav aizliedzis turpināt cīņu pret fašistiem. Tieši pretēji — mums tas ir pat ieteikts. Tikai tas jāapzinās.

Atkal atausa atmiņā kara ainas. Pablo pagriezās pret lūku. Otrā pusē ceļam bija ieleja, kas aizsniedzās tālumā un šķita pienākam pie pašas jumta malas. Ieleja dzīvoja. Tā bija pilna mēļu un zilu tvaiku, un saules platajos staros rotaļājās putekļi.

Pablo paskatījās uz Enriki, kas atkal bija atgūlies.

— Labi, — viņš teica, — dari, kā zini.

Enrike bija nomierinājies.

— Lai ko es tev saku, tu jau saproti — tas netraucē tevi palikt brīvam. Katrs dara, kā grib.

Pablo gribēja izskaidroties. Viņš piegāja pie Enrikes.

— Saproti, — viņš sāka pusbalsī un ļoti lēni, — man karš...

— Ei! Ei! — saimniece sauca pa virtuves durvīm.

Pablo piegāja pie lūkas un, izliecies ārā, atsaucās:

— Mēs esam te!

Viņš atgriezās pie Enrikes, kurš jautāja, acīm joprojām dusmīgi zibot:

— Tātad tev karš? ...

— Man karš, saproti... — Pablo apklusa, meklēja vārdus, tad teica:

— Es nespēju tev to izskaidrot. Es nespēju. Nespēju.

Viņa balss aprāvās. Viņš noliecās pie sava biedra un

sniedza tam mazliet drebošu roku.

— Uz redzēšanos, Enrike! Lai tev labi klājas!

Enrike paspieda viņa roku.

— Lai tev arī labi klājas, Pablo!

Viņa acīs vairs nebija dusmu. Balss bija atmaigusi.

— Vai nauda tev ir? — viņš jautāja.

— Nē, — atbildēja Pablo, — bet es varu palūgt, lai tev samaksā par vakardienas darbu. Un vēl, ja viņi būs ar mieru izmaksāt man daļu avansa, es tev iedošu no savas algas.

Viņš pamāja ar roku un kāpa pa trepēm lejā.

— Palūdz, lai atstāj man arī kādu gabalu maizes! — sauca Enrike.

Virtuvē uz galda kūpēja divi šķīvji zupas.

— Mīļais dievs, ko jūs tur darījāt? — sauca saimnieks. — Mums jau vajadzēja būt ceļā!

Viņš beidza ēst speķa gabalu. Visi pārējie bija jau sapulcējušies un gatavi doties ceļā; viņi nolūkojās, kā saimniece beidz likt grozā produktus.

Pablo apsēdās un sāka ēst.

— Un tas otrs, tas huligāns — vai viņš gaida, lai es pats eju viņam pakaļ? — jautāja saimnieks.

Pablo pārstāja ēst. Bridi viņš vilcinājās, tad ļoti ātri

norunāja:

— Viņš nenāks. Viņš negrib te ilgāk palikt. Viņš grib

brīvprātīgi doties karā.

To teikdams, Pablo bija baidījies, ka saimnieks sadusmosies. Bet neviens neteica ne vārda. Visi skatījās uz Pablo, tad novērsās, lai ielūkotos cits citam acīs. Un likās, ikviens jautā: «Vai tas patiešām ir taisnība? Vai esmu pareizi sapratis? Vai tu to saproti tāpat kā es?»

Arī Pablo, karoti rokā turēdams, lūkojās uz viņiem.

Pirmā ierunājās vecā Margerita.

— Bet, — viņa jautāja, un viņas seja kļuva grumbaināka nekā jebkad agrāk, — vai viņš grib doties jūsu karā vai mūsu karā?

— Viņiem karš ir beidzies, — teica saimnieks. — Un viņiem nav tiesību atgriezties Spānijā. Tur saimnieko Franko.

— Tātad tas ir mūsu karš. Vai viņš grib iet uz turieni, kur ir tavs zēns un vēl citi?

— Protams.

Vēl ilgu laiku valdīja klusums. Margerita klanīja galvu. Viņas mazās ačeles pavisam pazuda dobumos, kas, šķiet, bija tikai grumbas — vēl dziļākas par pārējām. Saimniece atsāka kravāt grozu. Saimnieks, pagrūdis tukšo šķīvi uz galda vidu, tina smēķi. Žanete stāvēja tēvam aiz muguras un raudzījās uz Pablo, kurš pameta uz viņu skatienu un ķērās pie ēšanas.

Saimnieks iededza cigareti, padeva tabakmaku Klibiķ-tēvam un teica:

— Jā, tas nu viņam ir uznācis. Kā skrejamais.

— Tā ir slimība, — murmināja vecais. — Nejauka slimība.

Vecā sieva pienāca pie galda.

— Klusē, Klibiķi, — viņa teica. — Ja nevienam nebūtu šitās slimības, prūši jau sen būtu te. Bet tu nu patiešām neesi karotājs — ar savu kroplo kāju.

Klibiķis neatbildēja. Viņš pat nepaskatījās uz Marge-ritu, kas apšļāca viņa cepuri ar siekalām. Iejaucās saimniece:

— Jūs taču nesāksiet te ķīvēties! Abi divi gluži kā mazi bērni!

Tagad visi reizē sāka runāt par karu un par tiem, kas tajā aizgājuši — vai nu brīvprātīgi, vai ari iesaukti.

Pablo izstrēba zupu, ielika gabalu speķa starp divām maizes rikām un teica, ka ēdīs pa ceļam, lai citus nekavētu. Pirms iziešanas viņš palūdza saimniekam, vai ne* varētu viņam iedot mazliet naudas no nākamās algas.

— Vai tā vajadzīga tavam biedram?

— Jā, viņš taču nevar doties ceļā bez graša kabatā.

Saimnieks piegāja pie bufetes, atvilka atvilktni un izņēma no melna kabatas portfeļa piecsimt franku, ko pasniedza Pablo.

— Bet... — stostījās Pablo, — bet...

— Aizskrien un iedod viņam. Un no manas puses pasūti viņu pie velna, frančiem tas nes laimi.

Pablo skrēja atdot naudu Enrikem, kas nebija pakustējies.

— Cik labi! Izrādās, ka vecais nemaz nav tik nejauks, kā man likās, — teica Enrike.

Pablo vēlreiz novēlēja viņam laimīgu ceļu un kāpa lejā, lai piebiedrotos pārējiem.

Zirgs jau bija iejūgts. Saimnieks iekāpa ratos, un Melne sāka iet. Pablo palīdzēja saimniecei aizvērt rijas durvis, un viņi abi steidzās panākt pārējos, kas gāja aiz ratiem.

Iedams garām šķūnim, Pablo paskatījās uz vaļējo lūku. Enrike droši vien nebija pakustējies. Brīdi viņi gāja, tad Pablo izvilka no kabatas maizi un sāka ēst.

— Tas tomēr ir jocīgi, — teica saimniece, — ka viņš tā aiziet.

— Jā, — atbildēja Pablo.

Viņš norija maizes kumosu un piebilda:

— Saimnieks bija ļoti laipns.

— Tas jau nekas sevišķs nebija.

— Kad Enrike man to pateica, — vēl sacīja Pablo, — es baidījos, ka saimnieks ņems ļaunā.

Saimniece sāka smieties. Viņa paskatījās uz Pablo, tad teica:

— Viņš? Nē taču! Turklāt vakarvakarā viņš man sacīja: «Tas viens nav nekāds stiprais. Viņš savu maizi nenopelnīs, un man nemaz negribētos viņu paturēt.»

— Vai tad jums liekas, ka viņš tik un tā būtu sūtījis Enriki prom?

Viņa paskatījās uz Pablo, paraustīja plecus un teica:

— Skaidri nevar zināt. Ar viņu nekad nevar tikt gudrs. Vakarā viņš saka vienu, bet no rīta dara gluži ko citu. Kopš tā nelaimes gadījuma viņš tāds ir. Es nekad vairs nerunāju viņam pretī, tas ir vislabākais, ja grib mieru.

Pablo turpināja kāpt augšup un lejup, tikai retu reizi apstādamies, lai norautu kādu ogu no aizmirstiem ķeka-nem. Tās bija saldas un siltas. Melne vīksnas ēnā joprojām sauca Pablo, klanīdama galvu un piesizdama ar pakavu. Un Pablo joprojām nesa tai ogas.

Saimnieks jokojās un daudz dzēra. Ik reizi, kad ražas vācēji nokāpa lejā, lai iesāktu jaunu rindu, viņš piedāvāja dzert. Citi lielākoties atteicās, izņemot resnuli, kura dzēra gandrīz tikpat daudz kā viņš.

— Tu dzer pārāk daudz, — teica saimniece, — tādā saulē tas nav labi.

— Ja tu sevi redzētu, — piebilda vecā Margerita, — tu nobītos. Tu izskaties pēc sarkana tomāta. Patiešām, es nemaz nebrīnītos, ja tu pārplīstu.

Visi smējās, pat saimnieks, kurš teica:

— Tas vismaz uztur možu garu. Kad jāstrādā kopā ar tik daudziem sievišķiem, citādi nemaz nevar.

Pablo nedzēra gandrīz nemaz. Vispār viņš nekad nebija īpaši cienījis vīnu, bet tagad zināja, ka labāk izturēs, ja strādās ar tukšu vēderu. Viņš mazliet baidījās par saimnieku, bet, dzirdēdams tik daudz smieklu un joku, nodomāja, ka tas laikam tā ir radis.

Uz mājās iešanas laiku saimniecei vajadzēja iejūgt Melni un palīdzēt saimniekam tikt ratos.

— Tagad ir tāpat kā toreiz, kad notika nelaime, — rūca Klibiķis.

Bet saimniece gāja blakus ratiem.

— Labi vēl, ka Žermēna ir te un visu redz, — vecais turpināja, — tā ir īsta saimniece. Vienmēr liekas, ka viņa neko nedara, taču īstenībā tieši viņa padara visu.

Mājās pārbraucot, vajadzēja izkraut ratus, un, lai ietaupītu laiku, saimniece tajos iekāpa un stājās pretī Pablo. Baltajām vīnogām pietika ar diviem cilvēkiem, jo tās pa tekni krita tieši spiedē.

Kamēr viņi strādāja, saimnieks sēdēja uz salmu klēpja blakus Klibiķim. Sākumā viņš bez mitas klaigāja:

— Tā taču nē, tā nē, mīļais dievs! Jūs neprotat saņemt. Jūs velti šķiežat laiku! Ja es varētu kāpt augšā... Mēs ar Klibiķi gan jums parādītu, kā vajag strādāt, ja tikai mums kājas būtu stiprākas!

Pablo nervozēja, zaudēja ritmu.

— Neņemiet viņu galvā, — čukstēja saimniece. — Viņš ir piedzēries, un, ja viņš ir piedzēries, tad tur neko nevar darīt. Lai izkliedzas. Gan jau nogurs.

Viņa nebija kļūdījusies. Pēc brīža saimnieks izstiepās salmos un sāka krākt.

— Ejiet paskatieties, ko dara Žanete, — palūdza saini* niece. — Pasakiet, lai viņa sagatavo kannas.

Klibiķis lēnām piecēlās un izgāja no rijas.

Palikuši vieni, Pablo un saimniece klusēdami turpināja darbu. Darba troksnim un viņu elpai piebalsoja saimnieka krācieni.

Laiku pa laikam viņš pa miegam caur zobiem lādējās.

— Kaut tikai viņš pārāk mūs nenomocītu, kad spiedīsim, — teica saimniece. — Bet pēc ēšanas viņš varbūt atskurbs.

— Galu galā, — sacīja Pablo, — pie spiešanas mēs varbūt iztiksim bez viņa. Lai tūlīt pēc vakariņām viņš iet gulēt.

— To viņš nemūžam negribēs. Un ziniet — tas nav nekāds vieglais darbs. Spiede arī ir slikta. Ja Klibiķim būtu jūsu spēks, mēs trijatā iztiktu, bet viņš ir vecs. Viņš ātri nogurst.

Brīdi viņa klusēja, tad piebilda:

— Es jau zinu, ka saimnieks ar savu vienu kāju neko lielu vairs nespēj, bet divatā viņi ir gandrīz viena vīra vērti.

Pie vakariņu galda saimnieks sākumā snauduļoja. Bet, izdzēris vēl divas glāzes vīna, atkal sāka runāt bez mitas.

No rīta bija pienākusi vēstule no dēla, un, kad vīrieši sāka ēst zupu, saimniece to nolasīja priekšā. Dēls joprojām bija aiz Mažino līnijas. Viņš rakstīja, ka galvenokārt sitot futbolu un klausoties radio.

Saimnieks pārskaitās.

— Tā ir cūcībai — viņš kliedza. — Iedomājieties tikai, cik noderīgs viņš būtu te, bet viņam liek dzīvot prom no mājām un caurām dienām spārdīt bumbu!

Saimniece labu laiku neteica ne vārda. Pablo vēroja viņu. Seja bija savilkta dusmās, kuras viņa nespēja noslēpt. Iestrēbusi trīs vai četras karotes zupas, viņa piepeši pārstāja ēst. Saimnieces acis ar nolaistiem plakstiem pievērsās vīram, un Pablo ienāca prātā kaķene, kurai atņemti mazuji un kura ir gatava acumirklī lēkt virsū un kost katram, kas pagadās. Bet neviens saimniekam neatbildēja. Un, kad viņš pārstāja klaigāt, ilgu

laiku valdīja klusums, ko pārtrauca vienīgi karošu šķindoņa, tām atsitoties pret šķīvjiem, un strēbšanas troksnis.

Saimnieka vieta bija galda galā; viņam pa labi sēdēja Pablo, pretī — Klibiķis, kas laiku pa laikam paskatījās uz Pablo, pagrozīja galvu un saviebās, it kā gribētu sacīt: «Lai taču runā. Tam nav nekādas nozīmes.»

Žanete sēdēja blakus Klibiķim, un Pablo centās uz meiteni neskatīties. Taču viņš nespēja sevi pārvarēt. Ik reizi, kad viņš pacēla galvu, skatiens neviļus pievērsās Žanetei. Un viņš visai bieži pamanīja, ka meitene raugās uz viņu, kaut arī ir noliekusies pār šķīvi. Viņa ēda, skaļi čāpstinādama, ieplestos elkoņus un plakanās krūtis cieši atbalstījusi pret galdu. Viņai līdzās sēdēja māte.

Kad saimnieks bija izstrēbis zupu, viņš ielēja vīnu un glāzi atkal iztukšoja vienā rāvienā. Tad, ar delnas virspusi noslaucījis ūsas, turpināja runāt par karu.

— īstenībā es nemaz nebrīnos, ka tavs biedrs aizgāja. Tas nav tik grūti kā vākt vīnogas, un arī risks nav daudz lielāks.

Savas runas viņš aizvien iesāka mierīgi, bet drīz vien iekarsa. Kustības kļuva straujākas un plātīgākas.

— Karš ir tikpat kā kazarmas, — viņš kliedza, — tā ir īsta ļaunuma skola. Puikas tur nedara neko, pierod pie dīkas dzīves un, kad pārrodas, ir gatavie slaisti, kurus nemaz vairs nevar piedabūt pie darba.

Tā viņš ilgu laiku runāja par visu, kas, pēc viņa domām, karā apdraudēja jaunatni, un tad, pieklusis, lai iedzertu vēl kādu malku, sāka aurot:

— Man tas riebjas! Jānoplēšas bērnu dēļ melnās miesās, bet valdība tos ņem un samaitā!

Jau pirms brīža saimniece bija nobālusi. Tad piepeši viņas vaigi pietvīka — un arī viņa sāka kliegt.

— Tu esi muļķis! Varētu domāt, ka esi pārskaities tieši tāpēc, ka tavs dēls ne ar ko neriskē. Tev laikam labāk patiktu, ja viņu nonāvētu vai sakropļotu!

Saimnieks apklusa. Viņš lūkojās sievā, un viņa asiņu pielijušajās acīs atspoguļojās gan dusmas, gan izbrīns. Kad viņa beidza, viņš sita dūri galdā un kliedza:

— Dieva vārds, tu gan varētu man nepiesiet nelietības, kas man nav ne prātā!

Šķīvji salēcās, un pie pirmajiem tēva vārdiem Žanete sāka raudāt.

Kad saimnieks beidza runāt, bija dzirdama tikai vienmuļa rūkšana, kas nemaz neatgādināja šņukstus. Skaņa

bija tāda pati, ar kādu viņa izteica savu apmierinātību. Tikai tā nepārtraukti atkārtojās katrā elpas vilcienā. Arī sejas izteiksme nemainījās. Viņa raudāja vaļēju muti, acis nemirkšķinādama.

Neviens vairs neteica neko, un māte, pagriezdamās pret meitu, mierīgā balsī sacīja:

— Paklausies — vai tu nevarētu apklust?

Bet Žanete nekustējās, un asaras ritēja joprojām. Tad māte teica jau skaļāk:

— Vai tu apklusīsi vai ne?

Šoreiz rāmi ierunājās tēvs:

— Vai liksi viņu mierā? Viņa jau kauc nevis savas, bet manas vainas dēļ. Ja tev ir kaut kas sakāms, tad saki to man.

Saimniece tikai paraustīja plecus, piecēlās, piegāja pie plīts, paņēma lielu čuguna katlu un uzlika to galdā. Viņa pacēla katla vāku, un telpu piepildīja patīkama ragū smarža, garaiņi cēlās līdz pat lampai, padzīdami tauriņus, kuri laidelējās ap spuldzi. Saimniece uzlika visiem ēdienu uz šķīvjiem, tad apsēdās savā vietā. Ēzdama viņa meta niknus skatienus te uz vīru, te uz meitu. Saimnieks ēda, acis nepaceldams un kaut ko pie sevis murminādams. Žanete, kartupeļus gremodama, turpināja raudāt. Skatoties uz viņu, Pablo likās, ka viņa nekad nepārstās raudāt, ka bēdas izaug no pašas meitenes būtības, ka tās plūdīs nerimdamās, viņas dzīvē neko nemainīdamas.

Azaids beidzās pilnīgā klusumā. Klibiķis un saimnieks iedzēra vīnu, un tad visi cēlās augšā.

— Novāc galdu, nomazgā traukus un ej gulēt, — saimniece teica vēl joprojām raudošajai Žanetei.

Kad viņi jau bija uz sliekšņa, saimnieks vēlreiz griezās atpakaļ. Pablo dzirdēja viņu sakām meitai:

— Neraudi vairāk, mazā, neraudi! Es jau nemaz negribēju tevi biedēt.

Pirms vakariņām viņi bija piegriezuši spiedi līdz galam un iztukšojuši tvertni. Viņu prombūtnē bija piete-cējušas trīs ceturtdaļas tvertnes. Visi stājās savās vietās pie rokturiem — vienā pusē saimniece un viņas vīrs, otrā — Klibiķis un Pablo. Saimnieks komandēja:

— Viens ... Divi... Reizē!

Viņi spieda, pavirzījās uz priekšu kādus desmit centimetrus, tad apstājās atvilkt elpu, pēc tam spieda atkal, un saimnieks no jauna komandēja:

— Viens ... Divi... Reizē!

Kad vienā paņēmienā vairs nebija iespējams rokturus pagriezt vairāk kā par pāris centimetriem, saimnieks paņēma savu nūju un palaida rokturi vaļā.

— Tagad vajag iztukšot. Jūs man piepalīdziet, es kāpšu uz kubla.

— Nē, — iebilda saimniece, — tā nav tava vieta.

— Ko tu runā muļķības, tā ir vienīgā vieta, kur es varu strādāt, jo tur pietiek ar rokām vien.

— Tu tur augšā nekāpsi, — bargi noteica saimniece. — Uz mucas kāps Klibiķis, Pablo stāvēs uz trepēm, un es viņam padošu spaiņus.

Saimnieks, īgni ņurdēdams, apsēdās uz kāpnēm.

— Ja nu es nekam vairs neesmu derīgs, tad jau labāk nobeigties.

Pablo palīdzēja vecajam uzrāpties uz dēļa, kas bija pārlikts pār divām vīna mucām. Tad, kā saimniece bija teikusi, nostājās uz kāpnītēm, ar muguru atspiezdamies pret spiedes rokturiem.

— Tu tikai pacel spaini pāri galvai, un vairāk nekas tev nav jādara, — teica vecais.

Saimniece piesmēla spaini no kubla un pasniedza Pablo, kurš to pacēla pāri galvai. Vecais paņēma pretī, iztukšoja un atdeva Pablo. Pablo noliecās, atdeva spaini saimniecei, un ik reizi, izdarot šo kustību, viņa skatiens gribot negribot ieslīdēja sievietes kleitas izgriezumā. Zem apkakles āda bija balta, viegla ēna izcēla krūšu apaļumus.

Laiku pa laikam, palikdams sēžot uz pakāpiena, saimnieks klaigāja, ka nav vērts tik pārliecīgi pūlēties, lai nopelnītu tādu mazumiņu naudas. Viņš lādēja visu pasauli, valdību, muitas ierēdņus, Hitleru, ciema garīdznieku un vēl veselu baru cilvēku, kurus Pablo nepazina. Vienubrīd viņš sauca:

— Iedomājieties, cik' vienkārši būtu to izdarīt, ja būtu sūknis. Visiem citiem ir sūkņi, bet mums nav nekā. Mēs varam vai pušu plēsties.

Saimniece nopūtās un paraustīja plecus.

— Bet galu galā, — teica vecais, — tev taču arī bija sūknis. Vai tas samaitājies?

— Te viss ir samaitājies. Te vajadzētu četru roku, lai visu paspētu.

— Ja tu ar to nebūtu sācis sūknēt vircu, — piebilda saimniece, — tas mums vēl noderētu, tas vēl darbojās tīri labi.

— Tas darbojās? Ar spraugām visās malās, kā tad! Un šļūtene, kas laiž garām katrā savienojuma vietā! Ja es to paņēmu vircai, tad tāpēc, ka nekam citam sūknis vairs nederēja! Un tāpēc, ka vajag pirkt jaunu, bet atrodi naudu, ja esi tik gudra.

Saimniece klusēja. Kubls bija tukšs, un viņi palīdzēja vecajam tikt lejā.

Sula no spiedes tecēja pavisam tievā strūkliņā. Kad neviens nerunāja, varēja dzirdēt, kā tā guldz, atsizdamās pret koka kubla sienu.

— Vajag vēl pēdējo reizi piespiest, — teica saimnieks.

Viņš piecēlās, ar vienu roku atspiezdamies uz spieķa,

ar otru turēdamies pie margām. Visi ieņēma savas vietas pie spiedes, un saimnieks atkal komandēja:

— Viens . ♦. Divi... Reizē!

Pēc četrām piecām reizēm sula sāka tecēt straujāk.

— Kārtībā, — teica saimnieks, paņemdams spieķi, — tagad var iedzert.

— Es nē, — teica Klibiķis, — ir jau vēls.

— Iedzert nekad nav par vēlu.

— Bet neviens vairs negrib dzert, — neatlaidās saimniece.

— Es jau teicu, ka iedzert nekad nav par vēlu. Pareizāk sakot, nav tāda brīža, kad nevarētu iedzert.

Skaļi smiedamies, viņš pazuda aiz mucu rindas. Drīz viņš atgriezās, nesdams putekļiem klātu pudeli, kuras kakliņš bija aizdarīts ar dzeltenu vasku.

— Tu taču netaisīsi to vaļā, — teica Klibiķis, — tā būtu muļķība, ja jau visi saka, ka dzert negrib.

— Tad jau redzēs.

Viņš izvilka no kabatas nazi un noņēma vaska kārtiņu

— Es gan gribētu redzēt, kurš atsacīsies šito dzert. Tas ir no 1923. gada. Varens gads! Un no Brill vīnogām.

— No Brilī? — jautāja vecais, šūpodams galvu. — Vai tad tev tāds vēl ir?

— Vēl pudeles divdesmit.

Klibiķtēvam iemirdzējās acis. Viņa skatiens slīdēja no saimnieka uz pudeli un atpakaļ. Viņš vairākas reizes nolaizīja lūpas, pakošļāja ūsas ar bezzobainajām smaganām un tad paskatījās uz saimnieci. Viņa bija iepletusi rokas un ar muguru atbalstījusies pret spiedi. Saimniece nekustējās. Lūpas viņai palika sakniebtas. Vecais atkal pagriezās pret saimnieku.

— Tev nevajadzēja to taisīt vaļā, Lisjen, nudien, nevajadzēja. Tādu vīnu taču glabā svinīgiem gadījumiem.

— Vīnogu novākšana arī ir tāds gadījums.

— Nē, — vēl iebilda vecais, — svinīgs gadījums ir kristības, iesvētības, kāzas.

Saimnieks apstājās ar pudeli rokās, korķuviļķis bija ieskrūvēts aizbāznī. Viņš kādu brīdi nolūkojās vecajā un savā sievā, tad teica:

— Kristības, Klibiķtēv, mums vairs nebūs jāpiedzīvo. Es vismaz ceru. Nu, un kāzām — katram pietiek ar desmit pudelēm, bet, tā kā mazā neprecēsies...

Viņš apklusa, nolieca galvu un, atbalstīdamies pret mucu, sāka vilkt ārā korķi. Dzīslas uz kakla pietūka, seja kļuva purpursarkana. Beidzot korķis padevās.

— Dod šurp glāzes, — viņš teica sievai.

Saimniece paņēma no akmens plaukta trīs glāzes un aizgāja pie krāna tās izskalot. Katram vīrietim viņa pasniedza pa glāzei.

— Un tu?

— Man neslāpst.

Saimnieks — jau gatavs ieliet — palika ar paceltu roku.

— Vai tu par mani smejies? Vai tad tādu vīnu dzer tāpēc, ka slāpst?

Saimniece aizgāja izskalot vēl vienu glāzi un nostājās viņiem blakus.

Arī Pablo neslāpa, nebija arī vēlēšanās dzert, bet viņš juta, ka te notiek kaut kas svarīgs. Pagraba klusums, kur atskanēja katrs vārds un katrs solis; rūpība, ar kādu saimnieks lēja vīnu glāzēs; abu vīriešu sejas un pat sievietes seja, kurā pamazām izzuda sasprindzinājums. Tas viss bija ap viņu. Arī šī vīna krāsa. Un tā smarža.

Smarža pirmā pārsteidza Pablo, bet viņš nesaprata, no kurienes tā nāk. Vīns nemēdz tā smaržot. Dīvains aromāts, kādu viņš nekad vēl nebija sajutis, un tas nelīdzinājās nekam tādam, ko viņš pazina.

Saimnieks un Klibiķis bija pacēluši savas glāzes pret lampu. Pablo darīja tāpat.

Spuldze spīdēja cauri vīnam un izskatījās pēc lielas, zeltainas saules, kas tūlīt norietēs pašā ielejas galā. Katrā pusē glāzes apakšā biezais stikls laistījās it kā kalnu zilgmē.

— Nu? — jautāja saimnieks.

— Jā, — teica vecais. — Jā ...

\

Un viņi nedzēra. Viņi stāvēja, skatīdamies cits uz citu un laiku pa laikam paceldami glāzes pie deguna. Viņi uzmanīgi ieelpoja vīna smaržu, tad atkal attālināja glāzes. Saimnieks pagriezās pret Pablo.

— Ko tu saki?

— Es nekad neesmu redzējis vīnu tādā krāsā, — sacīja Pablo.

— Tas ir dzeltenvīns, — teica vecais. — Vienreizīgs. Revermonas vīns.

— Liekas, ka vienīgais šim līdzīgais ir Grieķijas vīns, — saimnieks piebilda.

— Jā, jā, tā jau saka, — teica Klibiķis. — Tā saka, bet tas nevar būt.

Viņi vēl aizvien nedzēra. Un vīna aromāts kļuva aizvien spēcīgāks, piepildīdams visu pagrabu. Tam līdzi plūda kaut kāds silts un nomierinošs rāmums. Pat saimnieks bija nomierinājies. Viņš runāja gandrīz čukstus un nešķita vairs tik piedzēries kā pirms brīža.

Beidzot viņš pacēla savu glāzi un teica:

— Uz mūsu laimi!

— Uz visu laimi, — atsaucās vecais, — un lai jūsu zēns drīz pārnāk!

— Uz jūsu veselību, — sacīja Pablo.

Viņi dzēra.

Pablo nogaršoja vīnu un palūkojās pārējos. Tie darīja tāpat. Viņi iedzēra mazu malciņu vīna, guldzināja mutē, izgaršoja, ievilkdami gaisu un turēdami lūpas cieši sakniebtas.

Pēc tam norija, iedzēra vēl malku, tad vecais sacīja:

— Jā, tas tik ir vīns.

Pēc pirmā malka Pablo bija nodomājis: «Nē, tas nemaz nav vīns.»

Viņam šis dzēriens šķita dīvains. Garša bija tikpat nenosakāma kā smarža. Tas bija labs, neapšaubāmi labāks nekā vīns, bet Pablo vajadzēja izdzert vairākus malkus, lai spētu to īsti novērtēt.

Saimnieks no jauna piepildīja glāzes. Viņš nerīkojās kā ar sarkanvīnu, viņš pielēja glāzes tikko līdz pusei.

— Tas silda, — sacīja vecais. — Ar to nevar trakot.

— Jā, tas ir no saules, — teica saimnieks, piekrītoši palocīdams galvu. — Viss Brilī — tā ir viena vienīga saule.

Vecais nopūtās, iesūca vēl malciņu un sacīja:

— Kad es iedomājos, ka tagad tajā nogāzē nav ne arpana apstrādātas zemes ...

Viņš nogaršoja vēl malku, tad, piegājis saimniekam tuvāk, jautāja:

— Kā tev šķiet, cik tāds vīns tagad varētu maksāt?

Saimnieks brīdi domāja. Tad viņš saviebās un atbildēja:

— To nevar zināt. Tam nemaz nav cenas. Vismaz es to, kas man vēl atlicis, nepārdotu par visu pasaules zeltu.

Saimnieks nolika glāzi blakus pudelei, paņēma spieķi un piegāja pie spiedes.

— Nāciet, — viņš sauca, — te vēl drusku jāpiebeidz.

Viņi nostājās savās vietās un strādāja pēc saimnieka

komandas. Gāja aizvien grūtāk un grūtāk, vajadzēja trīs vai četras reizes atsākt, lai pagrieztu rokturi par dažiem centimetriem. Tomēr sula joprojām tecēja.

— Vai tagad iztukšosim kublu? — jautāja Pablo.

— Nē, vēl mazliet pagaidi, to mēs izsmelsim tieši pirms gulētiešanas.

Saimnieks vēlreiz piepildīja glāzes.

— Vairāk nevajadzēja, — sacīja vecais. — Atlikumu varēja pataupīt rītdienai.

— Jūs jokojat, Klibiķtēv. Vai tad tādu vīnu var atstāt neizdzertu! Ja atteiksieties, es nodomāšu: «Skat, viņam tas negaršo.»

Saimnieks apsēdās uz tukšas mučeles.

— Apsēdieties, — viņš aicināja.

Tad saimnieks lika sievai atnest riekstus un maizi. Viņa aizgāja.

Tagad Pablo juta mutē to savādo vīna pēcgaršu, kas rodas pēc laba laika. Lai šo garšu sajustu, vajadzēja norīt malku un krietni pasūkāt mēli. Un tikai tad nāca īstā garša. Ļoti silta garša, tā drusku atgādināja tvaikus, kas paceļas no sarkanas zemes, kad to pašā pusdienlaikā aplaista. Mazliet, pavisam mazlietiņ tā atgādināja arī dedzinātu pulveri. Tieši tas Pablo mulsināja visvairāk. Varbūt taisni tāpēc sākumā viņam pret vīnu bija neuzticība. Bet tagad viņš tā garšu izbaudīja labāk. Mēle bija piesūkusies ar vīna garšu, kas aizsniedzās līdz pat aukslējām. Tā nebija kara pretīgā pulvera garša, varbūt drīzāk svētku vakara petaržu pulvera aromāts.

Pablo juta ķermenī tīkamu siltumu. Noguruma sarautie muskuļi atslāba.

— Nu, — vēlreiz jautāja saimnieks, — vai tev garšo?

— Jā, var sacīt, ka tas ir neparasts vīns.

— Vai tavā zemē ir kaut kas līdzīgs?

— Nē, nekā līdzīga.

— Vai tas ir labāks vai sliktāks par tavas zemes vīnu?

Pablo brīdi padomāja. To bija grūti pateikt. Viņš vēl

ilgi garšoja. Brīdi izbaudīja garšu, sūkāja mēli, gaidīdams, kad izjutīs īsto garšu.

— Tas ir tik atšķirīgs, ka es nemaz nevaru pasacīt.

Abi pārējie vīri sāka smieties.

— Bet patiešām, — teica Pablo, r— patiešām, tas ir Joti labs.

Viņš paskatījās uz kublu, kurā no spiedes tecēja sula.

— Vai tas raudzēts no šīm pašām vīnogām? — viņš jautāja.

— Jā, gandrīz.

— Un kas tā ir par šķirni?

— Tas ir vairāku šķirņu sajaukums. Visvairāk ir Sa-vaņena šķirnes, īstās, gandrīz mežeņi, baltā Garnē un drusku no Pulsāra šķirnes. Bet galvenais ir zeme. Un šīs te nāk no Brilī...

Saimniece atgriezās, izdalīja maizes rikas un nolika viņiem priekšā kurvi ar riekstiem un āboliem.

Pablo likās jocīgi ķerties atkal pie ēšanas, ja tikai pirms divām stundām viņi bija piecēlušies no galda.

— Es nemaz neesmu izsalcis, — viņš teica, kad saimniece sniedza viņam maizi.

— Tomēr vajag ēst, — viņa sacīja, — ne jau izsalkuma dēļ, bet lai labāk izgaršotu vīnu.

Pablo pārspieda dažus riekstus un sāka arī ēst. Tad viņš atkal iedzēra, un vīns viņam likās vēl lieliskāks.

Ilgu laiku viņi ēda klusēdami.

Bija dzirdama tikai riekstu knakšķēšana — viņi tos pāršķēla, saspiezdami plaukstā citu pret citu. Viņi lēni košļāja, dzēra maziem malciņiem un tikai pēc laba laika atsāka ēst, lai labāk izbaudītu brīnišķīgo garšu, ko deva šīs tik ļoti saderīgās lietas: rieksti, maize un tīkami kveldinošais vīns.

Tā viņi sēdēja ilgi, un Pablo patiešām baudīja tikai pašreizējo mirkli. Viņš dzīvoja it kā sapnī, kas cilvēkus un lietas ietin vieglā miglā. Vecā, nosūbējusī spiede, no kuras tecēja sula, šķita esam tālu, ļoti tālu. Un, kad saimnieks sāka runāt, viņa vārdi dīvaini atbalsojās pagraba velvēs.

— Šo te vīnu, — viņš teica, — bosi vis nedzers. Ja es zinātu, ka viņi var iztukšot atlikušās pudeles, es ar tām tiktu galā šonakt pat, kaut arī man vajadzētu nobeigties.

Viņš atkal bija sācis runāt skaļāk; saimniece piecēlās.

— Iesim, — viņa teica, — varbūt vajag vēl drusku paspiest un iztukšot kublu. Tad varēs iet gulēt.

— Ļauj mums izdzert vismaz šo, — sacīja saimnieks, paceldams pudeli pret gaismu. — Tur vairs ir tikko glāze, to vajag sadalīt.

Viņš pastiepa pudeli, bet neviens savu glāzi pretī nesniedza, un viņš piepildīja savējo, teikdams:

— Ja jūs negribat, varat dzert draņķi, bet es jau nu neesmu lūdzams.

To pateicis, viņš iztukšoja glāzi trīs četros malkos.

9

Arī tajā vakarā Pablo iemiga ātri. Droši vien aiz noguruma un mazliet varbūt arī no vīna. Abi kopā tie darīja brīnumus. Kamēr viņš dzēra, nogurums it kā mazinājās. Kāju un plecu muskuļos tas pārvērtās par smagumu. Viņš negrīļojās, bet bija vajadzīgs ilgāks laiks, lai tiktu šķūņaugšā. Pakāpieni viņam likās augstāki.

Viņš iekrita salmos, diezgan nekārtīgi nometis apģērbu, un, tikko svece bija nopūsta, miega tumsa pārņēma viņu tikpat spēji kā nakts melnums šķūņaugšu.

Kādā brīdī viņš miegā izdzirda saucam savu vārdu:

— Pablo! Pablo!

Taču viņš pat nepakustējās. Pa īstam viņš pamodās tikai tad, kad lejā nočīkstēja durvis. Un pat tad, gulēdams pusatvērtām acīm, viņš domāja, ka sapņo. Tomēr viņš ieklausījās... Uz trepēm klaudzēja tupeles.

Pablo paslējās uz elkoņa.

— Kas tur ir? — viņš jautāja.

— Nāciet! Vajag nākt ātrāk!

Soļi apklusa. Pablo pazina saimnieces balsi. Viņa aizelsusies turpināja:

— Nāciet... Nāciet ātri! Ar saimnieku nav labi. Jāsauc ārsts. Nāciet ātri!

— Es eju, — viņš sacīja.

Saimniece tumsā jau kāpa lejā pa kāpnēm. Šurpu viņa droši vien bija skrējusi. Viņas vārdi bija steidzīgi un aprauti.

Pabio iededza lukturi, sameklēja drēbes un žigli apģērbās. Galva bija smaga, mutē nepatīkamo, garša.

Nakts bija mierīga un skaidra — bez mēness, bet debesis bija zvaigznēm nosētas.

Viņš pārgāja pāri ceļam un pagalmam. Virtuvē dega gaisma, durvis bija plaši atvērtas. Žanete stāvēja pie galda, apsegusi plecus ar platu, melnu šalli, baltais naktskrekls taisnās krokās sniedzās līdz pat koka tupelēm.

— Kur tas ir? — jautāja Pablo.

Žanete ierūcās, mute viņai noraustījās, un viņa sāka iet uz durvīm telpas dziļumā, kuras arī bija atstātas vaļā. Pablo nekad vēl nebija pa tām iegājis. Viņš pa trepēm sekoja meitenei, kas ar tupeļu purngaliem aizķērās aiz katra pakāpiena.

Augšā bija četrstūraina telpa ar trim durvīm.

— Nāciet ātri! — sauca sieviete.

Pablo aizsteidzās Žanetei priekšā un iegāja istabā. Saimnieks gulēja plān vidū. Saimniece bija nometusies viņam blakus uz ceļiem, mērcēja dvieļa stūri ūdens bļodā, kas bija viņai līdzās, un mazgāja vīram seju.

Istabā valdīja tāda smaka, ka Pablo sametās nelabi. Saimnieks bija vēmis.

— Palīdziet man iecelt viņu gultā.

Pablo sakoda zobus, satvēra saimnieku zem padusēm, bet sieva to saņēma zem ceļiem.

Žanete bija palikusi stāvam pie durvīm; rokas nolaidusi, muti pavērusi, viņa vēroja, ko viņi dara. Pablo redzēja meiteni it kā miglā.

Kad viņš cēla saimnieku, krustos iesmeldzās lielā sāpe. Gulta bija augsta, vīrs smags un ļengans. Tomēr viņiem izdevās viņu noguldīt gultā.

— Kas viņam noticis? — jautāja Pablo. — Vai viņš pakrita?

— Viņš laikam bija piecēlies, gribēja iziet ārā, un viņam kļuva slikti.

Saimnieks gārdza, viņa izvelbtās, asinīm pieplūdušās acis bija pusvirus.

— Kur ārsts dzīvo? — Pablo vaicāja.

— Mūsu ciemā ārsta nav. Jāsauc no Sentaņē. Jāpamodina mērs, lai viņš piezvana.

— Kur mērs dzīvo?

Saimniece pagriezās pret meiteni, kas nebija pat pakustējusies.

— Tu pavadīsi Pablo pie Mužēna, — viņa teica. — Tu jau zini, pie Denīzes Mužēnas tēva. Vai saprati?

Žanete ierūcās.

— Ejiet, — teica saimniece, — un labi žigli, es nevaru viņu atstāt vienu.

Pablo sekoja meitenei, kas gāja savā parastajā gaitā. Vienīgi rokas viņa nekustināja, tās bija sakrustotas uz krūtīm, saturot šalles stūrus.

Pa ceļu, kas veda uz vīna dārzu, viņi gāja līdz pirmajam krustojumam. Tad pagriezās pa kreisi uz ciema pusi. Zvaigznes spīdēja spoži, un ceļu varēja saredzēt, tomēr Pablo bija paņēmis līdzi lukturi. Tas meta nespodru gaismu.

Vairākas reizes Pablo mēģināja iet ātrāk, bet tad Žanete atpalika — un viņam vajadzēja gaidīt.

Viņi gāja garām baznīcai, kuras torni Pablo bija redzējis tikai no tālienes. Laukumā bija ierīkots liels, apaļš baseins, tā vidū uz apsūnojušas pamatnes pacēlās dzelzs caurule, no kuras plūda ūdens. Baseins bija pilns līdz malām, un ūdens tecēja pa laukumu. Ūdens dziesma viņus pavadīja līdz pat ielu krustojumam. Tur viņi nogriezās pa labi un gāja tālāk pa ieliņu, kas līkumoja kalnup starp namiem ar balkoniem un akmens kāpnēm un ar mežvīniem apaugušām sienām. Pie kāda režģu žoga Žanete apstājās un ierūcās. Viņa ar abām rokām satvēra stieņus un sāka tos raustīt. Acumirklī izlēca suns un, nikni riedams, metās pie vārtiem. Žanete palaida vaļā režģus un ar tupeles purngalu sāka spārdīt vārtu dzelzs pamatni.

īegaismojās kāds atvērts logs, un gandrīz tajā pašā brīdī pie tā parādījās vīrietis.

— Kas tur ir?

Suns pārstāja riet un sāka ostīt zem vārtiem.

Pablo paskaidroja, kāpēc viņi ieradušies.

— Tad nu gan droši vien ir atkal dzēris! — izsaucās vīrietis.

— Vajag piezvanīt, — atkārtoja Pablo.

— Labi, palieciet turpat, es piezvanīšu.

Gaidīt vajadzēja ilgi. Pablo dzirdēja, kā vīrietis aiziet un zvana. Gaisma spīdēja pa kāda pirmā stāva slēģa šķirbām, an Pablo dzirdēja arī vīrieša balsi. Beidzot lejā gaisma nodzisa un vīrietis atkal pienāca pie otrā stāva loga.

— Viss kartībā, — viņš teica, — ārsts drīz būs klāt.

Pablo pateicās.

— Vai es tur būtu vajadzīgs? — jautāja vīrietis.

— Paldies. Domāju, ka nē.

Un Pablo devās atpakaļ uz fermu kopā ar Žaneti, kas gāja savā parastajā gaitā. Viņš labprāt būtu pasteidzies, bet neuzdrošinājās atstāt meiteni vienu uz ceļa.

No vīna kalna Klibiķis viņam bija rādījis visus ciemus, kas vien bija redzami. Sentaņē viņš atcerējās. Tas nebija visai tālu. Varbūt ārsts vēl nebija licies gulēt. Tādā gadījumā viņš drīz būs klāt. Pablo nezināja, cik ir pulkstenis.

Viņš neviļus palēnināja gaitu. Svaigais nakts gaiss, kas plūda no ielejas, bija viņu pilnīgi pamodinājis. Galva vairs nebija tik smaga. Viņš vēlreiz iedomājās par ārstu. Mašīnā viņš būs klāt drīz, un droši vien viņš brauc ar mašīnu.

Šoreiz meitene bija aizsteigusies viņam gabaliņu priekšā. Joprojām viņa gāja, līgodamās no labās uz kreiso pusi, tupeles vilkdama pa akmeņiem. Baltais krekls vīdēja kā dīvains plankums naktī, bet pleci un galva gandrīz izgaisa tumsā.

Pablo viņu panāca. Katrā ziņā vajadzēja kāpt augšā pie saimnieka. Tomēr uz virtuves sliekšņa viņš pagriezās atpakaļ un pirms iešanas iekšā dziļi ieelpoja nakts gaisu.

Saimniece bija virtuvē. Pār izlietni noliekusies, viņa skaloja grīdas lupatu.

— Kā ir? — viņa jautāja.

— Viņš tūlīt būs klāt.

— Labi.

— Kā jūtas saimnieks?

— Tāpat vien. Es viņu atstāju uz piecām minūtēm, kamēr satīrīju vēmekļus pirms ārsta atnākšanas.

Pablo elpoja ātri un sekli. Viņam šķita, ka tagad skāņā smaka sasniedz pat virtuvi.

— Vai es varu kaut ko palīdzēt? — viņš jautāja.

Sieviete nometa zemē izgriezto grīdas lupatu, noslaucīja rokas priekšautā un teica:

— Es domāju, ka ārstam nekas nebūs vajadzīgs. Es kāpšu atkal augšā. Ja gribat, varat iet gulēt.

Pablo palūkojās uz atvērtajām durvīm, pa kurām virtuvē ieplūda nakts vēsums.

— Es pagaidīšu, ko ārsts teiks, tad jau redzēs.

— Tad palieciet te; kad viņš atnāks, jūs viņu uzvedīsiet augšā... Ceļu gan viņš jau zina.

Saimniece gāja uz telpas viņu galu.

— Nāc, Žanete, — viņa sacīja, — tu iesi gulēt.

Viņas vēl nebija aizgājušas līdz durvīm, kad atskanēja

mašīnas motora rūkoņa.

— Redziet, viņš jau klāt, — uz sliekšņa stāvēdams, teica Pablo.

Saimniece izgāja pagalmā. Starmešu gaisma iznira no abu kapsētu mūru spraugas, mirkli apgaismoja kokus ceļmalās, un tad mašīna apstājās mājas priekšā.

Tiklīdz ārsts ienāca virtuvē, Žanete, kas bija palikusi stāvam pie galda, skaļi iekunkstējās un sāka raudāt.

— Apklusti! — uzsauca saimniece.

Ārsts pakratīja galvu. Tas bija vecs, salīcis un kalsns večuks, viscaur ģērbies melnā. Viņam bija slaidas un baltas rokas. Kreisajā viņš nesa audekla somu ar instrumentiem, ar labo strauji un veikli žestikulēja.

— Nabaga mazā, — viņš teica. — Kopš mirusi viņas vecmāmiņa, tā ir vienmēr. Ik reizi, kad mani ierauga, tūlīt sāk raudāt. Laikam viņa domā, ka es te nāku nodarīt ko ļaunu kādam no mājiniekiem.

Viņš lēnām tuvojās meitenei, un viņa roka vēzējās, lidinādamās kā balts putns. Žanete nekustējās, bet sāka elsot vēl straujāk un stiprāk, raudzīdamās ārstā plati ieplestām acīm, no kurām pāri bālajiem vaigiem ritēja asaras.

Ārsta roka nolaidās, pleci salīka vēl drusku vairāk', un viņš nopūzdamies devās uz durvīm telpas dziļumā.

— Nabaga Žanete, nav saprotams, ko lai tev saka... Ar tevi nekad neko nevar saprast.

Aizgājis līdz kāpnēm, ārsts atskatījās uz saimnieci, kas viņam sekoja.

— Kas viņam noticis? — viņš vaicāja.

— Tāpat kā toreiz. Bet šoreiz viņš vēl vēma.

— Vai asinis pa degunu nenāca?

— Nē, ne piliens.

Viņi kāpa augšā. Pablo vēl brīdi kavējās, tad atkal nostājās durvju priekšā.

Debesis trīsēja. Nakts maigi elpoja. Kalns nebija saskatāms. Bet tas bija tepat, pavisam tuvu, tas sākās tur, kur beidzās zvaigznes.

Pablo staigāja pa pagalmu, pie durvīm ik reizi sasprindzinādams dzirdi. Žanete joprojām raudāja. Pablo iegāja iekšā pie meitenes.

— Nevajag tā raudāt, — viņš sacīja.

Viņas vaigi bija slapji. Arī deguns tecēja. Pablo novērsās. Viņam atkal sametās nelabi. Un viņš vēlreiz aizgāja līdz slieksnim. Saimniece nokāpa pa trepēm, atvēra pieliekamo, paņēma kādu lupatu un kāpa atkal augšā.

Pa ceļam viņa uzsauca Žanetei:

— Vai tu beigsi vienreiz gaudot vai ne?

Pablo atskatījās. Saimniece runāja bargā balsī, un viņas skatienā jautās lielas dusmas.

Kad viņa bija prom, Pablo atkal piegāja pie Žanetes.

— Neraudi, — viņš sacīja, — neraudi tā.

Viņš runāja maigi. Nekad viņš vēl nebija stāvējis tik tuvu viņai blakus.

— Tev vajag nošņaukt degunu, — viņš teica.

Meitene nobrauca ar roku gar degunu. Garš, spīdīgs

pavediens nostiepās pār melno šalli. Viņa noslaucījās priekšautā.

Uz brīdi Pablo novērsās, tad piespieda sevi atkal paskatīties uz meiteni.

Asaras bija ievilkušas svītras viņas netīrajā sejā. Viņa joprojām raudāja.

Pablo paspēra vēl pussoli. Tagad viņš bija pavisam cieši līdzās meitenei.

— Neraudi, — viņš teica. — Nekas nav noticis. Nevajag raudāt.

Pablo smaidīdams uzlūkoja viņu. Meitene pāris reižu papurināja galvu, kā gribēdama teikt «nē», tad elsas kļuva vēl skaļākas. Pablo smagi nopūtās. Viņš paskatījās uz pagalma pusi, tad, atkal pievērsies meitenei, pacēla roku.

— Nevajag tā raudāt, tu nodarīsi sev ļaunu.

Un viņš iedrošinājās pieskarties meitenes matiem. Vairākas reizes viņš noglāstīja meitenes galvu.

Viņa joprojām raudāja, bet vairs ne tik stipri.

Tā viņi palika kādu brīdi stāvam, līdz no otrā stāva kāpa lejā saimniece un ārsts. Tad Žanetes bēdas atkal pieņēmās spēkā. Māte paskatījās uz viņu un sakoda zobus.

— Ej, — viņa uzsauca, — liecies gulēt!

— Nav taču nekas, — teica ārsts. — Nevajag raudāt, nekas nav noticis.

Pablo atkal bija nostājies uz sliekšņa. Ārsts un saimniece pienāca pie viņa. Viņš izgāja ārā, lai palaistu tos garām. Izgājuši pa durvīm, viņi apstājās.

— Kā ir? — jautāja Pablo.

— Tā ir trieka, — teica ārsts. — Es izdarīju, kas bija jādara, bet pateikt vēl neko nevaru. Rīt atnākšu atkal.

— Un ko lai dara ar zēnu? — jautāja sieviete.

— Es jūsu vietā sauktu viņu šurp. Tā viņam tiks vismaz atvaļinājums. Un neko jau nevar zināt. Tas tomēr ir nopietni. Padomājiet. Ja gribēsiet, es rit no rīta jums uzrakstīšu vajadzīgo izziņu.

Viņš gāja uz savu mašīnu.

— Kā jūs domājat, cik dienas viņam dotu? — vaicāja saimniece.

— To ari es nevaru jums pasacīt. Vispār es domāju, ka sevišķi devīgi viņi nebūs.

Viņi nogāja dažus soļus blakus ārstam, un sieviete nomurmināja:

— Tā tikai mums vēl trūka! Tāda nelaime uzkrīt kā sniegs uz galvas pašā karstākajā vīnogu laikā!

Ārsts apstājās.

— Paklausieties, — viņš sacīja, — es zinu, kas tas ir, vai ne? Tāpēc saku jums skaidri un gaiši: tādā stāvoklī, kādā viņš ir pašlaik, viņš nevar ne pakustēties, pat ne izkrist no gultas. Atrodiet tikai kādu cilvēku, kas atnāktu viņu apraudzīt divas vai trīs reizes dienā, un jūs varat mierīgi iet uz lauka.

— Bet atstāt slimnieku tādā stāvoklī vienu pašu. i *

— Dariet, kā zināt, bet es te visā apkārtnē nepazīstu nevienu, kas jūsu vietā rīkotos citādi. Darbs paliek darbs, tas katram ir skaidrs, un neviens pret to neko nevar iebilst.

Viņš iekāpa mašīnā, iedarbināja motoru un, pirms sāka braukt, vēl piebilda:

— Es rit atbraukšu labi agri, lai jūs pārāk neaizkavētu.

Auto attālinājās un izzuda skatienam.

— Vai es jums esmu vajadzīgs? — jautāja Pablo.

— Nē, — viņa atbildēja.

— Ja esmu vajadzīgs, pasauciet.

— Jā, paldies.

Pablo pārgāja pāri ceļam. Saimniece atgriezās mājā unr tikko iegājusi pa durvīm, sāka kaut ko dusmīgi kliegt. Pablo apstājās un ieklausījās. Tā bija Žanete, uz kuru viņa kliedza, Žanete, kura turpināja raudāt, stāvēdama virtuves vidū. Saimniece aizcirta durvis, un Pablo vairs neko nedzirdēja.

Tad, smagi cilādams kājas, kurās bija ielijis viss nogurums, viņš kāpa šķūņaugšā gulēt.

Bet šoreiz miegs ilgi nenāca. Atkal viņa acu priekšā bija Marjanas tēls. Sāpju pārņemta Marjana, vēl dzīva, bet Pablo redzēja, ka viņa jau cīnās ar nāvi.

Pablo acu priekšā atkal bija Marjanas seja tāda, kāda tā viņam bija rādījusies katru vakaru mēnešiem ilgi kopš brīža, kad viņš bija saņēmis ziņu par viņas nāvi.

Toreiz viņam bieži bija gribējies mirt. Tagad viņš zināja, ka nespēj doties nāvē. Taču viņš atkal ieraudzīja šo satraukto Marjanas seju.

10

Kad Pablo atvēra acis, bija vēl tumšs. Viņš bija slikti gulējis. Nogurums joprojām mita viņā, un viņš centās piespiest sevi palikt guļam, lai kaut mazliet atpūstos. Viņš aizvēra acis un mēģināja neko nedomāt. Bet tūlīt pat viņš sajuta tādu kā smagumu, kas ņēma ciet elpu. Viņam nemaz nevajadzēja pūlēties, lai saprastu, kur radies šis smagums. Šonakt šai mājā bija ienākusi nāve.

Pablo pārāk ilgi bija dzīvojis tai blakus. Viņš to pazina, sajuta pa gabalu. Viņam nebija jāgaida, kad trīsreiz brēks pūce vai virs mājas riņķos kraukļi, vēstot par tās klātbūtni. Viņš domāja par iepriekšējām dienām, par nogurumu, kas gandrīz pierimis, dāvādams viņam miegu.

Enrike bija aizgājis.

Jā, Enrike bija radīts dzīvei. Radīts dzīvei, nevis nāvei. Enrike varēja sastapties ar nāvi, tas viņam neko daudz nekaitēja. Vai arī viņš instinktīvi jutis to tuvojamies? Un viņš devās prom.

Pablo reizēm klusībā atkārtoja vārdus, ko bija teicis viņa Madrides paziņa vecais Peress:

— Ja tu izliecies, ka nāvi nepamani, tā niknojas. Tā paiet nost no ceļa. Tā atstāj tevi mierā. Tai patīk viegls darbs.

Toreiz Pablo kopā ar veco Peresu bieži bija jokojies par nāvi. Vienmēr jau var jokot par nāvi, iekams tā nav tevi skārusi.

Tagad bija gluži citādi. Tagad bija Marjana.

Nāve — tā Pablo apziņā saistījās ar Marjanu. Arī karš saistījās ar Marjanu.

Tagad Pablo bija kā viens no tiem suņiem, kam nāve neļauj gulēt un kas gaudo, kamēr tā dara savu darbu; tie gaudo, līdz nāve savu ir paveikusi.

Saimnieks mirs. Tas bija skaidrs. Nevarēja vienīgi zināt, cik ilgi tas vilksies.

Pablo domāja, ka varbūt viņš ir tas, kuram pa pēdām visur velkas nāve, lai kur viņš ietu.

Bērnībā viņa ciemā bija vecenītes, kuras ticēja, ka ir cilvēki, kas nes sev līdzi nelaimi.

Pablo noskurinājās. Viņš nometa segu un ar vienu lēcienu bija kājās. Tumsā viņš sataustīja slēģi, atvēra to un izliecās ārā, lai paskatītos uz fermu. Virtuves logā dega uguns. Zemi vēl klāja nakts, bet debesis jau bālēja, un Pablo varēja apģērbties un nokāpt lejā, neiedegdams lukturi.

Ārā bija auksti. Grāvmalas zāli klāja salna, un no strauta aiz kapsētas žoga cēlās migla.

Saimniece virtuvē bija viena. Uguns jau rūca, un kafijas ūdens sīca.

— Labrīt, — teica Pablo.

— Labrīt, jūs jau esat augšā.

— Kā klājas?

— Visu nakti viņš gārdza. Tagad ir aizmidzis, bet es baidos, ka tas tik drīz nepāries.

Saimniece iebēra dzirnaviņās kafiju.

— Dodiet man, — teica Pablo.

Viņš apsēdās' pie plīts, iespieda dzirnaviņas starp ceļiem un sāka griezt rokturi.

Saimniece nolika kafijkannu uz plīts.

— Vai jūs pratīsiet to uzvārīt? — viņa jautāja.

— Jā, domāju, ka pratīšu.

— Tad šo darbu uzticēšu jums. Pa to laiku es iešu slaukt. Negribu celt augšā mazo, būtu labi, ja viņa gulētu, līdz aizies ārsts... Ja viņa šorīt to ieraudzīs, visa diena būs pagalam — viņa sāks gaudot, un tad neko nevarēs iesākt.

Pie izlietnes viņa izskaloja slauceni un kannu un pirms aiziešanas vēl piebilda:

— Kamēr vārīsies kafija, jūs paēdiet, zupai vajag būt siltai. Viss pārējais ir pieliekamajā, jūs pats atradīsiet. Ja nepietiek, uzcepiet vēl pāris olu. Man tad būs vieglāk tikt galā ar darbiem.

Līdzko saimniece aizgāja, Pablo iebēra malumu filtrā un sāka vārīt kafiju. Pirmo reizi viņš virtuvē bija viens. Viens, vēl bija tikai ūdens pilienu pakšķēšana kafijkannā, uguns un ūdens dziesma.

Tas viss bija dzīve.

Pablo paskatījās telpas dzijumā; durvis, kas veda uz kāpnēm, bija pusvirus. Viņš klusām piegāja pie tām, pabāza galvu un ieklausījās.

Saimnieks klusi vaidēja.

Pablo pagrūda durvis drusku vairāk vajā un atgriezās pie plīts. Viņš pacēla katla vāku un noliecās pār virumu. Patīkami smaržoja pēc kūpināta speķa. Pablo paņēma pieliekamajā bļodiņu un šķīvi ar speķi, nolika tos uz galda. Tad pielēja kafijai vēl ūdeni, piepildīja savu bļodiņu ar zupu un sāka ēst.

Viņš bija izsalcis, bet viru izēda tikai ar piespiešanos. No prāta neizgāja uz istabas grīdas gulošais saimnieks. Un līdz ar to atmiņā nāca arī vēmekļu smaka. Pablo paskatījās uz galda galu, kur parasti sēdēja saimnieks. Tad lēnām piecēlās, aiznesa bļodiņu uz izlietni un atlika speķi atpakaļ pieliekamajā.

Tikko saimniece bija ienākusi, nesdama silta, putaina piena pilnu kannu, kad pie vārtiem apstājās ārsta mašīna. Pablo gāja atvērt vārtus, un tad vecais dakteris jau nāca iekšā, rokas berzēdams.

— Labrīt, cik jauki smaržo pēc kafijas, — viņš teica. — Ielejiet man tasīti, kafiju padzert nebija laika.

Viņš piegāja pie uguns un izstiepa baltās rokas virs plīts.

— Nu, kā tad ir? — viņš jautāja.

Saimniece sāka stāstīt, kā klājas viņas vīram, bet ārsts viņu pārtrauca.

— Esmu atbraucis un prom nebraukšu, iekams nebūšu viņu apskatījis. Visu, ko jūs man stāstāt, es jau zinu... Un to, ko vēl nezinu, es redzēšu; es jums jautāju, ko domājat darīt ar dēlu.

Saimniece nevilcinājās.

— Viņš jāsauc šurp, — viņa teica. — Tā būs labāk.

— Es arī tā domāju.

Viņš maziem malciņiem steidzīgi dzēra karsto kafiju, tad izvilka no kabatas bloknotu un pildspalvu un uzrakstīja izziņu.

— Ņemiet. Pirms sūtāt prom, dodiet mēram parakstīt.

Saimniece nolika papīru uz bufetes un gāja uz durvīm

kāpņu galā.

— Tikai nerunājiet kāpnēs, es negribētu, ka mazā jūs redz, jūs jau zināt, kāda viņa ir.

Viņi klusēdami kāpa augšā, bet, kad bija nonākuši kāpņu laukumiņā, saimniece ierunājās. Viņa nekliedza, bet Pablo viņas balsī saklausīja vāji aizturētas dusmas. Viņš piegāja pie durvīm; Žanete kāpa lejā. Pablo atvirzījās. Viņa ienāca virtuvē un nostājās pie izlietnes, rokas nolaidusi, kājas iepletusi.

Viņa raudāja.

Žanete elsoja tāpat kā vakar, un Pablo nodomāja, ka meitene varbūt nemaz nav gulējusi, ka viņa varbūt ne uz mirkli nav pārstājusi raudāt.

Tagad Žanete skatījās nevis uz Pablo, bet uz durvīm kāpņu galā.

Viņš klusi piegāja viņai klāt. Seja meitenei joprojām bija netīra, un asaru ievilkto svītru bija vēl vairāk. Tur, kur viņa bija sejai pieskārusies ar pirkstiem, netīrumi atgādināja koka svēdras.

— Kāpēc tu tā raudi? — jautāja Pablo. — Nevajag tā raudāt!

Viņš runāja maigi, pavisam maigi. Bet likās, ka Žanete viņu nedzird. Viņa pameta skatienu uz Pablo, tad turpināja vērot atvērtās durvis kāpņu galā.

Kad atskanēja viņas mātes un ārsta soļi, meitene sāka šņukstēt vēl skaļāk. Viņas plakanās krūtis cilājās, kakls spēji pietūka, galva trīcēja.

Ārsts paskatījās uz meiteni un papurināja galvu. Arī saimniece uz viņu paskatījās. Tad saimniece sažņaudza dūres un sakoda zobus.

— Meitene dara sev pāri, — teica ārsts.

— Vai tad manos spēkos ir kaut ko ar viņu iesākt? — jautāja māte. — Jūs taču zināt, kā tas ir.

— Jāmēģina iedot kaut ko nomierinošu. Tas viss no nerviem, zāles viņai mazliet palīdzētu.

Viņš pagriezās uz saimnieces pusi.

— Es atnākšu vai nu šovakar, — viņš teica, — vai rīt no rīta. Katrā ziņā neko lielu viņam pašlaik palīdzēt nevar. Sirds ir izturējusi, tā var* izturēt vēl. Tas ir laika

jautājums.

— Un jūs tiešām domājat, ka viņš paliks paralizēts?

Vecais ārsts vilcinājās ar atbildi. Viņa roku kustības

it kā mēģināja kaut ko izteikt, kas tomēr palika neskaidrs. Tad dakteris sacīja:

— Es neko nevaru apgalvot, bet baidos, ka tā varētu būt.

Saimniece smagi nopūtās, vēlreiz paskatījās uz savu meitu un gāja uz durvju pusi.

— Nenāciet mani pavadīt, — teica ārsts, — nekavējiet laiku, jums jau tāpat ir darba pilnas rokas.

Saimniece atgriezās pie plīts. Paspēris dažus soļus, ārsts uzrunāja Pablo:

— Paklausieties, jaunais cilvēk, nāciet man līdzi, man mašīnā vajadzētu būt šādiem tādiem medikamentiem, palūkosimies, vai kaut kas no tiem nederētu mazajai.

Viņi pārgāja pāri pagalmam. Saule jau bija uzlēkusi. Visu kalna virsotni apņēma sarkans starojums. Augstāk sāka krāsoties sīkiem mākoņiem klātās debesis.

Ārsts pacēla mašīnas aizmugurē bagāžnieka vāku un no turienes izvilka ar auklām pārsietu vecu čemodāniņu. Viņa baltās rokas šaudījās šurpu turpu, ņemdamas ārā un likdamas atpakaļ daudzkrāsainas kārbiņas. Beidzot viņš vienu no tām iedeva Pablo, teikdams:

— Desmit pilienus brokastīs. Un tāpat ari vakarā, lai viņa var gulēt.

Viņš aiztaisīja čemodāniņu, atliecās un, sniegdams Pablo roku, piebilda:

— Es nezinu, vai jās varat iedomāties, kā tas ir, kad jāaudzina tāda meita kā šī.

Pablo piekrītoši pamāja ar galvu, un ārsts vēl lēnām, kā vārdus meklēdams, teica:

— Šai meitenei droši vien ir mazāk prāta nekā sunim, toties viņai ir instinkts. Man kādreiz bija suns, no kura man vajadzēja atbrīvoties, tik ļoti viņš nojauta nāvi. Tiklīdz es pārnācu no kāda pacienta, kas bija tuvu nāvei, vai tāda, kurš fikko bija miris, viņš gaudoja stundām ilgi... Redziet, šī mazā ir tāda pati, viņa jūt nāvi.

Pablo pameta skatienu uz mājas pusi un klusākā balsī pajautāja:

— Vai tiešām jūs domājat, ka tās ir beigas?

Ārsts izvairīgi noplātīja rokas.

— Neko noteiktu es pasacīt nevaru, taču tā ir jau otrā triekas lēkme.

3- Vai tad viņam viena jau bijusi?

Ārsts šķita pārsteigts.

— Jūs taču esat pamanījis viņa stīvo kāju?

— Es domāju, ka tas bijis nelaimes gadījums.

— Nelaimes gadījums, jā, to jau viegli pateikt. Bet es jau nu zinu, kāpēc viņš pakrita — viņu ķēra trieka. Vienkārša gūžas kaula lūzuma dēļ kāja tāda nepaliek. Un nelaime tā, ka viņam bijusi trieka, bet viņš nekad nav gribējis mani klausīt. Viņš nekad nav pārtraucis dzeršanu.

Ārsts iekāpa mašīnā un, starteri nospiedis, piebilda:

— Tādi viņi ir visi — iedomājas, ka ir spēkavīri. Katram bijis kāds vectēvs, kas nodzīvojis simt gadus un dzēris līdz nemaņai, tikai viņi ir aizmirsuši tos, kuri likušies zārkā piecdesmit gadu vecumā un kuriem aknas bijušas kā sūklis.

Mašīna atpakaļgaitā iebrauca pagalmā, pamazām uzņēma ātrumu, un ārsts vēl uzsauca:

— Pa desmit pilieniem no rīta un vakaros!

Pablo smaidīdams pamāja ar galvu. Mašīna izgaisa skatienam, un Pablo iegāja virtuvē ar mazo kārbiņu rokā.

Viņš domāja par ārsta suni. Suns sajuta nāvi, meitene sajuta nāvi, un arī viņš, Pablo, to bija jutis visu nakti. Un šorīt viņš jau bija domājis par suņiem, kas sajūt nāvi lielā attālumā.

Zāles bija bez smaržas, un Žanete, dzerdama kafiju ar pienu, droši vien tās nemaz nemanīja. Tomēr, par spīti visam, viņa turpināja raudāt, un mātei vienai bija jādara viss darbs, līdz atnāca ražas vācēji.

Pirmie ieradās vecā Margerita un Klibiķis. Tikko pārkāpusi pār slieksni, vecā sacīja:

— Šorīt debesis gluži sarkanas. Vajadzēs ciešāk apsiet matus — ap pusdienlaiku sacelsies vējš ...

Viņa apklusa. Bija pamanījusi vēl joprojām raudošo Žaneti.

— Kas viņai lēcies? — vecā jautāja.

Saimniece pastāstīja, kas noticis vakarnakt, un Margerita sāka lādēt ļauno likteni, kurš mūžīgi piemeklē vienus un tos pašus.

Saimniece jāva viņai runāt. Bet pati turpināja savu darbu, likdama grozā ēdamo pusdienām.

— Vai var jau jūgt? — jautāja Klibiķis.

— Jā, es domāju, ka pārējie neaizkavēsies.

Pablo izgāja kopā ar veco, un tas viņam skaidroja, kā jāiejūdz zirgs.

— Nekad neko nevar zināt, — viņš teica, — ar mani arī visādi var gadīties, ir labāk, ja tu to proti.

Kad ieradās pārējie, viss bija gatavs, un šoreiz ratos iesēdās Klibiķis. Saimniece palika pēdējā, viņai vajadzēja iet caur ciemu, lai iedotu atslēgu sievietei, kura divas vai trīs reizes dienā aizies apraudzīt slimnieku.

Pablo soļoja aiz ratiem kopā ar veco Margeritu un resnuli. Dažus soļus aiz viņiem, joprojām elsodama, gāja Žanete.

— Tā nu gan ir nelaime, — teica resnule, — tēvs uz nāves sliekšņa, un meita tādā stāvoklī! Kaut nu tikai zēnam vēl kas nenotiktu.

Margerita atskatījās uz Žaneti.

— Nav vērts viņu gaidīt, — vecā sacīja, — viņu nekas nespēj nomierināt.

Pablo joprojām neatstāja doma par nāvi. Gandrīz pret savu gribu viņš pastāstīja, ko bija teicis ārsts.

— Vai viņa sajūt nāvi? — iesaucās vecā. — Es domāju gan, ka viņai vajag to just. Un es brīnītos, ja viņa būtu kļūdījusies. Nojauta neviļ. Es jau saku, ka pār šo māju nāk nelaime pēc nelaimes kopš tās dienas, kad pakārās kalps, ko Žermēnas vectēvs bija nolīdzis par palīgu.

Resnule piekrita.

— Tas tiesa, kopš tā laika viņiem neveicas.

— Varmācīga nāve mājās nes nelaimi trim paaudzēm, — sacīja vecā.

— Bet stāsta, ka mājā jau viņš nav pakāries.

— Nē, bet tas ir viens un tas pats. Jo ferma jau ir tā pati.

Kādu brīdi viņi gāja klusēdami. Pablo ilgi vilcinājās, bet, nespēdams ilgāk nociesties, jautāja:

— Kur tad viņš pakārās?

Vecā palūkojās viņā pusaizvērtām acīm, tad paraustīja plecus, bet resnule jau stāstīja:

— Viņš pakārās vecajā stallī, zem sienaugšas, kur jūs guļat.

Pablo tūlīt nožēloja, ka uzdevis šo jautājumu. Resnule likās apmulsusi. Viņa steidzīgi piebilda:

— Tā stāsta. Es jau nu pati to redzējusi neesmu. Un kopš tā notikuma tagad būs pagājuši kādi piecdesmit gadi.

Visu tālāko ceju viņi gāja klusēdami, un, kad vīna dārzs bija klāt, saimniece viņus panāca.

Vispirms viņa metās rāt šņukstošo Žaneti. Bet Klibi ķ-tēvs viņu pārtrauca.

— Nevajag, — viņš teica, — kad izjūgšu zirgu, es ar viņu tikšu galā.

Pablo viņam palīdzēja, aizveda Melni un piesēja to pie dzīvžoga. Kad viņš atgriezās pie ratiem, vīnogu vācēji jau bija vīna dārzā. Pēdējā rindā strādāja Klibiķis un Žanete. Ilgu laiku Pablo dzirdēja vecā kluso, vienmuļo balsi, kas dūca kā nenogurdināma kamene. Vēlāk, kad meitene atliecās, lai izbērtu vīnogas no spaiņa, Pablo redzēja, ka viņa vairs neraud. Tikai seja viņai bija notriepta ar zemēm un starp degunu un virslūpu saulē spīdēja liels piliens.

11

Rīta pusē visi strādāja klusēdami. Pusdienlaikā saimniece attaisīja grozu, pateica vecajai Margeritai, kas darāms, tad paņēma gabalu speķa un riku maizes un, kamēr pārējie ēda pusdienas, aizgāja uz fermu. Vecā sadalīja ēdienu un, kad vajadzēja ieliet vīnu, iedeva pudeli | Pablo.

Pēcpusdienā runas vedās drusku raitāk. Sākumā par saimnieku un darbu, vēlāk par visu ko tāpat kā citām dienām. Un, tā kā ciemā nevarēja atrast nevienu brīvu vīrieti, resnule pieteicās palīdzēt pie spiešanas. Saimniece piekrita, un vīnogu vākšana turpinājās. Ik dienas pārveda mājās divus pilnus kublus, kurus saimniece un Pablo izkrāva, kamēr Klibiķtēvs apkopa lopus un resnule kopā ar Žaneti gatavoja vakariņas.

Saimnieks bija nācis pie samaņas, bet kustēties viņš nespēja, vienīgi kaut ko rūca. Pablo nebija viņu apmeklējis, jo darbdienas bija ļoti garas.

Žanete vairs neraudāja. Ārsts bija atnācis vēl tikai vienu reizi, kamēr viņi bija vīna dārzā.

Vakaros Pablo iemiga ātri. Vīnogas, ko viņi vāca, auga ļoti stāvā nogāzē, un saule un nogurums viņu apdullināja katru dienu. Joprojām pūta vējš, rīti bija vēsi, un Pablo

Sprēgāja rokas un lūpas. Bet pamazām vien viņš bija iegājis šis dzīves ritmā, viņa ķermenis pierada pie visām brūcēm, kuras pirmajās dienās bija likušās tik sāpīgas. Nogurums bija kļuvis par viņa dzīves ierastu daļu. Dažreiz, gulēt ejot, viņš ar lukturi vēl apgaismoja vecā zirgu staļļa griestus, pirms kāpa augšā pa trepēm. Tagad meklēt vairs nevajadzēja. Sarkanīgā gaisma tūlīt apstājās pie lielā dzelzs āķa, ko viņš bija atradis jau pirmajā vakarā. Droši vien šeit — tieši šeit bija pakāries vectēva kalps.

Pirmajā vakarā Pablo ilgi bija lūkojies uz dzelzs āķi. Vienu brīdi viņam pat gribējās uzkāpt pēc segas un iet gulēt pie kāda dzīvžoga vai stallī pie Melnes. Bet viņš piespieda sevi kāpt augšā, atcerēdamies vecā Peresa vārdus:

«Nāve — par to vajag nospļauties!»

Tagad viņš to darīja gluži neapzināti. Tas mazliet atgādināja rituālu; ieiedams šķūnī, viņš vispirms paskatījās uz āķi, bet nekavējās, tūlīt kāpa augšā, likās gulēt un gandrīz uzreiz aizmiga.

No rīta, agri pamozdamies, viņš varēja vēl brīdi pagulēt, pa slēģa spraugu vērodams, kā aust diena. Tad viņš domāja par Marjanu. Bet tikai tad, kad pats vēlējās. Viņš bija noteicējs, varēja likt tēlam parādīties zem jumta sijām.

Pablo piecēlās, pagalmā nomazgājās un iedeva lopiem sienu. Tad viņš brokastoja, kamēr saimniece beidza slaukt un gatavoja ēdienu. Pablo bija pieradis pats sevi apkalpot, un saimniecei nekad nekas nebija viņam jāsaka. Viņi sarunājās reti. Ienācis virtuvē, Pablo tikai apjautājās, kā klājas saimniekam, un viņa vienmēr atbildēja vienu un to pašu:

— Tāpat vien, nekādu pārmaiņu.

Tā pagāja četras dienas, un tad kādu vakaru, kad visi tikko bija piesēdušies pie galda, durvis plaši atvērās un virtuvē ienāca kareivis.

— Labvakar, — viņš teica, aizvērdams durvis.

Saimniece piecēlās, paskrēja viņam pretī un cieši apkampa. _

Kad viņa atgriezās pie galda kopā ar dēlu, Pablo pamanīja, ka acis viņai miklas. Viņa pagriezās pret plīti un izslaucīja tās ar priekšauta stūri.

Puisis paspieda roku resnulei un Klibiķtēvam, tad ātri noskūpstīja māsu, kas sēdēja nekustīgi un, acu nenolaizdama, viņu vēroja.

— Hi, — viņš māsai uzsauca, — vai tu nekad neesi zaldātu redzējusi?

Mazā ierūcās. Puisis piegāja pie Pablo.

— Tas ir mūsu spānietis, — sacīja saimniece. — Es tev par viņu rakstīju.

Pablo paspieda puisim roku, teikdams:

— Mani sauc par Pablo.

Puisis pasmīnēja.

— Es to zinu, — viņš sacīja.

Pienāca māte.

— Mūsu zēnu sauc par Pjēru, — viņa teica.

Pjērs novilka svārkus un kopā ar laiviņu nometa uz palodzes.

— Paņem, — viņš sacīja, — un izmazgā, kamēr esmu te; viss kļūst briesmīgi netīrs.

Viņš apsēdās saimnieka vietā un jautāja:

— Kas tad īsti ir noticis?

Māte viņam to pastāstīja. Kad viņa bija beigusi, dēls pajautāja, vai tēvs aizmidzis.

— Varbūt vēl nav. Ja gribi, varam tūlīt pat pie viņa uzkāpt.

Viņa dēlam uzlika uz galda šķīvi, ielēja viru, un viņi aizgāja apraudzīt saimnieku.

Pārējie gaidīja, lai varētu sākt ēst. Viņi nerunāja. Visi bija atbalstījušies ar elkoņiem pret galdu, galvu mazliet ierāvuši plecos un, acis nodūruši, raudzījās šķīvjos, kur kūpēja vira.

Nokāpis lejā, dēls vienkārši pasacīja:

— Jā, liekas, trieka viņu ķērusi pamatīgi.

Viņi sāka ēst, un pēc brīža dēls jautāja:

— Kā veicas ar darbiem?

— Labi, — atbildēja māte. — Gandrīz trīs ceturtdaļas ir nokoptas. Vēl divas dienas krietni jāpastrādā, un šķirnes vīnogas būs novāktas.

— Jā, — piebalsoja Klibiķis, — var sacīt, ka laiks mums nācis talkā. Un turklāt tas vēl devis vīnogām grādus.

— Un daudzums? — jautāja Pjērs.

— Labs. Ne jau nu izcila raža, tomēr labāka par vidējo.

— Cik mucas?

— Pagaidām trīs. Kad nogāzes vīna dārzs būs novākts, arī ceturtā būs gandrīz pilna.

Dēls izskatījās apmierināts. Viņi vēl runāja par vīnogu novākšanu, pēc tam Pjērs pavēstīja, ka viņam ir

divas brīvas dienas, bet, Ja ārsts piekritīs, viņš varēs palikt līdz vīnogu novākšanas beigām.

— Labi, — sacīja māte, — rīt no rīta tu pie viņa aiziesi.

— Rīt no rīta es iešu uz Kurlāniem. Tad jau vēlāk redzēs.

Māte saminstinājās.

— Vai tad tu tur paliksi visu rītu?

Dēls sāka smieties.

— Tu domā, ka viņi mani paturēs līdz pusdienām?

— Tu nemaz tik ilgi te nebūsi, bet es tad varētu iet uz lauka drusku vēlāk un padarīt šo to mājās. Tik daudz kas te iekavēts!

— Ko tu gribi, — iejaucās Klibiķis, — ja nu reiz ir pārnācis, kā lai viņš negribētu apciemot savu līgavu!

Tiklīdz maltīte bija beigusies, visi piecēlās un resnule, apmezdama šalli ap pleciem, paziņoja:

— Es iešu mājās. Ja dēls ir te, es jums pie spiedes neesmu vajadzīga.

Viņa steidzīgi aizgāja. Pjērs saviebās.

— Cūcība! — viņš sacīja. — Visu dienu esmu bijis ceļā un jūtos galīgi noguris.

Tomēr viņš kopā ar visiem nokāpa pagrabā un ik reizi, kad spiede tika apstādināta, apstaigāja telpu, uzsita ar plaukstu pa kādu mucu, rakņājās pa nodalījumiem, kur stāvēja pudeles. Un bieži dzēra, smeldams tieši no mu* čeles, no kuras pēc saimnieka saslimšanas Pablo ik rītu iepildīja dienas devu.

— Vai jūs nedzerat? — viņš reizēm jautāja Pablo.

— Nē, paldies!

— Mīļais dievs, tas ir gan labāks par to viņu draņ-ķību kopā ar broma mikstūru!

Saimniece neteica nekā. Viņa tikai lūkojās dēlā. Laiku pa laikam viņa vienīgi pajautāja:

— Vai jūs tur labi baro? Vai manas paciņas tu saņem?

Un pēc brīža viņa vēl pavaicāja:

— Vai tas tiesa, ka jūs ne reizi neesat kāvušies?

Puisis skaļi iesmējās.

— Kāvušies? Vai mums varbūt vajadzētu kauties savā starpā, kad uznāk patikšana? Neviens tur bošus nav ne acīs redzējis.

Tad viņš pievērsās Pablo un jautāja:

— Bet Spānijā jūs gan laikam kāvāties?

Pablo piekrītoši pamāja ar galvu.

— Vai tas tiešām bija tik briesmīgi?

Pablo bridi vilcinājās, bet, tā kā visi skatījās uz viņu, tad atbildēja:

— Dažreiz bija diezgan grūti.

Puisis uzdeva vēl dažus jautājumus, bet, tā kā Pablo atbildēja nelabprāt vai ari tikai palocīja galvu, viņš lika viņu mierā un atkal sāka staigāt pa pagrabu turp un atpakaļ.

Augumā viņš bija gandrīz tāds pats kā tēvs, tikai tievāks. Arī seja viņam bija kalsnāka — un skatiens atgādināja mātes skatienu.

Kad vīnogu spiešana bija pabeigta, dēls pirms prom-iešanas nokāpa pagrabā un paņēma pudeli.

— Ko tu ar to darīsi? — māte vaicāja.

— Tas taču ir šķirnes vīns.

— To es redzu gan, bet virtuvē vēl ir aizsākta pudele.

— Tas nav dzeršanai, to es aiznesīšu viņas tēvam, viņam tāds labi garšo. Un vēl es aiznesīšu vistu, es taču nevaru tur ierasties ar tukšām rokām.

Saimniece likās apmulsusi. Bet, ejot cauri rijai, viņa sacīja:

— Ja tu gribi nest viņiem vistu, tā jānoķer, kamēr vēl guļ laktā.

— Nu, tad noķer, — atteica dēls, — un, protams, ne jau nu labāko dējēju, bet vecu sakārni arī ne.

Visi atgriezās virtuvē, izņemot Klibiķtēvu, kas pie durvīm atvadījās un pazuda tumsā. Pablo iededza lukturi. Dēls atraisīja mugursomu un izvilka no tās savas lietas.

