Tolstojs Ļevs

Gorkijs Maksims

Tolstojs Aleksejs

Stāsti par bērnību.

«Sprīdīša bibliotēkas» stāsti par bērnību.

Levs Tolstojs. Bērnība ; Maksims Gorkijs. Bērnība ; Aleksejs Tolstojs. Ņikitas bērnība

ĻEVS TOLSTOJS. BĒRNĪBA

I nodaļa. SKOLOTĀJS KĀRLIS IVANIČS

Tieši trešaja dienā pēc manas dzimšanas dienas, 18... gada 12. augustā, kad man palika desmit gadu un es saņemu tik brīnišķi gas dāvanas, pulksten septiņos no rīta mani uzmodināja Kārlis Iva-ničs, taisni virs manas galvas sizdams mušu ar plaukšķeni, kas bija pagatavota no cukurgalvas papīra un piestiprināta nūjiņas galā. Viņš to izdarīja tik neveikli, ka aizķēra mana eņģeļa svētbildīti, kas karājās ozolkoka gultas galvgalī, un nosistā muša uzkrita man tieši uz galvas. Es pabāzu degunu no segas apakšas, ar roku apt urēju svēt bildīti, kas vēl joprojām kustējās, nometu beigto mušu uz grīdas, un kaut ar miegainām, tomēr niknām acīm uzlūkoju Kārli Ivaniču. Bet viņš, ģerbies raibos vatētos rītasvarkos, kas bija apjozti ar tādas pašas drānas jostu, sarkanā adītābenītē*[1] ar bumbuli galā un mīkstos kazadas zabakos, joprojām staigaja gar sienām, tēmēja un plīkšķi nāja.

«Teiksim,» es prātoju, «esmu vel maziņš, bet kāpēc gan viņš mani traucē? Kāpēc viņš nesit mušas pie Volodjas gultas? Skat, cik tur to daudz! Nē, Volodja ir vecāks par mani, bet es esmu jaunāks par visiem: tāpēc viņš mani ari moka. Mūždien par to vien domā,» es čukstēju, «ka sagādāt man nepatikšanas. Viņš gluži labi redz, ka mani iztraucējis un sabiedējis, bet izliekas, it kā nemanītu . . . nejauks cilvēks! Rītasvārki, benīte, bumbulis — viss nejauks!»

Kamēr es tā domās īgni pukojos par Kārli lvaniču, viņš piegāja pie savas gultas, paskatījās pulkstenī, kas stikla pērlītēm izšūtā kur pītē karājās pie sienas virs gultas, pakāra plaukšķeni uz nagliņas un, ka varēja noģist, ļoti labā omā pagriezās pret mums.

Auf, Kinder, auf!. .. s’ist Zeit. Die Mutter ist schon im Saal!' viņš uzsauca laipnīga vāciskā balsi, tad pienāca pie manis, atsēdās gultas kājgali un izvilka no kabatas tabakas dozi. Es izlikos guļam. Kārlis Ivaničs vispirms iešņauca tabaku, noslaucīja degunu, uzsita knipi un tikai tad pievērsās man. Smaidīdams viņš saka kutināt man papēžus. — N un, nun, FaulenzerP — viņš sacīja.

Lai kā es baidījos no kutināšanas, tomēr nelēcu ārā no gultas un viņam neatbildēju, bet paslēpu galvu dziļāk zem spilvena, pikti spārdījos un visiem spēkiem pūlējos nesmieties.

«Cik viņš labs un ka mūs mīl, bet es tik slikti par viņu domāju!»

Man bija dusmas gan uz sevi, gan uz Kārli lvaniču, gribējās smieties un gribējās raudāt: biju satraukts.

Ach, lassen sie,[2] [3] [4] Kari Ivanič! — es iekliedzos ar asarām acīs, izbāzis galvu no spilvena apakšas.

Kārlis Ivaničs izbrīnījās, lika mierā manas kajapakšas un saka bažīgi apvaicāties: par ko es raudot? Vai esot ko sliktu nosapņojis? .. . Viņa labsirdīgā vāciskā seja, līdzjūtība, ar kādu viņš cen tās uzminēt manu asaru cēloni, lika tām plūst vel straujāk: man bija kauns, un es nesapratu, ka vēl nupat varēju nemīlēt Kārli lvaniču un uzskatīt viņa rītasvārkus, beniti un bumbuli par nejaukiem; gluži otrādi, tagad man tas viss likās ārkārtīgi mīļš un pat bumbulis šķita skaidrs viņa labsirdības pierādījums. Es teicu viņam, ka raudu tāpēc, ka redzēju sliktu sapni — it kā māmiņa butu nomirusi un viņu nestu apbedīt. To visu es izdomāju, jo patiesība neatcerējos vairs, ko tonakt biju sapņojis; bet, kad Kārlis Ivaničs, stāstījuma aizkustināts, sāka mani mierināt un drošināt, man likās, ka es patiešām esmu redzējis šo šausmīgo sapni, un asaras tagad sāka plūst aumaļām jau cita iemesla de|.

Kad Kārlis Ivaničs aizgaja un es, gultiņā sēdus piecelies, sāku vilkt savās mazajās kājās zeķes, asaras mazliet apsīka, bet drūmās domas par izdomāto sapni mani neatstāja. Ienāca auklis Nikolajs — mazs, tīrīgs cilvēciņš, arvien nopietns, kārtīgs, godbijīgs un liels Kārļa Ivaniča draugs. Viņš nesa mūsu drēbēs un apavus: Volodjam zābakus, bet man vēl arvien tas pašas neciešamas kurpes ar saitītēm. Viņa klātbūtnē man bulu kauns raudāt; turklāt rīta saulīte tik jauki spīdēja logos un Volodja, pie mazgājamā trauka stāvēdams un Marju Ivanovnu (māsas audzinātāju) mēdīdams, tik jautri un skaļi smējās, ka pat nopietnais Nikolajs — dvieli par plecu, ar ziepēm viena, bet ar mazgājamo bļodu otra rokā smaidīdams teica:

— Pietiks, Vladimir Petrovič, lūdzu, mazgājieties!

Es kļuvu pavisam jautrs.

Sind sie bald fertig?' atskanēja Kārļa Ivaniča balss no klases istabas.

Tagad viņa balss bija stingra un taja nemanīja vairs to labsirdības pieskaņu, kas mani aizkustināja līdz asaram. Klases istaba Kārlis Ivaničs kļuva pavisam cits cilvēks: viņš bija skolotājs. Es veikli apģērbos, nomazgājos un ar suku rokā, mitros matus vēl glauž dams, ierados pie viņa.

Ar grāmatu rokā, brillēm uz deguna Kārlis Ivaničs sēdēja savā parastajā vietā starp logu un durvīm. Pa kreisi no durvīm atradas divi plauktiņi: viens — mums,, bērniem, otrs — Kārlim Ivaničam pašam. Uz mūsu plauktiņa atradas visādas grāmatas mācību un citas: dažas bija novietotas stāvus, citas guļus. Vienīgi divi lieli Histoire des voyages^5 [6] sējumi sarkanos vākos cienīgi balstījās pret sienu; bet tad паса garas, biezas, lielas un mazas grāmatas, vāki bez grama tām un grāmatas bez vākiem; kad pirms brīvstundām mums pavēlēja sakārtot bibliotēku, ka Kārlis Ivaničs lepni devēja šo plauktiņu, mēs parasti tur visu juku jukām sabāzām. Kaut gan grāmatu kolck cija paša plauktā nebija tik plaša kā mūsēja, toties tā bija daudzpusīgāka. Es no tām atceros trīs: vācu brošūru par kāpostu dārzu mēslošanu — neiesietu, vienu septiņgadu kara* vestures sējumu pergamentā, kam viens stūris apdedzis, un hidrostatikas pilnu kursu. Lielāko tiesu sava laika Kārlis Ivaničs pavadīja lasot un bija pat sa maitājis redzi; tomēr viņš cita nekā nelasīja ka vien šīs grāmatas un avīzi «Severnaja pčela».

To priekšmetu skaitā, kuri atradās uz Karļa Ivaniča plauktiņa, bija viens, kālab es visvairāk viņu atceros. Tā bija koka staklītē iestiprināta kartona ripa, ko varēja grozīt, ar īpaša sprūda palīdzību. Uz ripas bija uzlīmēta bildīte — kadas cienmates un bārddziņa karikatūra. Kārlis Ivaničs ļoti labi prata līmēt un šo ripu pats bija izgudrojis un pagatavojis, lai aizsargātu vājās acis no pārak spilgtas gaismas.

Ka šodien redzu savā priekšā garu stāvu vatētos rltasvārkos un sarkanā benītē, no kuras apakšas spraucas reti, sirmi mati. Viņš sež pie galdiņa, uz kura stāv ripulis ar bārddzini, aizēnodams viņa seju; vienā roka viņš tur grāmatu, otra balstās uz krēsla sankoka; blakus viņam atrodas pulkstenis ar mednieka attēlu uz ciparnīcas, rūtains mutautiņš, melna, apaļa tabakdoze, zaļš bri||u ieliekamais un knaibles uz pelnu trauciņa. Tas viss tik cienīgi, kārtīgi stāv savā vietā, ka no šīs kārtības vien jau var spriest, ka Kārlim Ivaničam sirdsapziņa tīra un prāts mierīgs.

Dažreiz, līdz apnikumam izskraidelējies lejā pa zāli, uz pirkstgaliem uzļāvos augšā klases istabā, skatos — Kārlis Ivaničs sež viens pats sava atzveltni un majestātiska mierā lasa kādu no savam iemīļotajām grāmatām. Citreiz es viņu pārsteidzu ari tādos brīžos, kad viņš nelasīja: brilles noslīdējušas uz lielā erg[a deguna, zilās pus pievērtās acis raudzījās ar tādu kā sevišķu izteiksmi, bet lupas skumji smaidīja. Istabā viss klusu; dzirdama vienīgi viņa vienmērīgā elpošana un ar mednieka attēlu greznotā pulksteņa tikšķiem.

Reizēm viņš mani nepamana un es stāvu pie durvīm un domāju: «Nabaga, nabaga vecītis! Mūsu ir daudz, mes rotaļājamies, mums ir jautri, bet viņš tik vientuļš, un neviens viņu neapmi]o. Viņš saka taisnību, ka esot bārenis. Un viņa dzīves stāsts — cik tas šausmīgs! Atceros, ka viņš to Nikolajam stāstīja, — briesmīgi but. viņa vietā!» Un man kļūst viņa tik žēl, ka bieži vien pieeju klāt, saņemu viņa roku un saku: «Lieber^7 Kari Ivanič!» Viņam patika, ja es viņu ta uzrunāju, vienmēr mani apmīļo, var redzēt, ka jūtas aizkustināts.

Pie otras sienas karajas ģeogrāfijas kartes, gandrīz visas nodriskātas, tomēr ar Kārļa Ivaniča roku rūpīgi salīmētas. Pie trešās sienas, kuras vidū atradās durvis, kas veda lejup, vienā pusē karājās divi lineāli: viens — sagraizīts, mūsējais, otrs — jauns, paša, kuru viņš gan vairāk lietoja uzmudināšanai nekā līniju vilkšanai; otra pusē — melna tāfele, uz kuras ar ripulišiem tika atzīmēti mūsu lielie, bet ar krustiņiem — mazie pārkāpumi. Pa kreisi no tāfeles bija kakts, kur mums lika stāvēt uz ceļiem.

Cik dzīvi man atmiņā palicis šis kakts! Atceros krāsns durtiņas, vēdinātāju šais durtiņās un troksni, kāds sacēlās, ja to palaida va|a. Gadījās, ka tupu, tupu kaktā — sak jau sāpēt ceļi un mugura un domāju: «Aizmirsis mani Kārlis Ivaničs; droši vien viņam labi sēdēt mīkstajā atzveltni un lasīt savu hidrostatiku, — bet man?» Un, lai atgādinātu par sevi, sāku paklusām virināt šīs krāsns durtiņas vai drupināt apmetumu no sienas; bet, ja nu piepeši parak liels gabals ar troksni nokrīt zemē, tik tiešām tad bailes vien jau lielākas par kuru katru sodu.

Pametu skatienu uz Kārli Ivaniču, bet viņš sēž, kā sēdējis, ar grā matu rokā un izliekas nekā nemanām.

Istabas vidu stāvēja galds, apklāts ar melnu, apdriskātu vaskadrānu, un no tās apakšas daudzās vietās rēgojās ar kabatas nažiem sagraizītas galda malas. Ap galdu bija vairaki nekrāsoti, bet ilgā lietošana spīdīgi nodeldēti soliņi. Pēdējā sienā bija trīs logi. Un, lūk, kāds skats pa tiem pavērās: taisni gar logiem gaja ceļš, kur katra bedrīte, katrs akmentiņš, katra gramba man sen pazīstama un mīļa; aiz ceļa apcirptu liepu gatve, caur kuru vietvietām pavīdēja pīta zedeņu sēta; aiz gatves varēja redzēt pļavu, kuras vienā mala atra-dās piedarbs, bet iepretim — mežs; dziļi mežā varēja saskatīt sarga būdiņu. Pa labi no loga bija redzama tā terases daļa, kur parasti līdz pusdienas laikam mēdza kavēties pieaugušie. Bieži vien, kamēr Kārlis Ivaničs labo diktāta lapu, paskatos uz to pusi, redzu māmiņas tumšo galvu, kaila muguru un neskaidri dzirdu sarunas un smieklus; tad rodas tāds rūgtums, ka nevaru but tur, un domāju: «Kad bei dzot es būšu liels, vairs nemācīšos un sēdēšu nevis pie dialogiem, bet vienmēr kopa ar tiem, ko mīlu?» Rūgtums pariet skumjās, un ej nu sazini, kāpēc un par ko tā nogrimstu domās, ka pat nedzirdu, ka Kar lis Ivaničs pukojas par kļūdām.

Kārlis Ivaničs novilka rītasvārkus, uzģērba zilo fraku ar augstiem, krumpotiem pleciem, sakārtoja pie spoguļa kaklasaiti un veda mūs lejā apsveicināties ar māmiņu. [8]

Ataust tik daudz pagājušā atmiņu, kad cenšas fantāzijā atdzīvināt. mijās būtnes vaibstus, ka caur šīm atmiņām kā caur asaram tikai neskaidri saskatu tos. Tās ir iztēles asaras. Kad es cenšos atcerēties māmiņu tādu, kāda viņa tolaik bija, man prātā nak tikai viņas brūnās acis, kas allaž izstaroja kā labsirdību, tā mīlu, dzimumzīmītc uz kakla mazliet zemāk par to vietu, kur cirtojas sīkie matiņi, balta, izrakstītā apkaklīte, maigā, kalsnā roka, kura mani tik bieži glāstīja un kuru es tik bieži skūpstīju; bet koptēls man pagaist.

Pa kreisi no dīvāna stāvēja vecas angļu klavieres; pie klavierēm sēdēja mana melnīgsnējā māsiņa Ļubočka un sārtiem, tikko aukstā ūdeni nomazgātiem pirkstiņiem ar manāmu piepūli spēlēja Clementi etīdes. Viņai bija vienpadsmit gadu- viņa valkāja īsu audekla klei tiņu, baltas, ar mežģmem rotātas biksītes un oktāvas varēja uzsist tikai arpeqqio'. Viņai blakus, iesāņus pagriezusies, sēdēja Marja Ivanovna — aubē ar rozā saitītēm, gaišzila jakā, piesarkušu, dusmīgu seju, kas kļuva vēl bargāka, tiklīdz ienāca Kārlis Ivaničs Viņa nikni paskatījās uz Kārli Ivaniču un, neatņēmusi tā sveiciena, kāju pie sizdama, turpināja skaitīt: «Un, deux, trois, un, deux trots,»2 — vēl stiprāk un pavēlošāk nekā pirms tam.

Nelikdamies par to ne zinis, Kārlis Ivaničs, ka parasti, ar savu vācisko apsveicināšanos devās taisni pie māmiņas rokas. Viņa atje dzās, papurināja galvu, it kā vēlēdamās ar šo kustību aizdzīt drūmās domas, pasniedza Kārlim Ivaničam roku un noskūpstīja tā grum bainos deniņus taisni tai brīdī, kad tas skūpstīja viņas roku.

Ich danke, lieberл Karl Ivanič, — un, turpinādama sarunu vāciski, valcaja: — Vai bērni labi gulēja?

Kārlis Ivaničs bija kurls ar vienu ausi un tagad klavieru trokai: vispār nekā nedzirdēja. Viņš noliecās tuvāk pie dīvāna, uz vienas kājas stāvēdams, atspiedās ar roku pret galdu un ar smaidu, kas tolaik man likās kā pati lielāka izsmalcinātība, pacēla beniti un teica:

— Jūs mani atvainosiet, Nataļja Nikolajevna?

Lai nesaaukstētu kailo galvu, Kārlis Ivaničs nekad nenoņēma sar kano benīti, bet katru reizi, viesistabā ienākdams, lūdza atļauju benīti paturēt galvā.

— Lieciet vien galvā, Kārli Ivanič ... Es jums jautāju — vai bērni labi gulēja? — viņam tuvāk pievirzījusies, māmiņa diezgan skaļi teica.

Bet viņš atkal nekā nesadzirdēja, apsedza pliko pauri ar sarkano benīti un jo vēlīgāk smaidīja. [9]

— MimI, palieciet brītiņu miera, — māmiņā smaidīdama teica Marjai Ivanovnai, — nevar nekā dzirdēt.

Kad māmiņa smaidīja, lai cik skaista bija viņas seja, tā kļuva nesalīdzināmi daiļāka un apkārt viss it kā atplauka. Ja grūtos dzīves brīžos es kaut mirkli butu varējis redzēt šo smaidu, es nezinātu, kas ir bēdas. Man liekas — smaidā slēpjas tas, ko sauc par sejas daiļumu: ja sinaids padara seju jaukāku, tad seja ir skaista; ja smaids to ne maina, tad seja ir ikdienišķa, bet, ja smaids to sabojā, tad tā ir ne glīta.

Sasveicinājusies ar mani, māmiņa abām rokām saņēma manu galvu un atlieca atpakaļ, tad teica:

Vai tu šorīt esi raudājis?

Es neatbildēju. Viņa noskūpstīja man acis un vāciski jautāja:

— Par ko tu raudāji?

Kad viņa ar mums vēlīgi sarunājās, tad arvien runāja šai valoda, kuru pilnīgi pārvaldīja.

Es raudāju pa sapņiem, maman', — es sacīju, visos sīkumos atcerēdamies izdomāto sapni un pie šīs domas neviļus nodrebēdams.

Kārlis lvaničs apstiprināja manus vārdus, bet par sapni noklusēja. Parunājusies vēl par laiku — saruna, kurā piedalījās ari Mimī, — māmiņa uzlika uz paplātes sešus graudiņus cukura dažiem godājamākiem kalpotājiem, piecēlās un piegāja pie izšuvuma rāmjiem, kas atradās pie loga.

Nu, bērni, tagad ejiet pie papaun pasakiet, lai viņš pirms do šanās uz piedarbu noteikti ienāk pie manis.

Atkal sakas mūzika, skaitīšana un niknie skatieni, bet mēs devāmies pie tēva. Izgājuši cauri telpai, kas kopš vectēva laikiem tika saukta par kalpotāju istabu, mēs iegājām kabineta.

III nodaļa PAPA

Viņš stāvēja pie rakstāmgalda un, uz kaut kādām aploksnēm, papīriem un naudas čupiņām norādīdams, dusmojās un dedzīgi nez ko skaidroja pārvaldniekam Jakovam Mihailovam, kas, sava parastajā vietā starp durvīm un barometru stāvēdams, rokas uz muguras sakrustojis, ļoti ātri un uz visām pusēm kustināja pirkstus.

' Mamiņ. (Franču vai.)

2 Tēva. (Franču vai.)

Jo vairāk tēvs iekaisa, jo ātrāk kustējās Jakova pirksti — un otrādi: kad tēvs apklusa, ari pirksti norima; bet, kad Jakovs pats saka runāt, pirksti kjuva sevišķi nemierīgi un izmisīgi svaidījās uz visām pusēm. Man šķiet, pēc to kustībām varētu uzminēt Jakova slepenas domas; viņa seja gan vienmēr bija rāma — tā pauda pašap ziņu un reizē padevību, t.i.: man jau nu ir taisnība, tomēr jūs varat rīkoties pec saviem ieskatiem.

Mūs ieraudzījis, tēvs tikai noteica:

— Uzgaidiet, tūliņ!

Un, ar galvu pamādams, norādīja uz durvīm, lai kāds no mums tās aizvērtu.

— Žēlīgais dievs! Jakov, kas ar tevi šodien noticis? — plecu pa raustīdams (tēvam bija tāds paradums), viņš atkal turpināja. — Si aploksne ar astoņsimt rubļiem .. .

Jakovs pavilka skaitāmos kauliņus, uzmeta uz tiem astoņus simtus un saka lūkoties kaut kur projām, gaidīdams, kas nāks talak.

— ... saimniecības izdevumiem manas prombūtnes laikā. Saproti? No dzirnavām tev jāsaņem tūkstoš rubļu . . . vai ne ta? No valsts kases drošības naudas tev jadabū atpakaļ astoņi tūkstoši; par sienu, pec tava paša aprēķina, var pārdot septiņi tūkstoši pudu* — nu, rēķināsim par četrdesmit piecām kapeikām, tu saņemsi trīs tūkstošus; tātad cik pavisam tev būs naudas? . . . Divpadsmit tūkstoši . . . vai ne?

— Taisni tā, — Jakovs noteica.

Bet pec pirkstu kustību straujuma es noģidu, ka viņš grib ko iebilst; tēvs viņu pārtrauca:

Un no šis naudas tu ari nosūtīsi Padomei desmit tūkstošus par Petrovsku. Tagad naudu, kas atrodas kantorī, — tēvs turpināja (Jakovs sajauca iepriekšējos divpadsmit tūkstošus un uzmeta uz skai tamajiem kauliņiem divdesmit vienu tūkstoti), — tu atnesīsi man un ar šīs dienas datumu ierakstīsi izdevumos. (Jakovs sajauca kauliņus un apsvieda tos otrādi, it kā noradīdams, ka ari divdesmit viens tūk stotis rubļu tāpat izgaisīs.) So aploksni ar naudu tu nodosi adresātam no manis.

Es stāvēju tuvu pie galda un uzmetu skatienu adresei. Bija uzrakstīts: «Kārlim lvanovičam Maueram.»

Laikam pamanījis, ka esmu izlasījis, ko man nenākas zināt, tēvs uzlika roku man uz pleca un ar vieglu kustību norādīja, lai eju nost no galda. Es nesapratu, vai tas ir glāsts vai rājiens, un drošības dēļ noskūpstīju lielo, dzīslaino roku, kas gulēja man uz pleca.

Klausos, — Jakovs teica. — Bet kādi rīkojumi būs par Haba rovkas naudu?

Habarovka bija māmiņas sādža.

Atstāt kantori un bez manas pavēles nekur neizdot.

Jakovs dažus acumirkļus klusēja; tad piepeši viņa pirksti sāka ļoti strauji kustēties, un viņš, nomainījis trulo paklausības izteiksmi, ar kādu tas mēdza noklausīties kungu pavēles, pret viņam īpatnējo valšķīgo attapību, pievilka kauliņus sev- klāt un ierunājās:

— Pjotr Alcksandrič, atļaujiet jums ziņot — kā nu jums tīk, bet Padomei gan nevarēs laikā samaksāt. Jums labpatīk teikt, — viņš turpināja, katru vārdu uzsvērdams, — ka naudai jāienāk no drošības summām, dzirnavām un siena . . . (Sīs summas minēdams, viņš tās uz meta uz kauliņiem.) Es tikai baidos, lai mēs nekļūdītos aprēķi nos, — bridi klusējis un dziļdomīgi paveries tēva, viņš piebilda.

— Kāpēc?

Nu tad lūgtu uzklausīt: par tām dzirnavām pat — dzirnav nieks jau divi lāgi bija pie manis pagarinājumu lūgt un dievodamies zvērēja, ka viņam naudas neesot. . . viņš jau arī tagad ir šeit; varbūt jums pašiem labpatiktu ar viņu parunāt?

Ko tad viņš saka? — tēvs jautāja, ar galvu norādīdams, ka nevēlas runāt ar dzirnavnieku.

— Nu, zināms jau, ko! Saka — maluma nekāda neesot bijis un, cik tās naudiņas ienācis, to visu ieguldījis slūžās. Un, ja mēs, kungs, viņu atlaižam, nez vai ar to iegūsim. Jums labpatikās izteikties par drošības summām, bet, liekas, taču jums ziņoju, ka mušu naudiņa tur iestrēgusi un tik drīz vis neizdosies to dabūt. Vēl nesen nosūtīju uz pilsētu Ivanam Afanasjevičam vezumu miltu un zīmīti šai lietā, bet viņš atkal atbild, ka labprāt būtu pacenties Pjotra Aleksandriča labā, bet tas neesot viņa varā un, cik no visa noprotams, tad diez vai vēl pēc pāris mēnešiem jusu kvīts nākšot rokā . . . Par sienu ari jums labpatikas runāt, — nu, pieņemsim, ka izdosies pārdot par trīs tuksto šiem ...

Viņš uzmeta uz kauliņiem trīs tūkstošus un brītiņu klusēja, raudzīdamies te uz kauliņiem, te tēvam acis, it ka gribētu teikt:

«Paši redzat, cik tas maz! Bet, ari sienu pārdodot, mēs pazau dēsim, ja to darīsim tagad, jums pašiem labi zināms.. .»

Bija redzams, ka viņam vēl krietni daudz pierādījumu; laikam tāpēc tēvs viņu pārtrauca.

— Savus rīkojumus es negrozīšu, — viņš teica, — bet, ja šīs naudas saņemšana patiesi radīsies kādi traucējumi, tad — neko darīt ņemsi no Habarovkas, cik bus vajadzīgs.

— Klausos.

No Jakova sejas un pirkstu kustībām varēja noskārst, ka pēdējā pavēle viņu ļoti iepriecināja.

Jakovs bija dzimtcilvēks, ļoti centīgs un uzticams; ka jau visi labi pārvaldnieki, ar sava kunga mantu viņš ārkārtīgi skopojās, un viņam bija visdīvainākie ieskati par to, kas kungiem izdevīgs. Viņš

mūždien rūpējās par sava kunga īpašuma pieaugumu uz kundzes īpa šuma rēķina, cenšoties pierādīt, ka visus viņas muižu ienākumus nepieciešams izlietot Petrovskas vajadzībām (ciems, kurā mes dzīvojām). Patlaban viņš tīri vai gavilēja, jo savu bija pilnīgi pa nācis.

Sasveicinājies tēvs pateica, ka nu pietiekot mums uz laukiem slin kurnu lāpīt, mēs neesot vairs nekādi mazie un esot laiks sākt nopietni mācīties.

— Domāju, jūs jau zināt, ka šonakt braukšu uz Maskavu un ņemšu jūs līdzi, -r- viņš sacīja. — Jūs dzīvosiet pie vecmāmiņas, bet maman ar meitenēm paliks tepat. Un to nu jūs iegaumējiet, ka viņai vienīgais mierinājums būs — dzirdēt, ka jus labi mācaties un ka visi ar jums ir apmierināti.

Kaut gan no rosības, kāda jau vairakas dienas bija nomanāma, mēs sagaidījām kaut ko neparastu, tomēr ši jaunā ziņa mūs ļoti pār steidza. Volodja pietvīka un dreboša balsī pateica, ko māmiņa bija vēlējusi.

■«Tad redz, ko pareģoja mans sapnis!» es nodomāju. «Lai dievs dod, ka nenāktu vēl kas ļaunāks.»

Man kļuva ļoti, ļoti žēl māmiņas, bet līdz ar to doma, ka mēs jau esam tikpat ka pieauguši, mani priecināja.

«Ja jau mums tagad jābrauc, tad droši vien mācību vairs nebūs; tas nu gan ir lieliski!» es domāju. «Bet Kārļa Ivaniča tomēr žēl. Droši vien viņu atlaidīs, jo citādi viņam nebūtu sagatavota aploksne... Tad jau labāk visu mūžu mācīties un nekur nebraukt, nešķirties no māmiņas un nedarīt pāri Kārlim Ivaničam. Viņš jau tā ir ļoti nelaimīgs.»

Tādas domas šaudījās man pa galvu; es stāvēju uz vietas un cieši lūkojos savu kurpju melnajās saitēs.

Pārmainījis ar Kārli Ivaniču vel dažus vārdus par barometra krišanos un pavēlējis Jakovam nebarot suņus, lai uz atvadām velreiz pec pusdienām izbrauktu paklausīties jaunos kurtus, tēvs pretēji tam, ko es biju gaidījis, aizsūtīja mūs mācīties, mierinādams tomēr ar solījumu, ka ņemšot mūs līdzi medībās.

Pa ceļam uz augšstāvu es izskrēju terasē. Pie durvīm saulītē, acis pievēris, gulēja tēva mīļākais kurts — Milka.

Milkiņ, — es ieteicos, to glāstīdams un purniņu skūpstīdams, — mēs tagad brauksim prom. Sveika! Nekad vairs neredzēsimies.

Mani pārņēma žēlums, un es sāku raudat.

IV nodaļa MĀCĪBĀS

I

Kārlis Ivaničs nebija labā omā. To varēja noskārst no viņa sarauk tajām uzacīm un no ta. kā viņš iesvieda svārkus kumodē; dusmīgi sajozās un spēcīgi aizzimeja ar nagu dialogu grāmatā to vietu, līdz kurai mums jāizmācās no galvas. Volodja mācījās cītīgi; bet es biju tik satraukts, ka itin neko nejaudāju darīt. Neko nesajēgdams, ilgi raudzījos dialogu grāmatā, bet aiz asarām, kas riesas acīs, domājot par gaidāmo šķiršanos, nevarēju salasīt; un, kad pienaca laiks atsacīt Kārlim Ivaničam, kas klausījās manī, acis piemiedzis (tā bija slikta zīme), tad taisni tai vietā, kur viens saka: «Wo kommen sie her?»' — bet otrs atbild: «Ich komme vom Кaffee Hause,»2 — es vairs nevarēju savaldīt asaras un aiz raudam nespēju izteikt: «Ilaben sie die Zeitung nicht gelesen?»’ Kad pienāca glītrakstīšanas stunda, asaras, kas krita uz papīra, radīja tādus tintes traipus, it ka es rakstītu ar ūdeni uz ietinamā papīra.

Kārlis Ivaničs saskaitās, notupināja mani uz ceļiem, atkārtodams, ka tā esot stūrgalvība, leļļu komēdija (tas bija viņa iemīļotais izteiciens), draudēja ar lineālu un pieprasīja, lai es lūdzu piedošanu, kaut gan aiz asarām nevarēju ne vārda izrunāt; beidzot, jādomā, sajutis, ka ir netaisnīgs, viņš aizgāja uz Nikolaja istabu un aizcirta durvis.

Klase varēja dzirdēt sarunu, kas notika aukļa istaba.

Vai dzirdēji, Nikolaj, bērni braukšot uz Maskavu? — istabā ieiedams, Kārlis Ivaničs sacīja.

Kā ne, dzirdēju.

Jādomā, Nikolajs gribēja piecelties kajas, jo Kārlis Ivaničs teica: «Sēdi vien, Nikolaji» — un pēc tam aizvēra durvis. Es iznācu no kakta un piegāju pie durvīm kļausities.

— Lai cik tu cilvēkiem dari laba, pieķeries viņiem ar visu sirdi, pateicību tik un tā, redzams, nav ko gaidīt, Nikolaj, — Kārlis Ivaničs izjusti sacīja.

Sēdēdams netālu no loga pie sava kurpnieka darba, Nikolajs pie krītoši pamaja ar galvu.

Divpadsmit gadus jau dzīvoju šajā mājā, Nikolaj, un varu dieva priekšā liecināt, — Kārlis Ivaničs turpināja, acis un tabakas dozi [10]

pret griestiem paceldams, — ka viņus mīlēju un nodarbojos ar viņiem daudz vairak, nekā to bulu darījis ar saviem paša berniem. Vai at ceries, Nikolaj, kad Volodjeņkam bija karsonis, atceries, ka es de viņas dienas, acu neaizvēris, sēdēju pie viņa gultas? Jā! Toreiz es biju mīļais, labais Kārlis Ivaničs, toreiz es biju vajadzīgs; bet tagad, — viņš piebilda, ironiski smīnēdams, tagad bērni jau lieli; viņiem nopietni jāmācās. It ka te viņi nemācītos, Nikolaj!

Nez ka tad vēl vajadzētu mācīties! — atsaucās Nikolajs, nolikdams īlenu un ar abām rokam savilkdams piķoto diegu.

Jā, es nu esmu kļuvis nevajadzīgs, un mani nu vajag dzīt projām. Bet kur paliek solījumi? Kur pateicība? Nataļju Nikolajevnu es cienu un mīlu, Nikolaj, — viņš teica, roku pie krūtīm spiezdams. Bet ko tad viņa?. . . Viņas griba šai mājā tikpat ka šis te, pie šiem vārdiem viņš ar izteiksmīgu vēzienu nometa uz grīdas ādas strēmelīti. Es zinu, kas to izdomājis un карее esmu kļuvis nevajadzīgs; tāpēc ka neglaimoju un neesmu izdabātājs kā daži citi. Esmu pieradis vienmēr un visiem sacīt patiesību, — viņš lepni teica. — Dievs ar viņiem! No tā, ka manis nebūs, viņi nekļūs bagātāki, un gan jau es, dievs ir žēlīgs, nopelnīšu sev maizes kumosu... vai ne tā, Nikolaj?

Nikolajs pacēla galvu un paskatījās Kārlī Ivaniča, it kā gribētu pārliecināties, vai viņš patiesi varēs nopelnīt sev maizes kumosu, tomēr neteica neko.

Tādā garā Kārlis Ivaničs runāja ilgi un daudz: runāja par to, ka viņa nopelnus labāk pratuši novērtēt kāda ģenerāļa ģimene, kur viņš agrāk dzīvojis (man bija ļoti sāpīgi to dzirdēt), runāja par Saksiju, par saviem vecākiem, par savu draugu drēbnieku Schonheit utt., utt.

Es jutu līdzi viņa bēdām, un man bija sāpīgi, ka tēvs un Kārlis Ivaničs, kurus gandrīz vienlīdz stipri mīlēju, viens otru nesaprata; es devos atpakaļ uz savu kaktu, notupos un prātoju par to, kā abus samierināt.

Atgriezies klasē, Kārlis Ivaničs lika man piecelties un sagata vot burtnīcu diktāta rakstīšanai. Kad viss bija kārtībā, viņš cienīgi atlaidās savā atzveltnī un sāka diktēt tādā balsī, kas, likās, nāca kaut kur no dziļumiem: Von al-len Lei-den-schaf ten die grau

sarnste ist.. . haben sie geschrieben? — Te viņš apstājās, lēni iešņauca tabaku un turpināja ar jaunu sparu: — ...die grausamste ist die Un dank bar keit. . . Ein grosses U.' Turpinājumu gaidot, pēdējo vārdu uzrakstījis, es paskatījos viņā.

1 No visiem cilvēku trūkumiem visbriesmīgākā ir... vai esat uzrak stījuši? . . . visbriesmīgākā ir nepateicība . . . Lielais U. (Vācu vai.)

17

2 103115

— Punctum,' — viņš noteica ar tikko manāmu smaidu un pamāja, lai pasniedzam viņam burtnīcas.

Vairakas reizes dažādās intonācijās un ar vislielāko labpatiku viņš izlasīja šo teikumu, kas pauda viņa visdziļākās domas, tad uzdeva mums mācīties vēsturi un atsēdās pie loga. Viņa seja nebija vairs tik drūma ka pirmīt; tā atspoguļoja tāda cilvēka apmierinātību, kas pienācīgi atriebis viņam nodarīto pārestību.

Bija bez ceturkšņa viens, bet Kārlis Ivaničs, likās, pat nedomāja mūs atlaist: viņš uzdeva arvien jaunus gabalus, ko mācīties. Garlaicība un ēstgriba pieņēmās vienlīdz spēcīgi. Es ļoti nepacietīgi sekoju visām pazīmēm, kas liecinātu par pusdienas maltītes tuvumu. Palūk, kalpa sieva ar lupatu rokā iet mazgāt šķīvjus; klau, var jau dzirdēt, kā bufetē šķindina traukus, kā izvelk galdu un saliek krēslus; rau, Mimi ar ķubočku un Katjeņku (Katjeņka ir Mimī divpadsmit gadus vecā meitiņa) nak no dārza, bet Foka vēl nav redzams — Foka, nama pārvaldnieks, kas vienmēr ienāk un paziņo, ka maltīte gatava. Tikai tad varēs mest grāmatas pie malas un, neliekoties zinis par Kārli Ivaniču, skriet lejā.

Uz kāpnēm dzirdami soļi, bet tas nav Foka. Es esmu labi iegau mējis viņa gaitu un vienmēr pazīstu viņa zābaku čīkstoņu. Durvis atvēras, un tajās parādījās man pilnīgi svešs cilvēks.

V nodaļa PLĀNPRĀTIŅŠ

Istabā ienāca gadus piecdesmit vecs vīrs bālu, bakuretainu, iegarenu seju, gariem, sirmiem matiem un retu, rudu bārdiņu. Viņš bija tik liela auguma, ka viņam vajadzēja pieliekt ne vien galvu, bet arī saliekt visu stāvu, lai ienāktu pa durvīm. Mugurā viņam bija kaut kas skrandains, kaftānam* vai mācītāja apakštalāram līdzīgs; rokā viņš turēja milzīgu bozi. Istabā ienācis, šis cilvēks ar visu spēku sita ar to uz grīdas un, uzacis saraucis un pārmērīgi muti iepletis, sāka briesmīgi un nedabiski smieties. Ar vienu aci viņš akls, un šīs acs baltais redzoklītis nemitīgi šaudījās un piešķīra jau tā neglītajai sejai vēl riebīgāku izteiksmi.

— Aha, nu jus esat roka! — viņš iekliedzās, sīkiem solīšiem pieti-pinajis pie Volodjas, sagrāba to aiz galvas un sāka vērīgi aplūkot tā [11]

galvvidu. Pcc tam viņš pavisam nopietnu seju atvirzījās no viņa, piegāja pie galda un sāka pūst zem vaskadrānas un mest krustus par to. — Л ai, žēl! A ai, sāpigi! . . . Mīlīši . . . aizlaidīsies, — viņš pēc: tam ierunājās drebošā, raudulīgā balsī, līdzjūtīgi nolūkodamies Volodjā, un slaucīja piedurknē asaras, kas tiešām sāka ritēt.

Balss viņam bija rupja un piesmakuši, kustības straujas un nevie nādas, valoda bez jēgas un nesakarīga (viņš nekad nelietoja viet niekvārdus), bet uzsvari tik aizkustinoši; viņa dzeltenā, kroplā seja dažreiz k|uva tik vaļsirdīgi skumja, ka, viņa klausoties, nevarēja apvaldīt tādu kā žēluma, baiļu un skumju sajutu.

Tas bija plānprātiņš un svētceļnieks Griša.

No kurienes viņš nācis? Kas bija viņa vecāki? Kas pamudinājis viņu izvēlēties svētceļnieka dzīvi? To neviens nezināja. Zinu tikai to, ka no piecpadsmit gadu vecuma viņš kļuvis par plānprātiņu, kurš ziemu un vasaru staiga basām kājām, apmeklē klosterus, dāvina svētbildītes tiem, ko iemīļo, un runā mīklainus vārdus, kurus citi uzskata par pravietojumu, ka neviens viņu citādā izskatā nekad nav redzējis, ka viņš paretam aizstaigāja pie vecmāmiņas; un daži runaja, it kā viņš būtu bagātu vecāku nelaimīgs dēls un godavīrs, bet citi atkal, ka viņš ir parasts zemnieks un sliņķis.

Beidzot ieradās sengaidītais, akurātais Foka, un mēs devāmies leja. Šņukstēdams un joprojām muldēdams dažadas nejēdzības, Griša mums sekoja un klaudzināja kruķi uz kāpņu pakāpieniem. Roku rokā saķērušies, tēvs un māmiņa staigāja pa viesistabu un klusu par kaut ko sarunājās. Marja Ivanovna cienīgi sēdēja vienā no atzveltņiem, kas bija nolikts taisnā leņķi pret dīvānu — simetriski ar to, un bargā, bet apvaldītā balsī pamācīja meitenes, kuras sēdēja viņas tuvumā. Tiklīdz Kārlis Ivaničs ienāca istabā, Mimī paskatījās viņa un tūdaļ novērsās, un viņas seja it kā teica: es jūs nemaz neredzu, Kārli Ivanič. No meiteņu acīm varēja noģist, ka viņas ļoti gribētu jo dnzak paziņot mums kādu svarīgu vēsti, bet pietrūkties no savām vietām un pienākt pie mums nozīmētu pārkāpt Minu noteikumus. Vispirms mums vajadzēja pieiet pie viņas, teikt: «Bonjour, Mirni!*[11] — piesist kāju, bet pec tam jau tika atļauts uzsākt sarunas.

Cik gan nepieciešama bija šī Mimī! Dažreiz viņas klātbūtne nevarēja gandrīz neko runāt: viņa itin visu uzskatīja par nepieklājīgu. Bez tam viņa pastāvīgi uzstaja: «Pariez done fran^ais!»[12] [13] — bet mums, kā par nelaimi, krieviski vien gribas patriekties; vai atkal pie pusdienu galda — tikko man iegaršosies kāds ēdiens un es vēlēšos, lai neviens

mani netraucētu, jau atkal viņa: «Manqez done avec du pain,» vai an: «Comment ce que vous tenez votre fourchette?— «Un kada gan viņai gar mums daļa?» cs nodomāju. «Lai viņa māca savas mei tenes, bet mums ir savs Kārlis Ivaničs.» Es pilnīgi sapratu viņa naidu pret dažiem cilvēkiem.

— Palūdz māmiņu, lai paņem mūs līdzi uz medībām, — čuk steja Katjeņka, mani aiz svārkiem raustīdama, kad lielie pa priekšu sagāja ēdamistabā.

Labi, pacentīsimies.

(īrisa pusdienoja ēdamistabā, bet pie atsevišķa galdiņa; viņš nepacēla ne acu no sava šķīvja, retumis nopūtās, šausmīgi vaiksti jas un sarunājās it ka pats ar sevi: «Zel.. . aizlaidās. . . aizlaidīsies balodis debesīs... ai, uz kapa akmens .. .» — u. tini.

Māmiņa jau no paša rīta bija satraukta. Grišas klātbūtne, tā vārdi un izturēšanās manāmi pastiprināja šo viņas noskaņojumu.

Ak jā, es gandrīz piemirsu tev kaut ko palūgt, — viņa teica, pasniegdama tēvam šķīvi zupas.

Ko tad?

Lūdzams, liec ieslodzīt savus briesmīgos suņus. Tic gandrīz vai saplosīja nabaga Grišu, kad viņš nāca pāri pagalmam. Tā jau viņi var ari bērniem uzklupt.

Sadzirdējis, ka runa ir par viņu, Griša pagriezās uz galda pusi, sāka rādīt sava apģērba saplosītās stērbeles un ar pilnu muti runāja:

Gribēja, lai nokož.. . Dievs nejāva .. . Grēks suņus virsu rīdīt! Liels grēks! Nesit, boļšak^14 [15]. . . Kāpēc sist? Dievs piedos. . . nav tādi laiki.

Ko viņš tur runā? — tēvs vaicāja, cieši un bargi viņu tizlu kodāms. — Es neko nesaprotu.

Bet es saprotu, — māmiņa atbildēja, — viņš man stāstīja, ka kāds mednieks tīšu pratu rīdījis viņam virsū suņus, tāpēc viņš ari saka: «Gribēja, lai nokož, bet dievs neļāva,» — un lūdz, lai tu tādēļ to nesodītu.

Ak tā! — tēvs teica. — Kā viņš zina, ka es gribu šo mednieku sodīt? Tu jau zini, ka man šādi kungi ne visai patīk, viņš turpināja franciski, — bet šis man sevišķi nepatīk un būtu .. .

— Ak, nerunā tā, mans draugs, — it ka no kaut ka sabijusies, mā miņa viņu pārtrauca. — Ko tu vari zināt?

Liekas, man bijusi izdevība iepazīt šo ļaužu sugu, pie tevis tik daudz viņu nāk — visi vienādi. Mūždien viena un tā pati valoda ...

Varēja redzet, ka māmiņā šai jautajuma bija pavisam citādās domās un negribēja ķildoties.

Lūdzu, pasniedz man pīrādziņu, — viņa sacīja. — Nu, vai šodien tie garšīgi?

Nē, mani kaitina, — tēvs turpināja, paņemdams roka pīrādziņu un turēdams to tādā attālumā, lai māmiņa nevarētu aizsniegt, nē, mani kaitina, kad redzu, ka prātīgi un izglītoti cilvēki padodas māņiem.

Un viņš uzsita ar dakšiņu uz galda.

Es tevi ludzu pasniegt man pīrādziņu, — viņa atkārtoja, roku izstiepdama.

Un pareizi dara, — roku atvilkdams, tēvs turpināja, — ka tādus cilvēkus nodod policijai. Vienīgais labums no tādiem, ka viņi vel vairāk uztrauc dažu cilvēku jau ta vājos nervus, — viņš smaidot piebilda, pamanījis, ka ši saruna |oti nepatīk māmiņai, un pasniedza viņai pīrādziņu.

Es tev teikšu tikai vienu: grūti gan ticēt, ka cilvēks, kas, par spīti saviem sešdesmit gadiem, ziemu un vasaru staigā basām kājām un zem apģērba nēsā divus pudus smagas važas un kas ne vienu reizi vien noraidījis piedāvājumus dzīvot mierīgi pie visa gatava, — grūti ticēt, ka tāds cilvēks to visu darītu vienīgi sava slinkuma dej. Kas atliecas uz pareģojumiem, — nopūtusies un brīdi klusējusi, viņa piebilda, je suis payee pour у croire'; liekas, es taču tev stāstīju ka Kirjuša taisni dienu dienā, stundu stundā nelaiķa tētiņam bija pateicis viņa miršanas brīdi.

Лк, ko tu ar mani izdarīji! — tēvs sacīja, smaidīdams un pielik dams roku pie mutes tai pusē, kur sēdēja Mimi. (Kad viņš tā darīja, es vienmēr ar vislielāko uzmanību klausījos, sagaidīdams kaut ko jocīgu.) — Kāpēc tu man atgādināji viņa kājas? Es paskatījos un tagad neko nevarēšu ēst.

Pusdienas maltīte tuvojas beigām. Ļubočka un Katjeņka nemitīgi mirkšķināja mums ar acīm, triņājās uz saviem krēsliem un vispār i/ra dīja lielu nemieru. Sī mirkšķināšana nozīmēja: чKāpēc jus nelūdzat, lai mus paņem līdzi uz medībām?* Es piegrūdu ar elkoni Volodjam, Volodja piegrūda man un beidzot saņemas: sakumā tā pabailīgi, tad diezgan noteikti un skaļi viņš paskaidroja — ta ka mums šodien jābrauc prom, tad mēs vēlētos, lai arī meitenes kopa ar mums linij droška brauktu uz medībām. Pēc nelielas apspriedes pieaugušo starp šis jautājums tika izšķirts mums par labu, un kas bija vel pati kārnāk māmiņa teica, ka viņa pati braukšot mums līdzi.

' Ne velti es tiem ticu. (Franču vai.)

VI nodaļa SAGATAVOŠANĀS MEDĪBĀM

Saldā ēdiena laikā pasauca Jakovu un deva viņam sīkus jo sīkus norādījumus par linijdrošku, suņiem un jājamiem zirgiem, nosaucot katru zirgu vārdā. Volodjas zirgs kliboja. Tēvs lika apseglot viņam medību zirgu. Vārdi •«medību zirgs» tā savādi noskanēja māmiņas ausīs: viņai šķita, ka «medību zirgs» ir kaut kas līdzīgs saniknotam zvēram un ka tas katrā ziņā sāks trakot un nositis Vo lodju. Lai gan tēvs un Volodja centās pārliecināt viņu, pit: tam Volodja runāja apbrīnojami drosmīgi, ka tas nekas neesot un viņam ļoti patīkot, ja zirgs auļojot, nabaga māmiņa nerimās apgalvot, ka viņa visu izbraukuma laiku mocīšoties vienās bailēs.

Pusdienu maltīte beidzās; pieaugušie sagāja kabinetā kafiju dzert, bet mēs izskrējām dārzā pašļukāt ar kājām pa dzelteno nobirušo lapu klātajiem celiņiem un parunāties. Sākās sarunas par to, ka Volodja jās uz medību zirga, par to, kāds kauns, ka Ļubočka skrien lēnāk par Katjeņku, ka būtu interesanti apskatīt Grišas važas utt.; bet par to, ka mums būs jāšķiras, netika minēts ne vārds. Mūsu sarunas pārtrauca linijdroškas piebraukšana, kurai uz katras atsperes sēdēja pa saimes zēnam. Nopakaļ linijdroškai jāja mednieki, tos pavadīja suņi; aiz medniekiem jāja kučieris Ignats ar Volodjam domāto zirgu, turot aiz pavadas manu veco kleperi. Sākumā ines saskrējām pie žoga, no kurienes bija redzamas visas šīs interesantas lietas, bet tad spieg dami un lēkādami uzskrējām augša apģērbties — un tā apģērbties, lai pēc iespējas vairāk līdzinātos medniekiem. Sai ziņā pats galvenais bija bikšu galu sabāšana zābaku stulmos. Ne mirkli nekavējoties, ķērāmies pie darba, steigdamies tikt drīzāk galā un izskriet uz kāpnēm, lai papriecātos par suņiem, zirgiem un patērzētu ar medniekiem.

Diena bija karsta. Balti, fantastiski mākonīši jau no rīta parā dījās pie apvāršņa; tad liegs vējiņš sāka tos dzenāt arvien tuvāk un tuvāk, tā ka paretam tie aizsedza sauli. Lai kā klaiņoja un melnēja šie mākoņi, acīmredzot tiem tomēr nebija lemts savilkties par negaisa padebesi un pēdējo reizi traucēt mūsu izpriecu. Pievakare tie atkal sāka izklīst: vieni nobālēja, izplēnēja un aizpeldēja uz apvāršņa pusi, citi — virs pašas galvas — pārvērtās baltā caurspīdīgā zvīņojumā; tikai viens liels, melns mākonis nogūla austrumos. Kārlis Ivaničs arvien zināja, kurp katrs mākonis aizklīdīs; viņš apgalvoja, ka šis padebesis nosvēršoties uz Maslovas pusi, ka lietus neuznākšot, un laiks būšot jauks.

Par spīti savam vecumam, Foka ar tāda cilvēka izskatu, kam nav jaatgādina viņa pienākumi, ļoti veikli un ātri noskrēja pa kāpnēm, uzsauca: «Piebrauc!» — un, kājas papletis, stingri nostājās pie parādes durvīm starp slieksni un to vietu, kur kučierim vajadzēja apstādināt linijdrošku. Kundzes nokāpa un pēc nelielām pārrunām, kura pusē kurai sēdēt un pie ka turēties (lai gan, man liekas, nemaz nebija vajadzīgs turēties), sasēdās, atvēra saulessargus un aizbrauca. Kad līnijdroška sāka kustēties, māmiņa, uz medību zirgu norādīdama, drebošā balsi kučierim ieprasījās:

— Vai tas Vladimira Petroviča zirgs?

Un, kad kučieris to apstiprināja, viņa atmeta ar roku un novērsās. Es biju dikti nepacietīgs: uztrausos savā zirgā un, skatīdamies tam pa ausu starpu, jadelcju pa pagalmu līču loču.

— Lūgtu suņus nesamīt, — kāds mednieks man aizrādīja

— Esi bez bēdu, nav pirmā reize, — es lepni atbildēju.

Kaut gan Volodjam bija stingrs raksturs, viņš ar bailēm uztrau sās «medību zirgam» mugurā un, to glaudīdams, vairākas reizes ieprasījās:

— Vai viņš ir rāms?

Sedot zirga, Volodja izskatījās ļoti stalts — gluži ka pieaudzis. Viņa gurni, iespīlēti jājambiksēs, piegula segliem tik labi, ka es pat apskaudu viņu — īpaši vel tāpēc, ka man ne tuvu nebija tik daiļš izskats, kā varēju spriest pēc ēnas.

Nu uz kāpnēm atskanēja tēva soli, piķieris* sadzina kopā izklīdušos medibu kvekšķus; mednieki, kas dzina ar kurtiem, sasauca savējos un sāka sēsties zirgos. Zirgu puisis pieveda zirgu pie kāpnēm; tēva suņi, kas līdz šim bija gulējuši dažādas skaistas pozās zirga tuvumā, metas tēvam pretī. Viņam nopakaļus ar stikla zīlītēm grez notu kakla siksnu, spradzitei žvadzot, jautri izskrēja Milka. Iznākot tā arvien sasveicinās ar suņukuts suņiem: ar vieniem pakuvejas, ar otriem saostas un sarūcas, citiem paieskā blusas.

Tēvs uzkāpa zirga, un mēs devāmies ceļā.

VII nodaļa MEDĪBAS

Galvenais piķieris, saukts Turka, sēdēdams zilgana, likpurnaina zirga, pinkainu cepuri galvā, ar milzīgu ragu plecos un dunci aiz jostas jāja visiem pa priekšu. Pec ša cilvēka drūma un mežonīgā izskata varēja nodomāt, ka viņš drīzāk dodas cīņā uz dzīvību un nāvi nekā medībās. Tūlīt aiz piķiera zirga kā raibs, kustīgs kamols tecēja rindas sasaistītie kvekšķi. 2ēl bija noskatīties, kāds liktenis piemeklēja nelaimīgo, kam iešāvās prātā palikt iepakaļ. Ar lielam grūtībām tādam nācās atrauties no pārējiem, un, kad tas beidzot bija noticis, viens no piķieriem, kas jāja nopakaļ, katrā ziņā cirta ar suņa pātagu, uzkliegdams: «Pulkā!» Izgājis pa vārtiem, tēvs pavēlēja medniekiem un mums doties uz priekšu pa ceļu, bet pats nogriezās uz rudzu lauku.

I^abības pļauja patlaban bija pilnā spēkā. Nepārredzamais, mirdzoši dzeltenīgais tīrums tikai vienā pusē noslēdzās ar augstu, zil ganu mežu, kas man tolaik likās visattālākā, visnoslēpumainākā vieta, aiz kuras vai nu izbeidzas pasaule, vai ari sakas neapdzī votas zemes. Viss lauks bija pilns ar statiņiem un ļaudīm. Sur tur garajos, kuplajos rudzos iepļautā vālā bija redzama saliekta pļāvējas mugura, vārpu līgošanās, kad viņa tās ar pirkstiem pielieca vienu viet, paēnā bija redzama par šūpuliti noliekusies sieviete un rudzu puķēm nosētā rugainē — izsvaidītie kūlīši. Otra malā zemnieki, kreklos izmetušies, stāvēdami ratos, krāva tajos kūlīšus, saceldami putekļus sausajā, tveicīgajā tīruma. Zābakos, svārkus uz pleciem uz metis, ar birkām* rokā — stārasts, jau iztālēm pamanījis tēvu, noņēma savu filca platmali, dvieli slaucīja rudo galvu un bārdu un kliedza uz sievišķiem. Dūkanais zirdziņš, uz kura jāja tēvs, soļoja vieglā, rotaļīgā gaitā, retumis galvu pie krūtīm noliekdams, pavadu pastiepdams un ar kuplo asti atgaiņādams dundurus un mušas, kas tam alka līgi lipa klāt Divi kurti, astes sirpjveidīgi saliekuši, kājas augstu celdami, graciozi cilpoja pa garajiem rugājiem zirgam pa pēdām; Milk > tecēja pa priekšu un, galvu atliekusi, gaidīja esmu. Ļaužu sarunas, zirgu soļu un ratu troksni, paipalu jautro sasvilpšanos, kukainīšu sīkšanu, kas nekustīgiem bariem šūpojās gaisā, vērmeļu, salmu un zirgu sviedru smaku, tūkstošiem dažādu krāsu un atēnu, ko izbārstīja svelmaina saule gaišdzeltenajā rugainē, meža tālo zilgmi un mēļos mākoņus, baltos timekļus, kuri līgojas gaisa vai nogūla virs rugājiem, — to visu es redzēju, dzirdēju un sajutu.

Pie Irbenāju gāršas piejājuši, atradām līnijdrošku jau priekšā un pavisam necerēti vēl vienjūga ratus, kuros sēdēja bufetnieks. No siena pretim rēgojās patvāris, toverītis ar saldējuma veidni un vēl šādi tādi pievilcīgi sainīši un kārbiņas. Nebija vairs šaubu: bus tējas dzeršana svaigā gaisā, būs saldējums un augļi. Ieraudzījuši ratus, mēs skaļi izteicām savu prieku, jo tējas dzeršana mežā zālīte, tādā vietā, kur neviens nekad tēju nav dzēris, tika uzskatīta par lielu jaukumu.

Turka, piejājis pie laukumiņa, apstājās, uzmanīgi noklausījās sīkus jo sīkus tēva norādījumus, kā sastāties un uz kurieni dzīt (starp citu, viņš nekad nerēķinājās ar šiem norādījumiem, bet darīja visu pēc sava

prāta), palaida vaļā suņus, nesteigdamies piesēja pie segliem no siksnām atraisītās saites, uzsēdās zirgā un svilpodams nozuda jauna jos bērziņos. Atraisītie kvekšķi vispirms, astes luncinot, izteica savu prieku, nopurinājās, aplaizījās un tad sīkos riksīšos, ošņādami un astes luncinādami, aizjoņoja dažādos virzienos.

— Vai tev ir mutautiņš? — tēvs jautāja.

Es izvilku no kabatas un parādīju.

— Nu, tad apņem to tam pelēkajam sunim ap kaklu ...

— Ziranam? — es lietpratīgi ievaicājos.

— Jā, un skrien pa ceļu projām! Kad nonāc pie noriņas, paliec tur, pielūko — bez zaķa pie manis nerādies!

Es apmetu mutautiņu Ziranam ap pinkaino kaklu un pa galvu pa kaklu metos uz norādīto vietu. Tēvs smējās un sauca man pakaļ:

— Atrak, atrak, citādi nokavēsi!

Ausis slaistīdams, Zirans pastāvīgi stājās un ieklausījās mednieku trokšņošanā. Man pietrūka spēka pavilkt viņu kaut soli uz priekšu, un es saku kliegt: «Ņem ciet! Ņem ciet!» Tad atkal Zirans traucās tik sparīgi, ka es tikko spēju viņu savaldīt un ne vienu reizi vien paklupu, līdz nokļuvu noradītajā vietā. Izraudzījis pie liela ozola sakneni ēnainu un līdzenu vietu, atlaidos zāle, nosēdinājis sev līdzās Ziranu, un sāku gaidīt. Kā allaž tādās reizēs, mana fantazija aizsteidzās tālu priekšā īstenībai: es iztēlojos, ka dzenu jau trešo zaķi, kaut gan mežā tobrīd iekaucās tikai pirmais kvekšķis. Skaļi un jūsmīgi mežā atskanēja Turkas balss; kvekšķis iekaucās, un tā balss bija dzirdama arvien biežāk un biežāk; tai pievienojās otra, rupjākā, tad trešā, ceturtā ... Balsis te apklusa, te cita citu pārtrauca. Pamazām skaņas kļuva stiprākās un nemitīgākas, līdz beidzot saplūda dobjā, skanīgā dūkoņā. Gārša līgot līgojās skaņās, suņi kauca vienā kaukšanā.

To izdzirdis, es sastingu savā vietā. Ar skatienu ieurbies mežmalā, muļķīgi smaidīju; sviedri lija aumaļām, un, kaut gan lāses, gar zodu tecedamas, kutināja, tomēr es neslaucījos. Man likās, ka nevar vairs būt svarīgāka acumirkļa par šo. Sasprindzinājums bija pārāk nedabisks, lai ilgi turpinātos. Suņi te kauca pašā mežmalā, te atkal pamazām attālinājās no manis; zaķa nebija. Es saku raudzīties apkārt. Tas pats notika ari ar Ziranu: sākuma viņš rāvas un smilkstēja, tad nogulās man blakus, uzlika purnu man uz ceļiem un nomierinājās.

Pa tā ozola kailajām saknēm, zem kura es sēdēju, pa peleko, sauso zemi, sakaltušajām ozola lapām un zīlēm, pa pārkaltušajiem un apsūnojušajiem žagariem, pa dzcltenznļgano sūnu un vietvietām izlīdušo sīko, zaļo zālīti ņudzēt ņudzēja skudras. Cita pēc citas tās steidzās pa saviem iemītajiem celiņiem — dažas ar nesamo, dažas tāpat tukšā.

Es paņēmu roka žagariņu un ar to aizsprostoju ceļu. Vajadzēja redzēt, ka dažas no tām, nicinādamas briesmas, izlīda pa apakšu, citas pārrāpās pāri, bet citas, īpaši tas, kas kaut ko nesa, galīgi samulsa un nezināja, ko iesākt: apstājās, meklēja apkārtceļu, griezās atpakaļ vai arī pa žagariņu uzrāpās līdz manai rokai un, šķita, taisījās līst svārku piedurknē. No šiem interesantajiem novērojumiem mani novērsa taurenītis ar dzelteniem spārniem, kas ārkārtīgi vilinoši laidelējas manā priekša. Tiklīdz es tam pievērsu skatienu, tas aizlidoja soļi divi nostāk no manis, pariņķoja virs balta, gandrīz jau novītušā āboliņa zieda un nometās uz ta. Nezinu, vai taurenītis bija sasildījies saulītē vai sūca nektāru no šī zieda, — bet varēja redzēt, ka tas jūtas ļoti labi. Retumis tas paplivināja spārniņus un pieplaku pie zieda, līdz beidzot pavisam norima. Es atspiedu galvu rokās un ar labpatiku raudzījos tajā.

Piepeši Zirans iekaucās un tik sparīgi pietrūkās kājās, ka es tikko neapvelos. Pametu skatienu visapkārt. Gar mežmalu, vienu ausi pieglaudis, otru saslējis, cilpoja zaķis. Man asinis sakāpa galvā, un šai acumirklī es visu aizmirsu: sāku kliegt nelabā balsī, palaidu suni un metos skriet. Bet, tikko to biju izdarījis, jau sāku nožēlot — zaķis pietupās, taisīja lēcienu, un es to vairs neredzēju.

Kāds man bija kauns, kad nopakaļ suņiem, kas kaukdami saradās mežmalā, no krūmiem izlīda Turka! Viņš bija redzējis manu kļudu (tas ir, ka es nenocietos) un, nicinoši manī paskatījies, tikai noteica: «Eh, kundziņ!» Bet ka viņš to pateica! Man butu bijis daudz vieglāk, ja viņš mani kā zaķi pakārtu pie segliem.

Pagalam izmisis, es ilgi stāvēju tanī pašā vietā, nesaucu suni at pakaļ un, sev pa stilbiem sizdams, atkārtoju:

— Ak dievs, ko es esmu izdarījis!

Es dzirdēju, kā kvekšķi aizjoza talak, kā sāka klabināt garšas otra mala, ka pieveica zaķi un kā Turka ar savu milzīgo ragu sauca suņus, — tomēr nekustējos ne no vietas .. .