— Pirms jūs kāpjat augšā, — sacīja saimniece, — nāciet un ar savu lukturi parādiet man gaismu, kamēr es noķeršu vistu.

— Patiesi, — iejautājās Pjērs, — kur tad viņš guļ?

— Tur pāri pretī, — sacīja māte, pamādama ar zodu uz šķūņa pusi.

Dēls sāka smieties.

— Vai pašnāvnieka spoks jums ļauj gulēt? — viņš vaicāja.

Pablo neatbildēja.

— Tas tiesa, jūs esat pietiekami daudz nāves redzējis. Bet bērnībā es tajā būdā nebūtu gājis iekšā ne par kādu naudu.

Pablo gāja ārā, un saimniece viņam sekoja. Viņi apgāja apkārt mājai un nonāca pie vistu kūts. Saimniece attaisīja durvis un iegāja iekšā.

— Uzspīdiniet gaismu uz laktām, — viņa teica.

Pablo pievērsa lukturi vistām, kas rindā tupēja laktās.

Atskanēja kladzināšana. Saimniece ņēma vistas citu pēc citas rokās, aptaustīja un lika atpakaļ laktās. Kādu brīdi tas klanījās, iekladzinājās, sasita spārnus, bet, tikko līdzsvars bija atgūts, atkal iemiga. Beidzot viņa izraudzījās lielu, baltu vistu ar pelēku pakakli; to viņa saņēma aiz kājām.

— Šī būs laba, — viņa sacīja.

Viņi izgāja no kūts. Saimniece aizslēdza durvis, paspēra dažus soļus uz Pablo pusi, apstājās un pagriezās pret viņu.

— Es gribēju jums pastāstīt par to, kurš pakārās., Ķ

Viņa meklēja vārdus.

— Jā, — teica Pablo, — es jau zinu.

Viņš slikti redzēja sievietes seju, kuru apgaismoja vienīgi lukturis, ko viņš turēja rokā tādā pašā augstumā, kādā ar galvu uz leju karājās vista. Tomēr viņam likās, ka sieviete ir sarūgtināta.

— Ak jūs jau zināt?

— Jā, vienudien sievas par to runāja.

— Un jums nav bail tur gulēt?

— Nē, es par to nedomāju.

Saimniece sāka iet. Tad, nonākusi pie mājas stūra, viņa vēl pavaicāja:

— Starp citu, ko viņas todien par to runāja?

Pablo vilcinājās, mulsa, tad, mēģinādams saņemties, nomurmināja:

— Es īsti nezinu, visu nedzirdēju... Es domāju, viņas to teica tikai tāpēc, ka zināja, kur es guļu.

Klusēdami viņi nogāja vēl dažus soļus, un saimniece vēlreiz apstājās. Viņi bija nonākuši pagalma vidū. Nakts bija tumša, un vējš, kas pūta gar staļļa stūri, raustīja luktura liesmu. Saimniece paskatījās uz virtuves pusi, kur gaisma iezīmēja katru slēģu dēli, tad, piegājusi tuvāk Pablo, klusām jautāja:

— Kad sievietes par to runāja — pirms saimnieka saslimšanas vai pēc tās?

— Es neatceros, — atbildēja Pablo. — To es jums nevaru pateikt.

— Mēģiniet atcerēties.

— Nē, es patiešām nezinu.

Brīdi padomājis, viņš piebilda:

— Turklāt man šķiet, ka tam nav nekādas nozīmes.

— Nē, tam nav nozīmes. Un vispār — tam, ko ļaudis runā, nav nekādas nozīmes.

Pablo gribējās iet prom. Taču viņš neuzdrīkstējās.

— Patiešām, — viņš sacīja. — Sievas tāpat vien pļāpāja.

— Un neko citu par mūsu māju viņas nestāstīja?

— Nē, — apgalvoja Pablo, — neko citu viņas neteica.

— Tas ir labi, — sacīja saimniece. — Ar labu nakti!

— Ar labu nakti! — Pablo noteica.

Un viņi šķīrās, viņš nesa lukturi, bet viņa šūpoja rokā miegaino vistu.

12

Dēls paņēma velosipēdu un aizbrauca uz lielceļa pusi tajā pašā laikā, kad ražas vācēji, aiz ratiem iedami, atstāja māju.

— Atpakaļceļā brauc uz Sentaņē un iegriezies pie ārsta, — māte sauca viņam nopakaļ.

Dēls neatskatīdamies pamāja ar roku par zīmi, ka ir sapratis.

— Un nepaliec pārāk ilgi! — viņa vēl uzsauca.

Viņš bija solījies doties uz vīna dārzu, tiklīdz atgrie-zīsies. Un tā jau pašā agrā pēcpusdienā saimniece ik pa brīdim lūkojās uz to vietu, kur starp diviem akāciju puduriem bija redzams ceļš. Kad Pablo ar tukšo grozu kāpa augšup, viņš redzēja, kā viņa atliec muguru, aizklāj ar plaukstu acis un lūkojas uz meža pusi. Pablo tādu nemieru lāgā nevarēja saprast. Kad dēls bija frontē, viņa par to nemaz nerunāja. Likās, viņa pat reti par to iedomājās.

Pienāca vakars, un saule agrāk nekā citām dienām pazuda aiz liela mākoņa, kas pirms brīža bija iegūlis ielejas dibenā. Apvārsnis iedegās, un vairākas minūtes visa zeme sarkani blāzmoja.

— Vakara blāzma pilda siles, — sacīja vecā Marge-rita.

Saimniece dusmojās:

— Laiks tiešām bija pārāk labs. Tagad bez lietus cauri netiksim.

— Un mums vairs jāvāc tikai bezšķirnes vīnogas. Tās visas ir līdzenumā. Ja sāks līt, pa dubļiem vien būs jāmīcās.

Kad viņi kāpa lejā, vējš bija pilnīgi norimis, un vecā sacīja, ka tā ir slikta zīme. Ari citi vīnogu vācēji, ko viņi satika ceļā, tāpat bažījās par draudīgajam debesīm.

— Ja debesis rietā ir asinssarkanas, gaidāms ilgs lietus, — sacīja mazs, salīcis večuks ar nokarenām ūsām, kurš tipināja sīkiem solīšiem, vilkdams pa akmeņiem milzīgas koka tupeles.

Pablo, kas gāja blakus ratiem, turēdams bremzes, juta sevī mostamies kaut ko līdzīgu bailēm. Šis oktobra vakars nebija līdzīgs pārējiem. Pablo biedēja ne tikai sarkani blāzmojošās debesis un agrā tumsa, viņš juta, ka notiks kaut kas nelāgs.

Nonācis līdzenumā, no kura bija saskatāma māja, Pablo iedomājās par saimnieku. Varbūt viņš ir miris.

Tagad, kad vairs nevajadzēja uzmanīt bremzes, Pablo ratus atlaida. Resnule un vecā Margerita bija nogriezušās uz ciemu. Žanete, kā vienmēr, droši vien klumpa-čoja tālu nopakaļ, un saimniece viena pati gāja dažus soļus aiz ratiem.

Kādā mirklī, raugoties uz sievieti ceļa vidū līdzenumā, kur vienīgais troksnis bija pakavu klaboņa un ratu čīkstēšana, Pablo likās, ka viņa iet aiz līķratiem, kas nekad nesasniegs ceļamērķi.

Viņš pagaidīja saimnieci un sāka iet viņai blakus. Pat krēslā rati, kuros bija iekrauti divi kubli, neatgādināja līķratus.

Kad viņi iegāja pagalmā, Klibiķtēvs pašlaik vēra vaļā rijas durvis un sacīja:

— Zēns ir mājās, te stāv velosipēds. Droši vien viņš uzgājis pie tēva.

Saimniece tūlīt nozuda, un Pablo ņēma Melni pie apaušiem, lai pakāpinātu atpakaļ. Vecais viņam bija ierādījis, kā apieties ar zirgu, un Melne klausīja labi.

Viņi tikko bij_a nostūmuši ratus pie vietas, kad atgriezās saimniece. Ātrajā kāpienā augšup un lejup viņa bija gluži aizelsusies.

— Tur viņa nav, — saimniece sacīja. — Es iešu palūkoties, vai viņš nav ciemā, jūs par abiem sāciet izkraut.

Viņi izjūdza Melni, Pablo aizveda ķēvi uz stalli. Pēc tam iedeva sienu visiem lopiem, tad atgriezās pie ratiem.

— Nesaprotu, — teica Pablo, — kāpēc viņa tā uztraucas par dēlu.

— Viņa baidās, ka puisis sāks dzert. Viņš ir tāds pats kā tēvs un piedzēries kļūst negants. Kad sadzeras, bez kautiņa neiztiek.

Viņi sāka kraut vīnogas, un vecais piebilda:

— Man nepatīk vecu sievu pasakas, bet, ja labi paskatās, šī māja ir un paliek nelaimes apsēsta.

Viņi bija gandrīz iztukšojuši pirmo kublu, kad pārradās saimniece kopā ar dēlu, kurš daudz runāja un skaļi smējās.

— Kāpiet zemē, Klibiķi! — rijā ienākdams, viņš uzsauca. — Tas darbs nav priekš jums, laidiet mani!

Vecais, pieri slaucīdams, kāpa zemē. Pjērs ierāpās ratos un satvēra dakšas. Ritms tūlīt kļuva straujāks. Pablo sakoda zobus. Puisis bija labi atpūties. Turklāt viņš oda pēc vīna, un alkohols acīmredzot viņu uzbudināja. Pirmo kublu viņi iztukšoja ļoti ātri un nolēca zemē, lai pastumtu tālāk ratus.

— Man liekas, no mums iznāktu lielisks pāris, — Pjērs smiedamies sacīja.

— Jā, veicas labi, — atbildēja Pablo.

Viņi atkal iekāpa ratos, un, darbu vēl neiesācis, Pablo jautāja:

— Vai pagarinājumu dabūjāt?

— Nē, tas dakteris ir vecs muļķis. Viņš teica, ja došot izziņu, tad man visu dienu vajagot sēdēt mājās, jo žandarmi varot ierasties kontrolēt. Pie velna, ja tas ir tik sarežģīti, es labāk braukšu prom.

Viņi atkal sāka dakšot, un Pjērs piebilda:

— Un galu galā man labāk patīk braukt prom. Esmu ieteikts iecelšanai par kaprāli un vēlāk varēšu kļūt par apakšvirsnieku.

— Jūs gribat kļūt par profesionālu karavīru?

— Kāpēc ne? Miera laikā viņiem ir tīri laba dzīve. Turklāt pēcpusdienā es runāju ar Denīzi: kopš viņa strādā rūpnīcā, viņa vairs negrib atgriezties laukos; tad nu iznāk tā — vai nu svīsti te, vai skraidi pa pilsētu, darbu meklēdams. Nu, pie velna to visu!

Viņš apklusa un sāka strādāt vēl ātrāk. Kad viņi pabeidza, Pablo bija cauri slapjš, deniņos pulsēja asinis.

— Dievs pasargi, — teica puisis, salmos nolēkdams, — no tāda darba jau var nobeigties!

Viņi nokāpa lejā un sāka spiest sulu.

— Šis amats ir labs tad, ja ir liela muiža, modernas mašīnas un spēcīgi vīri. Tad tur kaut kas iznāk. Bet da-

rīt visu pašam — tas ir pārāk grūti, tas nav pūļu vērts. Vecie to nekad nav gribējuši saprast, bet es jau nu gan netaisos te rauties melnās miesās.

Izspieduši vīnogas un iztukšojuši kublu, viņi devās uz virtuvi. Virums bija gatavs.

— Ja tu pirms vakariņām gribi redzēt tēvu, uzej, — sacīja saimniece, — var teikt, ka šovakar viņš jūtas labāk nekā citkārt; parunāt gan viņš joprojām nespēj, bet, kad es gāju taisīt vakariņas, viņš visādi vaikstījās un kustināja veselo roku. Es tā arī nesapratu, ko viņš vēlas, bet varbūt viņš gribēja redzēt tevi.

Pjērs jau bija apsēdies pie galda. Viņš gausi piecēlās un, kājas vilkdams, kāpa augšā pie tēva. Ilgi viņš tur nepalika.

— Tas ir jocīgi, — atgriezies viņš stāstīja, — viņš atkal visādi šķobījās un mēģināja runāt, kad gāju ārā no istabas. Nevar saprast, ko viņš grib.

— Varbūt viņš vēlas ko uzzināt par darbu, — sacīja Klibiķtēvs.

— Patiešām, — piekrita saimniece, — tā gan tas varētu būt. Varbūt jums izdodas saprast, ja gribat pamēģināt, uzkāpiet pie viņa!

Vecais piecēlās.

— Vai es arī varētu uziet pie saimnieka? — jautāja Pablo. — Kopš tā vakara es viņu neesmu redzējis.

— Nu, protams, ka varat.

Pablo sekoja Klibiķim.

Saimnieks gulēja platā un ļoti augstā koka gultā. Likās, ka viņu ierašanās sagādā viņam prieku. Viņš mēģināja runāt, bet no pavērtās mutes plūda tikai ķērcošas, neartikulētas skaņas. Viņš sauca:

— E-ē-ē-ē! E-ē-ē-ē!

Šķita, ka viņš grib kādu sasaukt.

— Nekas, nekas, — teica Klibiķis,_ satverdams viņa roku, — viss būs kārtībā! Paies vēl kādas dienas, un tu tiksi uz kājām.

— Ē-ē-ē-ē! Ē-ē-ē-ē!

— Es neko nesaprotu, — sacīja vecais.

— Es arī ne.

Pablo paspieda saimnieka kreiso roku. Otra bija zem segas. Viņš redzēja, ka viena ķermeņa puse ir nedzīva. Kreisā acs bija pusaizvērta, un vaigs raustījās, padarīdams viņu svešādu.

— Raža ir lieliska! — kliedza Klibiķis. — Tā būs varena! _

— E-ē-ē-ē! E-ē-ē-ē!

— Jā, vīns ir pildāms pudelēs... Un tavs dēls ir atbraucis ... Viss būs labi, gan redzēsi. Esi mierīgs, tavs pagrabs tiks krietni apkopts.

No lejas saimniece sauca:

— Nāciet, zupa ielieta!

— Mēs tagad iesim, atpūties labi, — sacīja vecais. — Gan atkal atnāksim tevi apraudzīt... Zini, šis te ir krietns strādnieks... Viņš ir īsti savā vietā. — Un viņš rādīja uz Pablo.

Viņi izgāja no istabas un, lejup kāpdami, visu laiku dzirdēja saimnieku kliedzam:

— E-ē-ē-ē! E-ē-ē-ē!

— Taisiet durvis ciet, — sacīja Pjērs, — viņš mums te taisa tādu koncertu ...

— Nu, vai kaut ko sapratāt? — jautāja saimniece.

— Nē, neko, — atbildēja Pablo.

— Es domāju, — skaidroja Klibiķis, — ka viņš ir norūpējies par vīnogām. Viņš droši vien grib zināt, vai vīns ir labs un vai mēs spēsim pabeigt.

— Varbūt viņš nedzird, ko mēs sakām, — piebilda Pablo. — Bet liekas, ka viņš ļoti labi redz, varbūt vajadzētu uz kāda papīra uzrakstīt, ka darbs veicas labi, un dot viņam izlasīt.

— Labi, citreiz tā izdarīsim. Bet tagad labi ātri jāpaēd, lai var iet izspiest sulu; man nav nekādas vēlēšanās iet gulēt uz rīta pusi.

Pjērs runāja skarbi. Neviens neiebilda, vakariņas paēda ātri. Kad visi jau kāpa lejā pagrabā, saimniece Pablo un Klibiķi palaida pa priekšu un teica:

— Ejiet vien, sāciet liet ārā to, kassatecējis kublā, mēs arī tūlīt būsim klāt.

— Ko tu gribi darīt? — jautāja Pjērs.

— Paliec brīdi pie manis.

Pablo kāpa lejā, vecais viņam sekoja. Jau pēc dažām minūtēm viņiem piebiedrojās saimniece ar dēlu. Tūlīt viņi ķērās pie rokturiem, un saimniece noteica ritmu.

— Viens ... Divi... Reizē!

Sula atkal tecēja guldzēdama. Viņi pagrieza spiedi vēl vairākas reizes, līdz skrūves tālāk negriezās, tad apsēdās un kādu bridi gaidīja. Saimniece vairākkārt pameta skatienu uz dēlu, pāris reižu ieklepojās. Pēc tam kad dēls

aizgāja iesmelt glāzi sarkanvīna no mucas, viņa, vārdus meklēdama, sacīja Pablo:

— Redziet, ja tic ārstam, saimnieks tik drīz vēl neat-kopsies. Un arī karš var vēl turpināties labu laiku.

Viņa apklusa, paskatījās uz Pjēru, kā gaidīdama viņa apstiprinājumu.

— Es, — teica puisis, — esmu vienkāršs kareivis, tātad uz priekšu neko noteikt nevaru. Bet līdz nākamajai vasarai ar mani nav ko rēķināties. Visi virsnieki domā, ka agrāk par pavasari lielais uzbrukums nesāksies, un tad vēl jārēķinās ar diviem vai trim mēnešiem, kamēr tiksim galā ar bošiem.

Viņš izdzēra glāzi, izkratīja no tās pēdējo pilienu un, noslaucījis muti ar delnas virspusi, piebilda:

— Turklāt es īsti nezinu, ko darīšu pēc tam. Tātad...

Māte viņu pārtrauca:

— Tās ir muļķības.

— Nav nekādas muļķības, es darīšu to, ko gribēšu.

Viņš kliedza. Saimniece dažas sekundes pagaidīja, tad,

palikdama pavisam mierīga, noteica:

— Labi, tu darīsi, ko tu gribēsi, bet pagaidām tas laiks vēl nav pienācis.

— Tad ko tu vēl gaidi, saki — ko īsti vēlies?

Viņa atkal pagriezās pret Pablo un turpināja:

— Ar vārdu sakot, mājās nav neviena spēcīga vīrieša, tāpēc kāds ir jāpieņem; tad nu domājam, ja jūs varētu palikt...

Pablo skatījās uz viņiem un neko neatbildēja. Viņi brīdi pagaidīja, tad runāja dēls.

— Tas jums pašam jāredz. Noteikumi gan vairs nebūs tik izdevīgi kā vīnogu novākšanas laikā, jo ziemas dienas ir īsas un nekas liels nav darāms. Bet jums maksātu kā algādzim.

Pablo joprojām neatbildēja, un saimniece piebilda:

— Protams, ziemā jums nebūs jāguļ šķūņaugšā. Kaut ko izdomāsim.

— Tas nav tik sarežģīti, — sacīja dēls, — viņš gulēs manā istabā.

Pablo vēl kādu brīdi domāja, tad cēlās augšā un vienkārši teica:

— Norunāts. Lai tā būtu.

Un viņi ķērās pie vīnogu spiešanas.

Naktī debesis apmācās, un jau no rīta sāka pūst rietenis. Tas atnesa no ielejas dziļuma zemus mākoņus, kuri ilgi biezēja pie apvāršņa. Reizumis mākoņu spraugā paspīdēja kāds saules stars. Kāds ielejas stūrītis iegaismo-jās skarbs un mirdzošs, tad atkal aiztraucās, plezdamies plašumā. Tad piepeši sarāvās mazs un nozuda.

Ik stundu debesis kļuva zemākas un pelēkums vienmuļāks, gaisma vājāka.

Pirmie lietus pilieni nokrita pusdienlaikā. Tad sākās pamatīgs gāziens — un visi patvērās zem ratiem, kur pabeidza maltīti.

Sakņupuši viņi sēdēja uz apgāztiem spaiņiem un ēda, ne vārda nerunādami, raudzīdamies uz zemi sev pie kājām, kur starp kukuržņiem un zāles skupsnām sāka burbuļot tērcītes. Ceļa otrā pusē, galvu uz cilvēku pusi pagriezusi, stāvēja Melne. Viņas muguru sedza zaļš brezents. Ķēve skatījās uz viņiem un, liekas, jautāja Pablo, kāpēc viņai tādā laikā tur vienai jāstāv, pie mieta piesietai.

Lietusgāze nebija ilga, drīz viņi varēja atsākt darbu. Bet nebija vairs tāda spara kā citām dienām. Vējš šūpoja ķekarus, no kuriem gāzās virsū ūdens. No vīnstīgām slapjums pilēja aiz apkakles.

— Šodien, — sacīja vecā Margerita, — vislabākais darbs ir nesējam.

Pablo to jau bija sapratis. Zeme vēl nebija tik slapja, k'a apgrūtinātu iešanu, un nu jau vairākas dienas pleci tik stipri nesmeldza. Vīnogas bija pašā labumā. Milzīgie ķekari ātri piepildīja spaiņus, un Pablo nekad nebija jāgaida. Laikam viņam vienīgajam nesala.

Par spīti trim lietusgāzēm, kas lika viņiem darbu pārtraukt, abi kubli tika piepildīti, un mājās viņi pārnāca pirms tumsas.

Dēls, kas visu dienu bija pavadījis Kurlānos, mājās viņus sagaidīja, jau saģērbies karavīra formā.

— Vai tiešām tu nevarētu pagaidīt līdz rītrītam? — jautāja māte.

— Nē, man nav nekādas vēlēšanās tūlīt pēc atgriešanās tupēt karcerī.

Viņš sāka atvadīties.

— Bet vēl jau tev ir laiks, vilciens atiet tikai deviņos.

— Vēl jāatvadās no draugiem.

Viņš noskūpstīja māti un māsu, paņēma abas somas un siksnā iekārto blašķi un aizgāja uz ciema pusi.

Saimniece, Žanete, Klibiķis un Pablo palika stāvam pie vārtiem un nolūkojās viņam pakaļ. Krustcelēs viņš pagriezās atpakaļ un pamāja ar roku, tad nozuda aiz dzīvžoga.

Visi pacēla roku, pat Žanete, bet saimniece sauca:

— Uz redzēšanos!

Viņa pateica tikai šos vārdus, bet Pablo pavērās viņā gandrīz ar bailēm. Šķita, ka šis piesmakušais, apslāpētais sauciens ietver sevī veselu pasauli. Kliedziens aizskanēja pāri ielejai, kur kareivis jau bija nozudis skatienam. Kliedziens izgaisa kalna pakājē, nerazdams nekādu atbalsi.

Visi pagriezās atpakaļ un lēnām gāja uz māju pusi, neiedrošinādamies cits uz citu paskatīties.

Tiklīdz viņi iegāja rijā, sāka līt lietus.

Izkrāvuši vīnogas, saimniece un Pablo atgriezās virtuvē, kur Klibiķis un Žanete bija sagatavojuši maltīti un uzklājuši galdu. Resnule bija aizgājusi mājās, teikdama, ka atgriezīsies uz vīnogu spiešanas laiku.

— Nāciet, — teica saimniece, — sēdieties pie galda, es iešu paēdināt saimnieku.

Tie bija pirmie vārdi, ko viņa izteica kopš dēla aiziešanas. Vairāk nekā stundu viņa bija strādājusi pretī Pablo ar sakostiem zobiem, sakniebtām lūpām, svešādām grumbām pierē. Balss nebija mainījusies, bet neparastajā virtuves klusumā vārdi skanēja dīvaini.

— Vai viņš joprojām sauc? — jautāja Pablo.

— Nezinu, neesmu tur kopš rīta bijusi.

Viņa paņēma bļodiņu, ielēja tajā buljonu un izgāja pa mazajām gala durvīm. Tagad Pablo domāja par saimnieku. Dienā viņš par viņu bija iedomājies vairākkārt.

— Ja viņš joprojām tāpat kaut ko prasīs, — Pablo teica Klibiķim, — es gribētu uz kāda papīra uzrakstīt, ka viss kārtībā.

— Jā, — piekrita vecais. — Tas viņam noteikti nāktu par labu.

Kad saimniece nokāpa lejā, Pablo jautāja:

— Kā ir?

— Tāpat vien. Viņš visu laiku groza aci, kaut ko prasīdams.

— Kā būtu, ja es mēģinātu uzrakstīt uz papīra? — vaicāja Pablo.

Saimniece paraustīja plecus.

— Rakstiet, ja gribat, bet no tā jau viņš vesels netiks.

Viņa iedeva Pablo zīmuli un papīra lapu un sāka ēst

zupu.

Lieliem, skaidri salasāmiem burtiem Pablo rakstīja: «Viss kārtībā. Raža ir laba. Vīns būs labs. Jūs drīz kļūsiet vesels.»

— Tā ir ļoti labi, — sacīja Klibiķis, — Es iešu tev līdzi. Tad viņš redzēs, ka nav pamests viens.

Tiklīdz viņi iegāja istabā, saimnieks atkal sāka kliegt un kustināja virs segas kreiso roku.

— E-ē-ē-ē! E-ē-ē-ē!

Klibiķis paspieda viņa roku, un Pablo nolika acu priekšā aprakstīto papīra lapu. Viņš to klusēdams aplūkoja, tad, roku joprojām kustinādams, sāka kliegt vēl skaļāk:

— E-ē-ē-ē! E-ē-ē-ē!

Vīrieši saskatījās.

— Jā, — teica vecais, — tas patiešām ir jocīgi. Viņš noteikti grib kaut ko pasacīt.

— Droši vien, jo likās, ka uzrakstīto viņš izlasīja. Es esmu gandrīz pārliecināts, ka viņš izlasīja.

Pablo bezpalīdzīgi nolaida roku, kurā turēja papīra lapu. Saimnieks cieši skatījās uz lapu un turpināja kliegt. Tajā pašā laikā viņš mēģināja pacelt kreiso roku. Kustinādams pirkstus kā dzīvnieks ķetnas, viņš virzīja roku uz papīra pusi.

— Viņš grib dabūt papīru, — sacīja Pablo.

Pablo pasniedza lapu. Slimnieks atstāja to uz segas un, vēl aizvien bīdīdams roku uz priekšu, visiem spēkiem centās atdarināt kustību, it kā viņš rakstītu.

Pablo atkal pavērās vecajā. Brīdi viņi lūkojās viens otrā klusēdami. Viņi bija sapratuši. Viņu acis smaidīja. Pablo nokāpa lejā virtuvē.

— Kas viņam ir? — jautāja saimniece.

— Vajadzīgs zīmulis, — sacīja Pablo.

Viņš paņēma no galda zīmuli un palūdza:

— Iedodiet man kaut ko cietu, ko var palikt zem papīra.

— Bet ko jūs gribat darīt?

— Viņš grib rakstīt. Viņš vēlas kaut ko pateikt.

Saimniece piecēlās un izņēma no atvilktnes lielu, melnu grāmatu, kur parasti pierakstīja saimniecības rēķinus.

— Labi, es iešu jums līdzi.

Viņi nolika uz gultas grāmatu, uz tās — papīra lapu, ko Pablo ar pirkstu pieturēja, tad saimniece ielika vīram rokā zīmuli un novietoja roku uz papīra.

Visi trīs klusēdami raudzījās uz stīvo roku, kas lēnītēm kustējās. Arā šalca vēja šaustīts lietus.

Roka trīcēja. Vispirms tā noslīdēja lejā, pagriezās pa kreisi un virzījās atkal augšup. Visu skatieni sekoja zīmuļa galam, kas vilka nelīdzenu svītru. Otra līnija krustoja pirmo, mazliet pacēlās un atkal slīdēja lejā. Tad roka, kā spēku zaudējusi, apstājās.

— 2, — teica Klibiķis. — Jūs redzat, viņš uzrakstījis ž.

Likās, ka saimnieka spēki ir galā. Piere bija norasojusi lielām lāsēm, tās ritēja pār vairākas dienas neskūtajiem vaigiem. Viņš dziļi elpoja, saknieba lūpas, roka atkal sāka kustēties.

Pārējie joprojām klusēja, vienīgi pa logiem ritēja lietus lāses.

Vēlreiz apstājusies, roka atkal sakustējās, un Pablo piepeši iesaucās:

— 2an! ... Viņš grib redzēt 2aneti. Tas noteikti ir tāl

Saimnieks tūlīt palaida vaļā zīmuli. Viņa roka drebēja,

un viņš sāka kliegt:

— E-ē-ē-ē! E-ē-ē-ē!

Pablo jau bija uz kāpnēm.

— 2anete, Žanete! — viņš sauca. — Nāc ātri šurp!

Viņš drīz bija atpakaļ, meitene viņam sekoja un tūlīt

nostājās pie gultas parastajā pozā — nolaistām rokām, pavērtu muti.

Saimnieks vairs nekliedza. Viņa roka gulēja uz segas un gandrīz vairs nedrebēja. Lielas asaras ritēja pār vaigiem, sajaukdamās ar sviedriem.

— Noskūpsti tēvu, — sacīja saimniece.

Mazā noliecās un noskūpstīja saimnieku uz abiem neskūtajiem vaigiem. Viņa atkal nostājās taisni. Tēvs vēl brīdi lūkojās meitā, tad aizvēra acis.

Pablo un Klibiķtēvs saskatījās, palocīja galvu. Kādu laiciņu viņi stāvēja, ne vārdu nepārmīdami. Beidzot šķita, ka saimnieks guļ ciešā miegā, un viņi klusītēm atstāja istabu.

Tonakt Pablo gulēja saimnieku dēla istabā, kuras durvis bija pretī slimā istabai.

— Kopš viņš ir slims, es guļu pie mazās, — sacīja saimniece. — Viņam tā ir ērtāk, un arī es varu labāk atpūsties.

— Bet vai jūs dzirdat, ja viņš naktī sauc?

— Jā, es atstāju durvis vaļā; jūs savējās taisiet ciet, nav nekādas vajadzības mosties diviem.

Palicis viens, Pablo apsēdās uz gultas un paraudzījās apkārt. Nu jau vairāk nekā divus gadus viņš nebija gulējis gultā. Palagi bija tīri, bet segas oda pēc sveša vīrieša. Pablo plaši atvēra logu naktij Istabā salaidās tauriņi. Viņš nodzēsa gaismu un ilgi palika pie loga, ar elkoņiem atspiedies pret palodzi. Pablo pilniem malkiem ieelpoja mitro, lietus pilno gaisu. Tumsā nekas nebija saredzams, bet viņš zināja, ka šis logs iziet uz dienvidiem. Pa kreisi bija kalna nogāze, kas priekšā un pa labi lēzeni iesniedzās ļoti tālu ielejā.

Zem loga bija cementēta tvertne, kur plunčājās pīles, kad viņas negāja uz strautu. Vēl mazliet tālāk stiepās nenovāktie vīna dārzi.

Pablo domāja par ražu. Šīs vīnogas viņi sauca par parastajām. No tām darīja vienkāršu vīnu un degvīnu. Visas šķirnes vīnogas, no kurām darīja labo dzeltenvīnu, bija jau novāktas.

Pablo vēlreiz ievilka elpu un taustīdamies gāja uz gultu. Izģērbās un, gaismu neiedegdams, palīda zem segas. Viņš neiemiga uzreiz. Labu brīdi gulēja vaļā acīm, klausīdamies lietū, kas vienīgais piešķīra naktij dzīvību, kopš vējš bija norimis.

Vispirms viņš domāja par Marjanu un atģida, ka jau vairākas dienas viņš mazāk ir kopā ar viņu. Tā Marjana, ko viņš ieraudzīja šovakar, bija mierīga, it kā atpūtusies

Pablo izstiepās ļoti mīkstajā gultā. Viņš nekustējās, bet sajuta Marjanu ar visu ķermeni. Ilgi viņš palika tā guļam, reizē domādams par Marjanu un izbaudīdams mā-jības sajūtu, ko deva gulta. Beidzot viņš nomurmināja:

— Karš ir beidzies.

Bet vārds «karš» istabas nakts tumsā acumirklī izsauca Pjēra tēlu. Šī gulta, kurā Pablo tik labi jutās, bija karavīra gulta. Tā piederēja kareivim, kas bija aizgājis ar pilnu blašķi un divām somām vīna pudeļu.

Pablo atkal ieraudzīja daudz kareivju. Visiem bija blašķe siksnā vai pudeles rokā. Visi no tālienes māja sievietēm, kuras noskatījās, kā tie aiziet.

Mēnešiem ilgi Pablo nebija tā domājis par karu. Karš viņam vienmēr iemiesojās Marjanas asiņainajā sejā un sakropļotajā ķermenī. Viņš vienmēr redzēja daudz drupu. Daudz kūpošu drupu, bet nekad ne kareivjus.

Agrāk Pablo par to nebija domājis. īstenībā viņš nekad vēl nebija atsaucis atmiņā pašu karu, viņš vienmēr bija domājis tikai par Marjanu. Bet šovakar, kad viņš jutās patiešām aizgājis no kara, viņš to redzēja atkal.

Un šonakt viņš aizmiga vēlu, kad iztēlē bija noskatījies visu karā piedzīvoto. To visu viņš atcerējās gandrīz bez ciešanām. Viņš bija redzējis pārāk daudz mirušo, lai spētu tos apraudāt. Visi šie miroņi vairs nebija sadragāti, sadedzināti, nomocīti vai nošauti cilvēki. Tie bija līķi, kas sakrauti milzīgā kopējā kapā, ko sauc par karu. Kaps bija aizbērts, un visas brūces bija pārstājušas asiņot.

Blakus bija Marjana. Viņas seja vairs nepauda ciešanas. Visu laiku veltīgi cenzdamies iedomāties, kā viņa mirusi, Pablo galu galā saprata, ka ne jau tas ir svarīgi. Viņš vienkārši bija ieguvis pārliecību, ka Marjana ir mirusi, — un tas bija viss.

Tagad šķita, ka tāda viņas seja paliks uz mūžiem. Bēgdams Pablo neko nebija varējis paglābt. Pat ne Marjanas fotogrāfiju. Pirmajā laikā viņš bija ar mieru atdot vienalga ko, lai iegūtu vismaz viņas portretu. Šovakar viņam gandrīz likās, ka viņš šo portretu būtu atradis savas atmiņas dziļumos. Tā bija Marjana, kas nesmaidīja, bet arī necieta. Tēls, kurš nekad nenovecos.

Pablo ilgi tajā lūkojās. Tad viņš pats no brīvas gribas novērsa skatienu. Viņš saprata, ka Marjanas seju var saglabāt kādā savas sirds kaktiņā un aplūkot, kad vien vēlas.

Un šajā mīkstajā gultā, tuvā miega maigajā miglā, vienmuļas lietus dziesmas aijāts, Pablo domāja, ka viņš ir mājās, šajā istabā, kur viņš bija divatā ar Marjanu. Šeit viņi bija mājās. Viņi varēja palikt te — tālu no kara.

Vīnogu vākšanu viņi pabeidza lietū, un divas pēdējās dienas bija sevišķi grūtas. Vīna dārzi atradās otrpus strauta līdzenumā. Zeme tur bija dzeltena. īsts māls, kas lipa pie zolēm un spaiņiem.

No augstākajiem vīnogulājiem uz visām pusēm nokarājās gari ķekari un lapas, kurās bija tik daudz ūdens, ka ražas vācēji izmirka līdz ādai pat tad, kad nelija. Pablo lietus bija skāris tikai līdz jostasvietai, toties bikses viņš varēja izgriezt.

Viņš nogura daudz vairāk nekā nokalnēs, jo zeme bija mīkstāka, turklāt visu laiku vajadzēja iet pa līdzenumu. Viņš bija pieradis pie gariem lejupkāpieniem, kad varēja iet lieliem soļiem un groza smagums grūda uz priekšu. Te piepūle bija citāda, un nogurums, savilkdams muskuļus, atkal pārņēma visu augumu.

Laimīgā kārtā no ogām, ko viņi vāca tagad, darīja sarkanvīnu, un tās vairs nebija jāspiež. Atgriezušies mājās, viņi steidzās iztukšot kublus un gāja pārģērbties. Tad devās uz virtuvi, kur saimniece ķērās pie mājas darbiem. Pablo apsēdās pie uguns un izstiepa kājas pret karsto plīti. Klibiķis bija jau priekšā. Viņš negāja pārģērbties. Viņš uz lauka strādāja garā apmetnī, tā pasargādams drēbes no ūdens. Viņš tikai uzlika kājas uz atvērtajām plīts durtiņām, bet viņa tupeles kūpēja uz katla vāka.

— Sargājiet vien man uguni, — teica saimniece, — lai nenozog plīti, ko tad ziemā darīs!

Pablo bija saņēmis pirmās nedēļas algu un nopircis tabaku un pīpi. Vienu viņš izsmēķēja pēc brokastīm, otru — nesdams pirmo pēcpusdienas grozu, bet visjaukākā, protams, bija vakara pīpe, ko viņš smēķēja, gaidot vakariņas.

Saimniece aizgāja slaukt. Klibiķis sāka klanīt galvu, un virtuvē skanēja vienīgi Žanetes šļūcošie soļi — viņa klāja galdu. Darbu beigusi, meitene nostājās pie izlietnes un gaidīja. Bija iestājies pilnīgs klusums. Pablo pievēra acis un laida gaisā sīkus dūmu mākonīšus. Dūmi lēni kāpa augšup, sajaukdamies ar tvaikiem, kas cēlās no katla. Laiku pa laikam kaut kas smagi nobūkšēja — Melne piespēra ar kāju.

Tas patiešām bija vienīgais mirklis, kad Pablo izdevās

nedomāt ne par ko. Viss pagaisa, viss kļuva pelēks un tāls kā viņa pīpes dūmi.

Saimniece nolēma paturēt Klibiķi tik ilgi, līdz Pablo iemācīsies grūtākos darbus.

— Jūs zināmā mērā būsiet skolotājs, — viņa sacīja. — Saprotiet, es neprasu, lai jūs strādātu, es tikai gribētu, lai jūs ierādāt, kas viņam darāms.

— Runā vien, runā, — atbildēja vecais, piemiegdams aci. — Es jau saprotu gan, ko tu gribi sacīt.

— Galu galā, Klibiķi, jūs taču saprotat, ka es nespēju algot divus kalpus!

— Es jau saku tieši to pašu! Bet neuztraucies, gan būs labi. Tu taču zini, ka man priekš sevis nekas vairs nav darāms. Kamēr dzīvoju te, es taupu malku un esmu paēdis, un vairāk es neprasu.

Tā darījums bija noslēgts, vecais vienīgi pieprasīja vēl desmit frankus nedēļā tabakai.

— Saproti, — Klibiķis skaidroja Pablo, — darbaroku trūkst, un ciemā es varētu atrast vietu ar labāku algu, bet tad man vajadzētu vienu dienu strādāt vienā vietā, otru — citā, darīt šo un darīt to, bet man tā nepatīk. Esmu pārāk vecs, tādas pārmaiņas man nāk par ļaunu. Un vēl, kad man maksā par dienu, es gribu, lai ļaudis, kas izdod savu naudu, saņem pretī īstu darbu. Es vairs neesmu jauns, tāpēc nomocītos vēl vairāk un galu galā spētu strādāt tikai pārdienām. Tā vairs nav nekāda dzīve. Te es vismaz esmu drošs, ka ik dienu būšu paēdis.

— Par ēšanu gan te laikam nevar sūdzēties, — Pablo piebilda.

Vecais palocīja galvu.

— Varu tev sacīt, — Klibiķis teica, — ka esmu strādājis visās šī ciema mājās. Nekur neesmu badu cietis, bet es nezinu, kur ēstu labāk nekā te. Var sacīt, ka šai ziņā tev ir laimējies.

To teikdams, viņš smējās un berzēja savas lielās rokas, izklausījās tā, it kā kaut ko vīlētu. Tad viņš paliecās uz Pablo pusi un klusām piebilda:

— Arī man ir veicies, bet, kas attiecas uz skolotāju, — lai viņa runā vien, tikai es neesmu tas cilvēks, kurš noskatās, kā citi strādā.

Vecais patiešām turpināja strādāt tā, it kā viņam maksātu pilnu algu. Kad lietus pārstāja, vajadzēja novākt bietes un kukurūzu. Pablo iemācījās vadīt Melni un art zemi. Viņš bija spēcīgs un visu, ko darīja, darīja pēc labākās sirdsapziņas. Taču daudz kas ar pirmo reizi neizdevās, un tad viņš nervozēja. Viņu pārņēma dusmas. Pablo kataloniski lādējās, bet Klibiķis un saimniece par to smējās.

— Tev izdosies, — teica vecais. — Tev izdosies. Zemes darbos vajag spēka un atjautības. Abi tev ir, pietrūkst vienīgi pacietības, bet gan jau ar laiku tā radīsies.

Kādu dienu viņi ara sliktu zemi, pilnu ar vecām ābeļu saknēm, Pablo niknojās vairāk nekā jebkad. Viņš palaida vaļā arkla balstu un lādēja zemi, spārdīdams sakārni, ko arkls bija izcēlis virspusē. Arkls apgāzās, un vecais, kas vadāja Melni aiz pavadas, apstājās. Viņš pagaidīja, kad Pablo dusmas aprima, tad piegāja pie viņa un sacīja:

— Tu redzi, līdzēt tas nelīdz neko, bet ir ļoti bīstami. Ja Melne būtu niķīga, viņa varētu satrūkties, sākt skriet un sevi savainot.

Pablo piegāja pie ķēves un noglaudīja no sviedriem gluži slapjās krēpes.

— Ja tā manis dēj būtu savainojusies, es to nemūžam sev nepiedotu.

— Kad strādā ar lopiem, dusmas ir ļoti bīstamas, — noteica vecais.

Pablo atkal satvēra arkla balstu. Klibiķis viņam sekoja. Un, pavadu vēl nesaņēmis, viņš piebilda:

— Tev ir atjautība, tev ir spēks, tev ir gribēšana, bet...

Viņš apklusa un raudzījās uz Pablo ar lielu labsirdību un reizē mazliet pārmetoši.

— Sakiet vien, — teica Pablo. — Turpiniet. Sakiet, ko jūs domājat, man būs derīgi to zināt.

— Varbūt es maldos, bet man neliekas, ka tu patiešām mīlētu zemi.

Pablo neatbildēja. Un vecais arī negaidīja atbildi, viņš jau bija atgriezies pie Melnes. Nekustīgs, rokas uz arkla balsta uzlicis, Pablo pārlaida skatienu visai zemei, kas pletās viņa priekšā. Zeme šķita bezkrāsaina un drūma, kā aizmigusi zem zemajām debesīm. Un debesis bija viens vienīgs pelēks, zems mākonis, kas stiepās no apvāršņa līdz apvārsnim. Skumjš bija viss, pat dūmi, kas kāpa no laukiem, kur zemnieki dedzināja kūlu.

— Kas ir? — sauca Klibiķis.

— Aiziet, nū!

Melne atspērās, sasprindzinādama krustus un muguru. Nošķindēja metāls, Arkla lemesis iegriezās augsnē un

turpināja dzīt vagu. Gara, sarkanīga brūce pavērās blakus iepriekšējai. Zāle pacēlās un krita zem velēnas, kurā bija redzamas baltas saknes. Pie katra šķēršļa, kas gadījās lemesim ceļā, Pablo saspieda rokturus stingrāk un saknieba lūpas, lai apslāpētu lāstus, kas pret paša gribu lauzās ārā. Trieciens atbalsojās pat galvā, elektrizēja rokas un plecus. Reizēm, stiprāk atspiedies pret arkla balstu, viņš zaudēja līdzsvaru. Bet, par spīti visam, viņš tajā pēcpusdienā apara sen neartās zemes gabalu, neizkliedzis nevienu lāstu.

Kad viņi gāja mājās, bija jau tumšs. Abi sēdēja uz ratu dēļa. Aiz muguras pret redelēm sitās arkls. Melne gāja lēnām, vilkdama ratus pa šauru, dziļām grambām izvagotu ceļu. Grožus turēja vecais. Ar elkoņiem atspiedies pret ceļgaliem, Pablo lūkojās, kā zeme ap viņu laižas miegā. Rati stipri zvalstījās, un reizēm likās, ka zeme viļņojas kā milzīgs, pelēks okeāns. Skatienam pavērās vienīgi smagnēji, it kā saltumā sarāvušies blāķi, kas bija iespiedušies zemes krokās vai pieplakuši pie kalna pakājes. Kūlas deguma smaka visur sajaucās ar vakara miglu. Viss bija sastindzis. Likās — zeme ir nogurusi dzīvot zem smacējošām debesīm. Zemei tas vēl nebija ziemas miegs, tās bija bailes pirms aizmigšanas; tā bija nožēla par ražu, kas savesta klētīs, un par nokaltušo zāli, kura sadeg. Migla smaržoja reizē pēc dziļumu ūdeņiem un plēnējošas uguns. Šur tur lauka vidū, kur snauda zemi, tumši blāķi, mirkšķināja maza, sarkana actiņa.

«Mīlēt zemi,» pie sevis atkārtoja Pablo. «Mīlēt zemi...»

Vai ir iespējams pa īstam mīlēt zemi?

Sis vārds viņa apziņā izsauca Marjanas tēlu. Viņš zināja, ka nekad mūžā vairs neiemīlēs. Viņš bija mīlējis Marjanu. Viņš bija mīlējis bērnu, ko viņa nesa sevī un ko nāve bija paņēmusi līdz ar Marjanu. Tagad par mīlestību vairs nebija runa. Pablo dzīvoja. Viņš bija ar mieru dzīvot, un tas bija viss. Un viņš dzīvoja šeit, kur gadījums bija viņu atvedis. Viņam te bija labi. Viņš necieta ne no bada, ne aukstuma, un nogurums bija ķļuvis par viņa sabiedroto. Viņš to pazina. Viņš turējās pie tā kā slimnieks pie zālēm, kas remdina sāpes.

Patiešām, viņam bija mīļš viss, kas te bija apkārt. Viņš to mīlēja, kā mīlēja, piemēram, Melni vai Klibiķtēvu. Bet tā nebija īsta mīlestība.

No pagātnes reti kad iznira kaut kas cits kā Marjanas tēls. Pārējam nebija nozīmes. Darbs, mājas, azaids — viss bija aizstāts. Bez Marjanas bija vienalga, kur dzīvot — šeit vai kur citur. Šeit bija iespējams dzīvot mierīgi, bez saķeršanās ar policiju, bez cietuma un spīdzināšanas draudiem. Ap Pablo bija vienīgi klusas, noslēgtas būtnes.

Saimniece runāja maz. Viņa pacēla balsi vienīgi tad, ja nevarēja panākt no Žanetes, ko gribēja. Pablo bija sācis pierast arī pie meitenes klātbūtnes. Viņa vairs nelikās tik atbaidoša. Viņa bija blakus kā suns, kas neatlaidīgi raugās cilvēkos, pūlēdamies saprast, ko tie saka.

Klibiķis, visu mūžu nostrādājis par kalpu, bija pieradis ēst klusēdams. Viņš runāja vienīgi darba laikā un tikai par būtisko. Un vēl tad, kad viņi reizēm kopā smēķēja, Klibiķim, tāpat kā visiem veciem cilvēkiem, patika stāstīt visādus notikumus. Bet aizvien viņu pievārēja nogurums, un ik reizi viņa acis aizvērās teikuma vidū, un tas palika nepabeigts.

Ja saimniece gadījās tuvumā, viņa vienmēr sacīja:

— Redz, kur vecais tabaku sver.

Pablo pasmaidīja, bet neatbildēja, no pārējās telpas viņu šķīra pīpes dūmi.

Reizēm, kad viņi no lauka pārnāca agrāk, Klibiķis un Pablo iegāja pie saimnieka. Kopš bija kļuvis auksts, ārsts bija ieteicis istabu kurināt. Kādu rītu viņi iestiepa tur vecu skārda krāsni, kur varēja dedzināt milzu pagales. Žanetes pienākums bija visu dienu neizlaist uguni, un viņa nekad neļāva tai izdzist. Saimnieks vairs nekliedza. Kad viņa bija salikusi malku krāsnī, viņš tikai klusi pasauca:

— Ē-ē-ē-ē!

Mazā piegāja pie viņa gultas. Viņš kustināja veselo roku, līdz viņa to saņēma savējās. Tā viņi dažas minūtes palika_ nekustēdamies, tad saimnieks teica:

— E-ē-ē-ē!

Un Žanete gāja atpakaļ uz virtuvi un ķērās pie darba.

Ja Pablo un Klibiķtēvs bija klāt tādā brīdī, kad mazā aizgāja, saimnieks uz viņiem noskatījās, pamirkšķināja ar aci, un kaut kas slimnieka skatienā lika domāt, ka viņš jūtas laimīgs.

Kādu vakaru, kad grozā bija palikusi viena vienīga pagale, Pablo aizgāja uz šķūni pēc malkas. Kad viņš atgriezās, saimnieks sakustējās un lika saprast, ka grib kaut ko sacīt. Pablo nolika grozu un aizgāja pēc rēķinu grāmatas, papīra un zīmuja. Ar tādām pašām pūlēm kā rigrāk saimnieks uzrakstīja: «Malka.»

Klibiķis sarauca uzacis un iesaucās:

— Es saprotu! Viņš raizējas par malku.

Klibiķis piegāja pie groza, paņēma vienu pagali, atgriezās pie saimnieka un, nolicis pagali gultas kājgali, ar vienu roku to turēdams, ar otru rādīja, kā cērt koku.

Saimnieka roka tūlīt sakustējās un plakstiņš pamirkšķinājās.

— Drīz vien, — kliedza vecais, — mēs ar Pablo un Melni brauksim uz mežu. Uz Kombdimulēnas mežu. Neraizējies. Tev neļaus nosalt.

Tad, pagriezies pret Pablo, viņš piebilda:

— Nesen saimniece jau ieteicās par to. Nākamnedēļ droši vien brauksim. Bet redzi, cik dīvaini, — viņš labi zina, ka cirtīsim malku nākamajai ziemai. Viņam ir skaidri zināms, ka malkas šķūnis piekrauts pilns. Tomēr viņš baidās, vai nepietrūks. Jādomā — viņš taisās vēl ilgi dzīvot.

Bridi vecais klusēja, padomāja un tad, acīm iemirdzoties, sacīja:

— Jā, mazais, mežs ir varena lieta!

Pablo labu laiku klusēdams gaidīja, ka vecais kaut ko paskaidros, bet neko vairāk viņš neteica. Klibiķis vairs neskatījās ne uz Pablo, ne uz saimnieku. Viņa skatiens maldījās tālēs, un visas krunkas likās smaidām, kaut ari šajā smaidā bija kāda skumja atēna.

16

Laiks joprojām pieturējās rāms, tikai retumis uzpūta brāzmains vējš, kas mazliet papluinīja debesis, plosīdams mākoņus, bet nekad nesasniegdams zilgmi. Saule reizēm parādījās rītausmā vai rieta brīdī, bet, tikko tā pavīdēja, to atkal paņēma debesis vai zeme. Par spīti visam, sals aizvien vairāk pieņēmās, un kādu ritu, dodama dzert vistām, kuras turēja nobarošanai, saimniece ieraudzīja, ka ūdeni katliņā klāj plāna ledus kārta.

— Nu ir meža laiks, — sacīja Klibiķtēvs. — Debesis sola sniegu, un jābrauc, kamēr vēl nav sasnidzis pārāk daudz.

Tā kā laukos viss bija nokopts un ari pagrabā nebija nekādu steidzamu darbu — tur vīns palēnām rūga —, viņi nolēma braukt mežā nākamajā dienā. Vakarā, mājās iedams, Klibiķis berzēja rokas. Viņa acis mirdzēja.

— Esi gatavs pašā agrumā, — viņš teica Pablo. — Esi gatavs agrumā.

Pablo pamodās ļoti agri, un, kad vecais atnāca, Melne jau bija iejūgta. Viņi ātri iestrēba karstu viru un devās prom.

Bija vēl dziļa krēsla, un ceļu varēja saskatīt tikai ar grūtībām, bet, kad ciems palika aiz muguras, tur ceļš bija vairs tikai viens. Melne zināja ceļu. Varēja Jaut viņai iet pašai un nevadīt.

Aukstums dzeldīja. Abi vīri sēdēja blakus uz ratu dēļa, apseguši kājas ar segu un zirga brezentu. Vēl miega pārņemti, ilgu laiku viņi klusēja. Vēlāk, kad atausa diena un pamazām skaidrāk izcēlās ceļa apveidi, Pablo jautāja:

— Kurp šis ceļš ved?

— Uz Žerīžu.

Jo stāvāks ceļš kļuva, jo vairāk tas līkumoja. Apstrādāti lauki gadījās aizvien retāk, un drīz ceļam abās pusēs bija vairs tikai koki. Tie nebija lieli, galvenokārt jauni oši un visvairāk — akācijas. Mazliet lejāk tecēja strauts, laiku pa laikam traukdamies pāri kādai krācei, un rītausmas gaismā baltojās putu plankumi.

Pablo ik pa brīdim lūkojās uz veco. Klibiķa skatiens slīdēja no vienas ceļa malas uz otru, maldījās pa meža pļaviņām, kādu laiku sekoja strauta tecējumam, tad atkal pievērsās mežam. Viņš elpoja saraustīti kā suns, kas uzgājis pēdas. Redzēdams, ka Pablo viņu vēro, vecais pasmaidīja.

— Tu, mazais, vēl redzēsi. Tas ir mežs. Kaut gan īstenībā tam nav nekā kopīga ar īstu silu, šo te sauc par vīnkopju mežu. Saproti, no akācijām iznāk vislabākie vīnogulāju balsti. Tāpēc šeit stāda vienīgi tās. Kad nocērt, paņem, kas vajadzīgs vīnogulājiem, bet pārējo sastrādā malkā.

Jo ilgāk viņš runāja, jo vairāk viņa seja atdzīvojās, rokas kustējās. Reizēm, lai izteiktos skaidrāk, viņš pat novilka dūraiņus. No viņa elpas veidojās mazi, balti mākonīši, kas slīdēja pāri plecam.

Viņš stāstīja par lielajiem mežiem, kur visu jaunību bija nostrādājis cirsmās.

— Kādu dienu, — vecais teica, — tev vajadzētu to redzēt. Tas no šejienes nemaz nav tik tālu.

Miikli viņš klusēja, saspringti raudzīdamies tālumā. Tad atkal pievērsās Pablo un atsāka:

— Bet te jau ari ir labi. Tu redzēsi, es esmu pārliecināts, ka pa visu dienu nesastapsim nevienu dzīvu dvēseli.

— Kāpēc tad jūs atstājāt savu mežu? — jautāja Pablo.

Vecais uzsita pa segu tur, kur atradās viņa ceļgals.

— Kājas dēļ. Saproti, mežos cilvēkam jābūt spēka pilnam, lai padarītu savu dienas darbu. Tur strādā grupās, un, ja tu vairs neesi kārtīgs strādnieks, citiem tevis dēļ jāpārstiepjas. Te tomēr ir citādi.

— Un jūs nekad neesat atgriezies mežos, kur strādājāt?

Vecais likās pārsteigts.

— Atgriezties? Bet ko tad es tur darītu?

Pablo neuzstāja. Jautājumu uzdodams, viņš jau saprata, ka tam nav nekādas jēgas.

Tagad diena bija klāt. Kailie koki it kā mazgājās neskaidrā gaismā. Viss bija pelēks. Viss šķita kā izmiris. Tikai laiku pa laikam starp augstajiem stumbriem, spārnus plivinādams, aizlaidās kāds putns. Ļoti augstu, zem pašiem mākoņiem, ķērkdami riņķoja kraukļi.

Drīz vien vecais satvēra grožus un iegrieza Melni zemes ceļā, kas kreisajā pusē veda starp diviem izcirtumiem. Kādu laiciņu viņš brauca tālāk, tad līdzenā laukumā apstājās. Izkāpa no ratiem. Vecais pagrieza tos ar ilksīm uz māju pusi un sāka izjūgt zirgu. Pablo uzmeta uz ķēves kūpošās muguras segu un brezentu un tikai tad padeva sienu.

— Tagad, — vecais sacīja, — vispirms jādomā par viru.

— Jau? Bet vēl taču nav pusdienlaiks, — smiedamies atbildēja Pablo.

Arī vecais smējās. Likās, viņš bija patiešām laimīgs, un viņa prieks bija līdzīgs tam, ko izjūt bērni, spēlēdami lielus darbavīrus.

Paņēmis līko nazi, viņš sadarināja nokaltušos zarus, kas bija palikuši no iepriekšējās ciršanas, un brīva laukumiņa vidū sakrāva ugunskuru. Drīz vien parādījās un degdama sāka rūkt liesma, kas aprija Melnei nočiepto siena sauju, tad pārņēma žagarus. Nekustīgajā gaisā dūmi cēlās stāvus līdz pat koku galotnēm, tad atdzisdami izstaipījās starp zariem kā garas ūdenszāles. Abi vīri sildīja rokas pie ugunskura.

ill

— Saproti, — vecais skaidroja Pablo, iemezdams ugunskura dažus resnākus kokus, — pēc stundas te būs krietni daudz ogļu — un varēs likt zupu vārīties. Kad ziemā iet mežā uz visu dienu, vispirms jāiekur uguns, Tad var darīt visu pārējo.

Viņi novilka svārkus, nolika tos ratos, paņēma cirvjus un sāka cirst kokus.

Pablo vajadzēja visu mācīties no pašiem pamatiem, un drīz viņš saprata, ka ar cirvi ir grūtāk strādāt nekā ar kapli. Turklāt no arkla viņa rokas nebija kļuvušas tik cietas, kā viņš bija domājis, un ap pusdienlaiku plaukstās samilza lielas tulznas, kas plīsa pušu.

— Tu skaties uz savām rokām, — teica Klibiķis, kad viņi bija piegājuši pie ugunskura. — Es zinu, cirvis sākumā ir briesmīga lieta; nedomāju tevi spiest, bet, ja gribi paklausīt manam padomam, — neatlaidies. Ja tu vienu dienu pārtrauksi, visu vajadzēs sākt no gala. Bet, ja turpināsi, nelikdamies par rokām ne zinis, būsi uz ceļa. Tas ir nedēļas jautājums, ne vairāk.

Patiešām, Pablo rokas drīz vien pārvērtās. Plaukstas kļuva cietas un vairs nesāpēja. Delnu virspuse bija saskrambāta un sasprēgājusi. Vakaros, pie ugunskura kūpinādams pīpi, Pablo tās bieži apskatīja. Viņš taustīja ādas sacietējumus un berzēja plaukstas. Skaņa vēl nebija tāda, kā Klibiķtēvam rokas berzējot, bet Pablo zināja, ka ar laiku tā būs tāda pati.

Pablo par to visu īsti nedomāja, taču viņam nebija citu rūpju kā dienā padarītie darbi un tie, kas būs jādara rīt. Tagad viņš sāka saprast vecā vīra mīlestību uz mežu. Reizēm viņš pats sev jautāja, vai bez Klibiķtēva būtu spējis īsti izjust visu, ko slēpj meža klusums.

Vislabāk viņš to izjuta azaida reizēs.

Viņi abi apsēdās pie ugunskura, vecais izvilka no poda speķi un desiņas un nolika visu uz otrādi apgriezta katla vāka, kas bija iestatīts siltajos pelnos. Tad viņš ņēma klaipu un iegrieza podā maizi. To atstāja pamirkt, kamēr izdzēra glāzi vīna, tad vecais ielēja viru. Lēnām ēzdams, Pablo ļāva skatienam klejot meža pelēkumā. Dūmi viscaur atstāja zilas, nekustīgas pēdas. Ilgu laiku valdīja pilnīgs klusums. Un te, šajā mazajā ielejā, ko noslēdza pār korēm noslīgušās zemās debesis, klusums bija savādāks nekā citur. Tajā bija kaut kas smalkāks nekā, piemēram, ielejas vai vīnogulājiem noaugušo nogāžu klusumā. Ik mazākais troksnītis ieguva neparastu svarīgumu.

Zara krakšķēšana, dzirksteles sprakšķis ugunī, pavadas žvadzēšana, Melnei ubagojot kādu kumosu, — tam visam šajā klusumā bija sava vieta. Viss likās radīts tādēļ, lai to labāk izjustu.

Reizēm augstāk vai zemāk nogāzē strādāja vēl citi meža cirtēji. Viņu cirvju klaudzieni un saucieni sabalso-jās ar Klibiķa un Pablo darba troksni. Daudzkārtīgā atbalss tos sakausēja, bet ieleja nekad pa īstam neatmodās. Tajā bija tāda klusuma bagātība, ka trokšņi nekad nesasniedza dzijumu. Trokšņi slīdēja starp kokiem, bet nekad netika pāri korei. Bija jūtams, ka tie paliek turpat, it kā tos pievilktu zeme, kur tie iemiga.

Vakarā, kad vajadzēja atgriezties mājās ar pilnu vezumu sacirstās malkas, vecais ņēma Melni pie pavadas, bet Pablo gāja blakus ratiem tā, lai vajadzības gadījumā varētu nobremzēt. Rokā viņam vienmēr bija resna nūja, ko viņš varēja iegrūst riteņa spieķos, lai nobremzētu, ja rati sāktu ripot pārāk strauji. Laiku pa laikam viņš atskatījās. Aiz viņiem naktī, kas likās kāpjam no katras vismazākās zemes krokas, ieleja šķita aizveramies, ieslīgstam dziļā miegā.

Bija ziema. Zeme bija kaila. Varēja piekļūt pie tās. Nekas nekliedēja uzmanību.

Kādu dienu, kad viņi mežā beidza maltīti, sāka snigt. Vecais to bija paredzējis jau iepriekšējās dienas vakarā, un no rīta, iziedams no mājām, viņš atkārtoja:

— Šovakar, kad mēs atgriezīsimies, būs jau sniegs.

Sākumā tās bija dažas nomaldījušās pārslas, kas likās

meklējam piemērotu zemes stūrīti, kur nolaisties. Tās, kas pielidoja pie ugunskura, izkusa, pirms nonāca uz zemes.

— Mēs atzarosim nocirstos kokus, — teica vecais, — un tad jau būs laiks braukt prom.

— Jūs laikam jokojat, nevar taču braukt prom trijos dienā.

— Sāc vien, sāc. Runāsim pēc tam.

Un viņi ķērās pie darba. Viņi strādāja no visas sirds, dūšīgi cirzdami, lai sasildītos un lai riņķotu asinis, kas azaida laikā bija sastingušas. Pēc mirkļa, pacēlis galvu, Pablo ieraudzīja, ka apkārt viss ir jau balts.

— Nu, — smiedamies jautāja vecais, — ko tu tagad teiksi?

— Jums bija taisnība, man liekas — nevajadzētu kavēties.

Viņi tūlīt beidza cirst zarus, bet sakraut kokus ratos vairs nebija viegli. Rokas bija slapjas un stīvas. Stumbri slīdēja, un sniegs, kas krita aizvien biezāks, aizķepēja acis.

Mājup viņi devās lēnā gaitā, un, kad iebrauca pagalmā, nakts vairs nebija tālu. Saimniece iznāca uz sliekšņa, tiklīdz izdzirda ratu rīboņu.

— Kā ir? — viņa sauca.

— A, tu esi nobažījusies par zirgu? Tad tu mani nepazīsti!

Un vecais smējās, apsnidzis gluži balts, ierāvis galvu plecos un pārvilcis pār acīm apmetņa kapuci.

Viņi noberza Melni, iedeva tai sienu un tikai tad gāja apsēsties pie pavarda.

— Šoreiz, — teica Klibiķis, — ziema ir klāt pa īstam.

Tā patiešām bija ziema, kas klusām nolaidās pār māju.

Uguns turpināja rūkt. Galds bija uzklāts. Neviens neteica ne vārda. Taču te bija silti. Un tas nebija uguns siltums vien. Te bija dzīvība. Mājā bija patvērusies visa zemes dzīvība.

Toziem bija ļoti auksts. Sniegs turējās labi, tas bija sērsnains un ciets kā ledus.

— Būs vēl, — teica Klibiķis.

Un sniegs patiešām sniga, un uz ilgu laiku vajadzēja atsacīties no visiem āra darbiem.

Taču vīri dīkā nesēdēja. Vajadzēja sazāģēt balsta mietus vīnogulājiem, notēst tos, noasināt, apdedzināt. Vajadzēja sazāģēt malku pavardam un sakraut to šķūnī. Un, kad pārāk skaudrs vējš viņus izdzina no nojumes, viņi patvērās pagrabā, kur vienmēr bija ko darīt. No Klibiķa, kas prata visu, Pablo iemācījās dažādus darbus.

— Es domāju, ka saimniece ir apmierināta, — teica vecais. — Raugi, viss, ko mēs te darām, liekas tīrie nieki, tāda krāmēšanās aiz gara laika, bet īstenībā darbs te ir kā jūra. Kopš nelaimes gadījuma saimniekam nekas vairs nepatika. Un dēlam arī, man tev jāsaka. Bet, ja māja paliek bez saimnieka acs, tur nekas labs nevar iznākt.

Saimniecei patiešām darba netrūka. Viņai aizvien atradās kas darāms.

— Paklausieties, — viņa sacīja, — kamēr jūs noņematies ar galdnieka darbiem, paskatieties stallī, tur va-jag pielabot kazu aizgaldu. Pavasari būs kazlēni, un dēlis vairs neizturēs.

Vīri apskatīja un aptaustīja dēļus, pamazām vien pārbaudīja visas fermas ēkas. Bieži jo bieži viņi saskatījās un pamirkšķināja viens otram ar aci.

— Redzi, — teica vecais, — te nav ko pielabot. Pa to pašu laiku var uztaisīt jaunu. Lai nu kā, bet koku te netrūkst.

Galu galā māja sāka izskatīties tīrāka un pamatīgāka.

— Pamazām vien, — vecais teica saimniecei, — mēs tev uztaisīsim īstu pili.

Viss tika pārbaudīts — stallis, rija, pagrabs, darbarīku kambaris un paši darbarīki, kuriem vajadzēja ielikt jaunus kātus vai kurus vajadzēja uzasināt, uztrīt. Arkls un ecēšas, un pļaujmašīnas bija jāiztīra un jāieeļļo. Aizvien likās, ka viss ir padarīts, un aizvien atradās, ko darīt.

— Jūs jau nekad nebeigsiet, — smaidīdama sacīja saimniece.

— Jā, — piekrita Klibiķis. — Un ne jau nu mēs teiksim, ka darbi pabeigti. To pateiks saule.

Saule spīdēja bieži, bet visu siltumu paņēma debesis, zemei palika ledus. Visā milzīgajā Bresas līdzenumā vienīgā dzīvība bija dūmi, kas kāpa no skursteņiem, un melnie ceļi, pa kuriem bez skaņas brauca mazītiņas mašīnas. Viss, ko izlika ārpusē, acumirklī sastinga. Mēsli, ko pavisam siltus izmēza no kūts, kādu mirkli kūpēja, tad ledus kārtiņa tos pārklāja, pārvērta par kluci, ko nevarēja saņemt, jo dakšas gar to slīdēja. Kamēr spīdēja saule, vistas tupēja pie šķūnīša stūra nekustīgas, izspūrušās un cita pie citas piespiedušās. Kad saule aizgriezās gar mājas stūri, vistas gāja prom gaidīt vakariņu tiesu.

Dēlam, kas savās vēstulēs žēlojās, ka kareivju ļaunākais ienaidnieks esot aukstums, saimniece noadīja divas šalles un slēpotāja cepuri. Kad pienāca vēstule, saimniece to aizvien izlasīja klusām un pēc tam, pasaukusi Klibiķi un Pablo, sacīja:

— Nāciet, ir vēstule no zēna.

Tad viņi atstāja tupeles pie plīts un sekoja saimniecei uz saimnieka istabu. Tur viņa ļoti skaļā balsī nolasīja vēstuli vēlreiz. Lasot viņa bieži apstājās un pameta skatienu uz vīra pusi. Viņš ar acīm vien prata pateikt, vai ir sapratis vai ne.

Pablo klausījās, sēdēdams krēslā saimniekam blakus Viņš klausījās, noraudzīdamies caur krāsns durtiņu režģi ugunī vai arī brīnumainajās puķēs, ko ziema zīmēja uz logiem. Dzirdētais tikai reti viņu ieinteresēja. Pjērs mūžīgi rakstīja vienu un to pašu. Viņš stāstīja par sūtījumu dalīšanu, par pikošanos, par teātru viesizrādēm armijā. Sūdzējās par aukstumu un vīna trūkumu. Pieprasīja sūtījumus, un ik vēstule beidzās ar vienu un to pašu teikumu: «Es jūs skūpstu cerībā, ka tēvam pavasari kļūs labāk.»

Pablo izpratnē Pjēram tās bija brīvdienas. Reizēm viņam šķita — ja tur būtu garšīgs vīns, Pjēram brīvdienas neliktos pārlieku garas.

Saimnieka stāvoklis nemainījās. Viņš tikai strauji novājēja. Vaigi iekrita, seja kļuva bāla. Tagad viņam galva patiešām bija kā vecam vīram. Kad sākās lielais sals, saimniecei vajadzēja likt viņam galvā aubi. Palagos redzama palika tikai seja, un galva starp spilveniem likās vēl mazāka. Viņš nekad neko neprasīja. Žanete joprojām uzmanīja uguni. Kad bija vējš, pagales izdega ātrāk un viņai vajadzēja biežāk iet uz tēva istabu. Tiklīdz meitene pārkāpa slieksni, tēva skatiens atdzīvojās. Un viņa nekustīgā seja it kā noskaidrojās. Bet, kad mazā aizgāja, viņa acis atkal satumsa.

Kādu dienu, kad Pablo uz viņu tā nolūkojās, viņam dīvainā kārtā sāka likties, ka saimniekam nav nekāda sakara ar mājas dzīvi. Viņš bija kā istabā ienākušas ziemas daļiņa, ko dzīvie mēģina paturēt, nepārtraukti uzmanīdami uguni.

Tas bija muļķīgi. Pablo to zināja. Bet no tā brīža šī doma bieži atgriezās. Domu gaita atgādināja riteni, kam viens spieķis atšķiras no citiem. Kad rats griežas, tas nav redzams un par to nav jādomā. Bet, kad ritenis apstājas, acu priekšā ir tieši šis spieķis. Un Pablo domāja par saimnieku — ziemu ik reizi, kad atradās viņa istabā, vienmēr apsēdās vienā un tajā pašā vietā un domāja tā, it kā šī vīzija viņam rādītos pirmo reizi. Citā laikā viņš par saimnieku nedomāja. Un laikam jau neviens par viņu daudz nedomāja citā laikā kā vien azaida stundās. Par Žaneti nevarēja pasacīt, kas īsti viņai prātā. Viņa tikai bija paradusi ieiet pie tēva ik reizi, kad uguns draudēja izdzist. Acīmredzot viņā bija kaut kas tāds, kāda nojauta, kas brīdināja, ka pagales izdegušas.

ne

Reizēm Klibiķis ieminējās:

— Šo mučeli mēs uzlikām uz tām divām. Diezin vai saimnieks arī būtu tā darījis?

Bet katrreiz viņš atmeta ar roku, it kā sacītu: «Neviens jau pretī nerunās, viņš to nemaz neredzēs.»

Un, it kā kara nebūtu, it kā saimnieks patiešām būtu tikai istabā aizmirsta ziemas daļiņa, viņi turpināja kārtot visu, kas vajadzīgs, lai sagaidītu pavasari, ko zem ledainā miega segas gatavoja zeme.

Otra daļa

17

Saimniece un vecā Margerita palika istabā, bet Pablo ar ārstu kāpa lejā.

Slēģi bija aiztaisīti, virtuvē valdīja vēsa puskrēsla. Žanete stāvēja pie izlietnes un raudāja.

— Nabaga meitene, — nomurmināja ārsts.

Viņš šķērsoja telpu un izgāja pagalmā. Pablo pavadīja viņu līdz pat vārtiem.

— Vai jūs atnācāt kājām?

— Jājautā — kā gan es būtu varējis atbraukt? Vai tad ceļu neesat redzējis?

— Nē, — atbildēja Pablo. — Divas dienas neesmu izgājis no mājas. Bet šonakt istabā varēja dzirdēt, ka brauc bez apstājas.

— Kopš rīta ir vēl ļaunāk, — teica ārsts. — Varētu domāt, ka cilvēki sajukuši prātā.

Pablo neatbildēja. Viņš nolieca galvu.

Bija ļoti karsts. Putekļainais ceļš baltoja dienas vidus saulē. Nemanīja ne vēja pūsmiņu.

— Es šonakt noņēmos ar ievainotajiem, —- atkal ierunājās ārsts. — Viens no viņiem bija atbraucis ar divriteni no Dombaslas, viņam rokā bija iestrēgusi bumbas'' šķemba. Gribēju viņu paturēt te. Taču neko nevarēju izdarīt, viņš aizbrauca tālāk. Un tādi kā viņš biedē cilvēkus. Tas, ko viņi pieredzējuši, patiešām ir kaut kas briesmīgs, bet es nedomāju, ka vācieši bombardēs arī šeit. Tam nebūtu nekādas jēgas. Bet visi grib glābties. Kad šis ievainotais beidza stāstīt, ko ir pieredzējis, mana saimniecības vadītāja, kurai jau sešdesmit septiņi gadi, arīgribēja laisties prom.

Ārsts brīdi klusēja. Viņš pagrieza galvu uz kapsētas pusi. Nogāzes pakājē bija ceļš. Arī Pabio paraudzījās uz to pusi. Varēja redzēt vienīgi mūri, virs kura skaidrajās, stingi zilajās un smagajās debesīs rēgojās vairāki pārlieku balti krusti. No kapsētas droši vien varēja redzēt ceļu. Pablo gribēja pavadīt ārstu līdz pagriezienam, bet tas jau sniedza viņam roku, teikdams:

— Jums tūlīt vajag parūpēties par apbedīšanu. Tādā karstumā tas jādara ātri, jo vairāk tāpēc, ka cilvēki ir tik dumji un līdz naktij varbūt visi būs aizlaidušies lapās.

Ārsts kādu gabalu pagāja, atskatījās un sacīja:

— Apbedīšanas laikā mazo aizsūtiet kaut kur prom, tā būs labāk.

Pablo kādu laiciņu pastāvēja ceļmalā, noraudzīdamies melnajā siluetā — ārsts mazliet lēkājošā gaitā attālinājās. Pēc brīža ārsts sāka žestikulēt. Acīmredzot viņš sarunājās pats ar sevi.

— Nāciet augšā, palīdziet mums viņu apģērbt.

Pablo sarāvās. Saimniece bija izliekusies pa logu un

sauca viņu. Viņš vēlreiz pagriezās atpakaļ, vēlreiz paskatījās uz melno, no pārkarsētās zemes kāpjošā miglā dejojošo figūru un teica:

— Es eju.

Viņš iegāja virtuvē un pastāvēja pie durvīm, līdz acis aprada ar krēslu. Tad viņš piegāja pie Žanetes, kas joprojām raudāja.

— Neraudi, — viņš nomurmināja, — neraudi.

Bet meitene turpināja šņukstēt. Pablo vairākas reizes noglāstīja viņas matus, tad kāpa augšā otrajā stāvā.

— Man jums jālūdz nepatīkama lieta, — teica saimniece, kad viņš iegāja istabā.

— Tas nekas.

Pablo piegāja pie gultas, kur gulēja saimnieks. Sievietes bija viņam apsējušas ap galvu lielu, baltu kabatla-katu, lai mironim neatvērtos mute. Izģindusī seja bija gandrīz tikpat balta kā mutauts.

— Viņš jāpaceļ, kamēr mēs ģērbsim, — teica Marge-rita.

Pablo piegāja vēl tuvāk un noliecās pār gultu. Viņš jau sen nebija pieskāries nevienam mironim.

— Vispirms kājas, — sacīja vecā.

Pablo sirds strauji pukstēja. Uz deniņiem izspiedās sviedri. Viņš juta, ka sviedri plūst pa muguru un krūtīm. Viņš satvēra saimnieku pie potītēm. Tās vēl bija siltas. Pablo piepeši sametās nelabi, un viņam gribējās kaut ko runāt, lai spētu saņemties.

— Pie mums atraitne nekad to nedarīja, — viņš sacīja.

Viņš to bija pateicis nedomādams.

— Pie mums ar! ne, — sacīja vecā. — Bet šajā gadalaikā un tādās jukās visi, kas nav vīna dārzos, ir aizbēguši.

Viņi turpināja ģērbt mironi, tad saposto līķi nolika uz gultas, kas bija pārklāta ar tīru palagu, un Margerita ielika tam rokā melnu rožukroni.

— Tagad tu vari vērt ciet, — viņa teica.

Saimniece aizvēra slēģus.

— Iedod man apakštasīti, viss vajadzīgais man ir, un tu varēsi iedegt.

Kamēr saimniece nogāja virtuvē pēc apakštases, vecā izvilka no priekšauta lielās kabatas samšita zariņu un pudelīti svētītā ūdens. Kad svece bija iedegta un apakštase nolikta uz naktsgaldiņa, abas sievietes pārmeta mirušajam krustu ar samšita zariņu un tad iedeva to Pablo. Ne vārda neteicis, viņš darīja tāpat un ielika zariņu apakštasē ar ūdeni. Dažas minūtes valdīja klusums. Sievietes droši vien skaitīja lūgsnas, jo lūpas viņām kustējās.

— Labi, iesim.

Kopš slēģi bija aizvērti, vecā runāja klusām.

Viņi nokāpa lejā, un saimniece teica, ka visu sagatavos bērēm.

— Vai ēdīsiet pie mums? — viņa jautāja vecajai.

— Kā vēlies.

— Tad uzklājiet galdu, es iešu.

Iedama ārā, viņa apstājās pie izlietnes un teica Žanetei:

— Tu taču palīdzēsi Margeritai, vai ne?

— Lai paliek, gan es palīdzēšu, — sacīja Pablo.

Saimniece izgāja ārā. Mazā nekustējās un turpināja

elsot. Galdu klādami, Pablo un vecā ik pa brīdim paskatījās uz viņu. Meitene nenovērsdamās raudzījās uz durvīm telpas dziļumā, un, ja nebūtu šīs ritmiskās elsošanas, varētu domāt, ka viņa nav dzīva.

— Es uz to nevaru noskatīties, — teica vecā.

— Jā, es arī nevaru noskatīties, kad viņa ir tāda.

Margerita apstājās, nolika uz galda maizes klaipu un

piegāja pie Pablo. Skatīdamās uz durvju pusi, viņa klusām sacīja:

— Stāsta, ka viņa saprotot.

— Noteikti, — teica Pablo. — Esmu pārliecināts, ka viņa saprot.

— Jā, protams, viņa saprot, ka tēvs ir miris. Bet man liekas, viņa saprot arī, ko ir zaudējusi.

Pablo paraustīja plecus.

— Vai tad tu neredzēji, kā pēdējās stundās viņš skatījās uz meiteni? Viņš labi zināja, ka tagad neviens vairs neizturēsies pret mazo tā kā viņš.

Vecā atmeta ar roku un sāka staigāt pa virtuvi. Pēc brīža, atkal pienākusi pie Pablo, viņa atsāka:

— Tas jau nu jāsaka, tādu bērnu audzināt nav nekāds jaukums.

Arī Pablo bija pamanījis kaut ko līdzīgu šausmām, kas pavīdēja saimnieka acīs ik reizi, kad mazā ienāca istabā, kur viņš cīnījās ar nāvi.

Tas ilga tikai dažas stundas, un šķita, ka meitene neko nebija sapratusi līdz brīdim, kad ienāca ārsts. Viņu ieraudzījusi, Žanete sāka drebēt un raudāt.

Pablo no jauna piegāja pie Žanetes.

— Vai kabatlakata tev nav? — viņš jautāja.

Mazā nepakustējās. Pablo piegāja pie sienas skapja, atvēra to un paņēma mutautu. Tad atgriezās pie meitenes un noslaucīja viņai acis un degunu.

Vecā noskatījās uz viņu.

— Viņa ir taisni pretīga, — Margerita teica. —• Varētu domāt, ka viņai ir trīs gadi. Trīs gadi!

Pablo neatbildēja. Viņš iebāza kabatlakatu Žanetes priekšauta kabatā.

— Nāc apsēdies! — viņš sacīja.

Viņš paņēma meiteni aiz rokas. Mazā sekoja viņam un apsēdās uz krēsla, uz kuru viņš rādīja.

— Kad viņa ir šitāda, viņā nav vairāk' dzīvības kā tādā augā, — piebilda Margerita. — Bet no tiem puņ-ķiem, kas viņai mūžīgi tek pa degunu, man paliek nelabi.

Pablo atskatījās. Un tad mazliet parupji noteica:

— Nu, tad skatieties kur citur!

Vecā satrūkās, paraustīja plecus un, paņēmusi ūdeni, gāja uz durvīm.

Pablo sēdēja uz galda malas pretī Žanetei. Lēni, saudzīgi viņa roka glāstīja meitenes matus.

Tagad tā viņam gandrīz nemaz vairs nelikās pretīga. Tā bija pirmā reize, kad viņš spēja sevi piespiest noslaucīt mazajai degunu. To viņš darīja tāpēc, ka Žanete pārāk stipri raudāja, lai spētu paklausīt. Viņš to darīja, kā pats no sevis slēpdams kaut ko tādu, ko negribas redzēt. To dara neapzināti. Mirkli vajag saņemties, tad var skatīties mierīgi. Tas ir viss. Vajag vai nu izdarīt, kas darāms, vai iet prom.

Drīz pārnāca saimniece. Viņa droši vien bija skrējusi. Sviedri plūda viņai pa seju. Viņa bija piesarkusi un aizelsusies.

— Kā ir? — jautāja Pablo.

Viņa mirkli atvilka elpu, tad vienā rāvienā izteica:

— Biju pie mēra. Viņš zvanīja par apbedīšanu ,.. Neko nevar iesākt. Tur ir tikai viens vecs vīrs. Tie divi, kas parasti nes lāpas, šorīt aizgājuši.

— Gan jau mēs atradīsim pāris vīru, kas nolaidīs zārku kapā.

— Nē, vecais negrib nākt. Viņš saka, ceji esot pārāk pieblīvēti. Mērs man teica to pašu. Liekas, ka pret ļaužu straumi pat kājām nav iespējams tikt uz priekšu.

— Tātad zārks būs jānes.

— Jā, bet arī zārka nav. Galdnieks aizbraucis. Mērs aizgāja apskatīties. Tur nav neviena gatava zārka. Es nezinu, ko lai iesāk... Es nezinu.

To pateikusi, saimniece atkrita krēslā un sāka skaļi šņukstēt.

Viņa vēl nebija raudājusi, bet tagad likās, ka asaras kāpj acīs visas uzreiz, un viņas augums raustījās. Margerita pieskrēja viņai klāt un mēģināja nomierināt, bet uz visiem vecās sievietes vārdiem saimniece atbildēja:

— Tas nav iespējams ... Es nezinu, ko lai daru... Ез nezinu.

Elsas aprāva, izkropļoja viņas vārdus.