VIII nodaļa ROTAĻAS

Medības beidzās. Jauno bērziņu paēnā bija izklāts paklājs, un uz ta apaļā lokā sēdēja visa sabiedrība. Lekno, zaļo zālīti ap sevi nomīdījis, bufetnieks Gavrila pārslaucīja šķīvjus un ņēma no kastītes laukā lapās ietītas plūmes un firziķus. Caur jauno bērziņu zaļo lapotni lauzās saules stari un meta uz paklāja rakstiem, manām kājām un

pat uz Gavrilas nosvīduša plikā pakauša apaļus, šaudīgus gaismas plankumiņus. Viegls vējiņš, pāršalkdams pār koku lapām, man par matiem un nosvīdušo seju, tīkami atspirdzināja.

Kad mums izdalīja saldējumu un augļus, uz paklāja vairs nebija nekā ko darīt, un mes, nevērodami tveicīgo saules svelmi, piecēlāmies un devāmies rotaļāties.

Ko spēlēsim? — Ļubočka jautāja, no saules miegdama acis un lēkādama pa zāli.

— Robinsonu.

Ne . .. garlaicīgi, — Volodja teica, laiski atlaidies zālē un lapas košļādams, — mūžīgi tikai Robinsonu! Ja jau nu katrā ziņa vēlaties, tad labak celsim lapenīti.

Volodja manāmi dižojās, droši vien viņš lepojās ar to, ka atjājis uz medību zirga, un nu izlikās ļoti noguris. Varbūt ari tādēļ, ka viņam jau bija pārak daudz veselīga saprāta un pārāk maz fantāzijas, lai pilna mierā priecātos par rotaļu Robinsons. Sī rotaļa attēloja dažas ainas no «Robinson Suisse*', ko mēs nesen bijām lasījuši.

— Nu, ludzu .. . kāpēc tu negribi mums sagādāt šo prieku? mei tenes neatlaidās. — Tu būsi Charles^2 vai Ernest', vai tēvs — kā gribi, — Katjeņka runāja, mēģinādama viņu aiz svārku piedurknes piecelt no zemes.

— Patiesi, negribas — garlaicīgi! Volodja noteica, staipīda mies un pie tam pašapmierināti smaidīdams.

Tad jau labak bija sēdēt mājās, ja neviens negrib rotaļāties, Ļubočka raudulīgā balsī teica.

Viņa bija liela raudule.

— Nu, spēlēsim; tikai neraudi, lūdzu, nevaru ciest.

Volodjas piekāpšanās mums sagādāja ļoti maz prieka. Gluži otrādi, viņa laiskais un garlaicīgais izskats izjauca visu rotaļas burvību. Kad mes nosēdāmies zeme un, iedomājušies, ka braucam zvejot, sa kam sparīgi airēt, Volodja sēdēja, rokas salicis, tādā pozā, kam nebija nekā kopēja ar zvejniekiem. Es viņam to aizrādīju; bet viņš atbildēja, ka ar to, ja mes vairak vai mazāk plātīšoties ar rokam, mēs nekā ne iegūšot, ne zaudēšot un tāpat nekur neaizbraukšot. Neviļus es viņam piekritu. Kad iedomājos, ka eju medībās, un ar nuju pār plecu devos mežā, Volodja atgūlās uz muguras, palika rokas zem galvas un teica, ka ari viņš it ka esot aizgājis. Tāda rīcība un vardi, kas padarīja mūs vienaldzīgus pret rotaļu, bija visai nepatīkami, jo

«Šveices Robinsons» (franču vai.) - Vissa «Šveices Robinsons» bija D. Defo romāna «Robinsons Kru/.o» vājš atdarinājums.

2 Kārlis. (Franču vai.)

1 Ernests. (Franču vai.)

vairāk vel tāpēc, ka klusībā bija jāpiekrīt, ka Volodja rīkojas prātīgi.

Es zinu gan, ka ar nūju nav iespējams nošaut ne vien putnu, bet vispār nemaz nav iespējams šaut. Tā ir rotaļa. Ja jau tā sāksim spriest, tad arī ar krēsliem nevar braukt. Bet Volodja, domāju, pats vel at ceras, kā garajos ziemas vakaros atzveltnes krēslu apklājām ar lakatiem, pārvērtām to par karieti, viens apsēdās par kučieri, otrs par sulaini, meitenes vidu, — trīs krēsli bija trijjūgs, — un mēs braucam. L'n cik daudz dažadu piedzīvojumu atgadijas šādos braucienos! Cik jautri un ātri pagāja ziemas vakari! . . . Ja par visu tā pa īstam gribēsim spriest, tad jau vairs nebūs nevienas rotaļas. Bet, ja nebūs rotaļu, kas tad atliks? . . .

IX nodaļa KAUT KAS PIRMAJAI MlLAI LĪDZĪGS

Iedomādamās, ka rauj no koka nez kādus Amerikas augļus, Ļubočka kopā ar lapiņu notrauca milzīgi lielu tārpu, šausmās nosvieda to zemē, pacēla rokas gaisā un atlēca atpakaļ, it ka baidīdamās, ka no tā kaut kas neuzšļakst. Rotaļa tika pārtraukta; galvas sabāzuši, mēs visi pieplakām pie zemes, lai apskatītu šo retumu.

Es raudzījos pār Katjeņkas plecu, viņa mēģināja uzņemt tārpu uz lapiņas, ko aizlika tam priekša.

Es biju novērojis, ka daudzas meitenes paradušas raustīt plecus, lai ar šādu kustību sakārtotu nošļukušo kleitiņu ar vaļēju kaklu. Vel atceros, ka Mimī arvien dusmojās par šādu kustību un teica: «C’est un geste de femme de chambrePār tārpu noliekusies, Kat jeņķa gluži tāpat sakustējās, un tai pašā acumirkli vējš pacēla lakatiņu no viņas baltā kakliņa. Sājā bridi viņas pleciņš bija divu pirkstu attālumā no manām lūpām. Es vairs neskatījos uz tārpu, bet skatījos — skatījos un itin sparīgi noskūpstīju Katjeņkas plecu. Viņa nepagriezās, tomēr es manīju, ka kakliņš un ausis viņai pietvīka. Galvu nepacēlis, Volodja nicinoši noteica:

— Kas ta par mīlināšanos?

Bet man acis bija asaras.

Es acu nenovērsu no Katjeņkas. Jau sen biju pieradis pie viņas svaigas, gaišās sejiņas un vienmēr mīlēju to, bet tagad es sāku uz-

mānīgāk ielūkoties tajā un iemīlēju vēl vairāk. Kad mēs piegājām pie lielajiem, mums par lielu prieku, tēvs paziņoja, ka uz māmiņas lūgumu mūsu aizbraukšana atlikta līdz ritam.

Atpakaļ mēs devāmies reizē ar lmijdrošku. Gribēdami viens otru pārspēt jāšanas mākslā un brašumā, abi ar Volodju jādelējam gar drošku. Mana ēna bija garāka nekā agrāk, un, pēc tās spriežot, es iedomājos, ka man ir diezgan stalta jātnieka izskats; bet pašap mierinātību, kādu es izjutu, drīz izjauca šāds atgadījums. Vele damies pilnīgi savaldzināt visus līnijdroškā sēdošos, es paliku mazliet iepakaļ un tad ar pletnes un kāju piepalīdzību satracināju savu zir-ģeli, ieņēmu nepiespiesti graciozu pozu un gribēju ka viesulis aizauļot garām pa to pusi, kur sēdēja Katjeņka. Es tikai nesapratu, ka labak: auļot garām klusējot vai iekliegties. Bet nejaukais zirģelis, lai kā es pūlējos, ticis iejūgtajiem zirgiem blakus, tik spēji apstājās, ka es parkuleņoju no segliem tam uz kakla un tikko nenovēlos zeme.

X nodaļa KĀDS BIJA MANS TĒVS

Viņš bija pagājušā gadsimta cilvēks, un viņa raksturā iezīmējās vispār tā laika jaunatnei piemītošais bruņnieciskums, uzņēmība, pašpārliecība, laipnība un trakulība. Uz tagadējā gadsimta ļaudīm viņš nolūkojās ar nicināšanu, un šis uzskats dibinājās tikpat lielā mērā uz iedzimtas lepnības, cik uz apslēpta īgnuma par to, ka mūsu gadsimtā viņam nebija vairs ne tā iespaida, ne to panākumu, kādi bi juši sava laikā. Kārtis un sievietes bija divas galvenās kaislības viņa dzīvē; savā mūžā viņš bija saspēlējis vairākus miljonus un viņam bija bijuši sakari ar neskaitāmām dažādu aprindu sievietēm.

Liels, dižens augums, dīvaina sīksohšu gaita, paraža raustīt plecu, mazas, vienmēr smaidīgas actiņas, liels ērgļa deguns, nepareizi veidotas lupas, kas izskatījās neveiklas, taču patīkamas, neskaidra izruna — svepstēšana — un liels, pliks pauris — tāda bija mana tēva āriene no tiem laikiem, kopš es viņu atceros, āriene ar kuru viņš prata ne vien iegūt vispārēju ievērību un kļūt par ā bonnes fortunes' cilvēku, bet arī patiki visiem bez izņēmuma — visu kārtu un stāvokļu ļaudīm un sevišķi tiem, kam viņš gribēja patikt.

Viņš prata gūt virsroku attiecībās ar ikvienu. Kaut gan viņš nekad nebija pašas augstākās sabiedrības cilvēks, tomēr ar šo aprindu ļaudīm arvien sagajās un pie tam tika cienīts. Viņš zināja to lepnības un pašapziņas galējo robežu, kas, citus neapvainojot, viņu tikai cēla sabiedrības acīs. Viņš bija oriģināls, bet ne vienmēr un izlietoja oriģinalitāti kā līdzekli, kas dažos gadījumos aizstāja augstāko aprindu aristokrātismu vai bagātību. Nekas pasaule nespēja viņā modināt izbrīnu; lai cik spožā stāvoklī atrazdamies, likās — viņš bija tam taisni kā radīts. Viņš tik labi prata slēpt no citiem un atvairīt pats no sevis visiem zināmo tumšo, sīkām nepatikšanām un sarūgtinājumiem pilno dzīves pusi, ka nevarēja viņu neapskaust. Viņš bija labs visa tā pazinējs, kas sagādā ērtības un baudu, un prata to izmantot. Viņš allaž izmantoja spožus sakarus, kādi tam bija, pateicoties pa daļai manas mātes radiem, pa daļai viņa paša jaunības draugiem, uz kuriem viņš sirds dziļumos pukojas, ka tie dzīve tālu tikuši, bet viņš uz visiem laikiem palicis atvaļināts gvardes poru čiks. Kā visi bijušie karavīri, arī viņš neprata ģērbties pēc modes; toties viņš ģērbās visai oriģināli un skaisti: arvien ļoti plats un viegls uzvalks, lieliska veļa, platas atlocītas aproces un apkaklīte... Tomēr tas viss saskanēja ar viņa lielo augumu, spēcīgo ķermeni, kailo pauri un rāmajām, pašapzinīgajām kustībām. Viņš bija jūtelīgs un pat raudulīgs. Bieži vien, skaļi lasot un nonākot patētiskā vietā, viņa balss sāka drebēt, pamirdzēja asaras un viņš sapīcis nolika grāmatu. Viņš mīlēja mūziku, pats spēlēdams klavieru pavadi jumu, dziedāja sava drauga А. . . romances, čigānu dziesmas un dažus operu motīvus; bet nopietno mūziku viņš nemīlēja un, vispārības domu nevērodams, vaļsirdīgi izteicās, ka Bēthovena sonātes viņu iemidzinot un garlaikojot un ka viņš nezinot nekā labāka par

«Nemodiniet mani jauniņu», kā to dziedājusi Semjonova, un «Ne jau viens vien ceļš ir klajumā», ka dziedājusi čigāniete Taņuša. Viņš bija tāds cilvēks, kam laba darba paveikšanai nepieciešama publika. Un viņš atzina par labu tikai to, ko par labu dēvēja publika. Dievs to zina, vai viņam maz bija kāda tikumiska pārliecība. Viņa dzīve bija tik pilna dažādām aizrautībām, ka neatlika laika par to padomāt, un viņš savā dzīvē bija tik laimīgs, ka neredzēja nekādas vajadzības pēc tā.

Vecumdienās viņam izveidojās patstāvīgi uzskati un negrozāmi principi, bet tikai vadoties no praktiskiem apsvērumiem: to rīcību vai dzīves veidu, kas viņam sagādāja laimi un prieku, viņš uzskatīja par labu un atzina, ka tā vienmēr un visiem jārīkojas. Runāja viņš ļoti valdzinoši, un šī īpašība, man liekas, pavairoja viņa principu elastību: vienu un to pašu rīcību viņš spēja attēlot gan kā nevainīgu draiskulību, gan arī kā zemisku nelietību.

XI nodaļa DARBOSANAS KABINETA UN VIESISTABA

Metās jau krēsla, kad mēs nokļuvām mājās. Māmiņā piesedas pie klavierēm, bet mēs, bērni, atnesām papīru, zīmuļus un krasas un novietojāmies pie apaļā galda zīmēt. Man bija tikai zila krāsa, un tomēr es sadomāju atainot medības. Ļoti dzīvi attēlojis zilu puisēnu uz zila zirga un zilus suņus, es laga nesapratu, vai ari zilu zaķi var zīmēt, un steidzos pie tēva kabinetā par to aprunāties. Tēvs kaut ko lasīja un uz manu jautājumu: «Vai zili zaķi ari ir?» — galvu nepacēlis, atbildēja: «Ir gan, mans draugs, ir gan.» Atnācis atpakaļ pie apaļa galda, es uzzīmēju zilu zaķi, bet tad sadomāju zilo zaķi pārtaisīt par krūmu. Ari krūms man nepatika: es to pārzīmēju par koku, no koka iztaisīju stirpu, no stirpas mākoni un pēdīgi visu papīru ta noķēpāju ar zilo krāsu, ka īgnumā saplēsu to un aizgāju atzveltnes krēslā nosnausties. Māmiņa spēlēja sava skolotāja Filda otro koncertu. Es snaudu, un manā iztēle atausa vieglas, gaišas n dzidras atmiņas. Tad viņa saka spēlēt Bēthovena Patētisko sonāti, un man nāca prātā kaut kas skumjš, smags un drums. Māmiņa bieži spēlēja šos divus gabalus, tāpēc es ļoti labi atceros jūtas, kādas tic mani modināja. Sis jutās līdzinājās atmiņām bet atminam par ko? Likās, ka atceros to, kas nekad nav bijis.

Man iepretim atradās durvis uz kabinetu, un es redzēju, ka tur iegāja Jakovs un vēl kādi bārdaini vīri garos svārkos. Durvis aiz viņiem tūdaļ aizvērās. «Nu sāksies darbošanās!» es nodomāju. Man likās, ka pasaulē nav nekā svarīgāka par to, kas noris kabinetā; šīs manas domas apstiprināja vēl tas, ka kabineta durvīm visi parasti tuvojās sačukstēdamies un uz pirkstgaliem; no turienes bija dzirdama tēva skaļa balss un atplūda cigāru smarža, kas arvien nezin kāpēc mani ļoti valdzināja. Pusmiegā mani piepeši pārsteidza labi pazīstamā zābaku čīkstoņa kalpotāju istabā. Kārlis Ivaničs uz pirkstgaliem, bet ļoti drūmu un apņēmīgu seju, ar kaut kādam aprakstītām lāpi ņam rokā piegāja pie kabineta durvīm un viegli pieklauvēja. Viņu ielaida, un durvis atkal aizcirtās.

«Ka tik nu nenotiktu kāda nelaime,» es domāju. «Kārlis Ivaničs saskaities: viņš uz visu gatavs. . .»

Es atkal iesnaudos.

Nekādā nelaime tomēr nenotika; pēc stundas mani uzmodināja tā pati zābaku čīkstoņa.

Kārlis Ivaničs, mutautiņa slaucīdams asaras, kuras es pamanīju viņam uz vaigiem, iznāca pa durvīm un, kaut ko purpinādams, uzgāja augšā. Pēc viņa iznāca tēvs un iegaja viesistabā.

— Vai zini, ko es nupat izlēmu? — viņš jautrā balsī iesāka, uzlik dams roku māmiņai uz pleca.

— Ko, mans draugs?

Es ņemu Kārli Ivaniču bcrniem līdzi. Ratos vietas diezgan. Bērni pie viņa pieraduši, un viņš pie tiem, liekas, taisni kā pieaudzis; bet septiņsimt rub|u gadā nav nekādā liela nauda, et puisau fonā dest un tr'es bon (liable...1

Es nekādi nevarēju saprast, kāpēc tēvs par Kārli Ivaniču lādas.

— Es ļoti priecājos ka par bcrniem, ta ari par viņu, — māmiņa sacīja. — Viņš ir krietns vecītis.

— Ja tu būtu redzējusi, cik viņš bija aizkustināts, kad pateicu, lai patur tos piecsimt rubļus ka davanu . . . bet — kas visjokainākais — tas ir rēķins, ko viņš man pasniedza. To ir verts apskatīt, — viņš smaidīdams piebilda, pasniegdams viņai ar Karļa Ivaniča roku rakstītu zīmīti. — Lieliski!

Lūk, zīmītes saturs:

«Bērniem divi makšķer — 70 kapik.

Krāsaina papir, zelta maliņš kleistir un form priekš kastīt, dāvanās — 6 r. 55 k.

Grāmata un loks, dāvani bērnim — 8 r. 16 k.

Nikolajam biksc — 4 rubļi.

Peter Aleksandrovič no Maskavu 18. .. gadā apsolīti zelta pulk-stens — 140 rubļu.

Tātad Kārlim Maueram pienākas saņemt bez algu — 159 rubļi 79 kapik.»

Izlasījis šo zīmīti, kurā Kārlis Ivaničs pieprasa, lai viņam samaksā visu naudu, ko viņš izdevis par dāvanām, kā arī lai samaksā pat par apsolīto dāvanu, katrs nodomās, ka Kārlis Ivaničs nav nekas vairāk kā bezjūtīgs un alkatīgs patmīlis, — un tomēr tā būtu kļūdīšanās.

Ieiedams kabinetā ar zīmītēm roka un sagatavotu runu galvā, viņš bija nodomājis daiļrunīgi izteikt tēvam visas mūsu mājā pārciestās netaisnības; bet, kad viņš sāka runāt tādā pašā izjustā balsī un tikpat sirsnīgi, ka mums parasti mēdza diktēt, viņa daiļrunība atstāja vislielāko iespaidu uz viņu pašu, un, nonācis vietā, kur jāsaka — «lai cik grūti man būs šķirties no bcrniem», viņš pavisam apjuka, balss sāka drebēt, un viņš bija spiests izņemt no kabatas rūtaino mutautiņu.

Jā, Pjotr Aleksandrič, — viņš sacīja ar asarām acīs (viņa sagatavotajā runā ši vieta nemaz nebija paredzēta), — es tā esmu pie-

radis pie bērniem, ka nezinu, ko bez viņiem iesākšu. Es kalpošu jums bez algas, — viņš piebilda, ar vienu roku asaras slaucīdams, bet ar otru pasniegdams rēķinu.

Ka šai acumirkli Kārlis Ivaničs runaja no sirds, to es droši varu apgalvot, jo pazīstu viņa labo sirdi; bet, kā rēķins varēja saskanēt ar viņa vārdiem, tas man palika noslēpums.

Ja jums ir skumji, tad man bīitu vēl skumjāk šķirties no jums, — tēvs sacīja, viņam uz pleca uzsizdams, esmu tagad pārdo mājis.

īsi pirms vakariņām istabā ienāca Griša. Kopš tā brīža, kad viņš bija ienācis mūsu maja, viņš smagi pūta un raudāja viena laida, kas, pec to domam, kuri ticēja viņa pareģošanas spējām, vēstot mūsu mājai kādu nelaimi. Viņš sāka atvadīties un teica, ka rīt no rīta iešot talak. Es pamirkšķināju Volodjam un izgāju pa durvīm.

— Kas ir?

Ja gribat redzēt Grišas važas, tad iesim tūliņ augšā vīriešu pusē, Griša guļ otrā istabā; pieliekamajā ļoti labi var sēdēt, un mēs visu redzēsim.

— Lieliski! Pagaidi tepat; es pasaukšu meitenes.

Meitenes atskrēja, un mēs traucāmies augša. Ne jau bez ķīviņa nolēmuši, kuram pirmajam jāiet tumšajā pieliekamajā, mēs apsēdā mies tur un sākam gaidīt.

XII nodaļa GRlSA

Tumsā mums visiem bija baisi. Mēs spiedāmies cits pie cita un nekā nerunājām. Gandrīz tūliņ pēc mums klusiem soļiem ienāca Griša. Vienā rokā viņš turēja bozi, otra — sveci kapara lukturī. Mes aiztu rējām elpu.

— Kungs Jēzus Kristus! Svētā dievmāte! Dievam tēvam, dēlam un svētajam garam ... — elpu ievilkdams, viņš skaitīja dažādā balss noskaņā un apraudams, kas raksturīgi vienīgi tiem, kuri bieži atkārto šos vārdus.

Tā, lūgsnu skaitot, bozi kaktā nolicis un gultu apskatījis, viņš sāka izģērbties. Atraisījis savu veco, melno jostu, viņš lēni novilka noskrandušos nankina* virssvārkus, tos rūpīgi salocīja un uzlika uz krēsla atzveltnes. Nu viņa sejā vairs nemanīja ne steigu, ne stul bumu kā parasti, bet, gluži otrādi, viņš bija rāms, domīgs un pat dižens. Viņa kustības bija gausas un apsvērtas.

Palicis tikai apakšveļā, viņš klusi apscdas gultā, pārmeta tai krustus no visām pusēm un, kā varēja redzet, ar mokām (tāpēc ka viņš saviebās) izlīdzināja zem krekla važas. Bridi pasēdējis un rūpīgi apļu kojis dažās vietās pārplīsušo veļu, viņš piecēlās, lugsnu skaitot, pacēla sveci svētbilžu skapīša augstumā, kur atradās vairākas svētbildes, pārmeta krustu pret tām un apgrieza sveci ar liesmu uz leju. Svece švirkstēdama nodzisa.

Logos, kas atradās meža pusē, iespīdēja gandrīz pilns mēness. Plānprātiņa garā, balta stāva vienu pusi apspīdēja blāva, sudrabaina mēnesnīca, bet otra puse atradās tumšā ēnā, kas kopā ar logu rāmju ēnām nogula uz grīdas, sienam un sniedzas līdz pat griestiem. Sēta sargs skandināja čuguna plāksni. Milzīgas rokas sakrustojis uz kru tīm, nokāris galvu, bez mitas smagi nopūšoties, Griša klusēdams stā vēja svētbilžu priekša, tad lēni noslīga ceļos un sāka lūgt.

Sākumā viņš klusi skaitīja pazīstamas lūgsnas, uzsvērdams vienīgi dažus vārdus, tad atkārtoja tās, bet jau skaļāk un jūsmīgāk. Viņš sāka runāt saviem vārdiem, ar manāmu piepūli cenšoties izteikties slaviski. Vārdi bija nesakarīgi, bet aizkustinoši. Viņš aizlūdza par visiem saviem labdariem (tā viņš dēvēja visus tos, kas viņu uzņēma), to skaita arī par māmiņu un par mums; aizlūdza par sevi, lai dievs piedotu viņa lielos grēkus, atkārtoja: «Dievs, piedod maniem ienaid niekiem!» — stenēdams piecēlās un, vēl un vel tos pašus vārdus atkārtodams, nokrita zemē un atkal piecēlās, nevērodams smagās važas, kas, pret zemi atsizdamas, sausi, skarbi žvadzēja.

Volodja ļoti sāpīgi ieknieba man kājā, taču es pat neatskatījos, tikai parīvēju ar roku to vietu un bērnišķīgā izbrīnā, nožēlā un labvēlībā sekoju tālāk visām Grišas kustībām un vārdiem.

Jautrības un smieklu vietā, uz ko es, pieliekamajā ienākot, cerēju, sajutu trīsas un sirds stāšanos.

Griša vēl ilgi palika šādā reliģiskas sajūsmas stāvoklī un impro vizēja lūgsnas. Te vairākas reizes no vietas atkārtoja «Kungs, apžēlojies», bet katru reizi ar jaunu spēku un izteiksmi, te skaitīja «Piedod man, kungs, māci man, ka jādzīvo. .. māci man, kā jādzīvo, ak, kungs!» tada noskaņā, it ka gaidītu tūliņ uz saviem vārdiem at bildi; te atkal bija dzirdamas vienīgi žēlas raudas . . . Viņš pacēlās uz ceļiem, sakrustoja rokas uz krūtīm un apklusa.

Klusām es pabazu galvu pa durvīm un aizturēju elpu. Griša ne kustējās; no viņa krūtīm izlauzās smagas nopūtas; viņa aklas acs blāvajā, mēnesnīcas apspīdētajā redzoklītī mirdzēja asara.

Lai notiek tavs prāts! — viņš piepeši iekliedzās neatdarināmā balsī, pieplaka ar pieri pie grīdas un sāka raudat kā mazs bērns.

Daudz kas bijis un izbijis kopš tā laika, daudzas atmiņas par bi jušo zaudējušas savu nozīmi un pārvērtušās par neskaidriem sapņiem, pat svētceļnieks Griša jau sen beidzis savu pēdējo gājumu, bet iespaids,

kādu viņš atstāja uz mani, un jutās, ko viņš atmodināja, nekad neizgaisīs no manas atmiņas.

Ai, diženais kristieti Griša! Tava ticība bija tik stipra, ka tu juti dieva tuvumu; tava mīlestība tik liela, ka vārdi paši no sevis plūda pār tavām lūpām — tu tos nepārbaudīji ar saprātu . . . Un kādu cildenu slavinājumu tu paudi viņa varenībai, kad, nespēdams atrast vārdus, asarās noslīgi zeme! . ..

Aizgrābtība, ar kādu es klausījos Grišā, nevarēja ilgi turpināties, pirmkārt, tāpēc, ka mana ziņkāre bija apmierināta, bet, otrkārt, tāpēc, ka, sēžot vienā vietā, man bija notirpušas kājas un gribējās piebiedroties vispārējai čukstēšanai un kņadai, kas bija dzirdama man aiz muguras tumšajā pieliekamajā. Kāds saņēma mani aiz rokas un klusi teica: «Kam šī roka?» Pieliekamajā bija pavisam tumšs. Taču no pieskāriena un balss, kas čukstēja man pie pašas auss, es tūdaļ pa zinu Katjeņku.

Gluži neapzināti es satvēru aiz elkoņa viņas īsā piedurkmte tērpto roku un pieplaku pie tās ar lūpām. К at jeņķa droši vien pabrīnījās par tādu rīcību un atrāva roku: ar šo kustību viņa apgaza salauzto krēslu, kas atradās pieliekamajā; Griša pacēla galvu, mierīgi apskatījās visapkārt un, lūgsnas skaitīdams, saka krustīt visus kaktus. Trokšņodami un sačukstēdamies mēs izskrējām no pieliekamā.

XIII nodaļa NATAĻJA SAVISNA

Pagājušā gadsimta vidū Habarovkas ciema sētās rupjas, svītrainas drānas kleitiņa, basam kājām skraidīja jautra, tukla sārtvaidze skuķe Nataška. Ievērojot viņas tēva klarnetista Savas nopelnus un lūgumu, mans vectēvs viņu pieņēmis augšā' — vecmāmiņas kalpoņu pulkā. Sai darbā istabene Nataška izcēlusies ar savu lēnprātību un centību. Kad piedzimusi mūsu māmiņa un ievajadzējies aukles, šo pienākumu uzdevuši Nataškai. Un arī jaunajā darbalaukā viņa izpelnī jusies uzslavas un balvas par savu čaklumu, uzticību un pieķeršanos jaunkundzei. Bet jaunā, nadzīga sulaiņa Fokas pūderētā galva un zeķes ar sprādzītēm savaldzinājušas viņas vienkāršo, bet mīlas pilno

' Mājas augšēja stāva, kur parasti atradas bērnu un mājas saimnieces istabas.

sirdi, jo Fokam savā darbā nācies bieži sastapties ar Nataļju. Viņa pat sadūšojusies un gājusi pati pie vectēva izlūgties atļauju precēties ar Foku. Vectēvs viņas vēlēšanos uzņēmis ka nepateicību, sadusmojies un par sodu aizsūtījis nabaga Nataļju par lopu meitu uz stepes sādžu. Tā kā neviens nevarējis aizstāt Nataļju, tad pēc sešiem mēnešiem viņa tomēr tikusi atsaukta atpakaļ agrākajā darba. Savā svītrainajā kleitiņā, no trimdas atgriezusies, viņa iegājusi pie vectēva, nokritusi viņam pie kājām un lūgusi neliegt viņai agrāko labvēlību un laipnību un aizmirst to stulbumu, kas viņu tā apmājis un, ka viņa dievojusies, vairs nekad neatkārtošoties. Un patiesi viņa turējusi vārdu.

Kopš tā laika Nataša kļuvusi par Nataļju Savišnu un uzlikusi aubi; visu mīlu, kas mita viņā, viņa veltīja jaunkundzei.

Kad viņas vieta pie māmiņas ieradusies mājskolotāja, viņa saņēmusi pieliekamā atslēgas un viņas pārzināšanā nodota veļa un visi pārtikas produkti. Sos savus jaunos pienākumus viņa veica ar tādu pašu centību un mīlestību. Viņas dzīves jēga bija saudzēt kungu labumu, viņa visur redzēja izšķērdību, bojāšanu, izvazāšanu un visiem speķiem centās pret to cīnīties.

Kad māmiņa apprecējusies, viņa iesaukusi pie sevis Nataļju Savišnu un, vēlēdamās viņai kaut kā pateikties par divdesmit gadu ilgo darbu un uzticību, visatzinīgākos vārdos izteikusi viņai savu pateicību un mīlestību, pasniegusi zīmogotu papīru, kas bi jis Nataļjas Sa višnas brīvlaišanas raksts, un teikusi, ka, vienalga, vai viņa turpmāk kalpošot mušu mājā vai ne, viņa vienmēr katru gadu saņemšot pensiju trīssimt rubļu apmērā. Nataļja Savišna klusēdama visu to noklausīju sies, tad, dokumentu rokās paņēmusi, nikni tajā paskatījusies, kaut ko caur zobiem nopurpinājusi un izskrējusi no istabas, durvis aizcirzdama. Neizprazdama tadas dīvainas rīcības iemeslu, māmiņa pēc brītiņa iegājusi Nataļjas Savišnas istaba. Saraudātām acīm ta sēdējusi uz lādes, mutautiņu pirkstos burzīdama, un stingu skatienu lūkojusies saplosītā brīvlaišanas raksta gabaliņos, kas bijuši izmētāti turpat uz grīdas viņas priekšā.

— Kas jums noticis, mīļa Nataļja Savišna? — māmiņa jautājusi, viņu aiz rokas saņemdama.

— Nekas, cienmātiņ, — viņa atbildējusi, — droši vien esmu jums kaut ka sariebusi, ka jūs mani dzenat no mājas... Ko lai dara, iešu an.

Viņa izrāvusi roku un, tikko asaras valdīdama, gribējusi iet no istabas laukā. Māmiņa viņu atturējusi, apskāvusi, un viņas abas sākušas raudāt.

No tā laika, kopš es sevi atceros, atceros arī Nataļju Savišnu, viņas mīlu un glāstus; bet tikai tagad es tos protu novērtēt, toreiz man ne prāta nenāca, kada izcila, brīnišķīga būtne ir ši vecīte. Viņa nekad ne tikai nerunāja, bet, liekas, pat nedomāja par sevi: visa viņas dzīve bija viena vienīga mīla un pašuzupurēšanās. Es tā biju pieradis pie viņas nesavtīgās, maigās mīlestības, ka nevarēju ne iedomāties, ka varētu but arī citādi. Es nepavisam nebiju viņai pateicīgs un nekad netiku sev jautājis: bet vai viņa pati ir laimīga? Vai ir apmierināta?

Gadījās, aizbildinādamies ar kādu nepieciešamu vajadzību, iz skrienu no stundas, atsēžos viņas istabiņā un sāku skaļi sapņot, nemaz nekautrēdamies viņas klātbūtnes. Viņa arvien kaut ko darīja: vai nu adīja zeķi, vai rakņājās pa lādēm, ar kurām bija pilna viņas istaba, vai pierakstīja veļu; klausīdamās visādas blēņas, kadas es laidu vaļā, piemēram, «es, kad bušu ģenerālis, apprecošu brīnišķīgu skaistuli, nopirkšu sev dukanu zirgu, uzcelšu stikla pili un aicināšu pie sevis Karļa Ivaniča piederīgos no Saksijas» utt., viņa piebilda: «Jā, manu draudziņ, ja.» Parasti, tiklīdz es piecēlos un taisījos aiziet, viņa atvēra zilo lādi, kam vaka iekšpusē — ka tagad vel atceros — bija uzlīmēti kāda huzara krāsains attēls, bildīte no pomādes kārbiņās un Volodjas zīmējums, izņēma no lādes kvēpināmo, aizdedzināja un vēcinādama stāstīja:

— Tas, draudziņ, vēl Očakovas laiku kvēpināmais. Kad jūsu nelaiķis vectētiņš — lai dievs mielo viņa dvēseli! — ar turkiem karoja, tad no turienes atveda. Redzi, vel atlicies pēdējais gabaliņš, — viņa nopūzdamās piebilda.

Lādēs, ar kurām bija pilna viņas istaba, atradās itin viss. Lai ieva-jadzējās ša vai ta, arvien teica: «Jāpaprasa Nataļjai Saviš-nai.» Un patiesi, mazliet parakņājusies, viņa atrada vajadzīgo priekšmetu un piebilda: «Redz, cik labi, ka pievācu.» Šais lādēs bija tūk stošiem tādu lietu, par kurām mājās, izņemot viņu pašu, neviens cits ne zināja, ne arī rūpējās.

Reiz es uz viņu noskaitos. Notika tā. Pie pusdienu galda, lejot kvasu, man izslīdēja no rokām karafe un aplija galdauts.

— Pasauciet Nataļju Savišnu, lai viņa papriecājas par savu mī luli! — māmiņa sacīja.

Nataļja Savišna ienāca un, ieraudzījusi peļķi, pagrozīja galvu; tad māmiņa viņai iečukstēja kaut ko ausī, un viņa, man padraudējusi, izgāja.

Pec pusdienas es visjautrākajā omā lēkādams devos uz zaļi; te pēkšņi no aizdurves izšāvās Nataļja Savišna ar galdautu rokā, notvēra mani un, nevērodama manu izmisīgo pretošanos, sāka berzēt man seju ar galdauta mitro vietu, visu laiku runādama: «Netraipi galdautu, netraipi galdautu!» Tas mani ta aizvainoja, ka es no dusmām sāku pilnā balsī raudāt.

«Ka!» aiz raudām rīstīdamies un pa zaļi staigādams, es pats sev teicu. «Nataļja Savišna, vienkārši Nataļja, saka man tu un vel sit pa seju ar mitru galdautu kā kādam saimes puikam. Ne, tas ir briesmīgi!»

Kad Nataļja Savišna ieraudzīja, ka esmu sācis pinkšķēt, viņa tūdaļ aizsteidzas, bet es, arvien vēl staigādams, prātoju, kā nekaunīgajai Nataljai atmaksāt man nodarīto pārestību.

Pēc brītiņa Nataļja Savišna atgriezās, bikli pienāca man klāt un saka mierināt:

Nevajag, manu draudziņ, neraudiet. . . piedodiet man, muļ ķei ... esmu vainīga ... piedodiet man, manu mīlulīt... te jums . ..

Viņa no seģenes apakšas izvilka sarkanu papīra turziņu, kurā atradas divas konfektes un viena žaveta vīģe, un ar drebošu roku to pasniedza man. Es nespēju paskatīties labajai vecenītei acīs. No vērsies paņēmu dāvanu, un asaras sāka līt vel nevaldāmāk, tikai ne vairs aiz dusmām, bet gan aiz mīlas un kauna.

XIV nodaļa SĶIRSANAS

Otra dienā pēc notikumiem, ko šeit esmu aprakstījis, pulksten divpadsmitos, kariete un kalcša* stāvēja pie durvīm. Nikolajs bija saģērbies ceļa drēbes, tas ir, bikses bija sabāztas zābaku stulmos un vecie svārki cieši jo cieši apjozti ar jostu. Viņš stāvēja kalešā un kārtoja mēteļus un spilvenus sēdekli. Kad tas viņam likās par augstu, viņš uzsēdās uz spilveniem un palekdamies tos piespaidija.

— Dieva dēļ, apžēlojieties, Nikolaj Dmitrič, vai pie jums nevarētu novietot kunga lādīti, no karietes izliecies, tēva kambarsulainis aizelsies sacīja, — tā ir maziņa . . .

Būtu jel laikā pateikuši, Mihej Ivanič, — Nikolajs ātri un īgni atsaucas, kādu pauniņu sparīgi iesviezdams kalešā. — Nudien galva jau tā griežas riņķī, bet te vēl jūs ar savam lādītēm, — viņš piebilda, paceldams cepuri un noslaucīdams no iedegušās pieres lielas sviedru lāses.

Muižas ļaudis svārkos, kaftānos, kreklos, kailām galvain, sievie tes rupjās, svītrainās drānās un lakatiņos, ar bērniem uz rokam un bas kājainu bērnu bariņš stāvēja lieveņa tuvumā, noraudzījās pajūgos un tērzēja savā starpa. Viens no vedējiem — salīcis večuks ziemas cepuri galva un platos zemnieku svārkos turēja rokās karietes dīseli, grozīja to un dziļdomīgi skatījās uz riteņiem; otrs — brašs, jauns puisis, baltā, sarkaniem izšuvumiem izrakstītā krekla, melnā filca platmale, kuru viņš, savas gaišās cirtas kasīdams, pasita te uz vienas, te otras auss, — nolika savus svārkus uz bukas, uzmeta tur pat grožus un, pītu ādas pātadziņu plīkšķinādams, skatījās te uz saviem zābakiem, te uz kučieriem, kas iezieda kalešu. Viens no vi ņiem, visus spēkus saņēmis, turēja pacelto ratu virsu, otrs, pārliecies pār riteni, rūpīgi sazieda asi un rumbu un, lai neietu zuduma pārēja ziede, kas bija uz nelielas lāpstiņas, iezieda ari no apakšpuses rumbas apaļumu. Nodzītie dažādas spalvas pasta zirgi staveja pie žoga, ar astēm atgaiņādami mušas. Daži no tiem, pinkainās, aptu kušās kajas pastiepuši, miedza acis un snauda; citi garlaikodamies knosīja viens otru vai ari plūkāja pie lieveņa augošo cieto, tumšzaļo paparžu lapas un kātus. Vairāki kurti — vieni, saulē gulēdami, smagi elsoja, citi atkal lodāja paēnā zem karietes un kalešas un laizīja taukus no asīm. Gaiss likās tādas ka putekļainas miglas pilns, apvārsnis bija pelcki meļa krasa, bet pie debesim neredzēja neviena mākonīša. Spēcīgs rietumu vējš dzenāja putekļu stabus pa ceļu un tīrumiem, locīja slaiko liepu un berzu galotnes dārzā un tālu aiznesa krītošās, dzeltenas lapas. Es sēdēju pie loga un nepacietīgi gaidīju, kad beigsies ši gatavošanas.

Kad visi bija salasījušies viesistabā pie apaļa galda, lai pēdējo reizi pavadītu kopā īsu brīdi, man ne prātā nenaca, kāds skumjš mirklis mums vel priekšā. Galvā man jaucās visnenozīmīgākās domas. Es pats sev vaicāju: kurš kučieris brauks ar kalešu un kurš ar karieti, kas sēdēs kopā ar tēvu, kas ar Kārli Ivaniču, un карее mani katra ziņa grib ievīstīt šalle un vatētā mētelīti?

«Kas tad es par mīkstčauli? Tak jau nu nenosalšu. Kaut jel drīzāk tas viss beigtos; butu sēdušies tik iekša un braukuši.»

Kam pavēlēsiet nodot bērnu veļas sarakstu? — saraudātām acīm un ar zīmīti rokā Nataļja Savišna ienākusi, māmiņu uzrunādama, jautāja.

Nododiet Nikolajam un pec tam ienāciet atvadīties no ber

niem!

Vecīte gribēja kaut ko teikt, bet piepeši aprāvas, aizklāja seju ar lakata stūri un, atmetusi ar roku, izgāja no istabas. Kad es pama nīju šo kustību, man drusku iesmeldzās sirds; tomēr nepacietība doties ceļā bija stiprāka par šo izjūtu, un es pavisam vienaldzīgi klau sījos tēva un māmiņas sarunā. Viņi runāja par lietām, kas, varēja redzēt, neinteresēja ne vienu, ne otru: kas jaieperkas majas vajadzī bam, kas sakams kņazei Sophie un madame Julie un vai ceļš bus labs.

Ienāca Foka un tieši tādā paša balsi, kādā mēdza paziņot «maltīte gatava», pie stenderes nostājies, teica: «Zirgi sajūgti.» Es manīju, ka māmiņa, to dzirdot, nodrebēja un nobāla, it ka tas viņai būtu kas negaidīts.

Fokam pavēlēja aiztaisīt istabā visas durvis. Tas mani ļoti uz jautrināja, «it ka visi būtu noslēpušies no kaut kā».

Kad visi bija apsēdušies, ari Foka uzmetās uz krēsla maliņas. Taču, tikko viņš to bija izdarījis, nočīkstēja durvis un visi atskatījās. Istabā steidzīgi ienāca Nata|ja Savišna un, acu nepaceldama, apsedas pie durvīm uz viena krēsla ar Foku. Kā šodien vel redzu Fokas pliko pauri, grumbaino, stingro seju un salikušo, labsirdīgo Nataļju Savišnu aubitē, zem kuras bija redzami sirmi mati. Viņi saspiedušies uz viena krēsla, un viņiem abiem neveikli.

Es joprojām biju bezbēdīgs un nepacietīgs. Desmit sekundes, kuras nosēdējām pie aizvērtām durvīm, man likās ka vesela stunda. Beidzot visi piecēlās, pārmeta krustu un sāka atvadīties. Tēvs apkampa māmiņu un vairākas reizes noskūpstīja.

— Būs jau labi, manu draudziņ! tēvs teica. — Uz mūžu taču nešķiramies.

Tomēr skumji, — māmiņa drebošā, raudošā balsi atbildēja.

Kad izdzirdu šo balsi, ieraudzīju viņas trīcošās lupas un asaru pilnās acis, es visu aizmirsu un man kļuva tik skumji, sāpīgi un baisi, ka gribējās labāk aizskriet prom nekā no viņas atvadīties. Sai acu mirklī es sapratu, ka, apkampdama tēvu, viņa jau atvadījās no mums.

Viņa tik daudzas reizes skūpstīja un krustīja Volodju, ka, do-madams — nu viņa nāks pie manis , es spraucos jau uz priekšu, bet viņa vēl un vel svētīja brāli un spieda to sev pie krūtīm. Beidzot es viņu apskavu un, viņai piekļāvies, raudaju, raudāju, neko citu nedomādams kā vienīgi par savam bēdām.

Kad mēs gājām, lai sēstos ratos, gribēdami atvadīties, priekš namā mūs apstāja apnicīgie muižas ļaudis. Viņu «lūdzu rociņu», skaļie skūpsti uz pleca un tauku smaka no viņu matiem apšķebināja man dūšu. So jūtu ietekmē es ļoti vēsi noskūpstīju aubīti Nataļjai Sa-višnai, kad viņa visa vienas asarās no manis atvadījās.

Dīvaini, ka es ka šodien redzu visas kalpotāju sejas un varētu tās uzzīmēt līdz pēdējam sīkumam, bet māmiņas seja un izskats pil nīgi izgaist no atmiņas — varbūt tāpēc, ka visu to laiku es nevarēju ne reizes saņemties un uz viņu paskatīties. Man likās ja es to darīšu, viņas un manas skumjas kļūs neizmērojamas.

Es pats pirmais iemetos karietē un novietojos pakaļējā sēdeklī. Kulba bija pacelta, un es nevarēju nekā saredzēt, bet nojauta man teica, ka māmiņa vēl ir tepat.

«Paskatīties viņā vēlreiz vai labāk ne? . . . Nu, vel pēdējo.reizi!» es pats sev teicu un izliecos no karietes uz lieveņa pusi. Sai brīdi māmiņa ar tādu pašu domu pienāca pie karietes no otras puses un pasauca mani vārda. Izdzirdis viņas balsi sev aiz muguras, es pagriezos,

bet tik strauji, ka mūsu galvas sagrūdās kopa. Viņa skumji pasmaidīja un cieši, cieši noskūpstīja mani pēdējo reizi.

Kad bijām dažas asis pabraukuši, es nolēmu viņā paskatīties. Vējš plivināja zilo lakatiņu, kas bija apsiets viņai ap galvu; galvu nodūrusi un seju ar rokām aizklājusi, viņa lēni kāpa pa kāpnēm. Foka viņu atbalstīja.

Tēvs sēdēja man līdzās un nekā nerunāja, bet es rīstījos asaras, un kaut kas man tā žņaudza kaklu, ka baidījos nosmakt... Izbraukuši uz lielceļa, mes ieraudzījām baltu lakatiņu, ar kuru kāds māja no lievenēm. Arī es saku māt ar savu, un tas mani mazliet nomierināja. Es vēl joprojām raudāju, un doma, ka asaras pierāda manu jūtīgumu, sagādāja man prieku un mierinājumu.

Kad bijām kādu versti nobraukuši, es iesēdos ērtāk un saku neatlaidīgi lūkoties tuvākajā priekšmeta, kas bija acu priekša, tā piejūga zirga mugurā, kurš rikšoja manā pusē. Es skatījos, ka švi bināja asti šis ābolainais piejugzirgs, ka piesita vienu kāju pie otras, ka pār viņu nošmīkstēja kučiera pītā pātaga un ka kājas sāka cilāties visas reizē; skatījos, kā svaidījās slejas un to aplīši, un ta lūkojos, kamēr slejas pie astes pārklājās ar putām. Tad sāku skatīties apkārt: uz nobriedušu rudzu viļņojošām druvām, uz tumšo papuvi, kurā šur tur bija redzams arkls, zemnieks, ķēve ar kumeliņu; raudzījos verstu stabos, pametu skatienu pat uz buku, lai uzzinātu, kurš kučieris brauc mūsu pajūgā; un vel asaras nebija nožuvušas uz vaigiem, kad manas domas jau bija tālu projām no mātes, no kuras es šķīros varbūt uz visiem laikiem. Tomer ikviena atmiņa uzvedināja mani domāt par viņu. Es atcerējos sēni, ko vakar vakarā atradu bērzu gatvē, atcerējos, ka Ļubočka ar Katjeņku saķildojas, kurai to nolauzt, atcerējos arī to, kā viņas raudāja, no mums atvadīdamas.

Zēl viņu! Ari Nataļjas Savišnas žel, un berzu gatves un Fokas žel! Visa, visa žel! Bet nabaga māmiņa? Un atkal asaras saskrēja acis, bet ne uz ilgu laiku.

XV nodaļa BĒRNĪBA

Laimīgās, laimīgas, neatsaucamās bērnības dienas! Ka lai nemīl, ka gan lai nelolo atmiņas par tām! Sis atmiņas spirdzina, spārno manu dvēseli un ir jaukāko izjūtu avots.

Dažreiz, līdz apnikumam izskraidelējies, sēžu, piemēram, pie tējas galda savā augstajā krēsliņā; ir jau vēls, jau sen esmu izdzēris krūzīti

cukurota piena, miegs ver acis ciet, bet es nekustos no vietas, tikai sēžu un klausos. Un kā lai neklausās! Māmiņa sarunājas ar kādu, un viņas balss ir tik maiga, tik laipnīga. Si balss vien jau daudz ko pasaka manai sirdij. Snaudā apmiglotam acīm es vērīgi lūkojos viņas sejā, un piepeši viņa visa kļūst maziņa, maziņa, viņas seja nav neko lielāka par podziņu, taču man vēl tikpat skaidri saredzama: redzu, ka viņa paskatās manī un kā pasmaida. Man patīk viņu tādu maziņu redzēt. Es vel vairāk samiedzu acis, un viņa kļūst ne lielāka par tiem vizuļiem, kas atspoguļojas redzoklīšos; bet tad es pakustos — un burvība izgaist; es piemiedzu acis, grozos, visādi mēģinu to atjaunot, tomēr velti.

Es pieceļos, ar visām kājām ierāpjos atzveltni un ērti novietojos.

Nikoļeņka, tu atkal aizmigsi! — māmiņa man saka. Būtu labāk gājis augša.

— Es vēl negribu gulēt, ināmiņ, — atbildu viņai, un neskaidri, bet saldi sapņi ieaijā fantāziju, veselīgs bērna miegs aizver plakstus, un pēc minūtes esmu jau aizmirsies un guļu, kamēr modina. Dažreiz pusnomodā jutu, ka pieskaras maiga roka, jau no pieskāriena vien to pazīstu un vēl miega neviļus satveru šo roku un cieši, cieši piespiežu pie lūpām.

Visi jau izklīduši; viena svece vēl deg viesistaba. Māmiņa bija teikusi, ka viņa pati mani pamodināšot, un tā nu viņa apsēžas uz malas atzveltnim, kurā es guļu, un ar savu brīnišķīgo, maigo rociņu noglāsta man matus, un man pie auss skan mīļa, pazīstama balss:

— Celies, manu mīlulīt, laiks iet gulēt.

Citu vienaldzīgie skatieni viņu netraucē; viņa nebaidās mani apmīļot, cik maigi un mīļi vien spēdama. Es nekustos, bet vel sirsnī gāk skūpstu viņas roku.

— Celies, manu eņģelīt!

Ar otru roku viņa apskauj man kaklu, un viņas pirkstiņi ātri kustas un mani kutina. Istabā kluss, puskrēsla; kutināšana un pamošanās satraukusi nervus; māmiņa sēž man blakus; viņa pieskaras man; es jutu viņas drēbju smaržu un dzirdu viņas balsi. Tas viss liek man pietrūkties kājas, apvīt rokas viņai ap kaklu, pieglaust galvu pie krūtīm un elsojot teikt:

— Ak, mīļā, mīļā māmiņ, ka es tevi mīlu!

Viņa pasmaida savu sērīgo, brīnišķīgo smaidu, abām rokām saņem manu galvu, skūpsta mani uz pieres un paņem klēpi.

— Ak tad tu mani ļoti mīli? — brītiņu viņa klusē, tad saka: — Nu, pielūko, vienmēr mīli mani, nekad neaizmirsti! Ja tavas māmiņas nebūs, vai tu neaizmirsīsi viņu? Vai neaizmirsīsi, Nikoļeņka?

Viņa mani skūpsta vel maigāk.

— Nevajag. Nerunā tā, mana mīļā, manu sirsniņ! — viņas ceļus skūpstīdams, es iesaucos; un asaras straumēm plūst — mīlas un prieka asaras.

Pēc tam kad esmu nokļuvis augšstāva un sava vatetaja rīta-svarkā nostājies svētbilžu priekšā, kāda brīnišķīga sajūta pārņem, skaitot: «Dievs, sargi tētiņu un māmiņu!» Sājos acumirkļos, atkārtojot lūgsnas, kuras pirmoreiz manas bērna lupas šļupstēja, atkārtojot mīļotās mātes vārdus, mīla uz viņu un mīla uz dievu dīvainā kārta sakusa vienā izjuta.

Pēc lūgsnas ietinos savā seģenīte, ap sirdi man viegli, gaiši un patīkami; doma seko domai — bet par ko? Tās nav notveramas, tomēr pilnas skaidras mīlas un cerību gaišai laimei. Dažreiz atceros Kārli Ivaniču, vienīgo nelaimīgo cilvēku, ko es pazīstu, un viņa sūro 1 ik teni — tad kļūst tik skumji; es viņu tā iemīļoju, ka no acīm sāk ritēt asaras un domāju: «Dievs, dod viņam laimi, dod man iespēju viņam palīdzēt un atvieglot viņa bēdas; esmu gatavs visu viņam upurēt.» Un tad, mīļāko porcelāna rotaļlietiņu — zaķīti vai sunīti iespiedis dūnu spilvena stun, priecājos, cik tam labi, silti un patīkami tur gulēt. Vēl aizlūdzu, lai dievs dod laimi visiem, lai visi butu apmierināti un lai rit butu jauks laiks un varētu pastaigāties, pagriežos uz otriem sāniem, domas un sapņi sajaucas, izgaist, un es lēni. mierīgi iemiegu ar asaras savilgušu seju.

Vai vēl kādreiz atgriezīsies tas spirgtums, bezrūpība, mīlas slāpes un ticības spēks, kas bija bērnībā? Vai var but vel jaukāks dzīves posms par to, kad divi labākie tikumi — nevainīga jautrība un bezga ligas mīlas slapēs bija vienīgie dzenuļi dzīvē?

Kur tagad šīs karstas lūgsnas? Kur labākā balva — aizkustinājuma dzidras asaras? Atlidoja eņģelis mierinātājs, smaidīdams slaucīja šis asaras un nesamaitātajai bērna izteici žūžoja saldus sapņus.

Vai tiešam dzīve manā sirdi atstājusi tik smagas pēdas, ka uz visiem laikiem mani pametušas šīs asaras un jūsmas? Vai tiešām atlikušas vienīgi atmiņas?

XVI nodaļa DZEJOĻI

Gandrīz menesi pec mūsu ierašanās Maskavā es sēdēju vecmāmiņas nama augšstāva pie liela galda un rakstīju; man iepretim sēdēja zīmēšanas skolotājs un cītīgi izlaboja ar melnu zīmuli uzzīmētu lurka galvu turbānā. Volodja, kaklu izstiepis, stāvēja skolotājam aiz mugu ras un skatījās viņam pār plecu. Sī galva bija Volodjas pirmais zīmējums ar melno zīmuli, un šodien pat, vecmāmiņas vārdadienā, to viņai pasniegs.

— Bet vai šeit jūs vel nepaēnosit? — uz pirkstgaliem paceldamies un uz turka kaklu noradīdams, Volodja ieprasījās skolotājam.

— Ne, nevajag, — skolotājs noteica, zīmuļus un rasēšanas spalvu ielikdams penālī, — tagad ir ļoti labi, un jūs vairs neskarieties klāt. Nu, bet jūs, Nikoļeņka, — pieceldamies un joprojām uz turku šķielēdams, viņš piebilda, — atklājiet beidzot mums savu noslēpumu: ko jus dāvināsit vecmāmiņai? Tiešām, arī jums vislabāk būtu gal viņu. Uz redzēšanos, kungi! — viņš noteica, paņēma cepuri, atzīmju lapu un izgāja.

Sai bridi arī es pats domāju, ka labāk būtu bijis zīmējumu иска to, ar ko es nopūlējos. Kad mums pateica, ka drīz būšot vecmāmiņas vārdadiena un ka mums šai dienai jāsagatavojot davanas, man iešāvās prātā šim gadījumam par godu uzrakstīt dzejoli, un es tūliņ uzmetu divas rindiņas ar atskaņām, cerēdams tikpat ātri tām pievienot ari pārējās. Es tiešām neatminos, kā man varēja iešauties prātā tāda — bērnam tik neparasta doma, bet to gan atminu, ka tā man ļoti iepatikās un uz visiem jautājumiem šai lietā es atbildēju, ka katra ziņā pasniegšu vecmāmiņai davanu, tikai nevienam neteikšu, kada ta būs.

Bet gluži negaidot izrādījās, ka ar visu piepūli nekā vairāk sacerēt nevarēju ka vien tas divas ātrumā sadomātās rindas. Es sāku lasīt dzejoļus, kas bija mūsu grāmatās, bet ne Dmitrijevs, ne Der-žavins man nepalīdzēja, tieši otrādi, viņi mani vel vairāk pārliecināja, ka man nav spēju. Zinādams, ka Kārlis Ivaničs mīl norakstīt dzejolīšus, es paslepus sāku rakņāties pa viņa papīriem un starp vācu dzejoļiem atradu vienu krievu valodā, ko droši vien viņš pats bija sacerējis.

L.....Petrovska k-dzei 1828. 3. juni.

Atcerieties tuvu,

Atcerieties tālu,

Atcerieties mani Vēl šodien un vienmēr,

Atcerieties vel līdz manam zarkam,

Cik uzticams es mīlēt protu.

Kārlis Mauers

Sis skaistā, apaļīgā rokrakstā uz plānā vēstuļpapira uzrakstītais dzejolis man iepatikās tur izteikto aizgrābjošo jutu dēļ; es tūdaļ iemācījos to no galvas un nolēmu ņemt par paraugu. Nu darbs veicās daudz vieglāk. Vārdadienā divpadsmit rindiņu garš apsveikums bija

gatavs, un cs, sēdēdams klases istaba pi> galda, to pārrakstīju uz grezna papīra.

Jau divas papīra lapas bija sa boja tas . . . ne jau tāpēc, ka es domātu dzejoli kaut ko grozīt: dzejolis man likās lielisks; bet, sākot ar trešo līniju, rindu gali saka liekties arvien vairak un vairāk uz augšu, tā ka pat iztālēm bija redzams, ka uzrakstīts šķībi un nekur neder.

Trešā lapa bija tikpat šķībi aprakstīta kā iepriekšējās, bet es noņēmos vairs nepārrakstīt. Sava dzejolī es apsveicu vecmāmiņu, novelēju viņai ilgu mūžu, veselību un nobeidzu ta:

Mēs centīsimies mierināt Un mīlēsim ka savu māt’.

l ikās, nebūtu nemaz tik slikti, bet pēdējā rinda kaut kā savādi aizvainoja manu dzirdi.

Un mile sim ka sa vu māt’, es paklusām pie sevis atkārtoju.

Kādu gan atskaņu varētu likt māt’ vietā? Priecināt? Paijāt?... E, gan jau! Tomēr labāk nekā Kārlim Ivaničam!

Un es uzrakstīju pēdējo rindu. Tad guļamistabā skaļa balsī izjusti un žestikulējot nolasīju uzrakstīto. Bija vārsmas gluži bez pantmēra, bet es pie tām neapstājos; taču pēdējā rinda vēl spēcīgāk un ncpatī kārnāk mani pārsteidza. Es atsēdos uz gultas malas un nogrimu domās.

«Карее es uzrakstīju ka savu māt’? Viņas taču te nav, tāpēc nevajadzēja nemaz pieminēt; tiesa, vecmāmiņu es mīlu un cienu, tomēr tas nav tā. .. kāpēc cs tā uzrakstīju, kāpēc sameloju? Teiksim, dze jolis vien ir, un tomēr nevajadzēja.»

Taisni šai brīdī ienāca drēbnieks un atnesa jaunās pustrakas.

Lai paliek? es nepacietīgi noteicu, saīdzis pabāzu dzejoli zem spilvena un aizskrēju pielaikot Maskavas uzvalku.

Maskavas uzvalki izrādījās lieliski: brūnās pustrakas ar bronzas pogām bija pašūtas cieši piegulošas augumam, nevis ka mums uz laukiem vaļīgas; melnās biksītes, ari šauras, brinum labi iezīmēja muskuļus un piekļāvās zābakiem.

«Nu beidzot arī man ir īstas bikses — ar saitītēm!» es nopriecājos, sajūsma no visam pusēm aplūkodams kājas. Kaut gan jaunais uz valks bija ļoti šaurs un neērts, tomēr es to no visiem slēpu, tcik dams gluži pretējo: ka jūtos ļoti labi un, ja šim uzvalkam ir kāds trūkums, tad vienīgi, ka tas ir drusku par vaļīgu. Pec tam es, spoguļa priekša stāvēdams, ļoti ilgi sukāju matus, kas bija bagātīgi ieziesti ar pomadi. Bet, lai ka es centos, cekulu galvvidū nekādi nevarēju pieglaust: tiklīdz es noliku suku, lai pārbaudītu, ka man izdevies matus

savaldīt, cekuls izslējās un izspūra uz visam pusēm, padarīdams manu seju pavisam smieklīgu.

Kārlis Ivaničs ģērbās otrā istaba, un viņam caur klases telpu ienesa zilu fraku un vel dažus baltus apģērba piederumus. Pie durvīm, kas veda lejā, atskanēja vecmāmiņās apteksnes balss. Es izgāju, lai uzzinātu, kas viņai vajadzīgs. Viņa turēja rokās stipri iestīvinātu virskreklu un teica man, ka to atnesusi Kārlim Ivaničam, ka nakti neesot gulējusi, lai paspētu laikā izmazgāt. Es apņēmos nodot virskreklu un apvaicājos, vai vecmāmiņa jau piecēlusies.

— Ka tad! Jau padzēra kafiju, arī garīdznieks jau atnācis. Kāds jūs uzcirties! — viņa smaidīdama piebilda un aplūkoja manu jauno uzvalku.

Dzirdot šādu piezīmi, es nosarku; apsviedos uz vienas kājas, pasitu knipi un palecos, ar to gribēdams viņai paradīt, ka viņa vel nemaz laga nezin, cik es īstenībā esmu brašs.

Kad es Kārlim Ivaničam ienesu virskreklu, tas viņam vairs ne bija vajadzīgs: viņš bija uzvilcis citu un, saliecies pie maza spogu līša, kas atradās uz galda, ar abām rokam turēja grezno kakla saiti un mēģināja, vai tajā brīvi iegulst viņa labi skūtais zods. No visam pusēm izlīdzinājis mūsu uzvalkus un palūdzis Nikolaju izlīdzināt ari viņa tērpu, viņš veda raus pie vecmāmiņas. Man smiekli nāk, atceroties, cik stipri mēs visi trīs smaržojām pēc pomades, kad devāmies pa kāpnēm lejā.

Kārlim Ivaničam roka bija paša pagatavota kārbiņā, Volodjam zīmējums, man — dzejolis; katram uz mēles bija apsveikuma vardi, ar kuriem pasniegsim savu dāvanu. Tai mirkli, kad Kārlis Ivaničs atvēra zāles durvis, garīdznieks vilka mugurā amata tērpu, un atskanēja pirmās dievvārdu skaņas.

Vecmāmiņa bija jau zālē; sakumpusi un uz krēsla atzveltnes atbalstījusies, viņa stāvēja pie sienas un bijīgi lūdza dievu; viņai līdzās stāvēja tēvs. Viņš pagriezās pret mums un pasmaidīja, pamanījis, ka mēs steidzam paslēpt aiz muguras sagatavotās dāvanas, bet mēs,cenzdamies palikt nepamanīti, nostājāmies pie pašām durvīm. Pārstei guma efekts, uz kuru mēs cerējām, bija zaudēts.

Kad sāka skūpstīt krustu, es pēkšņi jutu, ka mani pārņem nepārvarama, muļķīga kautrība, un, sapratis, ka man vispār pietrūks drosmes pasniegt savu dāvanu, paslēpos aiz Karļa Ivaniča muguras, kurš, visizmeklētākiem vārdiem apsveicis vecmāmiņu, pārlika kārbiņu no labās rokas kreisajā, pasniedza gavilniecei un atvirzījās dažus soļus atpakaļ, lai dotu vietu Volodjam. Vecmāmiņa, ka likās, bija sajūsmā par kārbiņu, kas aplīmēta ar zeltītām maliņām, un pateicās, ļoti laipnīgi smaidīdama. Tomēr varēja redzet, ka viņa nezināja, kur kārbiņu novietot, un laikam tāpēc pasniedza to tēvam, lai viņš apskatītu, ar kādu apbrīnojamu prasmi tā pagatavota.