Labu brīdi Pablo nespēja pateikt neko. Apjucis viņš mēģināja sakopot domas. Viņš gluži neapzināti piegāja pie durvīm, atbīdīja aizkarus, palūkojās saules pielietajā pagalmā, pēc tam atgriezās pie saimnieces un sacīja:

— Jums vajag paēst. Tad jums kļūs labāk. Es aiziešu pēc Klibiķa.

— Pēc Klibiķa?

— Jā, tad jau redzēsim, ko var izdarīt.

Saimniece uz brīdi pārstāja raudāt un caur asarām iūkojās uz Pablo. Viņa raudzījās mulsu skatienu, un varēja likties, ka viņa redz Pablo pirmo reizi.

— Pēc Klibiķa, — viņa vēlreiz nomurmināja un atkal sāka skaļi raudāt.

— Jums taisnība, — teica Margerita. — Aizejiet un atvediet viņu. Tā būs labāk.

Pablo ielēja sev glāzē vīnu, atšķaidīja to ar aukstu ūdeni, izdzēra un devās prom.

Uz sliekšņa viņš atskatījās. Žanete aizvien vēl stīvi sēdēja savā krēslā. Viņa raudzījās uz durvīm telpas dziļumā un joprojām raudāja. Viņai aiz muguras, ar elkoņiem atbalstījusies pret galdu un saņēmusi galvu rokās, arī saimniece turpināja šņukstēt.

Vecā Margerita pamāja Pablo, it kā teikdama, lai viņš pasteidzas, un devās pie bufetes.

Pablo ļāva aizkaram aiz sevis aizvērties un bija viens žilbinošā saulē.

18

Pablo ilgi gāja, galvu nepaceldams. Viņš raudzījās vienīgi ceļa baltajā, saplaisājušajā klonā. Laiku pa laikam nogāzes sausajā zālē pazibēja kāda ķirzaka, un Pablo satrūkās.

Viņš apgāja ciemam apkārt ar līkumu un drīz vien sasniedza vietu, kur ceļš starp vīna dārziem sāk vīties augšup.

Tā viņš nonāca līdz trešajam pagriezienam. Tur viņš spēji apstājās, uzkāpa nogāzē un pārlaida skatienu līdzenumam. Tas mirguļoja saulē. Apvārsnis slīga dūmakā, un pakalni stiepās starp zemi un debesīm. Tie izskatījās pēc garas, kustīgas lentes, kas laiku pa laikam pacēlās kā liels, guļošs zvērs, kas mēģina ievilkt elpu.

Brīdi Pablo atcerējās saimnieka pēdējos aizsmakušos gārdzienus. Viņš redzēja saimnieka roku krampjaini kustamies un tveram segu.

Saule nomāca visu. No ielejas neatskanēja ne troksnītis. Tikai neapstrādātas zemes strēle, kas šķīra ceļu no vīna dārza, Pablo aiz muguras sprakšķēja saulē kā liels sārts. Šiem trokšņiem atsaucās circeņu čirkstēšana, tie tricināja spiedīgo, gandrīz neelpojamo gaisu.

Pablo tur bija apstājies tāpēc, ka zināja: ja viņš pacels galvu, ieleja pavērsies līdz pat dibenam. Viņš to ieraudzīja, un nekas nebija mainījies. Tagad pietiktu pakāpties vēl dažus soļus līdz pagrieziena galam vai arf pakāpties augšup pa nogāzi — un tad Pablo pavērtos visa ieleja no kalna pakājes līdz pat apvārsnim. Viņš redzētu ciemu, ko tagad vēl aizsedza vīnogulāji. Viņš redzētu arī ceļu. Vispirms ceļu, jo tas bija tālāk nekā ciems.

Pablo pagriezās ar seju pret kalnu, kas vienlaidus tiecās augšup līdz pat debesīm, kuras mirdzēja kā pulēts tērauds. Gaisma bija visur. Tā kļāvās pie zemes, ietīdama katru vīnstīgu, katru krūmu, katru vīnogulāju balsta mietu. Pablo ievilka elpu tik dziļi, ka sajuta karstumu ieplūstam visā ķermenī. Sviedru lāses no pieres ritēja pār vaigiem; viņš sajuta sāļumu uz lūpām. Viņš tā stāvēja ilgi. Tad atsāka ceļu un gāja cauri vīna dārziem.

Tagad viņš ieraudzīja visu plašumu. Un pirmajā acu uzmetienā viņam šķita, ka nekas nav mainījies.

Vēl labu laiku viņš vērīgi pētīja ceļu.

Ceļš bija gandrīz tāds pats kā citām dienām. Tikai uz zemes starp abām koku rindām vibrēja gaismu un ēnu plankumi. Tie trīsēja nemitīgā kustībā — tur nepārtrauktā straumē plūda tūkstošiem ceļinieku.

Tas bija viss, ko Pablo varēja saskatīt.

Viņš palūkojās arī uz ciema pusi.

Nekā.

Māju blīva gulēja diendusu saules kveldē. Starp karstumā nokaltušajiem jumtiem — baltas vai violetas ielas.

Pablo redzēja, kā pa jumta kori pastaigājas melns kaķis, kā tas pazūd aiz skursteņa, atkal parādās, nolec uz zemāka jumta un tad pagaist mansarda lodziņa melnumā.

Ap fermu klaiņoja vairākas vistas. Citas, nekustīgi satupušas šķūņa ēnā, izskatījās pēc gaiša plankuma.

Viņš vēlreiz palūkojās uz ceļu. Bezgalīgā kustība turpinājās, it kā mēģinādama aiznest uz ielejas dziļumu saules plankumus, kuri stūrgalvīgi palika savā vietā starp platānām. Ja labi ieklausījās, varēja sadzirdēt ļoti neskaidru dūkoņu, ko spēja pārtraukt pat kukaiņa sīkšana.

Līdzās ceļam saule joprojām svelmēja iemigušo zemi.

Pablo ar roku notrauca sviedrus no nosvīdušās pieres un turpināja ceļu.

Nonācis vīna dārzā, viņš kāpa augšup starp divām vīnogulāju rindām un pārlaida skatienu stādījumiem. Vecais kopš rīta bija krietni strādājis. Vairāk nekā puse vīnstīgu bija piesieta. Jaunie dzinumi nostiepti gar stieplēm un piesieti ar klūgām. Kad Pablo no vīnogulājiem izgāja līdzenā laukumiņā, viņš tūlīt ieraudzīja Klibiķi, kas sēdēja skābaržu birzs ēnā. Vecais pamāja ar roku.

— Es jau dzirdēju, ka tu kāp augšā, — viņš teica.

Pablo bija aizelsies. Viņš atlaidās zālē blakus vecajam

un noslaucīja seju.

— Ja tu šādā laikā kāp te augšā, tad man nekas nav jātaujā, — teica vecais.

Pablo palocīja galvu.

— Še, nodzeries!

Klibiķis pasniedza viņam slapjā dvielī ietītu blašķi. Pablo dzēra ilgi. Vīns vēl bija vēss.

— Vakarvakarā, — teica Klibiķis, — es pat neticēju, ka viņš nakti vēl nodzīvos. Vai sen jau nomira?

— Pirms kādām divām stundām.

— Un vai man būtu jāiet tev līdzi?

Pablo pastāstīja, ka galdnieks un pārējie aizgājuši.

— Ja es pareizi saprotu, mums jāuztaisa zārks?

— Tā ir...

Vecais nopūtās, noņēma naģeni, pakasīja balto pakausi un teica:

— Nabaga Lisjens, ja tā jāaiziet!

Ilgu laiku viņš klusēja, likdams somā azaida atliekas. No karstuma apdullis, Pablo raudzījās viņā, īstenībā nekā neredzēdams.

— Tas nekas, — teica vecais un piecēlās. — Daudz visvisādu amatu savā mūžā esmu piepratis, bet zārku taisīt man nekad vēl nav nācies. Taču koks paliek koks no iestādīšanas līdz nociršanai, tad to sagarina un apstrādā ...

Piepeši viņš apklusa, palūkojās uz ceļu un, dūres sažņaudzis, zobus dusmās sakodis, klusi teica:

— Ak dievs, kāda cūcība! Karš... Karš... Šī kara dēļ mums vairs nav tiesību pat mirušos apbedīt!

Joprojām vēl sēdēdams vecajam pie kājām, Pablo pacēla galvu. Šie vārdi bija viņu pamodinājuši. Ar vienu rāvienu viņš bija ārā no šīs zilās, miglainās pasaules, kur klīda baltas ēnas, no šī saules un sakarsušās zemes sapņa, kas viņu pussnaudā bija aijājis.

Karš. Mirušie. Tūkstošiem mirušo, kurus nekad nevarēs apglabāt. Mirušie, kurus pamazām vien sagrauzīs lie-tus, vējš un saule. Mirušie, kas paši sev izrakuši kapu degošā zemē.

— Vai nāksi? — jautāja vecais.

Pablo noskurinājās. Klibiķis jau kāpa lejā starp vīnogulāju rindām, vienā rokā turēdams grozu, otrā — zeltaini mirdzošas klūgas. Viņš soļoja ātri, un pītajā apvalkā ieliktā blašķe sitās viņam pret gurnu kā kareivja katliņš.

19

Saimnieka zārku viņi pabeidza septiņos vakarā. Tādu, kādam zārkam pēc visiem likumiem jābūt, viņi nevarēja uztaisīt. Tas sniedzās pāri viņu saprašanai. Sākumā, ielaizdams viņus galdnieka darbnīcā, mērs sacīja:

— Lietojiet rīkus, bet mašīnas neaiztieciet!

— Vari būt mierīgs, — atbildēja Klibiķis, — viss, kas attiecas uz tehniku ...

Vieni palikuši, viņi vispirms apstaigāja darbnīcu. Pie sienām un plauktos bija sarindots daudz darbarīku.

— Tas viss ir pārāk sarežģīti, — secināja vecais. — Es domāju, ka būs labāk, ja mēs paņemsim dēļus un naglas, cik mums vajag, bet zārku tikpat labi varam uztaisīt mājās.

Un tā visu pēcpusdienu viņi strādāja pie vecā, ļodzīgā skrūvsola, kas bija iznests nojumē. Pīles gulēja lokā dažu soļu attālumā un šķībi skatījās viņos, nepārtraukdamas uzglūnēt zilajām mušām, kuras aprija, ja tās pielaidās pietiekami tuvu. Saimniece vairākkārt atnesa viņiem svaigu vīnu. Viņa vairs neraudāja. Tikai acis viņai bija sasarkušas un sejā noguruma pēdas.

— Vai domājat, ka jums kaut kas iznāks? — viņa jautāja.

— Jāiznāk, — atbildēja vecais.

Nu darbs bija pabeigts. Viņi bija izurbuši caurumus un pieskrūvējuši vāku. Viņi negribēja dzīt vākā naglas, kad mironis būs jau iezārkots.

Pablo dažus soļus atkāpās. Saule jau bija zemu un iespīdēja līdz pat nojumes galam, iekrāsodama dzeltenu balto koka zārku.

— Galu galā, — teica Pablo, — tā ir tikai kaste.

Arī vecais atkāpās. Viņš nevarīgi noplātīja rokas un nopūtās.

— Ko varējām, to darījām. Ko tu gribi, labāk' tāds nekā nekāds. Un zini, Lisjens nebija no tiem, kam patīk greznība. Esmu pārliecināts, ka viņam tas liktos ļoti labs.

Pablo paskatījās uz veco, kas atkal grieza vaļā skrūves. Vecais nejokoja. Viņš no sirds bija pārliecināts, ka saimnieks par savu zārku priecātos.

— Bet vai tomēr nevajadzētu uzlikt virsū krustu? — jautāja Pablo.

Taču vecais, liekas, domāja tikai par saimnieku.

— Nu, zini, viņš un krusts!

— Tas jau būtu galvenokārt saimnieces dēļ. Un tad tas vairāk izskatītos pēc zārka.

Viņi sameklēja divus nomaļus. Vecais tos gludi noēvelēja, garāko pienagloja pie vāka, otru pārzāģēja vidū pušu un piesita katrā pusē, lai iznāktu krusta šķērsis.

— Taisnība, tā izskatās labāk, — viņš noteica.

Viņi nolika rīkus zem skrūvsola, un Pablo uzcēla kasti plecos, bet vecais paņēma vāku. Nonācis pie mājas stūra, Pablo atslēja kasti pret sienu.

— Mazliet pagaidiet.

Viņš aizgāja uz virtuvi.

— Gatavs ir, — viņš teica, pavēris durvju aizkaru.

Vecā Margerita pamirkšķināja ar aci. Viņa bija viena

ar Žaneti, kura galu galā bija pārstājusi raudāt, bet sēdēja sastingusi kā akmens tēls.

— Iesim, Žanete, paņem grozu, pabarosim trušus.

Vecā paķēra katliņu ar barību. Mazā paņēma kurvi ar

mizām, un abas aizgāja. Pablo ar zīmēm rādīja vecajai, no kuras puses lai viņas iet apkārt mājai, un, kad viņas bija aizgājušas, atgriezās pie Klibiķa.

— Viss kārtībā, varam iet.

— Nabaga Žanete, — nopūtās vecais, pirms devās tālāk.

Augšā viņus gaidīja saimniece.

— Atnāks mērs, tad varēsim iezārkot.

— Un mācītājs? — jautāja Pablo.

— Viņš bija atnācis divas reizes, tagad ieradīsies ap astoņiem.

— Ko tad darīsim, vai gaidīsim?

Saimniece vilcinājās. Viņa paskatījās uz Pablo, uz veco, tad uz kasti.

— Nekāds skaistais jau nav, — atvainojās Klibiķis. — Bet ko lai dara, tas nav mūsu amats.

— Таг ir karš, — vienkārši atbildēja saimniece.

Vēl kādu brīdi viņa klusēja, tad, pametusi skatienu uz mirušo, klusi jautāja:

— Vai jums neliekas, ka jau jūtama smaka?

— Jā, — atbildēja Pablo, — tādā karstumā tas sākas ātri.

— Tad labāk liksim viņu zārkā tūlīt un uzliksim virsū vāku, tikai nepieskrūvēsim.

Saimniece atvēra skapi un paņēma no veļas kaudzītes lielu palagu. Viņa to atlocīja.

— Viņa māte tos izšuva uz mūsu kāzām, — saimniece teica.

Pablo redzēja divus sarežģīti izvītus, ar maziem ziediņiem izgreznotus burtus. Palags patīkami smaržoja pēc kaltētiem augiem.

Kamēr viņi tina mirušo līķautā, saimniece vairākas reizes iešņukstējās; kad vāks bija uzlikts un kaste novietota istabas vidū uz četriem krēsliem, viņa vairs neraudāja.

Tagad, kad viss bija izdarīts, viņi palika krēslainajā telpā, noraudzīdamies uz zārku. Pēc brīža Pablo pagriezās pret veco. Klibiķis pacēla galvu, un viņa baltais pakausis vīdēja tumsā kā gaišs plankums. Likās, ka viņš ai skatienu jautā Pablo, kas tagad darāms. Tā kā Pablo nekustējās, vecais no jauna pievērsās zārkam un stipri trīcošā balsī nomurmināja:

— Nabaga Lisjen, tev nebūs tādas bēres, kādas tu esi pelnījis. Zini, mēs darām visu, ko varam. Bet tas ir no sirds... Tas ir no sirds.

Pablo likās, ka vecais apraudāsies. Viņš raudzījās uz Klibiķi. Vecā vīra zods drebēja. Taču, novērsis skatienu no zārka, viņš teica saimniecei:

— Tā, man liekas, ka nu ir izdarīts viss, ko pašlaik varēja darīt. Tagad saule norietējusi, un vajadzētu mazliet atvērt logu un kaut ko sagatavot bērēm.

Pirmās palika vāķēt divas ciema sievas un vecā Margerita, bet saimniece, Klibiķis un Pablo gāja atpūsties.

Margerita viņus uzmodināja divos no rīta. Precīzs kā vienmēr, Klibiķis jau bija atnācis. Trīs sievietes vēlreiz apslacīja zārku ar svētīto ūdeni un tad klusēdamas aizgāja.

— Es uzsildīju kafiju, — Margerita aiziedama noteica.

Saimniece paņēma trīs glāzes no trauku žāvētāja,

Pablo atnesa cukuru no bufetes. Viņi izdzēra kafiju un ilgi sēdēja klusēdami, atbalstījušies ar elkoņiem pret galdu. Durvis bija vaļā, un laiku pa laikam nakts vēsma pacēla aizkaru un virtuvē ieplūda spirgts gaiss.

Viņi bija norunājuši pie nelaiķa nesēdēt. Tikai apmēram ik pēc stundas ceturkšņa viens no viņiem piecēlās un lēnām uzkāpa pa trepēm. Pirmā gāja saimniece, pēc tam Klibiķis. Augšā viņi palika tikai dažas minūtes.

Beidzot bija pienākusi Pablo kārta. Viņš piecēlās un klusi uzgāja augšā. Piegājis pie zārka, ko apgaismoja pa pusei izdegušas sveces drebošā liesma, viņš pārmeta krustu ar svētītajā ūdenī iemērktu samšita zariņu un ilgi stāvēja nekustēdamies. Logs bija atstāts līdz galam vaļā, slēģi pievērti. Ap sveces liesmu lidinājās vairāki naktstauriņi.

Pa pavērtajiem slēģiem istabā ieplūda dobja rūkoņa. Pablo piegāja pie loga un ieklausījās. Dārdoņa turpinājās tikpat lēni, visu laiku vienā ritmā. Pablo nokāpa lejā un apsēdās savā vietā. Paraudzījies pārējos, viņš teica:

— Pa ceļu visu laiku brauc mašīnas.

— Jā, — atbildēja saimniece. — Margerita man stāstīja, ka šodien vēl daudzi ciemnieki aizgājuši. Liekas, kopš vakardienas boši ir Parīzē.

— Kā apgalvoja Noēmija, viens kareivis viņai sacījis, ka tie jau šonakt būšot Bezansonā.

— Vai te iet garām daudz kareivju? — jautāja saimniece.

— Liekas, diezgan daudz, — teica vecais. — Bet tu jau zini, ka es neesmu bijis skatīties.

— Kaut es vismaz zinātu, kur viņš ir!

Saimniece to pateica ļoti ātri, un pēdējie vārdi noslāpa nevaldāmās elsās.

— Kaut tikai, — viņa atsāka, — kaut tikai es varētu uzzināt!

Noliekusi galvu uz kopā saliktajām rokām, viņa sāka klusi raudāt, smagas nopūtas_ kratīja visu viņas augumu un lika drebēt divām melnam, uz deniņiem atrisušam matu šķipsnām.

Pamazām vien saimnieces bēdas norima. Kādu laiku viņi runājās. Klibiķis sāka stāstīt, ka vīnogulāji ir labi saauguši, bet ik reizi, kad kāds mēģināja uzsākt sarunu, tā apsīka. Visi trīs izjuta nepieciešamību kaut ko teikt, bet nespēja atrast vārdus. Klibiķis, tā sēdēdams, vairākkārt iesnaudās.

— Jums vajadzētu iet atgulties manā gultā, — teica Pablo.

Bet vecais par to negribēja ne dzirdēt. Divas reizes viņš izgāja laukā paelpot svaigu gaisu. Trešo reizi Pablo viņam piebiedrojās. Viņi aizgāja līdz ceļam, atspiedās pret žoga mūri, un Pablo uztina cigareti. Vecais darīja tāpat, un viņi sāka tumsā smēķēt.

— Brauc un brauc, — pēc brīža Klibiķis sacīja.

Rūkoņa uz ceļa turpinājās. Pablo mēģināja nedomāt

par bēgšanas ainām, kas viņam uzmācās kopš šīs bezgalīgās vāķēšanas sākuma. Viņš atkal redzēja robežu, sievietes, bērnus. Badu. Ievainotos. Un mirušos. Mirušos, kurus ietina segās un kuri palika turpat ceļmalā. Puskailus miroņus, ar galvu iekritušus grāvju dubļos. Izkaltušus un piepūtušos miroņus un vēl tādus, kas likās gatavi celties un iet tālāk. Un vēl citus, kuri turpināja soļot, ķerdamies pie dzīvajiem. Tiem patiesi bija miroņu sejas, vienīgi acīs joprojām jautās dzīvība. Bet, tiklīdz viņu acis izdzisa un viņus nolika ceļmalā, uzreiz kļuva skaidrs, ka īstenībā viņi jau sen ir miruši. Viņus karš bija nevis ar tiešu triecienu nonāvējis, bet gan lēnām sagrauzis, nodeldējis, iztukšojis.

Šajā jūklī neviens īsti nezināja, kur beidzas dzīve un kur sākas nāve. Bija daudz dzīvo, kas gulēja starp mirušajiem un kurus pameta ceļā; un bija miroņi, kurus stūrgalvīgi balstīja un vilka sev līdzi.

— Diena laikam nav vairs tālu, — teica Klibiķis.

— Jā, pulkstenis droši vien ir trīs.

Izsmēķējuši cigaretes, viņi atgriezās virtuvē. Saimniece bija nokāpusi no augšistabas.

— Vai gribat vēl iedzert kafiju? — viņa jautāja.

Vīrieši apstiprinoši pamāja, un saimniece tikko bija

paspējusi to ieliet, kad uz pagalma akmeņiem noklaudzēja soļi. Viņi saskatījās. Neviens nekustējās. Saimniece turēja kafijkannu, un viņas roka drebēja.

— Tas ir mērs, — sacīja Klibiķis, kad soļi skanēja pavisam tuvu.

Viņi nopūtās, un saimniece nolika kafijkannu uz galda. Ienāca mērs. Viņš bija aizelsies un sasarcis. Un jau no sliekšņa viņš sauca:

— Bosi ir Poliņī! ... Man tikko zvanīja!

Tā kā neviens neatbildēja, viņš atkārtoja:

— Poliņī! Tas nozīmē, ka te viņi var būt pēc dažām stundām!

— Kas tad tev zvanīja? — jautāja Klibiķis.

Mērs aizsvilās dusmās un žestikulēdams kliedza:

— Kā lai es to zinu? Kaut kāds virsnieks. Un turklāt tam nav nozīmes. Galvenais ir nepieļaut, ka viņi noposta ciemu.

— Labi, bet ko tad mēs tur varam līdzēt? — balsi nepaceldams, jautāja Klibiķis.

Mērs paskatījās uz saimnieci, tad uz Pablo.

— Viņi nedrīkst viņu atrast šeit.

— Kāpēc tad ne? — Pablo jautāja.

Mērs atkal sāka kliegt, mētādams pa gaisu īsās, resnās rokas.

— Kā jūs nesaprotat! Mīļais dievs, varētu domāt, ka jūs nezināt, kā viņi sadziedājušies ar Franko! Ja viņi pie mums atradīs spāņu republikāni, viņi var visu nopostīt un pielaist ciemam uguni no visiem stūriem!

— Bet viņi taču nezina, kas es esmu, — Pablo ieteicās.

Likās, ka mērs drusku apjūk. Taču, kliegdams vēl skaļāk, viņš turpināja:

— Tas neko nenozīmē, jums jāiet prom. Viņi var to uzzināt. Es negribu riskēt ar visu ciema iedzīvotāju dzīvībām. Jums vajag tikai pievienoties tiem, kas iet pa ceļu. Gan jau atradīsiet kādu mašīnu, kas jūs paņems. Tur ir pustukšu mašīnu, cik tik uziet!

Viņi ļāva mēram izkliegties. Kad viņš beidza, Klibiķ-tēvs vēl brīdi pagaidīja, tad jautāja:

— Vai ir kāds, kas palīdzēs apglabāt?

— Ir Džuno, kas jau vakarvakarā izraka kapu. Un es arī iešu palīgā.

— Ceru, ka arī mācītājs varēs mums palīdzēt?

— Droši vien.

Saimniece šķita diezgan mierīga. Viņa piecēlās, piegāja pie bufetes, paņēma tasi un nolika to mēram priekšā.

— Jūs droši vien gribēsiet iedzert mazliet kafijas, — viņa teica.

Mērs apsēdās, izvilka kabatlakatu un ilgi slaucīja tuklo seju. Beidzis slaucīt, viņš jau mierīgā tonī vērsās pie Pablo:

— Ticiet man, esmu pārliecināts, ka arī jums būs labāk, ja iesiet prom. Palikšana ir pārāk liels risks. Nav prātīgi izaicināt nelaimi, tā jau tāpat min uz papēžiem.

— Es iešu prom, ja jūs uzstājat, — sacīja Pablo,

— Bet. ne pirms apbedīšanas.

Mērs atkal pacēla balsi:

— Bet es taču jums sacīju — ja neviens viņus neapturēs, viņi var būt klāt pēc pāris stundām!

Klibiķis pasmīnēja.

— Kāpēc tad tu tagad gribi, lai viņus aptur?

Saimniece bija ielējusi kafiju.

— Dzeriet, tā nav sevišķi silta, — viņa teica.

— Es aiziešu pēc apbedīšanas, — atkārtoja Pablo.

— Tad viņš jāapbedī tūlīt, — sacīja mērs. — Gaidīt vairs nedrīkst, citādi jūs vairs netiksiet prom.

— Tādā stundā nevienu neapglabā, — iebilda vecais,

— tam nav nekādas jēgas.

Mērs uzsita ar dūri pa galdu.

— Vai tad karam, — viņš brēca, — ir kāda jēga? Un laisties lapās, kā viņi visi to dara, — tam ir jēga? No trīssimt četrdesmit sešiem iedzīvotājiem palikuši piecdesmit, it kā būtu pienācis pasaules gals. Vai tam visam ir kāda jēga?

Pārējie nebija ne pakustējušies. Vecais vēlreiz ļāva iestāties klusumam, tad joprojām mierīgi paskaidroja:

— Vispirms — ja nu kaut kam nav gluži nekādas jēgas, tad tā ir tava aurošana mājā, kur guļ mironis. Un tu te vaimanā par tiem, kas aizbēguši, bet pats esi atnācis, lai dzītu prom Pablo. Es to nesaprotu.

Mērs palocīja galvu, it kā gribētu sacīt: «Es atsakos jums to izskaidrot. Jūs to nekad nespēsiet saprast.» Bet Pablo jau skaidroja:

— Ja labi padomā, varbūt nemaz nebūtu par ļaunu apbedīt tūlīt, tiklīdz atausīs gaisma. Ja nu tomēr vēlāk kaut kas notiek, tad viss jau būs kārtībā.

Liekas, mērs nomierinājās.

— Tā patiešām vajag darīt, — viņš sacīja. — Es iešu brīdināt mācītāju.

Viņš piecēlās un aiziedams sacīja Pablo:

— Saprotiet, es jau neprasu, lai jūs aizietu nezin cik tālu. Galvenais — atstājiet ciemu. Kad redzēsim, kas un kā, izdomāsim, ko varam darīt.

Kad viņš bija prom, vecais noņurdēja:

— Kā tad, tu aiziesi uz citu ciemu, un tad citam būs mēsli, tikai ne viņam.

Pablo vienīgi paraustīja plecus. Līdz šim brīdim viņš nebija jutis ne vismazāko nogurumu. Bet tagad tas pārņēma visu viņa ķermeni. Viņš bija noguris, ļoti noguris, un galvā drūzmējās vesels spiets satraucošu bēgšanas ainu.

— Vai jums patiešām liekas, ka palikšana ir tik liels risks? — jautāja saimniece.

Vecais kādu brīdi lūkojās viņā, tad noskaldīja:

— Vai tu arī gribi iet prom? Bet, ja viss turpināsies tāpat kā līdz šim, nepaies ne nedēļa, kad karš būs beidzies. Un, ja tā būs, mēs varbūt ciemā neredzēsim nevienu vācieti... Mēs esam nost no ceļa, ko tad viņi, pēc tavām domām, varētu te darīt? Viņus interesē lielas pilsētas.

— To nevar zināt, tik daudz ko stāsta. Runā, ka viņi esot tīrie mežoņi.

— Paklausies, Žermēna, labākais paņēmiens, kā atstāt savu māju izlaupīšanai, ir to pamest. Esmu drošs, ka, iedami uz priekšu tādā ātrumā, viņi nevar nodoties izpriecām un ielūkoties katrā pagrabā. Tu vari būt mierīga.

Vecais uz brīdi apklusa, tad, iedams uz durvju pusi, atsāka:

— Ja tu vēl tagad gribi bēgt, es tev to neliegšu.

Piegājis pie durvīm, viņš pacēla aizkaru un pagriezās

pret Pablo.

— Vai tu nāksi? — viņš jautāja. — Ja negribam zaudēt laiku, vajag ar skrāpi notīrīt Melni un sagatavot ratus.

Viņi abi izgāja ārā. Virs pakalna jau svīda gaisma.

— Saproti, — skaidroja Klibiķis, — pietiek jau ar to, ka nevar sarīkot pienācīgas bēres, vajag vismaz nosukāt Melni un drusku notīrīt ratus.

— Kurus ņemt?

— Domāju, veco līnijdrošku. Ja to notīrīs, tā tomēr izskatīsies cienīgāk nekā zemainie darba rati.

— Vai jūs domājat, ka tā derēs?

— Jā, kad aizmugurē noņems sēdekli, garuma pietiks.

Lai tiktu klāt līnijdroškai, kas atradās pašā piedarba galā, vajadzēja novilkt sānis abus pārējos ratus. Kad tā bija izvilkta pagalma vidū, Pablo paņēma slotu un noslaucīja drošku, bet Klibiķis izveda no staļļa ķēvi un sāka to sukāt.

Diena jau bija uzaususi, bet saules vēl nebija. Та bija pavisam tuvu, gatava liet savu gaismu.

Kad vecais bija darbu pabeidzis, viņš dažus soļus atkāpās. Viņš apskatīja ķēvi, kuras spalva spīdēja. Viņš palūkojās arī uz noplukušo drošku, no kuras Pablo bija notraucis zirnekļu tīklus.

— Zini, man liekas — tā aiziet no dzīves, kad tevi ved paša zirgs stundā, kad mēdz doties uz vīna dārzu, — tas nemaz nav tik slikti. Lieli godi nevienu no miroņiem nav uzcēluši, bet ģimenei maksājuši dažu labu sū, un tas ir viss.

Drīz ieradās mērs kopā ar mācītāju, kas nebija varējis atrast nevienu kora bērnu un pats nesa krustu. Dažus soļus aiz viņiem nāca divas ciema sievas; viena nesa spaini ar svētīto ūdeni un slacekli, otra — kvēpināmo trauku.

— Sākumā es gribēju pasaukt veco Margeritu, — viena no sievietēm ienākdama sacīja, — bet zināju, ka viņa bijusi vāķēt, tāpēc nodomāju, ka vecajai vajag ļaut izgulēties, un tālab neiedrošinājos viņu modināt.

— Jūs darījāt pareizi, — sacīja saimniece.

Kādu brīdi neviens nerunāja. Visi skatījās cits uz citu, gaidīdami kādu pavēli. Pirmais sakustējās mācītājs. Nolicis krustu virtuves kaktā, viņš devās uz durvīm telpas dziļumā. Mācītājs bija apmēram četrdesmit gadus vecs, mazs, bakurētains cilvēks.

— Nāciet, — viņš teica.

Vīrieši viņam sekoja.

— Netaisiet pārāk lielu troksni, — palūdza saimniece.

— Ja mazā pamodīsies, tas būs kaut kas briesmīgs.

Viņi lēni kāpa augšā pa trepēm. Istabā logs bija vaļā,

bet slēģi pievērti, un pa tiem iekļuva tikai vājš gaismas stars. Svece bija gandrīz izdegusi.

— Labāk vajag taisīt slēģus vaļā, tad mēs nesacelsim tik lielu troksni, — teica mācītājs.

Viņš svētīja zārku un nopūta sveci, bet Pablo klusi atgrūda vaļā slēģus.

— Lejā varam nest tikai pa diviem, — sacīja mērs,

— kāpnes ir pārāk šauras.

— Labi, — teica mācītājs, — lai lielais ņem priekšgalu, es celšu no aizmugures.

To sacīdams, viņš norādīja uz Pablo. Pablo saņēma zārka kājgali un kāpās atpakaļ uz durvju pusi. Kāpnēs viņiem gāja ļoti grūti. Pablo juta, ka koks rokās slīd. Zārkam nebija ne rokturu, ne apmaļu, aiz kurām varētu aizķert. Pablo nodomāja, ka nemaz nevajadzēja dēļus tik kārtīgi noēvelēt.

Kad viņi bija tikuši lejā, citi varēja nākt talkā, un iecelt zārku ratos vairs nebija tik grūti.

Pie durvīm, stāvēdamas katra savā pusē šņukstošajai saimniecei, viņu darbā noskatījās divas sievas.

Saimniece nebija pārģērbusies. Viņa bija tikai noņēmusi priekšautu un apsējusi ap galvu zīda lakatu. Arī abām pārējām sievietēm ap galvu bija melni lakati.

— Kurš būs braucējs? — jautāja mācītājs.

— Es, — atbildēja Klibiķis.

— Vai jūs, mēra kungs, nevarētu nest krustu? — jautāja mācītājs.

Mērs atgriezās virtuvē un iznāca no tās ar krustu rokā.

— Jūs varētu ņemt kvēpināmo trauku, — garīdznieks teica Pablo, — svētīto ūdeni mēs ieliksim ratos.

Viņš pasniedza spaini Klibiķim, kas jau bija ierīkojies uz sēdekļa.

— Uzmaniet, lai neapgāžas, — viņš sacīja.

— Nē, — Klibiķis atbildēja, — es nolikšu to sev priekšā un pieturēšu ar kājām.

Garīdznieks sāka iet. Viņam blakus soļoja mērs un Pablo. Mācītājs skaitīja lūgsnas. Bija nolemts iet tieši uz kapiem, lai ietaupītu laiku.

— Es lūgšu jūs noturēt misi kādu citu dienu, — bija teikusi saimniece.

Nepilnās piecās minūtēs viņi sasniedza kapsētu. Tās vecākajā daļā atradās kaps, kur jau bija apglabāti saimnieka vecāki. Kad viņi iegāja pa kapsētas vārtiem, Pablo atcerējās savu ierašanās dienu un iedomājās par En-riki — kur gan tagad viņš varētu būt? Pāri kapu kopiņām viņš raudzījās uz līdzenumu. Lai no šejienes nokļūtu līdz ceļam, bija jāšķērso tikai divas nolaidenas pļavas, strauts, vēl divas pļavas un pie ceļa — tīrums. Skaidri varēja sadzirdēt motoru troksni. Pablo paskatījās pa krustu starpām. Kolonna lēnām virzījās uz priekšu. Tur bija visdažādāko mārku mašīnas un daudz kājāmgājēju. Ceļmalas grāvjos gulēja cilvēki, kas tur acīmredzot bija pavadījuši nakti. Mazliet tālāk vēl citi sēdēja pie uguns* kura. Pablo atkal bija jādomā par mirušajiem. Mazāk uz to mudināja tie, kas gulēja zālē, vairāk — tie, kuri sēdēja pie uguns. Pablo domāja par nāves saltumu. Par saltumu, kas apņem pirms nāves un brīdina nolemtos.

Viņi nolika kasti zemē pie tikko izraktā kapa, un Klibiķis paveda Melni dažus soļus sānis.

— Vai kaprača nav? — mācītājs jautāja.

— Es nezinu, — mērs atbildēja, — viņš solījās atnākt. Bet es redzu, ka virves jau ir te; viņš droši vien ir kaut kur tepat tuvumā.

Mācītājs nolika spaini un slacekli pie kapa.

— Ja skaidri nezinām, gaidīt nevaram, — viņš teica.

— Vai tad mēs bez viņa patiešām nevaram iztikt? — vaicāja Klibiķis.

— Droši vien varam, pa četriem galā tiksim.

Viņi pabāza virves zem zārka un nolaida to bedrē. Kad virves bija izvilktas, mācītājs vēlreiz svētīja zārku, noskaitīja lūgsnas un pasniedza slacekli saimniecei. Visi pēc kārtas apslacīja zārku ar svētīto ūdeni. Drīz ceremonija bija galā. Visi kaut ko gaidīja; mērs uzlika galvā cepuri un jautāja:

— Vai jūs varētu iztikt bez manis? Man vajadzētu iet atpakaļ uz mēriju. Tagad telefons vairs nedarbojas; neko nevar zināt, varbūt es tur esmu vajadzīgs.

Kapracis bija atstājis lāpstu un cērti pie kapa.

— Ja varētu dabūt vēl divas lāpstas, pa trim mēs to izdarītu ātri, — teica mācītājs.

— Nāciet, pieliekamajā vajadzētu būt, — teica mērs.

Viņš pagāja dažus soļus, tad pagriezās atpakaļ un paskatījās uz Pablo.

— Tātad mēs esam vienojušies, jūs man devāt vārdu. Tiklīdz pabeigsiet, iesiet prom, vai ne?

— Kā jau norunājām, — atbildēja Pablo.

Mācītājs sekoja mēram un drīz vien atgriezās ar divām lāpstām.

— Sievietēm vajag iet mājās, — viņš teica.

Saimniece skaļi raudāja. Viņa piegāja pie Pablo.

— Ko jūs darīsiet, — viņa jautāja, — vai iesiet prom?

— Es viņam to apsolīju.

— Ko tas viss nozīmē? — jautāja mācītājs.

Pablo paskaidroja, par ko mērs nobažījies.

— Man liekas, tās ir tikai viņa iedomas, — teica mācītājs. — Esmu darījis visu, lai ļaudis neietu prom, un, ja visi būtu rīkojušies tā kā es, tad tādas lietas ne* būtu notikušas.

Viņš norādīja ar roku uz ceļa pusi.

— Tas jau būtu gan labi, — teica viena no sievietēm,

— bet jādomā par jaunajiem. Stāsta briesmu lietas!

— Patiešām — stāsta pārāk daudz. Es domāju, ka vislabāk ir palikt savās mājās. Galu galā pat jaunajiem tagad ir par vēlu kaut kur iet. Kurp tad viņi lai dodas? Uz Būru, uz Lionu vai vēl tālāk? Un jūs domājat, ka tas viņus var pasargāt no briesmām!

— Jā, — iebilda saimniece, — bet ko tad lai dara?

— Es atgriezīšos mājās, — teica viena no sievietēm.

— Mans dēls ar sievu un meitiņu vakar aizgāja. Es savākšu mantiņas un iešu uz Žerīžas ielejas mežiem. Viņi taču netaisās mani tur meklēt.

Viņa aizgāja, un otra sieviete klusēdama viņai sekoja. Pablo paskatījās uz vaļējo kapu, paņēma lāpstu un piegāja pie smilšu kaudzes.

— Tātad — kā būs? — vēlreiz jautāja saimniece, un viņas balss iedrebējās. — Jūs dosities projām? Tas ir izlemts?

Pablo bezpalīdzīgi iepleta rokas.

— Paklausieties, — mācītājs teica, — jūs esat solījis, un es saprotu, ka tāpēc gribat iet prom. Bet tad dariet tā kā tā sieviete — kāpiet augšā mežos un, tiklīdz varat, nāciet atpakaļ uz ciemu. Bet nekādā gadījumā nedariet muļķības un nemetieties iekšā tajā jūklī. Tas būtu labākais līdzeklis vēl pavairot vispārējo paniku. Turklāt tas neko nelīdz. To vēl var saprast, ka glābušies tie no ziemeļu apgabaliem, bet nu jau puse valsts iedzīvotāju ir sadzinušies dienvidos. Vai nu karš beigsies, vai arī būs liela kauja kaut kur tālāk uz dienvidiem, un tad visi šie civilisti kareivjiem var būt tikai par traucēkli. Es domāju, ka prātīgākais ir nejaukties iekšā tajā barā.

— Labi, — teica saimniece, — es iešu mājās. Baidos, ka mazā var pamosties.

— Ņem līdzi Melni, viņa te vairs nav vajadzīga, — sacīja vecais.

Viņa paņēma ķēvi aiz pavadas, un Pablo brīdi noraudzījās, kā viņa aiziet.

Saule bija uzlēkusi un lēja savu gaismu pāri pakalnam, ietverdama pajūgu zelta ielokā.

Kad viri bēra ciet kapu, pāri pārlidoja trīs lidmašīnas.

Vispirms pakalna pusē nogranda drausmīgs troksnis, kas vienā mirklī uzvēlās uz pleciem un lika noliekt galvu. Kad grandoņa apklusa, viņi paskatījās uz ieleju. Lidmašīnas lidoja virs ceļa tā, it kā gribētu ar pelēko spārnu galiem nolauzt kokus.

Trīs vīri palūkojās cits citā un atkal ķērās pie darba.

Pablo strādāja klusēdams tāpat kā pārējie. Tomēr brīdī, kad pār pakalnu nogranda lidmašīnas rūkoņa, viņš juta, ka visu augumu pārklāj ledaini sviedri. Mirkli viņš iedomājās par bedri, kas vēl bija pietiekami dziļa. Viņam vajadzēja saņemt sevi rokās, lai neiešļūktu tajā. Drausmīgais troksnis ietriecās viņā kā lode un pārņēma savā varā katru ķermeņa audu. Tas samilza augumā tāpat kā visā telpā starp debesīm un līdzenumu.

Viņam šis troksnis bija kā inde. Šo indi radīja miers, kas viņā vēl nebija izsīcis, tāpat kā rīts rada klusumu.

Tagad Pablo cieši satvēra lāpstas kātu. Viņa sažņaugtās rokas drebēja. Viņš sāka strādāt ātrāk. Un sviedri joprojām plūda aumaļām.

Pagāja vēl dažas minūtes, un lidmašīnas rūkoņa apklusa, un tad viņi sadzirdēja sprādzienu atbalsis, kas dārdēja pār līdzenumu. Viņi mēģināja kaut ko saskatīt, bet neko neparastu neredzēja.

— Redziet nu, — mācītājs teica, — visvairāk riskē tie, kas ir uz ceļa.

Kad kaps bija aizbērts, viņi gāja prom. Pie mājām mācītājs paņēma krustu un kvēpināmo trauku, ko līdz tam bija nesuši vecais un Pablo, un viens pats turpināja ceļu uz ciemu.

Pablo un Klibiķis iegāja pagalmā. Melne joprojām bija iejūgta, un rati stāvēja pie virtuves durvīm. Piegājuši tuvāk, viņi ieraudzīja ratos saliktu veļu un katlus. Viņi saskatījās, bet saimniece pa augšstāva logu jau sauca:

— Kāpiet augšā, nāciet man palīgā!

Iedami cauri virtuvei, viņi ieraudzīja Žaneti, kas ēda zupu no šķīvja. Arī viņiem bija nolikti šķīvji. Saimniece bija istabā. Uz naktsgaldiņa joprojām stāvēja svece un apakštase ar samšita zariņu. Skapis bija līdz galam vaļā, un saimniece ņēma no tā ārā veļas kaudzītes un lika tās uz segas, kas bija izklāta uz grīdas.

— Ko tu te dari? — vecais jautāja.

— Pats redzat, saiņoju, ko ņemt līdzi.

— Vai jūs patiešām taisāties braukt projām? — jau tā ja Pablo.

— Protams. Vai tad jūs nedzirdējāt, kā krita bumbas? Ja viņi sāk bombardēt, vai lai es te sēžu un gaidu savu nāvi?

— Bet uz kurieni tu taisies iet? — jautāja vecais. — Tu taču labi redzi, ka bombardē tieši ceļus un pilsētas. Esmu pārliecināts, ka tās bumbas, kuras tur sprāga, nometa uz Būru.

— Un kas jums ir sacījis, ka viņi nesagraus arī ciemu? Kāds kareivis, kas nācis no ziemeļiem, Melānijai Bušo stāstījis, ka ziemeļos viņi nodedzinājuši it visu Kilometriem tālu nav palikusi neviena māja. Pat attālas fermas nav saudzētas.

— Un tu domā, ka tālu tiksi pa ceļiem, kas tik pilni ļaužu?

— Es nemaz nedomāju braukt pa ceļu, es kāpšu augšā mežos. Tagad jau par vēlu bēgt prom.

Brīdi klusējusi, viņa pamāja uz gultu, kurā vēl bija saglabājusies saimnieka ķermeņa atstāta iedobe, un aizžņaugtā balsī teica:

— Ja viņš nebūtu bijis tāds, mēs jau sen būtu tālu prom.

Saimniece izņēma no skapja vēl divas veļas kaudzītes, nolika tās uz segas un nikni norīkoja:

— Ņemiet to visu un nesiet lejā uz ratiem, pēc tam nāciet pēc matračiem.

Nokāpis lejā, Pablo ierāpās ratos, lai sakārtotu kravu.

— Paliec, kur tu esi, matračus mēs tev padosim pa logu. Kas par postu to visu redzēt, kas par postu!

Vajadzēja saimnieci apturēt. Viņa bija satraukusies, gribēja visu paņemt līdzi un bija gatava izvandīt māju no viena gala līdz otram. Galu galā vecais pārskaitās.

— Tu esi pilnīgi kā prātu zaudējusi, — viņš sacīja. — Vai tad nezini, ka tev ir tikai viena ķēve un vieni rati? Tā nav ore ar diviem pāriem vēršu priekšā. Ja gribi nobraukt pārsimt metru un visu pamest ceļmalā, tad dari, kā zini.

Saimniece bija kā sajukusi. Pārvērstu seju, izspūrušiem matiem viņa skraidīja no istabas istabā, te kādu lietu paņemdama, te to citā vietā nomezdama.

— Paklausies, — teica Klibiķis, — ja bosi ienāks tavā mājā, viņiem atliks tikai atvērt durvis. Ieraudzījuši te tādu jūkli, viņi nodomās, ka kāds jau te bijis un visu izlaupījis, un viņi muks prom.

Saimniece neizturēja sasprindzinājumu, viņa atkrita krēslā un sāka raudāt. Pablo piegāja viņai klāt.

— Saimniec, — viņš klusi teica, — ja jūs gribat braukt prom, gaidīt vairs nedrīkst.

Vecais apsēdās viņai blakus un sāka runāt lēnā, klusā balsī.

— Paklausies, ko vajag darīt, — viņš teica. — Manā būdā nekas nav sargājams; tu man atstāsi atslēgas, un es iekārtošos te. Ja viņi atnāk, viņi nedrīkst atrast māju tukšu.

Saimniece beidza raudāt. Asaras nenoslaucījusi, viņa raudzījās vecajā un māja ar galvu.

— Kāpēc jūs uzņematies tādu risku? — jautāja Pablo.

Vecais smaidīdams atbildēja:

— Ar ko tad es riskēju? Tādu veci kā mani neviens neaiztiks, esi drošs. Jūs mani atstājiet, bet uz Žerīžas mežiem neejiet. Nav vērts mērot tādu gabalu, un uz tā ceļa var satikt ari vāciešus.

— Bet kur tad lai mēs ejam?

— Uz Brilī. Tiesa, ceļš tur pa pusei aizaudzis ar kazenājiem, bet ar vieglajiem ratiem jums vajadzētu tikt cauri. Melne ir stiprs zirgs, kājas viņai spēcīgas, un es nekad neesmu redzējis, ka viņa kalnā kāpjot niķotos. Pietiks, ja Pablo paņems līdzi dārznieka nazi un nogriezīs resnākos zarus. Tas ir viss.

— Vai jūs domājat, ka tā ir vieta, kur slēpties?

— Tas ir vislabākais kakts. Pašā augšā, kur ir līdzens, atradīsiet skābaržu un akāciju birzi, aizmugurē būs graviņa ar Ružēnu strautu, kas tek apmēram piecsimt metrus lejāk. Un no vecā vīna dārza jūs varēsiet pārredzēt visu līdzenumu un tā zināsiet, kas te notiek.

Saimniece piecēlās, piegāja pie bufetes, atvēra kādas durtiņas un izņēma ādas futrāli.

— Tas ir saimnieka tālskatis, — viņa teica. — Paņemsim līdzi, tad varēs labāk redzēt.

Viņa bija noslaucījusi asaras. Seja joprojām bija saspringta, bet skatiens vairs nepauda apjukumu.

— Jūs neko neesat ēdis, — viņa sacīja Pablo.

— Nevajag, neesmu izsalcis.

Tagad tieši Pablo gribēja doties prom.

— Bet ko darīsim ar lopiem? — vecais jautāja. — Tu taču zini, ka es neprotu slaukt.

— Ņemsim līdzi, tā būs drošāk, — saimniece atteica.

— Un ko tu tur augšā darīsi ar pienu?

— Gan jau redzēs.

Žanete nebija pakustējusies. Viņa sēdēja pie tukša šķīvja galda otrā pusē un nenovērsa skatienu no viņiem.

— Labi, — saimniece teica, — iesim.

Mazā piecēlās un sekoja viņiem. Lopi vēl bija stalli. Saimniece izlaida tos ārā.

— Ņemiet Melni un brauciet pa priekšu, — viņa teica Pablo. — Es ar lopiem iešu aizmugurē.

— Nē, — iesaucās vecais. — Dariet otrādi! Lopi kaut drusku iemīs ceļu, un Melnei būs vieglāk.

Saimniece un Žanete izgāja no pagalma, dzīdamas pa priekšu piecas kazas un govi. Pablo pagaidīja, kamēr viņas kādu gabaliņu paiet.

— Paklausies, — vecais sacīja. — Esmu drošs, ka nav itin nekāda riska. Tomēr neko jau nevar zināt, ja nu es nelaimīgā kārtā maldos, ja man būs jums kaut kas japa-ziņo, es palūgšu, lai Margerita paliek te manā vietā, un aizkāpšu pie jums.

Viņš paspieda Pablo roku, papliķēja Melnes kaklu, piebilzdams:

— Kad brauksiet kalnā, turi viņu cieši un, ja jūti, ka viņa kļūst slāba, daudz nedomā un ievelc ratu pakaļgalu krūmos. Tā būs .labāk nekā mocīt lopiņu.

Pablo pateicās vecajam un sāka braukt. Kad viņš pirms krustcelēm atskatījās, viņš redzēja, ka Klibiķtēvs stāv pie vārtiem un māj ar roku.

22

Brilī zeme bija tīrā atmata. Vīna dārzs bija pamests pirms daudziem gadiem, un uz ceļa, pa kuru vairs nebrauca nevieni rati, bija saauguši dzīvžogi. Taču, par spīti visam, viņi viegli sasniedza akāciju un skābaržu birzi kalna galā.

Ticis līdzenā vietā, Pablo iebrauca Melni ēnā un noslaucīja pieri. Saule kveldēja nežēlīgi, un Pablo vairākas reizes vajadzēja ņemt dārznieka nazi, lai atbrīvotu ceļu. Bija vēl arī kas cits. Visu ceļu, braucot kalnup, viņš nemitīgi izjuta nervu sasprindzinājumu, pastāvīgas bailes, ka ķēve, kas vilka pārmērīgi piekrautos ratus un ar grūtībām tika uz priekšu pa ceļu, kur zem pakaviem ripoja oļi, var paklupt. Un vēl viņš nebija atbrīvojies no bailēm, kas viņā mita kopš brīža, kad pāri pārlaidās trīs lidmašīnas.

Viņš mēģināja cīnīties ar bailēm, nedomāt par tām, bet, pat vadīdams Melni, viņš nespēja pilnībā tās aizmirst.

Līdz pat šim rītam vēl bija saimnieks. Bija visas ar apbedīšanu saistītās rūpes. Bija nāve, kas visus nodarbināja. Līdz pat saimnieka apbedīšanai karš bija atradies otrajā plānā.

Un tagad karš vienā rāvienā bija klāt. Kopš triju lidmašīnu parādīšanās, kopš sprādziena dobjās atbalss karš bija klāt. Pablo juta to minam sev uz papēžiem.

Viņš to juta, kā dienām ilgi bija jutis nogurumu. Viņš juta, ka tas iemājo viņā. Cīnīties nebūtu nekādas nozīmes. Pablo to zināja. Tas atgādināja nepiekāpīgu slimību, vienu no tām, par kurām ārsti saka: «Lai tā rit savu gaitu!»

Nupat viņš patiešām juta vēlēšanos bēgt. Viņš juta, ka tas nepieciešams. Bet šobrīd viņš jau vaicāja sev, kāpēc viņi te atnākuši, ko viņi te darīs?

Atstājis uz brīdi ķēvi, lai tā mazliet atpūšas, viņš aizgāja atpakaļ līdz krūmiem, kas auga vecā vīna dārza augšgalā. No šejienes patiešām bija pārredzams viss līdzenums. Ciems atradās pa labi, to pa pusei aizsedza kalna kore, bet uz dienvidiem un rietumiem saules gaismā pletās līdzenums.

Ceļš joprojām vijās līkumu līkumiem.

Pablo brīdi palika stāvam kā sastindzis, raudzīdamies pāri nekustīgajiem krūmu zariem.

Viņu joprojām urdīja bailes. Viņš zināja, ka dažos mirkļos viss, kas atrodas viņa priekšā, var pārvērsties. Nomācošais saules klusums varēja piepeši eksplodēt, pārklājot debesis ar putekļiem un dūmiem. Drausmīgā pulvera smaka atkal kairināja rīkli, un dīvainā kārtā viņam piepeši likās, ka ir te ieradies, lai labāk varētu redzēt, kas notiks. Lai labāk izjustu karu.

— Pablo!

Viņš nodrebēja. Sirds sāka strauji dauzīties. Viņš atskatījās. Saimniece kāpa augšā pie viņa. Mazajā, ar krūmiem aizaugušajā gravā, uz nūjas atspiedusies, stāvēja Žanete un uzraudzīja govi un kazas.

Viņš atgriezās pie ratiem, pie kuriem piegāja ari saimniece.

— Kā jums liekas? — viņa jautāja.

Viņš paraudzījās apkārt. Viņi atradās mežiņā, kas auga

abās pusēs korei starp nogāzi un gravas krauju; mežmalā bija tikai krūmi, nīkulīgas zāles laukumiņi un akmeņu kaudzes.

— Un kur ir strauts? — Pablo jautāja.

Saimniece pastiepa roku un rādīja uz vietu, kur ganījās lopi.

.

— Redziet, tas tek tur, kur zāle ir zaļāka. Pilnīgi ieaudzis zālē, bet ūdens ir auksts un dzidrs. Tas plūst no zemes zem klints, kas atrodas mazliet augšpus vietas, kur stāv mazā.

Pablo vēl brītiņu vēroja apkārtni, tad, domādams par Klibiķtēva vārdiem, sacīja:

— Te patiešām vajag būt mierīgi. Es domāju, ka uz šejieni gan neviens nenāks.

— Izņemot medniekus, te neviens nemēdz staigāt.

— Laikam vislabāk ir iekārtoties mežmalā, tad būs ēna

un arī drošība, ka no līdzenuma neviens neko nevar ieraudzīt. 2,

Pablo joprojām juta agrākās bailes, un tajā pašā laikā viņš sņv šķita smieklīgs. Likās, viņš spēlē paslēpes ar kaut ko tādu, kā nemaz nav.

Te valdīja klusums. Spiedīgais gaiss neatnesa šurp ne mazāko troksnīti. Vienīgi cnca dažas Melnes pievilinātas mušas; ķēve iejūgā laiku pa laikam kļuva nemierīga.

Pablo paņēma Melni aiz pavadas un lēnām veda uz priekšu. Te vairs nebija ceļa, un rati uz nelīdzenās zemes zvalstījās. Pablo drīz apstājās un jautāja:

— Vai iekārtosimies te?

Saimniece paskatījās uz viņa pusi.

— Manuprāt, tas ir gluži vienalga — te vai kaut kur tālāk.

Pablo izjūdza ķēvi un noņēma aizjūgu.

— Man liekas, — viņš teica, — Melni varētu palaist vaļā, būtu tīrais brīnums, ja viņa aizietu kaut kur tālu prom.

Viņi sāka ierīkot apmešanās vietu, un Melne, kā izbrīnījusies par to, ka atrodas svešā pļavā nepiesieta, ilgu laiku palika pie cilvēkiem, noskatīdamās viņu darbā.

— Ej prom, ej! — saimniece uzsauca.

Ķēve pagāja tālāk un sāka mežmalā plūkt zāli.

Kad zeme bija attīrīta no ērkšķiem un lielākajiem akmeņiem, viņi no līdzpaņemtā ratu brezenta uzslēja lielu telti. Par balstiem noderēja koki, jumtu saturēja vairākas virves. Ar iekārtošanos viņi noņēmās līdz pat pusdienlaikam. Pēc tam saimniece pasauca Žaneti un sameklēja ēdamo. Karstuma nomākti, viņi klusēdami ieturēja azaidu.

Kad pusdienas bija paēstas, iestājās tukšums.

Sākumā Pablo, izstiepies zālē zem kokiem, mēģināja aizmigt, bet bija pārāk karsts, un mušas, kuru saradās aizvien vairāk, ne mirkli nelika mieru. Puspievērtām acīm viņš raudzījās saimniecē. Sākumā, apsēdusies zem koka, viņa atlocīja vecu, no mantām izvilktu avīzi. Viņa pāršķirstīja to un nolika sev blakus. Pēc tam atgriezās teltī, kur karstums droši vien bija vēl nospiedošāks. Tūlīt iznākusi ārā, viņa mazliet pastaigājās koku paēnā, tad apsēdās uz nokaltuša stumbra. Un tā bez mitas, līdz arī Pablo piecēlās. Viņš vispirms piegāja pie Melnes, kas vairs neēda un nekustēdamās stāvēja koku ēnā. Viņš to paglaudīja, iedeva maizes garozu, tad piegāja pie saimnieces. Kā parasts, viņš vaicāja:

— Kas man tagad jādara?

Gan fermā, gan uz lauka viņš šos vārdus izrunāja ik reizi, kad bija pabeidzis kādu darbu.

Saimniece paskatījās uz viņu. Viņas sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs skumjam smaidam, viņa pacēla rokas, tad nolaida tās uz priekšauta un nopūtās:

— Ko tad jūs gribat šeit darīt?

— Patiešām, — Pablo teica. — Patiešām.

Mirkli viņi stāvēja nekustēdamies. Nostājušies viens otram blakus, rokas nolaiduši, viņi pa koku starpām raudzījās uz gravu, kur Žanete sēdēja krūmu ēnā un uzraudzīja savu mazo ganāmpulku.

Pēc brīža saimniece atkal nopūtās un paskatījās uz Pablo, kurš ari nopūtās. Tad viņi, ne vārda nepārmijuši, sāka iet uz kalna kores pusi. Viņi visu laiku turējās ēnā un gāja lēnām, it kā nestu milzīgu smagumu. Sasnieguši mežmalu, viņi izspraucās cauri krūmiem un apstājās augstākajā vietā pie vecā vīna dārza.

Šeit bija īsta spelte. Karstums plūda gan no debesīm, gan zemes. Starp vecajiem vīnogulājiem, no kuriem daži vēl turējās pie mietiem, auga rūsgana zāle. Tālāk, šīs gaišās zemes strēles pakājē, pletās gandrīz pelēks līdzenums. Pa ceļu joprojām pārvietojās ļaužu straumes.

— Varētu sacīt, ka braucēju ir mazāk, — teica Pablo.

— Jā, bet vajadzēja paņemt tālskati.

— Vai man aiziet tam pakaļ?

— Nav vērts, gan jau redzēsim tāpat.

— Nē, es tomēr aiziešu.

Pablo ātrā soli devās atpakaļ pie ratiem. Kamēr viņš gāja, kamēr ratos mantu kaudzē meklēja tālskati, viņam likās, ka elpot kļuvis vieglāk. Bet, tiklīdz viņš atgriezās pie saimnieces, bailes atkal bija klāt.

Pārmaiņus viņi ilgi pētīja ceļu. Visvairāk bija gājēju, velosipēdistu, zirgu pajūgu. Bija vēl daži vieglie un smagie automobiļi, bet kareivjus gandrīz neredzēja. Grāvjos rēgojās daudz pamestu mantu.

— Ja vien es zinātu, kur viņš ir, — saimniece sacīja.

— Ziniet, tā kā viņš nebija frontē, tad viņš noteikti jau ir prom. Varbūt viņam ir mierīgāk nekā mums.

Atkal iestājās klusums. Klusums, kas apņēma viņus, kopš viņi šeit ieradās. Tā smagums vēl vairāk palielināja svelmi, un gaiss likās tik smacīgs, ka bija grūti elpot. Klusums nemazinājās pat tad, kad viņi sarunājās. Tikai nedaudz atkāpās, bet bija jūtams, ka tas ir tepat, tas paliek un uzglūn viņiem. Klusums bija zem dzīvžoga, mežā, uz karstās zemes, gatavs atgriezties un no jauna uzgult ar savu smagumu. Nopūtas, kas izlauzās viņiem no krūtīm, apliecināja visu šīs stinguma pārņemtās pēcpusdienas grūtumu.

Pat ceļš šķita kā izmiris.

Pablo pārlaida skatienu līdzenumam, pētīja ciemu pēc ciema. Viņš neko nemeklēja, un tomēr kaut kā šai zemei pietrūka.

No jauna paskatījies uz pakalnu, kas pacēlās viņu priekšā, Pablo jautāja:

— Kāpēc šo vietu sauc par Brilī?

— Skaidri nezinu. Mans tēvs stāstīja, ka ik reizi, kad viņš mēģinājis šo zemi iekopt, vīnogas labi ienākušās, jo tepat gar kalnu tek strauts; bet, kad pienācis ražas laiks, viss aizvien izdedzis. Tagad ari citi vecie ļaudis apgalvo, ka izdedzis nevis no uguns, bet no saules. Man liekas — gan no vienas, gan otras. Nogāze ir tieši uz dienvidiem, vienīgā tāda visā apkaimē, un jūs jau pats redzat, kā te cepina. Kaut ari augiem saknes ir ūdenī, galu galā tie tik un tā izdeg.

Viņi lēnām gāja atpakaļ uz mežu. Pirmajā brīdī koku ēnā likās vēsi.

— Un vīna dārzs? — Pablo pavaicāja.

— Tagad tas vairs nav apstrādājams. Nogāze tik stāva, ka zirgs nevar arklu uzvilkt augšā. Viss jādara ar rokām.

Tagad tā vairs nevar, nav vairs vecie laiki. Turklāt dārzs patiešām ir pārāk tālu no ciema. Vispār jau žēl. No šiem laukiem ieguva vislabāko vīnu visā apvidū. Nelaime vienīgi tā, ka tik stāvā nogāzē pēc katra lietus zemi vajadzēja nest uz muguras atpakaļ kalnā. Mūsu laikos tāds darbs vairs nav izdevīgs.

Atgriezušies pie telts, viņi izstiepās vēsajā zālē. Pablo skatījās koku lapās sev virs galvas un debesīs, kur, kā viņam brīžiem šķita, varētu iekrist un ienirt kā okeānā.

Drīz viņš aizvēra acis. Laiks bija apstājies. Viss bija apstājies. Arī karš šķita apstājies, ieleju nesasniedzis.

23

Kopš Pablo bija ieradies šajā zemē, tā bija pirmā reize, kad laiks apstājās. Pablo jutās kā aklais, kura nūja vairs ne pret ko neatduras. Nekad viņš neko tādu nebija piedzīvojis. Pat nometnē lielā tukšuma dienās viņam bija bijusi Marjana. Tiesa, viņa nepameta viņu arī tagad. Viņas klātbūtne vienmēr bija vairāk vai mazāk jūtama, bet palika neskaidra. Ik reizi, kad viņš tiecās viņu satvert, viņa nozuda. Marjanai aizvien bija mierīga seja kā portretā, acīs nebija asaru, bet portrets caurspīdīgs. Te viss bija caurspīdīgs, netaustāms, ne pie kā nevarēja pietverties. Stundas ritēja, bet debesis bija klajas, to kustība palika neredzama. Neko nevarēja arī sadzirdēt, jo vējš bija norimis. Vējš bija aizgājis pāri apvārsnim kopā ar pēdējiem mākoņiem; kopš tā brīža nekas vairs nebija redzams. Koki bija sastinguši gaidās. Tie bija noguruši. Stāvēja salīkuši, sarāvušies kopā ar visiem viņu siltajā ēnā ieslēgtajiem putniem. Un pāri visam saule lēja savu gaismu no milzum plašajām debesīm un iespiedās itin visur.

Nebija ne mazākās kustības. Nekas viņus neuzrunāja. Tikai kukaiņi sīca, bet viņu sisināšanai nebija nekādas jēgas. Kā nepārtraukts kliedziens, vēl stingāks par klusumu. It kā pašā klusuma sirdī kāds nepārtraukti zāģētu, un šī skaņa turpinājās tikpat ilgi kā klusums.

Un klusums nomāca stundām ilgi.

Pablo palika guļam zemē. Viņš tā gulēja ilgi. Viņš juta, ka kaut kas veidojas. Kaut kas pamazām vien milza, lauza sev ceļu līdzīgi asinīm viņa dzīslās, līdz pārņēma visu

augumu. Un tad viņš nespēja vairs izturēt. Viņš piecēlās. Aizgāja pa mežu līdz pat kalna korei. Dažreiz saimniece gāja viņam līdzi, bet bieži ļāva iet vienam.

Viņš gāja nevilcinādamies, lieliem soļiem — kā cilvēks, kurš zina, kurp iet, un kurš nedrīkst velti zaudēt laiku. Tā viņš aizgāja līdz krūmmalei un tikai tur apstājās.

Viņš vēroja ieleju. Visu ieleju, neko neatstājot nepamanītu.

Viņš lūkojās ilgi. Bet visvairāk viņš skatījās uz ceļu. Un vienmēr uz ziemeļiem.

Pirmajā dienā varbūt reižu divdesmit vai trīsdesmit. Tikpat daudz reižu arī nākamajā dienā.

Un vienmēr viņa skatienam pavērās tikai stinga bezgalība. Ne mazākās kustības. Jo visa šī plūsma uz ceļa mazliet atgādināja kukaiņu dziesmu, tā bija pārāk vienmuļa, lai varētu būt dzīve. Tas bija kaut kas nenosakāms, kas ieņēma savu vietu šai līdzenuma nekustībā tāpat, kā kukaiņu nebeidzamā čirkstēšana pievienojas dienas un nakts klusumam.

Jo arī nakts bija tikpat tukša kā diena. Pablo bija zaudējis nogurumu, kas radīja vēlēšanos gulēt. Viņš visu laiku palika starp miegu un nomodu un ne reizi neaizmiga pa īstam.

Tā pagāja divas dienas un divas naktis.

Viņi ēda trīsreiz dienā. Vakaros piesēja lopus mežā pie kokiem un apgūlās zem brezenta. Vietas bija daudz. Viņi cits citu neredzēja, nepieskārās cits citam, bet Pablo vairākas reizes klusām izgāja ārā, lai ārpusē apgultos uz kailas zemes. Arī tur bija tas pats tukšums. Debesis, kurās varēja noslīkt. Debesis, kur zvaigznes šķita tikai nedzīva migla.

Viņš pat nespēja noskatīties, kā ataust rīts. Viss norisa pārāk lēni. Vairs nebija nekāda noslēpuma. Un vispār — lai ieraudzītu, ka iestājas rīts, nav nepārtraukti jāskatās. Dažreiz ir jānovēršas. Jādara kaut kas cits. Uz brīdi jāiemieg vai jāķeras pie kāda darba. Ne jau lūkojoties klajās debesīs, var ieraudzīt uzaustam dienu. Ne jau kailās debesīs ataust diena, bet pašas debesis pamazām kļūst par dienu. Taču viss noris tik lēni, ka rodas iespaids — itin nekas nenotiek. Nakts lēnām atkāpjas, bet nav nekā, kas spētu to aizkavēt vai pavadīt. Un, kad no zemes iznirst saule, tā ir tik ilgi gaidīta, debesis tai

apkārt tik ļoti ir saules krāsā, ka nekas vairs nepārsteidz. Arī zeme nemaz nešķiet pārsteigta, jo tās rēpuļainā garoza vēl glabā iepriekšējās dienas svelmi.

Kopš Pablo dzīvoja šajā apvidū, viņš pārāk bija pie-radis pie rītiem. Rīts viņam bija kļuvis par kaut ko līdzīgu maizei un ūdenim, ēdienam un dzērienam, par kuru tā īsti sāk domāt vienīgi tad, kad tā pietrūkst. Jau mēnešiem ilgi viņš bija pieradis ik rītus atmostoties atklāt kaut ko jaunu, un nu viņš neatrada vairs nekā. Nakts vairs neslēpa neko; diena vairs nenesa sev līdzi nekā jauna.

Nebija pat tāda brīža, kad viņš varētu sev teikt: «Rau, diena ir klāt, tagad iešu paskatīties līdzenumā.» Viņš varēja turp iet jebkurā brīdī. Iet tūlīt vai pēc stundas ceturkšņa — tas bija pilnīgi vienalga. Vienīgais, kas patiešām liecināja, ka diena atnākusi, bija abu sieviešu atmošanās.

Trešajā rītā, līdzko saimniece izlīda no brezenta apakšas, Pablo piecēlās.

— Kas ir? — viņa jautāja.

— Iešu paskatīties, — Pablo atbildēja.

Tie bija gandrīz vienīgie vārdi, kādus viņi dienā pārmija. Un Pablo zināja — kad viņš atnāks atpakaļ, saimniece atkal jautās: «Kas ir?» — un viņš atbildēs: «Nekas.» Un viņš atkal apsēdīsies zālē.

Vispirms viņš atraisīja Melnes pavadu, paglaudīja ķēvi un, līdzko ķēve aizgāja uz strauta pusi, devās augšup pa mežu. Bija jau silts, rasa pilnīgi nožuvusi.

Izlauzies cauri krūmiem, Pablo apstājās. Viņa skatiens tūlīt pievērsās ceļam. Vispirms viņš paraudzījās pa labi, tad uz ciema pusi, pēc tam tālāk līdz tai vietai, kur viss saplūda kopā, sajaucās pelēcīgi zaļā masā.

Nebija nekā. Neviens vairs negāja un nebrauca pa ceļu. Tas bija tukšs. Tikai šur tur ceļmalā bija palikušas pamestas mašīnas. Nekādas dzīvības zīmes nemanīja arī uz mazajiem ceļiem.

Pablo brīdi pastāvēja, tad pagriezās uz meža pusi, vēlreiz atskatījās uz ceļu un līdzenumu, sasprindzināti, elpu aizturējis, ieklausījās.

Itin nekā.

Tad viņš gāja lejup uz telti. Viņš gāja ātri, un, kad saimniece ieraudzīja Pablo nākam, viņa jautāja:

— Kas ir?

Bet šoreiz viņa to pateica citādi nekā parasti. Kaut kas viņas balsī bija mainījies. Pablo paņēma kokā pakārto tālskati.

— Nāciet, — viņš teica, — nāciet.

Žanete stāvēja telts priekšā. Meitene lūkojās uz viņiem.

— Jāatsien lopi, — saimniece sacīja.

Ticis brīvībā, mazais ganāmpulks devās uz gravu. Žanete paņēma nūju un gāja līdzi lopiem.

— Iesim ātri, — Pablo teica. — Iesim,

— Kas tad ir noticis?

Pablo neatbildēja, un saimniece viņam sekoja, neko vairāk nejautādama. Kad viņi uzkāpa kalna korē, ceļš joprojām bija tukšs. Ilgu laiku viņi skatījās nerunādami, tad saimniece vaicāja:

— Kā jūs domājat, ko tas varētu nozīmēt?

— Es nezinu.

— Vai jums liekas, ka viņi atnāks?

— Noteikti.

— Vai domājat, ka nekas nespēs viņus apturēt?

Pablo brīdi klusēja, ieklausījās un tad teica:

— Nekas nav dzirdams.

— Es gribētu pa kori aiziet līdz Žurdēnu mežam. No turienes var redzēt ciemu, varbūt es kaut ko ieraudzīšu.

Pablo paskatījās uz saimnieci. Viņa likās mierīga. Viņš to nespēja saprast. Viņam drebēja locekļi. Un viņš juta, ka pār visu augumu plūst sviedri. ■

— Nē, — viņš teica. — Ja gribat, aiziešu es. Bet domāju, ka labāk būtu palikt tepat. Nevajag atklāt sevi.

— Bet visu ceļu var iet tā, ka neviens mūs nepamanīs.

— Vienmēr tā domā. Un pēc tam tiek nogalināti.

Saimniece šķita patiesi izbrīnījusies. Viņa kādu brīdi

lūkojās uz Pablo, tad jautāja:

— Bet kas tad nogalinās? Te taču neviena nav.

Pablo mēģināja saņemt sevi rokās. Viņš centās sasprindzināt muskuļus, lai nedrebētu. Bet piepeši viņā kaut kas uzbangoja. Kaut kas tāds, kas dienām ilgi bija gruzdējis kā uguns slapjā zālē.

Viņš satvēra saimnieci aiz rokām un rāva uz krūmiem, kliegdams:

— Nē! Nedrīkst! Jūs nezināt, kas tas ir. Tas var notikt vienā mirklī. Kuru katru brīdi viņi var būt visās malās un nogalināt ikvienu, kas kustas, bez jebkādas atšķirības.

Viņi var nogalināt visus arī mājās. Visus. Visus. Viņi nogalina visus. Jo tas ir karš. Karā jānogalina viss dzīvais. Tāds ir likums, jūs to nesaprotat... Jānogalina! Tā vajag!

Viņam aizžņaudzās balss. Dusmās aizmiglojās acis, dusmas bija sagrābušas viņu aiz rīkles. Pablo stāvēja saimnieces priekšā, joprojām turēdams viņas rokas, bet viņa neizpratnē raudzījās viņā. Viņš kliedza aizsmakuša balsī, aizelsies. Un viņš redzēja sevi it kā no malas. Redzēja, ka ir smieklīgs.

Viņi bija vienīgās dzīvās radības visā šajā milzīgajā plašumā, un viņam bija bail. Viņš bija kā slims no bai lēm. Viņš nekaunējās par savām bailēm, viņš tās redzēja, it kā tās būtu pārņēmušas kādu citu cilvēku. Viņš saprata, ka tās ir muļķīgas un nepamatotas, bet viņš nespēja neko pret tām iesākt.

Saimniece ļāva viņam runāt. Vārdi plūda gūzmām kā ūdens, kas vārās un skrien pāri malām. Pēkšņi viņš apklusa. Viņa rokas atslāba, atlaida sievietes rokas, uz kurām bija palikuši sarkani plankumi, un ļengani nostiepās gar sāniem. Uz brīdi atkal iestājās klusums, vēl nospiedošāks nekā iepriekš, un tagad jau saimniece paņēma Pablo aiz rokas un veda uz apmešanās vietu.

— Nāciet, — viņa murmināja. — Nāciet, vajag kaut ko ieēst... Jums tas nāks par labu.

Tagad Pablo bija iztukšots. Vairs nebija nekā — ne baiļu, ne dusmu, nekā, izņemot dūkoņu, vēl dobjāku par kukaiņu sīkšanu, itin nekā, vienīgi balta migla, kas žilbināja vairāk par sauli.

Viņš Jāva sevi vest kā bērnu līdz pat teltij.

24

Kaut gan maize bija ietīta drānā, tā sāka kalst, un saimniece un Pablo ēda lēnām, maziem kumosiem. Kreisajā rokā viņi turēja lielu riku ar biezu, brūnu garozu. No virsas ar īkšķi pieturēja uzlikto speķa šķēli. Viņi nogrieza no rikas pa gabaliņam un klusēdami ēda. Laiku pa laikam iedzēra glāzi vēsa vīna, ko saimniece bija atnesusi no strauta pie klints.

Pablo ne par ko nedomāja. Galva joprojām bija tukša, bet asinis dzīslās pamazām sāka ritēt mierīgāk. Viņš skatījās uz savu nazi, kura asmens spīdēja no taukiem. Raudzījās vīnā, kurā dzirkstīja saule.

Tas bija miers. Miera laika lietas. Lietas, ko karš nepazina, karam nebija laika tās iepazīt. Un, jo ilgāk viņš ēda, jo dziļāk izjuta mieru. Miers nāca lēnām, arī it kā maziem kumosiņiem, un vēsais vīns sasila, tikko tam pieskārās ar lūpām. Vispirms vīns mazināja svelošo drudzi, kas mocīja Pablo, un tā vietā atstāja savu svaigumu, ko bija ieguvis no zemes gravā, pa kuru vijās šaurai debesu strēlei līdzīgais strauts. Un, kad pilnīgi sasilušais vīns izplūda pa visu ķermeni, tad kļuva gandrīz karsti. Bet tas bija tīkams karstums, ko ari deva zeme un debesis. Karstums no daudz tālākas zemes, no kādas citas vasaras, kas jau daļēji bija izgaisusi laika straumē, no zemes, kur uz svelmainajiem pakalniem rāmi snauda miers.

Pablo paskatījās uz gravas pusi — tur lejā pie krūma stāvēja Žanete. Viņa bija nolikusi nūju sev blakus un arī ēda maizi ar speķi, ko saimniece viņai bija aiznesusi, iedama pēc vīna. Pablo nevarēja saskatīt viņas seju, jo viņa bija tālu, bet iztēlojās vaibstus un mutes kustības. Droši vien meitene stingi raudzījās uz kādu pļavas stūri, acu nenolaizdama, kā viņa mēdza skatīties uz kādu cilvēku vai priekšmetu, kad viņi ēda mājās.

Žanete — arī tas bija miers.

Beidzot Pablo palūkojās uz saimnieci. Viņa uzsmaidīja viņam, it kā jautādama: «Nu, vai ir labāk?» Viņš novērsa skatienu un turpināja ēst.

Pablo gandrīz bija notiesājis maizes riku, kad izdzirda kazu blēšanu. Viņš pacēla galvu. Dzīvnieki ātri skrēja prom. Divas kazas drāzās uz telts pusi, pārējās rāpās pretējā kraujā.

— Kas viņām noticis? — saimniece jautāja.

Abi piecēlās. Arī Žanete glābās otrā kraujā, bet viņa skrēja lēnāk par kazām.

Pablo nolika maizi un metās uz strautu.

Skriedams lejā pa nogāzi, viņš ceļā satika divas kazas, kas joņoja kā negudras. Nonācis gravā, Pablo pārlēca pāri strautam un nokļuva tai vietā, kur Žanete bija atstājusi nūju. Viņš jau gribēja rāpties pretējā kraujā, lai meiteni panāktu, kad dažu soļu attālumā ieraudzīja kustamies zāli. Bridi apdomājies, viņš satvēra Žanetes nūju un tuvojās čūskai, kura vairs nekustējās. Viņš redzēja vienīgi tās ķermeni un asti, galva bija paslēpta aiz liela akmens.

Pablo sastinga, bridi aizturēja elpu, tad lēni, lēni pacēla roku. Un nūja, strauji šķeldama gaisu, šņākdama nodunēja pret zemi. Garais čūskas ķermenis sarāvās, ritinājās un locījās, rādīdams gaišo vēderu. Nūja sita vēl divas reizes. Pēc tam Pablo paskatījās tālāk uz priekšu. Tur arī kaut kas kustējās. Starp zāles kumšķiem slīdēja vēl viens rāpulis. Pablo lēca, sita vēl trīs reizes — droši, precīzi, ātri. Bet tad netālu parādījās divi citi gandrīz nekustīgi rāpuļi, kas raudzījās uz Pablo spīdīgām acīm.

Viņš dažus soļus atkāpās, paskatījās uz apmetnes pusi, ieraudzīja saimnieci, kas beidza piesiet kazas.

— Saimniec! Saimniec! — viņš sauca. — Nāciet ātri! Ātri! Un paņemiet nūju!

Viņa jau strauji skrēja lejā pa nogāzi starp krūmiem. Pablo redzēja, ka rokā viņai ir divi zari. Pilnīgi valdīdams pār sevi, viņš gaidīja un neizlaida abus rāpuļus no acīm. Tuvodamās viņam, saimniece sāka iet lēnāk. Viņš pasniedza viņai roku un palīdzēja tikt pāri strautam. Viņa bija piesārtusi un aizelsusies. Pār seju viņai plūda sviedri.

— Vai to ir daudz? — viņa jautāja.

— Divas ir te, un tur tālāk arī vēl kustas.

Saimnieces atnestie zari bija lokanāki par Žanetes

nūju. Pablo paņēma vienu. Izstiepis roku, viņš rādīja uz vārpatas ceru, kuras stiebri kustējās.

— Vai redzat? — viņš jautāja.

— Jā, ejiet tālāk, es ar vienu sitienu mēģināšu nosist šīs divas.

Saimniece aizgāja pa kreisi. Pablo uzmanīgi virzījās uz čūsku pusi. Kad viņš nonāca sitiena attālumā, tās sāka rāpties prom. Pablo gribēja čūskas nosist, kamēr tās abas atradās blakus. Viņš lēca uz priekšu, un zars šāvās pret zemi. Viens rāpulis sāka locīties, bet otrs bēga prom pa zāli. Tikko tas bija pavirzījies dažus metrus, kad zars to panāca. Atskanēja sitiena troksnis, un čūska, gandrīz uz pusēm pārcirsta, apstājās.

Arī saimniece bija situsi.

Viņi nobeidza čūskas, kas vēl kustējās, pārbaudīja zāli visapkārt. Tur nekā vairs nebija. Tad abi saskatījās un, mazliet sastomījušies, sāka smieties, sviedrus slaucīdami.

— Tas ir kaut kas ārkārtējs, — Pablo sacīja. — Es neko tādu neesmu redzējis.

— Piens, — gluži aizelsusies teica saimniece — Piens... Es tūlīt to iedomājos, kad redzēju, kā jūs sitat.

— Piens? — Pablo brīnījās.

— Jā, es nesen te slaucu. Tas viņas pievilinājis.

Pirmajā dienā saimniece bija mēģinājusi siet no kazu piena sieru, bet nekas neiznāca. Vēlāk viņa gāja slaukt, neņemdama pat spaini līdzi. Viņa ieslauca slaucenē tik, cik dienā vajadzīgs, pārējais palika zemē.

— Kas tās bija par čūskām?

Saimniece palūkojās uz tām.

— Viens bija zalktis, pārējās — odzes. Vai jūs čūskas nepazīstat?

— Nē, — Pablo atbildēja. — Gandrīz nemaz.

Viņi pagriezās uz pakalna pusi. Kazas stāvēja mežmalā, un Žanete bija pie tām. Māte pamāja, lai viņa nāk šurp, bet meitene nekustējās. Viņi vēlreiz smaidīdami saskatījās, un saimniece, čūskas ar nūjas galu grozīdama, skaidroja, kā no pirmā acu uzmetiena var atšķirt odzes.

— Vai jūs domājat, ka viņas nāks vēl? — Pablo jautāja.

— Var gadīties. Jāuzmanās.

— Tas ir labs čūsku iznīdēšanas paņēmiens.

Saimniece sāka smieties.

— Vai tiešām jūs domājat, ka normālos laikos cilvēki lietu zemē pienu, lai varētu uzjautrināties, čūskas sizdami?

Viņi atkal devās lejup uz meža pusi.

— Vajadzēs noiet lejā un tās aprakt. Citādi tādā saulē var vēl izcelties kāda sērga.

Nonācis pie telts, Pablo paņēma atlikušo maizi un turpināja ēst. Bija ļoti karsts, bet viņš jutās labi. Smagumu, kas dienām ilgi bija viņu nomācis, vairs nemanīja.

Kad pienāca saimniece ar Žaneti un lopiem, viņš teica:

— Pēc kāda laika iešu paskatīties. Ja tur būs vēl citas, jāizmanto gadījums un jātiek no tām vaļā.

— Es iešu jums līdzi. Šovakar pienu paturēsim. Rīt ieliesim šķīvjos, lai nav tūlīt jāgāž zemē.

— Esmu pārliecināts, ka nositīsim vēl kādas.

— Tikai tur lejā būs ļoti karsti.

— Pie strauta varētu no zariem ierīkot nojumi.

— Tā ir laba doma, vajadzētu pamēģināt.

Vēl ilgi viņi tā runājās. Abi it kā atdzīvojās. Pamazām viņi izstrādāja plānu pamatīgai kaujai ar visām gravas odzēm.

— Es nebiju domājusi, ka viņu te ir tik daudz, — sacīja saimniece, — bet, ja padomā, te patiešām ir īsts odžu perēklis. Un neviens viņas te netraucē.

Viņi raudzījās uz gravu, pievērsdami skatienu katram

cinim, pētīdami kazenājus, cerībā, ka ieraudzīs lienam rāpuļus.

— Lopu dēļ tomēr jābūt uzmanīgiem.

Viņi sameklēja vietu, kur ganāmpulks varētu būt lielākā drošībā, un saimniece pasauca Žaneti.

— Redzi, — viņa skaidroja, — šajā pusē strautam ir vieta, kur nav akmeņu, pacenties darīt tā, lai lopi visu laiku paliktu te.

Mazā ar ganāmpulku devās turp, un viņi noraudzījās, kā viņa attālinās.

— Ziniet ko, — Pablo teica, — ir vajadzīgas labas nūjas, tādas, kas īsti ieguļ rokā un ir labi lokanas.

Viņš paņēma dārznieka nazi un aizgāja uz otru meža malu, kur auga lazdas. Viņš izraudzījās piemērotas, nogrieza vairākas un notīrīja sīkos zarus. Katrai sagatavotajai nūjai viņš lika nosvilpt gaisā un vairākas reizes uzsita ar to pa zemi. Zāle krita kā nopļauta.

Kad viņš atgriezās pie telts, arī saimniece izmēģināja vairākas nūjas.

— Tās ir labas, — viņa teica, — tieši tādas, kādas mums vajadzīgas.

— Tagad iešu sagriezt zarus nojumei, kur mēs varēsim patverties no saules.

— Es iešu jums līdzi, — viņa sacīja, — varēšu tos savākt.

Viņi iegāja mežā, un Pablo sāka griezt zarus.

Saimniece jau bija savākusi krietnu kaudzi, kad, pieiedama pie Pablo, kas spēcīgi grieza ar dārznieka nazi, viņa iesaucās:

— Pagaidiet, ieklausieties!

Pablo apstājās, turēdams rokā aizgriezto zaru. Pēdējā grieziena troksnis norima, iegrima gravas dziļumā, it kā to būtu uzsūcis no debesīm un zemes plūstošais karstums. Viņi ieklausījās, raudzīdamies viens otrā.

No līdzenuma atskanēja dobja rūkoņa, kas tik tikko sasniedza pakalnu.

Pablo ietrieca nazi puscirstajā zarā un teica:

— Iesim.

Ejot garām teltij, saimniece paķēra tālskati, un viņi strauji uzkāpa pašā kalna galā.

Izgājuši cauri krūmiem, viņi tūlīt ieraudzīja ceļu. Iepretī viņiem tas bija tukšs. Joprojām tur rēgojās tikai pamestas mašīnas. Viņi paspēra vēl dažus soļus, lai varētu paskatīties vairāk uz ziemeļiem.

Tieši pirms ceļa, kas nogriezās uz ciemu, pa šoseju

lēnām virzījās kolonna.

Brīdi ar tālskati lūkojās saimniece, tad iedeva to Pablo. Kādu laiciņu nogaidījusi, kamēr viņš to noregulē, viņa

jautāja:

— Kas tad tur īsti ir?

Pablo mirkli stāvēja nekustēdamies, tad nolaida tālskati un teica saimniecei:

— Es domāju, te vairs nav nekādu šaubu. Tie ir viņi.

— Vai tie, kas brauc pa priekšu, ir tanki?

— Jā, tur ir četri vieglie tanki un aizmugurē kravas

mašīnas...

— Skatieties, skatieties, — čukstēja saimniece.

Pablo pagriezās. Divi motociklisti ar pelēkām ķiverēm

galvā tikko bija izbraukuši uz ceļa un gaidīja kolonnu

— Viņi noteikti brauc no ciema, — saimniece sacīja. Un abi acumirklī pievērsās kalna izcilnim, kas slēpa

ciemu no viņu skatieniem. Tā, elpu aizturējuši, viņi stāvēja labu laiku. Beidzot saimniece jautāja:

— Vai jūs domājat, ka viņi tur kaut ko pastrādājuši?

— Katrā ziņā dūmi nav redzami, arī sprādzienus neesam dzirdējuši.

Nonākuši līdz motociklistiem, pirmie tanki uz brīdi apstājās. Visa kolonna palēnināja gaitu un, kad motociklisti atkal izbrauca uz ceļa, turpināja agrākajā tempā. Motociklisti brauca pa priekšu garām Brilī pakalnam un nozuda dienvidu virzienā.

Pablo atkal paņēma tālskati un pāri krūmiem vēroja, kā kolonna pārvietojas. Viņš ļoti skaidri redzēja vīrus, kas rēgojās ārā no pelēkajiem tanku torņiem. Viņš redzēja arī smago mašīnu šoferus. Pablo atdeva tālskati saimniecei, kura nolūkojās, kā kolonna attālinās un nozūd pavisam. Pēc tam viņi ilgi stāvēja nekustēdamies. Tad vēl divas mašīnas aizbrauca ātrāk nekā iepriekšējās. Pie pamestajiem braucamajiem tās apstājās, vīri izlēca ārā un iestūma tos grāvī. Dažas minūtes vēlāk aizdrāzās vēl viena motociklistu grupa, un tas bija viss.

Saule svelmēja līdzenumu, kurš tālē vibrēja. Motoru rēkoņa jau sen bija norimusi, un tikai nemitīgi zumēja kukaiņi.

Pablo un saimniece kādu laiku stāvēja viens otram pretī, tad, ne vārda neteikuši, nodurtām acīm lēnām atgriezās apmetnē.

Atlikusī dienas dala šķita nebeidzama. Vispirms viņi sāka sliet zaru nojumi pie strauta, tad pirms pusdienām uzkāpa korē paskatīties uz ceļu. Nekādas kolonnas tur vairs nepārvietojās, tikai reizumis aizbrauca kāda kravas mašīna vai daži vieglie automobiļi. Pēc maltītes viņi vēlreiz uzkāpa korē, tad atnāca atpakaļ un ierīkojās zaru nojumes ēnā. Tur viņi palika vairāk nekā stundu, nerunādami ne vārda, un pakustējās vienīgi tāpēc, lai atgaiņātu aklos dundurus, kas bez mitas bruka viņiem virsū. Viss dienas karstums sagūla gravas dziļumā. Tas lija no debesīm pār akmeņiem un vārgajiem krūmiem, kas to atstaroja uz gravas vidu. Arī strauts atstaroja sauli. Visapkārt viena vienīga gaisma, viss dzeldīja, svilināja ādu, pa kuru bez rimas tecēja sviedri.

Pirmā zaudēja dūšu saimniece; strauji nometusi koka tupeles, viņa iekāpa vēsajā ūdenī, teikdama:

— Nav vērts te slāpt nost. Čūskas vairs nerādīsies.

Viņa pasmēla saujās ūdeni un apslapināja seju. Pablo

darīja tāpat, pēc tam viņi atgriezās mežā.

Tur mežā nebija tik karsts, up arī ūdens, tecēdams pār viņu mugurām, vēl mazliet atvēsināja.

Taču uz vietas nosēdēt viņi vairs nespēja. Reižu divdesmit abi gāja uz kalna kori vērot ceļu. Saimniece ik brīdi atkārtoja:

— Es tomēr gribētu gan redzēt, kas notiek ciemā.

Bet Pablo ik reizi atbildēja, ka labāk lieki neriskēt. Tagad viņš juta nevis agrākās nepārvaramās bailes, bet gan kaut ko līdzīgu drudzim. Viss viņu kaitināja, un viss radīja īgnumu: karstums, kas bija neciešamāks nekā citas dienas, mušas, kuras nemitīgi uzmācās, un laiks, kas nespēja atgūt normālu ritmu.

Laiks vairs nestāvēja uz vietas, tas šķita satracināts. Brīžiem likās, ka tas auļo, tad apstājas un griežas atpakaļ.

Beidzot saule sāka sliekties lejup līdzenuma un ienira dūmakā, kas bija vēl tumšāk violeta nekā parasti. Kamēr saimniece noņēmās ar lopiem un gatavoja azaidu, Pablo vairākas reizes nostaigāja ceļu līdz korei un atpakaļ. Kad viņš pavēstīja, ka apvārsni aizklāj mākoņi, saimniece sacīja:

— Es jau tā domāju. Šodien laiks patiešām bija neciešams. Naktī droši vien būs begaiss.

Viņi paēda, saimniece nolika gulēt Žaneti un, kad bija pārliecinājusies, ka meitene aizmigusi, iznāca no telts.

— Labs ir, — viņa nomurmināja, — varam iet.

Sākumā viņi gāja gar gravas malu, aizvien vairāk un

vairāk tuvodamies virsotnei. Saimniece, kas soļoja pa priekšu, laiku pa laikam apstājās un ieklausījās. Mēness nebija, bet zvaigznēm nosētā debess izplatīja gaismu, neradot nekādas ēnas.

Nonākuši pie Žurdēnu meža, viņi ilgi stāvēja un klausījās. Tagad ciems bija pavisam tuvu. Vajadzēja tikai iziet cauri mežam un noskriet lejā pa nogāzi. Bet aiz nakts piesmadzējušajiem kokiem arī slēpās nezināmais; tajā bija noslēpums, ko glabāja dienas, kad tik daudz kas varēja notikt. Viņi klausījās vēl, tad saimniece sāka meklēt taciņu, kas veda cauri mežam.

Atradusi taku, viņa atkal apstājās. Pablo piegāja viņai pavisam tuvu klāt un čukstēja:

— Vai šī ir vienīgā taciņa?

— Jā.

— Tad laidiet mani pa priekšu, es nenomaldīšos.

— Kāpēc jūs?

— Laidiet, — viņš teica.

Pablo viegli pastūma saimnieci sānis un pagāja zem tumsas velves. Te nakts bija gandrīz necaurredzama, un viņš gāja tikpat kā uz labu laimi. Apstādamies viņš ik reizi sajuta uz kakla saimnieces straujo elpu — viņa gandrīz uzgrūdās viņam virsū.

— Man liekas, tas ir pa labi, — viņa murmināja. — Vai arī pa kreisi. Vai varbūt taisni uz priekšu.

Un Pablo juta, ka viņa runā pie pašas auss, gandrīz pieskardamās ar lūpām.

Vairākkārt kāds putns pārlidoja no koka uz koku. Pablo katrreiz satrūkās. Tad viņu priekšā aiz stumbriem un zariem noplaiksnījās spilgta gaisma. Pablo instinktīvi pieliecās, bet saimniece tūlīt teica:

— Tas ir zibens, bet tālu, virs Sonas ielejas.

Beidzot viņi nonāca ar vīnogulājiem apstādītā kalna virsotnē. Līdzenums slīga tumsā, to tikko varēja saskatīt.

— Negaiss nāk virsū, — saimniece sacīja.

Patiešām — pie apvāršņa klusi locījās zibeņi un debess malā nebija nevienas zvaigznes. Viņi brīdi klausījās, tad saimniece pagriezās pa labi un sāka iet gar mežmalu.

— Vajag tikt līdz Briodu pļavām, no turienes varēsim redzēt pavisam labi.

Vēl pēc dažu minūšu gājiena viņi nonāca vecainē un, ķerdamies pie kazenājiem, šķērsoja lauku. Otrā pusē bija dzīvžogs — augstāks par cilvēka augumu.

— Tur tālāk ir sprauga, jāiet pameklēt.

Saimniece drīz apstājās un, ceļos nometusies, iespraucās starp diviem paērkšķu krūmiem. Arī Pablo pieliecās un gribēja līst cauri žogam, bet saimniece palika uz vietas. Viņa pavirzījās sānis, lai viņam būtu vairāk vietas, un, paņēmusi viņu aiz rokas, vilka uz priekšu.

— Nāciet man blakus, te lejā kāpt nevar, tur ir stāva nogāze.

Viņš rāpās uz priekšu, ar sānu piekļāvies pie sievietes sāna. Iespiedies dzīvžogņ spraugā, viņš ieraudzīja, ka pļava atrodas daudz dziļāk lejā un dzīvžogs aug gandrīz vertikālas kraujas malā. Aiz pļavas bija vīna dārzi, tūlīt aiz tiem vīdēja kokiem apstādītais ceļš, kas veda uz dzirnavu gravu; un vēl tālāk bija ciems.

Jumtus tik tikko varēja saskatīt, bet Pablo likās, ka tie ir pavisam tuvu. Šķita, ka vajadzētu tikai mazliet izliekties pa šo logam līdzīgo spraugu dzīvžogā, pastiept roku — un tos varētu aptaustīt.

Saimniece viņam blakus sakustējās. Pieliekusies Pablo pie auss, viņa čukstēja:

— Ciems šķiet pavisam tuvu, bet tumsa viļ.

— Nav vairs nevienas uguntiņas.

— Jā, kaut gan agrāk cilvēki nemaz tā nesargājās iedegt gaismu.

Pablo brīdi padomāja un tad sacīja:

— Boši droši vien ir pavēlējuši logus aptumšot.

— Vai tas nozīmē, ka viņi ir tur, ciemā?

— Iespējams.

Vairāk viņi nerunāja. Zibens, klusi plaiksnīdamies, nāca aizvien tuvāk, un no ielejas kāpjošā nakts arvien vairāk piepildīja līdzenumu, izdzēsdama zvaigznes.

— Varbūt tur ir sargkareivji, — Pablo čukstēja.

Saimniece atkal sakustējās, un viņš pagriezās uz sāniem, lai izbrīvētu viņai vairāk vietas. Tagad viņi gulēja dzīvžoga spraugā gandrīz seju pret seju. Pablo juta sievietes elpu uz vaigiem, un no viņas auguma pamazām plūda tīkams siltums.

Lejāk nebija nekādas dzīvības.

Saimniece bija uzlikusi roku uz Pablo rokas. Piepeši viņa stipri to saspieda.

t— Paskatieties tur lejā, — viņa čukstēja.

Pablo pagrieza galvu. Tālu, ļoti tālu pa kreisi no viņiem mirdzēja violeti oranža blāzma.

— Kas tur ir? — viņš jautāja.

— Tajā pusē ir Liona, bet es nezinu, vai deg šaipus vai viņpus pilsētas.

Brīdi viņi lūkojās klusēdami, tad viņa jautāja:

— Droši vien tur deg pilsēta, vai ne?

— Nē, — Pablo atbildēja, — pēc liesmas liekas, ka tas nav parasts ugunsgrēks. Visdrīzāk tur deg degvielas noliktava.

Vairāk nekā pusstundu viņu acis bija pievērstas apvāršņa malai, kur trīsņļoja lielā ugunsgrēka atblāzma, dažbrīd iegaismodama mākoņus. Tas bija vienīgais dzīvais punkts uz zemes un debesīs, vēl bija tikai zibeņi, kas joprojām uzliesmoja, necaurredzamai tumsai virzoties tuvāk zvaigžņu klājumam.

Beidzot ugunsgrēks sāka noplakt. Tagad jau varēja sadzirdēt pērkona grāvienus, un drīz vien gar stāvo nogāzi aiztraucās vējš. Viss dzīvžogs iešalcās, apklusa, tad sāka šalkt vēl stiprāk.

Pablo juta, ka sieviete dreb.

Viņš juta, ka tā piekļaujas viņam aizvien ciešāk. Viņas krūtis, siltas un maigas, spiedās pie viņa krūtīm. Viņu sejas vairākkārt saskārās.

— Jāiet atpakaļ, — Pablo teica, — negaiss tuvojas.

— Vēl jau diezgan tālu.

— Vai jums salst? — viņš jautā'ja.

— Nē. '

No dzīvžoga Pablo izlīda pirmais. īzslējies visā augumā, viņš noliecās un pasniedza roku saimniecei, lai palīdzētu viņai piecelties. Viņas roka bija mikla un mazliet drebēja.

— Jāpasteidzas, — viņš teica, — ja sāksies pērkons, mazā var pamosties un vienatnē nobīties.

Saimniece devās pa priekšu, neteikdama ne vārda.

Tagad visa zeme dziedāja. Viss kustējās, viss dzīvoja. Vējš acumirklī sasniedza ik stūrīti, un mežā šalca katra lapotne.

Viņi izgāja tam cauri neapstādamies. Tuvākie zibeņi apgaismoja stumbrus, to rindas uz mirkli strauji iznira no tumsas.

Kad viņi nonāca gravā, sejā iesitās karstums, kas bija patvēries starp abiem pakalniem. Uz brīdi viņiem aizcirtās elpa, bet tad tūlīt apžilbināja zibens. Gandrīz tajā pašā mirklī nogranda tā, it kā tur brakšķēdams sausu

zaru kaudzē iegāztos milzu koks. Viņi metās skriet, bet lietus jau bija klāt. Vispirms nokrita dažas lāses — lielas kā krusas graudi, pēc tam sāka gāzt kā ar spaiņiem.

Sasniedzot brezenta nojumi, viņi bija izlijuši cauri slapji.

Pablo iegāja telti un uzšķīla uguni. Saimniece bija atkritusi viņam blakus. Pusguļus, uz elkoņa atbalstījusies, viņa mēģināja atvilkt elpu. Pār seju plūda ūdens, pielipinādams matu šķipsnas pie vaigiem un pieres. Samirkusī blūze apkļāva kuplās krūtis, kas cilājās smagā elpā. Viņas acis iemirdzējās šķiltavu gaismā.

— Redziet nu, — Pablo noteica.

Joprojām strauji elpodama, viņa pasmaidīja.

— Jā, negaiss uznāca ātrāk, nekā es gaidīju.

Pablo ieskatījās telts dziļumā. Segā ietinusies, muti pavērusi, Žanete gulēja tāpat, kā māte viņu bija apguldījusi.

Vēja brāzma pacēla brezentu. Liesma noliecās un nodzisa. Pablo veltīgi mēģināja uzšķilt vēlreiz.

— Izbeidzies benzīns, — viņš teica.

— Nebēdājiet, tagad nav jādara nekas tāds, kur vajadzīga gaisma.

Pablo sadzirdēja čaukstoņu. Saimniece droši vien iz-ģērbās.

— Neguliet slapjās drēbēs, tā viens divi var saaukslē-ties, — viņa sacīja.

Pablo gāja uz telts izeju.

— Kurp jūs? — saimniece jautāja.

— Iešu paskatīties, ko dara lopi.

Viņš izgāja ārā. Tur viņu apņēma lietus, vējš piekjāva pie miesas slapjo kreklu. Pagājis dažus soļus, Pablo apstājās. Pamazām viņu pārņēma ūdens vēsums. Asinis deniņos pulsēja lēnāk.

Bargais pērkons bija jau pāri, aizdrāzies uz kalna pusi. Taču zibeņi vēl lauzās cauri mākoņiem, apgaismodami zemi, kur vējā locījās koki.

Katra uzliesmojuma laikā Pablo centās saskatīt lopus. Kazas un govs bija piesietas mežmalā un stāvēja nekustēdamās. Bet Melne mīņājās, raustīja pavadu.

Pablo piegāja pie Melnes un mierinādams glaudīja. Odens tecēja pa zirga kaklu un sāniem, un Pablo ar roku sajuta, ka zirgs dreb. Viņš atraisīja ķēvi un pieveda pie telts, Tur viņš vēl labu brīdi čukstus ar to runājās. Tad, negaisam aizveļoties aizvien tālāk un tālāk, viņš sagaidīja lietusgāzes beigas, aizgāja pēc pamatīgas siena saujas un ilgi berzēja Melni.

Kad ķēve bija gandrīz sausa, viņš dzīvnieku vēl paglaudīja, joprojām pusbalsī runādams. Beidzot, juzdams, ka zirgs nomierinājies, Pablo atgriezās teltī.

Tur viņš klusi noģērbās un ietinās segā.

26

Pablo apgūlās, un viņu sāka kratīt drebuļi. Bet drīz viņš viscaur nosvīda, kaut gan nebija pat pakustējies. Viņš ilgi palika mierīgi guļam, klausīdamies, kā vējš loka kokus un rausta telti. Lietus vairs nelija, bet ar katru brāzmu lāses sitās pret brezentu.

Žanete krāca bez apstājas, bet saimniece, liekas, ļoti ilgi nevarēja aizmigt. Pablo dzirdēja, kā viņa nopūzdamās grozās. Viņam gribējās piecelties un iet gulēt vienam pašam ārā, slapjā zālē.

Zem brezenta viņš slāpa nost. Negaiss te bija sadzinis visu svelmi, visu bezgalgarās dienas smagumu, kas, krēslai iestājoties, iegūla gravas dziļumā. Arī te, teltī, bija nakts, bet citāda nekā tā, kas lāsoja uz klintīm un lietus noplacinātajā zālē. Starp abām šīm naktīm bija tikai parasts, lietus piesūcies brezents, bet ar to pietika, lai iesprostotu šo gaisu, ko bija grūti elpot, kas spieda krūtis. Gaiss šeit bija miesas un atdzisušu sviedru smakas pievilcies; tajā ieplūda elpa no pusatvērtām mutēm.

Bet visvairāk tas oda pēc miesas, kas elpoja, dzīvoja, aizņēma visu telpu.

Un vēl dzīvāka par gulošajiem augumiem te bija Mar-jana.

Šovakar teltī atkal bija ienākusi Marjana — reālāka nekā jebkād. Marjana, kurai vairs nebija mierīga seja kā portretā, tā bija sāpēs savilkta maska. Pablo ilgi cīnījās ar šo tēlu, ar domu spietu, kas drūzmējās galvā, bet visvairāk ar drudzi, kurš joņiem pārņēma visu augumu kā karsts vējš, kas ielaužas līdz pat māju sirdīm.

Beidzot, šajā cīņā noguris, viņš aizmiga.

Viņš gulēja ilgi un nepamozdamies.

Kad Pablo atmodās, bija jau liela diena un teltī viņš bija viens. Arā valdīja klusums.

Viņš piecēlās. Drēbes vēl bija mitras. Viņš sameklēja citas telts dibenā samestajā apģērbu kaudzē, steidzīgi uzvilka tās un izgāja ārā.

Saimniece nāca atpakaļ no gravas, kur Žanete jau ganīja lopus. Ieraudzījusi Pablo, viņa pasmaidīja.

— Labrīt, — teica Pablo. — Esmu ilgi gulējis. Jums vajadzēja mani pamodināt.

Saimniece nopūzdamās paraustīja plecus.

— Ja jau būtu ko darīt...

Viņas seja bija savilkta grumbās, acis iekritušas. Pablo kādu brīdi lūkojās, kā viņa iztin no drānas maizi.

Viņš gribēja runāt, bet nezināja, ko varētu sacīt. Paskatījās uz gravas pusi, kur saule krūmos izklīdināja pēdējās caurspīdīgās miglas pītes.

— Negaiss nebija ilgs, — galu galā viņš noteica.

— Nē, nebija gan.

Atkal iestājās klusums. Gaiss sanēja no kukaiņu sijāšanās.

No zemes plūstošais dzestrums izgaisa zem svelmainajām debesīm. Lielais karstums atkal bija klāt. Pablo juta to visapkārt. Viņš juta to sevī, smagumā, kas viņu bija nospiedis jau visas iepriekšējās dienas. Un bija vēl kaut kas cits. Kaut kas vārdos grūti pasakāms, ko vienlaicīgi radīja saimnieces klusēšana un Marjanas atgriešanās. Visvairāk Marjanas atgriešanās.

Jo arī šorīt viņas sāpīgi savilktā seja bija te — nekustīga, bet vēl tuvāka. Nebija vairs dzidruma, kurā mirdzēja gaisma, kurš ļāva arī Pablo dzīvot, raugoties tajā, elpot gaisu, kas plūda no tās.

— Ņemiet, — saimniece teica, — ēdiet.

Viņš satrūkās. Tomēr piegāja viņai klāt un paņēma pasniegto maizi ar sieru.

— Paldies, — viņš teica un apsēdās uz celma dažu soļu attālumā no telts.

Tad viņš sāka ēst, nepārtraukti raudzīdamies gravā. Pēc mirkļa viņš pagriezās uz saimnieces pusi. Arī viņa paskatījās uz Pablo, bet tūlīt novērsās. Viņš lēnām apēda vēl divus kumosus siera. Mutē bija sūra garša, kas ēdot kļuva vēl neciešamāka. Drīz viņš piecēlās un devās pie Melnes. Līdzko viņš piegāja pie ķēves, tā piespieda purnu viņam pie krūtīm. Viņš paraudzījās uz telts pusi. Saimniece sēdēja ar muguru pret viņu. Tad, neizlaizdams viņu no acīm, Pablo savu maizi salauza vairākos gabalos un iedeva Melnei. Kad ķēve bija visu apēdusi, viņš

iemeta siera paliekas kazenāju pudurī. Ilgi viņš glaudīja ķēvi, tad atgriezās pie telts.

Saimniece nebija pakustējusies. Apsēdusies ieejas priekšā, ar elkoņiem atbalstījusies pret ceļgaliem, viņa stingi raudzījās vienā punktā ielejas pretējā nogāzē. Seja viņai joprojām bija skarba un saspringta.

Pablo atkal apsēdās uz celma, kur bija sēdējis, pirms gāja pie Melnes, un sāka rakņāties pa kabatām. Atradis trīs smēķu galus, viņš izplēsa lapu no blociņa un sāka tīt cigareti. Pablo jau taisījās aizsmēķēt, bet tad atcerējās, ka šķiltavās nav benzīna. Viņš iedomājās par sērkociņiem, bet tie bija teltī, un tur nevarēja ieiet, netraucējot saimnieci. Tad viņš izņēma cigareti no mutes, aizlocīja tai abus galus, lai tabaka nebirtu ārā, un iebāza kabatā. Pēc tam viņš norāva zāles stiebru un sāka to košļāt.

Tā viņi sēdēja apmēram stundu.

Jo vairāk laiks sabiezēja un izpletās, jo vairāk diena ietina zemi svelmē un klusumā, jo lielāks kļuva smagums, kas spieda Pablo krūtis. Viņam likās, ka kaut kas nostājas starp viņu un saimnieci, kaut kas tāds, ko varētu viegli noārdīt, — mazliet līdzīgs milzīgam pārkal-tuša siena zārdam, ko ar vienu sērkociņu var nodedzināt dažos mirkļos.

Pablo centās nekustēties; tikai laiku pa laikam viņš ar pievērtām acīm palūkojās uz saimnieci. Ik reizi viņam likās, ka viņa joprojām ir iegrimusi sevī.

Un šķita, ka pamazām vien viss ieraujas sevi. Ka ik koks, krūms, kazenājs un zāles kumšķis piespiežas pie zemes, noliecas zem ritošā laika smaguma, kas pamazām vien krājas zemes grumbās.

Tā viņi sastinga gaidās, neko nedomādami, gandrīz kā nedzīvi. Beidzot pa kreisi no viņiem pašā kalna korē atskanēja brūkošu oļu troksnis. Tas bija pavisam niecīgs, bet ar to pietika, lai viņi satrūktos. Abi uzreiz pagrieza galvu uz skaņas pusi.

Aiz krūmiem kāds staigāja.

Pablo juta, ka viņam dauzās sirds. Viņš aizturēja elpu. Starp kokiem aizslīdēja kāda ēna, tad nekas vairs nebija manāms. Pēc mirkļa ēna atkal izkustējās, un zari pašķīrās.

— Klibiķis! — saimniece iesaucās.

Viņi abi reizē piecēlās un gāja pretī vecajam, kas, viņus ieraudzījis, māja ar roku un kāpa lejā gar mežmalu.

— Kas noticis? — viņi jautāja.

Vecais noņēma cepuri, izvilka no kabatas lielu, rūtainu mutautu un noslaucīja pakausi, uz kura sviedri bija salipinājuši plānos, sirmos matus.

— Ļaujiet man atvilkt elpu ... — viņš izdvesa. — Ak dievs, cik tas ir augstu! Mani nu gan vajadzētu apzeltīt nar šitādu rāpšanos!

Viņi aizgāja uz apmetni, vecais apsēdās uz Pablo celma un vienā paņēmienā izdzēra pasniegto vīnu.

— Kā tad tur ir? — saimniece vēlreiz jautāja.

Vecais noslaucīja ūsas. Viņa acis smaidīja. Viņš vēlreiz dziļi ievilka elpu un teica:

— Ziniet, man liekas, ka gandrīz nekas nav mainījies.

— Un boši?

— Vispirms — labāk sauksim viņus par vāciešiem, tā būs prātīgāk.

— Vai tad ciemā viņi ir?

— Atnāca diezgan daudz. Un tūlīt aizgāja uz mēriju.

— Bet ko viņi tur dara?

Vecais saminstinājās, paskatījās uz vienu un uz otru un tikai tad atbildēja:

— Viņi ēd.

Brīdi valdīja klusums.

— Ēd?

— Jā, tas ir galvenais, ko viņi dara. Bet jāteic, ka viņi arī maksā. Pagaidām vēl franču naudā.

— Bet ko viņi ēd? — atkal jautāja saimniece.

— Kā lai es to zinu? Ko vien atrod, jā, nudien! Laikam tas bija vakar pēcpusdienā, kad četri bija iegājuši pie Ziljetas Rušē. Viņai bijis grozs ar trim dučiem olu. Viņi nopirkuši visas. Pēc tam gājuši uz kafejnīcu un likuši izcept omleti. Ticat vai ne — omleti no trim dučiem olu.

Pablo un saimniece saskatījās.

— Trīs duči? — viņa brīnījās.

— Ziljeta zvērēja, un Nano kafejnīcas kalpone rādīja čaumalas... Tas nav joks, tie tiešām ir trīs duči... Un viņi tās apēda tāpat bez maizes.

Brīdi saimniece kaut ko pārdomāja, tad jautāja:

— Un kā mājās?

— Atgriezusies tava lielā, melnraibā vista, kas bija pazudusi. Viņa atvedusi četrpadsmit cāļus. Taisni vakar es uzgāju, kur viņa perēja; tev nekad nebūtu ienācis prātā.

Saimniece piekrītoši pamāja ar galvu.

— Dzelžos, kas samesti aiz malkas šķūnīša.

— Tur es nekad nebūtu iedomājusies meklēt... Bet tas vienalga, četrpadsmit cāļi šajā gadalaikā ir tikpat kā nekas. Jau par vēlu. No tiem nekas labs vairs nevar iznākt.

— Lai tik aug. Viņi izskatās gluži ņipri. Drusku piebaro, un līdz aukstajam laikam tu varēsi tos izaudzēt pietiekami lielus.

Brīdi viņi klusēja, un tad Pablo jautāja:

— Vai fermā arī bija vācieši?

— Nē, viņi pagāja garām, kad griezās atpakaļ uz ceļa. Es biju pagalmā. Viņi uz mani paskatījās, bet neapstājās.

— Un viņi pārbaudīja cilvēkiem dokumentus?

Vecais saminstinājās un pārjautāja:

— Ko pārbaudīja?

— Vai viņi jautāja, kā kuru sauc, un prasīja papīrus?

Klibiķis izskatījās pārsteigts. Brīdi viņš padomāja, tad

teica:

— Tu jau nevari iedomāties, kā tas bija. Ciemā viņi ienāca kādi divdesmit; ja šie sāktu prašņāt, kāds kuram vārds, viņi nemūžam netiktu galā. Un kas viņiem no tā būtu par labumu?

— Tad jau laikam var iet mājās?

— Un tu vēl jautā! Es domāju gan. Ceru, ka viņi mūs neapēdīs. Katrā ziņā tie, kas aizbēga, tagad var kost nagus, jo nu jau gan nevar zināt, kas ar viņiem notiks.

Saimniece piecēlās, pagājās dažus soļus, tad atgriezās pie Klibiķa un jautāja:

— Un kādi jaunumi par karu?

— Zini, klīst visādas baumas, bet neviens nezina, kas īstenībā notiek.

Brīdi atkal valdīja klusums. Klibiķis pacēla glāzi, ko bija nolicis pie celma, un pasniedza saimniecei, kas viņam ielēja vīnu, jautādama:

— Vai šobrīd kāds mājās ir?

— Neviena nav. Es aizslēdzu durvis — un viss.

— Tad taču ...

— Bet kāpēc tu domā, ka tas ir bīstami, ja jau es tev saku, ka viss ir tā, it kā nekas nebūtu noticis?

Saimniece aizkorķēja pudeli un nolika to zālē.

— Tad jau labi, — viņa sacīja. — Tad nav vairs ko tūļāties. Savāksim mantas un kāpsim lejā. Man nepatīk, ka mājās neviena nav.

Viņa sāka rosīties, pacēla kādu grozu un nolika to gabaliņu tālāk, skraidīja no telts pie ratiem un tad, neko nepadarījusi, atgriezās pie abiem vīriešiem.

— Ak tu mīļo dieviņ, — vecais sacīja, — tu izskaties tikpat satraukusies kā toreiz. Paklausies, ja nu esi tā aizsvilusies uz mājās iešanu, tad ņem mazo un lopus un ej pa priekšu. Mēs ar Pablo savāksim te visus krāmus un aizvedīsim atpakaļ.

Viņa paskatījās uz Pablo.

— Klibiķim taisnība, — viņš sacīja, — skaidrs, ka jūs gribat drīzāk tikt mājās. Ejiet, mēs te visu padarīsim!

Saimniece nogāja lejā pie strauta un drīz vien atgriezās kopā ar Žaneti. Katrai rokā bija pa vicai, un viņas dzina lopus uz kores pusi.

— Un izvāri mums labu zupu! — vecais nosauca pakaļ — Kad pārnāksim, tā labi noderēs.

Viņa gāja prom neatskatīdamās. Abi vīri stāvēja pie telts un nolūkojās, kā mazais pulciņš attālinās. Nonākusi līdz korei, saimniece, kas steidzināja lopus, jau bija tikusi gabaliņu priekšā Žanetei. Viņa nozuda aiz krūmiem, un abi vīri brīdi vēl redzēja meiteni, kas kāpa kalnā gar mežmalu lēkājošā gaitā, plecos līgodamās un laiku pa laikam vicinādama rīksti, it kā dzītu ganāmpulku.

Vienu mirkli viņas stāvs iezīmējās debesīs, rīkste vēlreiz nošvīkstēja gaisā, un tad virsotnē vairs bija redzami tikai gaismas šaltīs mirdzoši krūmi.

27

Bija vajadzīgas divas dienas, lai visu atkal savestu kārtībā. Veselas divas dienas darba, kad tikko iznāca laika pamest skatienu ārā pa logu vai, ierūcoties motociklam, iziet pagalmā.

— Redziet nu, — vecais sacīja, — viņi uz mums nemaz neskatās.

Un tā bija taisnība. Pelēkos vai zaļganos formas tērpos ģērbtie kareivji ar ķiveri vai laiviņu galvā, kuri brauca garām ar motocikliem vai mazās mašīnās, pie fermas nekad neapstājās. Un pēc nedēļas vispār neviens vairs nebija manāms.

Karš bija aizgājis garām. Tas bija aizgājis pa lielceļiem, un tikai negaisa naktī dega uguns, norādīdama karadarbības vienu posmu. Tas bija viss.

Daži no ciema ļaudīm bija aizgājuši līdz Lonlesonjē; pēc tam viņi atgriezās un stāstīja, ka arī tur viss noritējis mierīgi. Vācieši likuši aizbērt bedres, ko franči bija izrakuši pie vecā Monmoro cietokšņa sienas, saņēmuši gūstā dažus tur palikušos kareivjus, bet citādi nekas nebija mainījies.

Kad visā fermā atkal valdīja kārtība, vajadzēja doties uz vīna dārziem un atgūt nokavēto.

Vēsts par pamieru pienāca, kad Pablo un Klibiķis otro reizi smidzināja vīnogulājos vitriolu. Pamiers pienāca tikpat klusu kā karš, neviens sevišķi nepriecājās, neviens vīnkopis nepārtrauca darbu.

Kad Pablo un Klibiķis no galvas līdz kājām zili no vitriola, vecās skrandās saģērbušies, pārnāca mājās, viņi vispirms pārģērbās un pagalmā pie krāna nomazgājās. Pēc tam viņi apsēdās uz virtuves sliekšņa un gaidīja vakariņas.

Viņi sēdēja, ne vārda nerunādami, neredzēdami, kā visu apkārtni ietin nakts, lēnām stindzinādama gaisu, tāpat kā nogurums stindzināja viņiem kājas.

Viņiem aiz muguras sievietes virtuvē staigāja šurpu turpu, gatavodamas vakariņas un ēdienu lopiem. Reizumis saimniece strupi izrīkoja Žaneti. Kad mazā nesaprata, viņa ilgu laiku bārās, tad viss norima — un klusumā skanēja vienīgi tupeļu šļūkāšana pa cementa grīdu.

Kad saimniece rājās pārāk skaļi, abi vīri saskatījās. Viņi neteica ne vārda, bet kaut kas viņus vienoja, to viņi juta. Kaut kas līdzīgs saskaņai. Divas reizes, kad rāšanās nemitējās, līdz Žanete sāka raudāt, Pablo nepieceldamies pavilka aizkaru sānis un paliecās uz virtuves pusi. Viņu ieraudzījusi, saimniece abas reizes mitējās kliegt. Bet, ja Žanete reiz bija sākusi raudāt, tad raudāja visu vakaru. Viņa šņukstēja vakariņu laikā, kopā ar ēdienu rīdama puņķus un asaras. Pablo centās neskatīties uz viņu, bet ēstgriba pārgāja jau no tā vien, ka viņš dzirdēja meitenes elsošanu.

Saimniece joprojām bija drūma un viegli aizkaitināma un runāja tikai par darbu.

Sākumā vecā Margerita ieradās katru vakaru. Ienākdama viņa jau no sliekšņa jautāja:

— Nu, vai jaunumi tev ir?

Saimniece papurināja galvu un norūca:

— Nē, nekā nav.

Reiz, kad Pablo bija pagalmā, vecā pirms promiešanas teica:

— Man nav vērts te nākt. Šī runāšana ir tikpat kā sāls vaļējā brūcē. Kad būs jaunas vēstis, dari man zināmu!

Tā pagāja vairākas nedēļas. Tad kādu vakaru, atgriežoties mājās, vīrieši saprata, ka kaut kas ir mainījies. Ratu rīboņu izdzirdusi, saimniece iznāca uz sliekšņa vi ņus sagaidīt. Līdzko Melne apstājās, viņa gāja vīriem pretī un teica:

— Tā nu tas ir. Saņēmu vēstuli. Viņš ir gūstā.

Abi vīrieši izlēca no ratiem.

— Lūk, kā! — vecais teica. — Redzi nu! Redzi nu!

Un tas bija viss. Tāpat kā citus vakarus, maltīti ietu

rēja klusēdami. Laiku pa laikam Pablo pameta skatienu uz saimnieci. Viņas seja bija mazāk saspringta, piere — gludāka.

Pēc vakariņām Pablo jautāja:

— Vai vecā Margerita to zina?

— Jā, — atteica saimniece, — es aizgāju pie viņas un pastāstīju.

Viņa saminstinājās, paskatījās uz Pablo, uz veco, tad atkal uz Pablo un piebilda:

— Es aizgāju un pateicu, un viņa sāka raudāt.., Viņa izraudājās, un tad mēs abas aizgājām uz kapsētu.

Strādājot vīriešiem bieži iznāca pieminēt saimnieku. Viņi atcerējās viņu bez skumjām. Visbiežāk tas bija vecais, viņš runāja apmēram tā:

— Ja viņš būtu te, viņš priecātos, ka vīna dārzs tik pamatīgi saaudzis ...

Vairāk nekad nekas netika runāts. Darbs steidzināja, noteica katru kustību, un domas pakļāvās rokām. Nebija laika sērot par mirušajiem. Taču tagad bija citādi. Viņu skatieni pievērsās saimnieka vietai galda galā, kas vienmēr bija tukša, un tad vecais teica:

— Vajadzētu gan kādu dienu izbrīvēt laiku un aiziet uz turieni.

— Jā, — Pablo sacīja, — mēs aiziesim.

Un šajā vakarā, kad Klibiķtēvs jau bija prom, Žanete iegājusi savā istabā un ari Pablo taisījās doties pie miera, saimniece viņu aizturēja.

— Man jums kaut kas jālūdz, — viņa iesāka.

Kas tad?

Šķita, ka viņa jūtas neveikli. Viņa stāvēja starp galdu un plīti.

— Jūs... — viņa beidzot izmocīja. — Es zinu, ka jums nepatīk par to runāt, bet vajag, lai jūs man pastāstāt, kā īsti ir tais gūstekņu nometnēs.

Pablo dziļi ievilka elpu. Viņa seja mazliet noskaidrojās. Bet pēc mirkļa pierē atkal ievilkās grumbas.

— Ziniet, — viņš sacīja, — jums tas neko neizteiks. Vācijā nometnes franču gūstekņiem noteikti nav tādas, kādās bijām mēs.

— Bet vai jūs domājat, ka pret viņiem varētu slikti izturēties?

Pablo sastomījās. Saimnieces skatiens pauda kaut ko tādu, ka viņš saprata — viņa ticēs. Ka viņa no sirds gaida patiesību.

— Viņiem droši vien būs pavisam labi, — Pablo sacīja. — Pastāv taču kara likums. Pret gūstekņiem ir jāizturas saudzīgi. Turklāt nometnes droši vien uzraudzīs Sarkanais Krusts.

Viņš vēl brīdi padomāja un piebilda:

— Un vispār — gan jūs redzēsiet, ka drīz viņš pārnāks, jo karš taču beidzies.

Pablo novēlēja arlabunakti un gāja uz savu istabu.

Aizvēris durvis, viņš tāpat tumsā apsēdās gultā. Logs viņa priekšā bija līdz galam atvērts. Vasaras nakts elpoja viegli. Pablo piecēlās, lēnām piegāja pie loga un atspiedās ar elkoņiem pret palodzi. Strauta pusē kurkstēja vardes. Dārzā aiz žoga, kur vijās tīteņi, bez mitas sasaukdamies, čirkstēja zemes vēži.

Pablo ilgi stāvēja nekustēdamies. Mēness bija pakāpies pāri pakalnam un mazpamazām iegaismoja līdzenumu. Viņš vēl juta dienas nogurumu, bet gulēt negribējās. Nedēļām ilgi viņš bija dzīvojis gluži kā mašīna — apdullis no darba, gandrīz aizmirsis domāt. Bet šovakar galva bija domu pilna. Līdz ar nometnes ainu apziņā pamodās vēl citas ainas — daudz tālākas, toties draudīgākas.

Cita pēc citas iznira cilvēku sejas. To bija simti un simti, un Pablo tās rindoja kā parādē. To bija tik daudz, ka Pablo likās — viņa zeme ir tukša. Tuksnesis. Bez nevienas dzīvības zīmes. Arī te bija gājis pāri karš. Un neko nebija nodarījis. Bet tur tālumā tas nebija atstājis neko, vienīgi mirušos. Arī dzīvi palikušie ir tikpat kā miruši vai nāves apdraudēti.

Piepeši Pablo satrūkās. Viņam aiz muguras bija nobrakšķējusi grīda. Viņš pagriezās un atkal piegāja pie gultas. Pāri trepju laukumiņam gāja saimniece. Viņš dzirdēja, kā viņa aizver istabas durvis, pēc tam no jauna iestājās klusums.

Mirušie, tūkstošiem mirušo bija aizgājuši. Te vēl bija dzīvie. Bija pat tādi, kas var atgriezties kuru katru dienu.

Gūsteknis var tikt brīvs. Viņš var izbēgt.

Pablo apgūlās, uguni neiededzis. Tagad viņš šo istabu pazina labi. Katra mēbele, katrs priekšmets bija pierasts. Ķermenis bija apradis ar gultu, kas glabāja viņa auguma apveidu.

Viņš pagriezās uz sāniem, ar seju pret logu. Nakts joprojām dziedāja, bet tagad dzidro debesu platajā taisnstūrī peldēja neskaidras ēnas bez formas un bez vārda. Viena vienīga palika sastingusi un nekustīga, līdzīgi cilvēkam, kas gaida, kas norunājis satikšanos un ir drošs, ka negaida velti.

Sājā naktī Marjana bija atguvusi mieru, kāds piemita mazliet izbalējušajam, bet svēti glabātajam portretam.

Viņa atkal bija kļuvusi caurspīdīga, bet viņai piemītošā gaisma bija auksta un blāva kā saule, kas nespēj izlauzties cauri decembra miglai.

Trešā daļa

28

Kad viņi iesāka pēdējo vīnogulāju rindu, līdz saulrietam bija vēl vesela stunda. Saule joprojām karsēja pilnā spēkā, un spirgto līdzenuma vēju aizturēja alkšņu birze.

— Esam ietaupījuši veselu stundu, — sacīja Klibiķis, atliecis muguru un iespiedis rokas sānos.

— Jā, strādājuši esam patiešām labi, — saimniece piekrita.

Vecais pamāja uz Pablo pusi un teica saimniecei:

— Vai redzēji, kā viņš grieza dzinumus? Un šis ir tikai viņa otrais pavasaris.

Saimniece pasmaidīja un palocīja galvu. Pablo iebāza grieznes kabatā, sacīdams:

— To esat panācis jūs, Klibiķtēv. Jums ir audzinātāja talants. Jūs varētu būt lielisks skolotājs.

Vecais iesmējās.

— Es — skolotājs? Es taču pat lasīt lāgā nemāku.

Viņi sāka kāpt lejā. Starp vīnogulāju rindām gulēja

nogrieztās stīgas. Žanete otrā pusē tās krāva nelielos saiņos un pārsēja ar klūgām.

— Žanete, — saimniece sauca, — kāp lejā!

Meitene pameta darbu un nonāca kalna pakājē pie pārējiem.

— Viena pati viņa nemūžam netiks ar darbu galā, — sacīja saimniece. — Kad būsim pabeiguši griešanu, pāris dienu visiem vajadzēs vākt stīgas, citādi dārzu nekad neiztīrīsim.

Viņa aizgāja līdz tām rindām, kur bija strādājusi Žanete.

— Tu neesi visu savākusi, — viņa sacīja. — Tas nav nekāds darbs. Ja jāstaigā tev pakaļ, tad tas ir tikpat kā nedarīts.

Pablo piegāja pie saimnieces. Dažas vīnstīgas patiešām bija palikušas zemē, bet patiesībā to bija pavisam maz Saimniece piegāja pie pirmā saiņa, kas gulēja ejas vidū Viņa paņēma to pie saites un papurināja. Dažas vīnstīgas izslīdēja. Viņa nolika saini zemē un, pagriezusies pret meitu, rājās:

— Ne darīts, ne nedarīts! Varētu domāt, ka tu strādā pirmo dienu!

Žanete stāvēja nekustēdamās. Rokas šūpojās, labajā viņa turēja vaļējas grieznes, zeltainu lūku saiškītis bija aizbāzts aiz priekšauta jostas; meitene vērās mātē un klusēja. Pablo redzēja, ka viņai sāk drebēt zods un pavērtā mute sašķiebjas.

— Nekas liels jau te nav palicis, — viņš teica, — zemi apstrādāt varēs tāpat; ar tādu nieku Melne tiks galē.

Pienāca ari vecais.

— Lai viņa vāc vīnstīgas tāpat vien, — viņš sacīja, — lai nemaz nesien. Tik un tā mums būs jānāk palīgā; lai meitene tikai saliek kaudzēs, es pēc tam sasiešu, un tā mēs ietaupīsim laiku.

Saimniece paraustīja plecus un gāja prom, purpinādama:

— Kad es iedomājos, ka viņas tēvs gribēja viņu iemācīt apgriezt vīnogulājusl Tikai tāpēc taisījās reizē vākt ražu un siet saiņus.

Klibiķis piegāja pie Žanetes. Klusiņām, gandrīz čukstus viņš skaidroja, kas viņai jādara. Lai meitene labāk saprastu, viņš paņēma meitenes lūku saišķi un aizbāza to sev aiz jostas. Žanete pašūpoja galvu un ierūcās. Piebiedrojies saimniecei, vecais smiedamies teica:

— Es nesaprotu, kāpēc tu gribi, lai tieši viņa apgriež dzinumus. Vai tad tu domā, ka esmu jau tik vecs, ka man vajadzētu viņas vietā vākt tos kopā?

Saimnieces seja joprojām bija skarba. Raudzīdamās te uz Klibiķi, te uz Pablo, viņa noteica:

— Meitene jūt, ka jūs viņu aizstāvat, tāpat kā aizstāvēja tēvs, tāpēc neko nevar izdarīt.

Brīdi valdīja klusums. Atspiedies pret mietu, Pablo uztina cigareti. Pēc tam viņš pasniedza tabakmaku vecajam.

— Nu, — saimniece teica, — vai iesim?

Pablo pavērās viņā, tad, pametis skatienu uz dienvidiem, kur kalns lēzeni pārgāja līdzenumā, sacīja:

— Es domāju, ka vajadzētu izmantot ietaupīto laiku un apskatīt Perēnu mātes zemi.

— Kas jums no tā būs par labumu? — saimniece jautāja.

— Nekāds, gribu tikai redzēt, kāda tā ir, vairāk nekā.

— Tā ir atmatā gandrīz piecus gadus, — sacīja vecais, — un nekas labs tur nevar būt.

— Noteikti nē, — saimniece piebalsoja, — un, tā kā es tagad netaisos to pirkt, tad nav nekādas jēgas iet skatīties.

Pēc brīža Pablo atsāka:

— Tad mēs varētu iet pa lejas ceļu un paraudzīties, kā aug kvieši. Tas nav nekāds lielais līkums.

Saimniece paraustīja plecus, paņēma grozu ar pusdienu atliekām un tukšo pudeli un sāka iet, burkšķēdama:

— Ja nu jūs tik ļoti gribat...

Labu gabalu viņi nogāja klusēdami. Taka vijās starp divām nogāzēm, kur cauri pērnajai pussatrunējušajai kūlai lauzās spēcīgi zāles asni. Krūmos lidinājās un čiepstēja visvisāda dzīva radība. Diena laidās snaudā, noklādama pār līdzenumu mēļas miglas pūku.

Viņi gāja garām vīna dārzam, kur divas sievietes apgrieza dzinumus.

— Ei, — saimniece uzsauca, — vai tiksiet galā?

— Darīsim, cik spēsim, pārējais lai paliek.

Viena no sievietēm atlieca muguru. Otra, mazliet vecāka, turpināja darbu.

— Vai par vīru ir kādas ziņas? — saimniece jautāja.

— Jā, viņš vel arvien ir Austrumprūsijā. Un kā iet tavam dēlam?

— Nekas, labi. Es viņam sūtu paciņas, tāpēc viņš nav pārāk izsalcis, vismaz pats tā raksta. Vienīgi tajā rūpnīcā viņiem liek grūti strādāt.

— Ko viņi tur taisa?

— Skaidri nezinu. Kaut kādus mehānismus, bet vispār liekas, ka viņam tas tīri labi patīk.

Saimniece apklusa. Kad otra sieviete atkal ķērās pie darba, viņa aiziedama piebilda:

— Strādājiet vien. Mēs pa leju iesim paskatīties kviešus.

Viņi atsāka ceļu, iedami zosu gājienā. Pa priekšu soļoja saimniece, viņai sekoja Pablo, kas lūkojās viņas rieta sarkanīgās saules apspīdētajā, platajā mugurā un pakausī. Pēc tam nāca Klibiķis un pašās beigās — 2anete, kas bija panākusi pārējos, kamēr viņi runājās ar sievietēm.

Tikuši uz ceļa, Pablo un vecais sāka iet blakus saimniecei.

— Tās sievietes nekad netiks galā ar savu zemi, — Klibiķis sacīja.

— Katrā fermā, kur trūkst viena vai divu vīriešu, iet tāpat, — Pablo teica.

Saimniece nomurmināja:

— Jā, visiem viena nelaime.

— Tas tiesa, — vecais piekrita. — Es jau zinu, ka būtu labāk, ja tavs vīrs vēl būtu dzīvs un dēls pārnāktu mājās, bet tu gan zini, ka tev esam mēs abi un tavai zemei nebūs jācieš.

— Es to zinu, — viņa sacīja. — Es zinu.

Vienā pusē slējās pakalns, kur stiepās vīna dārzu strēles, lielākoties vēl neapstrādātas, bet otrā pusē sākās līdzeni lauki. Visur dīga auzas, mieži un kvieši. Starp lielajiem, zaļajiem kvadrātveida laukiem garas, tikko uzartas brūnas zemes slejas dienas nogalē tumsnēja kā nakts saliņas. Šur tur tīrumus vēl klāja pērnā zāle, kaudzēs sakrauti vai izklaidus atstāti kukurūzas stublāji, gar kuriem tinās kazenāji, stiepdamies starp vagām un rāpdamies ciņos.

— Redziet nu, — vecais teica, — tā tas sākas. Ja karš turpinātos vēl pāris gadu, nezāles pārmāktu visas šīs zemes. Tiem, kas pārnāks, būs sūri grūti jānopūlas, lai to kārtīgi apstrādātu.

Vecais papurināja galvu. Viga piere bija vienās grumbās, un slīpie saules stari asāk iezīmēja vaibstus. Klibiķa sejā bija iegūlis lielu ciešanu atspulgs.

— Un es nemaz nerunāju par tiem, kas neatradīs neko.

— Vai jūs domājat, ka sievietes zemi pārdos? — Pablo jautāja.

— 1914. gadā daudzi noturējās. Bet bija arī tādi, kas nespēja. Tici man, ir tādi brīži, kad zemes hektārs neko daudz nemaksā. Un atrodas tādi, kas prot to izmantot. Kara laikā jau tā ir vienmēr — vieni zaudē, citi iegūst.

Klusēdami viņi turpināja ceļu. Tagad tas veda gar trīsgadīgu vīnogulāju lauku, kur mieti vēl nebija iedzīti. Zeme bija akmeņaina, bet malējās rindās jau zēla vārpata, un pa nogāzi vijās kazenāji, starp zemes kukuržņiem raisīdami sīkas lapiņas. Aptinusies ap jaunajiem dzinumiem, vējā grabēja sausi un sakaltuši pērnie tīteņi. Vecais apstājās.

— Lūk, tas ir pavisam bēdīgi!

— Vai tas ir Leona Buaso pēdējais stādījums? — saimniece jautāja.

— jā, — atbildēja vecais, — pēdējais.

— Vai viņiem vēl aizvien nav nekādu ziņu?

— Nē. Bet saproti pati, ja viņš būtu gūstā vai ticis uz Angliju kā daži citi, tas būtu zināms. Iebrukuma bridi viņa karaspēka daļa atradās ziemeļos, un liekas — tur gandrīz visi dabūja galu. Un viņa sieva nav nekāda veselā, tā ka zeme būs pagalam.

Saimniece atkal sāka iet, teikdama:

— Labāk būtu, ja viņa to pārdotu, kamēr vīnogulājus vēl var glābt, vēlāk tai vairs nebūs nekādas vērtības.

— Ko tu gribi, viņa aizvien vēl cer. Un vispār taisni jāsmejas — ko līdz runāt par pārdošanu, jāatrod taču ari pircējs!

Viņi gāja tālāk. Pablo klusēja. Viņš apskatīja katru apstrādāto lauku, katru vīnogulāju un katru atmatu. Pusotra gada laikā, kopš dzīvoja šajā zemē, viņš bija labi iepazinis visu ciema teritoriju. Viņš bija to pārstaigājis krustām šķērsām, kad gāja apstrādāt saimnieces zemes gabalus, kas bija izkaisīti malu malās. Viņš pazina tos visus, bet šajā vakarā vēroja tā, it kā būtu ieraudzījis pirmo reizi. Līdz šim viņš bija iegaumējis katra apstrādājamā gabala robežas, pārējie viņu neinteresēja. Bet tagad viņam radās vēlēšanās tos iepazīt labāk. Zināt, kam tie pieder.

Vairākkārt viņš pameta skatienu uz veco. Beidzot, kad viņi gāja gar vēl vienu nezālēm aizaugušu vīna dārzu, viņš teica:

— Ir gan bēdīga tāda pamesta zeme.

Vecais pakratīja galvu.

— No šis ari vairs nebūs nekāda labuma, — saimniece sacīja. — Pārāk tālu no ciema. Tādu gabalu vecie Ravjē vairs nevar izstaigāt.

Ilgi klusējis, Pablo jautāja:

— Jūs teicāt: «Atrodas tādi, kas prot to izmantot.» Bet vai jūs domājat, ka zemi var nopirkt, ja grib?

— Tas, — Klibiķis atteica, — ir atkarīgs no daudz kā. Bet pamestos īpašumos vienmēr ir žēl noskatīties.

Viņi nonāca vietā, kur gar ceļu otrā pusē grāvim bija iestādīts paērkšķu dzīvžogs. Tur, kur tas auga gar atmatā atstātu nokalni, viņi pa žogā atstātu spraugu nogāja no ceļa un pārlēca pāri grāvim.

— Redziet, — saimniece teica, — dārzs stiepjas līdz tiem diviem ķirškokiem, kas aug tur augšā.

Bridi viņi raudzījās klusēdami. Puse zemes bija apstādīta ar vīnogulājiem, kuru mieti rēgojās ārā no krūmiem. Pārējais droši vien jau sen vairs netika apstrādāts.

— Šī noteikti ir laba zeme, — vecais sacīja.

— Jā, un ļoti izdevīgā vietā, nevar saprast, kāpēc jau pirms kara to nevarēja pārdot.

— Ko tu gribi, aizvien vairāk jauno brauc prom, tikai vecie vēl negrib visu aizlaist pa vējam. To var saprast.

— Ja ir riabs zirgs, kas to vien grib kā strādāt, — teica Pablo, — uz šejieni nemaz nav tik grūti atnākt.

Viņš saminstinājās, paskatījās uz Klibiķi, uz saimnieci un galu galā piebilda:

— Sevišķi jums, jo jums šajā nostūrī jau ir lauki.

Saimniece neatbildēja. Vecais bridi gaidīja, tad, pacēlis cepuri, pakasīja pakausi, pakošļāja ūsas un sacīja:

— Jā, te ir savi par un pret. Zeme paliek zeme, bet tagad, kara laikā, neko nevar zināt, kas mūs gaida.

— Zeme, zeme! — saimniece atsaucās. — Jauki jau ir. Bet, ja nu vienu dienu vajadzēs iet prom, zemi līdzi paņemt nevarēs. Un, ja nu jāiet prom, tad ir labāk, ja savs mazumiņš iekrāts.

Viņa brīdi pagaidīja, tad paspēra dažus soļus, pašķirdama sauso zāli, un noliecās, lai apskatītu stādījumus.

— Vīnogulāji vēl nemaz nav veci. Man liekas, ja vienu

gadu tos rūpīgi koptu un īsāk apgrieztu, tie vēl atzeltu, tikai ilgi gan vairs nevar gaidīt.

— Patiešām, — Pablo teica, — dieva dēj, negaidiet gan!

Viņš to sacīja, zobus sakodis. Saimniece pagriezās pret viņu, paskatījās un skarbi noteica:

— Es nesaprotu, kāpēc jūs man par katru cenu gribat iestāstīt, lai es izsviežu savu naudu par šo vecaini. Var skaidri redzēt, ka jūs nesaprotat, ko nozīmē visu zaudēt. Ja jums tur, mājās, būtu bijusi zeme, kas jums tagad no viņas tiktu?

— Nekas, — Pablo atcirta, — bet nebūtu ari nekāda ļaunuma.

Viņš apstājās. Vecais izskatījās pārsteigts. Saimniece jau paspēra soli, it kā gribēdama turpināt ceļu, bet Pabio aizstājās viņai priekšā. Vienā mirklī viņš piesarka un sāka kliegt:

— Es nesaprotu, no kā jūs tagad baidāties! Lai kā beigtos karš, galu galā tas tomēr beigsies. Un jūsu zeme vienmēr piederēs jums. Vai te valdīs franči, boši vai ķīnieši, kāda jums tur daļa! Bet par visu savu zuņķi rit vai pēc gada jūs nevarēsiet nopirkt pat ne naglu! Ar savu naudu jūs varēsiet uguni aizkurt! Bet jums jau tik un tā neko nevar iestāstīt.

Viņš mirkli vilcinājās. Saimniece nebija ne pakustējusies. Ari viņa bija tumši pietvīkusi, bet joprojām neteica ne vārda. Strauji apcirties apkārt, Pablo sāka iet uz ceļa pusi, murminādams:

— Patiešām — es esmu galīgs muļķis, mēģinādams jums kaut ko ieskaidrot! Es tikai velti tērēju laiku! Skaidrs, ka tikai tērēju laiku!

Izgājis uz ceļa, viņš palēnināja gaitu, lai sagaidītu pārējos. Nonākuši viņam līdzās, viņi sāka iet visi trīs rindā, nepārmīdami ne vārda.

Tagad ik grāvis, ik gramba, ik iedobe izelpoja nakti. Saule bija nogrimusi miglā aiz apvāršņa, kur vēl peldēja daži rudi mākoņi. Viss cits izzuda pelēkajā dūmakā, un iemirgojās pirmās zvaigznes. Vējš kļuva spirgtāks, joņiem nesdams sev līdzi ugunskura, dūmu un tikko ap-vērstas zemes smaržu. No dažām pļavām atplūda dīvains zāļu un puķu aromāts.

Nonākuši pie kviešu lauka, viņi bridi pastāvēja un, ne vārda neteikuši, devās tālāk. Mazā bija palikusi tālu iepakaļ, un vecais viņu pagaidīja.

Pablo gāja un laiku pa laikam, galvu nepagriezdams, pameta skatienu uz saimnieci. Dusmu uzplūdā viņš valdīdamies sakoda zobus. Viss viņā vārījās, un tikko uzartās zemes smarža, kas kāpa no apkārtējiem laukiem, satracināja vēl vairāk. Katrs ceļa pagrieziens, katrs koks un dzīvžogs glabāja kliedzienu, šalkoņu, smaržu vālu, kas atgādināja, ka zeme atdzīvojas.

Dūres sažņaudzis, Pablo visiem spēkiem valdījās, lai nesāktu kliegt.

29

Pie vakariņu galda viņi joprojām klusēja. Divas vai trīs reizes Pablo, galvu nepaceldams, pameta ātru mirkli uz pārējiem. Vienīgi Žanete vērās viņā tukšu un stingu skatienu. Viņai nekas nebija mainījies. Saimniece un vecais ēda, acis nepaceldami.

Tad Klibiķis iededza cigareti un piecēlās.

— Tātad norunāts, — viņš sacīja, — rīt ķersimies pie vīnogulājiem Rulo meža malā.

— Norunāts, — saimniece atbildēja.

— Ar labu nakti! — vecais atvadījās no visiem. — Es tad iešu tieši uz turieni.

Viņš izgāja ārā. Viņa tupeles aizklabēja pāri pagalmam, un atkal iestājās klusums. Saimniece piecēlās, sāka nokopt galdu, Pablo beidza smēķēt cigareti. Iemetis izsmēķi plīts pelnos, viņš piecēlās un gāja uz durvīm.

— Ar labu nakti! — viņš aiziedams sacīja.

— Ar labu nakti! — atbildēja saimniece.

Pablo lēnām kāpa augšā pa koka trepēm, kuru pakāpieni pie katra soļa čīkstēja. Iegājis savā istabā, viņš tūlīt izģērbās un likās gulēt. Logs bija atvērts, un istabā ieplūda gaisa strāva kā vēss avota ūdens. Pablo sajuta to uz sejas kā rokas pieskārienu. Viņš mēģināja iemigt, bet bija sakrājies pārāk daudz aizturētu dusmu. Tās vairs nebija dusmas, kas nupat vēl pie vecaines lika viņam kliegt. Tagad tās vērsās visvairāk pret viņu pašu. Viņš sev pārmeta, ka nebija pratis palikt vienaldzīgs pret visu to, par ko viņam nebija nekādas daļas. Tagad Pablo atcerējās laiku, kad tikko bija ieradies ciemā. Viņš atcerējās nogurumu, kas laupīja spēju domāt. Jau sen viņa ķermenis bija pieradis pie zemes darbiem. Rokas bija kļuvušas cietas, kājas spēcīgas. Dažu vakaru viņš vēl jutās noguris, bet nekad vairs nebija līdzīgs dzīvniekam, kas kustas, ēd un pakrīt kā bluķis, acumirkli iegrimdams miegā.

Viņš grozījās gultā, meklēdams spilvenā vēsu vietu, kur nolikt galvu.

Arī saimniece un Žanete bija uzkāpušas augšā. Viņš dzirdēja čīkstam kāpnes, pēc tam — kāpņu laukumiņa grīdu. Tagad mājā viss bija klusu, vienīgi vējš plūda aumaļām pa logu, nesdams līdzi zemes smaržu.

Pablo dzirdēja, kā pulkstenis nosit desmit, tad pusvienpadsmit un vienpadsmit. Viņš joprojām negulēja. Pat ne pusmiegā, kurš, par spīti visam, atspirdzina. Tieši pretēji. Domas viņu urdīja aizvien vairāk. Viss viņā bangoja, piere norasoja. Viņš bija apsedzies vienīgi ar palagu, ko vēja pūsma vēsināja, bet arī tas bija lieks. Tomēr Pablo nenometa palagu, it kā vairīdamies no vēja, kas nesa pavasari.

Viņš cieta, jo vairs nebija kā bezdomu mašīna, viņu darīja nelaimīgu arī dzīvība, ko pavasaris nesa sev līdzi. Fiziskais nogurums jau nav tikai atspirdzinātājs, kas liek aizmigt, — tā ir arī pretinde. Tās ir zāles, kas liedz pavasara trauksmei ieplūst asinīs līdz ar atmodas gaisu.

Vienu brīdi Pablo iedomājās par avotu. Viņam gribējās iegremdēties tajā. Viņu valdzināja ledainais, tieši no mežiem plūstošais ūdens. Bet tad viņš iedomājās, ka vajadzēs iet, ka kāpnes čīkstēs pie katra soļa.

Vairākkārt pie viņa atgriezās Marjanas tēls. Bet viņš to atstūma, mēģinādams domāt par ko citu.

Patiesību sakot, viņš vairs nedomāja. Galvā, šķiet, virmoja vējš — līdzīgs tam, kāds plūsmoja ap gultu. Tajā viss bija sajaucies un nebija vārdā nosaucams. Jo vējā bija gan pagājušās ziemas atskaņa, kas nāca no ziemeļiem ar piemirkušas zemes pēcgaršu, gan pavasaris ar jaunās dzīvības vārajām smaržām. Un tā bija arī nakts aukstā elpa, kas uzsūca sevī dienas karstuma mutuļus, kuri bija patvērušies kāda grāvja dziļumā vai aiz veca mūra.

Un ar gaisu, ko ieelpo, ir gluži kā ar vīnu, ko dzer, — sajaukums reibina.

Pablo to visu neskaidri juta, tomēr nespēja sevi nekā aizsargāt.

Ārā joprojām valdīja tāds pats klusums, bet šis klusums daudz ko izteica. Tikai sacītais nebija sadzirdams, to varēja vienīgi sajust. Arī mājas klusums bija smags. Tas bija pavisam citāds nekā noguruma iemidzinātā mājā.

Pablo joprojām grozījās gultā. Viņš atkal dzirdēja nositam kārtējo pusstundu, pēc tam vēl veselu virkni dobju sitienu. Likās, ka māja drebētu līdz pat pamatiem.

Pablo piecēlās gultā sēdus. Bija dzirdami kaut kādi sitieni, sāka blēt kazas.

— Lopi!

Pablo acumirklī iedomājās par ugunsgrēku. Vienā lēcienā viņš bija kājās un, uzrāvis tikai bikses, izskrēja ārā.

Saimniece, durvis neatvērusi, jautāja:

— Vai ejat skatīties?

— Jā, kas tas varētu būt?

— Droši vien norāvies kāds lops. Laikam Melne, tā bija nemierīga jau tad, kad gāju slaukt. Viņu tracina pavasaris. Jums tikai vajag aiztaisīt vārtus un palaist ķēvi pagalmā, nakts vēsums viņu nomierinās.

Saimnieces balss bija mierīga. Pablo nokāpa lejā. Grīda zem basajām kājām bija auksta. Patrepē viņš atrada tupeles un uzāva tās. Kreklu viņš nebija uzvilcis, un āra vējā viņam bija spēji jānodreb.

Ķēve tiešām bija norāvusies. Tikusi brīvībā, tā bija piegājusi pie kazām, kuras sāka aujot šaurajā aizgaldā. Tagad Melne bija atgriezusies savā steliņģī, bet stāvēja ar asti pret redelēm. Kad Pablo iegāja stallī, viņa nāca pretī un ar galvu badīja krūtīs.

— Mieru, manu skaistulīt, mieru! — Pablo teica.

Viņš glaudīja ķēvi, un viņa drīz nomierinājās. Pablo

noņēma ķēdes galu, kas karājās apaušos, aiznesa to uz steliņģi; tur viņš ieraudzīja, ka Melne saspārdījusi silei visus dēļus, šķēpeles karājās naglās. Viņš izveda ķēvi ārā un tūlīt palaida vajā. Sākumā viņa likās pārsteigta un sekoja viņam līdz pat virtuves slieksnim. Pablo vēlreiz noglaudīja Melni un gāja atpakaļ uz istabu.

Augšā kāpņu laukumiņa logs pagalma pusē bija vaļā. Pablo piegāja pie tā. Saimniece bija atbalstījusies ar elkoņiem pret palodzi. Viņa pagriezās.

— Vai jūs nenosalāt? — viņa jautāja.

— Nē, ārā ir labi.

Arā bija dzirdama aujošana.

•— Nāciet, paskatieties!

Pablo piegāja pie viņas un, izliecies pa logu, ieraudzīja Melni, kas auļoja gar vārtiem, pret pagalma akmeņiem šķildama dzirksteļu spietus.

— Vai viņai nevar kaut kas notikt? — jautāja Pablo.

— Nē, viņa nogurs. Un pēc brīža norimsies.

Saimniece sakustējās. Pablo sajuta viņu sev blakus, un

asinis atkal sāka kūsāt. Vēsma nesa līdzi īsta dienvidvēja siltumu. Kā Katalonijas vējš.

— Vai jūs nebijāt aizmidzis? — viņa jautāja, pagriezusies pret Pablo.

— Nē, un jūs?

— Nē.

Viņi brīdi klusēja. Lejā joprojām rikšoja Melne.

— Vai jums tiešām nesalst?

Saimniece uzlika roku uz Pablo delma gandrīz pie paša pleca. Pablo lēnām noliecās uz priekšu. Viņa rokas bija pavērtas, saimniece pieglaudās viņam, un viņu mules meklēja viena otru.

Tā viņi palika ilgi, līdz pietrūka elpas, tad Pablo pagriezdamies saņēma viņu aiz pleciem un aizveda uz savu istabu.

Viņi mīlējās, ne vārda nerunādami, gandrīz nikni, it kā gribēdami nodarīt paši sev sāpes. Pēc tam gulēja, izstiepušies viens otram blakus, un klausījās, kā zem miklās ādas pulsē asinis. Pēc ilga laika saimniece salīgi nodrebinājās un atbalstījās uz elkoņa.

— Tev ir auksti, — sacīja Pablo.

— Jā, mazliet.. . Un jāiet aizvērt manas istabas durvis.

— Paliec mierīga.

Viņš piecēlās un gāja aizvērt durvis. Atgriezies viņš aizslēdza savu istabu.

Saimniece bija pārvilkusi pāri palagu un segu. Viņš nogūlās blakus un pievilka viņu sev klāt.

— Vai es neesmu pārāk veca? — viņa čukstēja.

— Nē, mēs abi esam jauni.

Vēl mirkli viņi gulēja klusēdami, tad Pablo nočukstēja:

— Melne arī ir jauna.

— Paliec klusu, — viņa teica. — Nejoko ar to.

— Tu neļauj man runāt. Es saku — Melne ir jauna. Viņa ir spēka pilna. Mēs visi esam spēka pilni. Mums ir tik daudz spēka, ka mēs nespējam aizmigt.

— Tu nevari vis sūdzēties.

Viņi smējās un skūpstījās.

— Tu man neļauj runāt, jo zini, ko es gribu teikt, — atsāka Pablo. — Bet esi mierīga, es savu panākšu.

Viņa meklēja Pablo muti, lai skūpstītu, bet viņš vairījās. Tā cīnīdamies, viņš turpināja:

— Un ir zeme, kur var likt lietā visu mūsu spēku. Zeme, kas grib vienīgi augļus nest. Vajag tikai paņemt.

Viņa vairs nemēģināja Pablo apklusināt ar skūpstu.

— Ja tu gribi zemi, — viņa teica, — nopērc to, tu taču neizdod no savas algas ne sū, vienīgi tik, cik tabakai. Un, ja tev nepietiks, es aizdošu.

— Nē, — Pablo atbildēja.

— Kāpēc?

Viņš vilcinājās.

— Ir daudz iemeslu. Un galvenais — man nav tiesību.

Viņai izdevās to pārsteigt un noskūpstīt. Viņš ļāvās,

bet, tiklīdz viņa atņēma lūpas, sacīja:

— Un ja nu darītu otrādi?

— Kā otrādi?

— Es tev došu savu naudu, tu pieliksi pārējo un nopirksi zemi uz sava vārda.

— Mēdz teikt, ka Franškontē iedzīvotāji ir stūrgalvīgi, bet es redzu, ka spānieši viņus tomēr pārspēj.

— Tas tiesa. Turklāt franškontiešiem ir stūras galvas kopš tiem laikiem, kad viņi vēl bija spānieši.

Atkal valdīja klusums, tikai vējš šalca jumta korē.

— Paklausies, — Pablo teica, — es mēģināšu ieskaidrot: tev pieder nauda, kam šodien ir kāda vērtība. Piemēram, par divdesmit frankiem tu vari nopirkt,..

— Apklusti. Tu man to jau esi teicis. Pēc kara devalvācija ir parasta lieta. Bet, ja nu pieņem, ka tev ir jāiet prom, — ko tad es ar visu šo zemi iesākšu?

Pablo nopūtās.

— Tu domā, ka es aiziešu?

Viņa uzgūlās viņam virsū un, ļoti cieši apkampdama, teica:

— Nē, nē. Es negribu, ka tu ietu prom. Es to teicu tāpat vien. Pat ja boši meklēs spāņu bēgļus, es tevi noslēpšu.

— Jā, un, ja nu man tomēr būs jāaiziet, pat ja tev jāaizlaiž zeme atmatā, apstrādā tik, cik tev vajag, lai paēstu, bet nekad nepārdod zemi. Taisni otrādi — pērc, cik vien var nopirkt.

Viņa neatbildēja. Viņš bridi gaidīja, tad noskūpstīja viņu. Kad viņu lūpas šķirās, viņa lēnām, it kā pati sev teica:

— Rīt es aiziešu pie Perēnu mātes. Es aiziešu. Apsolu tev to.

Tad Pablo atkal skūpstīja viņu, tik cieši iekļaudams savās rokās, ka gandrīz darīja sāpes, it kā gribētu parādīt milzu spēku, ko viņš juta sevī.

30

Pablo pamodināja rītausmas spirgtums. Viņš atbalstījās uz elkoņa, un saimniece tūlīt atvēra acis.

— Trakums, — viņa iesaucās, — diena jau klāt!

Vienā lēcienā viņa bija ārā no gultas un stāvēja savā

garajā, baltajā naktskreklā, kas sniedzās no pleciem līdz pat papēžiem, iezīmēdams vienīgi spēcīgo, plato gurnu apaļumus. Viņa piegāja pie durvīm, klusiņām tās atslēdza un, pirms vēra vaļā, čukstus sacīja:

— Labāk būs, ja neviens neko nezinās. Dzīvosim tāpat kā agrāk.

— Protams, — Pablo atbildēja.

Kad viņa jau grasījās iet ārā, Pablo pamāja, lai viņa pienāk tuvāk.

— Panāc šurp.

Viņš pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja.

— Vai atceries, ko man apsolīji?

— Jā.

Viņa vēlreiz uzsmaidīja un izgāja. Pablo steidzīgi devās lejā un, izgājis pagalmā, ilgi turēja galvu zem krāna ledaini aukstā ūdens. Kad viņš slaucījās, Melne parādījās pie mājas stūra un vieglā riksī pienāca viņam klāt.

— Vai tagad tu esi nomierinājusies? — viņš jautāja.

Glaudīdams ķēvi, viņš smējās. Šai brīdī no virtuves ar

slaucenēm rokās iznāca saimniece. Viņa pienāca klāt un klusiņām jautāja:

— Vai tu viņai saki paldies?

Viņi smiedamies saskatījās.

— Jā. Un es viņai teicu, ka tagad mums būSj kur izlietot spēku. Laba zeme, kas tikai jāiestrādā.

Saimniece saviebās.

— Un tu, — viņa jautāja, — vai tev vēl paliks pietiekami daudz spēka priekš zemes? Vai tu šonakt neesi to visu iztērējis?

Pablo izrieza krūtis. Odens lāses tecēja, aizķerdamās spalvās.

— Es tev vēl parādīšu! — viņš atbildēja. — Vēl tu redzēsi!

Saimniece iegāja stallī. Pablo apvilka kreklu, paņēma ziepes un dvieli un gāja uz virtuvi. Melne viņam sekoja līdz pat slieksnim.

— Pagaidi brītiņu, — viņš sacīja. — Es atnesīšu tev kādu garozu.

Viņš iegāja virtuvē. Žanete pašlaik lauza vīnogulāju stublājus un bāza tos pavarda ugunī. Parasti Pablo sacīja: «Labdien, Žanete!» — un viņa ierūcās, sašķobīdama muti. Bet šorīt Pablo sākumā neteica neko. Viņš apstājās un cieši noraudzījās meitenē. Piepeši viņam likās, ka ilgu laiku nav viņu redzējis. Arī mazā vērās viņā. Tā viņi stāvēja labu brīdi. Tad, izdzirdis, ka Melne sit ar pakavu pret akmens pakāpieniem, Pablo teica:

— Labrīt, Žanete!

Meitene ierūcās un sašķieba muti. Pablo nogrieza maizes riku un izgāja ārā iedot to ķēvei.

Pēc tam Pablo sagatavoja pamatīgas sviestmaizes ar speķi un ielika tās kopā ar vīna litru somā, un devās ceļā. Pagalmā viņš pagriezās uz staļļa pusi un uzsauca:

— Es eju. Kad pārnāksiet mājās, nāciet tūlīt pie mums!

— Jā, — saimniece atsaucās, — uz redzēšanos!

Pablo steidzās uz kalnu, kas vēl grima krēslā, izceldamies zeltainas gaismas pielietajās debesīs. Viņš gāja, dziļi elpodams. Kājās vēl bija smagums, bet to nevarēja saukt par nogurumu. Tas bija kaut kas vārdos nepasakāms, kas piepildīja visu viņa būtni. Mazliet tas atgādināja nogurumu, bet spēks no tā negāja mazumā. Tieši pretēji — viņš jutās varens uz šīs zemes, kas vēl iemigusi gulēja viņam visapkārt un ko viņa soļi, skanēdami uz ceļa, modināja. Nonācis līdz lielajam pagriezienam, no kura līdzenums pavērās līdz galam, viņš ar skatienu meklēja Perēnu mātes ierūsgano vecaini. Viņš to uzreiz ieraudzīja. Tā atradās starp diviem tikko apstrādātiem laukiem un kalna ēnā iezīmējās kā gaišs četrstūris. Pablo smaidīja. Viņš vēl paskatījās uz fermu, kur Melne gar riju plūca zāli, pēc tam atsāka ceļu.

Vecais jau bija ķēries pie darba. Viņš bija apgriezis kādus desmit vīnogulājus, un Pablo nodomāja, ka viņš vēl ilgi nestrādā.

— Kā klājas? — viņš sauca.

Klibiķis pagriezās uz Pablo pusi.

— Labi. Vai tevi nekā vairs nevar izvilkt no gultas?

Pablo iesmējās, paņēma savas grieznes un kāpa augšup

— Bet... — viņš ieteicās.

Vecais smējās.

— Jā, es apgriezu trīs rindas uzreiz, lai mēs varētu strādāt cits citam blakus.

Viņi bija paraduši darbu sākt reizē un strādāt vienādā ritmā. Tā varēja sarunāties, un, ja Pablo bija vajadzīgs padoms, vecais un saimniece atradās turpat blakus. Lai strādātu trīs rindās uzreiz, darbu vajadzēja sākt jau pirms laba brīža.

— Vai nekas vismaz nav lēcies? — Klibiķis jautāja

— Nē, nekas. Bet saimnieces rindu turpināt nav vērts, viņa tik drīz neatnāks. Līdz tam mēs paspēsim apkopi vismaz vienu rindu.

Pablo brīdi vilcinājās. Viņš satvēra vienu stīgu, nogrieza to. Divi, trīs, četri griežņu klakšķi. Tad piepeši viņš apstājās un uzlika roku Klibiķim uz pleca. Tas atskatījās.

— Kas tad ir?

Pablo raudzījās tālumā. Viņš pacēla roku un ar griežņu aso galu rādīja atmatas virzienā. Vecais arī skatījās uz to pusi.

— Tā nu ir norunāts. Šorīt viņa aizgāja pie Perēnu mātes.

Vecais pašūpoja galvu.

— Labi, draugs. Tu vari palielīties ar savu spēku. Jo visi zina, ka Žermēna ir stūrgalvīga.

Pablo juta, ka seja tvīkst. Vecais novērsa skatienu un pēc brīža, zemē raudzīdamies, sacīja:

— Es nezinu, kā tu esi dabūjis to gatavu, bet stiprs tu esi. Tur nav ko teikt... Jā, spēka tev netrūkst, tu esi stiprs.

Viņi atkal ķērās pie darba, viens otram muguru pagriezuši. Pēc laiciņa Pablo jautāja:

— Vai tad jums neliekas, ka man ir taisnība?