Savu ziņkāri apmierinājis, tēvs kārbiņu pasniedza garīdzniekam, kam šī lietiņa, likās, ārkārtīgi patika: viņš grozīja galvu un ziņkārīgi raudzījās te uz kārbiņu, te uz meistaru, kas pratis izgatavot tādu skaistu lietu. Volodja pasniedza savu turku un arī izpelnījās vis-glaimojošakās uzslavas no visām pusēm. Pienāca arī mana kārta; labvēlīgi smaidīdama, vecmāmiņa pievērsās man.

Tie, kas paši pārdzīvojuši kautrību, zina — jo ilgāks laiks, jo vai rak šī sajūta pastiprinās, bet drosme savukārt sarūk, t.i., jo ilgāk turpinās šāds stāvoklis, jo grūtāk to pārvarēt, drosmes kļūst arvien mazak.

Pēdējā drosmes un apņēmības kripatiņa pameta mani tai bridi, kad Kārlis Ivaničs un Volodja bija pasnieguši savas dāvanas un kautrība sasniedza visaugstāko pakāpi: jutu, ka asinis man nemitīgi pieplūst galva un seja pietvīkst arvien vairāk, un uz pieres un deguna izspiežas lielas sviedru lāses. Ausis svila, es viss drebēju un svīdu, mī ņājos no vienas kājas uz otru un nekustējos ne no vietas.

Nu, Nikoļeņka, paradi, kas tev ir — kārbiņa vai zīmējums! tēvs man sacīja. Neko darīt: ar drebošu roku pasniedzu saburzīto, liktenīgo vistoklīti, bet mēle man liedzās klausīt, un es klusēdams nostājos vecmāmiņas priekšā. Nekādi nevarēju atjēgties, domādams, ka cerētā zīmējuma vieta visu klātbūtnē izlasīs manu nekur nederīgo dzejoli un arī vārdus ka saīru mat’, kas skaidri pieradīs, ka es viņu nekad neesmu mīlējis un esmu aizmirsis. Ka lai attēloju savas ciešanas tai bridi, kad vecmāmiņa sāka skaļi lasīt manu dzejoli un, nevarēdama saburtot, apstājās rindas vidū, lai ar smaidu, kas man toreiz šķita ka izsmiekls, paskatītos uz tēvu, kad viņa izrunāja ne tā, kā man patiktos, un kad, vājās redzes dēļ dzejoli līdz galam neizlasījusi, pasniedza lapu tēvam un lūdza viņu lasīt vēlreiz visu no gala. Man šķita, ka viņa to darīja tāpēc, ka bija apnicis lasīt tik sliktas, šķībi uzrakstītas vārsmas un arī tāpēc, lai tēvs pats izlasītu pēdējo rindu, kas tik skaidri pieradīja manu cietsirdību. Es gaidīju, ka tēvs pavicinās man šis vārsmas zem deguna un pateiks: « Palaidņa puika, neaizmirsti māti ... še tev par to!» Bet nekas tamlīdzīgs nenotika, gluži otrādi, kad dzejolis bija nolasīts, vecmāmiņa pateica: «Char rnant— un noskūpstīja mani uz pieres.

Kārbiņu, zīmējumu un dzejoli nolika uz galda blakus diviem batista lakatiem un tabakdozei ar māmiņas ģīmetni uz tās. Galdiņš bija izvelkams no atzveltnes krēsla, kurā vecmāmiņa parasti mēdza sedet.

— Kņaziene Varvara Iļjiņična! ziņoja viens no diviem milzīga auguma sulaiņiem, kuri arvien brauca vecmāmiņai līdzi karietē.

Domās nogrimusi, vecmāmiņa raudzījās ģīmetnē, kas bija ieveidota no bruņurupuča bruņām taisītā tabakdozē, un nekā neatbildēja.

— Vai pavēlēsiet lūgt, gaišība? — sulainis atkārtoja.

XVII nodala KŅAZIENE KORNAKOVA

Lūdz, — vecmāmiņa teica, novietodamās dziļāk atzveltnī. Kņaziene bija gadus četrdesmit piecus veca sieviete, maza auguma, slimīga, kalsnēja un īdzīga, ar pelēki zaļganām, nepatīkamām acīm, kuru izteiksme bija pilnīgi pretēja nedabiski glaimīgi veidotajai mu tītei. Zem samta cepures ar strausa spalvu bija redzami iesarkani, gaiši mati. Tā ka viņai bija neveselīga sejas krāsa, tad uzacis un skrop stās šķita vēl gaišākas un sarkanākas. Un tomēr nepiespiesto kus tību, mazo rociņu un it īpaši atturīgās sejas izteiksmes deļ viņa izska tijās dižciltīga un enerģiska.

Kņaziene runāja ļoti daudz un sava valodiguma dēļ piederēja pie tās ļaužu kategorijas, kas vienmēr runā tā, it ka viņiem kāds bilstu pretī, kaut gan neviens nesaka ne vārda: viņa te pacēla balsi, te, pamazām to klusinādama, piepeši sāka runāt ar jaunu sparu un ska tijās uz klātesošajiem, kas sarunās nepiedalījās, it ka cenzdamās sevi ar šo skatienu stiprināt.

Kaut gan kņaziene noskūpstīja vecmāmiņai roku un pastāvīgi de vēja viņu par та bonne tante', es ievēroju, ka vecmāmiņai tā nepatika: viņa savādi sarauca uzacis, klausīdamas kņazienes stāstā par to, kāpēc kņazs Mihailo, kaut gan sirsnīgi vēlējies, nekādi nevarējis pats ierasties vecmāmiņu apsveikt; un, atbildēdama krieviski uz kņazienes franču valodu, vecmāmiņa teica, vārdus sevišķi lēni iz.ru nādama:

Esmu jums ļoti pateicīga par uzmanību, mana mīļā, bet, ja kņazs Mihailo nav ieradies, kas tur tik daudz ko runāt.. . viņam aiz vien bezgala daudz darba; un jāsaka vēl — kāds gan viņam prieks te pie vecenes sēdēt?

Un, neļaudama kņazienei šos vārdus apstrīdēt, viņa turpināja:

— Nu, ka klajas jūsu bērniņiem, mana mīļā?

— Paldies dievam, rna tante, aug, mācās, draiskojas... sevišķi Etjēns — vecākais — izvēršas par tādu resgali, ka nekādā gala tikt, toties gudrs gan — un garcon, gui promet 1. Varat iedomāties, mon cousin^2, viņa turpināja, uzrunādama tikai tēvu, jo vecmāmiņā, par viņas bērniem it nemaz neinteresēdamās, bet gribēdama palielīties ar saviem mazbērniem, uzmanīgi izvilka no kārbiņas apakšas manu dzejoli un sāka to atlocīt, — varat iedomāties, mon cousin, ko viņš nesen izdarīja . . .

Un kņaziene, pieliekusies tuvāk tēvam, sāka jūsmīgi viņam kaut ko stāstīt. Pabeigusi savu stāstāmo, kuru es nedzirdēju, viņa tūdaļ iesmējās un, jautājoši raudzīdamās tēvam seja, teica:

Kas par zēnu, mon cousinl Viņš būtu gan pelnījis pērienu, bet viss tik asprātīgi un jocīgi izdomāts, ka es viņam piedevu, mon cousin.

Un kņaziene, vecmāmiņā raudzīdamās, ne vārda neteikdama, joprojām smaidīja.

Vai tad jūs savus bērnus perat, mana mijā? — vecmāmiņa ieprasījās, zīmīgi saraukdama uzacis un vārdu perat sevišķi uzsvērdama.

— Лк, та bonne tante, uzmetusi ātru skatienu tēvam, kņa ziene maiga balstiņā atsaucās, — zinu jau jūsu uzskatus; bet atļaujiet man šai jautājumā jums nepiekrist: lai cik esmu domājusi, lasi jusi, apspriedusies ar citiem, tomēr pieredze mani mācījusi un esmu pārliecināta, ka bērniem nepieciešama bijāšana. Lai no bērna kaut kas iznāktu, vajadzīgas bailes . . . vai ne tā, mon cousin? Bet — je vous dernande un peu^1 — no ka gan bērni vairāk baidās, ja ne no žaga riem?

To teikdama, viņa jautājoši paskatījās uz mums, un, atzīstos, šai mirkli es jutos tā ka neveikli.

— Sakiet, ko gribat, bet zēns līdz divpadsmit un pat četrpa dsmit gadiem vēl arvien ir tīrais bērns; meitene — tas pavisam kas cits.

«Kāda laime,» es nodomāju, «ka neesmu viņas dēls.»

— Jā, tas ir lieliski, mana mijā, — vecmāmiņa sacīja, manu dzejoli salocīdama un noglabādama zem kārbiņas, it kā pēc visa tā viņa neuzskatītu kņazieni par pietiekami cienīgu noklausīties tādu sace rējumu, — tas ir ļoti labi, tikai sakiet man, ludzu, cik delikātas jūtas pēc visa tā jus varat prasīt no saviem bērniem?

Un, uzskatīdama šādu iebildumu par neapgāžamu, vecmāmiņa piebilda, lai sarunu izbeigtu:

— Starp citu, par to katram var but savas domas. [16]

Kņaziene neatbildēja, tikai vēlīgi smaidīja, ar to izradīdama, ka viņa atvaino šādus dīvainus aizspriedumus personai, ko tik ļoti ciena.

— Ak, nu iepazīstiniet taču mani ar saviem jauniešiem! — viņa sacīja, uz mums raudzīdamās un laipni smaidīdama.

Mēs piecēlāmies un, kņazienei sejā lūkodamies, nekādi nevārējām izprast, kas īsti būtu jādara, lai pierādītu, ka esam iepazinušies.

Noskūpstiet taču kņazienei roku, tēvs pateica.

— Mīliet veco krustmāti! — Volodjain matus skūpstīdama, viņa teica. — Esmu gan jums tikai attāla rada, bet uzskatu, ka galvenais ir draudzīgas attiecības, ne raduraksti, to viņa piebilda, īpaši uz vecmāmiņu zīmēdama; bet vecmāmiņa joprojām bija ar viņu nemierā un atbildēja:

Ko nu, mana mīļā, vai tad šoslaikus kāds vairs ievēro tādu radniecību?

Sis man būs augstāko aprindu jauneklis, — tēvs teica, norādīdams uz Volodju, — bet šis — dzejnieks, — viņš piebilda brīdī, kad es, kņazienes mazo, kalsno rociņu skūpstīdams, pārlieku skaidri iedomājos šai rokā žagarus, zem žagariem soliņu un tā tālāk . . .

— Kurš? — kņaziene ieprasījās, mani aiz rokas turēdama.

Nu, šis mazais, cekulainais, — jautri smaidīdams, atbildēja

tēvs.

«Ko viņam mans cekuls nodarījis. . . vai иска cita nav ko runāt?» es nodomāju un ierāvos kakta.

Man bija visdīvainākie uzskati par skaistumu — pat Kārli Iva-niču es uzskatīju par lielāko skaistuli pasaulē. Tomēr ļoti labi apzinājos, ka esmu neglīts, un šaja ziņa nemaz nekļūdījos; tāpēc katrs vārds par manu izskatu mani sāpīgi aizvainoja.

Es ļoti labi atceros, ka reiz pie pusdienu galda — tolaik man bija seši gadi — runāja par manu ārieni un ka māmiņa centās atrast kaut ko daiļu mana sejā. Viņa teica, ka man esot gudras acis, patīkams smaids, un pēdīgi, pakļaudamas tēva iebildumiem un tam, ko pati redzēja savām acīm, viņa bija spiesta atzīt, ka esmu neglīts. Un, kad es pateicos viņai par pusdienām, viņa papliķēja man vaigu un teica:

— To nu tu zini, Nikoļeņka, ka tavas sejas dēļ tevi neviens nemi lēs, tapec tev jācenšas kļūt gudram un labam zēnam.

Sie vārdi mani pārliecināja ne vien par to, ka neesmu skaistulis, bet arī par to, ka es katrā ziņā būšu gudrs un labs zēns.

Un tomēr mani bieži pārņēma izmisums: es iedomājos, ka virs ze mes nevar but laimes cilvēkam ar tādu platu degunu, biezām lupām un mazām, pelēkām acīm ka man; es lūdzu dievu izdarīt brīnumu pārvērst mani par skaistuli, un visu, kas man bija tagadnē, visu, kas man varētu būt nākotnē, visu es atdotu par skaistu seju.

XVIII nodaļa KŅAZS IVANS IVANICS

Kad kņaziene bija noklausījusies dzejoli un apbērusi sacerētāju ar cildinājumiem, vecmāmiņa kļuva laipnaka, sāka ar viņu runāt franciski, nesauca vairs par jūs, mana mīļa un uzaicināja vakarā atbraukt pie mums ar visiem bērniem; kņaziene tam piekrita un, vel brītiņu pasēdējusi, aizbrauca.

Todien ieradās tik daudz viesu ar apsveikumiem, ka pagalmā pie parādes durvīm augu rītu stāvēja vairākas ekipāžās.

Bonjour, chere cousine,' teica kāds viesis, ienākdams istaba un skūpstīdams vecmāmiņai roku.

Tas bija gadus septiņdesmit vecs vīrs, liela auguma, mierīgu, atklātu sejas izteiksmi, militārā forma ar lieliem uzplečiem. No for mas tērpa apkakles nāca redzams liels, balts krusts. Viņa brivās un vienkāršās kustības mani pārsteidza. Neraugoties uz to, ka viņam tikai pakausī bija atlicis plānu matu pusloks un pec virslūpas bija skaidri redzams, ka viņam nav zobu, viņa seja vel bija ļoti skaista.

Pateicoties savam cēlajam raksturam, skaistajai ārienei, izcilajai drošsirdībai, dižciltīgiem un iespaidīgiem radiem un it īpaši laimei, kņazs Ivans Ivaničs pagājušā gadsimta beigās, būdams vel ļoti jauns, bija taisījis spīdošu karjeru, bet viņš joprojām palika dienestā, un drīz vien viņa godkārība bija tiklai apmierināta, ka šai ziņa viņam nebija vairs nekā ko vēlēties. Jau agrā jaunībā viņš izturējās tā, it ka gatavotos ieņemt augstākajā sabiedrībā to spožo stāvokli, ko velak viņam liktenis piešķīra; tāpēc, kaut ari viņa spožajā un zināmā mērā godkāres pilnajā dzīvē, ka jau visās tamlīdzīgās, pagadījās neveiksmes, vilšanās un sarūgtinājumi, viņš ne reizes nekļuva neuzticīgs ne savam rāmajam raksturam, ne cildenajam domam, ne reliģijas un tikumības pamatprincipiem un tā ieguva vispārēju cieņu ne tik daudz spožā stāvokļa dēļ, cik savas konsekvences un stingrības dēļ. Viņš nebija diezin cik apdāvināts, bet, tā kā ieņemamais stāvoklis viņam ļāva nolūkoties no augšas uz godkārības pilno dzīves kņadu, viņa domu gaita allaž bija cildena. Viņš bija labsirdīgs un smalkjūtīgs, bet attieksmēs pret citiem vēss un mazliet uzpūtīgs. Tas bija tādēļ, ka ieņemot sabiedrībā tādu stāvokli, kura viņš varēja būt daudziem noderīgs, viņš ar vēsumu centās norobežot sevi no tādu ļaužu nemitīgiem lūgumiem un glaimiem, kuri gribēja tikai izmantot viņa ietekmi. Taču šo dzedrumu mīkstināja ļoti augstas sabiedrības cilvēka augstsirdīgā, iecietīgā laipnība. Viņš bija ieguvis labu izglītību un daudz lasījis, bet viņa izglītība nesniedzās tālāk par to, ko viņš bija ieguvis jaunībā, tas ir, pagājušā gadsimta beigās. Viņš bija izlasījis visu, kas ievērojams sarakstīts par filozofiju un daiļ runību 18. gadsimtā Francijā, pamatīgi pārzināja visus labākos dar bus franču literatūra, ta ka varēja un ari mīlēja bieži citēt Rasinu, Korneiju, Bualo, Moljēru, Monteņu, Fenelonu. Viņam bija lieliskas zināšanas mitoloģijā, viņš bija sekmigi izstudējis franču tulkojumā senās episkās dzejas pieminekļus, viņam bija pietiekamas zināšanas vesture, kas smeltas no Segīra, taču viņam nebija nekādas sajēgas ne par matemātiku, kas sniedzās tālāk par aritmētiku, ne par fiziku, ne tagadējo literatūru; sarunās viņš varēja pieklājīgi noklu set vai pateikt dažas vispārīgas frāzes par Gēti, Siliem un Baironu, bet viņš nekad nebija tos lasījis. Far spīti šai franču klasiskajai iz glītībai, kuras paraugu tagad paliek tik maz, viņš sarunājās vienkārši, un šī vienkāršība vienlīdz labi apslēpa dažu labu robu viņa zina sanas, ka arī skanēja patīkami un apvaldīti. Viņš bija oriģinalitātes ienaidnieks un teica, ka oriģinalitāte esot slikti audzinātu cilvēku viltība. Lai atrastos kur atrazdamies, sabiedrība viņam bija nepieciešama: Maskavā vai ārzemēs — viņš vienmēr dzīvoja vienlīdz plaši un noteiktās dienās uzņēma pie sevis vai visu pilsētu. Pilsētā viņš ieņēma tādu stāvokli, ka viņa ielūgums varēja noderēt kā ieejas karte visās viesistabas, un daudzas jaunas un skaistas damiņas lab prāt sniedza savus sārtos vaidziņus, kurus viņš skūpstīja it kā ar tēvišķu sirsnību, un citi, jādomā, ļoti cienījami un kārtīgi ļaudis, bija neizsakāmi priecīgi, ja iekļuva kņaza izredzēto pulkā.

Kņazam maz vairs bija atlicis tādu cilvēku kā vecmāmiņa, kas bija ar viņu no vienām aprindām, vienādi audzināti, ar vienādiem uzskatiem un vienos gados, tāpēc viņš jo sevišķi augstu vērtēja senas draudzīgās attiecības ar viņu un vienmēr parādīja tai lielu cieņu.

Es nevarēju vien noskatīties kņaza: cienība, kādu viņam visi parādīja, lielie uzpleči, sevišķais prieks, kādu izrādīja vecmāmiņa, viņu ieraugot, un tas, ka viņš vienīgais acīmredzot nebaidījās no viņas, izturējās gluži brīvi un ka viņam netrūka pat drosmes nosaukt viņu par rna cousine, iedvesa man pret viņu ja ari ne lielāku, tad vis maz tādu pašu cienību, kādu es izjutu pret vecmāmiņu. Kad viņam parādīja manu dzejoli, viņš paaicināja mani sev klāt un teica:

— Kas zina, rna cousine, varbūt tas būs otrs Deržavins.

Pie šiem vārdiem man sāpīgi ieknieba vaiga, un, ja es neieklie dzos, tad vienīgi tāpēc, ka apķēros uztvert to kā glāstu.

Viesi aizbrauca, tēvs un Volodja izgāja, viesistabā palika kņazs, vecmāmiņa un es.

— Kāpēc mūsu mīļā Nataļja Nikolajevna nav atbraukusi? brī tiņu klusējis, kņazs Ivans Ivanovičs piepeši jautāja.

Ah! Mon cher,' — roku uz viņa formas tērpa piedurknes uz likdama, vecmāmiņa zemāka balsi atbildēja, — droši vien viņa būtu atbraukusi, ja varētu darīt, ko grib. Man viņa raksta, it kā Pierre‘ būtu piedāvājis viņai braukt, bet viņa pati atteikusies, jo nekādu ienākumu viņiem šogad it kā neesot bijis; un tālāk raksta: «Turklāt man nav arī nekādās vajadzības šogad pārcelties ar visu iedzīvi uz Mas kavu. Ļubočka pārāk maza, bet par zēniem, kuri dzīvos pie jums, es esmu vēl mierīgāka nekā tad, ja tie dzīvotu pie manis.» Viss jau ir ļoti jauki, — vecmāmiņa turpināja tādā tonī, kas skaidri lieci nāja, ka tas viņai nemaz tik jauki neliekas, — zēnus jau sen bija laiks sūtīt šurp, lai viņi varētu kaut ko iemācīties un pierast pie sabiedrības. Kada tur uz laukiem var būt audzināšana?. . . Vecākajam jau drīz būs trīspadsmit, bet otram vienpadsmit. Varbūt ievērojāt, won cousin, te viņi ir gluži ka mežonēni. . . pat istabā ienākt neprot.

Es tomēr nesaprotu, kņazs atbildēja, — kāpēc šī nemitīgā sūdzēšanās par sliktiem apstākļiem? Viņam taču ļoti vērtīgs īpašums, un Natašas Habarovku, kur mēs viņos laikos kopā ar jums spēlējām teātri, es pazīstu kā savus piecus pirkstus brīnišķīga muiža! Tai vienmēr vajag dot lieliskus ienākumus. ..

Es jums teikšu kā īstam draugam, — vecmāmiņa viņu pārtrauca ar skumju izteiksmi sejā, — man liekas, ka tā ir aizbildināšanās un vienīgi tāpēc, lai viņš varētu te viens pats padzīvoties, blandīties pa klubiem, pa pusdienām un dievs zin ko darīt, bet viņa nekā nenojauš. Jūs zināt, kas ta par eņģeļa labsirdību, viņa tam pilnīgi uzticas. Viņš pārliecināja to, ka bērni jāved uz Maskavu, bet viņai vienai ar muļķīgo mājskolotāju jāpaliek uz laukiem, — viņa noticēja; ja viņš tai teiktu, ka bērni jāper, tāpat ka savus per kņaziene Var vara Iļjiņična, viņa. liekas, ari tam piekristu, — vecmāmiņa iebilda, savā atzveltnī sakustēdamās un pieņemdama nicinošu izteiksmi. Jā, mans draugs, brīdi klusējusi, vecmāmiņa turpināja, paņēmusi rokās vienu no diviem mutautiņiem, lai noslaucītu asaru, — es bieži do māju, ka viņš nespēj viņu ne novērtēt, ne saprast un ka viņa, nerau goties uz visu savu labsirdību, mīlu uz viņu un cenšanos apslēpt savas bēdas, — to es ļoti labi zinu nevar būt ar viņu laimīga, un pieminiet manus vārdus, ja viņš ne. ..

Vecmāmiņa aizsedza seju ar mutautiņu.

Eli! Ma bonne amie,3 kņazs pārmetoši noteica, — es redzu,

jūs nemaz neesat kļuvusi prātīgāka — mūžīgi skumstat un raudat [17]

par iedomātām bēdām. Nu ka jums nav kauna! Es viņu jau sen pa zīstu ka uzmanīgu, labu un lielisku viru un — galvenais — kā krietnāko cilvēku, un parfait honnēte homme'.

Ncvi|us noklausījies sarunu, kas man nebūtu bijusi jādzird, es uz pirkstgaliem un stipri satraukts izlavījos no istabas.

XIX nodaļa IVINi

— Volodja, Volodja, Ivini! — es iesaucos, ieraudzījis pa logu trīs zēnus zilos kažociņos ar bebrādās apkaklēm. Sekodami savam švītīgajam mājskolotājam, viņi no ielas viņējās puses tuvojas mūsu mājai.

Ivini bija mūsu radinieki un gandrīz viena vecumā ar mums; drīz pec atbraukšanas Maskavā mēs iepazināmies un sadraudzējāmies ar viņiem.

Otrais Ivins, Serjoža, bija melnīgsnējs, sprogains zēns strupu, taisnu deguntiņu, loti svaigām, sārtām lūpām, kas reti kad pilnīgi aiz sedza mazliet izliekto, balto zobu augšējo rindu, ar tumšzilam, skaistām acīm un neparasti dzīvu sejas izteiksmi. Viņš nekad nesmaidīja, bet vai nu skatījās pavisam nopietni, vai sirsnīgi smejas skaliem, dzidriem, ārkārtīgi aizraujošiem smiekliem. Viņa īpatnējais skaistums mani pārsteidza no paša pirmā acu uzmetiena. Viņš mani nepārvarami valdzināja. Es biju laimīgs, ja varēju uz viņu skatīties; un kādu laiku visi mani dveseles spēki koncentrējās vienīgi ap šo vēlēšanos; kad es dienas trīs vai četras viņu neredzēju, saku garlai koties un man k[uva tik skumji, ka gribējās raudāt. Visi mani sapņi miega un nomodā saistījās ap viņu: gulēt iedams, es vēlējos, lai viņš parādītos man sapni; acis aizverot, es redzēju viņu savā priekšā un ar lielu baudu tīksminājos ap šo rēgu. Nevienam visā pasaulē es neuz drošinātos uzticēt šīs savas jūtas — tik dārgas tās man bija. Varbūt tapec, ka viņam apnika sajust manas nemierīgas acis, kas bija pastāvīgi pievērstas viņam; vai arī gluži vienkārši nejuzdams pret mani ne mazākas simpātijas, viņš daudz vairāk mīlēja rotaļāties un tērzēt ar Volodju nekā ar mani; tomēr es biju apmierināts, nekā nevēlējos, nekā neprasīju un biju gatavs visu viņam upurēt. Reizē ar kvēlo valdzinājumu, ko viņš man iedvesa, viņa klātbūtne mani modināja vel citas nc mazāk spēcīgas — jūtas: bailes viņu apbēdināt, kaut kā aizvainot, viņam nepatikt, tas bija varbūt tāpēc, ka viņa sejas izteiksme bija augstprātīga, vai ari tāpēc, ka, nicinādams savu ārieni, es pārāk augstu vērtēju citos daiļuma īpašības vai ari, kas visvairāk ticams, tāpēc ka tā ir nenoliedzama mīlas pazīme, es jutu pret viņu tikpat lielā mērā bailes ka mīlu. Kad pirmoreiz Serjoža mani uzru nāja, es no necerētas laimes tā samulsu, ka nobālu, nosarku un nevarēju viņam nekā atbildēt. Viņam bija nelāgs paradums: nogrimstot domās, ar skatienu ieurbties viena punktā un nemitīgi mirkšķināt acis, turklāt vel raustīt degunu un uzacis. Visi atzina, ka tads paradums ļoti bojā viņa izskatu, bet man tas likās tik jauks, ka neapzināti pieradu darīt to pašu, ta ka dažas dienas pēc manas iepazīšanās ar viņu vecmāmiņa jautāja: vai man acis sāpot, ka es tās mirkšķinot gluži kā ūpis. Mēs nekad nebijām bilduši ne varda par mīlestību, bet viņš juta savu varu pār mani un neapzināti, tomēr varmācīgi to izlietoja mūsu bērnišķīgajās attieksmēs; turpretim es, lai ka vēlējos izteikt viņam visu, kas man bija uz sirds, tomēr pārāk baidījos no viņa un nespēju kļūt vaļsirdīgs; es centos izlikties vienaldzīgs un nekurnēdams viņam pakļāvos. Dažreiz man viņa ietekme likās smaga, nepane sama, bet nebija manā vara no tas atbrīvoties.

Man skumji atcerēties šis spirgtās, skaistās, nesavtīgās un bezgalīgas mīlas jūtas, kas izgaisa, neizteiktas un neatradušas pretmīlu.

Dīvaini, kāpēc, bērns būdams, es centos līdzināties pieaugušam, bet kopš tā laika, kad vairs nebiju bērns, bieži esmu velejies kļūt bērnam līdzīgs. Cik reižu gan ši vēlēšanās nelīdzināties bēr nam — attiecībās ar Serjožu apvaldīja jūtas, kas bija gatavas izlauzties uz āru un spieda mani liekuļot. Es ne vien nedrīkstēju viņu noskūpstīt, ko man dažreiz ļoti gribējās izdarīt, saņemt viņu aiz rokas, teikt, ka esmu priecīgs, viņu redzot, bet neuzdrošinājos pat saukt viņu par Serjožu un katra ziņa uzrunāju par Sergeju: tā tas pie mums bija pieņemts. Ikviena jūtelības izpausme pierādīja bērnišķību un to, ka katrs, kas tā rīkojās, bija vel tīrais puika. Vel neizbaudījuši tos rūgtos pārbaudījumus, kas pieaugušo savstarpējās attieksmes padara piesardzīgas un vēsas, mēs paši laupījām sev bērnu maigās draudzības laimi vienīgi dīvainas tieksmes dēļ atdarināt pieaugušos.

Ivinus es sastapu jau sulaiņistabās, sasveicinājos ar viņiem un pa galvu pa kaklu steidzos pie vecmāmiņas: par Ivinu ierašanos es paziņoju tāda balsī, it ka šai vēstij vajadzētu viņu pilnīgi aplaimot. Pēc tam, no Serjožas acu nenovērsdams, gāju viņam līdzi viesistabā un sekoju visām viņa kustībām. Tai bridi, kad vecmāmiņa teica, ka viņš esot ļoti izaudzis, un sāka lūkoties viņā ar savam caururbjošajām acīm, es pārdzīvoju tās baiļu un cerību jutās, kādas jāpār dzīvo māksliniekam, gaidot cienījama lietpratēja spriedumu par savu mākslas darbu.

Ivinu jaunais mājskolotājs Frosta kungs, izlūdzies vecmāmiņas atjauju, izgāja ar mums puķu dārziņā, apsēdās uz zaja sola, sakrustoja kājas, novietodams starp tām spieķi ar bronzas rokturi, un tāda cilvēka izskatā, kas ļoti apmierināts ar savu rīcību, aizkūpināja cigāru.

Frosta kungs bija vācietis, taču pavisam ne tada tipa vācietis kā mūsu labsirdīgais Kārlis Ivaničs: pirmkārt, viņš pareizi runāja krieviski, franciski ar sliktu izrunu, un vispār, it īpaši dāmu sabiedrībā, viņam bija ļoti izglītota cilvēka slava; otrkārt, viņam bija rūsganas ūsas, viņš valkāja lielu rubina adatu melnā atlasa šallē, kuras gali bija aizbāzti aiz bikšturiem, un lāsmainas gaišzilas bikses ar saitītēm; treškārt, viņš bija jauns, viņam bija skaista, pašapmierināta cilvēka izskats un neparasti slaidas, muskuļainas kājas. Varēja manīt, ka viņš sevišķi augstu vērtēja šo pēdējo īpašību uzskatīja, ka viņa kāju iespaids uz sievietēm ir neatvairāms, un varbūt šai noļuka centās vienmēr likt savas kājas visredzamākā vietā un stāvēdams vai sēdēdams vienmer kustināja ikrus. Tas bija jauna Krievijas vācieša tips, kas grib but brašs puisis un meitu mednieks.

Puķu dārziņa gāja ļoti jautri. Rotaļa «Laupītāji» izdevās ta, ka labāk vairs nevarēja vēlēties. Tomēr kāds notikums tik tikko visu neizjauca. Serjoža bija laupītājs; dzīdamies pakaļ garāmbraucējiem, viņš, pilnā sparā skrienot, paklupa un tik spēcīgi atsitās ar ceļgalu pret koku, ka man likās — no viņa nekas vairs pāri nepaliks. Lai gan es spēlēju žandarmu un mans pienākums bija viņu sagūstīt, es tomēr piegāju pie viņa un sāku līdzjūtīgi apvaicāties, vai sāp. Serjoža uz mani noskaitās: savilka dūres, piespēra ar kāju un tādā balsī, kas skaidri liecināja, ka viņš ļoti sāpīgi sasities, man uzkliedza:

Kas vel nebūs? Tad jau nekāda rotaļa vairs neiznāks. Nu, kāpēc tu mani negūsti? Kāpēc tu mani negūsti? — viņš vairakas reizes atkārtoja, sāņus paglūnēdams uz Volodju un vecāko Ivinu, kas, garāmbraucējus tēlodami, palēkdamies skrēja pa celiņu; tad piepeši viņš iespiedzās un, skaļi smiedamies, metās tos ķert.

Nespēju izteikt, kā mani pārsteidza un valdzināja šāds varonīgs solis. Par spīti briesmīgajām sāpēm, viņš ne vien neraudāja, bet pat neizrādīja, ka viņam sāp, un ne mirkli neaizmirsa rotaļu.