Vecais uzreiz neatbildēja. Viņš nogrieza vēl trīs vai četrus dzinumus un tad teica:

— Jā, tev ir taisnība ... tev patiešām ir taisnība. Jūs abi vēl esat jauni. Un, kad cilvēks ir jauns, viņam zemes nekad nav par daudz.

Pablo mēģināja ieskatīties Klibiķim sejā, bet vecais joprojām bija noliecies un pagriezis muguru. Viņi turpināja darbu klusēdami, līdz atnāca saimniece.

Viņi bija gandrīz pašā vīna dārza augšgalā, kad izdzirda viņu kāpjam augšā. Abi atlieca muguru. Saimniece bija aizelsusies, laikam skrējusi. Pablo viņai uzsmaidīja, tad palūkojās uz ceļu. Žanete vēl bija tālu, viņa gāja savā parastajā gaitā un nesa kurvi ar ēdamo.

Sākumā saimniece neteica neko. Ar vienu roku atbalstījusies pret mietu, ar otru viņa sargāja acis no saules. Pablo nejuta nepacietību. Viņai nemaz nevajadzēja runāt, acis jau visu bija pateikušas.

Pirmais ierunājās Klibiķis.

— Man liekas, tu esi iesākusi labu darījumu, Žermēn. Jau no tavas sejas var redzēt, ka esi apmierināta. Un, ja tu esi apmierināta, tad darījums, ko esi iesākusi, ir labs.

Tad, pagriezies pret Pablo, uzsita viņam uz pleca, pašūpoja galvu un pamirkšķināja ar aci.

— Bet sitas te, — viņš smiedamies sacīja, — man liekas, ja viņam ienāk kaut kas prātā, viņš no tā neatkāpjas, vai ne?

Visi trīs sāka smieties, tad saimniece, vēl joprojām smagi elpodama, rādīja uz Pablo un teica:

— Ja es jums stāstītu, kā viņš man maitāja dzīvi, jūs nemaz nespētu ticēt. Ziniet, es piekritu tikai tāpēc, lai viņš liktu mani mierā.

Pablo sarauca uzacis un saviebās, lai liktu viņai saprast, ka nav gudri par šīm lietām jokot, tad, neļaudams pateikt ne vārda vairāk, jautāja:

— Vai viss kārtībā?

— Protams, kārtībā. Mēs abas aizgājām uz pastu un piezvanījām notāram. Ir norunāts, ka rīt pēcpusdienā iesim uz Lonu parakstīt papīrus.

Pablo dziļi ievilka elpu. Viņš vēlreiz paskatījās uz saimnieci un pagriezās uz to pusi, kur nogāze pārgāja līdzenumā. Ar skatienu sameklējis rūsgano, saulē kvēlojošo plankumu, viņš pievēra acis un nomurmināja:

— Parīt varēs sākt. Parīt.

Un, noliecies pie vīnogulāja, viņš atkal ķērās pie darba,

Nākamajā dienā saimniece aizgāja no vīna dārza tūlīt pēc pusdienām. Pablo uzkāpa nogāzē, lai varētu noraudzīties viņai pakaļ. Viņa vairākkārt atskatījās un māja ar roku. Pēdējo reizi viņa ilgi stāvēja nekustēdamās uz ceļa, kas pagriezienā pazuda aiz dzīvžoga. Kad viņa vairs nebija redzama, Pablo atgriezās un apsēdās blakus Klibiķim aizsmēķēt cigareti. Žanete stāvēja viņu priekšā; rokas viņai nokarājās gar sāniem, labajā meitene turēja grieznes. Tiklīdz viņi piecēlās, lai atsāktu darbu, arī mazā devās kraut vīnstīgas kaudzītēs. Pablo laiku pa laikam paskatījās uz viņu. Viņa strādāja lēnām, tikai reizēm apstādamās. Pēkšņi viņa it kā sastinga uz vietas, turēja rokā nogriezto vīnstīgu un pētīja to. Ja tādā brīdī tuvumā gadījās māte, tā kliedza:

— Ei, Žanete, — vai tu guli?

Tad mazā satrūkās, reizēm vīnstīga izkrita viņai no rokām, un viņa atkal ķērās pie darba. Pablo nekad neko nesacīja, bet bija ievērojis, ka meitene vienmēr pētī visķeburainākos stublāju gabalus. Reiz, kad viņa atkal apstājās, lai aplūkotu vienu tādu žuburaini, viņš pārkāp i pāri divām vīnogulāju rindām un lēnām gāja meitenei klāt. Kad Pablo bija dažu soļu atstatumā, mazā pacēla acis. Viņas skatiens bija citādāks nekā parasti. Acīs jautās kāda sīka, ātri dziestoša dzīvības dzirkstelīte. Pablo pavirzījās vēl mazliet uz priekšu un pastiepa roku pēc vīnstīgas, ko mazā turēja rokā. Žanete, kā parasti, sašķieba muti, ierūcās un pasniedza to viņam. Pablo pētīja ķeburaini no visām pusēm, pagriezdams pret gaismu gan šā, gan tā, līdz atrada stāvokli, kurā tas mazliet atgādināja sēdošu kaķi. Pablo tādā veidā rādīja to Žanetei, teikdams:

— Kaķis ... Kaķis ... Minka.

Mazā nereaģēja, tāpēc viņš vārdu atkārtoja vēl vairākas reizes un mēģināja pat ņaudēt. Tad, redzēdams, ka viņa laikam tomēr nesaprot, viņš atkal ņēmās pētīt vīnogulāju. Pēc brīža viņš vēlreiz to parādīja Žanetei un jautāja;

— Trusis? Trusis?

Mazā pašūpoja galvu. Viņas mute pavērās vēl vairāk, un Pablo viņas skatienā no jauna ieraudzīja sīku gaismas dzirkstīti. Tad viņš noliecās un, pielicis stublāju pie zemes, rādīja, kā trusis lec no ciņa uz cini. Arī Žanete tūlīt pietupās un skatījās uz Pablo roku. Viņš cieši lūkojās meitenē. Viņas skatienā patiešām bija dzīvība.

Pablo piecēlās un iesmējās. Žanete ierūcās, un pirmo reizi viņam likās, ka meitenes sašķiebtajās lūpās pavīd kaut kas līdzīgs smaidam. Viņš atdeva viņai vīnogulāja stublāju un atgriezās savā rindā.

Kavēdamies pie meitenes, Pablo bija pilnīgi aizmirsis veco, kas viņu gaidīja, un sejā viņam bija tikko jaušams smaids.

— Nu?

— Vai jūs redzējāt? — Pablo jautāja.

— Redzēju. Jāteic, viņai patika, ka tu piegāji. Nezinu, kāpēc viņa uz tevi skatās tā, kā ne uz vienu nav skatījusies.

— Varbūt viņa nemaz nav tik dumja, kā domā.

Vecais noņēma naģeni, pakasīja pakausi, pēc tam ilgi

košļāja ūsas un beidzot teica:

— To, ko tu tagad saki, viņas tēvs man atkārtoja bieži. Bet tēvs paliek tēvs. Viņa vārdi neko lielu nenozīmē, vecāki par saviem bērniem aizvien domā labāk, nekā tie pelnījuši. Bet viņš man vairākkārt tika teicis: «Ja man būtu laiks ar viņu noņemties, es no viņas iztaisītu tādu pašu meiteni kā citas.»

— Jā, es zinu, viņš meitu mīlēja.

Pirms vecais atbildēja, viņš paskatījās uz meiteni un uz Pablo.

— Bet Žermēna gan nekad nav gribējusi tam ticēt. Un man liekas — tam tomēr ir kāds pamats.

Šajā pēcpusdienā Pablo vairākas reizes atsāka rotaļu ar vīnogulāju stublāju. Ik reizi viņš meklēja kādu pazīstamu formu, un bieži vien vajadzēja nosaukt divus vai trīs vārdus, iekams atrada īsto, kas lika atdzīvoties Žanetes melnajām acīm un puspavērtajām lūpām atplaukt smaidā. Veltīgi viņš centās nosaukt cilvēkus vai priekšmetus, Žanete ķeburainajos vīnogulājos spēja saskatīt vienīgi dzīvniekus, ko viņa diendienā kopa fermā vai redzēja ciemā un uz lauka.

Kad tuvojās nakts, viņi devās mājup. Visi gāja klusēdami. Pablo domāja par Perēnu mātes zemi, bet visvairāk par Žaneti. Un viņš domāja par viņu gandrīz tā, kā cilvēks prāto par kādu dīvainu rīku, ko viņš tikko atradis un kas noteikti ir noderīgs, tikai viņš neprot to lietot.

Kad viņi atgriezās fermā, saimniece tikko bija izjūgusi Melni. Viņi ievilka vieglos ratus rijā, un Pablo nodomāja, ka šie rati nav lietoti kopš atgriešanās no Brill. Pirmo reizi viņš tos redzēja toreiz, kad vajadzēja vest saimnieku uz kapiem.

Visu padarījuši, viņi iegāja virtuvē.

— Kā ir? — Pablo jautāja.

— Viss ir parakstīts, — saimniece teica, — viss izdarīts. Atpakaļceļā es braucu caur ciemu, vajadzēja aizvest uz mājām Perēnu māti. Viņa bija ļoti apmierināta. Viņai vairs nebija no kā dzīvot, bet ar šo naudu viņa kādu laiku varēs iztikt. Ciema laukumā satiku Marge-ritu. Nebija laika visu viņai izskaidrot, tāpēc uzaicināju viņu vakariņās.

Brīdi klusējusi, viņa piebilda:

— Tagad darba būs vairāk, tāpēc gribu viņu aicināt kādas dienas mums palīgā apgriezt un savākt dzinumus.

Vecā drīz bija klāt, un, kad saimniece izstāstīja par tikko noslēgto darījumu, tā pamirkšķināja Klibiķim:

— Un ko tu par to domā?

— Es saku, ka tas ir prātīgi darīts. Vai tur kas ļauns, ka jauniem ļaudīm ir pamatīga apetīte!

Vecā ilgi nolūkojās uz viņiem, un Pablo atkal juta, ka nosarkst. Viņš izvilka tabakmaku un sāka tīt cigareti, lai slēptu mulsumu. Telpā valdīja dziļš klusums, visi sēdēja nekustēdamies un gaidīja, ko teiks vecā. Beidzot, paņēmusi krēslu un apsēdusies pie galda, viņa kā skaldīt noskaldīja:

— Zemes nekad nav par daudz, un, ja rokas grib darba, nav ko šaubīties... Un tagad, Žermēna, es ceru, ka tu atkorķēsi kādu pudeli. Es, protams, zinu, ka tava dēla te nav, bet tu jau galu galā strādā viņa labā, lai tad tikko nopirktā zeme godam ienāk tavā mājā. Vārdu sakot, lai nekā netrūktu, vajag taisīt vaļā pudeli.

Saimniece pasmaidīja un jautāja Pablo:

— Vai jūs zināt, kur stāv Brilī vīna pudeles?

— Jā.

— Ejiet un atnesiet vienu. Un, augšā kāpdams, pārāk to nesakratiet.

Pablo nokāpa pagrabā. Šī bija pirmā reize, kad viņš pieskārās nodalījumam, kur glabājās šīs pudeles. Patiesību sakot, tās neviens nebija aizticis kopš saimnieka nāves, un, kad viņš vēra vaļā skrapstošo režģi, zirnekļu tīkli plīsa kā pelēks šķidrauts. Brill vīns stāvēja apakšējā plauktā. Pablo noliecās, izvilka vienu pudeli un, līmeniski turēdams, pacēla to pret spuldzi. Vīns likās dzidrs, bet pudele bija pārāk noputējusi, neko lielu nevarēja redzēt. Viņš aizvēra nodalījuma režģi un lēnām, guleniski turēdams, nesa pudeli augšā.

— Nolieciet uz bufetes, — saimniece teica, — kamēr ēdīsim, tā paspēs apsilt.

Viņi sēdās pie galda. Visu maltītes laiku tika daudz runāts. Par karu. Par vāciešiem, kuri vairs nebija tik pieklājīgi kā tad, kad tikko bija ienākuši, un kuri draudēja atkal ierasties, pārejot demarkācijas līniju, bet visvairāk viņi runāja par zemi un par darbu. Laiku pa laikam Pablo paskatījās uz Žaneti. Viņas acīs vairs nebija sīko dzīvības dzirkstīšu, tomēr meitene vairs nelikās tik atbaidoša. Tagad viņš spēja uz viņu raudzīties, kaut gan viņa ēda tikpat neglīti kā vienmēr. Uz vaigiem un kakla sviedru lāses, no pieres ritēdamas, bija ievilkušas svītras, bet Pablo nodomāja, ka Žanete nemaz nav netīra, jo viņu taču klāja putekļi, ko saule un vējš pacēla no zemes. Tādas pēdas bija sejā arī Klibiķim un vecajai, un noteikti arī viņam pašam, jo pēc pārnākšanas viņš nebija nomazgājies.

Šovakar vienīgi saimniece izskatījās citāda nekā parasti. Viņa bija uzvilkusi virsvalku un pelēko svētdienas kleitu. Izšuvumiem rotātajā kakla izgriezumā varēja redzēt krūšu iedobīti. Viņas seja, kas nepazina smiņķi, neizskatījās nogurusi, un samtainā āda bija tīra. Viņa bija sasukājusi matus atpakaļ, un neviena šķipsna nenokarājās pār vaigiem. Vairākkārt viņu skatieni sastapās, ik reizi pateikdami daudz ko, kas citiem palika nenojausts. Kādā brīdī Pablo paskatījās uz modinātāju un pameta ar aci uz abu veco pusi. Saimniece pasmaidīja un aizgāja pēc siera.

— Es domāju, ka nu ir laiks taisīt pudeli vaļā, — viņa teica.

— īstais laiks, — piekrita Klibiķis.

Saimniece nolika pudeli un korķu viļķi priekšā Pablo, kas piecēlās un sāka ļoti uzmanīgi drupināt nost gaišo vaska cepurīti. Kad viņš bija to izdarījis un ieskrūvējis aizbāzni korķu viļķi, vecā Margerita palocīja galvu un teica:

— Viņš to prot. Viņš to prot.

Kad Pablo bija piepildījis glāzes, viņa piebilda:

— Vai tu, puis, maz zini, ka tas ir saimnieka darbs?

Pablo iesmējās. Viņa seja atkal pietvīka. Saimniece pasteidzās pacelt glāzi un iedzert par jauniegūto zemi.

— Un lai pārrodas visi, kuru nav kopā ar mums, — vecā sacīja.

— Un lai beidzas karš, — Klibiķis teica.

Viņi runāja par vīnu. Tad vēl runāja par zemi. Saimniece un Pablo joprojām bieži saskatījās, bet tagad vaits nekur nesteidzās. Pudeli vajadzēja iztukšot, un viņi labi zināja, ka Brilī vīnu neviens nedzer kā ikdienišķo sarkanvīnu.

Kādā brīdī, kad vecais runāja par pūlēm, ar kādām top vīns, un par to, kā ciemos tiks galā ar darbiem, ja vīru paliek aizvien mazāk un mazāk, Pablo, ne vārda neteikdams, piecēlās un aizgāja uz savu istabu. Pārējie saskatījās, un, kad viņš atgriezās, viņu pārsteigums vēl nerimās. Viņš nolika uz galda biezu katalogu un atšķīra to.

— Kur jūs to ņēmāt? — saimniece jautāja.

— Istabā uz kumodes, tajā ir zīmogs, droši vien katalogs ir no lauksaimniecības skolas, kur jūsu dēls mācījās.

— Droši vien.

Visi skatījās.

— Lūk, kas mums ir vajadzīgs, — Pablo teica.

— Kas tas ir? — vecā vaicāja.

— Jūs jau pati redzat, tā ir spiede.

— Spiede? Tā ne pēc kā neizskatās.

Pablo sāka smieties.

— Te viss ir ļoti labi izskaidrots, — viņš teica. — Vai redzat šo lielo koka būri?

— Vai to, kas izskatās pēc apgāztas spiedes, tikai ir vēl garāks?

— Pilnīgi pareizi. Tikai šī griežas ap savu asi. Un, jo ilgāk tā griežas, jo vairāk abi galu galdiņi tuvojas viens otram. Tie saspiež vīnogas, un sula tek lielajā kublā, kas atrodas apakšā.

— Un kā to dabū ārā?

— To nelej, tā iztek pati. Elektromotoram, kas griež spiedi, ir pievienots arī sūknis; redziet, šo šļūteni ieliek mucā, un sula iztek pati.

Visi labu brīdi vērās cits citā, ne vārda nerunādami,

tad vecais sacīja:

— Ja es esmu pareizi sapratis, tad vajadzīgs tikai viens cilvēks, kas spiedi uzmana.

— Pat tas nav vajadzīgs. Kad ogas ir izspiestas, kad masa kļūst pārāk cieta, motors apstājas pats.

Margerita iesmējās.

— Šitādi rīki uz papīra izskatās varen smuki, bet, lai par tiem samaksātu, jānovelk beidzamais krekls, un, kad tie ir pagrabā, izrādās, ka nav nekam derīgi.

— Tā nu gan nav, — Pablo iebilda. — Liekas, ka visos Bordo apgabala lielajos pagrabos ir šādas spiedes.

— Kas tev to teica?

— Tā rakstīts vienā burtnīcā, kas ari ir istabā.

— Vai dēls tev netika to teicis? — vecais jautāja.

Saimniece noliedzoši papurināja galvu.

Viņi strīdējās vēl ilgi, bet vecie palika pie sava. Viņu izpratnē spiedes varēja būt tikai tādas, kādas bija visos ciema pagrabos.

— Tomēr, — Pablo teica, — iedomājieties vien: jūs atgriežaties no vīnogu vākšanas, nospiežat slēdzi, mierīgi paēdat un ejat gulēt. Kamēr jūs guļat, darbs ir padarīts.

— Ej nu ej, — vecā atteica, — es gan nezinu, vai kāds varētu gulēt, kamēr viņa pagrabā griežas šitāda mašīna, bet es gan neparko nevarētu. Man būtu bail, ka tas rīks var samaitāties, un tad visa māja uzsprāgtu gaisā.

Vīns darīja viņus priecīgus, un visi četri sāka skaļi smieties. Tad vecie cēlās augšā.

— Ja gribat, lai rit ķeramies pie jūsu jaunās zemes, — vecais teica, — tad nu nevar nosēdēt visu nakti pie galda.

Vecie aizgāja, un, līdzko Žanete bija uzkāpusi savā istabā, Pablo un saimniece saskūpstījās.

Rīt būs jāstrādā plēsumā, tomēr viņi zināja, ka negaidīs līdz nākamajai dienai, lai ļautu vaļu spēkam, ko viņiem deva vīns un kas iekvēlināja viņu augumus.

32

Viņi bija nolēmuši ķerties pie darba visi pieci, un nākamajā rītā Klibiķis jau bija klāt, kad tikko gaisma svīda. Pablo beidza mazgāties pagalmā pie krāna.

— Laiks būs tieši tāds, kāds mums vajadzīgs, — vecais sacīja. — Spoža saule un mazs .vējiņš, lai nebūtu tik karsti.

— Jums tā liekas? — Pablo jautāja.

— Esmu drošs. Gun tu redzēsi; vējš sūks pūst līdz ar saullēktu.

Atnāca vecā, un Klibiķis tūlīt viņai jautāja:

— Kāds būs laiks, Margerita?

Viņa pat nepaskatījās uz debesīm.

— Kā radīts darbam, — viņa atteica.

— Redzi nu, Margerita domā tāpat kā es.

Pablo pievērsās vecajai sievietei.

— Kāds tas īsti būs?

— Skaidrs, ka būs labs laiks un neliels vējš, kas atsvaidzinās un aizgaiņās putekļus.

— Man ari vajadzētu iemācīties noteikt laiku.

— Tas ir viegli, — vecais sacīja.

— Nu, pastāstiet — kā jūs zināt, ka vējš sāks pūst saullēktā?

Abi vecie saskatījās, un Margerita atbildēja:

— Tik tiešām — to rāda ļoti daudz kas un nekas sevišķs. Saproti, tas ir jāizjūt. Mazliet pēc rasas, tad vēl no svara ir debesu krāsa, tas, kāda ir elpa, es nezinu, to nevar izskaidrot.

Vecais piekrītoši pamāja.

Ģērbdamies Pablo pētīja debesis, pakalnu un ieleju. Viņš ošņāja gaisu kā suns, kurš dzen pēdas, bet nekas nerādīja, ka vējš sāks pūst līdz ar saullēktu. Tad viņš paskatījās uz vecajiem ļaudīm — un viņa acīs bija mazliet skaudības.

Tūlīt pēc brokastīm viņi iejūdza Melni orē. Iekrāva tur ecēšas un arklu, kapļus, dakšas, grieznes, rokas zāģus un grozu ar pārtiku. Kad tas bija padarīts, saimniece aizslēdza durvis un visi sakāpa ratos. Viņi sēdēja uz ratu malas, kājas pārkāruši tai pāri, un vecais paņēma grožus.

Saule vēl bija tālu, un debesis virs robotās kalna līnijas tikko zeltojās. Visur bija jūtama aizejošās nakts elpa, un laukos vēl neviens cilvēks nestrādāja. No katras mājas skursteņa pacēlās balta dūmu strūkla, un šie lielie, gaišie pavedieni bija vienīgā dzīvība uz zemes.

Melne gāja ritmiskā solī, vilkdama ratus, kas uz ceļa līgojās kā kuģis. Neviens nerunāja. Margerita, šķiet, snauda, Klibiķis un Žanete nenolaida acis no ķēves spīdīgajiem krustiem, pa Melnes nāsīm plūda garaiņi. Saimniece un Pablo sēdēja viens otram blakus un laiku pa laikam saskatījās. Vienā brīdī viņa pieliecās Pablo pie auss un pačukstēja;.

— Es vairs nevaru, krusti man kā salauzti.

Viņš smaidīja. Ari viņš juta locekļos nakts smagumu, bet juta ari lielu, snaudošu spēku, kas bija gatavs darbam. Viņš pavēra plaukstas, aplūkoja tās un aptaustīja delnu cieto ādu. Tad atskatījās uz arklu, kura ķēdes žvadzēja. Lemesis spīdēja kā ratos ielikts debesu gabaliņš.

Tā viņi, ne vārda nerunādami, aizbrauca līdz pat vecainei. Un, kad viņi bija galā, saule joprojām vēl nebija uzlēkusi. Bija jūtams, ka tā ir jau pie pašas zemes malas, bet Pablo domāja, ka pirms saullēkta vēl var paspēt ķēvi izjūgt no ratiem un iejūgt arklā. Tas viņam iešāvās prātā pēkšņi un šķita ļoti svarīgi. Viņš ielaidīs lemesi zemē tieši tai brīdī, kad lēks saule. Saule būs signāls. Viņš lūkosies debesīs un, kad saule parādīsies pie apvāršņa, uzsauks: «Aiziet!» — un ar visu spēku uzgulsies arkla balstam.

Pablo vilka arklu ārā no ratiem, un saimniece to satvēra aiz gala, lai palīdzētu izcelt.

— Pagaidiet, — vecais sauca, — es iešu palīgā!

— Jūdziet ārā, — Pablo atsaucās, — jūdziet ārā!

Vecais sprādzēja vajā sedulkas siksnu.

— Varētu domāt, ka tev kāds pie pakaļas uguni pielicis, — viņš smiedamies sacīja.

Pablo jau stāvēja ar arklu pirmās vagas galā. Saimniece skatījās viņā smaidīdama.

Tagad Melne bija savā vietā. Viņi piestiprināja aizjūgu, Pablo aplika grožus ap kaklu un palika stāvam. Uz kakla viņš sajuta ādas grožu vēsumu, kas drīz vien sāks dedzināt. Vecais kādu bridi klusēja. Sākumā Melne nekustējās, bet tad izstiepa kaklu, lai noplūktu zaļu auzu kušķi, kas spraucās cauri sakaltušajiem kazenājiem.

— Paklausies, — vecais jautāja, — ko tu gaidi?

— Tūlīt sākšu, — Pablo atbildēja, — vēl tikai dažus mirkļus.

Viņš joprojām lūkojās uz kalna virsotni. Viņš bija noskatījis vietu, kur jāparādās saulei. Tieši starp divām akāciju birzīm, kuras it kā skrēja pa kori, ļaudamas gaismas svēdrām spīdēt caur trauslo zaru režģi. Pārējie neko nesaprata. Arī saimniece un vecā pienāca tuvāk. Redzēdams, ka vajadzēs kaut ko paskaidrot, Pablo, nenovēršot acis no abām birzēm, teica:

— Tātad darīsim, kā norunāts. Es vispirms izdzīšu vagu, un jūs tālāko padarīsiet ar kapli, pēc tam ar ecēšām jāsavāc visi gruži...

Kalna virsotne iekvēlojās. Pablo apklusa... Vēl jāizskaita līdz četri... Debesu zeltainums vērtās balts. Pabio sirds strauji sitās. Pārējie varbūt vēl nebija īsti sapratuši, bet viņiem vajadzēja nojaust, ka šajā brīdī notiek kaut kas svarīgs. Kaut kas ļoti nozīmīgs. Viņi to nezināja. Bet viņi klusēja, un šķita, ka viņi ir svētnīcā un pienācis brīdis, kad vajag noliekt galvu.

— Aiziet! Aiziet, Melne!

Tas brīdis bija klāt: uguns iedegās kalngalā it kā starp tur gulošu zvēru ķetnām, saule iezaigojās tieši pašā kalna gludajā, spīdīgajā skaustā. Ķēve izstiepa kaklu, sasprindzināja muskuļus. Tie savilkās un sakustējās zem ādas, kura gaiši vizmoja. Kaut kas nokrakšķēja, it kā iekurtos uguns.

Šī skaņa izteica visu. Melnes pakavu samītie, ērkšķainie krūmiņi sprakšķēja gluži kā sīki zariņi ugunī, arkla koka balsts vaidēja kā liesmu laizīta pagale.

Pablo pacēlās pirkstgalos un ar visu svaru uzgūlās arklam. Spēks plūda no krustiem. Viņš juta, kā tas plūst augšup gar krūtīm, burzguļo plecos kā atvarā mutuļojošs ūdens un līst pa roku vēnām lejup līdz pat delnām. No turienes spēks pārgāja drebošajos arkla balstos. Viss arkls pulsēja no viņa spēka. Viņa spēks bija mirdzošajā lemesī, kas plēsa zemes miesā garu brūci. Arkls kļuva dzīvs no viņa un no Melnes asinīm. Viņi visi trīs bija viens spēks, kas plosīja zemi.

Augsne bija cieta, noblietēta, un nezāles izlika savus slazdus ik zemes sprīdī. Ķēve gāja lēni, bet bez apstāšanās. Kazenāji staipījās gar lemesi, vēlās kopā pa trim četriem vai pat vairākiem, savijās kā tauvas un mēģināja apstādināt arklu, bet Melne mazliet vairāk sasprindzināja spīdīgās muguras muskuļus, un tauva pārtrūka Visi vecie balsti drebēja, un tas bija tikpat kā signāls kas pa stiepli brīdināja kazenājus: «Uzmanību! Turieties! Te atnācis vīrs, kas netaupa spēku!» Bet tie jau bija no lemti. Melne brida līdz ceļiem pa zāli kā kuģis, kas šķeļ mierīgus ūdeņus.

Ne reizi neapstādamās, tā uzvilka arklu līdz pašam vīna dārza augšgalam.

Tikai tur Pablo pacēla galvu.

Saule stāvēja kalnā. Tās gaismā kvēlojošās birzes pa pusei izgaisa. Platas zelta strāvas plūda visgarām nogāzei, līdz uzbangoja ap Pablo vīna dārzā, kur viss bija atguvis dzīvību. Jo sāka pūst vējš. Pablo to nebija pamanījis, viņš to sajuta tikai tagad un pagrieza galvu pret vēju, lai ieelpotu tā spirgtumu.

Atskatījies viņš pamanīja kaut ko kustamies. Viņš pagriezās atpakaļ. Aiz muguras stāvēja saimniece un skatījās uz viņu.

Brīdi viņi klusēja. Abi vecie un Žanete joprojām bija vīna dārza lejasgalā.

— Vai tu man sekoji? — Pablo jautāja.

— Jā.

Viņš nezināja, ko vēl teikt, un tad ierunājās saimniece.

— Apgriez Melni, es gribu dzīt vagu atpakaļ.

— Tu?

— Jā.

— Nē.

— Jā, es gribu.

— Tas nav sievietes darbs.

— Tikai vienu vagu... Ja nearšu pietiekami dziļi, tu mani apturēsi.

Pablo smaidīja. Viņam gribējās viņu noskūpstīt, bet vecie no lejas skatījās uz viņiem. Viņš apgrieza Melni un nolika arklu vagas galā. Tad, paņēmis grožus, aplika tos saimniecei ap kaklu un nostājās viņai aiz muguras. Viņš redzēja, kā viņa uzrauj plecus. Viņai vajadzēja ievilkt elpu, lai saņemtos.

— Aiziet, Melne! — saimniece uzsauca.

Viņa ierāva galvu plecos, kādu brīdi viņas augums zvārojās no vienas puses uz otru, it kā viņa taisītos apgulties uz sāniem. Kājas atrāvās no zemes un kūļājās gaisā. Bet mirklī, kad arkla lemesis iegrauzās zemē, viņa saliecās uz priekšu, sasprindzinādama muguru un gurnus.

Pablo sekoja dažu soļu attālumā, cieši raudzīdamies uz viņas kaklu, kur melnie groži iegrauza sarkanas svītras.

Vairākkārt bija jāsaņem pēdējie spēki, bet viņa ne reizi neapstājās.

Kad saimniece vagas galā apturēja Melni, pār seju viņai plūda sviedri. Viņa smējās. Smējās arī vecā un Klibiķis, kas pienāca klāt, teikdams:

— Tev vajadzēja gan izdzīt savu vagu! Kad es ieraudzīju, ka tu ej Pablo līdzi, man jau tā likās. Tev taisnība, ir labi iepazīties ar savu zemi.

— Jā, viņa darīja pareizi, — vecā sacīja. — Izart savu vagu pirmajā dienā jaunā zemē ir apmēram tāpat kā paēdušam pirmo reizi dzirdēt dzeguzi kūkojam.

Visi smējās, bet Pablo jau bija apgriezis zirgu un devās augšup pa nogāzi, kur koki pēc saullēkta izskatījās pavisam citādi.

Visur bija gaisma, pār visu zemi smējās vējš, kas purināja savvaļas zāli. Un te, vecainē, vējš pieklusa, jo savā ceļā sastapa vairāk šķēršļu. Tas lēca pāri katrai vīnogulāju rindai, iekrita šaurajās starpās, raustīdams kazenājus, kādu gabalu pavadīja arāju un tad aiztrauca uz līdzenumu.

33

Vecainē viņi strādāja piecas dienas. Reizēm saimniece teica:

— Mēs esam galīgi traki, nu jau drīz vīnogulāju apgriešanas laiks būs beidzies, un mums vēl jātiek galā ar četriem stādījumiem. Labāk būtu šo te pamest.

Bet Pablo nerimās. Viņš jokoja, ka ar tādiem jauniešiem kā Margerita un Klibiķis hektāri sarūk līdz kabat-drānas lielumam. Visi smējās, un visi strādāja jo sparīgāk.

Piecas dienas no gaismas līdz gaismai. Piecas dienas viņi cīnījās ar nezālēm, kas bija ieķērušās zemē un vīnogulājos, izcirta gan izstīdzējušos, gan vecos vīna kokus. Beidzot, piektās dienas vakarā, kad viņi sataisījās doties mājās, pirms pārkāpa grāvi, kas šķīra vīna dārzu no ceļa, viņi mirkli pastāvēja klusēdami. Saule jau bija norietējusi, bet gaismas vēl pietika, lai saskatītu vagas līdz pat ķiršu kokiem. Viņi stāvēja, neteikdami ne vārda, un pirmais ierunājās vecais:

— Tas ir labi, — viņš teica, — tas ir daudz labāk, nekā es biju domājis. Un ļauns būtu tas cilvēks, kas tagad, redzēdams šo vīna dārzu, sacītu, ka tas gadiem ilgi nav apstrādāts.

Tas bija tiesa. Zeme bija tīra. Kārtīga. Nevienas zālītes. Viņi bija nomainījuši ar! satrunējušos mietus. Jauno balstu gaišais koks vietvietām spīdēja kā bojas, kas izkaisītas mierīgā jūrā, lai brīdinātu kuģus no briesmām.

No nezālēm pāri nebija palicis nekas, vienīgi liela kaudze vēl siltu pelnu laukā pie vīna dārza. Pablo bija uzaris visu, arī to zemes daļu, kur vīnogulāju nebija.

— Arī tas ir labi, — vecais sacīja, rādīdams uz ne-apstādīto daļu. — Tu visu esi apvērsis, un vienu gadu tu tur nesēsi neko, tad uzarsi vēlreiz — un nezāles būs iznīcinātas. Un, kad sēsi, tā būs tīra, trekna, labi atpūtusies zeme. Es tur sētu āboliņu. Es to atstātu divus gadus un tad ieartu tīrumā. Katram zināms, ka tas ir vislabākais mēslojums.

Viņi devās uz māju pusi. Ratos bija sakrauti vecie mieti, kas varēja vēl labi noderēt kurināšanai. Kad viņi pa ceļam brauca garām kādam no fermas laukiem, vecais sacīja:

— Tavi kvieši ir krietni paauguši, bet nākamgad es te stādītu kartupeļus.

Viņi pabrauca vēl kādu gabalu, tad viņš atkal ierunājās:

— Šie vīnogulāji drusku par daudz stīdzē, kādu dienu jānāk tos apskatīt.

Pablo smējās.

— Jums taisnība, bet es nevaru saprast, kā jūs to visu tādā tumsā varat saskatīt.

Patiešām, nakts jau bija klāt. Viņi nebaidījās nomaldīties, jo Melne ceļu zināja, bet visapkārt bija tikai tumsa, kas sniedzās līdz pat apvārsnim, kur tikko jautās gaismas atblāzma. Labajā pusē pakalns gulēja kā smags, izplūdis blāķis. Priekšā lēnām tuvojās ciems, ko varēja nojaust pēc daža slikti aptumšota loga gaismas spraugas. Laiku pa laikam atvērās kādas durvis, uzzibsnīja un tūlīt nodzisa liels, zeltains gaismas četrstūris.

Visi uzjautrinājās par veco, kas aizvien vēl runāja par laukiem un vīna dārziem ceļmalā.

— Smejieties vien, — viņš teica. — Bet es par tiem runāju tāpēc, ka tos pazīstu kā savus piecus pirkstus. Kad eju garām tīrumam, es aizvien apjautājos, kā tam klājas, un, tā kā šorīt te gāju, tad varu jums pastāstīt, kāds kurš ir.

Viņš izlikās dusmīgs, bet īstenībā bija laimīgs. Pablo to juta. Un viņš vedināja veco vīru runāt. Viņam patika klausīties, kad runāja par zemi. Pirmkārt, tas, ko vecais stāstīja, bija noderīgs, otrkārt, sagādāja prieku. Vecais prata runāt vienīgi par zemi, bet par to viņš runāja labi. Vārdi plūda kā dzidrs avots no klints. Reizēm Pablo klausījās viņā, nemaz nedomādams par vārdu jēgu. Tā bija kā mūzika, kas nāca no zemes un nakts, no debesīm un vēja. Pablo ļāvās sapņiem, un viņam likās, ka diena iet viņam līdzās, stāstīdama dažādus notikumus. Arī pārējie klausījās, un tikai tad, kad bija sasniegtas pirmās mājas, burvība izgaisa. Sājā vakara stundā daudzi jau bija beiguši slaukšanu un nesa kannas uz sierotavu. Satikuši pajūgu, viņi sauca:

— Vai tad citu neko vairs nevarējāt izdomāt? Varbūt aizdot jums lukturi? Redziet nu, šie tagad strādā pat aklā

tumsā!

Viņi visi smējās. Smējās gan vieni, gan otri, taču Pablo saklausīja mazliet skaudības to ļaužu balsīs, kuriem karš bija atņēmis tuviniekus.

Reizēm viņš par to domāja, bet nekad ilgi. Darbs viņu turēja savā varā un nekad neļāva atvilkt elpu. Un vēl jau bija citi zemes gabali, kurus viņš bija nolūkojis. Tagad viņš pazina visus ciemnieku īpašumus un zināja, kuru drīz vien varbūt pārdos. Pablo par to nekad nerunāja. Viņš bija kā kaķis, kurš gaida, jo tāda ir viņa daba — nogaidīt, nevis skriet.

Te vajadzēja dot zemei to, ko tā prasīja, — darbu, un bija daudz vairāk darba, nekā rokas spēja padarīt. Pēc tam vajadzēja gaidīt ražas laiku. Un nekas nespēja aizkavēt brīdi, kad jāsāk gatavot kublus no egles koka. Atlika vienīgi cerēt, ka tie būs krietni pilni un ar katru gadu vajadzēs tos sagatavot aizvien lielākā skaitā.

Bet par visu to neviens īsti nedomāja. Tas bija jaušams te visapkārt vakarā un vējā — visā, kas notika uz zemes krēslas stundā. Tas bija kaut kur ierakstīts, kaut kur par to sačukstējās, bet slepenā valodā, kādā mūs uzrunā veci, mezglaini vīnogulāji un vagas, kurās uz mirkli piestāj vējš, pirms aiztrauc uz apvārsni, kur debesis it kā atbalstās pret zemi.

Katru dienu Pablo strādāja ne tikai zemes darbu, viņam bija vēl cits darbs darāms — viņš nopūlējās, vezdams pie prāta saimnieci. Viņa bija tāda pati kā visi šī novada ļaudis, gribēja krāt «nebaltai dienai». Ik reizi, kad tika pārdota kāda muca vīna, teļš vai kazlēni, viņa apskatīja naudaszīmes, vairākkārt tās pārskaitīja un uznesa savā istabā. Neviens noguldīšanas veids viņai nelikās drošs, visdrošākais bija pašas skapis. Tad vajadzēja cīnīties, strīdēties, skaidrot un atkal skaidrot vienu un to pašu. Un ik reizi Pablo sāka no jauna. Un ik reizi daļa naudaszīmju pārvērtās par kādu jaunu arklu, zemes gabalu, vīna spiedi.

Galu galā saimniece vienmēr piekāpās. Viņā bija kaut kas no jaunības dzīvīguma, kaut kas tāds, kas viņai palīdzēja saprast. Bet ar vienu acs kaktiņu viņa vienmēr raudzījās uz skapi, kur zem palagu kaudzītes glabājās naudas žūksnītis. Visgrūtāk bija viņai ieskaidrot, ka naudaszīmes dažās stundās var zaudēt visu vērtību. Un pat tad, kad viņa klausīja Pablo padomam, viņi nekad nebija īsti vienis prātis.

Arī vecais viņu ne vienmēr saprata. Un ik reizi, kcid viņš redzēja, ka iegādāts kāds jauns darbarīks vai nopirkts vēl viens zemes gabals, viņš sacīja:

— Kāda nauda! Labi. Ļoti labi. Man patīk, ka pērk zemi... Bet kaut ko nebaltai dienai arī vajag pataupīt...

Pablo smaidīja. Tas nebija svarīgi, ko domāja vecais.

Laiks plūda rāmi, gadalaiki nomainīja cits citu, darbs dzina darbu.

Visapkārt bija citi ļaudis, kas arī strādāja, bet vēl daudz tālāk bija karš. Par to stāstīja avīzes, arī cilvēki, tāpat vēstules, bet tas bija tālu. Karš viņus bija atstājis nomaļus, saule lēca aiz kalna un nogrima līdzenuma galā, karu nemaz neieraudzīdama. Karš bija otrā pusē apvārsnim, un vējš, kas skrēja pa vīnogulāju starpām, viegli smaržoja tikai pēc siltas kūts un dūmiem, kas paceļas no pavardiem, uz kuriem vāra vakara azaidu.

Un vakari saplūda vienā vienīgā vakarā. Dienas bija nebeidzams darbs. Pat tad, kad laiks bija slikts, dienas piepildīja viss, kas bija darāms mājās un kas bija krājies saulainajās nedēļās.

Reizēm lietainos vakaros, kad Pablo agrāk iegāja virtuvē, viņam vajadzēja uzmanīt uguni pavardā, kur vārījās ēdiens lopiem. Ņemdams no groza pagali, viņš izklaidējās, to apskatīdams. Viņš to iztaujāja un, pirms iemeta lielajā plītī, lika tai izstāstīt savu dzīvesstāstu. Bija pagales, kas zināja visus meža noslēpumus. Tās pazina dzīvniekus, kuri garāmiedami bija atstājuši savas pēdas mizā. Tur bija palikušas pēdas no kodiena, no knābja cirtiena, pat gliemja sudrabainais celiņš. Bet citām bija tikai pašām savs raksts, tik dzīvs, ka varbūt tas slēpa sevī pasauli vai arī neko. Pablo lūkojās uz šīm pagalēm, jo tās stāstīja visu, ko viņš vēlējās dzirdēt.

Vēl bija pagales ar diviem mūžiem. Pirmais, koka mūžs, bija pārāk tāls, lai spētu runāt. Stāstīja otrais, un tā stāsti sildīja Pablo sirdi. Jo šis otrais mūžs bija pavisam vienkāršā vīnogulāja balsta mūžs. Bet arī tam bieži vien bija savs noslēpums. Noslēpums, kas palika starp Pablo un veco, nolietoto koku, kurš bija saplaisājis, lietū sadēdējis un kurā vēl bija redzamas āķu vai sarūsējušu stiepju pēdas. Visas šis zīmes liecināja, ka miets varbūt atvests no kāda nesen nopirkta vīna dārza, kur apmainīti mieti, atjaunoti balsti un vīnogulāji atguvuši jaunību.

Tas jau nebija nekas liels, bet ar to pietika, lai ugunij, kas aprija šo koku, būtu cita rūkoņa.

Pablo, acis pievēris, sēdēja un klausījās uguns dziesmā, kamēr Žermēna un Žanete turpināja rosīties lielajā virtuvē.

Ceturtā daļa

34

Sniegs sāka snigt ap četriem pēcpusdienā. Debesis to solīja jau vairāk nekā nedēju, bet vējš bija pārāk stiprs.

Sākumā viņi nepievērsa uzmanību pirmajām pārslām, bet, kad tās sāka dzeldināt kaklu un ausis, pavērās uz ziemejiem.

— Šoreiz, — saimniece teica, — laikam gan ziema ir klāt.

— Jā, — Klibiķtēvs piekrita, — un jūs jau zināt, kā

mēdz teikt, — kad sniegu atnes vējš, tas snieg, kā tam tīk.

— Ja es pareizi saprotu, — Pablo sacīja, — tas nozīmē, ka var snigt bagātīgi vai tikpat kā nemaz?

Vecais saminstinājās, paskatījās uz smaidošo saimnieci

un atbildēja:

— Tu joko. Var jau teikt visādi, bet, pēc manām domām, tas nozīmē, ka neviens nevar zināt, cik ilgi snigs. Un tā patiešām ir. Kad uznāk šitāds te — smalks un biezs — un ziemelis nenostājas, neko nevar zināt, kas tā-iāk būs. Viss vienā mirklī sagriežas, un neviens prātīgs cilvēks neņemsies kaut ko paredzēt.

Pablo pārlaida skatienu apkārtnei. Sniegs virpujoja starp debesīm un zemi, nekur nenolaizdamies, taču zeme jau bija balta. Apvārsni vairs nevarēja saskatīt, un līdzenums bija izgaisis. Tikko vairs varēja izšķirt vīna dārza viņu galu, kur viss sakusa pelēkbalts, kur zeme sajaucas kopā ar debesim.

Viņi savāca stieples rituli, veseri un āķus un devās uz ciema pusi. Visi soļoja klusēdami, galvu plecos ierāvuši, mazliet saliekušies uz labo pusi pret vēju.

Kad māja jau bija redzama, vecais noteica:

— Tas nekas, manuprāt, galvenais jau ir padarīts. Un ar vīnogām no šī dārza jūs mielosieties, kad es jau barošu tārpus.

— Visādi var gadīties, — saimniece teica, — bet gan jūs šo vīnu vēl nogaršosiet. Un, zinot, kādus stādus esam iedēstījuši, kāda te zeme un cik darba tur ielikts, varu sacīt, ka tas gan nebūs nekāds sliktais vīns.

Pagalmā sniegs virpuļoja, sablīvēdamies gar mājas sienu. Pie stūra vējš atsitās pret mūri, un zeme tur vēl bija kaila.

Uz sliekšņa viņi nodauzīja apavus, un, kad saimniece atvēra virtuves durvis, viņiem sejā iesitās pēc pavarda uguns smaržojošs silts gaiss. Lielā sala dienās, kad viņi gribēja iet darbā visi trīs, pie Žanetes palika Margerita. Viņa ņēma līdzi adīkli un iekārtojās pie uguns. Bija tik labi, mājās pārnākot, atrast priekšā siltas vakariņas un uzklātu galdu.

Bet šodien bija pārāk agrs, un vecā maltīti vēl nebija pagatavojusi. Kad viņi ienāca istabā, tā nolūkojās viņos, no krēsla nepieceldamās. Večiņas sausnējās rokas gulēja uz ceļgaliem, adīklis — uz priekšauta. Viņa izskatījās citāda nekā parasti, un viņas acis tos vēroja no pusnolaistu plakstu apakšas. Šovakar viņa raudzījās tā, it kā viņi būtu atgriezušies no gara ceļojuma.

Viņi nopurināja apģērbu un, rokas izstiepuši, piegāja pie uguns. Tad vecā, joprojām sēdēdama, jautāja:

— Vai jūs viņu satikāt?

Viņi saskatījās. Viņa turpināja:

— Anrī. Vai jūs viņu satikāt?

— Anrī?

— Jā. Pablo biedru. Vai tad jūs viņu nesatikāt?

Iestājās ilgs klusums. Pablo pārlaida skatienu telpai.

Jau biezēja krēsla, un no plīts uz cementa klona krita liels gaismas četrstūris. Pavarda uguns apgaismoja vienu galda kāju. Koks vizēja tumsā. Galda virsmu apspīdēja dienas atblāzma no loga. Tā bija auksta gaisma, kas šķita slīdam pa apsūbējušo ozolkoka dēli, to nepamodinādama.

Pašā galda galā sadēja 2.anete. Viņas priekša balto, izlobīto pupiņu kaudzīte veidoja gaišu laukumu. Mazā nekustējās, un Pablo nevarēja redzēt viņas seju. Viņš vēl pavērās griestos, kur dejoja gaismas apli. Viņam negribējās neko. Viņam pietika ar to, kas te bija. Pēc brfta saimniece jautāja:

— Vai viņš patiešām bija atnācis?

— Jā. Viņš meklēja Pablo. Es gribēju, lai viņš pagaida te, bet viņam nebija nekā, ko darīt. Man liekas, ka viņš aizgāja uz kafejnīcu.

— Ko tad viņš īsti gribēja? — vēl vaicāja saimniece.

— Es nezinu... Man liekas, viņš bija drusku iedzēris.

Vecā brīdi klusēja, nopūtās un atsāka:

— Katrā ziņā viņš tagad labi runā franciski. Viņu var saprast. Bet viņš man neatstāja labu iespaidu. Viņš stāstīja, ka vācieši viņu saņēmuši un likuši strādāt, bet viņš aizbēdzis. Man tā vien liekas, ka viņš slēpjas. Tas viss nesola neko labu. It neko labu.

— Un viņš jums teica, ka atgriezīsies? — Pablo jautāja.

— Viņš sacīja, ka atnāks, kad iestāsies tumsa. Jo es viņam teicu, ka jūs agrāk nepārnāksiet. Man neienāca prātā, ka tik drīz sāks snigt.

— Tas no vēja, — Klibiķis sacīja. — Tad, tu pat! saproti ...

— Jā, es saprotu, un tomēr.. s

Saimniece paskatījās uz Pablo.

— Nu, — viņa jautāja, — ko tagad vajadzētu darīt?

Pablo vaicāja vecajai:

— Uz kuru kafejnīcu viņš aizgāja — uz to, kas ceļmalā, vai to, kas atrodas ciemā?

— Es nezinu. Netiku viņam to jautājusi.

— Tad labāk pagaidīt, — Pablo sacīja. — Negūbas tādā laikā skraidīt pa pasauli.

— Un ja nu vācieši patiešām viņu meklē? Kas tad notiks?

— Katrā ziņā šovakar viņi to neatradis, — Pablo atteica. — Jāpagaida, tad jau redzēs.

Likās, ka telpā ir kaut kas nomācošs. Kaut kas tāds, kas visu laiku snaudis un nupat pamodies. Bet, par spīti visam, Pablo jutās mierīgs. Viņam bija divaina sajūta. L ikās, ka viņš reizē ir te un kaut kur citur, reizē ir Pablo un vēl kāds cits.

Saimniece aizgāja atpakaļ pie durvīm un iededza spuldzi. Gaismā visi samiedza acis, pēc tam saskatījās. Pablo veltīgi meklēja to, kas tikko bija slapstījies telpā; gaisma visu bija aizskalojusi. Nekas nebija palicis pāri. Tas bija pārskrējis pāri kā pavasara vēji, kuri ir pilni dzīvības, bet pārāk nespēcīgi, lai nodarītu ko labu vai ļaunu. Kad šie vēji pūš, tie visur sēj dzīvību, bet, aiztraukuši pāri dzīvžogam, tie neatstāj pat atmiņu.

Pablo apsēdās pretī Žanetei. Viņš smaidīdams raudzījās meitenē. Mazā ierūcās un arī uzsmaidīja.

— Vai tu to visu padarīji? — viņš jautāja.

Viņa pašūpoja galvu un ierūcās. Pablo ielaida pirkstus balto pupiņu kaudzē un sāka tās kārtot uz gaida. Viņš izveidoja ovālu plāceni, tajā iedoba divus mazus caurumiņus un vienu lielāku.

— Acis, — viņš teica, — mute...

Nolicis katrā pusē ovālajam plācenim dažas pupiņas, viņš sacīja;

— Ausis.

Žanete sekoja katrai viņa kustībai. Pupiņu kaudzei mainot formu, viņas skatiens atdzīvojās. Kad Pablo bija pabeidzis, viņš jautāja;

— Cilvēciņš?

Žanete ierūkdamās pamāja ar galvu. Pablo jau seri bija iemācījies lasīt meitenes sejā. Viņš zināja, ka mazajai patīk, ja ar viņu nodarbojas. Pablo nevarēja skaidri pasacīt, vai Žanetes grimases bija mainījušās vai arī viņš bija iemācījies tās saprast, bet tagad viņš prata saskatīt kādu nozīmi katrā viņas mutes kustībā.

Viņš sastūma pupiņas atpakaļ kaudzē, saņēma Žanetes rokas un uzlika tās virsū.

— Un tagad, — viņš teica, — uztaisi tu cilvēciņu.

Un Žanete sāka kārtot pupiņas. Tagad Pablo sekoja ar skatienu katrai viņas roku kustībai.

Saimniece bija ķērusies pie vakariņu gatavošanas. Vecā atsāka adīšanu.

— Ko tu par to domā, Zermēna? — pēc ilga klusuma viņa jautāja.

— Ko tad lai es domāju? Jāpagaida.

— Šim puisim nelaime jau sejā ierakstīta. Vispirms — viņš ir slimīgs, tas ir skaidrs no pirmā acu uzmetiena. Es jau pirmajā dienā teicu, ka tādu cilvēku labāk nepaturēt savā mājā. Tādi ļaudis paši vienmēr izkuļas. Ne-laime viņus neņem, Bet tā uzkrīt citiem.

— Nevar taču dzīt cilvēkus prom tāpēc vien, ka viņi nav spēka mitriķi, — Klibiķtēvs iebilda. — Varbūt viņam vajag tikai mazliet naudas. Nevar jau zināt. Un tad viņš ies prom.

— Viņš aizies un visās malās stāstīs, ka te dzīvo spānietis, — vecā metās starpā. — Un nepaies ne nedēļa, kad Pablo būs apcietināts.

Pablo paskatījās uz veču.

— Vai tad, pēc jūsu domām, neviens nezina, ka es te dzīvoju? Jūs varbūt domājat, ka pa šo laiku — vairāk nekā gadu, kopš vācieši pārgājuši demarkācijas līniju, — nav atradusies neviena pakalpīga dvēsele, kas viņiem to darītu zināmu? Ja neviens nav atnācis mani apcietināt, tad tikai tāpēc, ka neviens nav gribējis to darīt. Vāciešiem šobrīd ir svarīgākas lietas prātā. Āfrikā viņiem uz kakla sēž amerikāņi, bet te — makiji.

— Tā ir gan, — vecā piekrita. — Viņi kļūst ar katru dienu nekaunīgāki. Bet jūs nekad nerunājat ne ar vienu. Jūs tikai strādājat un strādājat, un pat nepadomājat, kas notiek apkārt, īstenībā jūs neko neredzat.

Pablo klusēja. Jā, viņš zināja gan — kara raksturs bija mainījies. Viņš zināja arī, ka tagad karš iespiežas it visur, bet izlikās, ka to nemanītu. Viņš zināja to, par ko rakstīja saimnieces dēls, un vairāk gandrīz neko.

— Reizēm mēs te prātojam, — vecā piebilda, — vai tikai jūs neizliekaties, ka neko nezināt.

Pablo paskatījās uz viņu, paskatījās uz saimnieci un nolieca galvu. Tā viņš sēdēja ilgi. Neviens vairs nerunāja. Vējš raustīja slēģus un durvis. Uguns rūkdama aprija resnas pagales, kas vairs neteica neko. Šovakar tās sadega, nestāstīdamas ne par mežu, ne par vīnogulājiem, kas aug saules zeltītajā nokalnē.

Karš bija klāt. Līdz šim Pablo visu laiku bija griezis tam muguru, bet tagad karš bija ienācis telpā. Tagad vairs nevarēja izlikties to nepazīstam. Viņš to zināja, un tikai šī viena doma nodarbināja viņa prātu, liedza viņam klausīties ziemas un uguns dziesmu.

Tā viņš nekustīgi sēdēja līdz pat brīdim, kad kāds viņu paraustīja aiz piedurknes. Viņš satrūkās un pacēla galvu.

Muti pavērusi, viņā lūkojās Žanete, Uz galda bija izveidota liela, balta, smejoša galva.

Viņi gandrīz bija beiguši vakariņot, kad izdzirda pret akmens slieksni noklaudzam zābakus un sastinga, arī naži palika paceltā rokā. Mutes pārstāja gremot. Pablo juta asinis straujāk riņķojam dzīslās. Saimniece bija nobālusi. Viņas rokas drebēja.

— Viņi ir vairāki, — viņa čukstēja.

Pie durvīm trīs reizes pieklauvēja. Klusums. Pablo piecēlās, paskatījās uz ieejas durvīm, tad uz trepēm, kas veda istabās. Līdzīgi zibens plaiksnījumam viņa galvā aizzibēja ainas: viņš uzkāpj augšā, ieiet Žanetes istaba, atver logu un nošļūc uz malkas šķūnīša jumta. No turienes viņš pāri pļavām aizbēg līdz nogāzei. Sniegputenis viņu paslēpj. Neviens nevar viņu panākt.

Tas viss noritēja ļoti ātri, ļoti skaidri. Bet viņš pat nepakustējās.

Atskanēja vēl viens klauvējiens, un durvis atvērās. Saimniece tūlīt uzsauca:

— Nāciet iekšā un taisiet durvis ciet, tāds suņa laiks!

Ienāca divi vīri, un viņiem līdzi istabā ieplūda plata,

sniegpārslās mirdzoša gaisa strāva.

Pablo juta, ka viņam asinis iesitas sejā.

Enrike un mērs nolocīja apkakles un nopurināja apģērbu, kas no sniega bija gluži balts.

— Sasildieties, — pieceldamās teica saimniece.

Viņi sasveicinājās. Kādu brīdi visi runāja reizē, tad

atkal iestājās klusums, ko piepildīja vienīgi vēja un uguns saruna. Kad atnācēji bija sasildījuši rokas pie uguns, viņi apsēdās pie galda.

— Vai esat paēduši? — saimniece jautāja.

— Nē, — mērs atbildēja, — bet mani gaida sieva. Es te nekavēšos, es tikai viņu pavadīju.

— Es gan labprāt ēdīšu, ja dosiet, — smiedamies teica Enrike.

Vecajai bija taisnība — viņš runāja franciski ar ļoti izteiktu akcentu, bet saprast varēja labi. Saimniece nolika viņam priekšā šķīvi. Viņa atnesa arī divas glāzes, un Pablo ielēja vīnu.

— Paldies, — mērs teica, — uz jūsu veselību!

Viņi iztukšoja glāzes, un, kad saimniece atnesa atlikušo zupu, mērs lēnām, vārdus meklēdams, sāka runāt:

— Man nav laika kavēties... tāpēc vajadzētu drusku parunāt tūlīt... ja jums nekas nav pretī.

Viņš paskatītās uz Klibiķi un veco Margeritu, pamin-?!inā jās, paskatījās uz viņiem vēlreiz, pirms uzrunāja bnriki un Pablo.

— Man labāk patiktu, ja mēs varētu parunāt..s trijatā.

Klibiķis ar pirkstiem noslaucīja nazi, salieca to un iebāza kabatā. Viņš pasniedza savu glāzi Pablo, teikdams:

— Nu labi. Es vismaz iešu.

Pablo ielēja pusglāzi vīna, ko viņš izdzēra vienā paņēmienā.

— Saprotiet, — mērs nomurmināja, —• tas nav tāpēc ... es negribētu ...

Vecā Margerita viņu pārtrauca. Viņa piecēlās un smīnēdama izmeta:

— Ja nu mūs tur par spiegiem!...

Viņa piegāja pie durvīm, aplika šalli un apāvās. Klibiķis ietinās savā apmetni un gāja viņai pakaj.

— Ir nu gan nelaime ar tiem vecajiem ļaudīm, — mērs teica. — Viņi noskaišas gluži par neko, nevar saprast, kā iai runā.

— Vai man ari jāiet prom? — saimniece jautāja.

Mērs paraustīja piecus.

— Protams, nē, — viņš atbildēja, — es ļoti labi zinu, ka tu neesi no tiem, kas skrien pa pasauli tenkodami. Bet veci cilvēki, neko ļaunu nedomādami, var kaut ko lieku izpļāpāt.

— Jūs gan varējāt viņiem to pateikt citādi.

Resnais vīrs nopūtās.

— Un tu domā, ka tas ir tik viegli!

Saimniece bija ielējusi Enrikes šķivl zupu, un viņš ēda pavisam mierīgi, it kā viss, kas te tika runāts, uz viņu nemaz neattiektos. Mērs pārlaida visiem trim skatienu un, divas reizes nokremšļojies, iesāka:

— Man nav laika visu jums izskaidrot. Viņš pastāstīs, kas noticis. Mani interesē vienīgi tas, lai viņš te nepaliek. Pārāk daudziem zināma viņa ierašanās. Vispirms jau nevajadzēja iet uz kafejnīcu un runāt ar kuru katru. It īpaši ceļmalas kafejnīcā. Kad es tur iegāju, zālē bija ļaudis no Lonas, kurus es nepazīstu. Kas zina, kas tie tādi bija. Nē, tā nu nevar darīt!

Jo ilgāk viņš runāja, jo skaļāka kļuva balss, apaļā seja pietvīka un resnās rokas sāka kustēties.

Enrike brīdi pārstāja ēst, paskatījās viņam sejā un isT noskaldīja:

— Jūs atkal sāksiet visu no gala? Es jau teicu, ka jūsu runas man ir līdz kaklam!

Tad viņš mierīgi ēda tālāk. Mērs apklusa. Pablo viņu brīdi vēroja un sacīja:

— Mēra kungs, man liekas, jūs gribējāt mums kaut ko pateikt. Kas izdarīts, tas izdarīts, un nav vērts par to runāt.

— Nē, bet, ja rīt gestapo atnāks viņam pakaj un uzzinās, ka es ar viņu esmu noņēmies, tā putra būs jāiz-strebj man.

Enrike sāka smieties.

— Jums tikai vajag darīt tāpat kā man —• aiziet ma-kijos, un mūsējo būs par vienu vairāk.

Mērs sažņaudza dūres un sakoda zobus.

— Man jūsu padomi nav vajadzīgi. Savu pienākumu es zinu. Esmu atbildīgs par visu ciemu un ... un...

Viņš apklusa, paskatījās uz visiem pēc kārtas un piebilda:

— ... un makiji par mani nežēlojas. Ja būtu citādi, es te nebūtu un jūs arī ne.

Enrike pagriezās pret Pablo un kataloniski sacīja:

— Paraugi vien to ķirbja galvu! Viņš laikam grib dabūt medāli par to, ka atvedis mani no kafejnīcas uz šejieni! Ak, kas par jokupēteri!

Enrike smējās. Liekas — viņš bija daudz dzēris.

—- Ko viņš vēl tur saka? — mērs iekliedzās.

—- Neko, — Pablo atteica. — Viņš ir pārāk daudz dzēris, un tas ir viss.

Enrike sarauca uzacis un savilka dūres, pagriezdamies pret Pablo. Bet Pablo palika mierīgs un skatījās viņā smaidīdams.

— Ed, — viņš teica, — tas tev nāks par labu.

Enrike nogrieza maizes riku un sāka ēst kartupeļus.

— Kas tad īsti ir jādara? — Pablo jautāja.

Mērs vēlreiz nokremšļojās.

— Redziet tā. Viņš grib pievienoties Pretošanās kustībai. Es viņam piekritu. Bet tādas lietas prasa slepenību. Kā jau teicu, es viņam pilnīgi piekrītu. Es varētu pat pasacīt, kurp vajag iet, bet viņš apkārtni nepazīst un nakts laikā tādā putenī noteikti apmaldīsies.

— Bet viņam jau nav tūlīt jāiet prom, — saimniece iebilda. — Boši taču nenāks viņu meklēt jau šonakt?

Mērs atkal sāka kliegt:

— Nē jel, nē! Es neko vairāk negribu dzirdēt. Es viņu ilgāk paturēt negribu. Ja viņš spētu palikt mierīgs, tad vēl varētu padomāt, bet tāds pļāpa kā viņš — ne, tas nav iespējams!

Enrike turpināja ēst, laiku pa laikam pasmīnēdams un klusām kataloniski lādēdamies.

— Un uz kurieni jūs gribat viņu sūtīt? — Pablo jau^ tā ja.

— Uz Epesas mežu pusi, uz plakankalni.

Saimniece iesmējās.

— Un jūs gribat, lai viņš iet tādā ceļā šādā nakti? Līdz turienei taču ir vismaz piecpadsmit kilometru, ja iet pārtiešām, turklāt vēl jāzina ceļš!

— Par to nemaz nav runas, lai viņš tikai aiziet līdz Vo izcirtumiem. Tur ir tukšas būdas, kur var pārlaist nakti. Rīt viņš varēs iet tālāk. Saprotiet, kad viņš būs ticis tur augšā, vairs nebūs nekāda riska ... Turklāt tas ir tieši labi, ka snieg, pēdas tūlīt tiks aizputinātas. Vēlāk jau būs pavisam cita lieta.

— Paklausies vien, — Enrike smīkņāja, — viņš par visu ir padomājis. Kas par gudru galvu!

Viņš atkal runāja kataloniski, un mērs uz viņu lūkojās, tikko valdīdams dusmas.

— Es riskēju iekulties lielās nepatikšanās viņa dēj, bet viņš vēl ņirgājas!

— Nē, — Pablo atteica, — viņš tikai dzen jokus, ne-vajag pievērst tam uzmanību, viņš vienmēr ir tāds.

— Klausieties, — mērs teica. — Man vairāk nav laika. Ja viņu patiešām meklē, tad vācieši atnāks šurp. Ar mani ir vienkārši — es neko nezinu. Esmu viņu atvedis tikai tāpēc, ka agrāk viņš te kopā ar jums strādāja, un tas ir viss. Tālāk paši tieciet galā. Tikai viņi neapmierināsies ar to, ka apskatīs jūsu viltotos dokumentus. Viņi pacentīsies uzzināt, kas jūs esat, un, kad noskaidrosies, ka jūs arī esat spānietis, tad nu gan nebūs viegli jūs izpestīt. Tāpēc vislabāk būtu, ja jūs ietu viņam līdzi.

Pablo sarāvās. Viņš gribēja kaut ko sacīt, bet saimniece jau metās starpā:

— Lai viņš iet pie makijiem kopā ar šo? Vai jūs esat pie pilna prāta?

Mērs smaidīdams skatījās sievietē un palocīja galvu.

— Tas tev nepatiktu vis, protams. Es domāju gan.

Saimniece samulsa, bet ļoti ātri atguvās un atcirta:

— Man ir galīgi vienalga, ko jūs domājat. Jums nav nekādas daļas gar to, kas notiek manā mājā. Man ir vajadzīgs strādnieks, jo vīrs ir miris un dēls gūstā. Un tas ir viss!

Šoreiz mērs eksplodēja. Pielēcis kājās, viņš uzsita ar plaukstu pa galdu un sāka kliegt:

— Man arī ir galīgi vienalga, kas te notiek. Es tikai necietīšu, ka ciemā dzīvo kāds, kam dokumenti nav kārtībā. Es biju pārāk labsirdīgs! Ja ciemam notiks kaut kas Jauns viņa dēļ, to pārmetīs man!

Kad mērs uzsita pa galdu, Žanete sāka šņukstēt. Pablo piecēlās, piegāja pie viņas un, paņēmis meiteni aiz rokas, pieveda pie durvīm kāpņu galā.

— Ej gulēt, — viņš klusām teica. — Ej tūlīt. Un neraudi. Nekas nav noticis. Neraudi.

Žanete elsodama kāpa augšā pa trepēm, un Pablo atgriezās pie pārējiem. Saimniece un mērs, stāvēdami katrs savā pusē galdam, mērīja viens otru ar skatieniem. En-rike turpināja ēst, laiku pa laikam paraudzīdamies te uz vienu, te uz otru.

— Man liekas, tā jūs ne pie kādas skaidrības netiksiet. Visu vajag apsvērt.

— Te nav nekā, ko apsvērt, — mērs atcirta.

Enrike viņu pārtrauca:

— Viņam taisnība. Tu nāksi man līdzi, tas ir vienīgais saprātīgais atrisinājums.

Pablo paskatījās uz Enriki, bet pirmā sāka runāt saimniece:

— Ko jūs jaucaties iekšā? Ja jūs te nebūtu atnācis, nekas tāds nebūtu noticis.

Enrike skatījās viņā smiedamies un kataloniski noteica:

— Ja pirms četriem gadiem mēs te nebūtu ieradušies, tev vis katru nakti gultā nebūtu blakus spānietis...

— Enrike! — Pablo uzsauca.

— Ko viņš teica? — viņa jautāja.

— Nav te tik daudz ko spriedelēt, — Enrike turpināja savā dzimtajā valodā, pagriezies pret Pablo. — Es par to visu tikai nospļaujos. Vajag vienīgi tikt vaļā no tā muļķa. Tad jau tālāk redzēs. Saki, ka tu nāksi man līdzi; lai viņš tev izskaidro, uz kurieni jāiet. Gan jau tad es tikšu galā.

— Ko viņš tur runā? — mērs jautāja.

Pablo neatbildēja. Viņš brīdi padomāja, tad pagriezās pret mēru un vienkārši sacīja:

— Manam biedram ir taisnība. Es iešu kopā ar viņu.

— Nē! — saimniece iekliedzās. — Jums nav tiesību mani pamest... Tagad nav atrodams neviens strādnieks ... Mans dēls ir gūstā ...

Tad viņa piepeši apklusa. Viņas seja saspringa. Zods drebēja, niknuma pilnais skatiens slīdēja no Enrikes uz Pablo un mēru, tad atkal apstājās pie Pablo. Ilgi valdīja klusums. Pablo nolieca galvu un teica gandrīz čukstus:

— Man ir jāiet... Tā būs labāk. Man ir jāiet prom.

Saimniece bija tuvu asarām. Dusmās viņas seja kļuva

skarba. Viņas plānās lūpas raustījās. Gandrīz vai caur sakostiem zobiem viņa izmeta:

— Jūs visi esat gļēvuļi. Sievietes, kas palikušas vienas, var kaut nobeigties ... vai pārdot savu zemi.

— Gan tev palīdzēsim, — mērs murmināja. — Palūkosim, vai nevar kādu dabūt. ..

Saimniece cieši lūkojās viņā. Asaru pilnās acis mirdzēja naidā. Mērs nolieca galvu. Pablo visu laiku viņu vēroja. Tiklīdz viņa pagriezās uz viņa pusi, viņš divreiz pamirkšķināja ar aci un teica:

— Jums jāsaprot, saimniec. Mēs to nevaram īsti aptvert, bet ciemam varbūt ir bīstami, ja es te palieku.

Viņa uzreiz neatbildēja. Pamazām viņas seja atmaiga. Pablo pamirkšķināja vēlreiz un pamāja ar galvu uz mēra pusi. Saimniece nopūtās un apsēdās. Mērs pacēla galvu un visus pēc kārtas nomērīja ar skatienu. Tagad saimniece raudzījās galdā.

— Es zinu, ka tas ir grūti, — resnais vīrs teica. — Bet tā tas arī nevarēja ilgāk turpināties. Visam ciemam tas zināms. Pat žandarmi zina, ka viņš ir spānietis un ka es esmu viņam pagādājis viltotus dokumentus. Viņi izliekas to neredzam, tas ir labi, bet pietiktu vienam muļķim izpļāpāties — un viss būtu pagalam... Nē, Žermēna, tev jāsaprot — pašlaik ir tāds stāvoklis, ka karš vairs ilgi neturpināsies, tāpēc jāizvairās no sarežģījumiem.

Saimniece neteica neko. Viņas piere bija pietvīkusi. Kad mērs apklusa, viņa piecēlās un devās uz durvīm kāpņu galā.

— Ja viņam jāiet, man jāsakārto viņa mantas.

Viņa izgāja. Nokrakšķēja koka kāpnes, un atkal viss noklusa. Vienīgi vējš joprojām raustīja slēģus un durvis.

Uguns plītī, kurā jau sen neviens nebija iemetis ne pagali malkas, vairs nedziedāja. Trīs vīri nerunāja ne vārda. Pēc kāda laika Pablo sacīja:

— Man arī jāuzkāpj augšā sakravāt somu... Es lūdzu, izstāstiet ceļu un pie kā mums jāgriežas... Tad jūs varētu iet.

Resnais vīrs atbalstījās uz galda ar elkoņiem un pielika pirkstu pie nomelnējušā koka.

— Vai ceļu uz Mulēnas mežu jūs zināt?

— Protams.

— Pa to jūs iesiet līdz pat augšai.

Tad viņš piepeši apklusa, izvilka no samta vestes kabatas pulksteni, paraustīja plecus un turpināja:

— Redz, kā, nu jau drīz būs astoņi, mana sieva būs paēdusi vakariņas viena pati. Ja gribat, sakārtojiet savas lietas, pēc tam es izskaidrošu, kur jāiet, jūs man iedosiet papīru — un es visu uzzīmēšu. Un tad iesim kopā, es jūs gabaliņu pavadīšu.

Pablo paskatījās uz Enriki, kas sāka skaļi smieties, ka-taloniski teikdams:

— Ja es pareizi saprotu, tu šajā burvīgajā ciemā esi iemantojis visu uzticību.

Kamēr viņš skaļi smējās, mērs jautāja Pablo:

— Ko viņš vēl tur saka?

Bet šoreiz atbildēja Enrike:

— Es teicu, ka pie mums tā rīkojas tad, kad izmet cilvēku pa durvīm un vēl paskatās, vai viņš patiešām aiziet.

Un viņš smējās atkal, bet mērs murmināja atvainošanās vārdus.

Pablo neklausījās. Viņš jau gāja ārā no virtuves pa mazajām durtiņām, kad Enrike pārstāja smieties un ka-taloniski viņam uzsauca:

— Nesteidzies! Un tomēr beigās neaizmirsti ari mūs

abus.

Durvis aiz Pablo aizcirtās, bet līdz pat kāpņu augšai viņu pavadīja Enrikes smiekli.

36

Saimniece sēdēja uz gultas malas. Kad Pablo iegāja istabā, viņa piecēlās un palika klusējot stāvam. Tikai viņas acīs bija jautājums: «Ko tad tu īsti darīsi?»

Viņš piegāja pie vecās kumodes, kur bija sakrautas grāmatas un lauksaimniecības mašīnu katalogi, un uzlika uz tiem roku. Viņš neteica neko.

Šeit vējš nebija tik stipri dzirdams, bet pret rūtīm sitās sniegpārslu virpuļi gluži kā kukaiņi, kas tūkstošiem iznira no nakts dzīlēm.

— Tu esi iedegusi gaismu un neesi pat aiztaisījusi slēģus, — Pablo teica.

Viņa pagrieza galvu uz loga pusi.

— Tādā laikā ārā neviena nav — un sevišķi jau lauku

pusē.

Pablo atvēra logu. Pārslas kopā ar ledaina gaisa mutuli acumirklī iebrāzās istabā. Viņš noliecās, lai aizvērtu slēģus. Ārā bija redzams vienīgi no loga krītošās gaismas četrstūris. Viņa ēna ar ieplestām rokām sniegā izskatījās pēc liela krucifiksa. Tālāk bija nakts, tukšums, kur dzīvoja vienīgi nerimtīgas vēja gaudas.

Logu aizvēris, viņš apgriezās.

— Vai viņš aizgāja? — saimniece jautāja.

— Kurš, vai mērs?

— Jā.

Pablo iesmējās.

— Ak, nedomā taču, ka viņš ir tāds muļķis! Viņš aiz ies tikai kopā ar mums.

Viņa paspēra soli un piegāja viņam cieši klāt.

— Tu nekur neiesil

Pablo neatbildēja. Tad, saņēmusi viņu aiz pleciem, saimniece ielūkojās viņam acīs un ļoti ātri noteica:

— Nupat tu pamirkšķināji man ar aci. Tu izlikies, ka gribi, lai viņi notic tavai aiziešanai.

Pablo nopūtās.

— Jā. Es domāju, ka man tas izdosies. Bet, ja es atgriezīšos, viss sāksies no gala. Šoreiz izskatās, ka mērs neatlaidīsies... Un galu galā tas varbūt būs visprātīgākais.

— Tad tu iesi prom? Tu iesi cīnīties? Tu mani pametīsi vienu pašu ar visiem vīna dārziem un tīrumiem! Ar visu to zemi, ko tu liki man nopirkt! Bet man taču nav pat naudas, ko samaksāt strādniekam līdz nākamajai ražai!

Viņš to visu jau zināja. Un tieši par to Pablo domāja ik reizi, kad viņam ienāca prātā, ka varbūt kādreiz būs jāslēpjas. Bet nupat, tajā mirklī, kad viņš kāpa pa trepēm augšā, Enrikes vārdi un smiekli piepeši deva domām citu gaitu. Tā jau tas bija. Patiešām, viņi gulēja

m

kopā. Jau pusotru gadu. Un viņi vēl bieži nodevās mīlestībai, it īpaši tad, kad darbs pārāk nenomāca, kad zem* neatņēma visus spēkus. Bet Pablo labi zināja, ka tas uav galvenais.

— Kaut kas ir jāizdomā, — viņš teica. — Man ir jādzīvo kaut kur tepat tuvumā. Tad es pa dienām varēšu apstrādāt zemi, it īpaši to, kas ir tālāk no ciema.

— Paklausies, tev ir jāpaliek... Tu viņu pavadīsi līdz plakankalnei un nāksi atpakaj. Nevar tā iet prom, iepriekš visu neapsverot. Kaut ko jau izdomāsim.

Viņa runāja ātri. Pablo juta, ka viņa pieķeras šai domai.

— Vajadzēja padomāt agrāk, — viņš teica. — Tad mēs būtu kaut ko paredzējuši.

Viņa noskūpstīja Pablo un sacīja:

— Tu nedrīksti aiziet.

Pablo papurināja galvu un nomurmināja:

— Nekad nav laika ne par ko padomāt.

Viņa soli atkāpās, lai labāk varētu redzēt Pablo, un teica:

— Tu pats taču gribēji tādu darbu.

Viņš smaidīja.

— Un turklāt, — viņa piebilda, — ir vēl kaut kas.

— Kas?

— Reiz tu man sacīji, ka nekad vairs negribi karot.

— Bet es jau neslēpjos tāpēc, ka gribu karot, bet gan tāpēc, lai boši mani nenotver.

— Ir taču arī tādi, kas cīnās. Pie Dusjē nesen bija kritušie.

— Tas bija uz ceļa.

Pablo brīdi padomāja un piebilda:

— Turklāt es esmu spānietis. Franči nevar mani piespiest cīnīties.

— Tas ir tiesa, bet tas neko nemaina, man liekas, tu mazāk riskē, palikdams tepat. Viens tu paslēpsies labāk nekā kopā ar citiem. Un, ja tu atsacīsies cīnīties, viņi tevi varbūt nemaz nepaturēs.

Viņš piepeši iesmējās.

— Es nesaprotu, kāpēc mēs strīdamies, es taču it nemaz negribu iet prom.

Arī saimniece iesmējās un tad jautāja:

— Un soma? Man tā tomēr jāsakārto, lai mērs neko nenojaustu. Tu varēsi to atstāt uz ceļa un, atpakaļ nākot, atkal paņemt.

— Sameklē kādu vecu maisu un ieliec tur šo to En-rikem. Neliekas, ka viņš būtu silti saģērbies.

— Es ielikšu saimnieka drēbes. Un, ja maiss neizskatīsies pietiekami pilns, es tur iebāzīšu vecas avīzes, pa ceļam tu varēsi tās izmest.

— Tā jau ir. Jāpaņem arī kaut kas ēdams. Gulēsim droši vien būdās, tāpēc ieliec arī segu.

Viņš gāja prom.

— Sega tev jāatnes atpakaļ.

— Es kāpšu lejā, — Pablo teica. — Citādi viņi vēl

iedomāsies...

Kad viņš jau vēra vaļā durvis, saimniece iejautājās:

— Ja tu patiešām ietu prom, vai tad tu tik drīz pie

viņiem atgrieztos?

Pablo pasmaidīja.

— Nē, — viņš teica, — noteikti nē.

— Redzi nu!

— Tagad nav vērts ļaut viņiem tā domāt.

— Un tu varbūt ceri, ka mērs neko nenojauš! Es ļoti labi zinu, ko viņi ciemā runā. Bet kaut viņi zinātu, cik man tas ir vienaldzīgi!

Pablo izgāja kāpņu laukumiņā. Viņa pasauca viņu atpakaļ:

— Paklausies!

Viņš atgriezās istabā un pievēra durvis.

— Kas ir?

— Es baidos, ka nespēšu viņu priekšā notēlot. Labāk nemaz neiešu lejā. Tu teiksi, ka esmu galīgi saniknota. Es tev sakārtošu maisu, un tu pēc brīža uznāc tam pakaļ.

— Labi, — Pablo atteica.

— Pagaidi vēl... Kad nāksi atpakaļ, neej pa Mulēnas ieleju. No izcirtuma būdas ej pa mežu un paliec slēptuvē, cik ilgi vien vari. Tas ir garš ceļš, bet tev būs visa diena priekšā. Kad tiec uz kores, ej augšup līdz pat vīna dārziem un sameklē kādu vietu, no kuras var redzēt māju. Ja draudēs briesmas, es aizvēršu šī loga slēģus.

— Tu esi padomājusi par visu.

>— Labāk būt uzmanīgiem. Es domāju, ka nekādu briesmu nav, bet nav arī nekādas jēgas riskēt, ja var rīkoties citādi.

— Bet varbūt tomēr labāk būtu sagaidīt nakti un tikai tad nākt atpakaļ.

— Tas tiesa. Vismaz mēra dēļ.

Pablo vēl brīdi padomāja. Jo ilgāk viņi runāja, jo spēcīgāk viņā modās kaut kas ļoti tāls un aizmirsts. Saimniece piegāja viņam klāt.

— Kas tev kaiš?

— Tāda slapstīšanās nav nekāda dzīve, — viņš nopūtās.

— Atradīsim kādu izeju. Gan tu redzēsi. Es par to esmu droša.

Viņas balss mazliet drebēja. Bridi viņi klusēdami raudzījās viens otrā, tad viņa sacīja:

— Tu esi man apsolījis.

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu, pagriezās uz durvju pusi, paspēra dažus soļus un vēl pajautāja:

— Bet ja nu slēģi būs aizvērti?

— Es tev to teicu tikai lielākas drošības dēļ. Bet esmu pārliecināta, ka nekas neatgadīsies.

Pablo nekustējās. Viņš bija uzlicis roku uz durvju roktura un ar skumju smaidu raudzījās saimniecē.

— Ja slēģi būs aizvērti, — viņa piebilda, — ej uz Brilī. Gan jau es atradīšu iespēju kādu tur aizsūtīt un paziņot, kur tev paslēpties.

Viņš lēnām atvēra durvis, izgāja kāpņu laukumiņā, vēlreiz atskatījās un pasmaidīja, pirms aizvēra durvis. Palicis viens tumsā, viņš brīdi stāvēja nekustēdamies.

Istabā zem saimnieces soļiem čīkstēja grīda — viņa laikam kravāja maisu. No virtuves skanēja mēra balss un Enrikes smiekli.

37

Uz burtnīcas lapas mērs viņiem uzzīmēja plānu, kur bija redzama plakankalne, abas ielejas, ciems un katra ferma. Viņš ievilka ceļu un atzīmēja daudzus orientierus no Vo izcirtuma būdas līdz Epesas mežam. Un, gan uz papīra neuzrakstīdams, pateica viņiem, kā sauc cilvēku, kuru vajag meklēt, un arī paroli, kas tam jāsaka.

Viņi paņēma savus nesamos. Enrikes nesamais atgādināja slikti sasietu aizsaini, kam bija pierīkota veca siksna, lai varētu to uzkārt plecā. Pabio pazina audumu, kurā viss bija ievīstīts, — tie bija svārki, ko viņiem izsniedza pirms četriem gadiem, kad viņi atstāja nometni. Savējos viņš jau sen bija novalkājis Tie bija reižu reizēm lāpīti un tagad noderēja tikai miglošanai. Viņa paša nesamais bija lielāks un smagāks, saimniece tam bija piesējusi divas pamatīgas auklas kā plecu siksnas.

Enrike uzģērba saimnieka svārkus un virs tiem vecu, galīgi sadilušu kažoku, kura āda tomēr vēl kaut kā turējās kopā. Galvu viņš satina lielā šallē. Pablo saģērbās kā aukstākajās dienās, kad gāja mežā malku cirst. Viņš zināja, ka tā viņam saltums nav bīstams.

Pirms Pablo atvēra virtuves durvis, viņš pagriezās atpakaļ un pārlaida skatienu telpai. Viss bija kārtībā, uguns gandrīz izdzisusi.

— Vai esat gatavi? — mērs jautāja.

— Gatavi.

— Tātad skaidrs — jūs jautāsiet pēc Renāra krusttēva Klemāna uzdevumā.

— Skaidrs, to mēs atcerēsimies, — Pablo teica. — Bet vai esat drošs, ka izcirtums, kur atrodas būda, ir pirmais

aiz mūsējā?

— Pilnīgi drošs, es tam gāju garām pirms nedēļas, kad nācu no Bornē.

— Un par to arī jūs esat drošs, ka būdā neviens nav

apmeties?

— Noteikti, šogad tur nevienam nav cirsmas.

Pablo paspēra soli uz durvju pusi, vēlreiz pagriezās un jautāja:

— Vai tā būda nav jau sabrukusi?

— Kad es jums saku, nav!

Pablo jau vēra vaļā durvis, kad Enrike piegāja pie mēra; saņēmis viņu aiz puskažoka apkakles, Enrike piedraudēja:

— Ja tu būsi mūs piekrāpis un mums vajadzēs gulēt zem klajas debess, es tevi brīdinu — tu tiksi sameklēts.

Mērs pussoli atkāpās.

— Goda vārds, — viņš sacīja.

— Nu labi, — Enrike teica, — būs tev jātic.

Tagad jau viņi bija pie pašām durvīm. Piepeši Enrike pavīpsnāja, atkal pameta skatienu uz mēru un noteica:

— Tas labi, ka tu dod mums godavārdu, bet, ja tu man varētu iedot tabaku, būtu vēl labāk.

Mērs iesmējās un sāka rakņāties pa kabatām.

— Man ir divas paciņas, — Pablo ieteicās.

Mērs izvilka no kabatas aizsāktu cigarešu paciņu. Viņi paņēma katrs pa smēķim, aizpīpēja, tad resnais vīrs pasniedza cigaretes Enrikem, kas pateikdamies iebāza tās kabatā.

— Es ceru, ka jums tur augšā nekā netrūks, — mēr$

sacīja.

Pablo atvēra durvis un palaida abus pārējos sev pa priekšu. Vējš iedrāzās virtuvē, joprojām nesdams baltus sniega virpuļus. Viņš nodzēsa gaismu un aizvēra durvis. Izgājuši pagalmā, viņi uz brīdi palika stāvam, galvas

plecos ierāvuši, nespēdami atņemt elpu.

— Mīļais dievs, — Enrike iesaucās, — kaut acī dur!

— Gan jau drīz pieradīsiet, — mērs sacīja. — Nāciet vien.

Viņi devās ceļā.

Sniegs bija sasnidzis biezā kārtā. Vietumis gar mūri un māju sienām bija sadzītas kupenas, pa kurām vajadzēja brist līdz ceļiem. Cituviet ceļš bija gandrīz kails un slidens.

Pablo gāja aiz mēra, likdams kājas viņa pēdās. Enrike mēģināja turēties viņam blakus.

— Ej aiz muguras, — Pablo teica. — Tu redzēsi — tā ir vieglāk.

— Tādā laikā mēs to ceļu nenoiesim.

Brīdi viņš vēl kaut ko kataloniski purpināja. Bet neviens neatbildēja, un viņš apklusa.

Ciemā vējš pūta brāzmām. Tas gaudoja vados, purināja slēģus, dzina sniegu vērpetēm, kas šķita krītam tieši no jumtiem. Vietām vējš pārstāja pavisam, un tad viņi elpoja dziļi kā cilvēki, kas gatavojas mesties ūdenī. Kad gaisā atkal sagriezās virpuļi, vīri no jauna nolieca galvu un soļoja, seju paceltajā apkaklē slēpdami, elpu aizturēdami, gandrīz vai slāpdami nost.

— Tālāk ejiet vieni paši, — mērs teica.

Viņi apstājās pie kāda žoga. Cits citu tikko varēja saskatīt. Vienīgi mērs vēl smēķēja savu cigareti, kura uzgailēja ik reizi, kad viņš ievilka dūmu. Viņš sniedza abiem roku.

— Laimīgu ceļu, un es ceru, ka drīz atkal redzēsimies.

— Es arī ceru, — Pablo atbildēja.

— Un tu piemini manus vārdus, — Enrike noburkšķēja, joprojām slēpdams seju apkaklē, — ja būsi mūs piemuļķojis, tikšanās tev nemaz tik patīkama nebūs.

— Par to man nav jābaidās, — mērs atteica.

Viņi paspieda viens otram roku.

— Cik tālu līdz Vo izcirtumam ir no tās vietas, kur mēs ar Klibiķi cirtām malku?

Mērs stomījās.

— Divi, varbūt trīs kilometri, — viņš teica, — bet >a

vairāk.

— Tas ir labs gabals, no šejienes gandrīz septiņi kilo« metri.

— Kad tiksiet ielejā, gandrīz visu ceļu būsiet pasargāti no vēja.

— Kāda laime! — Enrike ņirgājās. — Vai tev negribas nākt mums līdzi? Būs jaukāk nekā te, kur tā pūš!

— Ejam, uz redzēšanos, — viņu pārtrauca Pabio* — Ceru, ka tumsā būdu varēsim saskatīt.

— Noteikti, — mērs atteica, — tā ir pašā izcirtuma malā.

Viņi atkal sāka iet. Tagad pa priekšu gāja Pablo. Sniegs vēl bija ļoti smalks un irdens. Pa to bija viegli brist. Bet tobrīd ceļš veda uz ziemeļiem un nekas neaizturēja vēju, kas pūta gar kalnu, gaudodams kā milzu asmens uz galodas.

Pablo juta, ka pat zem kažokādas cepures viņam aukstumā stingst ausis. Viņš savilka ciešāk ādas apkakli, bet maisa lences neļāva to pacelt tik augstu kā parasti. Maisā droši vien puse no svara bija vecas avīzes. Viņam iešāvās prātā, ka varētu tās izmest, bet ciems vēl bija pavisam tuvu; turklāt arī vējš te bija pārāk stiprs.

— Un šito te tas tips sauc par aizvēju, — pēc brīža teica Enrike.

— Pagaidi, tūlīt aiz ceļa līkuma mēs ieiesim ielejā.

Viņi gāja vēl dažas minūtes, tad gandrīz apdullinošais

troksnis, kas skanēja ausīs, mainījās. Sākumā spalgajām gaudām kaut kur viņiem priekšā pievienojās dobja un tāla dunoņa. Tad aurošana pieklusa un grandoņa nāca tuvāk. Debesis virs viņiem šķita kā dārdoši, milzu pagalēm piekrauti rati.

— Tagad nu esam ielejā, — Pablo teica.

Vēl joprojām ilgas vēja brāzmas kopā ar sniegu pātagoja viņus no sāniem, trakoja starp kokiem, bet to tuvošanās bija jau iepriekš dzirdama. Izklausījās gandrii tā, it kā no vezuma nokritis baļķis ripotu lejā pa nogāzi, tad otrā ielejas pusē drāztos augšā un panāktu pajūgu. Kad vējš pūta no virsotnes, viņi saliecās, galvu ievilk i dziļi apkaklē. Koki brakšķēja, elsoja un locīja zarus, vienā mirklī nokratīdami visu, kas bija sasnidzis kopš iepriekšējās brāzmas. Sniegs gāzās zemē mākoņiem kā smalks sāls, ko no maisa ber kastē.

— Cūcība! — Enrike iesaucās. — Kad tiksim galā, būsim gluži akli!

Pablo neteica ne vārda. Pat tad, kad biedrs lūdza palēnināt gaitu, viņš nemainīja ritmu. Viņš zināja, ka vienīgi tā var paglābties no noguruma.

Tur, kur ceļš veda gar stāvu klinti, vējš vairs nemaz

nebija jūtams.

— Apstājies uz brīdi, — Enrike teica. — Man plecs galīgi beigts, jāpārliek soma!

— Izdari to iedams, apstāties nedrīkst.

— Apstājies taču kaut uz minūti!

Pablo apstājās. Enrike smagi elpoja.

— Nesaprotu, kā tu to spēj, — viņš teica, — bet es esmu pagalam.

Pablo raisīja vajā savu maisu, lai izņemtu ārā avīzes, un Enrike jautāja:

— Tātad tu esi izlēmis palikt kopā ar mani?

Te, klints ēnā, viņi viens otru gandrīz nevarēja saskatīt.

—- Un vai tiesa, ka tas sievišķis bija nikns? — Enrike turpināja izjautāt.

Pablo joprojām neatbildēja. Viņš atkal savilka ciet auklu, ko bija sācis siet vaļā.

— Ejam, — viņš teica, — apstāties nedrīkst, mēs sastingsim.

Enrike purpināja, bet Pablo jau gāja uz priekšu, un arī viņš sāka steigties tālāk, baidīdamies atpalikt.

Sniegs sniga mazāk, bet vējš joprojām brāzmoja pāri ielejai, locīdams augstākos kokus savā ceļā. Reizēm kaut kas gari švīkstēja, likās — kaut kur plēš drēbi, reizumis tikai sīkie zari šņāca vējā. Šķita, ka vējš vietām uz brīdi nolaižas lejā un izstiepjas sniegā atpūsties, tad kādā iedobē satinas kamolā, lec augšā un plēš neredzamās, vaidošās debesis. Pēc tam bija dzirdams, kā tas, gluži kā pātagas pliukšķu dzīts, aizmetas pāri ielejai un tad drāžas tālāk prom uz līdzenumu.

Pagājis garām izcirtumam, kur viņš bija strādājis kopā ar Klibiķi, Pablo ceļu tālāk vairs nezināja, bet vajadzēja vien iet uz priekšu pa mežu. Nomaldīties nebija iespējams. Tiklīdz labajā pusē būs samanāms klajums, viņš meklēs būdu.

Maisa lences griezās plecos, un vairākkārt viņš iedomājās par avīzēm, bet ik reizi viņš piespieda sevi visu uzmanību veltīt ceļam. Negribējās par to visu domāt.

Priekšā ceļš vijās līkumu līkumiem. Aiz muguras gāja Enrike, kurš lādējās un ik pa brīdim uzsauca:

— Neej tik ātri, dieva dēļ! Es esmu galīgi beigts!

Pablo stūrgalvīgi brida uz priekšu, ne mirkli nepalēninādams gaitu. Taču vietā, kuru no vēja labi pasargāja ļoti augsta nogāze, Enrike apstājās vēlreiz un kliedza:

— Apstājies, es vairāk nespēju!

Pablo atskatījās. Enrike tupēja, atslējis muguru pret nogāzi.

— Tu nospiedīsi kājas, — Pablo tuvodamies sauca.

Bet Enrike nekustējās.

— Celies augšā, mēs gandrīz esam jau klāt.

— Kā tad, es jau pazīstu ... tavu mūžīgo dziesmu.

Enrike tikko spēja parunāt. Pablo vēlreiz iedomājās

par avīzēm. Viņš varētu tās izmest un paņemt Enrikes saini. Viņš vilcinājās, turēdams roku uz auklas mezgla. Tad, noliecies pie Enrikes, sacīja:

— Dod šurp savu saini un celies augšā!

Viņš paņēma nesamo un satvēra biedru aiz rokas, lai palīdzētu tam piecelties.

— Tevi panest es tomēr nespēju.

Enrike smagi elpoja.

— Tu esi lāga puisis, — viņš nočukstēja. — Tu visu laiku ej pa priekšu ... un tad vēl... tu nes manas mantas.

— Nāc vien, nebēdā, es pie iešanas esmu pieradis. Nāc!

Viņi turpināja ceļu. Pablo gāja drusku lēnāk. Laiku pa laikam viņš atskatījās un pajautāja:

— Nu, kā ir?

— Būs labi, — Enrike atbildēja.

Pablo juta, ka labais plecs tirpst zem maisa un saiņa divkāršā smaguma. Viņš domāja gan par avīzēm, gan par Enriki. Bet visvairāk viņa domas aizņēma ceļš. Kad pleci pārāk smeldza, viņš atcerējās miglošanas balonu vai vīnogu nesamo grozu. Desmitiem reižu viņš soļu ritmā atkārtoja vienu un to pašu frāzi:

— Šādā laikā . .. katrā ziņā ... neko nevar darīt.., Šādā laikā... katrā ziņā ...

Vārdi galu galā zaudēja jēgu, un tomēr tā bija vārdu virkne, kas nodarbināja viņa domas, kā ceļš lika cilāties viņa kājām. Līkums sekoja līkumam, pēc tam vēl viens, un vēl...

— Vai vēl ir ... tālu? — Enrike elsoja.

— Nedomāju vis.

— Tāds aukstums... ņem elpu ciet... un tomēr

esmu ... vienos sviedros.

— Tieši tāpēc nedrīkst apstāties.

Viņi soļoja vēl ilgi, līdz sasniedza izcirtumu. Beidzot pēc vēja šalkšanas Pablo saprata, ka koki kļūst retāki. Viņš gāja tālāk. Labajā pusē sniega klajums sniedzās slīpi augšup, līdz izzuda naktī, tikai vietumis šūpojās tievi, lokani, jauni kociņi. Vēja gaudas joprojām nebija apklusušas, bet skaidri sadzirdamā krakšķēšana, tuvā gaudošana bija mazinājusies.

Metrus divdesmit aiz pēdējiem kokiem Pablo nogriezās no ceļa un sāka kāpt augšup pa nogāzi. Viņš gāja lēnām, izstiepis rokas uz priekšu, ar kājām meklēdams līdzenāku vietu starp veciem celmiem, kas bija paslēpušies sniegā. Viņam aiz muguras Enrike stenēja aizvien skaļāk.

Piepeši Pablo apstājās.

— Vai esam klāt? — Enrike jautāja.

— Klusu!

Viņi ieklausījās. Te vējš atkal pieņēmās spēkā. Vēl pēc metriem desmit viņi atradās tam tieši ceļā.

— Vai tad tu kaut ko redzi?

— Nē, — Pablo atteica, — bet es dzirdu.

Enrike apklusa un iesmējās.

— Kas tev lēcies? — Pablo vaicāja.

— Atceries kapsētu... Tu te atkal sarīkosi tādus pašus kumēdiņus kā toreiz kapsētā ...

— Apklusti, te nekādas kapsētas nav. Ja te grab skārds, būdai jābūt tuvumā.

Enrike atkal iesmējās.

— Varbūt te ir izgāztuve vai kaut kas tamlīdzīgs?

— Vai tu turēsi muti! — Pablo uzbrēca.

Enrike apklusa. Pablo aizturēja elpu. Viņš ar skatienu urbās tumsā, acis aukstumā sāka asarot. Viss bija balts, pelēks vai melns. Pat baltums tapa no nakts. Tomēr ik vēja brāzmā ielejas dunoņai pievienojās skārda grabēšana. Vajadzēja tikai uztvert, no kuras puses tā īsti nāk.

Pablo vēl vairākkārt ieklausījās.

— Es gulēšu tepat, — Enrike teica.

— Nāc, tas ir te.

Pablo atkal sāka iet, turēdamies pa labi — uz meža pusi. Viņš paspēra dažus soļus un apstājās. Troksnis skanēja tuvāk. Desmit soji. Pieci soļi. Tas bija te. Zem viņiem.

Viņi pakāpās mazliet lejup un piepeši nonāca pie dēļu durvīm. Viņi neko nebija ieraudzījuši tikai tāpēc, ka bija uzkāpuši mazliet par augstu un aizvēja pusē būdas jumts savienojās ar nogāzi.

— Cik tur trūka, ka mēs būtu aizgājuši garām.

Pablo meklēja durvju rokturi. Vispirms viņš sataustīja

skārda gabalu, ko purināja vējš, pēc tam aiztaisāmo. Viņš to pacēla un pagrūda durvis.

— Tas nu gan būs joks, ja kāds te būs jau priekšā, — noķiķināja Enrike.

— Nāc iekšā!

Pablo aizvēra durvis un sameklēja šķiltavas.

38

Vispirms uzšķīlās divas dzirkstis, tad aizdegās dakt3* Viņi pārlaida skatienu telpai. Būda bija gandrīz kvadrātveida. Dēļu sienas, rievota skārda jumts ar slīpumu uz telpas dibenpusi, kur atradās ar sausām papardēm izklāta lāviņa. Pablo pagāja dažus soļus tālāk. Vienā kaktā čur-nēja maza, četrstūraina skārda krāsniņa. Viņš pieskārās pie sarūsējušajām caurulēm, uzsita pa tām. Nobira mazliet kvēpu.

— To varētu iekurt, — viņš teica.

Enrike bija piegājis pie galda, kas atradās pie sienas. Viņš noliecās.

— Te ir pat mazliet malkas, — viņš sacīja.

— Žēl, ka esam aizmirsuši sveci, ar manām šķiltavām ilgi neiztiksim.

— Vajag iekurt uguni, tad būs ari gaisma.

Pablo nodzēsa šķiltavas.

— Atstāj to man, — viņš teica.

Viņš noņēma no muguras maisu, nolika to zemē un taustīdamies meklēja aizsienamo auklu. Sniegā viss bija sastindzis, ari pirksti. Enrike izvilka savas šķiltavas. Viņš uzšķīla uguni.

— Dzēs nost, — Pablo teica. — Es iztikšu bez gaismas. Labāk pietaupīsim šķiltavas, gan tās vēl noderēs.

Enrike nodzēsa šķiltavas, teikdams:

— Tā ir briesmīga muļķība, ka esam aizmirsuši sveci.

Pablo rakņājās pa savu maisu. Avīzes bija pašā apakšā. I Viņš izvilka pamatīgu, blīvu žūksni. Saimniece varbūt | bija domājusi, ka mērs kādu brīdi palīdzēs maisu nest. Pablo paņēma avīzi, atlocīja, saburzīja un iebāza krāsnī, ļ Pēc tam viņš tur ielika mizas un žagarus. Enrike nekustējās. Pablo juta, ka biedrs notupies viņam līdzās. Enri-kes elpa joprojām bija pārāk ātra un mazliet asa.

Šeit vētra atbalsojās kā dobja dunoņa aizas dibenā. Skaidri varēja saklausīt vienīgi skārda sišanos gar dur- I vīm, un, sniegu pulēdams, skaudri gaudoja vējš.

— Nu var laist uguni klāt.

Enrike uzšķīla uguni, liesmiņa iedegās, iedrebējās, tuvojās papīram, kas bija izlīdis no krāsniņas mutes. Avīze sačervelējās, tad spoža, dzeltena liesma nolaizīja skārdu, 1 apstājās, vairākas reizes noplīvoja uz skursteņa pusi un, I strauji noliekusies, kā ķirzaka sāka ložņāt starp žagariem, ļ

— Te nu gan velk! — Enrike sacīja.

— Kā nu ne — tādā vējā, un skurstenis iet stāvus 1 gaisā.

Tomēr uguns vairākas reizes pagriezās atpakaļ, divreiz viņiem sejā iesitās vesels dūmu mākonis, tad viss sāka '■ sprakšķēt. Mizas locījās, žagari dejoja, pirms sadega un izšķīda dzirkstelēs, kas sprāga ārā no krāsns, izdzisdrīmas uz sausā zemes klona. Pablo piemeta vēl žagarus un uzlika virsū divas lielas pagales, kas, klusi sīkdamas, tūlīt sāka čūkstēt.

— Šī malka nemaz nav tik sen nesta.

—- Kas par to, ka tikai silda.

Viņi apsēdās tāpat uz grīdas un izstiepa kājas pret uguni. Uguns no krāsns apgaismoja pusi būdas. Ilgu laiku viņi sēdēja klusēdami, tad Enrike iejautājās:

— Ja nu mēs uzkostu?

Pablo piecēlās un paņēma no maisa drānā ietītu maizi un gaļu. Viņš izvilka arī pudeli vīna, pasniedza to Enri-kem, kas pudeli atkorķēja un iedzēra vienu malku.

— Ak kungs, cik tas ir auksts!

Viņš piecēlās, paņēma garu mizu, aizdedza to un sāka kaut ko meklēt būdas tumšajā pusē.

— Ko tu tur rakņājies?

— Ja te būtu kāds katliņš, mēs varētu uzvārīt karstvīnu.

Viņš apčamdīja vairākas tukšas kastes, atvēra vecu, cauru pārtikas skapīti, kas bija pilns zirnekļu tīklu, tad zem kādas apgāztas kastes uzgāja pannu un divus katliņus. Mazāko viņš paņēma un piegāja pie uguns paskatīties, vai tas nav caurs.

— Tas droši vien ir netīrs, — Pablo teica.

Enrike ar roku aptaustīja trauka iekšpusi. Katls bija pieputējis. Vajadzēja paņemt un izkausēt sniegu, lai to izmazgātu; kad netīrais ūdens bija izliets, viņi ielēja kastrolītī puspudeli vīna un uzlika to uz uguns sildīties.

— Redzi nu, cik labi, ka es tev atgādināju, lai tu paņem cukuru.

Pablo iesmējās.

— Tu gan nekad nemainies: kad runa ir par ēšanu, uz tevi var paļauties.

Enrike atvēra savu aizsaini un izvilka no tā metāla krūzīti.

— Redzi, — viņš piemetināja, — šādu te gan tu esi aizmirsis paņemt līdzi.

Pablo neatbildēja. Kopš uguns kurējās, viņš sajuta sevī ieplūstam lielu siltumu līdz ar silto gaisu šajā miteklī, kur uz dēļu sienām dejoja milzu ēnas. Viņam šī būda šķita jau pazīstama. Viņš pat izjuta gandrīz vai mājīgumu, te atrazdamies kopā ar Enriki, kas viņiem abiem gatavoja karstvīnu. Bet tad Enrike ierunājās par aizmirsto krūzīti — un viss pagaisa kā sapnis. Vēl aizvien bija uguns un tās dziesma, dēļi, pa kuriem dejoja ēnas, — dēļi, kas droši pasargāja no vēja un sniega, bet savas būtības dziļumos Pablo atkal juta aukstumu.

Viņš paskatījās uz Enriki, kurš iesmējās:

— Dieva dēļ, Pablo, vēl nupat, kad ierados kopā ar mēru, biju drusku iereibis... Tagad jau ir mazliet labāk ... Tu esi varens puisis. Esmu priecīgs, ka atkal esmu tevi saticis, zini, patiešām priecīgs.

Pablo vērās ugunī. Tagad visskaidrāk varēja sadzirdēt uguns sprakšķēšanu un katliņa sīkšanu. Brīdi klusējis, Enrike teica:

— Skaidrs, tev negribējās pamest to lāga sievu. Es saprotu. Tas ir dabiski.

Viņš vēlreiz apklusa. Pablo joprojām neskatījās uz viņu. Viņš vairs nespēja novērst skatienu no pussadegušās malkas pagales oglēs, no kuras cēlās straujas liesmas un liecās uz skursteņa pusi. Enrike vairākas reizes ieklepojās un piepeši sāka runāt ātrāk un skaļāk:

— Zini, es tur gandrīz dabūju galu. Viņi mani tikpat kā nobeidza, nelieši tādi. Viņi ir no tās pašas sugas kā Franko zaldāti. Un es ar prieku dažu labu tādu zelli no-

laistu no kājas.. , Tagad visa pasaule ir pret viņiem. Tagad tas ir vairs tikai laika jautājums, pie tā jāķeras pavisam nopietni. Tādā lietā partizānu karš ir tikpat svarīgs kā bombardēšana un viss pārējais. Un mēs karosim savu partizānu karu. Un tad vienā dienā, kad būs pienācis īstais brīdis, izrādīsies, ka visi civilie ir apbruņoti. Tiks dots norunātais signāls, un visās okupētajās zemēs vienā un tajā pašā stundā un pat minūtē katrs piebeigs pa ienaidniekam. Ielās, kino, kafejnīcās, visur: duncis mugurā — un beigas.

Viņš berzēja rokas, viņa acis mirdzēja.

Enrike notupās uz ceļgaliem, lai noņemtu katliņu.

— Ir jau karsts, — viņš sacīja.

Viņš pielēja krūzīti un nolika Pablo priekšā.

— Nē, — Pablo teica, — dzer tu pirmais.

— Nē, nē, dzer tu!

Pablo paņēma dedzinoši karsto skārda krūzīti, iedzēra pavisam mazu malciņu un pasniedza trauku Enrikem.

— Tas ir verdošs, — viņš teica, — esi uzmanīgs!

Enrike arī iedzēra malku.

— Skat, cik labi silda!

Viņš nolika krūzi uz klona starp sevi un Pablo un atsāka:

— Tu redzēsi, tiklīdz boši būs sakauti, visa pasaule metīsies virsū Franko. Tad mēs varēsim atgriezties savā zemē. Un tad šie dabūs trūkties — tie, kas tagad sēž tajās siltajās vietiņās. Varbūt Spānijā tas notiks tajā pašā laikā, kad te. Tie no mūsējiem, kas spēs tur nokļūt, arī varēs piebeigt katrs savu nelieti, kad būs dots signāls.

Šķiet, viņš iegrima domās, viņa roka pastiepās uz uguns pusi, viņš atkal atlaidās uz tievās ciskas un, galvu purinādams, turpināja:

— Ja vien varētu izraudzīties savējo... Ja vien...

Viņš iedzēra vēl vienu malku un atkal pasniedza vīnu

Pablo.

— Ņem, tagad tas ir pašā labumā.

Vīns vēl bija stipri karsts, bet dzert varēja, un Pablo sajuta, kā viņā ielīst dzīvinošs siltums.

— Vai tu netici, ka tas tā notiks? — Enrike jautāja.

— Droši vien, droši vien.

Viņš vēl brīdi skatījās liesmās, tad, sniegdams Enrikem maizi, sacīja:

— Ņem, ja gribi ēst.

— Vai tu neēdīsi?

-ч- Nē, es labāk gribētu tūlīt likties uz auss.

Viņš piecēlās, atlocīja segu un piegāja pie lāviņas Sačubināja papardes, no kurām pacēlās smaržīgi putekļi. Kaktā bija divas kazādas, viņš tās satina un nolika pagalvi. Tad noāvās, novietoja zābakus pie krāsns blakus kūpošajiem maisiem, atgriezās pie lāviņas un izstiepās uz tās. Pagriezies uz sāniem, viņš vēroja Enriki, kura siluets iezīmējās uguns gaismā. Likās, ka viņš kļuvis vēl vājāks. Kakls bija tievs, pārāk lielās ausis — atkārušās. Viņš turpināja ēst un stāstīt par to, ko piedzīvojis kopš viņu šķiršanās. Stāstīja par iestāšanos ārzemju leģionā, par franču armijas sakāvi, pirms viņš paspējis ierasties norīkojuma vietā, par savu bēgšanu uz dienvidiem.

— Saproti, — viņš skaidroja, — es nospriedu, ka pie Koliūras viņi visi runā kataloniski un tur es kaut kā izkulšos. Bet, kad bosi iebruka brīvajā zonā, viņi sāka ķemmēšanu tieši no malām. Tad man vajadzēja laisties lapās. Biju dzirdējis par puišiem, kas cīnās Centrālā masīva rajonā. Gribēju iet uz turieni, bet mani saņēma ciet pie Kastelnodari — tā ir pilsētiņa pie paša meža —, kad es jau gandrīz biju pie mērķa.

— Vai tevi sagūstīja vācieši? — Pablo jautāja.

— Nē, franču žandarmi. Bet tie nelieši mani aizsūtīja uz Monpeljē, un tur man vajadzēja strādāt vāciešiem.

Viņš apklusa, ielēja vīnu krūzē un izdzēra.

— Vai gribi? — viņš jautāja.

— Nē, paldies.

— Jā, tad es strādāju viņiem. Un, zini, grūti strādāju. Viņi gribēja nocietināt krastu, jo baidījās no desanta. Un tad vienu dienu paklīda baumas, ka mūs vedīšot uz Vāciju, uz rūpnīcām. Nu, tad es mēģināju bēgt, liku visu uz vienas kārts. Un man izdevās.

Enrike apklusa. Viņš bija beidzis ēst, un Pablo redzēja, ka viņš noaujas un piemet ugunij malku.

— Aiztaisi durtiņas, tad uguns kurēsies ilgāk, — viņš teica.

Kad durtiņas bija aizvērtas, telpā palika tikai divi mazi gaismas kvadrātiņi starp krāsni un lāviņu. Enrike pienāca, pie guļvietas, un Pablo pavirzījās tālāk, lai viņam būtu ērtāk. Viņi gulēja abi blakus, apsegušies ar segu un virsdrēbēm.

— Vai tev ir labi? — Pablo jautāja.

— Var iztikt. Ja tur augšā nebūs sliktāk, nebūs par ko sūdzēties.

Pablo aizvēra acis. Enrike bridi gulēja klusēdams, tad atkal sāka stāstu par savām gaitām. Viņš ilgi runāja par karu. Pablo neklausījās, viņš dzirdēja vienīgi vārdu mūziku. Tie bija vārdi valodā, ko viņš tik ilgi bija dzirdējis skanam vienīgi sevi.

Viņš ne par ko nedomāja. Viņš negribēja domāt. Pamazām vien Enrikes balss kļuva neskaidrāka, attālinājās, bet palika pietiekami tuva, lai neļautu domāt.

39

Kad viņi piecēlās, vējš vairs nepūta, bet būdā bija auksti.

— Uguns izdzisusi, — Enrike teica.

Viņš uzšķīla šķiltavas, paņēma koku un sāka rakņāties pelnos. Uzplaiksnīja dažas mazas oglītes.

— Ko darīsim, vai kurināsim?

— Nav vērts. Jāiet prom.

Pablo atvēra durvis. Netīri pelēkajā gaismā sniegs šķita blāvs.

— Visu nakti nemaz nav snidzis; ja labi ieskatās, var drusku redzēt mūsu pēdas.

Pablo pagriezās pret Enriki.

— Vai tiešām tu domā, ka viņi tev sekojuši un meklējuši pat ciemā?

Enrike iesmējās.

— Liecies mierā, es tāpat vien runāju. Kad ieraudzīju mūsu pēdas, iedomājos par to pretīgo vētru, kas turpinājās tieši tik ilgi, lai mūs nosaldētu. Bet vācieši man nemaz nav prātā. Ko vēl neiedomāsies, viņi jau sen pārstājuši man sekot. Viņi nospļaujas par vienu tādu tipu, ja var saņemt ciet tūkstošiem citu.

Viņā klausīdamies, Pablo bija satinis segu. Viņš piegāja pie sava maisa. Bija pienācis īstais brīdis izmest avīzes, atdot pārējās drēbes Enrikem un pateikt: «Es tev parādīšu, pa kuru ceļu jāiet,» — vai varbūt atdot viņam mēra zīmēto plānu, jo tagad viņi abi ceļu zināja vienlīdz labi.

Enrike apsēdās uz krēsla un āva kājas.

— Zābaki ir gandrīz sausi, bet riebīgi sakaltuši, — viņš teica, — ādai sniegs nemaz nenāk par labu. Vajadzēja tos piebāzt ar papīriem.

Kādu laiku valdīja klusums. Pablo nekustējās. Pagriezis Enrikem muguru, viņš tupēja pie sava vaļējā maisa un pūlējās sakopot domas.

— Ja būtu iedomājušies, — Enrike atkal ierunājās, — varējām tos piebāzt ar papardēm.

Viņš piecēlās, vairākas reizes piesita kājas pie zemes un jautāja:

— Ko tu tur dari? Vai palīdzēt?

Pablo iebāza maisā satīto segu.

— Būs labi, — viņš atbildēja.

— Maizi neliec iekšā, vajadzēs uzkost, pirms iesim.

Viņi ēda, stāvēdami uz sliekšņa. Sniegs pamazām kļuva

gaišāks, bet debesis joprojām bija pelēkas. Likās, ka gaisma nāk no zemes un paliek pieplakusi pie tās, un netiek augstāk par koku galotnēm.

Visapkārt valdīja klusums. Lejā, otrā pusē ceļam, stinga mežs. Ilgu laiku nekas nekustējās, tad noslīdēja kāda sniega grīste, baltu putekļu mākonis nokūpēja zemē, atliecās kāds zars. Reizēm tas aizķēra citu zaru, un atkal sacēlās balts mākonis. Zars brīdi šūpojās, tad viss no jauna sastinga.

Kad pēdējais kumoss bija apēsts, viņi devās ceļā. Par spīti salam, sniegs palika irdens, kājas tajā grima. Kādu laiku Enrike gāja blakus Pablo, pēc tam atkal mina viņa pēdās.

Laiku pa laikam mežā kaut kas skaļi nobrakšķēja, atbalss izraisīja atbalsi, bet neko īsti neatmodināja. Visu ietina klusums. Putnu bija maz, tie lidoja zemu, un pirmie stumbri tos tūlīt noslēpa skatienam.

Viņi soļoja krietnu stundas ceturksni, līdz sasniedza mežmalu. Kad viņi izgāja uz plakankalnes, Pablo apstājās. Mēra zīmētais plāns viņam bija labi iespiedies atmiņā. Vajadzēja iet turp — tieši uz priekšu. Ceļš bija jāizraugās starp mājām, kas palika pa kreisi, un lielo, savrupo fermu, pa kuras skursteni balti dūmi kāpa stāvus debesīs.

— Es gribētu iziet cauri tam māju pudurim, — Enrike teica. — Tur vajag būt kādai kafejnīcai, mēs varētu ko siltu iedzert.

— Nē, no mājām labāk izvairīties. Nekad neko nevar zināt.

— Tu gan varētu iedomāties, ka tādā nostūrī vāciešu nav.

— Tur var būt žandarmi. Un visi zemnieki jau nemaz nav makiji.

— Lai velns parauj zemniekus, mums taču uz pieres nav rakstīts, ka meklējam makijus!

— Tiesa, bet divi cilvēki ar somām — divi svešinieki ir aizdomīgi. Ļaudis kļuvuši neuzticīgi.

— Vai jūs tur tai savā kaktā tādi esat?

Enrike smīkņāja. Pablo gribējās viņam uzkliegt: «Ej tālāk viens pats un tiec galā, kā zini!» Bet viņš tikai pa-raustīja plecus.

— Goda vārds, tu esi kļuvis par īstu pāķi, — Enrike piebilda.

Pablo gāja tālāk. Viņš nevarēja atgriezties fermā pirms tumsas; viņš zināja, ka vienatnē soļos ātrāk. Turklāt viņš ies pārtiešām pa mežu, taisni Brilī virzienā. Viņš tur nekad nebija gājis, bet tur vajadzēja būt vienīgi mežiem un vecainēm.

Tātad viņš varēja iet kopā ar Enriki līdz pat pusdienlaikam. Tā bija. Līdz pat pusdienlaikam. Tad Enrikem vairs nebūs atlicis nekāds garais ceļš.

Tagad varēja brist palēnām. Viņš mēģināja visu laiku ieturēt vienu ritmu. Un centās nedomāt ne par ko citu kā vien par vienmuļo gājienu pa balto plakankalni.

Debesis aizvien vēl bija pelēkas, bet reizēm tajās kaut kas uzplaiksnījās. Vietumis tās kļuva gluži tumšas ar gandrīz melnām ēnām. Pablo mēģināja noteikt laiku, bet gaisma bija pārāk nekustīga. Reizēm viņš neapstādamies palūkojās atpakaļ. Jau labu laiku Vo meži pie apvāršņa izskatījās pēc melnas līnijas, kas vietumis sadila pavisam tieva, bet tur, kur zeme izliecās, pazuda pavisam. Debesis atgādināja augstu, netīru mūri, kas balstās tieši uz sniega. Ceļš viņu priekšā veda kalnā līdz pat kādam žogam. Mērs to bija atzīmējis, tagad bija laiks pagriezties pa labi. Aiz kores vajadzēja būt ieplakai ar trim lielām fermām, siena kaudzēm un akmeņu nožogojumiem.

Pablo domāja, ka pusdienlaiks vairs nevar būt tālu. Viņš meklēja kādu patvēruma vietu. Kaut ko šajā pārāk kailajā baltumā. Kaut ko, kur varētu piestāt kā pie salas. Drīz parādījās bērzu birzīte. «Tur,» Pablo nodomāja, «apstāšos tur.»

Nonācis pie birzītes, viņš palēnināja gaitu. Kore vairs nebija tālu, un mežiņš, jādomā, auga tai abās pusēs.

— Vai atpūtīsimies? — Enrike jautāja.

— Augšā, — neapstādamies atbildēja Pablo.

Dažus metrus pirms virsotnes viņš iegāja mežā. Pamazām pavērās ieplaka. Pareizi. Nožogojumi... cejš ... strauts ... Viena ferma. Otra. Tad trešā.

Visās trijās kūpēja skursteņi. Pagalmi bija izslaucīti, vietām varēja samanīt riteņu sliedes.

Pablo apstājās.

— Vai iekodīsim? — Enrike jautāja.

Pablo nopūtās. Par to viņš nebija iedomājies.

— Kā tu gribi, — viņš atbildēja.

— Vajadzētu atrast kādu baļķi, uz kā apsēsties.

— Nē, ēdot vajag mīņāties uz vietas. Ja nekustas, sals ir viltīgs.

Viņi nolika zemē maisus, nogrieza maizi un sieru. Viss bija auksts, un viņi ēda maz. Pablo juta, ka kuņģis viņam sažņaudzas. Tagad tas bija galā. Viņam nevajag kopā ar Enriki iet tālāk ne soli. Kamēr viņi stāvēja, Pablo domāja par zemi, par fermu, par Melni, Žermēnu, Žaneti un KĪi-biķi.

Tā nebija filma, ko viņš iztēlē redzēja, tie bija tikai nekustīgi attēli. Mēmi attēli, kas likās tikpat saspringti kā viss te ap viņiem šajā plakankalnē, šajā ieplakā, kur dzīvas bija tikai tievās dūmu stīgas, kas lēnām vijās virs katra no trim jumtiem.

— Paskaties, — Enrike teica.

Pablo redzēja. Vienas ēkas durvis atvērās. Pa tām kāds vīrs izstūma ķerru, no kuras pacēlās balti tvaiki.

— Viņš ved ārā mēslus, — Pablo nomurmināja.

Vīrs izgāza mēslus, iegāja atpakaļ kūtī, un tā izstūma četras ķerras. Tagad sniegā bija brūns, vēl kūpošs plankums.

— Jāizdzer vīns, — Pablo teica.

Viņi pa abiem iztukšoja pudeli, un Pablo aizmeta to sniegā. Tad viņš dziļi ievilka elpu, pēc tam brīdi vilcinājās kā pirms lēciena aukstā ūdenī, noliecās un izvilka no maisa segu. Izņēma vēl dažus apģērba gabalus un visu nolika sniegā.

— Ko tu tur dari? — Enrike jautāja.

Pablo izvilka arī avīzes un aizmeta turpat, kur tukšo pudeli.

— Bet ko tas nozīmē? — vēlreiz jautāja Enrike.

Pablo atlieca muguru, paskatījās viņam tieši sejā un

mazliet drebošā balsī sacīja:

— Es to darīju mēra dēļ.

r— Mēra dēļ?

— Jā, lai viņš domātu, ka es ari aizeju uz ilgu laiku. Ja maiss biītu bijis pārāk šļaugans, viņam rastos aizdomas.

Enrikes seja piepeši pārvērtās. Piere savilkās grumbās, acis pievērās. Viņš sažņaudza dūres. Tad atvēra muti, it kā gribēdams kaut ko sacīt, bet pēkšņi sāka skaļi smieties.

— Ak! Cūcība, kāda cūcība! — viņš sauca. — Dievs tēvs, es esmu vēl lielāks muļķis nekā tu!

— Enrike, saproti, — Pablo iesāka, — vajag saprast,«* Ir. * *

— Es tev nelikšu velti pūlēties. Es saprotu. Ja viens muļķis ir tā ieķēries, tur neko nevar darīt. Pietika paskatīties uz veco, man jau vakar vajadzēja to nojaust!

Pablo savukārt pacēla balsi.

— Enrike, tā tas nāvi

Piepeši viņš apklusa. Likās, no šiem pārāk skaļi izteiktajiem vārdiem vienā mirklī noskanēja visa plakankalne. Tad ap viņiem atkal sakļāvās klusums, kas nāca no zemes dzīlēm un plūda uz mazo ieplaku.

Enrike papurināja galvu. Viņa vaibsti izlīdzinājās. Viņš rādīja ar roku uz Pablo maisu.

— Un to visu tu stiepi līdz šejienei gluži par velti?

Viņš sāka smieties. Pablo nodomāja, ka saimniece

viņam bija pieteikusi segu nest atpakaļ. Viņš vēlreiz paskatījās uz Enriki. Enrike bija kārns, iekritušām krūtīm, seklu elpu.

— Nē, — viņš atteica, — tas būs tev. Tikai ieliec savu saini maisā. Tagad, kad avīžu vairs nav, tu to panesīsi.

Brīdi viņi klusēdami raudzījās viens otrā. Pablo gribējās Enriki apkampt. Viņš bija pārliecināts, ka Enrike domā par to pašu. Tomēr galu gala viņi nodūra acis un sāka skatīties uz maisu.

— Es gribētu tevi pavadīt tālāk, — teica Pablo, — bet man pirms tumsas jātiek mājās.

Kad maiss bija aizsiets, viņš atlocīja plānu, vēlreiz izskaidroja Enrikem, ko bija teicis mērs, atkārtoja paroli un palīdzēja sasiet auklas ap pleciem.

— Nu, kā ir?

— Gan būs labi, — smaidīdams atteica Enrike.

Pablo sniedza viņam roku.

— Uz redzēšanos, — Enrike teica. — Paldies. Tu tomēr esi lāga puisis,

Pablo nolieca galvu. Viņš Juta, ka nosarkst. Enrike paspieda viņam roku un gāja prom.

— Nāc, ja tev ko vajag! — Pablo uzsauca.

— Norunāts!

Enrike izgāja cauri mežiņam un sāka sojot gar kori, lai apietu triju fermu puduri. Pablo ilgi noskatījās, kā viņš aiziet starp kokiem. Viņam likās, ka Enrike mazliet grīļojas zem smagā maisa, kas vērta viņu līdzīgu dīvainam zvēram ar milzu galvu, trauslu ķermeni un tievām kājām.

40

Kad Enrike bija nozudis skatienam, Pablo mirkli vēl stāvēja. Viņš raudzījās kādā nenoteiktā punktā pie apvāršņa, kur viss jaucās kopā, kur melnās debesis un baltā zeme veidoja pelēcīgu miglu, kas smagi viļņojās gandrīz kā jūra. Pablo nodrebinājās. Neapzināti viņš uzlika rokas uz krustiem, kā gribēdams pastumt uz augšu somu, bet nekā nesama viņam vairs nebija. Mugura bija nosvīdusi. Viņš strauji sagrozīja plecus, pagriezās un gāja atpakaļ pa pēdām, ko viņi abi bija ieminuši un kas bija vienīgās dzīvības zīmes visā apkārtnē, cik tālu vien skatiens sniedzās.

Ieraudzījis Vo mežus, viņš nogriezās no iemītajām pēdām un devās pa kreisi. No šejienes mežš izskatījās pēc tumšas svītras, kas vienā paņēmienā ievilkta ar pelēku pasteli, un gaišākas līnijas virs tās. Pablo apkārtni nepazina. Nebija neviena orientiera. Viņš gāja uz labu laimi, pārliecināts, ka nonāks tieši pakalnos pie Brilī.

Viņa solis bija plats un elastīgs, augums mazliet saliekts uz priekšu. Viņš centās elpot ritmiski. Domas nodarbināja vienīgi ķermeņa kustību saskaņa.

Lai nemestu nevienu līkumu, viņam četras reizes bija jākāpj pāri dzeloņstiepļu žogam. Un ik reizi viņš paskatījās atpakaļ. Viņa pēdu dubultraksts stiepās taisnā līnijā, kā ar auklu novilkts. Vēl nesasniedzis mežu, viņš pamanīja mājas, ko bija redzējis jau no rīta. Viņš nolēma, ka attālums ir pietiekams, un, ne par sprīdi nenovirzījies, iegāja akāciju birzī. Tur zeme kļuva nelīdzena, to izvagoja iedobes, grāvji, veci lauku ceļi. Vairākkārt viņš bija spiests nogriezties, taču likās, ka viņš joprojām iet vajadzīgajā virzienā.

Te mežā vienīgā dzīvība bija daži putni. Kraukli lidoja ļoti augstu. Drīz vien likās, ka tieši Pablo priekšā debesis starp kokiem kļūst gaišākas. Kā duļķaina, pelēka, sa* i vandīta upe, kas pamazām iegūst dzeltenīgu nokrāsu.

Pablo gāja tālāk. Viņš šķērsoja garu atmatas strēli, kur zem kājām čabēdama saplaka zāle. Reizēm viņš iegrima |

sniegā līdz jostasvietai, kājas pinās kazenājos. Tad nāca vēl viena akāciju birzs, nogāze, dzīvžogs un otra nogāze ar mežonīgu krūmāju; tas iezīmēja neskaitāmas līnijas debesīs, kuras kļuva gaišākas. Pablo juta, ka tuvojas mēr- ļ ķim. Viņš gandrīz skriešus notraucās lejā pa nogāzi starp * krūmiem un nonāca Brilī gravā tieši tur, kur Žanete bija patvērusies tajā dienā, kad viņi sita odzes. Strauts, kas gravas dibenā iztecēja no klints pakājes, ievilka sniegā melnu, līkumainu celiņu. Pablo kāpa, krita, slīdēja un, pārlēcis pāri strautam, uzkāpa otrā nogāzē. Nonācis pie 1 birzs, kur viņi kādreiz bija ierīkojuši apmetni, viņš uz brīdi apstājās. Viņam bija karsti, trūka elpas. Augšā, aiz krūmiem, kur viņi tik daudzas reizes bija vērojuši ceļu, mākoņos pavērās gaismas pilna debesu josla.

Pablo gāja tālāk un, sasniedzis virsotni, apstājās. Kalna pakājē saulē mirdzēja viss līdzenums. Viņš pārlaida ska- > tienu ceļam — nekādu pēdu. Vēl mirkli viņš stāvēja un skatījās milzīgajā, baltajā plašumā, ko šķērsoja melni ceļi, un ciemi iezīmējās kā violeti blāķi, no kuriem pret debesīm kāpa balti un melni dūmi.

Neviens te nebija nācis, viņš varēja iet, slēģi noteikti ir atvērti. Tomēr viņš gāja gar korēm, pastāvīgi turēdamies krūmu vai dzīvžogu aizsegā.

Beidzot lielā vīna dārza galā, kur kalns izliecās mazliet uz austrumiem, parādījās ciems.

Debesis atkal bija nomākušās, bet pēdējais saules stars vēl apspīdēja mājas. Pablo nevajadzēja meklēt fermu. Zilganajā miglā, kas tagad cēlās no sniega, spīdēja maza, nekustīga liesmiņa.

Mājas apkārtnē nebija ne mazākās dzīvības; tikai saule bija iedegusi dzirksti logā ar atvērtiem slēģiem. No skursteņa kāpa dūmi, un Pablo pēkšņi likās, ka līdz pat pakalna virsotnei atplūst siltas viras un pavarda dūmu smarža.

Viņš dziļi ievilka elpu un brīdi stāvēja, atspiedies pret vīnogulāju mietu, un raudzījās sīkajā liesmiņā. Piepeši tā izdzisa. Saule tikko bija norietējusi. Ļoti tālu ielejā debesis atkal sakusa ar zemi.

Tad Pablo bez steigas kāpa lejup starp vīnogulāju

rindām.

Viņš nemaz nebija pūlējies nomierināties. Viņš nebija mēģinājis sakārtot domas, bet tagad jutās mierīgs, tikai mazliet noguris. Viņš atgriezās mājās, diena bija beigusies, un rīt viņam būs cits darbs.

41

Turpmākajās dienās spēcīgs dienvidvējš blīvēja milzīgus mākoņu vālus, un, naktij iestājoties, sāka līt. Lietus gāza ilgi, līdz aizskaloja visu sniegu.

— Laiks strādā mūsu labā, — rokas berzēdams, sacīja Klibiķis. — Tagad būs drusku dubļains, bet, ja vējš pieturēsies, drīz nožūs — un mēs varēsim sākt.

Vējš bija mainīgs, iegriezās dienvidaustrumos, tad tieši austrumos. Vecais joprojām berzēja rokas.

— Labāk nemaz nevarētu vēlēties, — viņš sacīja.

— Tieši tas, kas mums vajadzīgs. Un esmu pārliecināts, ka tāds laiks pieturēsies labu brīdi.

Viņam bija taisnība. Debesis noskaidrojās, un vienā naktī vējš tās atkal padarīja dzidras.

Tikai četras dienas Pablo vajadzēja palikt iekšā.

Četras dienas viņš staigāja pa virtuvi kā lauva krātiņā, baidīdamies pat pieiet pie loga. Četras dienas viņš kāpa augšā savā istabā ik reizi, kad pagalmā ieklaudzējās tupeles.

— Tu labāk varēji palikt guļot, — saimniece teica,

— man reibst galva, skatoties, kā tu riņķo ap pavardu.

Viņa gan tā sacīja, bet sacīja smiedamās. Tā bija viņa,

kas visu izdomāja, visu paredzēja. Viņa visu bija apsvērusi Pablo prombūtnē un jau pirmajā vakarā izklāstīja savu plānu viņam un Klibiķim. Pablo sākumā neteica neko, bet Klibiķis saimnieces nodomam piekrita tūlīt.

— Patiešām, Brilī ir vislabākā vieta! Tur ir viss, no kā var uzcelt kārtīgu būdu, kur tu varēsi dzīvot vienā mierā. Tas ir visklusākais stūris visā apkārtnē. Es to vienmēr esmu teicis.

Saimniece piebilda:

— Esmu pārliecināta, ka vajadzēs paciesties tikai neilgu laiku. Tiklīdz mērs būs drusku nomierinājies, jūs varēsiet kāpt atkal lejā.

— Tad jau nav vērts celt būdu, es tad iztikšu ar telti.

Pablo atbildēja,

Bet saimniece un vecais nepiekāpās.

— Sājā gadalaikā atkal var uznākt aukstums un sniegs. Ar to nevar jokot. Turklāt šobrīd mums laika pietiek.

Un tā piektās dienas rītā krietni pirms ausmas Pablo devās uz Brilī. Viņš gāja pāri laukiem, un, kad uzausa gaisma, vecais un saimniece tur ieradās pa ceļu ar Melni un materiālu kravu.

— Vai jūs nevienu nesatikāt? — Pablo jautāja.

— Nē. Un vai tad mēs nedrīkstam vest mietus?

Skārdu un darbarīkus viņi bija paslēpuši zem mietiem,

kas noderēs būvei. Pārējos kokus vajadzēja sagādāt turpat. Tie tikai bija jānocērt un jāapdarina.

Viņi sāka ar koku ciršanu, jo bija nolemts būdu celt mežiņa vidū.

— Te mājiņu varēs ieraudzīt tikai tad, kad piebāzīs degunu pavisam klāt.

Pagāja piecas dienas, līdz viņi uzcēla namiņu, bet tā bija pamatīga būda ar sienām divu baļķu biezumā un skārda jumtu. Viņi ierīkoja pat mazu krāsniņu, bet to, protams, Pablo varēja iekurt tikai naktī vai varbūt vēl tajās dienās, kad pūta rietumvējš, citādi būtu redzami dūmi.

Pablo juta, ka saimniece, viņu atguvusi, ir laimīga. Protams, viņš zināja, ka tas ir drīzāk zemes nekā viņu abu dēļ, bet viņš jau ari domāja galvenokārt par vīna dārziem, kuriem viņš patiešām būs nepieciešams.

Klibiķis, kas tā nopūlējās ap šo būdu, smējās un jokojās kā bērns. Viņam būdas būve atgādināja rotaļu. Vecais iztēlojās, kā būtu, ja slēptos viņš. Un, kad viss bija pabeigts un Pablo matracis nolikts uz zaru pinuma, vecais apsēdās uz tā, teikdams:

— Mīļais dievs, kad tu vienreiz atgriezīsies ciemā, te iekārtošos es. Vismaz varēšu būt drošs, ka nomiršu mierā.

Kamēr pieturējās sliktais laiks, Pablo atgriešanos neviens nepamanīja, bet, kad vajadzēja atkal ķerties pie darba, viss ciems drīz vien zināja, ka dienas viņš pavada vīna dārzos. Tad saimniece vairs negaidīja mēra apmeklējumu, bet pati gāja pie tā. Viņa gāja pat vairākas reizes. Kādu dienu viņa pavadīja mērijā vairāk nekā stundu. Tajā pašā vakarā viņa uzkāpa Brilī pie Pablo pavēstīt,

ka viņš var iet mājās; Pablo viņu sagaidīja, sēdēdams pašā augšā pie ceļa.

Ieraudzījis nākam saimnieci, viņš tūlīt saprata, ka tā nes labas vēstis.

— Kas jauns? — viņš jautāja.

— Ļauj man ... atvilkt elpu!

Viņa bija pietvīkusi, seju klāja sviedru lāses.

— Tu esi kāpusi pārāk strauji, — Pablo teica. — Nāc iedzer kādu malku, tas tevi atspirdzinās.

Viņi iegāja būdā, saimniece izdzēra pusglāzi vīna un smaidīdama sāka stāstīt:

— Viegli tas nebija. Bet tagad tu varēsi kāpt lejā — un neviens tev neko neteiks.

— Kā tad tā?

— Tu varēsi dzīvot legāli.

— Es nesaprotu.

Viņa brīdi vilcinājās, paraudzījās viņā, piecēlās un pie* gāja pie Pablo. Būdā bija viens pats ķeblis, tāpēc viņš sēdēja uz guļvietas. Viņa apsēdās blakus.

— Tad paskaidro!

— Bija tikai viena iespēja. Man to pateica mērs, kad es otro reizi pie viņa aizgāju. Bet es tev neko nesacīju, jo nebiju droša, ka tur kas iznāks.

— Par ko tad ir runa?

— Spānijas konsuls ir prefekta draugs. Viņš tev parakstīs dokumentus.

— Spānijas konsuls?

— Jā, viņš ir Lionā un bieži brauc uz Lonu, uz prefektūru.

Pablo sarauca uzacis. Raudzīdamies Zermēnā, viņš pārjautāja:

— Bet tas taču ir Franko valdības konsuls?

Viņa saviebās, likdama saprast, ka par to visu viņai nav nekādas jēgas. Pablo pacēla balsi:

— Galu galā tu taču zini, kas es esmu! Un es arī labi saprotu, ka šie ļaudis nebūs ar mieru izdot man dokumentus!

— Tomēr viņi to darīs.

Pablo piecēlās un sāka staigāt pa būdu.

— Bet es to negribu! Es esmu pret viņiem cīnījies — un ne jau tāpēc esmu izglābies, lai tagad viņiem klanītos... Varbūt viņi nolēmuši tādā veidā panākt, lai cilvēki atgriežas Spānijā? Es to nedarīšu!

Jo ilgāk viņš runāja, jo skaļāka kļuva balss. Žermēna skatījās, kā viņš staigā šurpu turpu niecīgajā telpā, kur cilvēks gar vienu sienu nevarēja paspert vairāk kā četrus soļus. Tādu viņa nekad vēl nebija viņu redzējusi.

Kopš viņi dzīvoja kopā, Pablo ne reizi nebija īsti saniknojies. Dažkārt gan kaut kas viņā piepeši bija saviļņojies. Kaut kas tāds, ko viņš īsti neapjauta, bet ko nespēja apvaldīt.

Kad Pablo apklusa, viņa seja bija bāla, rokas drebēja. Ilgi valdīja klusums, tad ierunājās Žermēna:

— Tu neesi mani sapratis! Tu satraucies, nezinādams par ko.

— Kā tad, es nu neesmu sapratis!

Pablo iekliedzās, bet piepeši apklusa. Apsēdies uz ķebļa, ar muguru atspiedies pret baļķu sienu, viņš gandrīz parastā tonī jautāja:

— Ko tad es neesmu sapratis?

— Kāpēc konsuls to darīja.

Pablo neatbildēja. Viņa brīdi pagaidīja un turpināja:

— Mērs pats viņu bija sastapis prefektūrā, viņš man pastāstīja, ko viņi runājuši. Mērs izskaidrojis, ka tu gribi vienīgi strādāt. Viņš apgalvojis, ka tevi labi pazīst un ka nekad nav spējis ticēt, ka tu esi cīnījies.

— Un konsuls noticējis?

— Viņš teicis: «Ir daudz tādu, kas ļāvušies aizraut sevi līdzi un aizbēguši tāpat vien, kopā ar citiem, jo baidījušies ...» Un vēl viņš teicis: «Es zinu gan, ka bīstamie jau aizgājuši pie makijiem.»

Tad Pablo vairs nekliedza. Viņš nodūra acis, bridi sēdēja nekustēdamies, tad piecēlās un gāja uz durvju pusi. Viņa galvā drūzmējās dažādas ainas. Cīņa uz dzīvību un nāvi pret frankistu bruņumašīnām; sagrautas mājas; bērnu līķi; Marjanas seja — tūkstošiem nevainīgu un skaistu Marjanu; nometne, utis; bads; un pēc tam daudz tuvāks un skaidrāks — Enrikes groteskais siluets, kas attālinās sniega klajumā. Biklais, trauslais Enrike; En-rike, ko nāve neņem, kas iet cīnīties ar lielu maisu uz muguras un dunci azotē... Viņa nazim ir asmens un korķu viļķis ...

Enrike ir tas bīstamais!

Arā nakts lēnām cēlās augšup no gravas, kur visiem krūmiem bija viena forma un viena krāsa. Pāri krūmiem slīdēja miglainas ainas — brīžiem lēnāk, brīžiem ātrāk,

bet gandrīz vienmēr tikpat neskaidras kā šīs gravas dziļums, nenosakāmas kā mitrās zemes krāsa un krēsla.

Pablo stāvēja ilgi. Kad nakts jau bija pārņēmusi visu ieleju, viņš dzirdēja, kā Žermēna klusām pieceļas un nāk pie viņa. Sieviete uzlika roku uz Pablo pleca.

— Nāc, — viņa sacīja, — šovakar tu vari kāpt lejā; vēl tikai dažas dienas — un dokumenti būs tev rokā.

Viņa aizvēra būdas durvis. Pablo viņai sekoja kā rāms dzīvnieks. Viņš nerunāja, viņa rokas tikko manāmi drebēja. Viņš vairs nejuta dusmu, viņā bija tikai milzīgs tukšums.

Visapkārt pletās vienīgi sastingusi, vakara krēslā tīta zeme, kuras elpa bija tikko jūtama.

Viņi klusēdami gāja līdz pat ciemam. Pablo vairs nejuta ne smaržu, ne vēju, neko dzīvu šai kalnā, kur līdz ar dienas izskaņu atkal šķita atnākusi ziema.

Tikai pagalmā viņš apstājās. Staļļa durvis stāvēja vaļā. Viņš piegāja pie tām. Jo tuvāk viņš gāja, jo skaidrāk sajuta siltu smaržu.

Nonācis uz sliekšņa, viņš klusītēm pagrūda durvis. Melne tūlīt sāka raustīt ķēdi un dīžāties. Klibiķis, atnesis sienu, uzsauca:

— Ei, Melne! Kas tev uznācis?

Ķēve pacēla galvu un mēģināja steliņģī pagriezties. Tad Klibiķis paliecās uz durvju pusi. Pablo gāja stallī iekšā. Viņi saskatījās, ne vārda neteikdami, un Pablo iespraucās starp sienu un ķēvi. Viņš tur palika labu brīdi, glāstīdams Melni un klusi sarunādamies ar viņu.

Klibiķis bija piepildījis redeles, Melne ēda. Abi vīri izgāja no staļļa, un, kad Pablo šķērsoja pagalmu, viņam likās, ka naktī kaut kas atmodies. No zemes cēlās kaut kas netverams.

Viņi iegāja virtuvē. Saimniece jau lika galdā zupu.

— Ei, — viņa sauca, — es jau trešo reizi tev saku, lai tu uzliec vēl vienu šķīvi!

Žanete piegāja pie plaukta, paņēma šķīvi un pagriezās. Abi vīrieši bija apstājušies pie sliekšņa, viņa pacēla uz viņiem acis. Ieraudzījusi Pablo, meitene ar šķīvi rokā palika stāvam un vairākas reizes ierūcās.

— Vai tu beidzot nāksi? — saimniece jautāja.

Meitene gāja uz galda pusi. Pablo arī.

— Labvakar, Žanete, — viņš teica.

Viņa ierūcās vēlreiz, un viņas seja noskaidrojās. Viņa smaidīja. Viņa patiešām smaidīja.

Tad Pablo apsēdās savā vietā. Viņš atspieda elkoņus pret galdu un raudzījās kūpošajā zupas šķīvi.

Viņam pretī sēdēja vecais un runāja par zemi un visiem darbiem, kas jādara.

Pablo neklausījās, bet šīs balss skaņa bija kā atbalss uguns dziesmai pavardā un nakts čukstiem visapkārt mājai, kura krakšķēja visos pakšos.

Piektā daļa

42

Kravas mašīna nogriezās no lielceļa un sāka lēnām braukt pa šauru, grambainu zemesceļu. Kad tas ievijās mežā, šoferis nobremzēja. Kāds vīrs ar automātu pār plecu pienāca klāt, pamāja ar roku un teica:

— Kārtībā! Brauciet!

Šoferis ieslēdza ātrumu.

— Rau, — piebilda vīrs ar automātu, — tu ved kādu jauno? Kurš tad šajā laikā vēl te nāk, skaidri redzams, ka gals nav tālu. Tagad nav nekādu šaubu, no kuras puses vējš pūš, un nu visi ir gudri.

— Tas ir spānieša draugs, viņš jau ir bijis mūsējais, — šoferis atbildēja.

Pablo neko neteica. Par spīti bedrēm un grambām, mašīna brauca diezgan ātri. Zeme bija izkaltusi, un, pa bedrēm kratoties, kravas kaste brakšķēja. Pablo dzirdēja, kā virs galvas pret skārdu sitas rokas ložmetējs, ko turēja divi kabīnes aizmugurē stāvoši vīri. Viņš atskatījās. Svārku stūris visu laiku sitās pret lodziņu, bet virs tā bija redzams tikai balts putekļu mākonis, kas aizsedza kokus. Pat mašīnā iekrautās mucas un maisi bija tādā pašā krāsā kā ceļš.

— Drīz būsim klāt! — šoferis uzsauca.

Vēl trīs līkumi, tad krustceles, kur stāvēja četri sargkareivji. Mašīna piebremzēja, iegriezās ceļā pa kreisi un apstājās pie klajumā uzceltas mājas. Aiz tās zem kokiem stāvēja divi vilcēji un trīs kravas automobiļi. Šoferis apgrieza mašīnu un atpakaļgaitā iebrauca laukumiņā, kur stāvēja arī citas mašīnas.

— Mašīna vienmēr jānoliek šitā, — viņš paskaidroja, — lai tā būtu gatava braukšanai. Trauksmes gadījumā

nekad nevar zināt...

Novietojuši automobili, Pablo un šoferis izkāpa. Cilvēks ar rokas ložmetēju bija jau nolēcis zemē ■— tāpat kā viņa biedrs, kas tūlīt iegāja mājā.

— Vai krausim visu to bagātību ārā? — virs jautāja.

Šoferis pasmīnēja.

— Esi nu gan tu mūlāps! Tas nav mūsu darbs. yiņt atsūtīs večus, lai pašansē tie.

No mājas iznāca trīs vīrieši. Šoferis gāja uz viņu pusi, tad atskatījās un pajautāja:

— Vai iesi uz nometni?

— Jā, — atbildēja vīrs ar rokas ložmetēju.

— Tad aizved jauno.

Pablo paņēma mugursomu, uzmeta to plecā un sekoja partizānam. Viņi gāja kalnā pa meža taku. Drīz kļuva dzirdamas balsis un kannu un katlu šķindēšana. Zeme atkal bija līdzena, un Pablo starp ozoliem un dižskābaržiem ieraudzīja pirmās teltis. Pie katras no tām sēdēja cilvēki un ēda no karavīru katliņiem.

Drīz viņi apstājās pie triju telšu pudura.

— Klāt esam, — vīrs teica.

— Ko tu gribi? — jautāja gadus piecpadsmit vecs

puisis.

— Viņš atnācis pie Enrikes.

— Enrike! — zēns sauca.

Viena telts atvērās. Smiedamies iznāca Enrike.

— Tu esi klāt. Es jau zināju, ka nāksi. Kā iet?

— Labi, — Pablo atteica. — Un tev?

— Pavisam labi.

Viņi abi runāja franciski. Pablo to pamanīja.

— Nāc! — Enrike pasauca.

Viņi iegāja iekšā. Uz kastēm nolikts dēlis teltī kalpoja par galdu, citas kastes — par sēdekļiem. Kāds cilvēks sēdēja uz saliekamās gultas malas un ēda.

— Tas ir mans draugs Pablo, — Enrike teica.

Vīrietis nolika maizi gultā un pasniedza Pablo roku. Otrā rokā viņš turēja konservu kārbu.

— Vai esi paēdis? — viņš jautāja.

— Jā, pateicos, — Pablo atbildēja.

— Nekas, atver viņam vienu kārbu, Enrike, lai nāk kompānijā.

f— Nē, es patiešām... — Pablo iesāka.

— Nekautrējies, — viņu pārtrauca Enrike.

Pablo nepretojās. Viņš paņēma maizi un pastētes kārbu, ko viņam deva.

— Tā ir amerikāņu manta, — Enrike sacīja. — Sākumā liekas garšīgi, tad apriebjas, un galu galā tos nemaz nevar dabūt iekšā.

— Ar tabaku ir daudz sliktāk, — otrs teica. — Jo konservus nemaz tik bieži neēdam, bet citādas tabakas mums nav.

Kādu brīdi viņi ēda klusēdami, tad Enrike ierunājās:

— Vai, es taču tevi nemaz neesmu iepazīstinājis! Tas ir leitnants Dibuā. Mūsu grupas komandieris.

Pablo paskatījās uz leitnantu. Viņš bija augumā mazs un kalsns, gandrīz tāds pats kā Enrike, bet seja viņam bija bālāka, mati apcirpti ezītī. Skatiens viņam bija bargs un bieži vien nekustīgs.

— Jā, — viņš sacīja, — tavs biedrs jau sen man par tevi stāstīja, un tā man radās vēlēšanās iepazīties ar tevi tuvāk.

— Atklāti sakot, — Enrike piebilda, — līdz šim tas nebija tik svarīgi...

— Ar to es negribu sacīt, ka viņam būtu vajadzējis nākt pie mums agrāk, — leitnants attrauca paskaļā balsī. — Es to teicu tikai tālab, ka tu patiešām jau sen par viņu man stāsti. Gluži pretēji — es vienmēr esmu gribējis, lai mums būtu tieši tik vīru, cik vajadzīgs. Un vēl tagad būtu labāk, ja viņu būtu uz pusi mazāk, nekā mums ir.

Viņš apklusa un iedzēra malku. Pablo pagriezās pret Enriki. Tas viņu bridi vēroja, tad skaļi iesmējās.

— Kas tev noticis? — leitnants jautāja. — Vai esi jucis?

— Nē, — Enrike sacīja, — bet es skatos uz viņu un domāju par savu zīmīti.

— Ko tad īsti tu uzrakstīji?

Enrike jautāja Pablo:

— Vai zīmīte tev ir?

Pablo parakņājās pa kabatu un izvilka saburzītu papīra lapiņu. Zīmīte bija rakstīta kataloniski. Enrike skaļi lasīja un tulkoja:

«Es Tevi lūdzu tūlīt nākt augšā pie mums. Tu mums esi nepieciešams. Tas ilgs tikai dažas dienas.»

Arī leitnants sāka smieties.

— Jā, tas var izklausīties smieklīgi, — viņš teica,

— bet tiesa gan, ka viņš mums ir vajadzīgs.

Viņš apklusa, paņēma kannu un ielēja vīnu skārda krūzītēs, kas stāvēja uz galda. Tad, pagriezies pret Pablo, ņēmās skaidrot:

— Saproti, mums nepietiek ieroču visiem puišiem, kas te pēdējā laikā sanākuši, bet tā jau nav nekāda nelaime, jo pat tad, ja mums tie būtu, viņiem nevarētu tos dot. Lielākoties tie ir puišeļi. Un mums ir svarīgākas lietas, ko darīt, nekā viņus mācīt. Galvenais — vajadzīga laba, droša grupa. Tāpēc, ja es varētu mainīt jauniešus pret tādiem vīriem kā tu, es dotu desmit pret vienu.

Viņš atkal smējās. Arī Enrike smējās. Pablo paskatījās uz viņiem un nomurmināja:

— Jūs pārspīlējat, es jau neko sevišķu neprotu.

— Neizliecies par jaunkundzi, — leitnants sacīja,

— tavs draugs man stāstīja, ko esat darījuši Spānijā. Mēs jau nu zinām, ko vērti tādi vīri kā tu.

Pablo pārstāja ēst. Viņš iedzēra dažus malkus. Vīns šķita skābs.

— Tu esi krietns puisis, — leitnants teica. — Ik reizi, kad pie tevis sūtījām mūsējos, tu devi pārtiku. Un vispār, kā redzi, līdz šim bija labāk, ka tu paliki savā kaktā. Bet nu izšķirošais trieciens vairs nav tālu, amerikāņi nāk augšā pa Ronas ieleju, un mēs negribam, ka viņi būtu tie, kas atbrīvo Lonu un tās apkārtni. Tas ir mūsu darbs. Tas skar vienīgi mūs.

— Vai jūs uzbruksiet pilsētai? — Pablo pavaicāja.

— Droši vien uzbruksim.

— Bet ziniet — stāsta, ka tur vēl esot daudz vāciešu.

Viņi paskatījās uz Pablo un iesmējās.

— Neuztraucies, — Enrike teica, — mēs esam informēti labāk nekā tu. Un dienā, kad notiks uzbrukums, tajā piedalīsies visas grupas.

Pablo klusēja. Viņam gribējās iet ārā. Ievilkt elpu. Viņš vairs nespēja tikt skaidrībā ar sevi, un viņam bija pilnīgi nepieciešams tikt svaigā gaisā. Abi pārējie turpināja ēst. Viņi bija nolikuši uz galda gabalu siera un ābolus.

— Ēd, — Enrike teica.

— Nē, pietiks.

— Jādomā, tu pazīsti automātu un granātas? — leitnants jautāja.

— Mazliet, — Pablo nočukstēja.

Leitnants, šķiet, kaut ko apdomāja, tad teica Enrikem:

— Rit tu viņam parādīsi visu tipu ieročus, kādi mums ir. Es viņu gribētu ieskaitīt trešajā vienībā. No vecajiem tur ir tikai Bertrāns un Godārs, pārējie kaujās vēl nav redzēti. Būs labi, ja viņiem būs tāds vīrs kā šis.

Kad viņi bija paēduši, leitnants deva Enrikem dažus rīkojumus par nakts dežūru un, norādīdams uz Pablo, piebilda:

— Līdz rītvakaram nekādas sardzes un tas pats režīms kas vecajiem. Iepazīstini viņu ar nometni. Izskaidro noteikumus un aizved uz trešo vienību.

Viņi piecēlās. Leitnants paspieda Pablo roku, un viņi izgāja ārā. Tad Enrike devās uz telti, kas atradās mazliet atstatu starp diviem bērziem.

— Vispirms noliec savu mugursomu, tad apstaigāsim nometni.

Telts bija uzcelta no mašīnas brezenta, kas līdz zemei sniedzās tikai vienā malā. Priekšā un abos galos no dēļiem un maziem mietiņiem bija ierīkots apmēram divdesmit centimetrus augsts nožogojums. Iekšā bija salmi, tukši maisi, segas, pa roku galam samesti karavīru katliņi, skārda krūzītes un apģērba gabali. Telts dziļumā bija pieslietas četras šautenes un trīs automāti. Pret koku atspiedies, tur sēdēja viens pats cilvēks, lasīdams avīzes gabalu.

— Kur ir pārējie? — Enrike jautāja.

Cilvēks piecēlās.

— Es nezinu, priekšniek, viņi nogāja lejā uz posteni.

— Kā tevi sauc? — Enrike vaicāja.

— Marsels Biatuā.

— Šis te ir Pablo. Mēs bijām kopā Spānijā. Viņš jums iemācīs spridzināt tankus.

— Es zinu, Godārs teica, ka viņš atnāks, bet mēs necerējām, ka viņš būs mūsu vienībā.

Puisis izskatījās pavisam jauns. Viņš bija garš un tievs, ar gaišiem matiem un zilām, smaidošām acīm. Pablo ievēroja, ka dūres viņam ir pamatīgas.

Enrike bija pacēlis kādu zaru. Nepieliekdamies viņš pavandījās apģērbos, pastūma nost karavīru katliņu un sakasīja mazliet salmu.

— Jāuztaisa viņam vieta, — viņš sacīja. — Un papūlies sameklēt svaigus salmus! Kas te par cūcību! Man jāsatiek Godārs.

Viņš runāja skaļā, skarbā, griezīgā balsi. Biatuā neatbildēja.

— Nāc, — Enrike teica, — pastaigāsim pa nometni.

Kad viņi bija pagājuši dažus soļus, Pablo jautāja:

— Kas tu te esi?

— Apakšvirsnieks, — Enrike atbildēja. — Tas nozīmē, ka es aizstāju leitnantu viņa prombūtnē. Un kopā ar trie-ciengrupu izpildu gandrīz visus grūtākos uzdevumus.

Viņi pagāja klusēdami vēl gabaliņu. Pablo skatījās uz mežu, kur krēsla šķita plūstam no katra stumbra. Tā nebija jaunaudze, te auga lieli koki, kuru zari veidoja biezu velvi, pilnu gaišu debesu plankumiņu. Enrike atsāka:

— Zini, Spānijas karš viņus galīgi samulsinājis. Ja tu būtu atnācis reizē ar mani, tu varbūt jau būtu leitnants un komandētu grupu. Mani sākumā ļoti traucēja akcents. Ne jau nu tik ļoti, ka viņi nekā nesaprastu, bet, zini, viņiem lāgā nepatīk, ka komandieris ir ārzemnieks.

Viņi joprojām gāja. Pablo klusēja. Viņš raudzījās uz mežu. Drīz vien viņi nonāca pie diviem vīriem, kas bija notupušies aiz nogāzta koka.

— Kā iet? — Enrike jautāja.

Vīri piecēlās. Vienam rokā bija karabīne, otram — automāts. Starp abiem bija nolikta soma. Pablo nodomāja, ka tajā droši vien ir granātas.

— Tas ir mans draugs Pablo, — Enrike sacīja.

— Tu jau sen mums stāstīji par viņu, — teica vīrs ar automātu.

— Es jums vienmēr esmu teicis, ka viņš atnāks, kad sāksies lielais uzbrukums.

Viņi turpināja ceļu, atstādami abus sargkareivjus postenī.

— Šo te, — Enrike skaidroja, — sauc par otro posteni, tālāk pa labi ir pirmais. Tie ir visbīstamākie, jo mežs ir biezs. Te vienmēr norīko visuzticamākos puišus. Tas, ar kuru es runāju, bija viens no vecajiem. Otrs bija jaunais, bet arī pilnīgi uzticams. Pārējie posteņi ir mežmalā, tur nav tik bīstami; agrāk šajos posteņos stāvēja tikai pa vienam, bet tagad ļaužu pietiek, lai varētu norīkot divus. Jaunajiem tas nāk par labu. Turklāt viņiem jāliek kaut ko darīt, bet, ja sūta pa vienam, viņi nobīstas un šaudās bez jēgas. Kad mēģinājām likt viņiem stāvēt sardzē pa vienam, naktī mums gadījās četras vai piecas trauksmes. Un vēl ir priekšposteņi, kas izvietoti visapkārt mežam, bet tie ir pārāk tālu, tos tu redzēsi citreiz.

— Vai jums nekad nav uzbrukts? — Pablo jautāja.

— Šeit — nē. Te ir pārāk tālu no ceļa. Viņi lāgā neuzdrošinās līst mežos. Bet tur, kur mēs bijām agrāk, atradāmies gandrīz pilnīgā ielenkumā. Mūs nodeva. Tur krita četrpadsmit puiši, visi jaunie, kas nepazina apvidu un nevarēja pietiekami ātri aizlaisties.

Brīdi viņi gāja klusēdami, tad Pablo jautāja:

— Tātad jūs esat cīnījušies tikai vienu reizi?

Enrike apstājās, pakratīja galvu un tikai tad atbildēja: — Tu laikam patiešām neko nezini. Vai nekad neesi dzirdējis par uzbrukumiem vācu vilcienu sastāviem?

— Esmu gan.

— Nu redzi, tas ir mūsu darbs. Un zini, tas vienmēr nemaz nav tik vienkārši. Bieži vien ir ievainotie un pat kritušie.

Priekšā mežs kļuva retāks. Drīz viņi izgāja plašā klajumā. Tas bija izcirtums. Tur vēl mētājās žagari, no kuriem sargkareivjiem bija uztaisīti mazi slēpņi. Enrike iepazīstināja Pablo ar vairākiem cilvēkiem. Ik reizi viņš runāja par Spānijas karu un par to, ka Madrides frontē Pablo bijis tanku spridzināšanas speciālists. Pablo katrreiz nolieca galvu. Viņi turpināja apgaitu līdz pat mājai, kuras priekšā stāvēja kravas mašīnas.

— Te ir sardzes māja, — Enrike teica. — Ja tevi rīt norīkos sardzē, tu gulēsi te. Te guļ arī šoferi, un ieroču meistariem te ir darbnīca. Un te iesloga arī gūstekņus.

— Jums ir gūstekņi?

— Šobrīd ne. Viņus nekad ilgi nepatur.

Enrike pacēla roku, it kā liktu šauteni pie pleca. Pablo neteica ne vārda. Viņi gāja tālāk, tad atgriezās nometnē. Bija gandrīz pavisam satumsis, teltīs dega vairākas elektriskās spuldzes. Enrike apstājās, uzsauca, un lampas nodzisa.

Teltī, kur vajadzēja gulēt Pablo, visi pārējie jau bija atgriezušies.

— Vai tu tur esi, Godār? — Enrike jautāja.

No tumsas atskanēja balss:

— Jā, tavam čomam vietu sataisījām. Pašā galā pa labi.

Enrike aizveda Pablo līdz pat telts otram galam.

— Tā, mēģini nu iekārtoties! Ar labu nakti!

Pablo izstiepās čabošajos salmos.

— Vai tev vietas pietiek? — jautāja cilvēks, kas gulēja viņam blakus.

Pablo pazina Biatuā balsi.

— Jāf — viņš teica, — viss kārtībā.

— Tava soma ir tepat.

Pablo sataustīja somu telts dzijumā. Viņš juta ari, ka salmi nav sagulēti.

— Paldies par salmiem, — viņš sacīja.

— Kā tad citādi. Ja tev kaut ko vajag, prasi.

— Nē, paldies, ar labu nakti!

— Ar labu nakti! Un, ja tev jāiet ārā čurāt, neej pārāk tālu, sargkareivju dēļ.

— Es zinu, Enrike man jau teica.

43

Nometnē vīri vēl staigāja. Skanēja saucieni, žvadzēja ieroči, šķindēja trauki. Blakus teltī vīri pusbalsī sarunājās. Tad pamazām viss norima. Brīdi valdīja gandrīz pilnīgs klusums.

Pablo nekustīgi gulēja uz muguras un klausījās. Vairs bija sadzirdama tikai viegla žagaru krakšķēšana, zaru švīkstoņa.

Tad lēnītiņām atdzīvojās mežs. Nakts klusumu iztraucēja pūču un ūpju brēcieni, un Pablo nezināmu putnu balsis. Nebija ne vismazākās vēja pūsmas, tomēr mežs dzīvoja savu dzīvi. Likās, ka ritmiska, vienmērīga elpa šūpo zarus, un vēl bija dzirdami sprakšķi, spārnu vēdas un čuksti.

Nekad vēl Pablo nebija nakšņojis tādā mežā kā šis. Viņam ienāca prātā Brilī naktis. Klusums. Lielais līdzenuma klusums. Te klusums nemaz nebija iespējams. Mežs dzīvoja katras dzīvās radības, katra auga dzīvi; tas dzīvoja pat kopā ar šo steigā uzcelto telšu patvērumā gulošo cilvēku miegu.

Vairākkārt Pablo likās, ka viņam pavisam tuvu kāds ir. Šķita, ka dažus centimetrus no viņa sejas dēļiem otrā pusē patvēries kāds dzīvnieks. Viņš atbalstījās uz elkoņa un skatījās. Mēness nebija, bet starp stumbriem un pazarēs plūsmoja pienaina gaisma. Pablo paslējās vēl augstāk. Uz grīdas kaut kas spīdēja. Kaut kas līdzīgs jāņtārpiņam, tikai garāks un resnāks. Vairākas minūtes Pablo lūkojās spožajā priekšmetā. Spīdums šķita sakustamies. Mazliet tālāk viņš ieraudzīja vēl vienu. Pablo uzrausās gandrīz sēdus. Viņš taisījās celties augšā, kad Biatuā pusbalsī jautāja:

— Kas tev ir? Vai kaut kas vajadzīgs?

— Nē, — Pablo atbildēja. — Paldies.

— Pirmās naktis parasti nevar lāgā gulēt, bet drīz viens pierod. Kad nelīst, te nemaz nav slikti.

— Vai tu jau sen esi te?

— Apmēram mēnesi.

Runādams Pablo joprojām vēroja spīdumu. Tagad tas vairs nekustējās. Viņš sastomījās, tomēr, vēl vairāk pieklusinājis balsi, pajautāja:

— Es nezinu, kas tas ir, bet tur uz grīdas kaut kas jocīgi spīd.

Biatuā pat nepakustējās.

— Tas ir fosforescējošs koks, — viņš sacīja. — Tik daudz tādu es nekur citur neesmu redzējis. Te tādu ir pilnas malas. Vai tu arī tādus nekad neesi redzējis?

— Nē.

— Tas ir pussatrunējis un galīgi tārpu izēsts koks.

Pablo atkal nolikās gulēt.

Ilgu laiku viņš mēģināja sakārtot domas. Saprast, kas būs jādara. Kas viņam rīt jāpasaka Enrikem. Līdz šim viņš bija rīkojies viņu labā. Vīri bija ieradušies tāpat kā citas reizes, bet šoreiz viņi bija paņēmuši līdzi ne tikai vīna mucas un kartupeļu maisus, bet arī Pablo. Viņiem nebija vajadzējis pat runāt. Viņi bija pasnieguši Enrikes zīmīti, kā parasti pasniedza rekvizīcijas orderi. Pablo bija sakravājis mugursomu, pateicis uz redzēšanos un iekāpis kabīnē pie šofera. Un tas viss notika dabiski, it kā pats no sevis, bez kādas šaubīšanās, bez prātošanas.