Drīz pēc tam, kad mūsu pulciņam piebiedrojas vēl Iļiņka Graps -un mēs līdz pusdienai devāmies augšā istabās —, Serjožam radās izdevība vēl vairak savaldzināt un pārsteigt mani ar savu apbrīnojamo vīrišķību un rakstura stingrību.

Iļiņka Graps bija kāda nabadzīga ārzemnieka dels; Iļiņkas tēvs kādreiz bija dzīvojis pie mana vecteva, bija viņam par kaut ko pateicību parādā un tagad nu uzskatīja par neatliekamu pienākumu ļoti bieži sūtīt pie mums savu dēlu. Ja viņš iedomājās, ka pazīšanās

ar mums var sagadat viņa dēlam godu vai prieku, tad šai ziņa viņš ļoti maldījās, jo mēs ne vien neizturējāmies draudzīgi pret l|iņku, bet ievērojām viņu tikai tad, kad gribējām par viņu pazoboties. Iļiņka Graps bija gadus trīspadsmit vecs zēns, kalsnējs, slaiks, bālu putna sejiņu un labsirdīgi padevīgu izskatu. Viņš bija ļoti nabadzīgi ģer bies, toties tik pārmērīgi saziedies, ka mēs apgalvojam saulainās dienās Grapam pomāde kūst uz galvas un tek aiz apkakles. Kad es viņu tagad atceros, tad atzīstu, ka viņš bija ļoti izpalīdzīgs, kluss un krietns zēns; bet toreiz viņš man likās nicināms radījums, ko nebija vērts žēlot.

Kad rota|u «Laupītāji» bijām beiguši, mēs devāmies augšā, sakām plosīties un lepoties cits cita priekšā ar dažādiem vingrošanas tri kiem. Ar kautru, izbrīnās pilnu smaidu uz lūpām I|iņka nolūkojas mūsos, un, kad viņu mudināja pamēģināt darīt tāpat, viņš atteicas, sacīdams, ka viņam nepavisam neesot speķa. Serjoža bija apbrīnojami jauks; viņš novilka svārciņus, viņa seja un acis iekvēlojās, viņš smējās vienā laidā un izdomāja arvien jaunas draiskulības: pārlēca pār trim rindā saliktiem krēsliem, kā ritenis pārvēlās pāri visai istabai, nostājās ar kājām gaisa uz Tatiščeva vārdnīcām, kuras viņš bija nolicis istabas vidū kā paaugstinājumu, pie tam taisīja ar kājām tik jocīgus stiķus, ka nebija iespējams novaldīt smieklus. Pēc šī pēdējā joka viņš kļuva domīgs, pamirkšķināja ar acīm un piepeši pavisam nopietnu seju piegāja pie Iļiņkas. «Nu, pamēģiniet izdarīt to, patiesi tas nav grūti.» Pamanījis, ka visu uzmanība pievērsta viņam, Graps pietvīka un tikko sadzirdamā balsī apgalvoja, ka viņš to nekādi ne varot izdarīt.

Jā, tiešām, kāpēc viņš negrib nekā parādīt? Gluži ka meitene . .. katrā ziņā viņam jānostājas uz galvas!

Un Serjoža saņēma viņu aiz rokas.

Katrā ziņā, katrā ziņa uz galvas! — mēs visi kliedzām, ielenkdami Iļiņku, kas šai acumirklī manāmi satrūkās un nobāla, sagrābām viņu aiz rokām un vilkam uz vārdnīcu pusi.

Laidiet mani, es pats! Pārplēsīsiet vēl svārciņus! — nelaimīgais upuris kliedza. Bet šie izmisuma kliedzieni mūs jo vairāk satracināja; mēs vai plīsām no smiekliem; zaļie svārciņi šņirkstēja vien visās vīlēs.

Volodja un vecākais Ivins nolieca viņa galvu un uzlika uz vārdnī cām. Mēs ar Serjožu sagrābām nabaga zēnu aiz tievajām kājām, kuras viņš svaidīja uz visām pusēm, atrotījām viņam bikses līdz ceļiem un, skaļi smiedamies, pasviedām kājas augšup; jaunākais Ivins turēja viņa augumu līdzsvarā.

Notika tā, ka pēc skaļiem smiekliem piepeši mēs visi norimām un istabā kļuva tik kluss, ka bija dzirdama vienīgi nelaimīgā Grapa

smaga elsošana. Sājā brīdī es vairs nebiju visai pārliecināts, ka tas viss ir ļoti smieklīgi un jautri.

— Redzi, tagad tu esi īsts vīrs! — Serjoža sacīja, viņam ar roku uzsizdams.

Iļiņka klusēja un, mēģinādams izrauties, svaidīja kājas uz visam pusēm. Vienā no šim izmisuma pilnajām kustībām viņš ar papēdi trapija Serjožam pa aci tik sāpīgi, ka Serjoža tudal palaida viņa kājas, pielika roku pie acs, no kuras neviļus saka plūst asaras, un ar visu spēku pagrūda Iļiņku. Та ka mēs viņu vairs neatbalstījām, Iļiņka ka nedzīvs noveļas zeme un caur asarām spēja vienīgi izdvest:

— Kāpēc jūs mani mokāt?

Nabaga Iļiņkas nožēlojamais augums, saraudātās acis, izspūrušie mati un atrotītās bikses, zem kurām bija redzami nespodrināti zābaku stulmi, mūs visus pārsteidza; mēs klusējām un centāmies piespiesti smaidīt.

Pirmais atguvās Serjoža.

— Lūk, sievišķis, pinkšķis, viņš sacīja, Iļiņku viegli aizskar dams ar kāju, — ar tādu nemaz nevar pajokot. .. Nu pietiks, piece lieties!

- Es jums teicu, ka tu esi nekrietns puika, — Iļiņka ļauni izgrūda un novērsies skaļi ieraudājās.

A ā, ar papēžiem sist. un tad vēl lamāties! — Serjoža ieklie dzās un, pakampis vārdnīcu, atvēzējās pār nelaimīgo, kas pat nedo māja aizstāvēties, tikai aizklāja ar rokam galvu.

— Se tev! Sc tev!. . . Pametīsim viņu, ja viņš jokus nemaz nesaprot . . . Iesim lejā! — Serjoža sacīja, nedabiski smiedamies.

Es līdzcietīgi paskatījos nelaimīgajā, kurš, uz grīdas gulēdams, galvu vārdnīcās paslēpis, tā raudāja, ka likās — vel mazlietiņ, un viņš nomirs krampjos, kas raustīja visu viņa ķermeni.

Eh, Serjoža! — es teicu. — Kāpēc tu tā darīji?

— Tad ta brīnums! . . . Šķiet, es šodien nesāku raudat, kad sasitu kāju gandrīz līdz kaulam.

«Jā, tas tiesa,» es nodomāju, «Iļiņka nav nekas vairāk kā pinkšķis, bet Serjoža, redz, — tas tik ir varonis. . . īsts varonis!.. .».

Es neapjēdzu, ka nabadziņš droši vien raudāja ne tik daudz fizisko sāpju dēļ ka tādēļ, ka pieci zēni, kas viņam varbūt patika, bez jebkādā iemesla viņu neieredzēja un bija noņēmušies viņu padzīt.

Es ne ar ko nevaru attaisnot savu cietsirdīgo rīcību. Kāpēc es nepiegāju pie viņa, neaizstāvēju un nenomierināju? Kur bija palikusi mana līdzjūtība, kas mani daudzkārt spieda pilnā balsī raudāt, redzot no ligzdas izmestu kovārnēnu vai kucēnu, kuru nes, lai aizsviestu aiz sētas, vai ari vistu, ko virtuves zēns nes zupai?

Vai patiesi šīs jaukās jutās mani bija nomākusi mīla pret Ser-jožu un vēlēšanās izrādīties viņa priekšā par tādu brašuli, kāds bija viņš pats? Jā, neapskaužama bija šī mīla un velēšanās izrādīties par brašuli! Tas radījušas vienīgos tumšos traipus manu bērnības atmiņu lappusēs.

XX noda|a SARODAS VIESI

Spriežot pēc dzīvās rosības bufetes istabā, spilgtā apgaismojuma, kas visus man labi pazīstamos priekšmetus viesistabā un zālē padarīja citādus, krāšņākus, bet it īpaši spriežot pēc tā, ka ne jau velti kņazs Ivans Ivaničs atsūtījis šurp savus mūziķus, šovakar bija gaidāms ne mazums viesu.

Katrreiz, dzirdot garām braucošas karietes troksni, es skrēju pie loga, pieliku plaukstas pie deniņiem un rūtīm un nepacietīgā ziņ kāre skatījos uz ielu. No tumsas, kas sakumā sedza visus priekšmetus aiz loga, pamazām iznira: iepretim sen pazīstamais veikaliņš ar vējlukturi, iesāņus — liels nams ar diviem apakšējā stāvā apgaismotiem logiem, ielas vidu — kāds vaņka ar diviem braucējiem vai arī tukša kaloša, kas lēni kustējās mājup. Te, lūk, pie ārdurvīm piebrauca kariete, un es pilnā pārliecībā, ka tie ir Ivini, kas solījās agri ierasties, steidzos viņus sagaidīt priekšnamā. Bet Ivinu vietā aiz livrejā tērptās rokas, kas pavēra durvis, parādījās divas sieviešu dzimuma personas: viena — liela, zilā salopa* ar caunādas apkakli, otra — maziņa, visa ietīta zaļā šallē, tā ka varēja saredzēt vienīgi mazās kājiņas kažokādas puszābaciņos. Nepievērsdama priekštelpā manai klātbūtnei nekādas vērības kaut gan, ienācējām parādoties, es viņam paklanījos, uzskatīdams to par savu pienākumu, — maza klusēdama piegāja pie lielās un apstājās. Lielā attiņāja lakatu, kas sedza mazās galvu, atpogāja salopu, un, kad livrejā tērpies sulainis saņēma šos priekšmetus glabāšanai un novilka vēl viņai kažokadas puszābaciņus, no satiņātās personas izkūņojās brīnišķīga divpadsmit gadus veca meitene īsā muslīna kleitiņā ar vaļēju kaklu, baltās biksītēs un mazās, melnās kurpītēs. Ap balto kakliņu bija apņemta melna samta lentite; visa galviņa bija tumšbrūnās cirtas, kas priekšpusē tik labi piestaveja viņas daiļajai sejiņai, bet mugurpusē — kaila jiem pleciņiem, ka nevienam — pat Kārlim Ivaničam es neticētu, ka tās tāpēc cirtojas, ka no paša rīta bijušas ietītas «Moskovskije vedo-mostji ļ> avīžpapīra strēmelēs un pcc tam iesprogotas ar karstām

lokšķerem. Likas, ka viņa būtu piedzimusi ar šiem cirtainajiem matiem.

Viņas sejā apbrīnojamas bija neparasti lielās, skaidrās, puspievērtās acis, kas veidoja dīvainu, bet patīkamu kontrastu ar mazo mutīti. Lūpiņas bija sakniebtas, bet acis raudzījās tik nopietni, ka no sejas, vērojot tās izteiksmi, smaidu nevarēja gaidīt, lai gan šāds smaids būtu jo apburošāks.

Cenzdamies palikt nepamanīts, es iešmaucu zālē un saku staigāt uz priekšu un atpakaļ, izliekoties, ka esmu nogrimis domās un nemaz nezinu, ka sabraukuši viesi. Kad viesi bija nonākuši zālē jau līdz vidum, es it kā atjēdzos, paklanījos un paziņoju, ka vecmāmiņā viesistabā. Valahina kundze, kuras seja man ļoti iepatikās īpaši tāpēc, ka es atradu tajā lielu līdzību ar viņas meitas Soņcčkas sejiņu, laipni pamāja man ar galvu.

Kā likās, vecmāmiņa bija ļoti priecīga par Soņečku, piesauca viņu sev tuvāk, sakārtoja tai uz galvas vienu sprogu, kas bija noslīdējusi uz pieres, un, cieši ieskatījusies viņas sejiņā, teica: «Quelle charmante enfant!*' Soņečka pasmaidīja, pietvīka un kļuva t ik jauka, ka ari es nosarku, viņā skatīdamies.

Ceru, ka tu negarlaikosies pie manis, draudziņ, vecmāmiņa teica, pavilkdama augšup viņas zodu, — lūdzu priecāties un de jot, cik vien tīk! Redziet, ir jau viena dāma un divi kavalieri, viņa piebilda, Valahina kundzi uzrunādama un ar roku pieskardamās man.

Si satuvināšana bija tik patīkama, ka lika man vēlreiz nosarkt.

Juzdams, ka mana kautrība pieņemas, un izdzirdis vel kādu karieti piebraucam, es uzskatīju par labāku aiziet. Priekštelpā ieraudzīju kņazieni Kornakovu ar dēlu un neticami daudzām meitām. Tās visas bija vienādas — līdzīgas kņazienei un neglītas, tāpēc neviena nesaistīja manu uzmanību. Salopus vilkdamas nost, viņas visas pēkšņi sāka runāt smalkās balstiņās, grūstījās un par kaut ko smējās — varbūt par to, ka viņu bija tik daudz. Etjēns bija gadus piecpadsmit vecs zēns, garš, tukls, mazasinīgu seju, iekritušam acīm, ziliem lokiem zem tam un milzīgām, viņa gadiem nepiemērotām rokam un kājām; viņš bija neveikls, brīžiem smalku, brīžiem rupju, nepatīkamu balsi, bet likās ļoti apmierināts ar sevi un bija taisni tāds, kāds, pēc manām domām, varētu būt zēns, ko per ar žagariem.

Mēs diezgan ilgi stāvējām viens otram pretī un, ne vārda nerunādami, vērīgi saskatījāmies; tad, tuvāk pievirzījušies, likās, gribējām saskūpstīties, toiner, vēlreiz viens otram acis paskatījušies, nez kāpēc apdomājāmies. Kad visu viņa māsu tērpi bija nočaukstējuši mums

Cik burvīgs bērns! (Franču vai.)

garām, lai jel kā uzsāktu sarunu, es ieprasījos, vai viņi karietē nejutās pārāk saspiesti.

— Nezinu, — viņš man nevengi atbildēja, — es jau kariete nekad nebraucu: tiklīdz tajā iesežos, tūdaļ kļūst nelabi, un māmiņa to zina. Kad vakaros mēs kaut kur braucam, es vienmēr apsēžos uz bukas, tā daudz patīkamāk — viss pārredzams. Filips dod man gro žus, dažreiz es paņemu arī patagu. Zināt, garāmbraucējiem reizēm tā .. . — viņš piebilda, papildinādams vārdus ar nozīmīgu žestu. — Lie

liski!^ Qaļ»ļļja — priekšnamā ienākdams, sulainis sacīja, — Filips jautā, kur jūs esot likuši pātagu?

— Kā, kur liku? Es taču viņam atdevu.

— Viņš saka, ka neesot atdevuši.

— Nu, tad būšu pakāris uz luktura.

— Filips saka, ka ari uz luktura neesot, pasakiet nu labāk, ka ņē mat un pazaudējāt, bet Filipam ar savu naudu nāksies samaksāt par jūsu nerātnībām, — arvien vairak un vairak iekaisdams, sarūgtinātais sulainis turpināja.

Sulainis, izskatā cienīgs un drūms vīrs, kā likās, dedzīgi aizstāvēja Filipu un bija noņēmies visādā ziņā šo lietu noskaidrot. Man kļuva neveikli, un es, it kā nekā nebulu manījis, nogāju savrup, bet klātesošie sulaiņi rīkojās pavisam citādi: viņi pievirzījās tuvāk, atzi nīgi uzlūkodami veco kalpu.

— Nu, ja pazaudēju, pazaudēju, — sacīja Etjēns, no tālākas izskaidrošanās izvairīdamies. — Cik ta pātaga verts, to es samaksāšu. Tad ir gan joki! — viņš piebilda, pienākdams un vilkdams mani uz viesistabu.

— Nē, atļaujiet, kungs, ar ko jūs maksāsiet? Zinu, kā jūs maksājiet: Marjai Vasiļjevnai jau astoto mēnesi maksajat divdesmit kapeikas, man ari, liekas, jau otro gadu, Petruškam . . .

— Vai turēsi muti! — dusmās nobālēdams, jaunais kņazs uzbrēca. — Es to visu pateikšu.

— Visu pateikšu, visu pateikšu! — sulainis norūca. — Nav labi, gaišība! — viņš piebilda sevišķi zīmīgi tai bridi, kad mēs gājām zāle, un ar salopiem devās pie tīnes.

Лк tad tā gan, — mums aiz muguras priekštelpā atskanēja atzinīga balss.

Vecmāmiņai piemita īpašas spējas izteikt savus spriedumus par cilvēkiem, ar zināmu noskaņu un zināmos gadījumos lietojot vienskaitļa un daudzskaitļa otrās personas vietniekvārdus. Lai gan viņa lietoja jūs un tu pretēji tam, ka bija vispār pieņemts, viņas mutē šī nianse guva pavisam citu nozīmi. Kad jaunais kņazs piegāja pie viņas, viņa pateica tam dažus vārdus, uzrunādama viņu ar jūs, un paskatījās tik nievājoši, ka es galīgi apmulstu, ja būtu viņa vieta. Taču

Etjēns, kā likās, bija pavisam cita tipa cilvēks: viņš nepievērsa nekādu uzmanību ne vien vecmāmiņas apsveikumam, bet pat viņas personai un apsveicinājās ar visiem klātesošajiem ja ne gluži veikli, tad pavisam familiāri. Visu manu uzmanību saistīja Soņečka: atceros, ka tad, kad Volodja, Etjēns un es sarunājāmies zālē tādā vietā, no kuras varēja redzēt Soņečku,un ari viņa varēja redzēt un dzirdēt mūs, es runāju ar lielāko prieku; ja man pagadījās izteikt, pēc manas sajēgas, kādu jocīgāku un brašāku vārdiņu, es izrunāju to ska|āk un paraudzījos uz viesistabas durvīm; taču, kad mēs pārgājām citā vietā, no kurienes mūs viesistaba nevarēja ne redzēt, ne dzirdei, es klusēju un man nebija ne mazākā prieka runāt.

Viesistaba un zāle pamazām pildījās viesiem. Viņu skaita, kā jau tas arvien mēdz būt bērnu vakaros, bija ari daži pusaudži, kas negri bēja palaist garām iespēju palīksmoties un padejot it kā tikai tāpēc vien, lai iepriecinātu mājasmāti.

Kad ieradās Ivini, prieka vietā, ko es parasti jutu, sastopoties ar Serjožu, mani tagad pārņēma savāds īgnums — ka viņš ieraudzīs Soņečku un tai izrādīsies.

XXI nodaļa PIRMS MAZURKAS

— E! Pie jums, ka rādās, būs dejošana, — sacīja Serjoža, iznākdams no viesistabas un izņemdams no kabatas pāri jaunu glazē cimdu, — javelk cimdi rokās.

«Ko nu lai iesāk? Mums cimdu nemaz nav,» es nodomāju, «jāiet augšā, jāpameklē.»

Kaut gan es izrakņāju visas kumodes, tomēr tikai vienā atradu mūsu zaļos dūraiņus, bet otrā — vienu glazē cimdu, kas šoreiz man nekādi nevarēja noderēt: pirmkārt, tāpēc ka bija ļoti vecs un netīrs,

otrkārt, tāpēc ka bija man pārak liels, bet galvenokārt gan tāpēc, ka tam trūka vidējā pirksta, kuru, jādomā, jau sen bija nogriezis Kārlis Ivaničs slimās rokas vajadzībām. Es tomēr uzvilku šo cimda palieku un vērīgi aplūkoju to vidēja pirksta vietu, kas mūždien bija notraipīta ar tinti.

«Būtu nu te bijusi Nataļja Savišna, viņai droši vien atrastos arī cimdi. Leja tāds es nevaru iet, jo ko lai atbildu, ja man jautās, kāpēc nedejoju. Ari te palikt nevar, jo tik un tā mani meklēs. Ko lai iesāku?» es prātoju, rokas plātīdams.

— Ko tu te dari? — Volodja ieskrējis uzsauca. — Ej un uzludz dāmu ... tūliņ sāksies!

— Volodja, — es viņam sacīju tādā balsī, kas liecināja, ka esmu tuvu izmisumam, un rādīju roku ar diviem netīrā cimdā iebāztiem pirkstiem. — Volodja, tu par to neesi pat padomājis.

Par ko? — viņš nepacietīgi iesaucās. — A! Par cimdiem, — manu roku ieraudzījis, viņš pavisam vienaldzīgi piebilda. — Patiesi ne; jāpavaicā vecmāmiņai... ko viņa teiks. — Un bez prātošanas viņš noskrēja lejā.

Aukstasinība, ar kādu viņš izteicās par to, kas man likās tik svarīgs, mani nomierināja, un es steidzos uz viesistabu, pavisam piemirsis neglīto cimdu, ko biju uzvilcis kreisajā rokā.

Uzmanīgi piegājis pie vecmāmiņas atzveltnes krēsla un mazliet pieskāries viņas mantijai, es čukstēju:

— Vecmāmiņ, ko lai mēs iesākam? Mums nav cimdu!

— Kas ir, mans draugs?

— Mums nav cimdu, — es atkārtoju, virzīdamies arvien tuvāk un tuvāk un abas rokas uz krēsla atzveltnes uzlikdams.

— Bet kas tad tas? — viņa piepeši iesaucas, mani aiz kreisas rokas satverdama. — Voyez, та chere, — viņa turpināja, uzrunādama Va lahina kundzi, — voyez comme ce jeune homme s’est fait elegant pour danser avec votre fillet^1

Vecmāmiņa mani cieši turēja aiz rokas un nopietni, kā jautādama nolūkojās klātesošajos, kamēr visu viesu ziņkāre bija apmierināta un smiekli kļuva vispārēji.

Es būtu ļoti sarūgtināts, ja Serjoža mani redzētu šai bridi, kad es, aiz kauna saviebies, veltīgi mēģināju izraut savu roku, bet no Soņeč-kas, kas smējās tā, ka viņai pat asaras saskrēja acis un visas cirtas sāka lēkāt ap pietvīkušo sejiņu, man nemaz nebija kauns. Es sapratu, ka viņas smiekli skanēja pārāk skaļi un dabiski, lai tie būtu aizska roši; taisni otrādi, tas, ka mēs abi smējāmies un skatījāmies viens otra, mūs it kā satuvināja. Notikums ar cimdiem, kaut gan tas varēja beigties arī slikti, palīdzēja man brīvi justies tai sabiedrībā, kas man vienmēr šķita visbriesmīgākā, — viesistabas sabiedrībā; zālē es nemaz vairs nebiju bikls.

Kautrīgiem cilvēkiem ciešanas rodas tāpēc, ka viņi nezina, ko citi par viņiem domā; tiklīdz šīs domas kļūst zināmas, lai kādas tās būtu, — ciešanas izbeidzas.

Ak, cik daiļa bija Soņečka Valahina, kad viņa ar jauno, neveiklo kņazu man iepretim dejoja franču kadriļu! Cik jauki viņa pasmaidīja,

' Paraugieties, mīļā, cik šis jauneklis eleganti saposies, lai dejotu ar jūsu meitu! (Franču vai.)

sniegdama man «chaine* figūrā roku! Cik tīkami taktī lēkāja viņas gaišās cirtas, un cik naivi viņa ar savām mazajām kājiņām veidoja «jete-assemble»! Piektajā figūra, kad mana dāma pārskrēja otrā pusē un kad es, takti nogaidīdams, gatavojos dejot solo, Soņečka nopietni saknieba lūpiņas un sāka raudzīties sāņus. Bet velti viņa par mani bažījās: es droši izdejoju «chasse en avant, chasse en arriere, glissade* un tam brīdī, kad tuvojos viņai, ar rotaļīgu kustību parādīju tai cimdu ar diviem pirkstiem, kas rēgojās arā. Viņa sāka briesmīgi smieties un vēl tīkamāk tipināja ar mazajām kājiņām pa parketu. Vēl atceros — kad mēs sastājāmies lokā un visi saķērāmies rokās, viņa nolieca galviņu un, savu roku no manējās neizņemdama, paberzēja deguntiņu pie sava cimda. Tas viss, tikpat kā šodien noticis, stāv manu acu priekšā, un vēl tagad man ausīs skan kadriļa no «Do-navas jaunavas», pie kuras skaņām tas norisinājās.

Pienāca arī otrā kadriļa, kuru es dejoju ar Soņečku. Nosēdies viņai līdzās, es jutos ārkārtīgi neveikli un nekādi nevarēju saprast, ko ar viņu lai runāju. Kad mana klusēšana pārāk ieilga, es sāku baiļoties, ka tikai viņa nenotur mani par muļķi, un noņēmos visādā ziņā šos viņas maldus izklīdināt. «Vous etes une habitante de Moscou?*' es viņai vaicāju un pēc apstiprinošas atbildes turpināju: «Et moi, je n’ai encore jamais frequente la capitate,*1 — likdams cerības it īpaši uz vārda «frequenter*' iespaidu. Tomēr jutu, ka tādā garā sarunu turpināt nespēšu, lai gan šāds sākums bija lielisks un pilnīgi pierādīja manas plašās zināšanas franču valodā. Mūsu kārta dejā gluži tik drīz vēl nebija gaidāma, bet atkal iestājās klusēšana; es bažīgi raudzījos viņā, gribēdams zināt, kādu iespaidu esmu atstājis, un gaidīdams viņas palīdzību. «Kur jus atradāt tik jocīgu cimdu?» viņa man piepeši ieprasījās; un šis jautājums sagādāja man lielu prieku un atvieglojumu. Es paskaidroju, ka cimds piederējis Kārlim Ivaničam, ironiski, diezgan plaši izteicos pat par pašu Kārli Ivaniču, par to, cik viņš kļūst jocīgs, kad noņem sarkano benīti, un par to, kā viņš reiz, ģērbies zaļā mētelī, novēlās no zirga taisni peļķe, un tā tālāk. Kadriļa pagāja tīri nemanot. Tas viss nu bija labi; bet kāpēc es tik zobgalīgi atsaucos par Kārli Ivaniču? Vai patiesi es būtu zaudējis Soņečkas labvēlību, ja būtu viņai Kārli Ivaniču attēlojis ar tādu mīlestību un cienību, kādu es pret viņu jutu?

Kad kadriļa bija beigusies, Soņečka man pateica «mērci** tik mīļi, it ka es patiesi būtu pelnījis viņas pateicību. Es biju sajūsmā, biju kā [18] [19] [20] [21]

apstulbis no prieka un nevarēju pats sevi vairs ne pazīt: kur man bija radusies drosme, pārliecība un pat pārdrošība? «Pasaulē nav nekā, kas varētu mani samulsināt!» es domāju, bezrūpīgi staigādams pa zāli. «Esmu uz visu gatavsl»

Serjoža piedāvāja man stāties ar viņu vis-ā-vis. «Labi,» es teicu, «man gan nav dāmas, bet es sameklēšu.» Drošu skatienu zālei pārlaidis, es redzēju, ka visas dāmas bija jau aizņemtas, brīva bija tikai kāda gara auguma jaunava, kas stāvēja pie viesistabas durvīm. Viņai tuvojās kāds garš jauns cilvēks, kā es spriedu, ar nolūku uzaicināt .uz deju; viņš bija pāris solu attālumā no jaunavas, bet es — zāles pretējā pusē. Graciozi šļūkdams pa parketu, es acumirklī pārlidoju telpu, kas jaunavu šķīra no manis, un, kāju pievilkdams, stingra balsī uzludzu viņu uz kontrdeju. Vēlīgi smaidot, garā jaunava pasniedza man roku, un jaunais cilvēks palika bez dāmas.

Man bija tāda sava spēka apziņa, ka es pat nepievērsu uzmanību jaunā cilvēka sapīkumam; bet vēlāk dabuju zināt, ka šis jaunais cilvēks apvaicājies, kas esot bijis tas izspūrušais zēns, kas paskrējis viņam garām un pašā degungalā nocēlis dāmu.

XXII nodala MAZURKA

Jaunais cilvēks, kam es biju nocēlis dāmu, mazurku dejoja pirmajā pan. Turēdams dainu aiz rokas, viņš pietrūkās no savas vietas un, kur vajadzētu dejot «pas de Basques», ka mums Mimī macija, tikai paskrējās uz priekšu, noskrējis līdz kaktam, apstājās, papleta kājas, piesita papēdi, pagriezās un palēkdamies skrēja tālāk.

Tā kā man mazurkai dāmas nebija, es sedeju aiz vecmāmiņas augstā atzveltņa un vēroju.

«Ko viņš tur dara?» es pats pie sevis prātoju. «Tas taču nepavi sam nav tas, ko mums Mimī mācīja: viņa apgalvoja, ka mazurku visi dejojot uz pirkstgaliem, līgani un apaļīgi lokot kājas; bet te nu izrādās, ka tā nepavisam nedejo. Redz, ari Ivini un Etjēns, un visi dejo, bet «pas de Basques» netaisa; arī mūsu Volodja piesavinājies šo jauno paņēmienu. Nav slikti... Un Soņečka, cik viņa jauka! Redz, arī viņa sāk...» Es biju bezgala līksms.

Mazurka tuvojās beigām; vairāki paveci kungi un dāmas nāca pie vecmāmiņās atvadīties un brauca prom; sulaiņi, vairīdamies no dejotājiem, uzmanīgi nesa traukus uz dibenistabu; vecmāmiņa bija jau manāmi pagurusi, runāja it kā negribēdama un vārdus gari

vilkdama; muzikanti trīsdesmito reizi uzsāka vienu un to pašu motīvu. Garā jaunava, ar kuru es biju dejojis, kādas figūras laikā pamanīja mani un, zīmīgi pasmaidījusi, — jādomā, gribēdama ar to iz patikt vecmāmiņai, — pieveda pie manis Soņečku un vienu no neskaitāmajām kņazēm. «Rose ou ortie?»' viņa man jautāja.

— A, tu esi te! — atzveltnes krēslā pagriezusies, vecmāmiņa teica. — Ej, manu draudziņ, ej!

Lai gan šai brīdi man labāk patiktos galvu paslēpt zem vecmāmiņas krēsla nekā nākt ārā, tomēr — kā lai atsakās? Es piecēlos, pateicu «rose» un bikli paskatījos uz Soņečku. Taču es nepaguvu ne atjēgties, kad kada roka baltā cimda jau atradās manējā, un kņaze, laimīgi smaidīdama, devās uz priekšu, nevarēdama ne iedomāties, ka es nepavisam nesapratu, ko lai iesāku ar savām kājām.

Es zināju, ka «pas de Basques» te ir nevietā, ka tas ir nepieklā jīgi un var mani pat apkaunot, bet pazīstamās mazurkas skaņas, iedarbodamās uz manu dzirdi, norādīja virzienu nerviem, kas savukārt norādīja šīs kustības kājām; un tās pilnīgi nevilšus un par brīnumu visiem skatītājiem sāka uz pirkstgaliem izveidot fatālus, apaļus un līganus pas. Kamēr mēs virzījāmies taisni uz priekšu, vēl kaut kā gāja, bet pagriezienā pamanīju — ja es neuzkavēšos, tad katrā ziņā aizsteigšos priekša. Lai izvairītos no tādām nepatikšanām, es apstājos ar nolūku iztaisīt tādu pašu pusloku, kādu tik daiļi izlocīja jaunais cilvēks pirmajā pāri. Bet tieši tajā mirklī, kad es papletu kājas un gribēju jau palēkties, kņaze, veikli man apkārt aptecējusi, ar muļķīgu ziņkāri un izbrīnu paskatījās uz manām kājām. Sis skatiens mani galīgi satrieca. Es samulsu, un, kad vajadzēja dejot, es visdīvainākā kārta, bez takts un pilnīgi bezjēdzīgi sāku mīņāties uz vietas un pēdīgi pavisam apstājos. Visi raudzījās manī: cits izbrīnā, cits ziņ kāre, cits zobgalīgi, bet cits atkal līdzcietīgi; vienīgi vecmāmiņa skati jās pavisam vienaldzīgi.