Kopš bija zināms, ka amerikāņi ir pavisam tuvu, visi dzīvoja kā slepenā drudzī, kas bija sasniedzis pat visattālākās fermas. Darbs turpinājās, bet slepenā gaidīšana ne uz mirkli nemitējās. Izartā vaga, uzrakta vai uzirdinātā vīnogulāju rinda varbūt bija pēdējais darbs pirms . .. Neviens skaidri nezināja, pirms kā īsti, jo nevienam nebija ne jausmas, kam tieši vajadzētu notikt, bet visiem bija skaidrs, ka noteikti pirms atbrīvošanas. Par to runāja maz, tomēr gaidīšana bija visur jūtama, gandrīz vai taustāma. Tā, $aši to tikpat kā nemanīdami, cilvēki bija kļuvuši citādi.

Pablo domāja par tām reizēm, kad makiji bija ieradušies pēc pārtikas. Vairākkārt viņi bija runājuši par En-riki. Vairākkārt bija teikuši: «Kuru katru dienu tev bus jānāk pie mums.» Un ik reizi Pablo bija tikai pasmaidījis. Piemiedzis ar aci kā cilvēks, kas visu paredzējis, visu sagatavojis, kas ir lietas kursā par visu un gaida vienīgi īsto brīdi, kad sākt rīkoties.

Reiz ieradās arī vācieši. Viņi pārmeklēja visu ciemu — māju pēc mājas. Kad Pablo uzrādīja savu godīga Franko pavalstnieka pasi, virsnieks uzsita viņam uz pleca un teica:

— Makiji, teroristi, visi komunisti.

Arī tad Pablo pasmaidīja un piemiedza ar aci.

Tas bija viss. Tas bija viss, ko Pablo redzēja no kara, vēl tikai pāri lidojošās lidmašīnas, kas devās bombardēt pilsētas, kuras viņš zināja tikai vārda pēc; un soda bataljonus, kas maršēja pa šoseju un devās laupīt un dedzināt Augšjuras ciemus, kur lielā skaitā pulcējās Pretošanās kustības dalībnieki.

Bet viņiem, kas dzīvoja pārāk tuvu līdzenumam un pārāk tālu no pilsētām, aizvien bija tikai viņu darbs, darbs, kurā vijās pūliņi un prieks, gandrīz mierlaika darbs.

Taču šovakar Pablo bija te, teltī, kur gulēja kareivji. Pastiepis roku, viņš varēja sataustīt šautenes stobra salto metālu. Netālu somā bija granātas.

Ilgu laiku viņš mēģināja domāt par mājām. Tur visi droši vien gulēja. Rīt no rīta Žermēna kopā ar Klibiķi noteikti ies apsmidzināt vīnogulājus — noteikti, vilcināties vairs nedrīkstēja. Pablo domāja arī par Žaneti. Par virtuvi un tās lielo, spīdīgo galdu. Par pagrabu ar mucu rindām un spiedi. Par savu lielisko, jauno spiedi ar motoru. Par spiedi, kas bija maksājusi trīs ceturtdaļas ražas un kalpojusi vēl tikai vienu gadu. Viņš domāja arī par Melni. Par viņas kumeliņu, kuru pārdeva.

Pablo tur bija viss: māja, mēbeles, tuvinieki, arī zeme. Tur bija viss, tiesa, mazliet nekārtībā, kā mēdz būt, kad, steigā aizejot, nevīžīgi samet maisā visvisādas mantas. Bet viss bija tikpat tuvs kā šis mežs ar tūkstoš trokšņiem, kā šie guļošie cilvēki, kā ieroči, kas arī snauda.

Pablo pagrozījās vēl dažas reizes. Viņš to darīja piesardzīgi, lai netraucētu lielo puisi, kas gulēja līdzās.

Tālumā, uz līkumainā ceļa, piepūlē rēca automašīnas motors. Joprojām sasaucās putni. Lakstīgala bārstīja nebeidzamus treļļus, kas šajā naktī plūda kā dzidrs avots starp melnām klintīm.

No katra trokšņa dzima tēls. Tas iemājoja Pablo, ieguva formu, iegaismojās, pievienojās mājas un ciema tēliem, ko viņš bija atnesis sev līdzi. Tagad to bija tik daudz, ka tie saplūda kopā, veidoja veselu dzīves un miega, saules un nakts pasauli, kas neļāva viņam domāt.

Drīz teltij tuvojās soļi. Šaurs elektriskās spuldzes gaismas stars slīdēja pāri gulētāju sejām. Pablo aizvēra acis un ļāva gaismai plūst pār aizdarītiem plakstiem. Spuldze nodzisa, soļi attālinājās un saplūda ar tūkstošiem nakts trokšņu.

44

No rīta nometni apspīdēja saule, jo austrumu pusē bija klajums. Gaisma plūda cauri koku lapotnei un meta sūnās lielus, gaišus plankumus. Cilvēki staigāja šurpu turpu; uz auklām, kas bija izstieptas starp kokiem, žāvējās veļa; visās malās sarunājās un svilpoja gluži kā gadatirgū — tikai mūzikas nebija.

Pablo kādu laiku staigāja pa nometni, meklēdams En-riki, bet puisis, ko vakar viņš bija redzējis pie leitnanta telts, sacīja, ka Enrike aizgājis kopā ar patruļu. Pablo atgriezās pie savas telts. Arī Biatuā tur bija.

— Tevi meklē Godārs, — viņš sacīja.

— Kas man tagad jādara?

— Pagaidi tepat, viņš grib tev parādīt ieročus.

Pablo apsēdās salmos blakus Biatuā. Brīdi viņi klusēja,

tad Biatuā jautāja:

— Vai tu varēji aizmigt?

— Jā.

Viņš velreiz paraudzījās uz Pablo un pēc brīža teica:

— Jādomā, ka Spānijas kara laikā jūs esat daudz ko pieredzējuši?

Pablo neatbildēja. Viņš tikai pamāja ar galvu. Biatuā turpināja:

— Man liekas, Godārs ir briesmīgi lepns, ka tu esi iedalīts mūsu grupā.

Pablo nopūtās. Vēl kādu laiku bija dzirdama vienīgi nometnes kņada un lapotņu čala — tur rīta vējš rotaļājās ar tūkstošiem saules zaķīšu. Tā kā Pablo joprojām nerunāja, Biatuā iejautājās:

— Vai tas tiesa, ka Madridē pret jums cīnījās tikpat daudz vāciešu un itāliešu kā Franko zaldātu?

Pablo pagriezās pret jaunekli, kas viņā raudzījās tādām acīm kā puišelis, kas gaida aizraujošu stāstu.

— Paklausies, — Pablo teica, — man briesmīgi nepatīk, kad ar mani par to runā. Es labprāt tev sagādātu prieku, bet saproti...

Pablo meklēja vārdus, lai turpinātu. Lai turpinātu un pateiktu to, ko viņš vēl nevienam nebija pasacījis, — iemeslu, ko neviens nekad nebija viņam prasījis. Tā kā viņam nekas nenāca prātā, Biatuā sāka smieties.

— Zini, — viņš sacīja, — es te neesmu ilgi, bet vecie man ir teikuši, ka tavs draugs Enrike šajā ziņā ir neizsmeļams. Tu nemaz neesi viņam līdzīgs!

— Nedusmojies, — Pablo sacīja. — Es tāds neesmu.

Puisis pārstāja smieties. Viņš ielūkojās Pablo sejā un

teica:

— Es saprotu ... Es saprotu ...

Pablo mēģināja vērst sarunu uz citu pusi.

— Ko tu agrāk darīji?

— Biju students.

— Ko tu studēji?

— Gatavojos otram bakalaura eksāmenam. Vēlāk varbūt nodarbošos ar medicīnu.

Puisis brīdi klusēja, tad, atkal atgriezdamies pie kara, sacīja:

— Tas ir dīvaini, ka vecs karotājs negrib stāstīt par to, ko piedzīvojis. Mans tēvs piedalījās 1914. gada karā, un es simtiem reižu esmu par to klausījies visos sīkumos. Visu zinu no galvas; un tomēr es viņā klausos. Un viņa stāstos nekad nemainās neviens vārds. Galu galā man liekas, ka vislabākās atmiņas viņam palikušas par visgrūtākajiem brīžiem. Redzi, es nezinu, ko tieši tu esi pieredzējis, bet nedomāju, ka tev būtu klājies grūtāk nekā viņam, tāpēc es brīnos, ka tu negribi par to runāt.

Puisis apklusa. Pablo patiešām nožēloja, ka nespēj pastāstīt, ko ir piedzīvojis. Viņš ilgi vilcinājās un beidzot sacīja:

— Man nav klājies grūtāk kā citiem. Tikai, saproti, es tur zaudēju visu ... Pat sievu.

Pēdējos divus vārdus viņš izrunāja čukstus. Taču Biatuā saprata. Viņš pietvīka. Un neveikli pacēla roku.

— Piedod, — viņš murmināja, — piedod.

— Nekas, — Pablo teica, — tu jau to nevarēji zināt.

Ilgu brīdi viņi neskatījās viens otrā. Nometne un mežs

turpināja savu dzīvi. Lejā dzīvoja cilvēki, augšā — koki un vējš. Un visam pāri — gan zemei, gan cilvēkiem —

Pablo piecēlās un pagāja dažus soļus gar telti. Nupat viņš gandrīz pret savu gribu bija runājis par Marjanas ! nāvi. Viņš bija to darījis, lai atbrīvotos no iztaujāšanas. Viņš nebija varējis atrast neko citu un bija metis šos vārdus, kā met rungu pa kājām vajātājam. Tagad tas bija citādi. Tā bija tā pati vakardienas dziesma, kas atkal sākās no jauna — un par to visu būs jārunā vēl ar citiem. % Pablo brīdi pārdomāja. Īstenībā vajadzēja iet prom no šejienes. Izskaidrot Enrikem, ka viņš nespēj un negrib būt tas Pablo, par kuru viņš stāstījis visai nometnei.

saule kaisīja sīkus gaismas vizuļus — tikpat daudzus kā debesu spraugas, kas spīdēja caur lapotni.

— Galu galā, — acis nepaceldams, sacīja Biatuā, — tas ir normāli, ka mēs esam te, ar tevi ir citādi.

Pablo juta sevī uzmutuļojam niknumu, un tajā bija vārdi, ko viņš sacīs. Šie vārdi radās viegli. Tie radīsies viegli, kad Enrike būs te.

— Uz kurieni patruļas iet, kad atgriežas? — viņš jau-tāja. _ __

Pablo atgriezās pie Biatuā.

— Lejā, uz sardzes posteni.

— Es aiziešu turp.

— Un ja Godārs atnāks šurp?

Pablo vilcinājās, gribējās kliegt, ka viņam tas ir gluži vienalga, bet viņš gāja prom, neteikdams ne vārda un neatskatīdamies.

Patruļa atgriezās sardzes postenī īsu brīdi pēc viņa. Viņš tūlīt piegāja pie Enrikes. Vārdi jau bija viņam uz mēles, gatavi runājami.

— Tu esi klāt, — Enrike iesaucās, — tas ir lieliski!

— Es tev gribēju sacīt,. *

Enrike pievērsās vīriem.

— Paklau, Ravjē, kāp augšā labi ātri, savāc vecos karotājus no trešās un ceturtās vienības, paķer klāt prātīgākos jaunos, lai kopā iznāk desmit vīru, un atsūti šurp.

Uzrunātais nolika šauteni un skriešus devās uz nometni. Viņš nebija noskrējis ne desmit soļu, kad Enrike sauca atkal:

— Ei! Ravjē!

Tas apstājās.

— Kas tad vēl?

— Ar deviņiem vīriem pietiks, viens jau ir tei

Viņš pievērsās Pablo.

— Paklausies, — Pablo iesāka, — man tev jāizskaidro ...

Enrike pārtrauca viņu.

— Pašlaik nav īstais brīdis, vecīt! Visādas cūcības notiek taisni tad, kad priekšnieks ir prom. Mums pienākušas ziņas par vācu motociklistiem uz Sampaņolas ceļa, un liekas, ka viņi sakustējušies arī lejā. Es iešu kopā ar puišiem, un tu varēsi parādīt, kas īsti esi par viru.

Viņš iesmējās.

— Bet es ... — Pablo sacīja.

Joprojām smaidīdams, Enrike atsāka:

— Tu man piedod, es biju domājis, ka pirmo dienu liks tevi mierā, bet leitnants aizgājis ar divpadsmit puišiem, un man nav pieredzējušu cilvēku, tāpēc jāliek tevi lietā.

Pablo nolieca galvu. Lejā pa taku nāca apbruņoti vīri. Tie nostājās ap viņiem, un, kad visi bija sapulcējušies, Enrike izskaidroja, kas jādara. Viņš uzdeva Godāram komandēt otro patruļu. Kad viņš bija beidzis, patruļas sadalījās divās grupās. Biatuā pienāca pie Pablo.

— Priecājos, — viņš sacīja, — ka esam abi kopā.

Acis viņam mirdzēja. Tās bija ieguvušas debesu krāsu

un likās arī tikpat saulainas.

— Es gan īsti nezinu, — Pablo sacīja.

— Ei, Godār! — Biatuā sauca. — Vai viņš ir kopā ar mani pie rokas ložmetēja?

Godārs pienāca klāt. Tas bija gadus trīsdesmit vecs, drukns vīrs platiem pleciem. Lielajās, spalvainajās rokās viņš turēja automātu.

— Jā, — viņš teica, — tu droši vien pazīsti divdesmit devīto modeli, liekas — Spānijā jums bija tādi paši.

— Jā, — Pablo nočukstēja, — es pazīstu.

— Biatuā prot pielādēt, — Godārs sacīja, — bet ne reizi nav šāvis.

Biatuā pasniedza ieroci Pablo. Tajā bija ielikta aptvere. Biatuā nesa plecā somu.

— Tas nav pielādēts, — viņš sacīja.

— Es redzu, — Pablo atbildēja.

Godārs deva pavēli doties ceļā un nostājās priekšgalā ķēdei, kas lēnām sāka virzīties gar mežmalu.

Jo augstāk kāpa saule, jo lēnāks kļuva vējš. Mežmalā tas reizēm pieklusa kādas bērzu skvpsnas ēnā. Tā klātbūtne bija jaušama pēc lapu nemitīgās trīsēšanas. Vējš bija sastindzis un elpoja smagi, it ka butu pārāk ātri skrējis. Tad vienā mirklī tas metās prom, lodā ja pa pāraugušo zāli, no kuras pacēlās sīki, saulē mirdzoši ziedputekšņu mākonīši. Reti kad vējš iedrošinājās drāzties iekšā mežā, tikai garāmskrejot drusku pakustināja dažus zarus mežmalā, lai paraudzītos zilajā ēnā. Pēc tam, kā izbijies no meža noslēpumainības — jo tas taču tagad bija saulainas dienas vējš —, atgriezās klajumā. Zari atkal nolīka, it kā noglāstīja pļavu un iemiga. Rasas vairs nebija, un tagad šķita patīkamāk ēnā nekā saulē.

Kad viņi šķērsoja mazu līča pļavu, lai taisnāk izietu uz otru meža stūri, vīriem sāka norasot pieres. Neviens nerunāja. Visi joprojām gāja cits aiz cita, reizēm pasperdami kādu soli sānis vai apstādamies un bez trokšņa atsākdami gaitu.

Pablo rindā bija sestais. Biatuā gāja viņam aiz muguras. Visi vīri priekšā bija bruņojušies ar automātiem un granātām. Makijiem, kas noslēdza gājienu, katram bija pa karabīnei un arī rokas ložmetēja aptveres.

Vietā, kur mežs sniedzās līdz pat ceļam, viņi sastapa sargkareivi. Pablo šo vietu pazina: kad viņš brauca šurp, te bija apstājusies mašīna.

— Kas tad ir ar tiem motociklistiem? — Godārs jautāja.

— Jā, es tos dzirdēju.

— Nu jā, tu esi dzirdējis motoru troksni, bet neviens vēl nav teicis, ka tie ir vācieši.

— No šejienes es šoseju nevaru saredzēt. Mans uzdevums ir uzmanīt ceļu. Bet es viņus dzirdēju, kad es jums saku, turklāt...

Sargkareivis paraustīja plecus. Godārs vilcinājās.

— Vai tu biji tas, kurš mūs brīdināja?

— Jā, puiši no fermas atnāca mani brīdināt.

— No kādas fermas?

— Nezinu, es viņus nepazīstu.

— Vai viņi tev teica, ka boši nāk no Lonas?

— Protams. Uz šejieni viņi var atnākt vienīgi no Lonas puses.

Godārs nervozi atmeta ar roku.

— Nāciet, — viņš teica, — iesim tālāk.

Viņi izvērsās ķēdē, šķērsodami plašu pļavu, kas šķīra mežu, no kura viņi bija iznākuši, no cita, skrajāka. Zāle viņiem sniedzās līdz jostasvietai. Laiku pa laikam, paklausīdami Godāra mājienam, viņi apstājās un pietupās. Viņu skatieni klejoja no zieda uz ziedu. Zāle tikko līgojās. Vējš, gandrīz pavisam norimis, reizēm vēl tikai pakustināja kādas smilgas skaras.

Kad viņi atkal iegāja mežā, Pablo klusām jautāja:

— Uz kurieni mēs tagad ejam?

— Protams, uz ceļu, — Biatuā čukstēja. — Tagad esam mežā, kur mums nav posteņa.

Viņi virzījās uz priekšu lēnāk, apstājās biežāk. Meža klusumu pārtrauca vienīgi putnu dziesmas vai spārnu švīkstoņa, tiem pārlidojot no zara uz zaru. Pablo juta, ka klusums ieplūst viņā spēcīgiem, dobjiem grūdieniem, iekļaujas viņa asiņu ritmā.

Apkārt pletās viļņots līdzenums. Ik reizi, kad viņi sasniedza kādu zemes izcilni, viņi apstājās un pagaidīja un tikai tad devās tālāk. Tur viņi patiešām dzirdēja pukstam meža sirdi. Likās, ka viņi izklausa zemi.

Jo tālāk viņi gāja, jo spirgtāks kļuva gaiss. Par spīti tam, Pablo juta sviedrus plūstam pa muguru. Ložmetēja stobra koka un tērauda daļas bija kļuvušas tik miklas, ka gandrīz slīdēja. Bet citādi saņemt ieroci viņš nevarēja. Delnas pašas sakļāvās ap to sen ierastā kustībā. Bet tas arī bija viss. Pārējais izpalika. Pablo to juta; viņš to juta pēc kāju drebēšanas, kad vajadzēja celties un iet tālāk; viņš to sajuta rīklē, kur ilgi turējās žults garša.

Drīz vien zeme kļuva līdzena un mežs — retāks.

— Nu vairs nav tālu, — Biatuā čukstēja.

Viņi apstājās apmēram divdesmit metru attālumā no mežmalas, ko pa violeto stumbru starpām apspīdēja saule. Godārs ar vienu no vīriem devās tālāk.

Notupies uz ceļiem aiz sava ložmetēja, Pablo nolūkojās, kā viņi aiziet. Vairākkārt viņš slaucīja kreklā sviedrainās rokas. Izvilka no kabatas mutautu un noslaucīja pieri. Pameta skatienu uz Biatuā. Tas šķita mierīgs. Viņš ar acīm sekoja abiem siluetiem, kuri pamazām, zemu pieliekušies, attālinājās, apstādamies aiz katra koka stumbra.

Arī Pablo vēroja viņus. Un, jo mazākas saraucās šīs divas ēnas, jo vairāk tās tuvojās gaismas mežģīnei mežmalā, jo stiprāk sitās viņa sirds. Pablo gaidīja. Bet viņš negaidīja mājienu, ar kuru Godāram vajadzēja viņus aicināt. Viņš gaidīja ko citu. Kaut ko, kas viņā bija radies jau pirms brīža un tagad bija kļuvis ārkārtīgi noteikts. Šīs ainas gluži kā filmā jau vairākkārt bija slīdējušas viņa acu priekšā. Godārs un viņa biedrs sasniedz mež-

malu. Viņi lēnām pieceļas, lai redzētu, kas notiek tur tālāk. Un, kad viņi ir izslējušies stāvus, atskan šauteņu zalve, un abi nokrīt zālē. Šāvieni ir signāls slaktiņam. Visi vācieši, kas ielenkuši mežu, dodas uz priekšu. Loks pamazām savelkas, un neviens, itin neviens nespēj izbēgt. Vairākas reizes Pablo pagrieza galvu un saspringti vēroja pamežu. Nekas īsti nekustējās, un tomēr viss bija dzīvs. Likās, ka dzīvību visam piešķir nāves tuvums,un nāve mīt šeit, viņiem visapkārt, aiz katra koka, kas balsta šo velvi, kas meža paēnu vērš kapa dzestrumā. Viņa roka pieskārās miklajai un vēsajai zemei, kas vietām bija apaugusi ar sūnu — gludu kā klintis pie netālā ceļa.

Varbūt viņus neapraktus atstās turpat satrūdēt. Pablo tik daudz bija redzējis tādus guļošus līķus, kurus zeme pamazām uzņēma sevī. Pēc dažām minūtēm varbūt arī viņš būs līķis.

Pēc dažām minūtēm viņš jutīs aizplūstam savu dzīvību. Varbūt viņš to sajutīs tieši tāpat, kā juta Marjana.

Marjana!

Tikai tagad nāves klātbūtnē viņa acu priekšā iznira Marjanas tēls.

Viņa bija šeit. Caurspīdīga, bet pavisam reāla. Viņas sejai nebija savu krāsu. To krāsoja pamežs. Un tieši pa šo seju kustējās divas zilganas figūras.

Drīz tās apstājās. Pablo aizturēja elpu. Rokas no jauna uzgūlās uz ieroča.

Vajadzēja nogalināt un tikt nogalinātam.

Laiks ritēja.

Pat putni vairs nedzied. Pat zemes smaržas vairs nav.

Visapkārt valda klusums. Vienā mirklī tas izzudīs dārdos. īsa ložmetēja kārta. Viena kārta, un viss atgūs dzīvību. Varena dzīvība uzplaiksnīs tikai uz dažiem mirkļiem.

— Ātri... Ātri...

Pablo lūpas tikko kustējās.

Pat Marjanas seja bija saspringusi līdz pēdējam.

Abas ēnas piepeši sakustējās. Tās kļuva zeltainas, gaišas. Godāra roka divreiz pacēlās un nolaidās.

Visi vīri devās uz priekšu. Pablo juta, ka viņa plaušas piepildās ar gaisu. Viņa mugura bija ledaina, krekls lipa pie ādas.

Viņa joprojām slapjās rokas cieši sažņaudza ieroci, spieda to cieši, gandrīz drebēdamas.

Tagad Pablo zināja, ka viņā iemājojušas bailes. Viņš tās juta. Bailes bija kā zvērs, kas ieritinājies visā ķermenī. Tās spieda plaušas, sažņaudza kungi, vandījās pa vēderu kā slikts vīns, ko nevar norīt. Pablo bija slims no bailēm. Viņš tāds bija visu laiku, kamēr patrulēja, tāds palika, kad atgriezās nometnē. Viņš nespēja neko ēst. Labs viņam likās vienīgi auksts ūdens.

— Nedzer tik daudz ūdens, — Biatuā teica, — nav labi dzert nevārītu, to ņem no pussabrukušas akas.

Pablo piespieda sevi pasmaidīt. Pēc tam, lai izvairītos no jautājumiem, viņš iegāja teltī un apgūlās. Divas stundas viņš aizvērtām acīm ieklausījās nometnes dzīvē. Nometnei bija kara balss. Kad atgriezās patruļas, nemitīgi klaudzēja ieroči, skanēja saucieni, pavēles, ļaudis kaut ko stāstīja cits citam. Neviens nekā aizdomīga nebija redzējis, bet draudi joprojām pastāvēja.

Laiku pa laikam Pablo atvēra acis un palūkojās uz mežu. Nometnes troksnis noslāpēja meža skaņas, bet pietika paskatīties, lai redzētu, ka tas joprojām slēpj briesmas. Aiz stigas tas palika gandrīz nepazīstams. Viņpus sargposteņu līnijas nāve varēja būt paslēpusies aiz katra celma.

Tiesa, gar visām mežmalām bija priekšposteņi, bet Pablo, pats patrulējot, bija redzējis, ka tie ir pārāk tālu cits no cita un nakts melnumā mežā var iekļūt veseli labi apmācītu karavīru bataljoni.

Un nakts vairs nebija tālu. Tā milza tranšeju dziļumos. Lēnām, bez trokšņa, bezgala viltīgi ielenca nometni, pielavīdamās pie katras telts. Tumsa nāca nemanāmi, bet pietika aizvērt acis uz piecām minūtēm un, kad tās atvēra, skaidri varēja redzēt, ka tā ieskauj nometni aizvien ciešākā lokā.

Tas tur vientuļais kociņš, kas pirms brīža izskatījās pēc gara, debesvelvē iekārta gaismas pavediena, jau bija nozudis. Tagad vairs bija tikai zilgana svēdra liela, apsūnojuša skābarža ēnā.

Pablo atkal aizvēra acis, piespieda sevi gaidīt divas, trīs, četras minūtes, tad paskatījās. Tumsa bija pacēlusies vēl augstāk. Bija vairs palikuši tikai daži gaismas atspī-dumi visaugstākajos zaros. Viss pārējais grima pustumsā.

Vairākas reizes viņš iedomājās par šķūņaugšu, zem kuras bija pakāries kalps. Viņš atkal redzēja zirnekļu

tiklos ietinušos āķi, ko ik vakarus meklēja viņa luktura gaisma. Atkal redzēja saimnieku guļam istabas vidū. Slikti noēvelēto dēļu zārku. Un visskaidrāk viņš redzēja Marjanu.

Un tā bija zīme, ka nāve ložņā tepat tuvumā.

Vēl Pablo domāja par Žaneti. Par veco Sentaņē ārstu: «Mazā sajūt nāvi — tāpat kā suņi.» Vai Žanete šovakar raud? Vai viņa jūt, ka Pablo tuvojas nāve? Nabaga, nabaga Žanete!

Jau divas vai trīs reizes Pablo bija gribējis iet prom. Atstāt visu — somu un segu, paiet tālāk no nometnes it kā pastaigā un aiziet projām caur mežu. Viņš zināja, ka var iet pēc nojautas, tā, lai ceļiem tuvotos tikai pie pilsētas. Viņš nojauta virzienu. Viņš neapmaldītos — tas bija skaidrs.

Vajadzētu iet ilgi, bet mājupceļā spēka pietiktu.

Taču bija posteņi un priekšposteņi. Bez šaubām, tie bija pārāk tālu cits no cita, lai pienācīgi apsargātu nometni, bet ar tiem pietika, lai neļautu Pablo aizbēgt.

Gan vāciešiem, gan makijiem bija šautenes. Viņi turēja nāvi savās rokās, un tieši no nāves Pablo baidījās. No nāves, kas varēja uzbrukt kuru katru mirkli. No nāves, kas jau bija viņā un darīja viņu slimu. Viņš vairākas reizes bija piecēlies, pagājis gabaliņu nost no savas telts, bet ne tāpēc, lai aizbēgtu. Bet gan tāpēc, ka no bailēm viņam sāpēja vēders.

Tumsa arvien vairāk sabiezēja. Ik brīdi attālākie koki pazuda nakts melnumā.

Par spīti tam, nometne murdēja — un troksnis bija gandrīz nepārtraukts. Reizēm bija dzirdams kāds skaļāks sauciens vai skanīgi smiekli, kas pamazām pārņēma vīrus savā varā. Vairākas mašīnas jau bija atgriezušās. Tad piebrauca vēl viena, kas manevrēja, lai iegrozītos stāvvietā, un pēc brīža nometnē atkal iestājās klusums, kam drīz vien sekoja vēl skaļāka murdoņa. Šai troksnī Pablo saklausīja leitnanta balsi, kas izkliedza pavēles. Pablo atbalstījās uz elkoņa un skatījās uz nometnes vidu. Viņš pamanīja gaismu leitnanta teltī, un likās, ka vīri pamazām izklīst.

Drīz vien makiji runādamies atgriezās teltī. Pablo juta, ka Biatuā iekārtojas viņam blakus.

— Kas noticis? — Pablo jautāja.

— Tikko pārbrauca pārtikas mašīna. Puiši atveduši gūstekni, — Biatuā paskaidroja.

— Vācieti?

— Nē, francūzi. Kādu tipu no Sampaņolas. Vairāki biedri viņu pazīst.

— Un ko viņš izdarījis?

— Nav zināms, viņš tiks nopratināts.

— Vai tad viņš saņemts gūstā tāpat vien, neko nezinot?

Biatuā sastomījās. Nometnes troksnis tagad bija klusāks, cilvēki teltīs sarunājās.

— Par to, — Biatuā atsāka, — tu vari būt mierīgs. Uz viņa sirdsapziņas noteikti kaut kas gulstas, jo, ieraudzījis mašīnu, viņš meties bēgt.

Pablo neko neteica. Viņš vēlreiz paskatījās uz to vietu mežā, kur bija mirdzējis pēdējais saules stars, tagad tas bija nozudis. Diena bija galā. Pablo no jauna apgūlās.

— Vai tu atkal liksies gulēt? — Biatuā jautāja.

— Jā, kas tad ir?

— Tu taču labi zini, ka mums jāstāv sardzē.

Pablo nopūtās.

— Mēs būsim kopā, — Biatuā sacīja. — Man tas ļoti patīk.

— Cikos jāiet?

— Mūsu kārta būs pēc pusstundas, bet uz posteni jāiet tūlīt.

Viņi saposās ceļam un gāja uz sardzes mājas pusi. Tur neviens vēl negulēja. Durvju priekšā sarunājās šoferi, ieroču meistars un sargkareivji. Kad Pablo un Biatuā piegāja viņiem klāt, Godārs, sardzes komandieris, nodeva instrukcijas. Tad viņi iegāja vecajā stallī nolikt segas.

— Ir labi stāvēt sardzē no deviņiem līdz vienpadsmitiem, — Biatuā sacīja. — Pēc tam var gulēt visu nakti, jo nākamā maiņa nav agrāk par pieciem no rīta.

Pablo domāja par dienu. Piecos no rīta jau būs diena. Bet līdz tam ir vēl astoņas stundas, kuru laikā nāve varēja atnākt nedzirdama un nemanāma.

Viņš atlaidās salmos.

— Vai tev kas kaiš? — Biatuā jautāja.

— Jā, esmu mazliet noguris, vairāk nekas.

Pablo piecēlās un apskatīja stalli. Steliņģu sienas bija noārdītas, atstātas tikai siles un redeles. Guļvietas viņi ierīkoja pašā telpas galā, lai neviens viņus netraucētu.

— Mēs guļam ar galvu pret sili, — Biatuā skaidroja, — un esmu pamanījis, ka tā ir vislabāk. Tur augšā salmos guļ šoferi, griesti ir satrupējuši, tāpēc ik reizi, kad viņi pagrozās, mums uz galvas birst putekļi.

Biaiuā nodzēsa lampu, un viņi izgāja pagalmā. Pablo nošķīrās no grupas un apsēdās pie mūra. Cauri kreklam viņš sajuta akmeņu siltumu. Viņš domāja par sauli tur lejā, par sauli, kura briedināja vīnogas visos vīna kalnos. Viņš domāja arī par Žermēnu, par Klibiķi, par Žaneti. Šodien viņi noteikti pabeiguši apstrādāt dārzu pie Trīs Dzīvžogu ceļa. Skaists gabals un ļoti auglīgs. Bet, ja uz-līs, pēc dažām dienām atkal sazels zāle. Vajadzēs ecēt vēlreiz.

Pablo ilgi sēdēja, stingi raudzīdamies vienā tumšā meža punktā. Tad piepeši viņā sakāpa rūgtums, gribējās ļauni smieties pašam par sevi. Bet smiekli iestrēga rīklē, žultī, kas krājās jau divas dienas. Smiekli it kā teica: «Tu vari nobeigties kuru katru brīdi. Kāda tev var būt daļa gar zāli, kas sadīgs starp vīnogulājiem!»

Pablo piecēlās un pagāja nostāk, lai izvemtos. Bet viņš tikai nospļāvās. Kuņģis bija tukšs.

Atgriezies pie mājas, viņš ieraudzīja, ka vīri ieiet • stallī. Kāda balss uzsauca:

— Aizveriet durvis, lai var iedegt gaismu!

Pārējie bija palikuši pagalmā.

— Re, kur tu esi, — Biatuā sacīja, — es tevi meklēju.

Viņš sniedza Pablo karabini.

— Vai tā jāņem līdzi?

— Jā, ejot stāvēt sardzē, viens ņem automātu un granātas, otrs — karabīni.

Viņi devās uz meža pusi.

— Vispirms stāvēsim ceturtajā postenī, — Biaiuā skaidroja. — Tu redzēsi, tur nav ko darīt.

Viņi pagāja garām trim pirmajiem posteņiem; pirmais un otrais atradās mežā pilnīgā tumsā, kur cilvēkus tikko varēja nojaust, kur spīdēja vienīgi fosforescējoši prauli, ko viņi izšķaidīja ar kāju spērieniem. Trešais postenis bija pie pļaviņas, bet diezgan tālu no nometnes. Arī ceturtais atradās mežmalā, taču tikko divdesmit metru attālumā no pirmajām teltīm.

Kad Godārs un viņa pārinieks pēc sardzes maiņas bija aizgājuši, Pablo paskatījās uz meža pusi. Kādā teltī skaļi runāja, un viņš pazina leitnanta un Enrikes balsis.

— Šie laikam nopratina to puisi, — Biatuā čukstēja.

Viņi klusēja. Tagad balsis vairs nebija tik skaļas. Pablo

pagāja dažus soļus uz priekšu. No šejienes bija redzama gaisma. Arī dzirdēt varēja labāk.

— Redzi nu, — leitnants teica, — redzi nu, ka varam saprasties... Saproti, vecīt, mēs jau visi zinām, kā tas ir, kad vajadzīga nauda. Tikai, starp mums runājot, divtūkstoš franku par nometni, kur tomēr ir simt piecdesmit krietnu vīru... Kilogramā tas visai dārgi neiznāk.

Vairāki cilvēki iesmējās. Kāds sāka runāt, bet Pablo viņa vārdus nevarēja saprast. Pēc tam, joprojām smiedamies, leitnants atsāka:

— Labi, tagad pasaki — cik viņi tev solīja par mani?

— Pasaki vien, tas ir labs joks. Vienmēr ir briesmīgi interesanti zināt, cik esi vērts.

Atkal klusums, tad atskanēja Enrikes spalgā balss:

— Vai tu runāsi, cūka tādsi

— Apklusti, — leitnants uzkliedza. — Es aizliedzu tev viņu aizskart, vai saproti? Viņš mums visu ir pateicis, tagad pietiek. Protams, viņš rīkojies kā nelietis, bet mēs nebūsim tie, kas viņu tiesās. Tādām lietām ir tribunāls. Turklāt viņš nav vienīgais, kas kļūdījies. Karš paliek karš. Vismaz es pēc viņa dzīvības nekāroju. Tieši pretēji — es nožēloju, ka man nupat vajadzēja viņu drusku par stipru iekaustīt. Bet tagad viņš ir lāga zēns ... Vai nav tā, tu esi lāga zēns?

Cilvēks droši vien runāja klusu, Pablo nedzirdēja itin nevienu skaņu.

— Labi, — leitnants sacīja, — atraisiet viņam rokas un ielejiet, ko iedzert, tas viņam palīdzēs atgūties.

— Es gan labāk tūlīt ietriektu viņam pāris ložu galvā, — Enrike iekliedzās.

— Jā. Tātad — lai neviens neiedrošinās, citādi klāsies plāni!

Ilgi valdīja klusums. Viņi droši vien dzēra.

— Nu, — leitnants vaicāja, — cik tad viņi solīja par manu galvu?

Pēc gūstekņa atbildes atskanēja skaļi smiekli.

— Es biju domājis, ka būs dārgāk, — Enrike teica.

— Es, leitnant, — kāds cits sauca, — būtu nikns. Tūkstoš franku par vienības komandieri — tā taču ir kauna lieta!

— Nē, pagaidiet, nevajag iekarst, — leitnants teica. — Tūkstoš franku viņam, tad vēl šis tas viņa drauģeļiem — kopā jau salasās.

Kādu bridi runāja visi reizē, tad leitnanta balss kļuva skaļāka, viņš nikni, skarbi izkliedza vārdus:

— Tātad tu atzīsties, ka jūs bijāt vairāki. Tad nupat tu mani esi krāpis. Nosauc mums vārdus! Nu, nosauc!

Atkal iekliedzās Enrike:

— Vai tu runāsi, nelieti, vai tu runāsi vai ne!

Gūsteknis vairākas reizes ievaidējās, tad skaļi iekliedzās. Pablo redzēja, ka telts audekls sakustas. Pēc neilga klusuma kāds vīrs sacīja:

— Man liekas, leitnant, jūs viņam iekrāvāt drusku par stipru. Jūs viņu apdullinājāt.

— Aizej atnes kādu klēpi salmu un nomauc viņam zābakus. Gan pamodināsim!

Pablo paspēra soli uz telts pusi.

— Paliec uz vietas, — Biatuā čukstēja, satverdams viņu aiz rokas.

Pablo apstājās.

— Nāc, mēs neesam savā postenī, — Biatuā turpināja, vilkdams viņu atpakaļ. — Mūs var pieķert.

Viņi atgriezās pļaviņā.

— Bet tā ir neģēlība, — Pablo sacīja. — Man jāparunā ar Enriki.

— Klusē! Varbūt tā patiešām ir neģēlība. Man arī nepatīk. Netīrs darbs, ko es negribētu darīt, bet tam tipam noteikti ir līdzzinātāji. Jāizdibina, kas viņi tādi. Ja esmu pareizi sapratis, tas bija viņš, kas nodeva par naudu mūsu iepriekšējo nometni. Tātad tie četrpadsmit kritušie biedri ir uz viņa sirdsapziņas. Un tā arī ir neģēlība.

Pablo neko neteica. Viņiem aiz muguras joprojām skanēja balsis. Piepeši gūsteknis skaļi iebrēcās un uz vietas apklusa. Pablo vēl ieklausījās. Neviens vairs nerunāja.

— Kā tu domā — vai viņi to nogalināja? — viņš jautāja.

— Nē. Noteikti ne, viņam vēl ir pārāk daudz, ko stāstīt.

Vīri iznāca no leitnanta telts. Pablo dzirdēja, kā viņi runādami iet prom, pēc tam iestājās klusums. Smags klusums un tikai uz mazu brīdi, kad likās, ka viss mežs ir aizturējis elpu un kopā ar Pablo klausās, vai gūsteknis vēl vaid.

Drīz vien viss atdzīvojās. Pablo un Biatuā sēdēja blakus uz milzīga celma. Viņi klausījās. Viņi skatījās.

Viss bija it kā sastindzis, un tomēr viss kustējās. Gaismā, kas liegiem viļņiem plūda no zvaigznēm kā miglas pavedieni, atdzīvojās katrs krūms, katrs koks.

Ikvienam pūces brēcienam atsaucās atbalss un cits brēciens, kurš tāpat rada savu atbildi un atbalsi. Tā bija bezgalīga saruna no koka uz koku, no zara uz zaru. Un viss bija tik skaidrs, tik reāls, ka bailēm nepalika vietas.

Bet bija arī kaut kas nesaskatāms, nesadzirdams, un tas viesa bailes. Tas spēja pārvietoties klusumā un kuru katru brīdi iznirt starp kokiem.

Kamēr tika pratināts gūsteknis, Pablo domāja vienīgi par viņu, tagad atgriezās bailes. Bailes, pret kurām neko nevarēja iesākt. Pablo bija saprātīgs cilvēks. Augstākajā mērā saprātīgs. Viņš to juta. Viņš sev atkārtoja, ka joprojām ir tas pats cilvēks, kurš kādreiz cīnījies Spānijā. Spridzinātājs, kuru Enrike bija attēlojis biedriem pirms viņa ierašanās nometnē. Bet ik reizi viņa acu priekšā nostājās nāve. Nāve, kuras sejai bija Marjanas vaibsti.

Visa pļaviņa, viss mežs bija pilns ar tūkstoš asiņainām, ciešanu mocītām Marjanām. Tās visas vienlaikus bija mirušas un mirstošas, visas cīnījās ar nāvi, kas taču viņās mita jau sen.

Laiku pa laikam Pablo paskatījās uz Biatuā. Biatuā bija mierīgs. Nolicis automātu uz ceļiem, zodu rokās atbalstījis, viņš, šķiet, vēroja nakti. Daudzkārt Pablo gribējās viņam sacīt: «Vai tu redzi tur lejā to ķiveri... Šauteni, kuras stobrs vēršas pret mums?» Un katru reizi viņš savaldījās.

Biatuā vēl bija iesācējs. Viņš bija pēdējais, kas piebiedrojās grupai tieši pirms Pablo. Bet Pablo tika uzskatīts par rūdītu karavīru. «Jaunos liek kopā ar vecajiem,» bija skaidrojis Enrike. «Ja saliek kopā jaunos vien, viņi baiļojas, viņi šauj bez apstājas.»

Bailes. Bailes, kas iemājo cilvēkā un to vairs neatstāj. Tās aiziet vienīgi reizē ar dzīvību, ko izdzēš no brūces plūstošas asinis.

— Vai tiešām līdz pat pēdējam brīdim mani mocīs nāves bailes?

— Ko tu teici?

Pablo nodrebēja. Pats to neapjauzdams, viņš bija runājis skaļi.

— Neko. Es par kaut ko domāju.

Biatuā iesmējās.

— Tātad tu domā spāniski.

— Kāpēc?

— Jā, tu runāji spāniski.

Pablo droši vien bija runājis kataloniski. Viņš neko neteica. Pagāja ilgs laiks, tad Biatuā sakustējās.

— Vēl viena stunda, — viņš sacīja.

Pablo nekustējās. Viņš bija sastindzis, viņu paralizēja šīs nakts saltums, kas saldēja līdz kaulam, un pa visu miesu nepārtraukti plūda auksti sviedri. Tā viņš nosēdēja vēl vienu stundu — nepakustēdamies, sakodis zobus, lai tie neklabētu, un lielām lāsēm izsvīzdams savas bailes.

46

Līdzko viņi atgriezās sardzes mājā, Godārs iededza kabatas bateriju, lai viņi varētu atrast guļvietu. Kad Pablo un Biatuā nometās ceļos uz savām segām, viņš pazobojās.

— Būtu labāk, ja jūs pārvāktos mazliet vairāk uz vidu, augšējam kaimiņam var sagribēties čurāt.

Pablo paskatījās uz griestiem.

— Nē, — Godārs sacīja, — ne tik augstu, tepat silē — guļ kā Jēzus bērniņš.

Godāra baterija apgaismoja sili. Pablo piecēlās. Tur, uz muguras izstiepies, gulēja gūsteknis. Spuldze atstāja viņa seju tumsā, apgaismoja tikai ar asinīm notraipīto kreklu. Kājas bija sasietas ar stiepli un piesietas pie redeļu koka.

— Liecieties gulēt, — Godārs teica.

Pablo pavilka savu segu tālāk un apgūlās. Godārs aizgāja.

Te valdīja pilnīga tumsa. Vīri kraca. Citi ļoti smagi elpoja. Gūsteknis vaidēja. Trīs reizes viņš sakustējās. Katru reizi viņa galva atsitās pret siles malu, un viņš sāka vaidēt vēl stiprāk.

Pablo drebēja. Viņš juta, ka viņu sagrābj drudzis. Sviedri joprojām plūda pār viņa augumu, bet starp karstuma uzplūdiem, no kuriem kļuva nelabi, viņš drebinājās.

Gūsteknis sakustējās vēlreiz. Stieple, ar kuru viņš bija sasiets, berzējās gar redelēm un žņirkstēja. Pret savu gribu Pablo atcerējās stiepli kapsētā, kuras žņirkstoņā viņi bija klausījušies tonakt, kad ieradās ciemā.

Gūsteknis sāka vaidēt skaļāk, un Pablo saprata, ka viņam aizbāzta mute.

W Vai tu neliksies mierā! — kāda balss uzsauca.

— Turi muti, mēsls tāds! — vēl kāds iekliedzās, uzsizdams pa sili.

Gūsteknis apklusa. Tagad Pablo domāja par mežu. Viņš domāja par pļaviņu, kur starp kokiem nedzirdama un neredzama lodāja nāve. Nāve nakts krāsā, bet pēcpusdienā tā bija pelnu pelēka kā pamežs vai ari saules apmirdzētu pļavu krāsā. Šeit, stallī, nāves klātbūtne nebija tik skaidri jūtama. Tās nebija pat silē, kur gulēja sasietais cilvēks.

Pablo klusiņām paslejās augšā.

— Ko tu dari? — Biatuā jautāja.

— Neko.

Brīdi Pablo palika nekustīgi stāvam, stingi vērdamies naktī uz to pusi, no kurienes bija skanējuši vaidi. Tad, paņēmis segu, viņš pārkāpa pāri guļošajiem un gāja uz durvju pusi.

— Uz kurieni tu ej? — jautāja sargkareivis, kad viņš

gāja ārā.

— Esmu slims. Man pārāk bieži jāstaigā, tā es ik reizi pamodinātu pārējos, tāpēc man labāk gulēt ārpusē.

Uz bridi viņš iegāja biezoknī, tad ietinās segā un apgūlās pie mūra dažus soļus no sarga, kurš vaicāja:

— Kad tev jāiet nomainīt sardzi?

— Piecos.

Pablo apklusa. Visapkārt nakts elpoja, kliedza, drebēja. Visur lodāja ēnas, kas meklēja viņu starp zariem, starp kokiem, žagaru kaudzēm, lai atņemtu nožēlojamās dzīvības paliekas, kas viņā vēl plēnēja.

Ik pa laikam sargs pārstaigāja pagalmu. Pablo redzēja viņa zābakus cilājamies pavisam tuvu pie sejas. Viņš sajuta zem vaiga drebam zemi.

Šajā naktī viss drebēja. Visus bija pārņēmis tāds pats drudzis kā viņu. Bailes bija iespiedušās zemē un kokos, bija sasniegušas nupat vēl silto, bet tagad jau ledus-auksto akmeņu sirdis. Bailes sūcās ārā no mūriem. Plūda pa zemi kā ūdens lietusgāzē, pacēlās kā migla līdz lapotnēm.

Visa nakts pulsēja bailēs. Nāve visu izošņāja, visu izokšķerēja. Tūlīt, tiklīdz pār zemi pacelsies mēness, cilvēki, koki un akmeņi nāves nojausmā sāks gaudot kā suņi. Un tad nāvei vajadzēs tikai sist uz labu laimi, lai liktu gaudotājiem apklust.

Vēl būs mirušie, daudz mirušo, simti un tūkstoši mirušo. Mirušo, kuriem visiem būs sāpju pārņemta Marja-nas seja.

— Ko?

— Kas tev kaiš? — sargs jautāja, noliekdamies pār Pablo.

— Kas noticis?

— Es nezinu, tu kaut ko kliedzi spāniski, es nesapratu, ko tu īsti teici.

— Nekas, — Pablo čukstēja, — es droši vien sapņoju. Sargs turpināja soļot. Pablo vēl ciešāk piespiedās pie

mūra un pārvilka segu pār galvu, lai vairs neredzētu nakti, kurā nāve un bailes turpināja savu apgaitu pa mežu.

47

Diena uzausa virs koku galotnēm. Pļaviņā viss dejoja. Ozoli, jaunās vīksnas, baltie bērzi un skābaržu jaunaudze ar neiedomājami izlocītiem zariem, kuros bija sapinušās tumsas skrandas, un nakts, kas vēl gulēja starp stumbriem ložņājošajos kazenājos. Ik pa brīdim Pablo aizvēra acis, bet deja turpinājās viņa smadzenēs. Tad šajā farandolā metās desmitiem Marjanu, cita par citu skaistākas, bet aizvien vairāk nāves apzīmogotas.

— Jāmeklē dakteris, — Biatuā teica, — tu drebi kā apšu lapa.

Pablo papurināja galvu. Viņš sakoda zobus un sažņaudza rokas ap šautenes stobru, laidi turēdams starp kājām.

— Vai tu nekad neesi slimojis ar malāriju? — Biatuā iejautājās.

— Nē.

— Jocīgi, tev ir tieši tādas pašas pazīmes kā manam tēvam, kurš slimo ar malāriju.

Pablo vairs neskatījās uz pļaviņu. Viņš ne uz ko neskatījās. Viņš redzēja vienīgi šo deju, šo karuseli, kurā griezās koki, zeme, debesis, sejas — aizvien ātrāk un ātrāk.

Tomēr viņš vēl spēja domāt. Galva bija skaidrāka nekā naktī. Viņam blakus postenī bija Biatuā. Turklāt tagad nakts bija pagājusi — un vācieši vairs nenāks. Bailes joprojām palika, bet tā vairs nebija nave, kas mīņājas pāris soļu no viņa un no kuras viņš baidījās. Tas bija

kaut kas izplūdis. Kaut kas vārdā nenosaucams, kas putās vairāk viņā pašā nekā apkārtnē.

Bija pagājusi gandrīz stunda, kopš viņi atkal stāvēja sardzē, kad no meža iznāca Enrike un tuvojās viņiem. Pablo likās, ka tas tiek ierauts karuselī, kas griezās viņa acu priekšā.

— Jums gadījies vislabākais postenis, — Enrike sacīja, apsēzdamies viņiem līdzās.

— Jā, — Biatuā atbildēja, — te priekšā ir klajums, un mūs nevar pārsteigt.

Viņi klusēja. Pablo galvā atbalsojās katrs vārds. Vienu brīdi viņam likās, ka viņš ir fermā, nokāpis pagrabā un tikko ierāpies lielā vīna mucā, kuru taisās mazgāt. Tagad šajā meža klajumā, kur mirdzošais rīts vibrēja putnu dziesmās, Pablo dzirdēja vārdus izskanam kā milzīgā mucā.

— Un tā mēs, — Enrike teica, — esam padarījuši smuku darbiņu. Ja varēsim piespiest policijas špiku runāt tālāk, drīz zināsim visus, kas nodeva mūsējos, kuri apcietināti divu gadu laikā.

Neviens neatbildēja. Koku lapotnēs sasaucās putni. Pablo galvā dunēja atbalss, skaņas pārmāca cita citu.

— Zēl, ka nenoķērām viņu agrāk, — Enrike sacīja. — Tagad jau ir drusku par vēlu.

— Vai ir kādi jaunumi?

— Nekā noteikta, bet es domāju, ka pēc nedēļas amerikāņi būs klāt.

— Tātad rīkosimies? — Biatuā jautāja.

— Noteikti.

Enrike brīdi klusēja, tad, piegrūdis Pablo ar elkoni, izmeta:

— Vai tu saproti ar, ka pēc mēneša karš varbūt būs beidzies? Tad nāks mūsu kārta atspēlēties.

Vēl brīdi klusējis, viņš turpināja kataloniski:

— Iedomājies, Pablo, — atgriezīsimies Spānijā un atradīsim neliešus, kas mūs izpostīja. Atradīsim pretekļus, kas pielaida uguni manai mājai. Tu varēsi paskatīties acīs tipiem, kas nogalināja tavu sievu.

Pablo pamāja. Galvā atbalsojās neko neizsakoši vārdi. Vienalga, vai tos teica franciski vai kataloniski. Vārdi bija kā uz labu laimi uztvertas mūzikas notis, kas izskan vējā un lido no vienas meža klajuma malas uz otru.

Marjana! Enrike nekad nebija pazinis Marjanu. Te, Francijā, neviens nekad nav pazinis Marjanu.

Marjana — tas bija sievietes vārds, kas nozīmēja nāvi* Kopš tā laika ir bijis vēl daudz kas. Ir bijuši vīna kalni, melna ķēve, meitene ar atkārušos lūpu un nedzīvu skatienu, sieviete, stipra kā vīrs. Tas viss mazliet atgādināja dzīvības salu šajā kara un nāves pasaulē. Viss bija tur lejā, saulē, otrā pusē virpuļojošajam mežam.

Vajadzēja tikai piecelties un iet taisni uz priekšu.

Marjana nekad vairs neatdzīvosies.

Pablo galvā atbalsojās vārdi. Atsevišķi vārdi no En-rikes teiktā:

— Karš ... nogalināt... brīvība ... atbrīvošana. « s

Atbalsojās vēl citi vārdi, bet tos izteica Biatuā:

— Miers ... nepieciešamība cīnīties par mieru .. ?

Tā veidojās garš dialogs no aprautiem vārdiem, kurus pārtrauca atbalss:

— Karš ...

— Miers .. i

— Spānija ...

— Atmaksa ...

— Atbrīvošana ...

Un Pablo galvā šie vārdi sajaucās ar citiem, kuri iznira drudža sakaitētās apziņas dziļumos: «Melne ... Vīnogulāji ... Saimniece ... Žanete ... Klibiķis ... Lielā virtuve ... Pavarda uguns ... Bailes. Bailes no kara ... Nāves bailes ...»

Tagad saule bija pacēlusies virs mežiem un apspīdēja klajumu. Tā virzījās uz dienvidiem. Vajadzētu tikai soļot tādā pašā virzienā kā saule. Patiesību sakot, vajadzētu tikai sekot saulei.

Enrike un Biatuā joprojām runāja. Pablo juta, ka viņi ir tepat blakus. Viņš piecēlās. Koki un debesis sāka griezties ātrāk. Pablo atslēja šauteni pret celmu starp abiem vīriešiem. Viņš spēra soli... divus soļus... trīs soļus.

Koki, zeme un debesis griezās aizvien ātrāk un ātrāk.

— Kas ar viņu notiek, vai viņš ir piedzēries?

Enrikes balss piepildīja visu meža klajumu. Pablo apstājās, paspēra vēl soli uz priekšu.

— Nē, viņš neko nav dzēris, bet man liekas, ka viņš ir slims.

Vēl trīs, četri, pieci soļi.

— Uz kurieni tu ej?

Pablo apstājās. Šoreiz viņš griezās kopā ar zemi un debesīm. Tūlīt viņš pāri koku galotnēm ienirs debesīs.

— Ak!

Tas bija viss, ko viņa apziņa vēl paspēja uztvert, — un vēl ari tikko sadzirdamus steidzīgus soļus.

Vienā mirklī, pašā dzidrā rīta skaistumā, atgriezās nakts.

Sestā daļa

48

«Nosūtīts uz savu dzīvesvietu fiziskas nepiemērotības dēļ.» Tā Pablo tika atbrīvots. Viņam bija šī izziņa, kuru bija parakstījis ārsts, apstiprinājis leitnants un kurai bija Francijas Atbrīvošanas karaspēka zīmogs. Francijas Atbrīvošanas karaspēks bija armija, un, ja armijā ir runa par dokumentiem, tos nekad neizdodas ātri dabūt. Viņam vajadzēja gaidīt nedēļu. Garu nedēļu vēl pēc novada atbrīvošanas. Nedēļu mežā, kur joprojām uzturējās daļa grupas.

Jau pirmajās dienās Enrike kopā ar galvenajiem spēkiem bija savācis mantas un aizgājis līdzi desanta armijai. Te bija palikuši tikai pavisam jaunie — nesen atnākušie un rezerves virsnieki, kas pasteidzās atkal ieģērbties formas tērpā, tiklīdz bija aizgājis pēdējais aizkavējies vācietis.

Un papīrus kārtot šie ļaudis prata. Visas piecpadsmit dienas Pablo bija palicis guļam teltī. Dzīvība bija atgriezusies, mežs vairs nebiedēja, tikai nomāca. Viņš bieži raudzījās uz dienvidrietumiem. Tur, aiz kokiem, pakalni tiecās lejup pretī līdzenumam. Un šajos pakalnos saule briedēja saldus jau smagos vīnogu ķekarus.

Nedēļu Pablo bija gaidījis, bet tagad izziņa bija viņam kabatā, soma uz muguras, un viņš gāja pa mežu.

Nonācis vietā, kur mežs sasniedza ceļu, Pablo pārlēca pāri grāvim. Tur stāvēja sargkareivis. Viens no jaunajiem, ko Pablo nepazina.

— Uz kurieni tu ej?

— Uz mājām.

— Vai atļauja tev ir?

Pablo sameklēja papīru. Sargkareivis to izlasīja un, uz Pablo paskatījies, jautāja:

r— Vai biji ievainots?

f

— Nē, — Pablo atteica, — es biju slims.

— Ak tā!

Bridi valdīja klusums. Pablo salocīja papīru un iebāza to atpakaļ kabatā.

— Un viņi tevi palaida kājām? Pat līdz Lonai nevarēja aizvest ar mašīnu?

— Nē, mašīna būtu jāgaida vēl pāris dienu, tad es labāk eju kājām.

— Paliec sveiks, — sargkareivis teica.

— Uz redzēšanos, — Pablo atbildēja.

Un viņš devās tālāk. Viņam apkārt pletās pļavas starp meža strēlēm, kuras vairākās vietās sniedzās līdz pat ceļam.

Nē, Pablo nebija ievainots. Citi bija ievainoti, citi bija krituši, uzbrūkot pilsētai. Bet Pablo tajā brīdī gulēja. Slims. Drudzī. Teltī viņš bija klausījies prettanku lielgabalu dārdos, granātu rejās. Atgriezies Biatuā stāstīja viņam par uzbrukumu. «2ēl gan, ka tu nevarēji nākt līdzi!»

Jā, žēl gan, bet cilvēks necīnās, kad viņam ir drudzis. Viņš nevar cīnīties, kad kājas atsakās klausīt.

Piepeši Pablo iedomājās par mežu. Par mežu, kurš bija gluži līdzīgs šim te, tuvajam. Viņš nogriezās no ceļa un piegāja pie pirmajiem kokiem. Ena bija maiga. Pļava tikko nopļauta, un vējš nesa siena smaržu. Te viņi bija apstājušies todien, kad gāja patrulēt. Viņi ilgi bija pētījuši attālā meža malu un tikai tad izgājuši klajumā.

Pablo dziļi ievilka elpu. Viņš bija soļojis strauji, pār seju plūda sviedri. Viņš noņēma no muguras somu, sameklēja nazi, nogrieza lazdas zaru un pagatavoja nūju.

Apkārtnē viss ritmiski elpoja. Visur valdīja miers, un koki lēni šūpojās vējā. Ilgi viņš stāvēja saulē. Viņš bija viens. Pilnīgi viens. Neviens nevarēja izlīst no koku ēnas. Pret viņu nevarēja pavērsties neviens ierocis. Asinis dzīslās ritēja vienmērīgi, rīklē vairs nejuta rūgtuma, kas nebija ļāvis sajust siltā vēja nestās smaržas.

Viņš paņēma somu un atkal izgāja uz ceļa.

Kad saule spīdēja tieši virs galvas, Pablo jau bija ticis pāri Reviņī ielejai. Viņam nepatika iet pa ceļu, un viņš apstājās meža biezumā, lai apēstu līdzpaņemto maizi un šokolādes tāfelīti. Tagad viss gulēja. Vējš bija norimis pašā ielejas dziļumā starp kokiem Valjēras krastos. Pablo nojauta vēja klātbūtni pēc kādas galotnes sakustēšanās, pēc lapotnes trīsēšanas. Bet te bija tikai spoža saule, kas klusumā lija pār nodzeltējušo zāli, slīdēja starp skābaržiem, mezdama gaismas zibšņus takas putekļos.

Pablo sen nebija staigājis, tāpēc juta nogurumu kājās un krustos. Bet tāds nogurums bija viņa draugs. Tas milza viņa muskuļos, bet par to nemaz nevajadzēja bažīties. Nogurums nenospieda krūtis, netraucēja sirdij pukstēt.

Kopš paša rīta viņš gāja pa pļavām un pa mežiem, un elpot bija viegli. Ne mirkli viņam nelikās, ka takas pagriezienā varētu uzglūnēt nāve. Ik reizi, ieraudzījis kādu cilvēku uz lauka, viņš pacēla roku un uzsauca:

— Kā iet?

Un atbilde aizvien skanēja:

•— Gan būs labi.

Vai arī tā:

— Ir drusku par sausu, bet neko vis nevar sūdzēties.

Un viņš tūlīt gāja tālāk. Visu laiku sekoja saulei, kas

jau sliecās uz vakariem. Izgājis cauri Muaronas ciemam, viņš dosies uz Vo ieleju, tad aiz Žerīžas mežiem ieraudzīs pirmās akācijas. Šoreiz viņam nevajadzēs slēpties kā todien, kad viņš, pavadījis Enriki, atgriezās. Pablo izies uz ceļa. Paies garām izcirtumam. Sīkie, jaunie kociņi droši vien būs skaisti. Un, kad mežs būs palicis aiz muguras, priekšā viņš ieraudzīs ciemu un pa kreisi — ar vīnogulājiem noaugušās kalnu nogāzes.

Tad būs jāiet vairs tikai dažas minūtes — un ferma būs klāt. Tad jau nakts noteikti nebūs vairs tālu. Žer-mēna būs pārnākusi, Žanete klās galdu. Klibiķis varbūt vēl būs pie lopiem.

Pablo piecēlās. Kājas bija kļuvušas stīvas, un soma likās smagāka. Tomēr viņš gāja tālāk un drīz atguva iepriekšējo ritmu.

Nē, viņš nebija ievainots. Viņš tagad gāja tāpat kā agrāk, un slimība bija atstājusi tikai nelielu nogurumu, ko darbs iznīdēs.

Vairākkārt viņš domās atgriezās pie Enrikes, Biatuā un citiem, kuri tagad arī droši vien kaut kur soļoja Vācijas virzienā.

Vai viņi ir cīnījušies? Vai starp viņiem ir ievainotie un kritušie? Lonā vācieši pirms atkāpšanās nodedzināja veselu kvartālu. Daudzi tika nošauti. Uz mirkli acu priekšā iznira Marjanas seja. Daudz Marjanu — kaut kur droši vien vēl bija Marjana, kas izdvesa pēdējo elpas vilcienu.

г

Tālu no šejienes, uz austrumiem un uz ziemeļiem zem šīs pašas saules, tādos pašos mežos, šai mirklī droši vien mira vīrieši un sievietes.

Te karš bija beidzies. Tas bija gājis savu ceļu, no kura Pablo bija pagājis sānis. Karš bija atstājis drupas, līķus un postu. Bet tas bija beidzies.

Pablo gāja tālāk. Saule jau bija zemu. Pēc stundas tā spīdēs Pabio tieši sejā. Tad viņš patiešām ies pretī saulei.

Viņam iegribējās nogriezties pa kreisi un iet tieši uz Brilī. Viņš domāja, ka no turienes varēs pārredzēt visu līdzenumu un ciemu. Vienā mirklī viņš ieraudzīs visus zemes gabalus. Viņš vilcinājās. Nē. Tas būs pārāk tālu. Ja viņš aizietu uz Brilī, tad vajadzētu nākt atpakaļ gar kalnu līdz pat fermai. Viņš gan bija atguvis ritmu, bet bija arī nogurums, un, par spīti visam, tas lika izvēlēties īsāko ceļu.

Tad viņš gāja tālāk.

Nē, viņš nebija ievainots, viņš nebija sakauts.

Iedams cauri Žerīžai, Pablo redzēja starp mājām izstieptas vijas, karogus pie logiem un laukumā — ziediem rotātu estrādi muzikantiem. Viņš piegāja pie kāda zēna.

— Kas te par svētkiem? — Pablo jautāja.

Zēns pārstāja košļāt.

— Nekādu svētku nav, bet pēc atbrīvošanas te dejo gandrīz katru vakaru. Ierodas kareivji. Amerikāņi un franči. Kādas košļenes viņi mums dod!

Pablo pateicās un turpināja ceļu. Kad viņš gāja ārā no ciema, saule jau gandrīz bija sasniegusi pirmo akāciju galotnes. Viss līdzenums droši vien mirdzēja vara zeltainumā.

Pablo nolieca galvu, lai saule nespīdētu acīs.

Nē, viņš nebija cīnījies. Viņš nebija ievainots; tagad viņš gāja. Viņš atgriezās pie zemes, kas gaidīja viņu.

49

Iegājis fermas pagalmā, Pablo apstājās. Bija jau gandrīz satumsis. Virtuvē dega gaisma, un slēģi vēl bija

vaļā.

Viņš bija nogriezies pa taciņu, lai apietu apkārt ciemam, un gājis ātri, aizvien ātrāk un ātrāk. Viņš bija

gandrīz skrējis, milzīga prieka nests, kas bija briedis viņā un uzliesmojis, kad viņš ieelpoja mājas smaržas.

Bet, pa vārtiem ieejot, prieks piepeši noplaka. Un viņš neiedrošinājās iet tālāk. Viņš paskatījās pa logu, bet redzams bija tikai galda stūris. Sirds skaļi pukstēja. Viņš dziļi nopūtās un paskatījās uz stalli. Tur arī dega gaisma. Žermēna droši vien slauca govi. Klibiķis varbūt baroja lopus. Pablo iedomājās par Melni. Brītiņu viņš kavējās, tad devās uz virtuvi.

Piegājis pie loga, viņš apstājās. Žanete bija viena, viņa nekustīgi stāvēja pie plīts. Galds vēl nebija uzklāts. Viņš piegāja pie durvīm un klusām tās atvēra.

Kad viņš iegāja iekšā, Žanete atskatījās. Pablo smaidīja. Žanetes rokas sāka drebēt. Visa meitenes seja raustījās, mute pavērās, viņa ierūcās.

Pablo piegāja viņai klāt.

— Labvakar, Žanete!

Mazā nekustējās, bet vēl vairākas reizes ierūcās. Viņa izstiepa rokas pretī Pablo. Tās bija netīras. Tomēr Pablo tās satvēra un, pievilcis mazo sev klāt, divreiz noskūpstīja uz katra vaiga. Viņa ierūcās vēlreiz un, kad viņš atkāpās, satvēra aiz piedurknes, lai nelaistu viņu prom.

— Mana nabaga Žanete, — viņš teica. — Maņa nabaga Žanete.

Pablo brīdi pagaidīja un, kad viņa bija mazliet nomierinājusies, klusām sacīja:

— Tu vairs nemazgājies.

Žanete sašķobīja muti un, plecos līgodamās, savā parastajā gaitā devās pie izlietnes.

Viņa lēnām mazgājās, laiku pa laikam pagriezdama seju pret smaidošo Pablo. Viņš piegāja mazajai klāt.

— Tā ir labi, — viņš sacīja. — Tā ir labi. Vai tu jau biji aizmirsusi, ka jāmazgājas?

Kad Pablo atgriezās pie galda, uz sliekšņa noklaudzēja koka tupeles. Ienāca saimniece, pēc tam Klibiķis.

Uz bridi viņi apstājās, tad saimniece nāca tuvāk.

— Labvakar, Pablo!

— Labvakar, saimniec ... Labvakar, Klibiķi.

— Redzi nu, tu esi klāt, — vecais sacīja. — Mēs jau domājām, vai nebūsi aizgājis līdzi amerikāņiem.

— Nē, jūs jau redzat, esmu atgriezies, cik vien drīz bija iespējams.

Saimniece nolika piena spaini.

— Klausies, Žanete, klāj galdu, — viņa teica. — Pablo droši vien ir izsalcis.

Viņa pati atnesa pudeli vīna un glāzes.

— Kā jūs atnācāt? — viņa jautāja.

— Kājām.

— Kājām no pat kalniem?

Pablo iesmējās.

— Jā. Citādi būtu vajadzējis gaidīt vēl divas dienas, un es domāju, ka te darbs darāms... Kā tagad iet?

Saimniece un vecais tūlīt neatbildēja. Tad vecais sacīja:

— Labi. Man liekas, raža būs laba.

Pablo iztukšoja savu glāzi. Viņš skatījās uz saimnieci, bet ik reizi, kad viņu skatieni sastapās, viņa novērsās vai nodūra acis. Matus viņa bija sasukājusi uz augšu. Pakausī uz baltā kakla bija atrisusi šķipsna. Pablo piepeši vēlējās palikt vienatnē ar viņu.

— Es gribētu apskatīt lopus... — viņš teica. — Vai nāksiet man līdzi, saimniec?

— Nē, nē, ejiet vien, man jāgatavo vakariņas.

Viņas balsij bija dīvaina skaņa. Pablo piecēlās un izgāja ārā.

Stallī valdīja tīrība un kārtība. Tiklīdz viņš atvēra durvis, tūlīt iebubinājās Melne. Labu brīdi viņš pakavējās pie ķēves, tad atgriezās virtuvē.

Bija jau nakts. Kļuva vēss. Pablo juta, ka sasvīdušais krekls līp pie muguras.

— Es uzkāpšu augšā un pārģērbšos pirms vakariņām. Viņš jau gandrīz bija pie mazajām durvīm, kad saimniece apturēja viņu:

— Pagaidiet!

Pablo atskatījās. Viņa paspēra dažus soļus uz viņa pusi. Viņš smaidīja.

— Vai jūs baidāties, ka es viens vairs neatradīšu istabu?

Viņš pagāja sānis, lai ļautu viņai ieiet pa durvīm pirmajai.

— Nē, bet man jums jāpasaka... Visas jūsu mantas ir te.

Viņa nebija gājusi līdz durvīm kāpņu galā. Pagriezusies pa kreisi, viņa pagāja garām Pablo un atvēra skapja durvis. Tā kā saimniece stāvēja ar muguru pret Pablo, viņš paskatījās uz Klibiķi. Vecais tikko manāmi paraustīja plecus un savukārt nodūra acis.

Beidzot pēc mokoši gara mirkja saimniece atgāja no skapja. Viņas acis spīdēja. Viņa atgriezās pie galda un sāka griezt vakariņām maizi, un, joprojām galvu nodūrusi, sacīja:

— Mans Pjērs atgriezies. Viņš atkal dzīvos savā istabā. Tāpēc, jūs gaidīdama, visu saliku te, skapī.

Pablo uz brīdi aizvēra acis. Mirkli viņam ap sirdi bija tāpat kā meža klajumā. Viņam šķita, ka visa telpa griežas riņķī. Bet ne, viņš atvēra acis, noliecās pie plaukta, kur bija salikta viņa veļa, paņēma kreklu un pārģērbās. Tad, atgriezies pie galda, viņš apsēdās savā vietā pret! Žanetei.

Tagad galds bija uzklāts. Un galda galā, saimnieka vietā, kas tik ilgi bija palikusi tukša, tagad bija šķīvis. Uz nobrūnējušā koka tas izskatījās pēc gaiša plankuma, no kura Pablo nespēja novērst acis.

Pēkšņi vecais pajautāja:

— Nu, vai tur negāja pārāk grūti? Liekas, jūs tur cīnījāties.

Pablo neaptvēra, kas noticis; sākumā viņš jutās pārsteigts un iztukšots, Klibiķa vārdi radīja viņā dīvainu atbalsi. Piepeši kāds cilvēks, ko viņš jau labi sen bija aizmirsis, parādījās viņa acu priekšā ārkārtīgi reāls. Viens no tiem, kas krita pie Madrides brīdī, kad daudzi patiešām sāka saprast, kas notiek. Tas bija gadus piecdesmit vecs vīrs, kurš aizvien atkārtoja: «Visām cīņām ir tikai viena jēga: tā ir cerība, ka šis karš ir pēdējais. Bet, ja nu ir zināms, ka pēdējā kara nav, ka viens karš sagatavo citu, tad ...»

Pablo pat nepaskatījās uz Klibiķi.

Viņš palika kluss un nekustīgs. Vecais neuzstāja.

Vira bija gatava. No zupas bļodas pret lampu pacēlās garaiņi, un to mīkstā ēna rotaļājās uz galda. Baltais šķīvis atgādināja mierīgu ūdeni, kuram pāri slīd saules caurausts miglas auts. Un migla ieguva tūkstošiem priekšmetu, tūkstošiem seju formu, kas jaucās cita ar citu. Daži bija šejienieši, daži nāca no liela tāluma, no tālām zemēm un tāliem laikiem. Viņi bez rimas klīda no vienas gaišā apļa malas uz otru, šķita izgaistam, bet parādījās aizvien no jauna. Kad saimniece vai Žanete gāja garām galdam, garaiņi mainīja virzienu un ēna uzsāka citu rotaļu. Tēli slīdēja ātrāk vai uz brīdi apstājās, sejas šķobījās, smaidīja, likās zobojamies.

Pablo nedomāja neko. Viņš gaidīja. Viņa apģērbs bija skapī plauktā. Labi sakārtots un salocīts. Vajadzēja tikai ielikt visu somā, uzmest somu plecā un iet.

Vajadzēja tikai piecelties, noiet desmit soļus. Apstāties pie skapja, ielikt veļu somā, paņemt savu lazdas nūju un iet prom. Un to visu vajadzēja darīt vienā paņēmienā, neapstājoties, ne uz vienu nepaskatoties.

— Es nedomāju, ka viņš ilgi kavēsies, bet, ja esat izsalcis, varam sākt, viņu negaidot.

Pablo sarāvās. Viņš pagriezās pret saimnieci un teica:

— Nē, man laika diezgan.

— Nu, ja jau vira gatava, dod man manu tiesu, negribu iet gulēt pārāk vēlu.

Saimniece ielēja Klibiķim zupu.

— Vai tiešām jūs vēl negribat ēst? — viņa jautāja Pablo.

Viņš pasniedza savu šķīvi. Tagad garaiņi cēlas viņam pretī. Tie viegli pārslīdēja pār viņa seju. Patīkami smaržoja pēc kūpināta speķa un kāpostiem. Nometnē viņš bieži bija domājis par šo smaržu, kas sajaucās ar degošas malkas aromātu. Viņš paskatījās uz plīti. Tur dega divas pagales. Blakus stāvēja liels grozs, pilns ar pagalēm, ko viņš iepriekšējā ziemā bija skaldījis. Dažas bija pelēkas, bez mizas, no vienas vietas klātas ar āķu un sarūsējušu stiepļu pēdām. Tās bija sacirstas no vecajiem mietiem, kurus izrāva nopirktajos, no jauna apstrādājamos vīna dārzos. Pablo iztēlē citu pēc cita redzēja visus šos zemes gabalus. Visi bija labā vietā, apstrādāti, apdēstīti, nomigloti un tīri kā jaunas monētas.

Vairākkārt viņš pameta skatienu uz Klibiķi. Bet vecais ēda, galvu nepaceldams, ne vārda nerunādams, ik pec zupas karotes sūkādams ūsas.

— Kāpēc jūs neēdat? — saimniece jautāja.

Pablo paņēma karoti.

— Jā, es ēdīšu.

Viņš kādu brīdi maisīja zupu, tad, pirms cēla karoti pie mutes, pajautāja:

— Vai tad gūstekņi nāk mājās?

— Nē, bet Pjērs izbēga pirms vairāk nekā mēneša. Viņš nonāca Šveicē un varēja atgriezties, tiklīdz boši bija prom.

Pablo sāka ēst. Tagad viņam šķita, ka bailes bijušas veltīgas. Dēls bija pārnācis un ievācies savā istabā. Vairāk nekas nebija noticis. Pablo vēlreiz pacēla galvu un

paskatījās uz saimnieci, un šoreiz viņa labu brīdi skatījās viņam acīs, pirms novērsa skatienu. Pablo mēģināja saprast, ko viņa domā, bet redzēja vienīgi to, ka viņa ir skumja.

— Un viņam viss izdevās labi?

— Jā.

— Un viņš pārāk nesūdzas?

— Nē, pēdējā laikā viņš dzīvoja kādā fermā, kur par ēdienu nevarēja žēloties un bombardēšana arī nedraudēja.

Brīdi viņi klusēja. Pablo iestrēba vēl dažas karotes zupas. Tagad viņš jutās gandrīz laimīgs. Gandrīz mierīgs.

— Vai zemi viņš redzēja?

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu un nodūra acis.

— Ko viņš par to domā? — Pablo vēl pavaicāja.

Viņa neatbildēja. Vecais bija izēdis zupu.

— Ielej man pusglāzi, un es iešu, — viņš teica.

Pablo ielēja viņam vīnu.

— Vai jūs vairāk neko negribat? — saimniece vaicāja.

— Nē, pietiks. Ir jau vēlāks nekā parasti, negribu pieēsties, tad slikti guļu.

Pablo atkal juta kaut ko līdzīgu bailēm. Vecais izdzēra savu vīnu un gāja prom.

— Arlabunakti! — viņš atvadījās no visiem.

Klibiķis izgāja ārā, un Pablo klausījās viņa soļos, kas nakts klusumā pamazām attālinājās. Kad nebija dzirdams nekas vairāk kā vien uguns rūkšana plītī, Pablo paskatījās uz Žaneti, tad uz Žermēnu, tad atkal uz Žaneti.

Kopš Pablo atnākšanas mazā nebija novērsusi no viņa acis. Paskatījies uz meitenes pusi, viņš ik reizi redzēja, ka viņas mute paveras un acis ieplešas. Žanete smaidīja pār visu seju. Žermēna joprojām bija sadrūmusi. Vēl brīdi gaidījis, Pablo jautāja:

— Kas noticis? Vai kaut kas slikts?

Žermēna piēcēlās, piegāja pie plīts un apmaisīja kartupeļus, kas vārījās čuguna podā. Tad, atgriezusies savā vietā, viņa atkrita krēslā un ar elkoņiem atbalstījās pret galdu. Pablo gaidīja. Klusums viņus ietina kā auksta nakts. Žermēnas lūpas divreiz tikko jaušami sakustējās, bet vārdi neatskanēja.

— Nu, — beidzot Pablo sacīja, — runājiet... Ja kaut kas noticis, vajag pateikt.

Viņa pacēla galvu; no krūtīm izlauzās nopūta.

— Viņš precēsies.

Viņa atkal apklusa.

— Kas par to, tas ir gluži normāli. Viņš taču bija saderinājies jau pirms aiziešanas.

— Jā, jā, jā. Tas ir normāli, — viņa runāja ļoti ātri. — Precēties ir normāli, bet ja ...

Viņa apklusa. Viņas zods bija savilcies krunkās, lūpas drebēja.

— Nu, saki taču — kas ar viņu ir?

Tad neapstādamās, balsij ik pa brīdim aizlūstot, viņa

pastāstīja:

— Viņi negrib palikt laukos. Viņš Lionā ir atradis veikalu, ko var nopirkt. Viņa dēlam to iestāstījusi. Viņi grib pārcelties uz pilsētu. Un viņi pārdos, lai nopirktu to veikalu. Visu. Visu ...

Viņa neraudāja, bet vārdi iestrēga kaklā. Iesprūda un pārvērtās par elsām, ko viņa tikai ar lielu piespiešanos apvaldīja. Viņas seja bija saraukta.

Viņi ilgi vērās viens otrā. Pablo bija nolicis karoti. Viņa rokas bija sažņaugtas dūrēs. Žermēnas seja atkal saraucās.

— Viņš ir pie viņas... Viņiem vajadzēja vēlreiz aiziet pie starpnieka... Rīt viņi visi ieradīsies... Kopā ar viņas vecākiem. Un ar tiem, kas taisās pirkt... Un starpnieks!

Pēdējos vārdus viņa gandrīz izkliedza. Taču acis palika sausas. Pablo brīdi pagaidīja, tad jautāja:

— Un tu? Ko darīsi tu, ja viņi visu pārdos?

Viņa nolieca galvu.

— Ko tad tu darīsi? — Pablo atkārtoja.

— Viņi ņems mani pie sevis.

To viņa pateica svešādā balsī. Tajā nebija ne dusmu, ne skumju, ne naida. Vārdi bija tukši.

Ilgu laiku viņi sēdēja kā sastinguši, tad viņa pacēla galvu un Pablo ieraudzīja, ka pār viņas iedegušajiem vaigiem norit divas lielas asaras. Viņš ilgi klusēdams raudzījās viņā.

Dažās dienās viņa bija pārvērtusies par vecu sievieti.

Pablo pagaidīja vēl, tad piegāja pie skapja, pagriezās un jautāja:

— Vai šonakt es vēl varu pārgulēt tur pāri pretī?

Žermēna piekrītoši palocīja galvu, viņā neskatīdamās.

Tad viņš nesteigdamies sameklēja lukturi, iededza to, ielika drēbes somā un izgāja.

Mēness nespīdēja. Nakts bija tumša. Visa zvaigžņu’ gaisma palika debesīs, kur trīsuļoja kā pavasara migla. Vējš pūta no pakalniem un nesa līdzi dienā sasilušās zemes siltumu. Vējš smaržoja pēc meža, pēc pakalnu izdegušā akmenāja. Tas smaržoja arī pēc ciema, kur pavardi iekurti vakara azaidam; pēc ciema ar atvērtiem staļļiem, no kuriem naktī plūda mājlopu sviedru un mēslu smaka.

Ciems dzīvoja. Vēja dzīve garāmskrejot sajaucās ar cilvēku dzīvi.

Pablo apstājās. Luktura stikloto pusi viņš piespieda pie kājas, lai labāk apjaustu nakti.

Tagad viņš varēja elpot. Nakts vējš aizgainīja nomāktību. Viņš pārgāja pāri ceļam. Visapkārt bija vējš. Tas bija tikko manāms, laipns, bet neatlaidīgs vējš. Vējš, kas atgādināja maratonistus, kuri bez mitas skrien vienmērīgiem, gariem un elastīgiem soļiem, saskaņā ar elpas ritmu. Pablo iedomājās, ka vējš ir līdzīgs sunim, kas neatlaidīgi iet cilvēkam pa pēdām: reizēm viņš kaitina, bet, ja piepeši atpaliek, viņu tūlīt steidzīgi sāk saukt. Kad ir tāds vējš, var darīt visu. Var dienām ilgi strādāt:, var naktis pavadīt nomodā, var nodoties mīlestībai.

Pablo pagriezās un paskatījās uz māju. Tagad viņš domāja par pavasara vēju, ko ar kailām krūtīm sajuta tajā naktī, kad bija piecēlies un gājis apraudzīt Melni. Viņš domāja par Žermēnu. Par to, kā viņi nopirka savu pirmo zemes gabalu.

Nupat, kad viņš piegāja pie plaukta paņemt savas mantas, viņš sajuta sevī milzīgu tukšumu. Vēlēšanos iet prom. Visu atstāt. Tagad viņš bija gandrīz mierīgs, gandrīz vienaldzīgs. Māju pārdos, zemi arī, varbūt vairākiem īpašniekiem, varbūt kādam, kas iznīcinās vīnogulājus; Zermēna aizbrauks. Visi dosies prom ...

Pablo strauji apgriezās. Uz ceļa atspīdēja gaisma. Viņš palika stāvam, lukturi cieši piespiedis pie kājas.

Tur atgriezās dēls. Viņš piestūma velosipēdu pie' loga un iegāja iekšā. Uz mirkli viņa siluets parādījās gaismas četrstūrī, tad durvis aizvērās.