// ne fallait pas danser, si vous ne savēz pas!'[22] [23] — atskanēja tēva dusmīgā balss man pie pašas auss, un, mani viegli atgrūdis, viņš saņēma manas dāmas roku, skatītājiem skaļi aplaudējot, izgāja ar viņu vienu gājienu tā, kā agrāk dejoja, un atveda dāmu viņas vietā. Mazurka tūdaļ izbeidzās.

«Kungs, par ko tu mani tik bargi sodi!--------

Visi mani nicina un vienmer nicinās. . . man visur ceļš būs ciet: uz draudzību, mīlu, pagodinājumiem .. . viss pagalam! Kāpēc Volodja man radīja zīmes, kuras visi redzēja un kuras man nevarēja līdzēt? Kāpēc ši riebīgā kņaze ta paskatījās uz manām kājām? Kāpēc So ņečka . . . viņa jau gan jauka, bet kāpēc viņa šai acumirkli smaidīja? Kāpēc tēvs nosarka un satvēra mani aiz rokas? Vai patiesi ari viņš par mani kaunējās? O, tas ir briesmīgi! Būtu te māmiņā, viņa gan nebūtu sarkusi par savu Niko|eņku . . Un mana fantāzija aizlidoja tālu, tālu līdz šim teļam. Es atcerējos pļavu pie mājas, darza slaikās liepas, tīro dīķi, pār kuru laidelējās bezdelīgas, zilās debesis ar sastingušiem, baltiem, caurspīdīgiem mākoņiem, smaržīgas svaiga siena gubas; un vēl daudz citu klusu, rožainu atmiņu uzpeldēja manā satrauktajā fantāzija.

ХХIII nodaļa PEC MAZURKAS

Pie vakariņu galda jaunais cilvēks, kas dejoja pirmaja pārī, piesēdās pie mūsu — bērnu galda un sāka pievērst man sevišķu uzmanību, kas ļoti glaimotu manai patmīlībai, ja vien pēc tās nelaimes, kāda bija notikusi ar mani, es vel spētu kaut ko just. Bet jaunais cilvēks, kā likās, gribēja mani par katru cenu uzjautrināt; viņš joko jas ar mani, sauca mani par brašu zēnu un, tiklīdz neviens no pieaugušajiem neskatījās uz mūsu pusi, leja mana glāzītē vīnu no dažā dām pudelēm, spiezdams visādā ziņā izdzert. Uz vakariņu beigām, kad namzinis ieleja man tikai ceturtdaļkausa šampanieša no salvetē ievīstītās pudeles un kad jaunais cilvēks uzstāja, lai pielejot pilnu, un piespieda mani vienā paņēmienā to izdzert, es sajutu visā miesā patīkamu siltumu, man sevišķi iepatikās mans jautrais aizgādnis, un es sāku par kau( ko sirsnīgi smieties.

Piepeši zālē atskanēja grosfātera* skaņas, un viesi sāka celties no galda. Mūsu draudzība ar jauno cilvēku tūdaļ arī izbeidzās; viņš aiz gāja pie lielajiem, bet es, neuzdrošinādamies viņam sekot, ziņkārīgi piegāju paklausīties, ko Valahina runaja ar savu meitu.

Vel pusstundiņu, — Soņečka centās pierunāt māti.

— Patiesi nevar, manu mīlulīt.

Nu manis deļ, lūdzu, lūdzu, pieglauzdamās viņa sacīja.

Vai tev patiks, ja es rīt būšu slima? — Valahina kundze sacīja un bija tik neuzmanīga, ka pasmaidīja.

— Л, atļāva! Paliksim? priekā lēkādama, Soņečka iesaucās.

— Ko lai ar tevi iesāk? Ej un dejo. . . redz, tur arī kavalieris, — viņa teica, uz mani norādīdama.

Soņečka pasniedza man roku, un mes iesteidzamies zāle.

Iedzertais vīns, Soņečkas tuvums un jautrība lika man galīgi aizmirst nelaimīgo atgadījumu ar mazurku. Es taisīju ar kājām visjocīgākās figūras: te, zirgu atdarinot, tecēju sīkiem riksīšiem, lepni kājas cilādams, te spārdījos, piecirtu tās kā auns, kas dusmojas uz suni, un pie tam smējos no visas sirds, nemaz nebēdādams par to, kādu iespaidu tas atstās uz skatītājiem. Arī Soņečka smējās bez mitas: viņa smējās par to, ka mēs, roku rokā saķērušies, griezāmies; smējās, skatīdamās uz kādu vecu kungu, kas lēni, kājas cilādams, pārkāpa pār mutautiņu, izlikdamies, ka to viņam nācies ļoti grūti izdarīt; smējās vai ģībdama, kad es palēcos gandrīz līdz griestiem, lai parādītu savu izveicību.

Iedams caur vecmāmiņās kabinetu, es paskatījos spogulī: seja bija vienos sviedros, mati sajukuši, cekuls izspūris vairāk nekā jebkad, bet visumā sejas izteiksme bija tik jautra, labsirdīga un veselīga, ka es pats sev iepatikos.

«Ja es vienmēr butu tāds kā tagad,» nodomāju, «tad varētu vēl iepatikties.»

Kad atkal paraudzījos savas dāmas daiļajā sejiņā, tad pamanīju, ka tur līdz ar jautrību, veselīgumu un bezrūpību, kas man patika paša sejā, bija vēl tik daudz cēla un maiga daiļuma, ka es sapīku un sapratu, cik muļķīgi cerēt, ka es varētu pievērst sev šis brīnišķīgas būtnes uzmanību.

Es nevarēju cerēt uz pretmīlu un ari nedomāju par to: mana dvesele jau tā bija laimes pārpilna. Es nevarēju saprast, ka varētu prasīt vēl lielāku laimi nekā mīlas jūtas, kas pildīja manu dvēseli ar prieku, un ka varētu vēl kaut ko veleties kā vienīgi to, lai šīs jutās nekad nebeigtos. Man jau tā bija labi. Sirds pukstēja kā dūjiņa, asinis nemitīgi plūda uz to, un man gribējās raudāt.

Kad mēs gājām pa gaiteni garām tumšajam pieliekamajam, kas atradās zem kāpnēm, es paskatījos turp un nodomāju: kas tā būtu par laimi, ja kopā ar viņu varētu visu mužu nodzīvot šajā tumšajā pieliekamajā un tā, lai neviens nezinātu, ka mēs tur dzīvojam!

— Šodien ļoti jautri, vai ne? — es sacīju klusā, drebošā balsi un sāku iet ātrāk, sabijies ne tik daudz no tā, ko teicu, cik no tā, ko biju nodomājis teikt.

— Ja . .. ļoti! — viņa atbildēja, pagriezdama uz manu pusi gal viņu ar tik vaļsirdīgi laipnu izteiksmi sejā, ka man pārgaja visas bailes.

— īpaši pēc vakariņām . . . Bet, ja jūs zinātu, cik man žel (es gribēju gan teikt skumji, tomēr neuzdrošinājos), ka jus drīz aizbrauksit un mēs vairs neredzēsimies.

— Kāpēc tad neredzēsimies? — viņa sacīja, cieši raudzīdamās savu kurpīšu purngalos un ar pirkstiņu vilkdama pa grumbuļaino aizsegu, kam mcs gājām garām. — Katru otrdienu un piektdienu mēs ar māmiņu braucam uz Tveras bulvāri. Vai tad jūs neejat pastaigāties?

— Katrā ziņā otrdien izlūgsimies, un, ja mani nelaidis, es viens pats aizskriešu bez cepures. Ceļu zinu.

— Zināt ko? — Soņečka piepeši teica. — Dažus zēnus, kuri pie mums viesojas, es parasti uzrunāju ar tu; teiksim ari mes viens otram tu. Vai gribi? — viņa piebilda, galvu papurinādama un paskatīdamās man tieši acīs.

Sājā bridi mēs iegājām zālē, kur sakas grosfātera otra — dzīvākā daļa.

Na . . . ciet, — es teicu tanī acumirklī, kad mūzika un vispārējais troksnis varēja apslāpēt manus vārdus.

— Nāc tu, bet ne — nāciet, — Soņečka izlaboja un iesmējās.

Grosfāters beidzās, bet es nepaguvu pateikt nevienu teikumu ar

tu, kaut gan centos sadomāt tādus, kur šis vietniekvārds atkārto jas vairākas reizes. Man nebija drosmes. «Vai gribi?», «Nāc!» — skanēja man ausīs un gluži vai apreibināja; izņemot Soņečku, es nekā un neviena cita neredzēju. Es redzeju, kā viņai atglauda cirtas, aizlika tās aiz ausīm un kā atsedzās daļa pieres un deniņu, ko es vēl nebiju redzējis; redzēju, kā viņu ietuntuļoja zaļajā villaine tik cieši, ka redzams palika vienīgi degungaliņš; pamanīju — ja viņa ar saviem rožainajiem pirkstiņiem nebūtu mazliet pašķirusi pret muti galvas apsēju, tad viņa katrā ziņa nosmaktu; un redzēju, kā viņa, tūlīt aiz mates dodamās pa kāpnēm leja, strauji pagriezās ar seju pret mums, pamāja ar galvu un nozuda aiz durvīm.

Volodja, Ivini, jaunais kņazs, es — mēs visi bijām iemīlējušies Soņečkā un, stāvēdami uz kāpnēm, pavadījām viņu ar skatienu. Tieši kuram no mums viņa pamāja ar galvu, es nezinu, bet tai bridi es biju cieši pārliecināts, ka mājiens bija domāts man.

No Iviniem atvadoties, es ļoti brīvi, mazliet pat vēsi parunājos ar Serjožu un paspiedu viņam roku. Ja viņš saprata, ka kopš šās die nas zaudējis manu mīlu un savu varu pār mani, viņš droši vien to nožēloja, kaut gan centās izlikties pilnīgi vienaldzīgs.

Pirmo reizi mūžā es kļuvu neuzticīgs mīlestībā un pirmo reizi izjutu šo jūtu saldumu. Man bija patīkami apmainīt jau novazātās, parastās padevības jūtas pret jaunām mīlas jūtām, kas bija pilnas noslēpuma un neziņas. Bez tam vienā un tanī pašā laika beigt, mīlēt un atkal iemīlēt nozīmē iemīlēt divreiz stiprāk nekā agrak.

XXIV nodaļa GULTA

«Kā gan es varēju tik dedzīgi un ilgi mīlēt Serjožu?» gultā gu lēdams, prātoju. «Nē! Viņš nekad nesaprata, neprata cienīt manu mīlu un nebija tās verts . . . Bet Soņečka? Cik daiļa! «Vai gribi?» «Tev jāsāk.»»

Dzīvi iztēlojies viņas sejiņu, es pietrūkos četrrāpus, pārvilku segu pār galvu, apbāzīju to sev no visām pusēm un, kad tur vairs nekur nebija nevienas spraugas, patīkamu siltumu sajutis, apgulos un iegrimu saldos sapņos un atmiņās. Pievērsis stingu skatienu vatētās segas oderei, es Soņečku redzēju tikpat skaidri ka pirms stundas; domās es sa runājos ar viņu, un ši saruna, kaut gan tai nebija nekāda satura, sa gādāja man neaprakstāmu baudu, tāpēc ka tajā atkārtojās bez sava gala tu, tev, ar tevi, tavas.

Sie sapņi bija tik skaidri, ka es, tīkama satraukuma pārņemts, neva rēju iemigt,un man gribējās dalīties ar kādu savas laimes pārpilnībā.

— Mīlulīt! — es gandrīz skaļi izrunāju, strauji pagriezies uz ot riem sāniem. — Volodja! Vai tu guli?

— Nē, — miegainā balsi viņš man atbildēja. Kas ir?

Es esmu iemīlējies, Volodja! Esmu noteikti iemīlējies Soņečka.

— Nu, un kas par to? — viņš staipīdamies atbildēja.

— Ak, Volodja, tu nevari nemaz iedomāties, kas ar mani notiek . . . tagad pat — es gulēju, saritinājies zem segas, un tik skaidri, tik skaidri redzēju viņu, sarunājos ar viņu, ka taisni brīnums. Un vai zini vēl ko? Kad guļu un domāju par viņu, dievs zin kāpēc man kļūst skumji un briesmīgi gribas raudāt.

Volodja sakustējās.

— Es vēlētos tikai vienu, — es turpināju, — tas ir — vienmēr būt ar viņu kopā, vienmēr viņu redzct un vairāk nekā. Bet vai tu esi iemīlējies? Atzīsties bez aplinkiem, Volodja!

Dīvaini, ka man gribējās, lai visi butu iemīlējušies Soņečkā un lai visi par to runātu.

— Kada tev daļa? — Volodja atcirta, pagriežoties ar seju pret mani. — Varbūt.

— Tev nenāk miegs, tu izlikies! — no viņa spulgajām acīm nopratis, ka viņš par gulēšanu nav nemaz domājis, es iesaucos un nosviedu segu. — Labāk runāsim par viņu. Vai nav tiesa, viņa ir daiļa . .. Tik daiļa, ka viņai būtu tikai man jāpasaka; «Nikoļeņka, izlec pa logu!» — vai; «Meties ugunī!» — un, zvēru, — es teicu, — es tūdaļ izlēktu un to darītu ar prieku. Ak, cik daiļa! — es piebildu, spilgti iedomāda mies viņu sava priekšā, un, lai visā pilnībā varētu papriecāties par šo

Ielu, strauji apsviedos uz otriem sāniem un pabāzu galvu zem spilvena. — Briesmīgi gribas raudat, Volodja.

— Eku muļķis! — viņš smaidīdams teica un pēc tam, brītiņu klusējis: — Es nu gan pavisam ne tā kā tu: es domāju, ja butu iespē jams, tad vispirms es gribētu sēdēt viņai līdzās un sarunāties . . .

A, tātad tu arī esi iemīlējies? — es viņu pārtraucu.

— Pec tam, — liegi smaidīdams, Volodja turpināja, — pēc tam es noskīīpstītu viņas pirkstiņus, actiņas, lūpiņas, deguntiņu, kājiņas, noskūpstītu viņu visu . . .

— Muļķības! — es no spilvena apakšas iesaucos.

— Tu nekā nesaproti, — Volodja nicinoši noteica.

Nē, saprotu gan, bet tu pats nesaproti un runā muļķības, — es iesaucos asaru pārmāktā balsī.

Bet raudat nu gan nav nekādā iemesla. Gluži kā meitene!

XXV nodaļa VĒSTULE

16. aprīlī, gandrīz sešus mēnešus pēc dienas, kuru es te aprakstīju, mācību laika tēvs uznāca augša pie mums un pateica, ka šonakt mēs kopā ar viņu braukšot uz laukiem. To dzirdot, man sirdi kaut kas iesmeldzās un domas tūdaļ pievērsās māmiņai.

Negaidītas aizbraukšanas iemesls bija šāda vēstulē:

Petrovskā 12. aprīli.

«Tikai nupat, pulksten desmitos vakarā, saņēmu Tavu 3. aprīli rakstīto vēstuli un, ka allaž paradusi, tūliņ atbildu. Fjodors gan to bija atvedis no pilsētas jau vakar, bet, tā kā bijis ļoti vels, viņš to nodevis Mimī šorīt no rīta. Mimī atkal, aizbildinādamās, ka esmu nevesela un satraukta, man to nedeva visu dienu. Man patiesi bija mazliet karstumi, un, atzīšos tev vaļsirdīgi, nu jau ceturtā diena, kopš neesmu gluži vesela un neceļos no gultas.

Lūdzu, neuztraucies, mīļais draugs: es jutos diezgan labi un, ja Ivans Vasiļjevičs atļaus, tad jau rit domāju celties.

Pagājušajā nedeļa piektdien es izbraucu kopā ar bērniem vizināties, bet pie paša pagrieziena uz lielceļa, pie tā tiltiņa, kas mani arvien ir biedējis, zirgi iestiga dubļos. Diena bija lieliska, un man iešāvās prātā aiziet kājām līdz lielceļam, kamēr izvelk karieti. Līdz lūgšanu namiņam tikusi, es jutos ļoti nogurusi un atsēdos atpūsties. Tā kā pagāja kāda pusstunda, kamčr salasījās ļaudis, lai izvilktu karieti, tad man sametās vēsi, sevišķi sala kājas, jo kājas man bija tikai puszābaki ar plānam zolēm un tie bija samirkuši. Pēc pusdienām man uznāca drebuļi un karstumi, bet es. ka parasti, vel staigāju un pec tējas piesēdos ar Ļubočku paspēlēt četrrocīgi. (Tu viņu vairs nepazīsi: tik labi viņai veicas.) Taču iedomājies manu izbrīnu, kad pamanīju, ka nespēju vairs skaitīt takti. Vairākas reizes mēģināju, bet galvā viss juka, un es jutu dīvainu troksni ausīs. Es skaitīju: viens, divi, trīs — tad piepeši: astoņi, piecpadsmit — un, galvenais, sapratu, ka kļūdos, tomēr nekādi nespēju izlabot. Pēdīgi Minu паса man palīga un gan drīz ar varu noguldīja gultā. Te Tev, mans draugs, sīks pārskats par to, ka es saslimu un ka pati esmu pie tā vainīga. Otrā dienā man bija diezgan lieli karstumi un atbrauca mūsu labais vecais Ivans Va siļjičs, kas vel līdz šim laikam uzturas pie mums un solas mani drīz vien laist atkal laukā. Brīnišķīgs vecītis ir šis Ivans Vasiļjičs! Kad man bija karstumi un es murgoju, viņš augu nakti, acu neaizvēris, nosēdēja pie manas gultas, bet tagad, tā ka viņš zina, ka es rakstu, sēž ar meitenēm dīvānistabā, un guļamistabā es varu dzirdēt, ka viņš tām stāsta vācu pasakas un kā tās, viņā klausīdamās, vai ģībst no smiekliem.

La belle Flarnande,' ka Tu viņu dēvē, ciemojas pie manis jau otro nedēļu, jo viņas māte aizbraukusi kaut kur viesos; viņa ar savu gādību parāda man vissirsnīgāko draudzību. Viņa uztic man arī visus savas sirds noslēpumus. Ja tik viņa būtu labās rokās, viņa izveido tos par lielisku meiteni, jo viņai ir daiļa seja, krietna sirds un jaunība. Taču tanī sabiedrībā, kur viņa dzīvo, pēc viņas nostāstiem spriežot, viņa galīgi aizies postā. Man iešāvās prātā: ja man nebūtu tik daudz pašas bērnu, es izdarītu labu darbu, viņu pieņemdama.

Ļubočka gribēja pati Tev rakstīt, bet viņa saplēsusi jau trešo papīra lapu un saka: «Es zinu, kāds tētis zobgalis: ja pielaidīšu kaut. vienu kļudu, viņš to visiem parādīs.» Katjeņka joprojām ir tikpat nnļa; Mimi tikpat laba un garlaicīga.

Tagad parunāsimies par nopietnām lietām. Tu raksti, ka šoziem Tev lāgā neveicoties un ka vajadzēšot ķerties pie Habarovkas naudas. Man liekas pat savādi, ka Tu prasi manu piekrišanu. Vai tad tas, kas pieder man, nepieder tāpat ari Tev?

Tu esi tik labs, mīļais draugs, ka, baidīdamies mani sarūgtināt, slēp patiesību; bet es noprotu: Tu droši vien esi ļoti daudz paspe lējis, un, dievs mans liecinieks, es par to nemaz neesmu noskumusi; tāpēc, ja vien lietu var labot, lūdzu, nedomā daudz par to un sevi veltīgi nemoki. Esmu jau pieradusi necerēt, ka berniem kaut kas tiks ne vien no Taviem kāršu spēles laimestiem, bet, atvaino, pat no

visas Tavas mantas. Mani tikpat maza mērā iepriecina Tavi laimesti, cik sarūgtina Tavas paspēlēs; mani skumdina vienīgi Tava nelaimīgā kaislība uz kāršu spēli, kas laupa man daļu no Tavas maigās sirsnības un spiež mani teikt Tev acīs tik rūgtu patiesību kā pašreiz, bet dievs zina, cik ļoti tas mani sāpina! Es nebeidzu viņu lūgt, lai viņš pasargatu mūs... ne jau no nabadzības (kas tad ir nabadzība?), bet no tā briesmīgā stāvokļa, kad bērnu intereses, kas man jāaizstav, sadursies ar mūsējām. Līdz šim tas kungs lugšanu uzklausīja: Tu neesi pārkāpis to robežu, ko pārkāpjot mes būsim spiesti vai nu upurēt mantu, kas vairs nepieder mums, bet mūsu bērniem, vai . .. baigi pat domāt, taču šī briesmīgā nelaime vienmēr mums draud. Ja, tas ir smags krusts, ko mums abiem uzlicis tas kungs.

Tu man vēl raksti par bērniem un atgriezies pie mūsu senā strīda jautājuma: lūdz mani piekrist viņu nodošanai kādā mācību iestādē. Tu zini manus aizspriedumus pret šādu audzināšanu . . .

Nezinu, mīļais draugs, vai Tu man piekritīsi, bet katrā ziņā es ludzu Tevi, ja vien Tu mani mīli, apsoli, ka tikmēr, kamēr esmu dzīva, un arī pēc manas nāves, ja dievam labpatiktos mūs šķirt, tas nekad nenotiks.

Tu raksti, ka mūsu darīšanu kārtošanai Tev vajadzēšot aizbraukt uz Pēterburgu. Dievs ar Tevi, manu draudziņ, brauc un steidzies drīzāk atpakaļ! Mums visiem bez Tevis tik garlaicīgi! Pavasaris brīnum jauks; balkona durvis jau izņēma, taciņa uz siltumnīcu pirms četrām dienām bija pilnīgi sausa, firziķi pilnos ziedos, tikai šur tur redzams sniegs; bezdelīgas jau klāt, un šodien Ļubočka man atnesa pirmās pavasara puķītes. Ārsts saka, ka pēc dienām trim es būšot pavisam vesela, varēšot paelpot svaigu gaisu un pasildīties aprīļa saulītē. Dzīvo sveiks, mīļais draugs, neraizējies, lūdzu, ne par manu slimību, ne par savu paspēli; pabeidz ātrāk darīšanas un brauc kopā ar bērniem pie mums uz visu vasaru. Man ir brīnišķīgi plāni, kā pavadīt vasaru, nav vienīgi Tevis, lai tie piepildītos.»

Vēstules turpmākā daļa bija uzrakstīta uz citas papīra lapiņas franču valodā, ciešā, bet nevienādā rokrakstā. Pārtulkošu to vārds vārdā.

«Netici tam, ko es Tev uzrakstīju par savu slimību; nevienam pat prātā nenāk, cik tā ļoti nopietna. Zinu tikai to, ka es no gultas vairs nepiecelšos. Nekavējies ne mirkli, brauc tūliņ un atved arī bērnus. Varbūt es vēlreiz pagūšu Tevi apkampt un viņus svētīt: tā ir mana vienīgā pēdējā vēlēšanās. Zinu, cik briesmīgu triecienu Tev sagādāju, bet, vienalga, agri vai vēlu no manis vai no citiem Tu par to uzzinātu; centīsimies vīrišķīgi un paļāvībā uz dievu pārciest šo nelaimi. Padosimies viņa gribai.

Nedomā, ka tas, ko rakstu, ir slimnieka murgi; gluži otrādi, šai mirklī manas domas darbojas ārkārtīgi skaidri un es esmu gluži mierīga. Nemierini velti sevi ar cerībām, ka tās ir satrauktas dveseles maldīgas, neskaidras nojautas. Ne, es jutu, es zinu un zinu tāpēc, ka dievam labpatika man to atklāt — man dzīvot atlicis vairs ļoti maz.

Vai reize ar dzīvi izbeigsies arī mana mīla pret Tevi un bērniem? Esmu nākusi pie atziņas, ka tas nav iespējams. Sai bridi es pārāk dziļi izjūtu visu un nevaru iedomāties, ka tās jūtas, bez kuram dzīvei nav nekādas jēgas, varētu kādreiz iznīkt. Mana dvēsele nevar dzīvot bez milas pret Jums, bet es zinu, ka tā dzīvos mūžīgi jau tāpēc vien, ka tādas jūtas ka mana mīla nevarētu nemaz rasties, ja tam kādreiz būtu jāizbeidzas.

Manis nebūs pie Jums, bet es esmu cieši pārliecināta, ka mana mīla nekad Jūs neatstās, un šī doma manu sirdi tā iepriecina, ka es mierīgi un bez bailēm gaidu tuvo nāvi.

Esmu mierīga, un dievam zināms, ka allaž esmu uzskatījusi un uzskatu, ka nāve ir pāreja uz labaku dzīvi. Taču kāpēc gan mani māc asaras? . . . Kāpēc laupīt bērniem mīļoto māti? Карее sagādāt Tev tik smagu, negaidītu triecienu? Kāpēc man mirt, ja jūsu mīlestība padarīja manu dzīvi bezgala laimīgu?

Lai notiek tā kunga prats.

Asaru dēļ es nespēju tālāk rakstīt. Varbūt vairs neredzēšu Tevis. Pateicos Tev, mans dārgais draugs, par visu to laimi, ko Tu man šai dzīvē dāvāji; tur es lūgšu dievu, lai viņš Tev atlīdzina. Ardievu, mīļais draugs; atceries, ka manis nebūs, bet mana mīla nekad un nekur Tevi neatstās. Ardievu, Volodja, ardievu, mans eņģelīt, ardievu, Benjamiņ — mans Nikoļeņkal

Vai tiešām viņi kādreiz mani aizmirsīs?! . . .*

Vēstulē bija ielikta šāda zīmīte, ko franču valodā rakstījusi Mimī:

чSkumjās nojautas, par kurām viņa Jums raksta, parak skaidri apstiprināja ārsta vardi. Vakarnakt viņa lika tūlīt nosūtīt šo vēstuli uz pastu. Domādama, ka viņa to teikusi murgos, es nogaidīju līdz rītam un uzdrošinājos uzplēst. Tikko es to atplēsu, Nataļja Nikola jevna man vaicāja, ko es esot izdarījusi ar vēstuli, un pavēlēja man to sadedzināt, ja neesot vēl nosūtīta. Viņa par to vien runā un ap galvo, ka vēstule Jūs satriekšot. Nevilcinieties ar braukšanu, ja gri bat vēl redzēt šo eņģeli, iekams tas nav mūs atstājis. Atvainojiet par traipiem. Trīs naktis neesmu gulējusi. Jūs zināt, cik ļoti es viņu mīlu!»

Nataļja Savišna, kas visu 11. aprīļa nakti pavadīja māmiņas gu ļamistabā, man stāstīja, ka māmiņa, uzrakstījusi vēstules pirmo daļu, nolikusi to sev blakam uz galdiņa un iemigusi.

«Es pati,» Nataļja Savišna sacīja, «atzīstos, biju iesnaudusies atzveltnī, zeķe bija izkritusi no rokām. Te pa miegam dzirdu — ta ap pulksten vieniem — viņa it kā sarunājas; es atveru acis, skatos viņa, mana mīļā, sēž gultā, rokas, redz, šitā salikusi, bet asaras straumēm ta vien tik plūst. «Tātad visam beigas?» tik ar viņa pateica un ar rokām aizklaja seju.

Es pietrūkos, sāku izvaicāt: «Kas jums kaiš?»

«Ak, Nataļja Savišna, ja jūs zinātu, ko es nupat redzēju!»

Lai prašņāju kā prašņādama, viņa man vairāk nekā netika teikusi, lika tikai piestumt galdiņu, vēl kaut ko uzrakstīja, pašas klātbūtnē pavēlēja aizlīmēt aploksni un tūliņ nosūtīt. Pēc tam viņai kļuva arvien sliktāk un sliktāk.»

XXVI nodaļa KAS MŪS SAGAIDĪJA UZ LAUKIEM

18. aprīlī mēs izkāpām no ratiem pie Petrovskas mājas kāpnēm. No Maskavas izbraucot, tēvs bija domīgs, un, kad Volodja viņam jautāja, vai māmiņa nav slima, viņš skumji paskatījās dēlā un pamāja ar galvu. Ceļā viņš manāmi nomierinājās, taču, jo vairāk tuvojāmies mājai, jo bēdīgāka kļuva viņa seja, un, kad, no karietes izkāpjot, viņš jautāja Fokam, kas aizelsies izskrēja pretī: «Kur Nataļja Nikolajcvna?» — viņa balss skanēja nedroši un acīs bija asaras. Labais vecītis, paslepus uz mums paskatījies, nodūra acis un, durvis uz priekšnamu atverot, novērsies atbildēja:

— Jau sestā diena, kopš nav labpaticis iznākt no guļamistabas.

Milka, kas kopš tās dienas, kad māmiņa sasirgusi, kā es vēlāk dabūju zināt, nemitējusies žēli gaudot, nu līksmi metās pie tēva — slējās augšā, smilkstēja, laizīja rokas, bet tēvs to atgrūda un iegāja viesistaba, tad dīvānistabā, no kurienes durvis veda taisni guļamistabā. Jo tuvāk viņš nāca šai istabai, jo vairāk pēc visām viņa kustībām varēja noģist nemieru. Dīvānistabā^egājis, viņš sāka virzīties uz pirkstgaliem, tik tikko elpoja un pārmeta krustus, pirms sadūšojās ķerties pie aizvērto durvju roktura. Sai brīdī no koridora izskrēja Mimī — nesasukājusies, noraudājusies. «Ak, Pjotr Aleksandrovič!» neliekuļota izmisuma pārņemta, viņa čukstēja un tad, pamanījusi, ka tēvs nospiež durvju rokturi, tikko sadzirdami piebilda: «Te nevar tikt — ieeja caur meiču istabu.»

Ai, cik smagu iespaidu tas atstāja uz manu bērna fantāziju, ko baigas nojautas bija noskaņojušas bēdām!

Mēs devāmies uz meiču istabu; gaitenī pagadijas ceļa muļķītis Akims, kas mus allaž uzjautrināja ar savu vaikstišanos. Taču šai brīdī viņš man nelikās nemaz komisks; un nekas mani tik sāpīgi nepārsteidza ka viņa bezjēdzīgi vienaldzīgā seja. Meiču istabā divas meitenes, kas sēdēja pie kada rokdarba, piecēlās mūs apsveikt un tik skumji raudzījās, ka man sametās bail. Izgājis vēl cauri Mimī istabai, tēvs atvēra guļamistabas durvis, un mēs iegājām. Pa labi no durvīm bija divi logi, aizklāti ar villainēm; pie viena sēdēja Nataļja Sa višna ar brillēm uz deguna un adīja zeķi. Viņa nesāka mūs skūpstīt, ka parasti mēdza darīt, tikai piecēlās, paskatījās uz mums caur brillēm, un asaras viņai saka 1it aumaļām. Man ļoti nepatika, ka visi, mūs ieraugot, sāka raudāt, kurpretim lidz tam bija gluži mierīgi.

Pa kreisi no durvīm bija aizsegs, bet aiz tā — gulta, galdiņš, ar zālēm apkrauts skapītis un liels atzveltnis, kurā snauda ārsts; pie gultas stāvēja jauna, ļoti blonda, brīnum skaista jaunava baltā rīta-svārkā un, mazliet piedurknes atlocījusi, lika ledu uz māmiņas galvas; māmiņu šai acumirkli es vēl nevarēju saredzēt.