Tagad Pablo apņēma tikai nakts. Nakts, kas tālu augšā vēl glabāja savu skopo, trīsošo gaismu. Nakts, kas neapgaismoja zemi. No loga uz zemi krītošā gaismas strēle bija nespodra. Vienīgi vējš joprojām bija īsti dzīvs. To-

mēr arī vējš bija mainījies. Smaržas, ko tas nesa sev līdzi, vairs nebija tik siltas un tik skaidri izšķiramas. Tās sajaucās, un vairs bija jūtama tikai tāla, noslēpumaina, mazliet mežonīga meža smarža.

Pablo vēl ilgi elpoja šo zemes dvašu un tikai tad nogāja mazo ceļa gabaliņu, kas viņu šķīra no vecā šķūņa.

Nonācis pie tā, viņš nolika lukturi, pacēla krampi, tad ar abām rokām atspiedās pret durvīm. Kad tās atvērās, no griestiem vēlās putekļi. Paņēmis lukturi, viņš iegāja iekšā un pievēra aiz sevis durvis, atstādams tās pusviru.

Te nekas nebija mainījies. Pablo apgaismoja telpu, gaismas stars krita uz zirnekļu tīkliem klāto āķi. Pašnāvnieka āķis ... Luktura gaisma noraustījās._ Pablo paskatījās uz trepēm, tad vēlreiz uz āķi un lēnām kapa augšā. Pakāpieni joprojām čīkstēja. Augšā bija drusku vairāk salmu nekā toreiz, kad viņš te bija uzkāpis kopā ar Enriki. Apakšējās telpas pelējuma smaka cēlās augšup. Viņš atvēra slēģi, nolika lukturi, paņēma segu un izklāja salmos. Novilcis tikai apavus, viņš likās gulēt.

Nakts tikko pieskārās kārniņiem. Tomēr tā bija visapkārt šķūnim — dzīva un silta. Pablo sajuta to. Pamazītēm tā kļuva smagāka. Tā bija arī ap viņu, pat zem viņa. Tās smarža ieplūda šeit pa grīdas spraugām un pa trepēm. Tā cīnījās pret to nakti, kura nāca no āra iekšā pa lūku un pletās zem jumta.

Ienākdams šķūnī, Pablo bija atmodinājis nakti.

Un šī nakts, kas plūda augšup, pieskārās aukstajiem mūriem, dzelzs āķim, melnajām sijām. Tā, kas nāca no āra, bija laidusies pār siltu zemi, starp zāles stiebriem, starp vīnogulāju rindām, starp pakalna akācijām. Visur nakts pa drusciņai bija guvusi dzīvību.

Apakšējā telpā nakts bija pastāvīgi ieslodzīta. Tā tur palika arī saulainā dienā. Tā nebija līdzīga tai naktij, kura ik dienas pirms atgriešanās apskrien apkārt pasaulei. Sī nakts palika uz vietas, tupēja četrās sienās, glabādama nāves dvašu.

Pablo gulēja nekustēdamies un klausījās, kā cīnās abas naktis. Tās cīnījās lunkanām kustībām, bezgala viltīgi un gandrīz pavisam bez trokšņa. Tikai retumis kaut kas notrīsēja, atskanēja apslāpēta nopūta, vaids. Reizēm kluss, ļoti kluss krikšķis. Tomēr tā bija cīņa. Pablo to juta. Un, šai cīņai turpinoties, viņā modās nenoteiktas bailes, kas aizvien smagāk spieda krūtis.

Cīnījās divas naktis, bet patiesībā tā bija divu pasauļu cīņa.

Pablo nevarēja lāgā iedomātie's, ar ko šī cīņa beigsies. Brīžiem viņam pat šķita, ka viņš sapņo vaļā acīm un redz kādu ķēmīgu sapni. Tomēr viņu joprojām māca bailes.

Likdamies gulēt, viņš klusībā bija cerējis, k'a pēc garā dienas gājiena nāks miegs, bet tagad viņš saprata, ka arī viņā notiek cīņa. Viņā mita gan nogurums, gan bailes, un šobrīd bailes bija stiprākas. Tās turēja viņu nomodā vaļējām acīm, darīja uzmanīgu, vērojot katru mazāko nakts kustību.

Bet naktis cīnījās jau ilgi, un neviena no tām nešķita pagurusi. Pablo uzlika roku uz pieres. Viņš saprata, ka atkal sākas drudzis.

Viņš piecēlās salmos sēdus, sameklēja zābakus un uz-* āva tos. Tad, lukturi nepaņēmis, taustījās lejā.

Izgājis ārā, viņš devās uz kalna pusi. Vējš pūta viņam tieši krūtīs un sejā. Viņš juta, kā tas viņu apņem, kā svilpo ausīs, pirms aiztraucas tālāk uz neredzamo līdzenumu.

Te vairs naktis necīnījās. Bija tikai viena nakts, kurā kokus, vīnogulājus un mājas tikko varēja nojaust, nakts, kurā dzīvība plūda kā spirgts avots, kas urdz no kalnu virsotnēm, kur dzied koki.

Pablo gāja ilgi.

Beidzot viņš manīja, ka gaiss kļūst vēsāks, ka nogurums atkal pārņēmis visu ķermeni, un viņš devās atpakaļ uz šķūņa pusi.

Viņš bija gājis nedomādams. Pat nemēģinādams sakārtot domas, bet gājiens un vēja spirgtums bija darījuši savu.

Laikam ritot, siltā migla bija izklīdusi un zvaigznes mirdzēja spožāk. Pašā līdzenuma galā mājas vīdēja baltākas, ceļi starp vīna dārziem līkumoja kā lieli, bāli tīteņi. Ciemā vairs nevienā mājā nedega gaisma.

Pablo bija jau gandrīz pie šķūņa, kad blakus durvīm pie sienas pamanīja kustamies kādu ēnu. Viņš apstājās, brīdi pagaidīja un pusbalsī jautāja:

— Kas tur ir?

Ēna atkal sakustējās.

— Es tā esmu ... Es tevi meklēju.

Zermēna pienāca viņam klāt.

— Kur tu biji? — viņa jautāja.

я

— Man gribējās ieelpot svaigu gaisu, es pastaigājos.

Viņi pagājās dažus soļus pa taku. Nonācis pie durvīm,

Pablo jautāja:

— Ko tu gribi?

— Nāc, man ar tevi jāparunā.

Viņa iegāja šķūnī un pirmā kāpa augšā. Nonākusi šķūņaugšā, viņa atkrita salmos.

— Apsēdies, — viņa teica.

Pablo apsēdās viņai blakus. Bridi klusējis, viņš jautāja:

— Ko tad tu gribēji man sacīt?

Viņa sastomījās, tad nomurmināja:

— Tas ir briesmīgi. Zini, tas ir briesmīgi.

Tumsā viņas roka bija sameklējusi Pablo roku. Pēc balss, pēc rokas spiediena Pablo saprata, ka viņa tūlīt raudās. Viņš gribēja kaut ko sacīt, bet galvā nebija nevienas domas. Vai pareizāk — viņa galvā tagad bija tikai nakts vēja dziesma, kalna dziesma.

— Ja tu būtu mājās, es varbūt nebūtu padevusies, — viņa sacīja. — Bet pavisam viena... Un viņš tik ilgi bija prom ...

Pablo joprojām nezināja, ko atbildēt. Tagad viņš domāja par Zermēnu. Vienīgi par viņu. Nupat virtuvē viņš bija redzējis, kā viņa novecojusi, kļuvusi smagnēja, salikusi, un seja vienās grumbās.

— Vai tu domā, ka es vēl varu kaut ko darīt tavā labā? — viņš jautāja.

Žermēna palaida vaļā viņa roku. Brīdi valdīja klusums.

— Ko tu domā darīt? — viņa vaicāja.

Viņš rūgti iesmējās.

— Es? Kā tu domā, ko es tagad varētu darīt?... Rīt došos prom.

— Tu nevari tā aiziet.

— Kā nevaru?

— Mēnešiem ilgi es tev neesmu maksājusi.

— Vai tad es tev kaut ko prasīju?

— Nē, bet parāds paliek parāds.

Pablo brīdi padomāja, tad sacīja:

— Es tev neprasīju naudu tāpēc, ka gribēju, lai tu turpini pirkt zemes gabalus. Pieņemsim, ka esmu savu naudu neizdevīgi noguldījis.

— Kāpēc tu tā runā?

— Tāpēc, ka tas ir taisnība, es pret tevi vienmēr esmu izturējies tā, it kā es strādātu pats savā labā.

— Bet kāpēc tu tā runā par zemi? Vai tu domā, ka man vēl nepietiek bēdu?

Pēdējos vārdus viņa pateica aizžņaugtā balsī.

Tie bija pa pusei vārdi, pa pusei kliedzieni. Pablo saprata — viņa raudās. Viņš to bija sapratis jau pirms tam, kad uzkāpa te augšā. Viņš zināja arī, kāpēc viņa raud. Tagad viņš zināja visu. Viņš saprata visu. Viņš iedomājās, kas norisinās viņas dvēselē. Un viņš joprojām meklēja vajadzīgos vārdus.

Viņš meklēja vārdus, lai mierinātu 2ermēnu, un meklēja pats savas skumjas. Prātā nāca viss, ko viņi abi kopā bija darījuši. Viņš atkal redzēja visus nopirktos zemes gabalus — citu pēc cita, visu, ko viņš vēl bija iecerējis, bet nu viņš savā sirdī nespēja atrast ne kripatiņas žēluma.

Žermēna viņam blakus klusi raudāja. Viņš neredzēja viņu, tikai dzirdēja šņukstus, bet varēja skaidri iedomāties viņas — gandrīz vecas sievietes — asarām noplūdušo seju. Viņš iedomājās smagās, nokarenās krūtis un druknos, apaļos plecus raustāmies raudās.

Un tas viss viņu nemaz neskāra. Šovakar viņš bija ciets kā vecā mūra akmeņi.

— Ja tā lieta ir izšķirta, — viņš sacīja, — raudāt nav vērts. Tu esi piekritusi, un vajag turēt sevi rokās. Es tikai nesaprotu, kāpēc jūs pārdodat visu. Tu būtu varējusi pārdot tik, cik vajag, lai viņi varētu pārcelties, bet pati varētu tomēr palikt.

Žermēna nošņaucās un vairākas reizes ieklepojās.

— Ar to nebūtu pieticis, — viņa teica. — Vajag pārdot māju kopā ar zemi. Starpnieks sacīja — viens bez otra zaudējot visu vērtību.

— Patiešām, tu jau pārdod nevis māju un dažus zemes gabalus, bet pamatīgu īpašumu. Lielas mājas. Priekšzīmīgu saimniecību līdz ar inventāru labā kārtībā, ar...

Jo ilgāk viņš runāja, jo skarbāka kļuva viņa balss; tad piepeši viņš aprāvās un, katru vārdu noskaldīdams, jautāja:

— Varbūt to tu esi nākusi lūgt? Lai es palieku pie jaunā īpašnieka kopā ar inventāru? Laikam jau tā dara — atstāj kalpus kopā ar visu pārējo.

Žermēna bija pārstājusi raudāt, tikai pēc brīža viņa atbildēja. Gaisma, kas iespīdēja pa lūku, bija kļuvusi pie-naināka. Nakts vējam piejaucās mazliet bālas gaismas, un tagad viņi jau varēja viens otru saskatīt. Viņš palie

т

cās uz viņas pusi. Žermēnas valgās acis spīdēja. Tā kā viņa nespēja saņemties un atbildēt, viņš runāja tālāk:

— Vai tu savam dēlam esi mēģinājusi iestāstīt, kāda vērtība ir tādam īpašumam? Vai esi mēģinājusi viņu vest pie prāta? Un vai tad galu galā ir kāds likums, kas spiež tevi pārdot, ja viņš tā grib? Es nepārzinu franču likumus, bet man šķiet, ka tev vajadzētu būt tiesībām par visu to teikt savu vārdu!

Tagad Pablo bija saniknots. Žēluma nebija, bet каЩ| kāpa silts kamols. Viņš gandrīz kliedza:

— Kad es iedomājos, cik stipra tu man likies, un tu ļaujies ar sevi tā izdarīties!

Viņš vēlreiz aprāvās. Žermēna atkal bija sākusi raudāt. Un, to redzēdams un dzirdēdams, Pablo iedomājās par Žaneti.

— Un Žanete? — viņš jautāja.

— Žanete?

— Galu galā viņai taču arī ir kaut kādas tiesības! Ko jūs domājat ar viņu darīt? Jūs taču neņemsiet viņu sev līdzi uz pilsētu?

Iestājās ilgs klusums. Žermēna bija noliekusi galvu. Pablo gaidīja, stingi raudzīdamies viņas matos, kur spīdēja liela matadata. Beidzot Žermēna pat nepakustēdamās nomurmināja:

— Pjērs domā, ka viņu vajag nodot kopšanā. Viņš saka, ja meiteni nodod kādā patversmē ...

— Vai jūs gribat viņu ieslodzīt?

— Nē, viņa būs ... Galu galā tā ir slimnīca!

Pablo satvēra Žermēnas roku. Brīdi viņš spieda to, ne vārda nerunādams. Tad bez dusmām, bet katru vārdu it kā izspiezdams caur zobiem, viņš izgrūda:

— Tu esi gatava nospļauties par to skuķi, vai ne? Jums visiem par viņu nospļauties. Jūs tikai gribat tikt no viņas vaļā...

Viņam gribējās kliegt. Draudēt. Uz mēles jau bija vārdi: «Tā tas neies cauri!» — bet viņš savaldījās.

Kas viņš bija? Nekas, tikai spāņu bēglis ar apšaubāmiem dokumentiem. Viņu pat nevajadzēja izlikt aiz durvīm, jo viņš bija aizgājis labprātīgi.

Aizgājis cīnīties!

Un piepeši Pablo atcerējās mežu. Meža klajumu. Griezīgas baiļu sāpes sagrāba vēderu. Viss pārdzīvotais atkal norisinājās viņa acu priekšā. Atbrīvošana. Balles cie-

mos. Svētki. Cīņas. Enrikes un pārējo aizbraukšana. Viņš atkal redzēja arī dīvaino siluetu, redzēja Enriki ar milzīgo maisu uz muguras aizejam pa sniegu. Enrike — cīnītājs.

Marjana!

Marjana un tūkstošiem citu mirušo!

Nē. Pablo nebija cīnījies. Šoreiz ne... Viņš nespēja.

Žermēna vairs neraudāja. Laiks ritēja. Pa dakstiņiem plūda nakts, burzīdama sēru plīvuru ar tikko samanāmiem gaismas atspīdumiem. Nakts lēnām slīdēja pāri kalniem, lai ieritinātos pašā ielejas dzijumā.

Ļoti tālu Mulēnas mežu pusē sasaucās naktsputni. Aiz šķūņa ilgi plūcās runči, un viņu gaudas atgādināja izmisuša zīdaiņa kliedzienus.

Pablo apziņā domas klīda nenoteikti, bet rāmi. Pēc pārgājušās niknuma lēkmes viņš jutās kā iztukšots. Pa muguru skraidīja skudriņas. Žermēna, kas joprojām sēdēja nekustēdamās, vairākas reizes nopūtās.

— Tātad, — viņš teica pavisam klusu, — ko tu man gribēji jautāt?

Ari viņa runāja klusām, vārdus meklēdama:

— Nevajadzētu pārdot pirms ražas novākšanas... Droši vien novembri... Tad nu, ja tu varētu... Vārdu sakot, ja tas ir iespējams... Es gribēju tevi lūgt., *

— Labi, es palikšu tik ilgi, cik būs vajadzīgs.

Žermēna piecēlās. Viņa piegāja pie kāpnēm. Ar kāju

mēģināja sataustīt pirmo pakāpienu. Tad viņa apstājās un vēl sacīja:

— Es gribētu, lai ar Pjēru tu par to nerunā.

Pablo rūgti pasmējās.

— Gan jau es pratīšu pienācīgi izturēties pret saini nieku!

— Nē, — viņa murmināja, — ne jau tā ... Bet saproti, tas ir mans bērns.

Pablo tikko sadzirdēja pēdējo vārdu, ko viņa čukstēja aizvērtām lūpām. Un vairāk neko, vienīgi šo vārdu...

Pablo strauji nopurinājās kā no ūdens iznācis suns. Lejā aizvērās durvis. Žermēna bija uznākusi čībās. Viņš nedzirdēja, kā viņa aiziet. Viņš ietinās segā un izstiepās, uzlikdams galvu uz somas.

Nebija vairs cīņas starp nakti šķūnī un āra nakti. Bija vairs tikai viena nakts, kas klusītiņām apņēma Pablo. Nakts nebija ne īsti auksta, ne ari smaržoja pēc kalniem.

Parasta nakts, gandrīz melna, kur vienīgi dažas sejas baltoja kā gaiši plankumi.

Starp šīm sejām visvairāk bija mirušo sejas. Un varbūt reālāka par citām bija Žanetes seja. Netīra seja, tikai mazliet dzīvāka par pārējām.

51

>b

Jau pirms saullēkta Pablo un Klibiķis bija vīna dārzā. Melne, vairākas dienas nostāvējusi stallī, bija naska gājēja, ik līdzenākā vietā skrēja rikšiem, kāpumos gāja garu soli.

Tikko nonācis dārzā, vecais sāka siet stīgas pie režģiem. Pablo izjūdza ķēvi no ratiem, lai liktu to priekšā kultivatoram.

— Tu pārnāci īstā laikā, — vecais izmeta, — nezāles sākušas kuplot.

Visu ceļu viņi tikpat kā nemaz nebija runājuši, vienīgi pārmijuši kādu vārdu par tiem zemes gabaliem, kuriem brauca garām.

Pablo satvēra kultivatora rokturus.

— Nū, Melnīt! — viņš uzsauca. — Laižam vienā stie-pienā līdz pat augšai!

Ķēve, kā vienmēr, bija jestra un spēcīga un strauji uzņēma gaitu.

Nonācis vīna dārza augšgalā, Pablo pagriezās. Starp stādiem vējš vēl nebija noguldījis kultivatora sacelto garo putekļu mākoni. Debesis, tīras un dzidras, mirdzēja līdz pat apvārsnim. Līdzenums vēl tinās ēnā. Dūmi, kas pacēlās no ciemu māju skursteņiem, sajaucās kopā un kā palsa migla slīdēja prom gar jumtiem.

Pablo kopš piecelšanās vēl nebija pa īstam domājis. Iztēlē viņš vēlreiz skatīja visu nakti. Zermēnas seju, viņas aizlauzto balsi. Bet domājis viņš nebija. Viņam izdevās nodarbināt prātu citādi.

Bet tagad pie viņa kājām pletās zeme, līdz izzuda skatienam. Un pēkšņi viņā uzvirda milzīgas skumjas. Skumjas viņu pārņēma vienā mirklī, bez kāda brīdinājuma, no tā vien, ka viņš ieraudzīja šo līdzenumu, kas modās.

Viņš skatījās uz ciemu, uz fermu, uz pašnāvnieka kalpa šķūni, kur viņš bija nakti gulējis. Pēc tam viņš ilgi raudzījās uz ceļu. Uz melno ceļu, kam gar malām auga koki, kuru stumbri pagriezienos bija iekrāsoti balti. Uz ceļu,

pa kuru viņš bija redzējis aizejam karu. Ceļš nāca no līdzenuma, vijās gar kalnu pakājēm un izgaisa, pilsētu nesasniedzis. Tur tas dalījās. Viens atzarojums aizvijās kalnos, otrs aizstiepās uz ziemeļiem. No turienes bija atnācis karš. Uz turieni tas arī aizgāja. Un kādu dienu no turienes pārnāks arī Enrike un pārējie. No turienes atgriezīsies tie, kas būs palikuši dzīvi. Viņi, kara apzīmogotie, atgriezīsies, lai maršētu pa bruģētām ielām un dejotu ar laimīgām meitenēm.

Vienu mirkli līdzenumam pāri pārslīdēja nāves un drupu ainas. Sadragāti akmeņi un asinīm slacītas ielas. Banālas ainas, kādas var redzēt žurnālos. Ainas, kas, kariem atkārtojoties, kļuvušas banālas. Pablo neviļus paberzēja rokas gar biksēm, it kā gribēdams tās noslaucīt. Tad viņš neredzošu skatienu paraudzījās uz plaukstām. Pēc tam paraustīja plecus, strauji satvēra kultivatora rokturus un apgrieza Melni.

No šī mirkļa viņš centās neapstāties. Darbs ķēvei nebija grūts, lejupejot viņa varēja atpūsties.

Beidzot, kad pulkstenis bija jau desmit, vecais iznāca no vīna dārza, saukdams:

— Vai tad nebūtu laiks kaut ko iekost?

Pablo pabeidza vagu un piebiedrojās Klibiķim, kas sēdēja uz ratu malas ar seju pret līdzenumu. Saule jau sen svelmēja, un tās svētīgais siltums svilināja plecus.

— Vai tev ēst negribas? — vecais jautāja.

— Drusku gribas gan.

Pablo atvēra grozu. Žermēna bija ielikusi ēdienu visai dienai. Viņi klusēdami sāka ēst. Vecais stingi vērās tālumā. Pablo skatījās uz ciemu. Vairākkārt vecais pagriezās uz viņa pusi, lai ielietu vīnu vai nogrieztu riku maizes. Pablo nepakustējās. Viņš zināja, ka vecais sāks runāt. Viņš gaidīja. Un Klibiķis patiešām iejautājās:

— Ko tu tagad domā darīt?

Pablo apēda kumosu un vienkārši pateica:

— Turpināt.

Klibiķis sarauca uzacis. Viņa piere bija savilkta grumbās, kas liecināja, ka viņš nav sapratis. Pēc brīža viņš vaicāja atkal:

— Ko turpināt?

Pablo klusām, it kā pats sev sacīja:

— Turpināt dzīvot.

Vecais smaidīja.

— Nu labi. Nerunā muļķības. Man liekas, mēs viens otru pietiekami labi pazīstam, lai tu pateiktu skaidri un gaiši. Vispirms — vai viņa tev visu pasacīja?

— Jā.

— Un kas ar tevi tagad būs?

Pablo pamāja ar roku uz līdzenuma pusi. Vecais brīdi uz viņu noskatījās, tad, pamazām aizraudamies, sāka runāt:

— Bet, mīļais dievs, tam visam taču nav nekādas jēgas! Tu nu gan saproti, ka akls es neesmu. Es jau sen sapratu, ka tu šajā mājā neesi nekāds kalps. Galu galā es ari neesmu vakarējais.

Pablo pasmīnēja.

— Un tad? Es taču nevaru viņas dēlam sacīt: «Tev nav tiesību pārdot šo fermu, jo es esmu gulējis ar tavu māti!» Jūs varat iedomāties, cik jocīgi tas izklausītos?

— Man likās, ka tu esi gudrāks. Vai tad tu neredzi, ka tas sprukstiņš apvedis māti ap stūri! Un viņa ļāvusi aptīt sevi ap pirkstu! Bet pietiktu, ja tu vienreiz viņam visu pateiktu acīs. Ja tu viņam ieskaidrotu, kas īsti ir tāda ferma, kāda pieder viņam, un zemes, ko jūs esat piepirkuši klāt un ko viņam atstājis tēvs!

— Bet viņš taču par to visu nospļaujas!

— Tā jau ir, nospļaujas gan. Bet, ja tu viņam ieskaidrosi, ka jūs ar Žermēnu strādāsiet, bet viņš varēs dzīvot cepuri kuldams, tas puišelis varbūt mainīs savas domas. Zini, es to puisi pazīstu labi. No dabas viņš nav slikts, bet samaitāts gan. Viņš ir slinks un kārs uz izpriecām. Viņa izredzētā droši vien ir tāda pati. Viņi grib braukt uz pilsētu, jo domā, ka tur viņiem cepti baloži no debesīm kritīs. Tas ir viss. Un vairāk nekā.

Pablo joprojām skatījās uz līdzenumu. Jo augstāk kāpa saule, jo skaidrāk iezīmējās pakalnu zilā līnija. Odeņu saliņas mirdzēja, mājas šajā zaļumā izskatījās pēc baltiem un sarkaniem plankumiem. Kad Pablo piemiedza acis, līdzenums atgādināja plašu, ziedošu pļavu.

Tagad, pētīdams ciema apkārtni, Pablo skaitīja fermas zemes gabalus. Vecos un jaunos; viņš nopētīja arī visus tos, kas atradās pastarpām; visus, kurus cerēja ar laiku nopirkt vai apmainīt, lai īpašumu apvienotu. Ilgu laiku viņš sēdēja un domāja. Vecais vairs neēda, bet ari nekustējās. Dažus soļus no ratiem Melne plūca nokalnes zāli.

Pablo joprojām nerunāja, un vecais galu galā nošļūca no ratiem.

— Bet zini, — viņš sacīja, — ja tu kaut ko gribi darīt, tad tagad ir pēdējais laiks. Kad veikals būs noslēgts, tad jau būs pavisam cita lieta.

Viņš stāvēja Pablo priekšā, joprojām pārliecies pār ratu malu. Pablo nodūra acis.

— Labi, — viņš teica, — es aiziešu.

Viņš nolēca no ratiem, piesēja Melni pie žoga staba un uzsauca vecajam:

— Es iešu pārtiešām. Pēc stundas būšu atpakaļ.

Viņš iegāja vīna dārzā, kas stiepās lejup otrā pusē ceļam, un lieliem soļiem devās prom starp divām vīnogulāju rindām.

Tagad viņam nebija uz muguras nastas, kāda vīnogu novākšanas vai miglošanas laikā nogāzē paātrināja gailu. Bet viņš sevī juta citu — lielāku spēku. Tādu spēku, kādu viņš nebija pazinis jau gadiem ilgi.

Kad viņam vajadzēja grūti strādāt, kopjot zemi, uzplēšot un apstādot to, viņš sevī rada lielu spēka krājumu. Bet šis stiprums, kas tagad viņu tik negaidīti mudināja, bija citāds. Viņš vairs lāgā neatcerējās, kur un kādos apstākļos tas viņam bija kalpojis, bet tas hija sen, ļoti sen.

Tomēr viņš šo spēku atrada jaunu un spirgtu, gatavu kalpot atkal.

Visu ceļu viņš gāja tieši pāri pļavām un vīna dārziem. Un, jo tuvāk mājām viņš nāca, jo ciešāk sažņaudza dūres, it kā gribēdams pārliecināties, ka tikko no jauna atgūtais spēks vēl ir viņā.

Jo tālāk viņš gāja, jo mazāks saruka līdzenums, jo plašākas pletās saules pilnās debesis. Visur plūsmoja siltā saules gaisma un vējš, kas skriedams paņēma pa kādai putna dziesmai katrā dzīvžogā.

52

Aizelsies, sviedriem noplūdis, Pablo apstājās pagalmā. Spēks joprojām mita viņā — silts un dzīvs, kā dzīvnieks, kas gatavs lēcienam.

Divas trīs reizes ievilcis elpu, viņš juta, ka spēks vairs tā nepulsē. Tad, ilgāk negaidīdams, viņš devās uz virtuves durvju pusi. Viņš iegāja iekšā.

L

Nevienai

Čuguna katls stāvēja uz plīts, uguns kurējās.

Pablo drebēja nepacietībā. Viņš piegāja pie mazajām durvīm un sauca kāpnēs:

— Pjēr! ... Pjērl ...

Augšā noklaudzēja soļi, noklaudzēja durvis.

Pablo ne mirkli neiedomājās par Zermēnu vai 2aneti.

Viņš gaidīja, ar roku atspiedies pret durvju aplodu. Sirds vēl joprojām pukstēja ļoti strauji, bet elpa jau bija kļuvusi vienmērīgāka.

Uz trepēm noskanēja soļi, parādījās Pjērs. Viņš apstājās uz augšējā pakāpiena, ar roku pieturējās pie margām, paliecās uz priekšu un jautāja:

— Kas noticis? Es domāju, ka jūs esat vīna dārzā.

Pablo norija siekalas.

— Nē, es atnācu atpakaļ. Man ar jums jāparunā.

— Tagad nevar, man nav laika, tūlīt beigšu ģērbties un iešu prom.

Pjērs pagriezās un nozuda.

Pablo brīdi pastāvēja, tad kāpa augšā. Durvis uz Pjēra istabu bija vaļā; Pablo iegāja iekšā.

— Atvainojiet, bet man ar jums jārunā, pirms aizejat.

Stāvēdams spoguļa priekšā, Pjērs sēja kaklasaites

mezglu. Viņš apgriezās, pienāca klāt, sniedza roku un smaidīdams teica:

— Labdien. Kā tad kopš tiem laikiem ir gājis?

Pablo paspieda viņa roku.

— Labi. Un jums? Vai neklājās pārāk grūti?

Pjērs atkal pagriezās pret spoguli un turpināja siet kaklasaites mezglu.

— Nē, — viņš teica. — Nekādas jaukās dienas jau nu tās nebija, bet esmu ticis cauri ar veselu ādu, un tas ir galvenais.

Puisis bija pārvērties. Viņš bija kļuvis plecīgāks un druknāks, seja sarkana tāpat kā tēvam, taču viņa vaibstos un it īpaši acīs bija vairāk noteiktības, kas viņu darīja līdzīgu mātei.

— Jā, — viņš teica, apsēdies uz gultas malas, — man jums jāpateicas, jūs esat krietni palīdzējis mātei, kamēr es biju Vācijā.

— Tieši par šo jautājumu, — Pablo teica, — es gribēju ar jums runāt.

&

Pjērs jau vilka kājās zeķes. Viņš smaidīdams sacīja:

— Jā, es zinu, māte man sacīja, ka ir jums daudz naudas parādā; neuztraucieties, tas viss tiks nokārtots.

Pablo spēks satraucās. Zvērs izlieca muguru, viņa muskuļi drebēja.

— Paklausieties, ne jau tāpēc esmu atnācis! Viss ir djudz nopietnāk.

gļ Pjērs piecēlās un atcirta:

— Labi, vēlāk jau redzēs; pašlaik man ir citas darīšanas.

Pablo paspēra soli atpakaļ, aizvēra durvis un nostājās tām priekšā.

— Ja jūs man ļausiet runāt, pietiks ar divām minūtēm, vairāk nevajadzēs.

Pjērs bija piemiedzis acis un sažņaudzis dūres. Viņš bija augumā mazāks par Pablo. Vienu mirkli likās, ka viņš nomēra to ar skatienu, pēc tam sacīja:

— Labi, bet pasteidzietiesl

— Liekas, jums ir nodoms pārdot...

— Tas gandrīz jau ir izdarīts.

— Tas nav iespējams. Tādu īpašumu nepārdod. Vai jums ir kāds priekšstats, ko tas ir vērts?

— Jā, vairākus miljonus.

Tad Pablo sāka kliegt.

— Es nerunāju par grašiem. Es runāju par darbu, par visu, ko vajadzēja izturēt, lai pie tā tiktu ...

Pjērs viņu pārtrauca. Tagad kliedza viņš:

— Bez jokiem! Vai jūs te esat atnācis man lasīt morāli? Vai jums liekas, ka man būtu jāuzklausa pamācības no tipa, kas te dzīvojis kā niere pa taukiem, kamēr es karoju un pēc tam mocījos pie bošiem? Ko tad jūs pa to laiku darījāt? Pārdevāt vīnu un visu pārējo melnajā tirgū, lai pirktu zemi.

— Bet galu galā ...

Pablo nespēja turpināt. Pjērs kliedza pārāk skaļi, un Pablo juta, ka spēks atslābst.

— Jūs strādājāt, bet kas tad par tol Jūs taču nedomāsiet, ka jūs vajadzēja barot par velti.

Viņš apklusa, lai ievilktu elpu, tad jau mierīgāk piebilda:

— Un, kad es saku, ka bijāt paēdis, es zinu, ko runāju.

Pablo nopūtās. Tagad Pjērs vairs nekliedza. Viņš pat

vairs nerunāja. Bet tagad arī Pablo nespēja atrast nekā,

ko sacīt, Puisis ar dažiem vārdiem bija iznīcinājis spēku, kas Pablo likās tik pamatīgs.

— Ko tad jūs tādu esat darījis? — Pjērs atsāka. — Neizliecieties, man viss ir zināms. Kamēr citi riskēja ai savu ādu, jūs te sev uzcēlāt mazu paradīzi. Ja es būtu dabūjis galu zem bumbām, jums tas būtu velnišķīgi izdevīgi, vai ne?

Pablo neatbildēja. Dažus mirkļus valdīja klusums. Viņi stāvēja un lūkojās viens otrā. Pablo rokas drebēja. Piepeši trakā ātrumā viņa galvā kā filmas kadri sāka zibēt ainas. Viņš lec uz priekšu. Saķer Pjēru pie rīkles, nogāž zemē un kliedz: «Nepārdod, vai es tevi nogalināšu! Zvēri, ka tu nekad nepārdosi šo zemi!» Pjērs lādas. Tad, satvēris Pjēru aiz rokas, Pablo triec dūri viņam sejā. Pjērs nekliedz, tad Pablo sit vēl un vēl... un vēl. Uz grīdas tek asinis, Pablo dūre arī ir asiņaina. Un, kad viņš palaiž vaļā Pjēra līķi, žandarmi ir jau klāt. Un visi nolād spāņu bēgli, kaš tikko nogalinājis bijušo karagūstekni. Un, kamēr viņi ved Pablo prom, Pjērs tiek nolikts gultā, kur bija nomiris viņa tēvs. Un miris Pjērs patiešām ir līdzīgs tēvam.

Pablo pārlaida roku pār pieri. Viņa priekšā Pjērs joprojām stāvēja nekustīgs, rokas sānos iespiedis, ar niknumu acīs. Pablo nolieca galvu. Vēl brīdi valdīja klusums. Pablo ne uz ko neskatījās, bet viņa skatiens aptvēra visu šo istabu. Pjēram aiz muguras bija plaši atvērts logs, pa kuru varēja redzēt vīna dārzus un tīrumus. Debesu četrstūrī parādījās cīrulis, lidoja aizvien augstāk un augstāk un nozuda.

— Tad nu mums vairs nav par ko runāt, — Pjērs teica, — man tā šķiet, vai ne?

Pablo papurināja galvu, bet nekustējās. Pjērs piegāja pie gultas, paņēma svārkus un uzvilka mugurā. Tad, iedams uz durvīm, sacīja:

— Labs ir, laidiet mani ārā, man vairs nav laika.

Pablo pagāja nost un atvēra durvis. Puisis izgāja pa

tām un pirmais kāpa lejā. Pablo viņam sekoja, bet, kad viņš nonāca virtuvē, Pjērs jau gāja ārā pa durvīm.

Saimniece stāvēja pie galda un sēja sieru. Ieraudzījusi Pablo ejam cauri virtuvei, viņa apstājās, viņas zods notrīsēja, it kā viņa gribētu runāt, bet Pablo novērsās, un viņa neteica neko.

Piegājis pie sliekšņa, viņš redzēja, ka Pjērs mājas priekšā pumpē velosipēda riepas. Viņš izgāja ārā. No malkas šķūnīša nāca Žanete ar sausu vīnstīgu kurvi. Viņa skatījās uz Pablo un smaidīja. Arī Pablo pasmaidīja un gāja atpakaļ uz vīna dārzu.

Viņš devās kalna virzienā, neskatīdamies un galvu nepaceldams.

Saule svelmēja, bet Pablo to nejuta. Viņa plecus spieda cits smagums.

Vairākas reizes viņš pavērsa uz augšu plaukstas un

skatījās uz tām.

Pāri viņa plaukstām, pāri ceļa žilbinošajiem putekļiem, pāri visam, ko viņš pūlējās saskatīt, peldēja migla, kurā jaucās dzīvības un nāves ainas.

Saimnieka seja uz ātru roku sanaglotajā zārkā, Pjēra stūrgalvīgā un mazliet izsmējīgā seja, saimnieces vaibsti, kas nekad neko skaidri neizteica, un arī Marjana, kura reizēm bikli mēģināja nostāties priekšplānā. Un tad vēl viena un vēl viena, kas palika tālu aizmugurē nekustīga, netīra, smaidā un asarās sastingusi. Nožēlojama seja, no kuras Pablo skatiens bieži bija vairījies, kad starp degunu un virslūpu saulē nostiepās zaļš pavediens.

Šī seja neuzplijās. Tā palika dibenplānā, ļaudama citām cīnīties naidā vai nožēlā.

53

Atgriezies vīna dārzā, Pablo ķērās pie darba, nerunādams ne vārda. Vecais neko nejautāja. Pusdienlaikā viņi klusēdami ieturēja maltīti, sēdēdami blakus ēnā. Tad līdz. pat vakaram viņi turpināja darbu nenogurdināmi un ritmiski kā labas mašīnas.

Tikai trīs vai četras reizes, nonācis lauka augšgalā, Pablo pārlaida skatienu līkumotajam ceļam. Viņš nedomāja, neteica sev: «Tādā un tādā dienā es sasaiņošu savu mugursomu un došos tādā un tādā virzienā, lai darītu to vai to.» Nē, viņš neko nebija izlēmis. Tomēr viņš vairākas reizes lūkojās uz ceļu — uz ceļu, ko viņš bija mērojis vienīgi ar skatienu. Ceļu, pa kuru bija redzējis aizejam karu.

Tālāk, ielejas dziļumā, kāpa vakara migla, kurā pirms norietēšanas iegrima saule.

Kad viņi sasniedza fermu, nakts vēl nebija pienākusi, bet diena jau bija aizgājusi.

Viņi sēdēja viens otram līdzās, kājas pārkāruši pār ratu priekšgalu, un Melne tos vilka mazliet smagiem soļiem.

Šodien nebija noticis nekas īpašs — tikai aizritējusi darbdiena zem saules. Kādā brīdī pēcpusdienā Pablo bija redzējis, ka mājas priekšā apstājas melns automobilis. No tā izkāpa cilvēki. Pēc tam auto braukāja pa labākajiem ceļiem, vietām palēninādams gaitu. Klibiķis, protams, ari to redzēja, bet tāpat neteica ne vārda.

Tagad viņi brauca mājās un zināja, ka atradīs vakariņu galdu uzklātu.

Pagalmā iebraukuši, viņi izjūdza ķēvi. Vecais aizveda Melni, Pablo ielika sienu redelēs. Tad viņi gāja vakariņās.

Saimniece smēla zupu. 2anete tikko bija apsēdusies savā vietā.

— Kā tad ir? — pēc brīža jautāja saimniece.

— Viss kārtībā, — Pablo atbildēja. — Viss nokult i-vēts un uzirdināts. Rīt mēs to pašu izdarīsim Beršī nogāzē.

Viņa balss bija klusa un pilnīgi mierīga.

Saimniece iesmēla zupu un arī apsēdās. Viņa vairākas reizes ieklepojās. Izmaisījusi virumu, viņa ar karoti sasmalcināja maizi un dārzeņus. Piere viņai bija saraukta, acis piemiegtas.

Pablo juta, ka viņa vēlas runāt, un viņam gribējās sacīt: «Sāciet vien! Ko nu vairs gaidāt, ja jau tāpat viss skaidrs!» Bet nē, viņš nesacīja neko. Viņš jutās labi, mazliet gurdens kā līdzenums vakara miglā. Viņam bija laiks, daudz, daudz laika.

Viņa ieēda karoti zupas, tad nokrekšķējās un sacīja:

— Šodien pēcpusdienā... viņi bija atbraukuši.

Pablo paskatījās uz galda galu. Pjēram šķīvis nebija

uzlikts. Viņš to tikai nupat pamanīja. Saimniece paskaidroja:

— Viņš šovakar neēdīs te. Viņš vakariņos pie nākamās sievas vecākiem.

Klibiķis turpināja ēst. Arī Pablo ēda. Laiku pa laikam viņš pameta skatienu uz saimnieci. Viņa nenolaida no viņa acis, un likās — tās it kā teica: «Palīdzi jel, man jārunā!» Bet Pablo pat nepakustējās.

Beidzot — pēc ilgāka laika viņa saņēmās:

— Tas ir izdarīts... Viss ir izdarīts... Viņi te ieradīsies pirmajā novembrī.

Pablo pamāja ar galvu par zīmi, ka ir sapratis. Saimniece atsāka, apklusdama pēc katra teikuma:

— Viņi ir pieci... Tur ir divi dēli un meita.., Tātad viņiem noteikti neviens nebūs vajadzīgs.

Pablo vēlreiz pamāja, ka ir sapratis. Vecais pārstāja ēst.

— Man, — viņš sacīja, — tas neko lielu nenozīmē, es jau tagad varētu pa dienai strādāt pie katra ciemnieka. Un manos gados nemaz tik daudz nevajag, iai nopelnītu virumu un tabaku.

Pablo paraudzījās uz viņu. Vecais uz brīdi apklusa, tad, uz saimnieci neskatīdamies, sacīja:

— Bet Pablo tas jau ir nepatīkamāk.

Viņš košļāja ūsas. Pablo paraustīja plecus. Saimniece atkal ieklepojās. Abi vīri pagriezās uz viņas pusi.

— Man šķiet, ka to var nokārtot, — viņa sacīja. — Esmu par to domājusi...

Pablo pārtrauca viņu. Aizvien vēl mierīgs, bet jau mazliet cietākā balsī viņš teica:

— Nekas nav jānokārto. Es zinu, ko darīšu. Pirmajā novembrī būšu jau prom.

— Kāpēc? — viņa jautāja. — Var taču izdarīt citādi.

Viņš klusēja. Vecais bija atbalstījies ar elkoņiem pret

galdu un pievērtām acīm gaidīja.

— Jūs jau dzirdējāt, ko Klibiķis sacīja: laukos cilvēkam, kas spēj strādāt, nekad nekā netrūks.

— Tā jau ir, — Klibiķis sacīja, — bet vecam vīram, kāds esmu es, būt par dienas strādnieku nav nekas ļauns, turpretī tādam, kam vajadzības lielākas ...

Saimniece neļāva viņam turpināt. Drošākā balsī viņa atsāka:

— Vīram pašos spēka gados, kuram ir labs zirgs un kurš var strādāt smagu darbu tādā zemē kā šī, kur trūkst darbaroku un kur traktori nekad nebūs izmantojami, nav nekā kopīga ar dienas strādnieku.

Pablo uz brīdi pievēra acis un klausījās. Viņš klausījās nevis vārdos, bet gan tikai balss skaņā. Viņa runāja tāpat kā toreiz, kad viņi strīdējās par pirmo zemes gabalu pirkšanu. Pablo atvēra acis. Saimniece sēdēja, taisni izslējusies. Viņš pamanīja, ka viņa uzvilkusi glītu blūzi, acīmredzot gaidīdama ciemiņus un starpnieku.

— Ko tu tur runā par zirgu? — vecais jautāja.

LViņa izslējās vēl vairāk un, cieši raudzīdamās uz Pablo,

sacīja:

— Par divām lietām mēs esam vienojušies. Tie' cilvēki, kas pērk fermu, neņems Brill zemes un būdu... Viņi neņems ari Melni.

Melne! Visā šajā jezgā viņš par ķēvi nebija daudz domājis.

— Un kāpēc? — viņš pavaicāja.

Saimniece sastomījās, tad teica:

— Naudu, ko esam jums parādā, samaksāsim. Tas ir pilnīgi skaidrs, un par to vairs nav ko runāt. Bet piedevām jums atstās Brill un Melni.

Viņa atkal apklusa, tad mazliet lēnākā balsi turpināja:

— Es jau zinu, ka Melne nav vairs gluži jauna, un tomēr ar viņu vēl var strādāt, turklāt vienreiz viņa vēl var atnesties. Ja Brill būdu labi iekārto... un vēl otru ķēvei...

Pablo sāka smieties. Abi pārējie raudzījās viņā.

— Kāpēc tu tā smejies? — vecais jautāja.

Viņš neatbildēja un, pagriezies pret saimnieci, teica:

— Ja varētu dabūt otro ēdienu, es pēc tam ietu gulēt.

Viņa piecēlās, uzlika uz šķīvja pupiņas ar speķi, un

viņi turpināja ēst. Pēc laiciņa vecais jautāja:

— Bet ko tad tu īsti domā darīt?

Pablo paraustīja plecus un neko neatbildēja.

— Neko citu viņš nevar iesākt, —• saimniece sacīja. — Tas noteikti ir labāk nekā iet prom, nezinot, kas būs tālāk.

Strauji atgrūdis krēslu, Pablo pielēca kājās un iekliedzās:

— Es taču nelūdzu, lai jūs ar mani noņematies, vai ne? Es nelūdzu žēlastību! Varbūt es esmu zemu kritis, bet tik zemu vēl ne!

Krēsls apkrita. Žanete sāka raudāt. Viņš skatījās uz meiteni, dūres sažņaudzis. Mazā ne uz mirkli nebija novērsusi acis no viņa. Viņa raudāja kā vienmēr — atvērtu muti, gandrīz nekustīgu seju, pleci drebēja elsās.

— Apklusti, — māte sacīja, — apklusti!

Pablo pieliecās un pacēla krēslu. Dažus mirkjus viņš palika stāvam, turēdams rokas uz atzveltnes, un tad, raudzīdamies Žanetē, apsēdās.

— Neraudi, Žanete, — viņš teica, — neraudi, mana mazā!

Bet Žanete nevarēja norimties.

— Ej gulēt, — māte sacīja, — ej augšā savā istabā, tad tu nomierināsies.

Mazā piecēlās.

— Ej, — Pablo teica, — nekas nav noticis. Itin nekas.

Kad viņa bija aizgājusi, Pablo jautāja saimniecei:

— Un ko tad galu galā jūs domājat darīt ar mazo?

Žermēna nopūtās.

— Arī tas ir nokārtots, — viņa sacīja. — Viņu nevedīsim uz Būrās patversmi. Viņu pieņems Lonas klostera māsas. Tur kopšana būs labāka. Mēs gan tad būsim no viņas tālāk, bet vismaz tirgus dienās viņa varēs satikt šejieniešus, kas aizies viņu apciemot.

Pablo pacēla galvu. Žermēna raudzījās viņā. Viņas acis bija valgākas — un balss vairs nebija tik droša. Sieru viņi apēda klusēdami; vīrieši uztina smēķus, un, kad abi piecēlās no galda, saimniece jautāja:

— Ko tad jūs esat izlēmis?

Pablo izpūta dūmus, paskatījās uz veco, uz Zermēnu, uz tukšo Žanetes vietu pie galda, tad atkal uz Žermēnu un sacīja:

— Gan jau redzēs. Es vēl padomāšu. Gan redzēs.

Un viņš sekoja Klibiķim, kas gāja uz durvīm.

54

Darbs turpinājās. Katru aizvadītu dienu saule mazliet vairāk nobriedināja vīnogas. Drīz atkal būs klāt vīnogu novākšanas laiks, vajadzēja sagatavot pagrabu un turēt vīna dārzus tīrus.

Vasara ritēja, vadīdama cilvēku dzīvi, tāpat kā tā vadīja augu dzīvi.

Klibiķis, Pablo, Melne un reizēm arī Žanete turpināja darbu agrākajā ritmā, aizvien tikpat rūpīgi kopdami zemi. Saimniece tikai retumis viņiem piebiedrojās. Kad viņa nāca līdzi, tad īsti omulīgi nejutās ne viņa, ne pārējie.

Dienas kļuva īsākas, vakari vēsāki, pienāca laiks, kad pēc lopu apkopšanas Pablo un Klibiķis atkal sēdēja virtuvē un, pīpi smēķējot, gaidīja vakariņas. Signālu paprasti deva vecais. Pablo arī piebāza pīpi un aizsmēķēja.

Izslaukusi govi un kazas, saimniece atgriezās un sāka gatavot vakariņas. Vecais jau snauduļoja. Pablo skatījās uz viņu, skatījās uz Žaneti un saimnieci, Vienmēr no katla cēlās garaiņi, vienmēr — no pīpes dūmi, bet garaiņi palika garaiņi, un dūmi palika dūmi. Ne vieni, ne otri tālu neaizklīda; šeit, virtuvē, viss bija tāpat kā iepriekš jebkurā dienas stundā. Bija vakars, bija atpūtas pīpes stunda, bet kaut kā šajā telpā pietrūka. Kaut kas bija zudis, kaut kas tāds, ko pirms tam Pablo nekad nebija ievērojis, bet kura prombūtne visu pārvērta.

Pirmajā vakarā viņš palika sēžam, līdz azaids bija gatavs. Nākamajā, izsmēķējis pīpi, viņš izgāja pagalmā. Trešajā vakarā, apkopis lopus, viņš sacīja saimniecei:

— Pasauciet mani, kad vakariņas būs galdā.

Viņa piekrizdama pamāja ar galvu, un Pablo aizgāja. Viņš apgāja apkārt mājai. Tās otrā pusē nojumē stāvēja skrūvsols un bluķis, uz kura mēdza asināt mietus. Daudzie cirvja cirtieni no vienas vietas bija izrobojuši tā virsu. Pablo apsēdās uz bluķa un atspieda muguru pret dēļu sienu. Gandrīz kā labā atpūtas krēslā. Koks vēl glabāja saulainās pēcpusdienas siltumu, un Pablo juta to ieplūstam sevī. Viņš piebāza un aizdedzināja pīpi.

Priekšā pletās līdzenums un kalna nogāze, kur nakts cīnījās ar aizejošās dienas silto blāzmu. Arī klusums bija klāt. Klusums, ko radīja tūkstošiem vakara trokšņu. Vietumis debesīs iemirdzējās zvaigznes; citas guntiņas iedegās ielejā — pa vienai vai grupās. Vēl citas mirkšķinādamas pārvietojās.

Tā pagāja dažs labs vakars no darba beigām līdz brīdim, kad saimniece iznāca uz sliekšņa un sauca:

— Vakariņās!

Pablo joprojām neko nebija sacījis par Brilī, un neviens par to vairs netika runājis. īstenībā viņš par to pat nedomāja. Viņš dzīvoja un gaidīja pēdējo dienu. Viņš gaidīja bez steigas un gandrīz bez bailēm.

Tikai tad, kad viņš palika pavisam viens, viņš vakarā vērās tumsā. Tur lejā nebija nekā cita kā vien kalna blāķis, mazliet tumšāks par debesīm. Bet, kad viņš tā vērās vienā punktā, acis nenolaizdams, viņš beidzot saskatīja kaut ko līdzīgu trīsstūrainai plaisai. Reizēm likās, ka tas ir debesu stūris, kuru kāds mēģinājis ietriekt kalnā un sašķelt kā lielu pagali. Citiem vakariem viņam šķita, ka tā ir zemē iedurtas bultas smaile. Un šī bulta it kā teica: «Raugi! Šeit! Redzi, te ir zeme, ko sauc par Brilī! Zeme, ko neviens vairs negrib, jo tā nav piemērota mūsu laikiem. Tā ir pārāk tālu. Tagad vairs nevar atrast nevienu cilvēku, kas gribētu to kopt. Turklāt netrūkst jau labas zemes.»

Un ik vakaru bija kāds bridis, kad Pablo saspringti klusēja, ļaudams runāt šim debesu trīsstūrim, kas rādīja kādu punktu uz zemes. Un ik vakaru šis debesu trīsstūris pateica ko jaunu.

Tomēr izdomāts tur nebija nekas. Debesu trīsstūris lielākoties stāstīja Pablo labi zināmas lietas, kuras viņš bija tikai piemirsis. Runāja par zemi, runāja ari par cilvēkiem. Par cilvēkiem, kurus varēja redzēt no tālienes, kā Pablo bija tos redzējis ejam pa līdzenuma ceļiem ar kara un nāves kravu plecos.

Un, kad Pablo domas atgriezās pie ceļa, kad tās bija gatavas pievienoties aizgājušajiem, pienāca mirklis, kad tumsa kļuva vēl melnāka, kad ceļš aizveda naktī. Tad Pablo pagrieza galvu — un viņa skatiens tūlīt apstājās pie mazā, it kā kalnā iedurtā debesu trīsstūra.

Tikai divas vai trīs reizes Pablo domās redzēja Spāniju. Bet ik reizi viņš tur no jauna ieraudzīja karu un nāvi. Tad viņš metās bēgt. To viņš darīja nekaunēdamies un bez nožēlas. Viņš neaiznesa sev līdzi neko, vienīgi Marjanas tēlu.

Atdzīvojās arī citas atmiņas — mežš, kur ik koks bija kā nāves drauds. Tad Pablo juta, ka pietvīkst seja. Viņam vajadzēja pat noliekt galvu un raudzīties visapkārt naktī. Reizēm viņš vērsa skatienu uz augšu, pa kreisi, kur atradās Pjēra istabas logs. Bet Pjēra tur nebija. Pjērs gandrīz nekad nebija mājās. Tomēr no šī loga krita daži vārdi, smagi kā granīta bluķi: «Kamēr citi riskēja ar savu ādu ...»

Pablo nopūtās. Viņš nopurinājās kā suns, kas grib nokratīt pie sāniem pielipušus dubļus. Un tad nāca vesels pūlis tēlu, vesels murdošs vārdu spiets: Marjana. Cilvēks ar sasietām kājām un asiņainu seju, kas gulēja silē. Vēlreiz Spānija, bet tāda, kurā atkal vajadzēja cīnīties. Ceļš, kas veda uz ziemeļiem — pie cilvēkiem, kuri pašlaik mirst vai nogalina.

Viņš sajuta to visu, pat aukstu, no sviedriem glumu šauteni rokās. Bija vēl citi vārdi, ko atnesa vēss nakts vējš. Vārdi ar dīvainu skaņu. Reizēm tie bija kā runas-koris, balsis, kas nāca no tālienes vai skanēja tepat blakus. Bet aizvien šiem vārdiem bija pārmetuma skaņa, kas lika domāt par karu, par brīvību, pienākumu un vīrišķību.

Pablo papurināja galvu. Viņš raudzījās uz līdzenumu, uz miglā tīto pakalnu. Reizēm rādijā* cita aina —* āķis, pie kura kādreiz bija pakāries kalps.

Tad viņš cēlās augšā. Viņš strauji sojoja pāri pjavai līdz pat dzīvžogam. Tad atgriezās un gāja atkal. Tā viņš staigāja ilgi, cieši sakodis zobos pīpes kātu un sažņaudzis dūres tik stipri, ka nagi iegriezās delnās.

Taču galu galā viņš ik reizi apstājās, skatienu pievērsis debesu trīsstūrim.

Tad viņš atkal apsēdās uz vecā bluķa un aizvēra acis.

Pamazām asinis pulsēja mierīgāk. Visapkārt zeme laidās miegā. Tālu, ļoti tālu ziemeļos — vēl tālāk par otru zemes malu — cilvēki turpināja karot.

Bet te bija mierlaika nakts, kas ietina kalnu un līdzenumu, kur cilvēki beidza gatavoties vīnogu novākšanai.

Epilogs

Pēdējā novembra svētdienā Pablo piecēlās mazliet pirms rītausmas. Viņš apkopa ķēvi, paņēma no galda jau vakar sakārtoto somu un devās prom pa taku gar kori. Kopš mēneša šī bija pirmā reize, kad viņš atstāja Brili.

Kad viņš nonāca vietā, kur pakalns mazliet izliecās, debesis jau metās gaišas. Ausmas svīdums gulēja pār tālēm, bet ziemas gaisma plūda zem mākoņiem pāri kalnam. Pablo palēnināja gaitu. Ar rokas kustību viņš pabīdīja tālāk uz muguras piebāzto somu, kas kuļājās gir sāniem.

Soļus divdesmit pa kreisi atradās dzīvžogs, aiz kura aizslēpušies viņš un saimniece bija paslepus raudzījušies uz ciemu tajā vakarā, kad tālu līdzenumā liesmoja lielais ugunsgrēks un, zvaigznes dzēsdams, debesīs ducināja pērkons.

Pablo apstājās, pagrozīja plecus, tad gar mazā mežiņa malu sāka iet straujāk.

Acumirklī debesis iekrāsojās gaišākā blāzmā, kas ieķērās vīnogulājos un kalna vecainēs. Tālāk lejā, virs nakts ieskautā ciema, jau vijās dūmu grīstes. Neapstādamies Pablo vairākas reizes atskatījās uz ciemu. Sākumā viņam bija bailes, bet nē — krūtīs tikai kaut kas gandrīz nemanāmi iesmeldzās.

Viņš gāja tālāk, visu laiku pa korēm, un drīz vien ciems palika aiz muguras.

Pa ceļu, traukdamies pāri dzīvžogiem, reizēm pūzdams no sāniem, reizēm tieši pretī, vējš dzenāja rūsganas lapas.

Tā Pablo soļoja divas krietnas stundas, līdz sasniedza pilsētu. Pie pirmajām mājām viņš apjautājās pēc ceļa. Tas bija vienkārši atrodams: žogs, vēl viens, tad pirmā iela pa kreisi.

Piegājis pie mājas fasādes ar aizvērtiem un aizrežģo-tiem logiem, viņš ilgi stāvēja un nespēja saņemties, lai piezvanītu. Beidzot viņš parāva spoži nospodrināto zvana rokturi. Laiks ritēja. Durvis atvērās, viņš iegāja iekšā. Tūlīt aiz viņa durvis aizvērās, un viņš atradās viens pats šaurā, ļoti augstā telpā, kuru vāji apgaismoja maza spuldzīte, kas karājās pie nomelnējušiem griestiem.

Pablo juta sirdi sažņaudzamies.

Aiz starpsienas skanēja klusināti soļi. Atvērās lodziņš, un krēslā aiz koka režģiem Pablo pamanīja kādu seju. Daļa starpsienas pagriezās, un viņa priekšā pavērās niša. Pablo paspēra soli uz priekšu.

— Uzrakstiet uz tāfeles tās personas vārdu, pie kuras jūs esat ieradies, un arī savu vārdu.

Ēna jau attālinājās no režģa, noklaudzēja durvis. Pablo palūkojās nišā. Tur uz dēļa bija nolikta šīfera tāfele un auklā piesiets zīmulis. Viņš piegāja klāt, uzrakstīja divus vārdus un atkāpās. Niša izzuda.

Vairākas minūtes pagāja dziļā klusumā, kas nāca no pelēkajām sienām un īsti nekad nebija atkāpies; klusums, šķiet, mita te kopš laika gala.

Beidzot labajā pusē atvērās kādas durvis — un Pablo iegāja mazliet lielākā telpā. Arī tur bija krēslains un auksts, bet tur atradās galds, sols un krēsli, un vecajam, spīdīgajam kokam, par spīti visam, piemita kaut kas dzīvīgs. Pablo apsēdās, turēdams somu klēpī, un atkal sāka gaidīt klusumā, kas ietina viņu kā miglā.

Pēc ilga laika atkal atskanēja tuvojošos soļu troksnis un zemo durvju slēdzenē pagriezās atslēga. Pablo piecēlās. Durvis atvērās, un ienāca Žanete.

Tiklīdz durvis bija aizvērušās, viņa spēra soli, tad vēl vienu un atkal apstājās. Viņas seja pauda samulsumu. Meitene mirkšķināja acis, viņas mute viegli sašķiebās, lūpas drebēja; viņa paliecās uz priekšu, tad pacēla rokas un pasmaidīja.

Pablo piegāja viņai klāt. Viņš pacēla meiteni uz rokām, piekļāva sev klāt un divreiz noskūpstīja uz katra vaiga.

Pēc tam viņš pagāja sānis un novērsās, lai noslaucītu piedurknē asaras. Paņēmis Žaneti aiz rokas, viņš pieveda meiteni pie galda.

— Nāc apsēdies, — viņš sacīja, — nāc apsēdies!

Žanete apsēdās viņam pretī. Viņa ierūcās vēl trīs reizes, un viņas seja joprojām smaidīja. Pablo uzcēla somu uz galda, un, kad viņš to atvēra, mazā ar skatienu sekoja katrai viņa kustībai.

Viņš ņēma ārā ābolus, riekstus, divas turzas konfekšu un paciņu vafeju.

— Te, — viņš sacīja, — ir kūkas un konfektes, tās man no maiznīcas atnesa Klibiķis. Vai pazīsti Klibiķi? Vai tu viņu atceries?

Viņa ierūcās un pamāja ar galvu. Pablo iesmējās.

— Jā, un zini — Klibiķis lūdza tev daudz ko pastāstīt. Viņš labprāt nāktu tevi apciemot, bet viņš ir vecs. Tas ir tik tālu... Pārējie arī bija solījušies tevi apraudzīt, bet tirgus dienās apmeklējumi nav atjauti, tad speciāli būtu jānāk svētdienā... Viņiem nav laika ... Tu jau zini, kā tas ir, kad jākopj lopi un zeme, un viss pārējais...

Žanete aizvien vēl smaidīja. Pablo izvilka no somas mazu papīra maisiņu. Viņš to atvēra un izņēma pa pusei sakaltušu vīnogu ķekaru.

— Redzi, — viņš sacīja, — es noplūcu vīnogu ķekaru. Tās ir ogas no Brilī. Tur viss aizaudzis ar nezālēm, bet dažas tomēr ienākušās. Pagaršo, tās ir saldas kā ievārījums.

Pablo brīdi apklusa. Dienām ilgi viņš nebija tik daudz runājis. Viņš iztina konfekti no papīra un sniedza Žanetei. Meitene sāka to sūkāt, un Pablo likās, ka viņa patiešām ir laimīga. Viņš brītiņu neteica nekā, bet, tā kā ap viņiem atkal sakļāvās klusums, padarīdams aukstu visu telpu, viņš atsāka:

— Zini, tie jaunie tur ir jau vairāk nekā mēnesi. Viņi ieradās tūlīt, tiklīdz tu biji aizbraukusi.

Viņš sarauca uzacis, skatījās uz Žaneti, kas grauza konfekti, un turpināja mazliet klusāk, it kā stāstītu pats sev:

— Mēs ar Melni aizgājām tieši iepriekšējā vakarā. Es paņēmu ratus, vecu kultivatoru un labu arklu ... Sienu un visādus savus krāmus biju aizvedis jau agrāk.

Žanete pielika roku pie vīnogu maisiņa. Pablo iedeva viņai ķekaru, ko viņa tūlīt sāka ēst. Meitene košļāja tāpat kā vienmēr, plati atplezdama muti; tomēr Pablo nenovērsās.

— Zini, līdz pat šim laikam man bija ko norauties, būvējot stalli Melnei un pašam mazliet iekārtojoties. Bet man liekas, ka nākamgad, ja visu labi apdomā, es vecos vīnogulājus savedīšu kārtībā.

Viņš iesmējās un piebilda:

— Es tev atnesīšu ogas. Un pa vīnogu novākšanas laiku varbūt varēšu tevi paņemt pie sevis.

Brīdi viņš iegrima domās. Viņš redzēja savu būdu. Viņš domāja par sagādāto malku un par sienu Melnei. Tagad decembris varēja nākt ar vēju pāri līdzenumam un vest sev līdzi ziemu; tur augšā viss bija sagatavots.

— Un vēl, — viņš atsāka, — mums ar Melni pietiek darba cirsmās trīsreiz vairāk, nekā līdz pavasarim iespējams izdarīt. Visi lūdz mūs palīgā. Kaut gan es ciemā neesmu pat rādījies, kopš dzīvoju Brilī. Bet ik reizi, kad Klibiķis atnāk man palīgā, viņš man stāsta par kādu fermeri, kuram vajadzīgs kārtīgs strādnieks un zirgs.

Žanete ogas bija apēdusi. Pablo joprojām viņu vēroja un priecājās, ka viņa ir tik tīra. Pablo vēl palūkojās meitenē, tad, ne vārda neteikdams, iebāza roku somā, izvilka no tās žuburainu vīnogulāja stublāju un nolika to uz galda. Žanete mazliet pieliecās. Viņas seja piepeši kjuva nopietna. Viņa cieši raudzījās žuburaini. Roka lēnām — kā bikls zvērēns — slīdēja pa galda virsu.

Vispirms viņa pieskārās pie vīnogulāja ar pirkstu galiem. Tad satvēra to, pacēla un sāka pētīt, grozīdama uz visām pusēm. Pēc krietna laika viņa to nolika atpakaļ uz galda. Sejā bija atplaucis sniaids. Viņa paskatījās uz Pablo. Šķita, ka Pablo meklē vārdus. Viņa lūpas vairākkārt sakustējās, tad viņš gandrīz čukstus teica:

— Melne ... Melne ...

Žanete ierūcās. Viņas roka mazliet drebēja — un sejā pilnīgi izzuda sasprindzinājums. Tad viņa atkal paņēma vīnogulāju un slidināja to pa galdu.

— Melne, — Pablo atkārtoja, — redzi nu, tā ir Melne ... Tā patiešām ir Melne.

Un, kamēr mazā stumdīja vīnogulāju apkārt galdam, Pablo runāja skaļāk. Viņš izlikās, ka patiešām runā ar Melni. Un ik reizi, kad viņš uzsauca «Nū!», vīnogulājs sāka kustēties ātrāk. Un katru reizi, kad viņš teica «Tprrū!», tas apstājās.

Tā viņi rotaļājās labu laiku.

Pēc tam Pablo izņēma no somas citus vīnogulāju stublājus.

Bija tādi, ko Žanete, ilgi pētījusi, atstūma. Bet bija ari tādi, kurus viņa nolika blakus Melnei. Tur bija govis, vistas, pīles un pat gailis.

— Es tev sameklēšu vēl citus, — Pablo sacīja. — Mani lūdza uzplēst divus vecus vīna dārzus. No tā sanāks liela kaudze kurināmā. Es tev sameklēšu vēl.

Bet Žanete jau likās nogurusi. Viņas seja vairs neko neizteica. Vēl ilgi Pablo tajā raudzījās kluss un nekustīgs.

Beidzot, salicis atpakaļ somā vīnogulāju stublājus, ko Žanete nebija gribējusi ņemt, viņš piecēlās. Arī mazā piecēlās. Viņai mugurā bija pelēka kleita un liels, zils priekšauts. Pablo sacīja:

— To visu saliksim tavā priekšautā.

Žanete saņēma divus priekšauta stūrus tieši tā, kā bija darījusi, pļavā vākdama savvaļas salātus. Pablo tajā salika augļus, konfektes, kūkas un veco vīnogulāju stublājus.

— Uz redzēšanos, — viņš teica.

Žanetes seja mazliet saviebās. Pablo paspēra soli, pārliecās pāri priekšautā saliktajām mantām, pievilka Žaneti sev klāt un noskūpstīja.

— Ej, — viņš sacīja, — ej! Es atnākšu katru svētdienu. Es tev apsolu — katru svētdienu.

Mazā stāvēja kā sastingusi. Ar vienu roku viņa turēja priekšautu, otra nokarājās gar sāniem. Tā viņa atkal izskatījās pēc mazās meitenes, kuru Pablo bija ieraudzījis tajā vakarā, kad ieradās ciemā. Tikai viņa bija tīra. Bet augusi viņa nebija nemaz, krūtis joprojām bija pilnīgi plakanas un seja tāda kā divpadsmit gadus vecam bērnam.

Pablo pacēla roku un lēnām pamāja, klusām atkārtodams:

— Ej ... Es atnākšu atkal...

Žanete pagriezās un gāja prom savā parastajā gaitā, kājas iepletusi un plecos šūpodamās.

Durvis aiz viņas aizcirtās. Pablo paskatījās apkārt. Viņš bija viens. Taču durvis, pa kurām viņš bija ienācis, atkal atvērās. Viņš izgāja otrā telpā, uzmanīgi likdams soļus klusumā, kas jau atkal saslēdzās ap viņu un kas viņu nospieda vēl smagāk.

Brīdi viņš pagaidīja pie otrām durvīm, aiz kurām bija vējš un pelēka iela.

Izgājis ārā, viņš ilgu laiku stāvēja, dziļi elpodams.

Tagad mākoņi skrēja tieši gar jumtiem. Vējš drāzās pa ielu, nesdams retas auksta lietus lāses.

Pablo vēlreiz palūkojās uz nedzīvo mājas fasādi un nomurmināja:

— Katru svētdienu.

Tad viņš smagiem soļiem gāja prom gar māju sienām. Ticis ārā no pilsētas robežām, viņš apstājās pie pirmā krūma un, sameklējis kaut cik taisnu zaru, nogrieza sev nūju.

Vējš bija kļuvis lēnāks. Lietus lija stiprāk, pielipinādams kritušās lapas pie ceļa.

Mazliet salīcis, galvu plecos ierāvis, Pablo devās ceļā.

Uona, 1958. g.—1959. g. 30. jūnijs

Par Bernaru Klavelu un viņa daiļradi

Bernārs Klāv els, viens no pašlaik populārākajiem franča prozaiķiem, dzimis 1923. gadā Lonlesonjē, mazā pilsētiņā Francijas austrumos. Bērnība Klavelam beidzās agri — Jau trīspadsmit gadu vecumā viņu nodeva mācībā plē konditora, dažus gadus vēlāk viņš kļuva par šokolādes fabrikas strādnieku. Jaunietis gribēja mācīties un kļūt par gleznotāju, bet sākās karš, un viņu iesauca armijā. Kad daļu Francijas okupēja nacisti, viņš dezertēja, kļuva par makiju.

Pēc kara Bernārs Klāv els kādu laiku strādāja par sīku ierēdni apdrošināšanas sabiedrībā, tad kļuva par žurnālistu. Taču tas bija tikai maizes darbs. Klavels ilgus gadus meklēja savu ceļu Jaunradē. Viņš nodarbojās ar glezniecību un tēlniecību, gribēdams piepildīt zēna gadu sapni, bet visvairāk viņu saistīja literārā daiļrade. Taču arī tajā panākumi nebija viegli gūstami: vairākus savus pirmos romānus viņš sadedzināja, jo nebija ar tiem apmierināts. Par šo ilgo savas dzīves posmu viņš raksta «Kā šodien redzu Vernezonu, Ronas krastus, kas tolaik vēl bija mežonīgi, verandu, kur rakstīju «Nakts strādnieku», norobežojis sev stūrīti, lai patvertos no aufc-stūma... Redzu mūsu bērnus, vēl pavisam mazus, kurus nevarējām ne palutināt, ne izvest saulītē, jo bijām nabagi. Redzu sievu pārrakstām manus manuskriptus ar vecvecu rakstāmmašīnu,' ko mums aizdeva mans draugs Vašons, ciema galdnieks, kurš joprojām ticēja manam talantam. Viņš nezaudēja ticību gadiem ilgi un visu šo laiku deva man bez maksas kokus skulptūrām, dēļus maniem smērējumiem un rāmjus audekliem. Draudzībai vienmēr ir bijusi liela nozīme manā dzīvē.»

Ceļš uz atzinību Klavelam bija grūts ne tikai tāpēc, ka viņš pats sev izvirzīja augstas prasības, bet ari tāpēc,

ka viņa daiļrade neiekļāvās piecdesmito un sešdesmito gadu irariču literatūras raksturīgajos strāvojumos. Viņa teikumi nekad nav zaudējuši skaidru uzbūvi, viņa varoņi vienmēr ir dzīvojuši reālā pasaulē, viņa idejas sasaukušās ar problēmām, kas nodarbina cilvēkus visā pasaulē. Tajos gados, kad proza bija pārāk sakonstruēta, sadomāta, ārkārtīgi grūti uztverama, kad rakstnieki, šķietami paplašinādami literatūras robežas, bieži vien it kā aizgāja no lasītājiem, kļuva tiem nesaprotami, dziļi dzīvē sakņotie Klavela darbi runāja par to, kas ikvienam mūsu dienās ir vissvarīgākais, — par karu un mieru, par darbu, dabu un zemi, par cilvēku vienotību, par humānismu. Cik tāla šī tematika bija toreizējiem avangardistiem, liecina dzejnieka un kritiķa Alēna Boskē spriedums par Klavelu: «Esmu gatavs piekrist, ka viņš ir godīgs cilvēks un ka pārdzīvotās ciešanas viņu padarījušas iejūtīgu, tiešu un augstsirdīgu, turklāt viņš pārzina vielu, par kuru raksta. Taču šādi jautājumi mani neinteresē. Ne patiesīgums, ne saviļņotība, pēc manām domām, mākslā nav reālas garantijas. Vai tad pietiek liet asaras vai mīlēt savu māti, lai kļūtu par radītāju? Bis rakstnieks visai prasmīgi noslīd līdz visbanālākajai rakstīšanas manierei ... Bernārs Klavels raksta piesātināti, neestētiski, reljefi: koka tupeles, kapļi un veseri... Pārlieku plašā publika, kura pretojas jebkurai garīgai piepūlei, tādā veidā tiek attaisnota savā tieksmē pēc idiotiskiem, publiskiem apkampieniem. Cik vien ilgi spēšu, cīnīšos pret... tādu bīstamu literatūras demokratizāciju.»

Atbildot uz tādiem uzbrukumiem, Klavels formulēja savu rakstnieka kredo: «Jūsu tik nonicinātajās būdās, vienkāršā vidē starp strādniekiem un zemniekiem, kam jūs pārmetat izglītības trūkumu, kura dēļ viņi nespēj interesēties par jūsu gudrajiem meklējumiem, tieši starp šiem ļaudīm es atrodu Cilvēku. To, kurš zina, kas ir dzīve, grūtības, darba sviedri un asinis, ar dienišķo maizi saistītas jūtas, par kurām jūs tik nikni spļaudāties... Romāna koncepcija man ir pavisam skaidra: ja visvienkāršākais lasītājs būtu pie manis atnācis un sacītu, ka nav sapratis kādu no manām grāmatām, es justos ļoti apbēdināts.»

Pienāca laiks, kad Klavels, palikdams uzticīgs savai romāna koncepcijai, iemantoja popularitāti un pat oficiālu atzinību: 1968. gadā viņam piešķīra Parīzes lielo prēmiju par daiļradi kopumā un Gonkūru prēmiju par

«Ziemas augļiem» («Les fruits de l'hiver») — tetraloģiļas «Lielā pacietība» pēdējo romānu.

Tolaik Klavels vairs nebija gluži nepazīstams rakst-nieks. Pirmo atzinību viņš guva 1959. gadā, kad izdeva «Spānieti», kas pagaidām ir vienīgais latviešu valodā tulkotais Klavela romāns. Daudz vēlāk — 1968. gadā — Francijas televīzija pēc tā uzņēma filmu, kas rakstnieku padarīja īsti populāru.

«Spānietī» Klavels izmantojis to, ko pats piedzīvojis kara laikā. Tas ir romāns ar vienu centrālo tēlu — spānieti Pablo, kurš savā dzimtenē cīnījies pret Franko un pēc republikāņu sakāves nonācis Francijā. Viņa skati-jumā un vērtējumā doti visi grāmatā attēlotie notikumi, Francijas vīnkopju ciema ļaudis un daba.

Galvenā ass, ap kuru centrējas visi romāna notikumi, ir karš, kaut gan grāmatā nav nevienas kauju ainas, kaut gan karš it kā paiet garām ciemam, kur Pablo dzīvo. Taču tas uzspiedis zīmogu visai spānieša rīcībai, viņa domām un jūtām. Viņam karš jau ir aiz muguras, vienīgais viņam saprotamais karš — brīvības aizstāvēšana savā dzimtenē. Un viņa bojā gājušās sievas Marjanas tēls kļūst par visu kara ciešanu simbolu.

Romāna pirmajās lappusēs Pablo ir cilvēks, bez dzimtenes un bez nākotnes, viņa vienīgā vēlēšanās ir tikt brīvam, iet prom, nezinot pat, uz kurieni. Visu — mīlestību uz zemi un dabu, dzīves jēgas apziņu un mērķi — Pablo, kādreizējais ierēdnis un karavīrs, iegūst zemkopji darbā, kuram romānā ir tīri pārvarīgs spēks. Atklādams tā dziļāko, svēto jēgu, Klavels pauž arī savu cieņu pret zemes kopēju, pret viņa vienkāršajām rūpēm, kurās tomēr atklājas cilvēka esības dziļākā jēga.

Sākumā darbs Pablo nomāc kā drausmīgs grūtums, kā gandrīz nepanesama nasta, taču darba vienkāršais, skaidrais un nepārprotamais nozīmīgums palīdz atrast sevi spēku. Un tā soli pa solim, līdz iemantota vislielākā vērtība — mīlestība uz zemi, no kuras izaug dzimtenes izjūta.

Taču arī darbā rastā stabilitāte ir tikai šķietama, Jo visapkārt plosās karš, kas mierīgā darba dienām un to dāvātajam priekam piešķir īpašu smeldzi un skaudrumu. Klavels liek lasītājam izjust karu kā drausmīgu postu un nelaimi, kas piemeklē gan uzvarētos, gan uzvarētājus. Pablo apziņā karš saistās ar ciešanām, drupām un nāvi. un kara ceļos nāve uzglūn ikvienam — neatkarīgi no

tā, kurā puse frontes Uni lai viņi atrodas. Pablo ienaids pret karu sakņojas arī saasinātā cilvēka dzīvības vērti-bas apziņā. Viņam, piemēram, tīri instinktīvi gribētos pasargāt no vardarbības pat makiju sagūstītu nodevēju, kaut gan viņam ir pilnīgi skaidrs, kurā pusē ir taisnība.

Pabio ir pilsētnieks, kuram zemes darbs un daba atklā-fas gluži kā no Jauna. Tāpēc gan dabas skatījumā, gan darba norišu aprakstos vienmēr ir Jūtama brīnuma klātbūtne, neparasts svaigums. Daba romānā ir ārkārtīgi aktīva, gandrīz kā dzīva būtne. Atcerēsimies kaut vai bēgšanu uz Brilī, dienas stingo svelmi, negaisa nakti, čūskas pļaviņā pie strauta: Pablo un saimnieces baiļpilnās gaidas sakūst gan ar dabas sastingumu, gan ar tās trakošanu.

Lasot Klavela darbus, it īpaši «Spānieti» un Jau pieminēto tetraloģiju «Lielā pacietība», ikvienu notikumu it kā ieraugām savām acīm. Autora tēlojums ir ārkārtīgi pamatīgs, taču tas nenogurdina — tēlu bagātīgais detalizējums palīdz mums Justies kā notikumu līdzdalībniekiem. Ne velti Jaunībā Klavels ir nodarbojies ar glezniecību: rakstniekam sevišķi svarīgs ir vizuālais tēls, ar kuru viņš rīkojas meistarīgi. Tikai gleznotāja ievingrinātā acs un īpatnējā pasaules uztvere spēj saskatīt ainavās un lietās tādu kolorīta bagātību, tā atrast detaļu, kas liek spilgti iztēloties kopumu.

«Spānietī», tāpat kā citos Klavela darbos, Jūtama arī kino ietekme. Reizēm darbības tēlojums aizzib kā filmas kadri, it īpaši tad, kad Pablo domā par Marjanu vai arī kad līdztekus risinās reālas un Pablo atmiņu vai iztēles radītas ainas.

Vēlāk, jau pēc romāna iznākšanas, Klavels sastop Pablo prototipu — savu kādreizējo draugu Spānieti, un šis cilvēks, kura dzīvesstāsts ir daudz briesmīgāks par traģiskajiem romānā risinātajiem notikumiem, pastāsta rakstniekam par savu atgriešanos Francijas ciemā, kur viņš tik grūti un ar tādu prieku strādājis, kur viņa izveidotās lielās saimniecības īpašnieki ir piesavinājušies pat to mazumiņu, kas viņam par visām pūlēm sākumā tika atmests. Viņš nav spējis palikt Spānijā, nav spējis atsacīties no prieka kaut ieraudzīt savu iemantoto un atkal zaudēto dzimteni:

«— Šī vēlēšanās bija stiprāka par mani, — viņš teica drebošā balsī, — man gluži vienkārši vajadzēja to vietu vēlreiz redzēt. Vai tu saproti? Tev jāsaproti

Un viņš pateica vārdus, kas man dziji iespiedās atmiņā:

— Мала dzimtene nav ne Spānija, ne Francija, ne Katalonija. Mana dzimtene ir mazs zemes gabaliņš Jūrā, kur tik daudz esmu strādājis. Šo zemi esmu kopis. Šai ciemā esmu sapratis, kas ir īsta dzīve.»

Taču par Spānieša apciemojumu priecājušies tikai trīs: meitene, kas tā arī palikusi plānprātīga, vecais, aklais suns un ķēve, kura, Spānieša balsi izdzirdusi, stallī iezviedzās. Pārējie domājuši, ka tiiņš ieradies pieprasīt atpakaļ to, kas viņam īstenībā pieder, un drebējuši bailēs. Viņi droši vien atviegloti uzelpoja tikai tad, kad ieraudzīja nelūgto ciemiņu pagriežam muguru.

«Tava grāmata ir beigusies, bet mana turpinās,» Spānietis vēlāk rakstīja Klavelam, attēlodams aizvien Jaunas un Jaunas savas grūtās dzīves epizodes — trauku mazgātāja darbu restorānā, savu cīņu par eksistenci — un aizvien atgriezdamies pie zemes — ilgas pēc tās viņu neatstāja nekad.

Klavels ir ražīgs rakstnieks. Viņa daudzās grāmatas stāsta par vīrišķīgiem, vienkāršiem cilvēkiem, lielai daļai viela ņemta no paša piedzīvotā, bet viņš sarakstījis arī vēsturisku romānu ciklu (pats autors gan tos par vēsturiskiem neuzskata), kura varoņi ir vienkārši ļaudis. Tie liek paraudzīties uz sen zināmiem vēstures notikumiem no Jauna — tīri cilvēciska viedokļa un ļauj iejusties tālās pagātnes atmosfērā.

Visi Klavela darbi vēršas pie cilvēku labākajām jūtām, tie izraisa atbalsi, aicina visus labas gribas cilvēk kus solidarizēties, lai nosargātu mieru un cilvēcību.

Tulkotāja

*

Бернар Клавель ИСПАНЕЦ Рига «Лиесма» 1984 На латышском языке

Перевела е французского Скайдрите Яунарая Художник Индулис Звагузие

Bernārs Klavels SPĀNIETIS

Redaktore S. Tītmane Mākslinieciskais redaktors D. Brelkšs Tehniskā redaktore I. Ratniece Korektore A. Giptere

Nodota salikšanai 28.10.83, Parakstīta iespiešanai 11.03.84. Formāts 84X108,32 Avīžu papīrs. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 16,38 uzsk. iespiedi.; 16,69 uzsk.

.nov-: 18,11 izdevn. 1. Metiens

60 000 eks. Pasūt. № 1937-5. Cena 1 rbl. 90 кар. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv, 24. Izdevn.

i W/31739/D-963. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grā« matu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40.

1

Dzejisks narcises apzīmējums. (Tulk.)

2

Vārdu spēle: sans chaise (Iranc.) — bez krēsla, (Tulk.)

Content

Klavels Bernārs Spānietis

Pirmā daļa

Otra daļa

Trešā daļa

Ceturtā daļa

Piektā daļa

Epilogs

1