Si jaunava bija la belle Flamande, par kuru māmiņa bija rakstījusi un kurai vēlāk bija tik svarīga loma visā mūsu ģimenes dzīvē. Tiklīdz mes iegājām, viņa noņēma vienu roku no māmiņas galvas un sakārtoja uz krūtīm sava rītasvarka krokas, tad čukstēdama teica: < Nesamaņā >

Sai brīdī mani nomāca smagas bēdas, tomēr es tīri neapzināti ieve roju visus sīkumus. Istabā bija gandrīz tumšs, karsts un oda pēc piparmētrām, odekolona, kumelītēm un Hofmaņa pilieniem. Šī smarža mani tā pārsteidza, ka ne vien tad, kad es to saožu, bet arī tad, kad atceros, fantāzija pēkšņi pārceļ mani šai drūmajā, smacīgajā istabā un atdzīvina šausmīgo brīdi visos sīkumos.

Māmiņas acis bija vaļā, bet viņa neko neredzēja ... Ak, es nekad neaizmirsīšu šo drausmīgo skatienu! Taja atspoguļojās tik daudz ciešanu! ...

Mūs izveda ārā.

Kad es pēc tam Nataļjai Savišnai jautāju par māmiņas pedejiem brīžiem, lūk, ko viņa man pastāstīja:

— Kad jūs izveda, viņa vēl ilgi svaidījās, mana mīlulīte, it ka viņu, lūk, te kaut kas žņafeģtu; tad galviņa noslīdēja no spilveniem un viņa iemiga tik klusi un mierīgi, tīri ka pats debesu eņģelis. Es tikai uz brītiņu izgāju paraudzīties, kāpēc nenes dzeramo, — ienāku atpakaļ, bet viņa, mana sirsniņa, jau visu ap sevi izsvaidījusi un nu tik aicina pie sevis jūsu tētiņu; tas noliecas pie viņas, bet, redzams, viņai nav spēka pateikt, ko gribētu, tikai atver lūpiņas un atkal sāk vaidēt: «Mans dievs! Kungs! . . . Bērnus, bērnus!» Gribēja skriet jums pakaļ, bet Ivans Vasiļjičs atturēja un saka: «Tas viņu vēl vairāk uztrauks, labāk nevajag.» Vēlāk jau vairs tikai paceļ rociņu un atkal nolaiž. Un, ko viņa ar to domāja, dievs vien zina! Man liekas, ka viņa jūs, jums klāt neesot, svētīja. Ja, nebija dieviņš nolicis (pirms pēdējā brītiņa) skatīt savus bērnus. Tad viņa, mana labulīte, pacēlās, saņēma rociņas, lūk, tā — un piepeši sāka runāt tāda balsī, ka es

pat atceroties nedrīkstu: «Dievmāte, nepamet viņus! . . Tad sāpes pārņēma viņas sirdi, no acīm varēja noskārst, ka viņa, nabadzīte, šausmīgi mokās: atkrita spilvenos, iekodās ar zobiem palagā, bet asaras, manu draudziņ, straumēm līst.

— Nu, un pēc tam? — es jautāju.

Nataļja Savišna nevarēja vairs parunāt: viņa novērsās un sāka rūgti raudāt.

Māmiņā nomirusi šausmīgās ciešanās.

XXVII nodaļa BĒDAS

Otra dienā veļu vakarā man gribējās vēlreiz viņa paskatīties: pārvarējis bailes, kas neviļus manī bija pamodušās, es klusiņām atveru durvis un uz pirkstgaliem iegāju zālē.

Istabas vidū uz galda stāvēja zārks, tam apkārt augstos sudraba svečturos dega sveces; attālākā kaktā sēdēja psalmotājs un klusā, vienmuļā balsi lasīja Dāvida dziesmas.

Es apstājos pie durvīm un sāku skatīties, bet acis man bija tā sa raudātas un nervi ta satraukti, ka es neko nevarēju izšķirt; pavisam dīvaina kārtā viss saplūda vienlaidus: gaisma, brokāts, samts, lielie svečturi, rožainais, ar mežģīnēm apšūtais spilvens, vainadziņš, aubite ar lentītēm un vēl kaut kas caurspīdīgs, vaska krāsā. Es pakāpos uz krēsla, lai apskatītu viņas seju, bet tai vietā, kur seja atradās, man atkal pretī raudzījās tas pats bāli dzeltenais, caurspīdīgais priekš mets. Es nevarēju ticēt, ka tā ir viņas seja. Centos tajā ciešāk ieskati ties un pamazam sāku saskatīt pazīstamos, mīļos vaibstus. Es šausmās nodrebēju, kad biju pārliecinājies, ka tā ir viņa. Bet kāpēc aizvērtas acis tā iekritušas? Kāpēc šis šausmīgais bālums, un карее uz viena vaiga zem caurspīdīgas ādas tumšs plankums? Kāpēc visa seja tik barga un auksta? Kāpēc lūpas tik bālas, tik skaisti, svinīgi savilktas un izteic tādu viņpasaules mieru, ka man auksti drebuļi pārskrien pār visu augumu, kad tajas ieskatos? ...

Es skatījos un jutu — kāds neizprotams, nepārvarams spēks saista manas acis pie šis nedzīvās sejas. Es nenovērsu no viņas acu, bet fantāzijā man tēlojās dzīvības un laimes pilnas ainas. Es piemirsu, ka nedzīvais ķermenis, kurš gulēja manā priekšā un kurā es noraudzījos, nekā nedomādams, ka priekšmetā, kam nav nekā kopēja ar manām atmiņām, — ka ta bija viņa. Es iztēlojos viņu dažādas situācijās: žirgtu, jautru, smaidošu. Tad piepeši viņas bālaja sejā mani pārsteidza

kāds vaibsts, pie kura bija apstājušās manas acis: atcerējos šausmīgo īstenību, nodrebēju, tomēr acis nenovērsu. Un atkal sapņi stājas iste nības vietā, un atkal īstenības apziņa sagrāva sapņus. Pēdīgi fan tazija pagura, ta mitējās mani maldināt, ari īstenības apziņa izzuda, un es pilnīgi aizmirsos. Nezinu, cik ilgi es tā biju pavadījis, nezinu, kas tas īsti bija; zinu tikai to, ka uz bridi pazaudēju savas esības apziņu un izjutu kādu augstāku, neizsakāmi tīkamu un skumju baudu.

Varbūt, aiziedama labaka pasaulē, viņas brīnišķīgā dvēsele ar skumjām atskatījās uz to pasauli, kurā viņa mūs atstāja: viņa pamanīja manas bēdas, iežēlojās un uz mīlas spārniem, ar debešķīgu līdz cietības smaidu uz lūpām nolaidās zemes virsū, lai mani mierinātu un svētītu.

Durvis iečīkstējās, un istaba ienāca otrs psalmotajs, lai nomai nītu iepriekšējo. Sis troksnis mani atmodināja, un pirmā doma, kas man iešāvās prātā, bija tāda: ja es neraudu un stāvu uz krēsla poza, kurā nav nekā aizkustinoša, psalmotajs mani var noturēt par nejūtīgu zēnu, kas, žēluma vai ziņkāres dzīts, uzrāpies uz krēsla; es pārmetu krustu, paklanījos un saku raudat.

Savus toreizējos iespaidus tagad atceroties, atzīstu, ka vienīgi šis īsais pašaizmiršanās mirklis bija īstas bēdas. Pirms un pēc apbedīšanas es pastāvīgi raudāju un skumu; bet man kauns atcerēties šis bēdas, jo tam arvien bija klāt patmīlības jūtas: te vēlēšanās parādīt, ka esmu par visiem vairāk sagrauzts, te rūpes par iespaidu, kādu es atstāšu uz citiem, te bezmērķīga ziņkāre, kas lika novērot Minu aubīti un klātesošo sejas. Es nicināju sevi par to, ka neizjutu tikai bēdas, un centos slept visas citas jutās; tāpēc manas bēdas bija neīstas un nedabiskas. Bez tam es jutu tādu ka baudu, apzinoties, ka esmu nelai mīgs, centos modināt sevi nelaimes apziņu, un šīs patmīlīgās jūtas tad vairak par visu citu nomāca manī patiesās sēras.

Kā arvien pēc lielām bēdām, tonakt labi un mierīgi izgulējies, es pamodos ar sausām acīm un nomierinājies. Pulksten desmitos mūs aicināja uz dvēseles aizlūgumu, ko noturēja pirms izvadīšanas. Istaba bija pilna ar muižas ļaudīm un zemniekiem, kas visi raudādami bija sanākuši atvadīties no savas lielmātes. Dievkalpojuma laika es pieklājīgi raudāju, krustījos un klanījos līdz zemei, bet savā dvē selē nelūdzos un biju diezgan vienaldzīgs; raizējos par to, ka jaunā pus-fraciņa, kuru man uzvilka, padusēs ļoti žņaudza: domāju, kaut pārāk nenotraipītu bikšu ceļgalus, un pazagšus vēroju visus klātesošos. Tēvs stāvēja zārka galvgalī, bija bāls ka drāna un ar manāmu piespiešanos valdīja asaras. Viņa lielais augums melnā frakā, bālā, izteiksmīgā seja un kā vienmēr graciozās un drošās kustības, kad viņš krus tījās, klanījās, skardams ar roku grīdu, ņēma sveci no priestera rokām vai piegāja pie zārka, tas viss bija ārkārtīgi iespaidīgi. Tomēr nezin kāpēc man viņa nepatika tas, ka šada brīdi viņš varēja izskati

ties tik iespaidīgs. Mimī stāvēja, pie sienas atbalstījusies, un, likās, tikko turējās kājās; viņas tērps bija saburzīts un vienās pūkas, aubīte nošķiebusies uz vieniem sāniem; uztūkušās acis bija sarkanas, galva trīcēja; viņa bez mitas raudāja dziļi satriecošā balsī un pastāvīgi aizsedza seju ar mutautiņu vai piedurknēm. Man likās, viņa to darīja tāpēc, lai, seju no skatītājiem paslēpusi, uz brīdi atpūstos no liekulīgajām raudām. Es atcerējos, ka vakar vakarā viņa tēvam stāstīja — māmiņas nave esot viņai tik šausmīgs trieciens, ka viņa to nekādi nepārcietīšot, ka nave laupījusi viņai visu, taču šis eņģelis (tā viņa sauca māmiņu) īsi pirms miršanas neesot aizmirsis viņu un izteicis vēlēšanos uz visiem laikiem nodrošināt viņas un Katjeņkas nākotni. To stāstīdama, viņa lēja gaužas asaras; var jau būt, ka viņas bēdas bija patiesas, bet tās nebija skaidras un dziļas. Ļubočka — melnā, ar sēru lentēm apšūtā kleitiņā, visa vienās asaras — nokāra galviņu, paretam paskatījās uz zārku, un viņas sejiņā atspoguļojās tikai bērnišķīgas bailes. Katjeņka stāvēja līdzās savai mātei un, kaut gan viņas sejiņa šķita it kā garāka pastiepusies, izskatījās tikpat sārta kā vienmēr. Volodjas atklātā daba bija redzama arī bēdās: viņš stāvēja vai nu domās nogrimis, ar savu stingro skatienu kada priekšmetā ieurbies, vai arī mute viņam piepeši sāka raustīties, un viņš tad steidzīgi krustījās un klanījās. Visi pārējie, kas piedalījās izvadīšanā, man bija nepanesami. Mierinošās frāzes, ko viņi teica tēvam, — ka tur viņai būšot labāk, ka viņa nebija šai pasaulei radīta, — modināja mani tādu kā īgnumu.

Kādas viņiem tiesības tā runāt un viņu apraudāt? Daži, par mums runādami, dēvēja mus par bārenīšiem. It kā bez viņiem nezinātu, ka bērnus, kam nav mātes, tā sauc! Droši vien viņiem patika, ka viņi paši pirmie mūs tā nosauc, gluži tāpat ka apprecējušos jaunavu parasti steidzas pirmoreiz godināt par madame.

Zāles attālākā kaktā, gandrīz aizslēpusies aiz atvērtā trauku skapja durvīm, bija ceļos nometusies salīķusi, sirma vecenīte. Rokas saņēmusi, acis pret debesīm pacēlusi, viņa neraudāja, bet lūdzās. Viņas dvēsele traucās pie dieva; viņa lūdza viņu savienot ar to, ko bija mīlējusi par visu vairāk pasaulē, un stipri ticēja, ka tas drīz notiks.

«Luk, kas viņu patiesi mīlēja!» es nodomāju, un man kļuva kauns pašam par sevi.

Dvēseles aizlūgums beidzas; nomirušās seja bija atsegta, un visi klātesošie, mūs atskaitot, sāka iet pie zārka un skūpstīt aizgājējai vaigu.

Kā viena no pēdējām pie nelaiķes atvadīties piegaja kāda zemniece ar skaistu piecus gadus vecu meitenīti uz rokām, kuru — dievs vien zina, kāpēc, — viņa bija šurp atnesusi. Sai brīdī man pavisam nejauši no rokām izkrita mitrais mutautiņš un es gribēju to pacelt, bet, tikko

es pieliecos, mani satrauca briesmīgs, griezīgs tādu šausmu pilns kliedziens, ka es to neaizmirsīšu, lai nodzīvotu kaut vai simt gadu; un, kolīdz es to atcerēšos, man arvien pār muguru pārskries auksti drebuli. Es pacēlu galvu — uz ķeblīša pie zārka stāvēja tā pati zemniece un ar mokām valdīja rokās meitenīti, kura, ar rociņām atgai r,lādamās, izbaiļu pilno sejiņu atliekusi, izplestām acīm aizgājējā lūkodamās, brēca skaļā, nelabā balsī. Es iekliedzos tāda balsī, kas, man šķiet, bija vel šausmīgāka par to, kura mani satrauca, un izskrēju no istabas.

Tikai šai acumirklī es sapratu, no kurienes rodas spēcīgā, smacējoša smaka, kas, ar vīraka smaržu sajaukdamās, piepildīja istabu; un doma, ka seja, kas pirms dažam dienām bija vēl skaista un maiga, ka seja, ko es mīlēju par visu vairak pasaule, varēja modināt šausmas, it ka pirmoreiz atklaja man rūgto dzīves patiesību un pildīja dvēseli ar dziļu izmisumu.

XXVIII nodaļa PĒDĒJAS SKUMJAS ATMIŅAS

Māmiņas nu vairs nebija, tomēr mušu dzīve ritēja ierastā kartībā: mēs gājām gulēt un cēlāmies tanī paša laika un tanīs pašās istabas; tēja rītos un vakaros, pusdienas, vakariņas — viss nāca parasta laika; galdi, krēsli slavēja tanīs pašās vietās; ne mājā, ne mūsu dzīves veidā nekas nemainījās, vienīgi viņas nebija .. .

Man likās, ka pec tādas nelaimes visam vajadzēja pārgrozīties. Mūsu ierastais dzīves veids man likās kā viņas piemiņas apvaino jums un pārāk spilgti atgādināja to, ka viņas vairs nav.

Dienu pirms apbedīšanas pēc pusdienām man iegribējās pagulēties un es iegāju Nataļjas Savišnas istabā, cerēdams atlaisties viņas gultā uz mīkstā pēļa zem siltās, vatētās segas. Kad iegāju, Nataļja Savišna gulēja savā gulta un droši vien bija iemigusi. Manu soļu troksni izdzirdusi, viņa pacēlās, nometa villaini, ar ko, no mušām glābdamas, bija apklājusi galvu, un, aubiti kārtodama, atsēdās uz gultas malas.

Tā kā arī agrak diezgan bieži gadījās, ka pēc pusdienām es nācu viņas istabā pagulēties, viņa noģida, kāpēc esmu ieradies, un, no gultas pieceldamās, teica:

Droši vien nācāt atpūsties, manu mīlulīt? AtgulstietiesI

— Ak, ko nu, Nataļja Savišna! — es sacīju, viņu aiz rokas turēdams. — Ne jau tāpēc ... atnācu tāpat vien . .. jūs jau pati esat nogurusi — labāk atgulstieties jūs.

Nē, draudziņ, esmu jau izgulējusies, — viņa man teica (es zināju, ka viņa nav gulējusi trīs dienas un naktis). — Un vai nu tagad miegs prātā, — dziļi nopūzdamās, viņa piebilda.

Man grilx'jās parunāties ar Nataļju Savišnu par mūsu nelaimi; es pazinu viņas sirsnību un mīlestību, un tāpēc man butu liels mieri nājums izraudaties kopā ar viņu.

Nataļja Savišna, — brīdi klusējis un uz gultas atsēdies, es teicu, vai jūs to varējāt iedomāties?

Vecīte neizpratne un ar ziņkāri paraudzījās manī, jādomā, rieva rēdama aptvert, kāpēc es viņai tā vaicāju.

— Kas gan to varēja iedomāties! — es atkārtoju.

Ai, manu draudziņ, — ar maigas līdzjūtības pilnu skatienu uz mani paskatīdamās, viņa sacīja, — ne tikai domāt, bet es tagad ne ap tvert nevaru. Maniem vecajiem kauliem jau sen butu laiks atdusēties, bet redz, kas vēl bija jāpiedzīvo. Veco kungu, jūsu vectētiņu, lai viņam vieglas smiltis, kņazu Nikolaju Mihailoviču, divus brāļus, māsu Annušku — visus esmu aizvadījusi, un visi viņi bija jaunāki par mani, mans mīļais, bet tagad, ka liekas, par maniem grēkiem man ari viņa jāpavada. Lai notiek tā kunga prāts! Viņš tāpēc ari aizsauca māmiņu, ka viņa bija tā cienīga, viņam arī krietnie tur vajadzīgi.

Si vienkāršā doma mani patīkami pārsteidza, un es pievirzījos Nataļjai Savišnāi tuvāk. Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un parau dzijas uz augšu; iekritušas, valgās acis pauda lielas, klusas bēdas. Nataļja Savišna stipri cerēja, ka ne jau uz ilgu laiku dievs viņu šķīris no tās, ko viņa tik ilgus gadus bija mīlējusi ar visu savu mīlestības spēku.

— Jā, manu draudziņ, liekas, cik tad sen, kad es viņu auklēju un tiņāju un viņa mani sauca par Našu. Dažreiz atskrien pie manis, ap ķeras ar abām rociņām un sāk skūpstīt un čivināt: «Našiņ, skaistulīte mana, tu manu tītariņ!»

Bet es tad pajokoju un saku:

«Nav tiesa, mana mīļā, jūs mani nemīlat; gan jau, kad izaugsiet liela un apprecēsities, savu Našu aizmirsīsiet.» Tad viņa kļuva domīga. «Nē,» saka, «labak tad neprecēšos, ja jau Našu nevar līdzi ņemt; es Našu nekad nepametīšu.» Bet redzi nu, kā pameta un negaidīja vis. Ka viņa mani mīlēja, nomirējai Jā, bet, patiesību sakot, kuru gan viņa nemīlēja! Tā ir, draudziņ, savu māmiņu jūs nedrīkstat aizmirst; viņa bija nevis cilvēks, bet tīrais eņģelis. Kad viņas dvēsele nonāks debesu valstībā, viņa arī tur jūs mīlēs un priecāsies par jums.

Nataļja Savišna, kāpēc jūs sakāt — kad nonāks debesu vai stiba? — es jautāju. — Es domāju, viņa jau tagad ir tur.

— Nē, draudziņ, — Nataļja Savišna teica, balsi klusinādama un man tuvāk piesēzdamās, — tagad viņas dvēsele vel ir tepat.

Un viņa pamaja uz augšu. Viņa runāja gandrīz čukstus un ar tādu pacilātību un pārliecību, ka es neapzināti paceļu acis uz augšu, skatījos uz karnīziem un kaut ko meklēju.

- Iekams taisnīga cilvēka dvēsele nokļūst paradīzē, tai vēl jāiziet cauri četrdesmit pārbaudījumiem, manu draudziņ, paiet četrdesmit dienas, un tā vēl var uzturēties sava mājā . . .

Viņa vēl ilgi runāja tādā pašā garā un runāja tik vientiesīgi un pārliecinoši, it ka stāstītu par visparastākajām lietam, ko pati pieredzējusi un par ko nevienam prātā nevarētu nākt ne vismazākās šaubas. Es klausījos viņa, elpu aizturējis, un, kaut gan lāga neizpratu, ko viņa stāstīja, tomēr pilnīgi ticēju viņai.

— Jā, draudziņ, tagad viņa vel ir te. skatās uz mums, varbūt klausās, ko mes runājam, Nataļja Savišna nobeidza un, galvu nodu rūsi, apklusa. Viņai ievajadzējās mutautiņa, ar ko noslaucīt asaras; viņa piecēlās, paskatījās man taisni sejā un no satraukuma dreboša balsī pateica:

— Par daudziem pakāpieniem dievs mani ar to tuvinājis sev. Kas nu man vairs te atlicis? Ka laba nu man vairs dzīvot? Ko mīlēt?

— Vai tad jūs mūs nemīlat? es pārmetoši sacīju un tikko vai dīju asaras.

Dievam vien zināms, ka es jus mīlu, mani labiņie, bet tā mīlēt, kā es viņu mīlēju, tā es neesmu nevienu mīlējusi un ari nespēju mīlēt.

Viņa nevarēja vairs parunai, novērsās no manis un saka skaļi raudāt.

Par gulēšanu es nu vairs nedomāju; mēs klusēdami sēdējām viens otram iepretim un raudājām.

Istabā ienāca Foka. Mus tādā stāvoklī ieraudzījis un laikam lai mus netraucētu, viņš, klusēdams un bikli skatīdamies, apstājās pie durvīm.

Pec ka nāci, Fokaša? mutautiņā slaucīdamās, Nataļja Sa višna jautāja.

— Pusotras mārciņas rozīņu, četras mārciņas cukura un trīs mar ciņas prosas mirušās piemiņas cienastam.

— Tūliņ, tūliņ, draugs, Nataļja Savišna atsaucās, steidzīgi iešņauca tabaku un veikliem solīšiem aizgāja pie lādes. Izgaisa skum jas, kuras bija viesusi mūsu saruna, tiklīdz viņa ķeras pie sava pienā kūma, ko uzskatīja par ļoti svarīgu.

— Kur liksi četras mārciņas? viņa īdzīgi runāja, sameklēdama un ar bezmēnu* iesvērdama cukuru. — Pietiks trīs ar pusi.

Un viņa atņēma dažus graudiņus.

— Bet kas tad tā par lietu vel tikai vakar iedevu astoņas mārciņas prosas, un nu atkal prasa! Dari, ka zini, Foka Demidič, bet prosas gan nedošu. Vaņka priecīgs, ka tagad mājās kņada: viņš doma.

sak, varbūt nepamanīs. Ne, kungu mantu šķiest nu gan es nejaušu. Nu, vai tas kur redzēts — astoņas mārciņas!

— Ko darīt? Viņš saka, ka viss izlietots.

— Tad še, ņem, še, lai jau ņem!

Toreiz mani pārsteidza šī pāreja no aizgrābjošās sirsnības, kādā viņa sarunājās ar mani, uz pukošanos un sīkiem rēķiniem. Vēlāk, par to domādams, es sapratu, ka. neskatoties uz to, kas norisinājās viņas dvēselē, viņai pietika spēka veikt savu pienākumu un iera dūma spēks vilka viņu pie ikdienas darbiem. Bēdas bija atstājušas uz viņu tik dziļu iespaidu, ka viņa neuzskatīja par vajadzīgu slēpt, ka spēj nodarboties arī ar citām lietām; viņa pat nesaprastu, kā var ienākt prātā tāda doma.

Godkāre nepavisam nav savienojama ar īstām bēdām, un tomēr šīs jūtas tā ieaugušas cilvēka dabā, ka ļoti reti pat vislielākās bēdas spēj tās iznīdēt. Godkāre bēdās izpaužas ka tieksme izlikties vai nu apbēdinātam, vai nelaimīgam, vai ari stingram; un šīs zemiskas tiek smes, ko mēs neatzīstam, bet kas gandrīz nekad — pat vislielākajās bēdās — mūs neatstāj, laupa mums spēku, cieņu un sirsnību. Nataļja Savišna savā nelaimē bija tik dziļi satriekta, ka viņas dvēselē nebija atlicis vairs nekādās vēlēšanās un viņa dzīvoja tikai ieraduma pēc.

Izsniegusi Fokam vajadzīgos produktus un atgādinājusi viņam par rausi, kas bija jācep aizlūdzēju pacienāšanai, viņa to atlaida, paņēma adīkli un apsēdās atkal man līdzās.

Iesākās saruna par to pašu, un mēs vēlreiz izraudājāmies, vēlreiz noslaucījām asaras.

Sarunas ar Nataļju Savišnu atkārtojās katru dienu; viņas klusās asaras un rāmā, dievbijīga valoda mani mierināja un atviegloja.

Bet drīz mus izšķīra: kad bija pagājušas trīs dienas pēc bērēm, mēs ar visu iedzīvi atbraucām uz Maskavu, un man nebija lemts viņu vairs kādreiz redzēt.

Vecmāmiņa drausmīgo vesti saņēma tikai tad, kad mēs ieradāmies Maskavā, un viņas bēdas bija neaprakstāmas. Mūs pie viņas nelaida, jo viņa veselu nedēļu bija nesamaņa; ārsti baidījās par viņas dzīvību, it sevišķi tapec, ka viņa ne vien negribēja ieņemt nekādas zāles, bet ne ar vienu nerunāja, atteicās no ediena un negulēja. Dažreiz, viena savā istaba atzveltnī sēdēdama, viņa pēkšņi sāka smieties, tad raudāt bez asarām; viņai uznāca krampji, un viņa nelaba balsī kliedza bezjēdzīgus un šausmīgus vārdus. Tās bija pirmās lielākās bēdas, kas viņai uzbruka, un šīs bēdas viņu dzina izmisuma. Viņai vajadzēja kādam uzvelt vainu par savu nelaimi, un viņa runaja drausmīgus vārdus, neparasti sparīgi draudēja kādam, trūkās no atzveltņa, lieliem, steidzīgiem soļiem staigāja pa istabu un tad krita nesamaņa.

Reiz es iegāju viņas istabā. Kā parasti, viņa sēdēja savā atzveltnī un, likās, bija mierīga, bet mani pārsteidza viņas skatiens. Acis viņai

ko viņiem butu nodarījusi, un lūgusi savu biktstēvu Vasilija tētiņu mums visiem pateikt, ka nezinot, kā pateikties mums par mūsu laip nību, un lūgt mums visiem, lai piedodot, ja savā muļķība kādu no mums butu apbēdinājusi, «bet zagle gan nekad neesmu bijusi un varu teikt, ka no kungu mantas ne diedziņa neesmu paņēmusi». Tā bija īpašība, ko viņa sevī augsti vērtēja.

Uzvilkusi sagatavoto tērpu un uzlikusi aubīti, atspiedusies uz spilveniem, viņa līdz pēdējam acumirklim sarunājusies ar priesteri, atcerējusies, ka nekā neesot atstājusi nabagiem, sameklējusi desmit rubļus un lūgusi tos izdalīt draudze; tad pārmetusi krustu, apgūlusies un pēdējo reizi nopūtusies, ar laimīgu smaidu pieminot dieva vardu.

No dzīves viņa šķīrusies bez nožēlas, nāves nebaidīdamās un saņemdama to kā svētību. Bieži gan tā saka, bet cik reti patiesībā tā ir! Nataļja Savišna varēja nebīties no nāves, jo viņa nomira nešaubīgā ticībā, izpildījusi evaņģēlija likumus. Visa viņas dzīve bija skaidra, nesavtīga mīlestība un pašuzupurēšanās.

Kas par to, ja viņas dievticība varētu but arī cildenākā, ja viņas dzīve varētu but veltīta kādam augstākam mērķim, — vai tāpēc šī skaidrā dvesele mazāk cienīga mīlas un apbrīnas?

Sai pasaulē viņa paveikusi labāko un cēlāko darbu nomirusi bez nožēlas un bailēm.

Viņu apglabāja, kā pati bija vēlējusies, netālu no kapličas, kas uzcelta uz māmiņas kapa. Nātrēm un dadžiem apaugušais uzkalniņš, zem kura viņa atdusas, iežogots ar melnu režģi, un es nekad nepiemirstu, nākot no kapličas, pieiet arī pie ši iežogojuma un paklanīties.

Dažreiz es klusēdams apstājos starp kapliču un melno iežogojumu. Manā dvēsele piepeši pamostas smagas atmiņas. Man iešaujas prātā doma: vai patiesi liktenis mani tikai tāpēc savienojis ar šim divām būtnēm, lai liktu man mūžīgi pēc tam sēroties? . . .

MAKSIMS GORKIJS. BĒRNĪBA

I

VELTĪJU SAVAM DĒLAM

I

Pustumšā, šaura istabā pie loga uz grīdas guļ mans tēvs — apģērbts baltas drānās un neparasti garš; viņa kailo kāju pirksti dīvaini izvērsti, arī mierīgi uz krūtīm sakrustoto mīļo roku pirksti saliekti; viņa līksmas acis cieši aizklāj melni, apaļi vara naudas gabali, laipna seja satumsusi un biedē mani ar nelāgi atvieztiem zobiem.

Māte, puskaila, sarkanos brunčos, nometusies ceļos un paņēmusi melno ķemmi, ar kuru es mēdzu zāģēt arbūzu mizas, sukā no pieres uz pakausi tēva garos, mīkstos matus; viņa nemitīgi kaut ko runā dobjā, aizsmakušā balsi, viņas pelēkās acis uztūkušas un it ka kūst, birdinot lielas asaru lāses.

Mani tur aiz rokas vecmāmiņa — pati apaļa, ar lielu galvu, milzīgam acīm un jocīgu porainu degunu; viņa ir gluži melna, maiga un

— Vai vardes neizlīdis ārā?

— Kur nu šīs izlīdīs, — viņa atbildēja. — Dievs ar viņam!

Ne tēvs, ne mate nemēdza tik bieži un sirsnīgi pieminēt dieva vardu.

Pēc dažām dienām es, vecmāmiņā un māte braucām tvaikonī, maza kajīte; mans jaunpiedzimušais brālītis Maksims bija nomiris un gulēja kakta uz galda, ietits balta drēbē, vīstoklis bija apsiets ar sarkanu lenti.

Uzmeties uz saiņiem un lādēm, es skatos pa logu, tas ir apa|š un iz valbīts kā zirga acs; aiz slapjā stikla nemitīgi šļācas netīrs, putas sa kults ūdens. Lāgiem tas, šļakatas mezdams, nolaiza stiklu. Es neviļus nolecu uz grīdas.

— Nebīsties!. — saka vecmāmiņa un, ar maigam rokām viegli mani saņēmusi, uzceļ atkal uz saiņiem.

Pār ūdeni slīgst pelēka, slapja migla; kaut kur tāluma pavīd melnā cietzeme un no jauna izzūd miglā un ūdenī. Apkārt viss dreb. Tikai mate, salikusi rokas aiz pakauša, stāv stingi un nekustīgi, atspiedusies pie sienas. Viņas seja ir tumša, skaudra un kā pārakmeņojusies, acis cieši aizvērtas, viņa visu laiku klusē un pati tāda neparasta, sve šāda, pat viņas drēbes man svešas.

Vecmāmiņa ne vienreiz vien viņai paklusām teica:

— Varja, būtu jel maķenīt ko iebaudījusi.

Māte cieš klusu un nekustas.

Ar mani vecmāmiņā runā čukstot, bet ar mati — skaļāk, taču it kā piesardzīgi, bikli un gaužām maz. Man šķiet, ka viņa baidās no mātes. Es to saprotu, un tas mani ļoti tuvina vecmāmiņai.

Saratova, — negaidīti skaļi un pikti sacīja māte. — Kur matrozis?

Arī vārdi tādi dīvaini, sveši: Saratova, matrozis.

Ienāca plecīgs, sirms virs, ģērbies zilā uzvalkā, un atnesa mazu šķirstiņu. Vecmāmiņa paņēma šķirstiņu un ieguldīja tajā brālīti, tad, turēdama izstieptās rokas, devās uz durvīm, bet — par resnu, pa kajītes šaurajām durtiņām viņa varēja izspraukties tikai sāniski un saka pie tām jocīgi mīņāties.

— Ek, mamuļ! — mate iesaucās, paņēma no viņas šķirstiņu, un abas nozuda, bet es paliku kajītē un vēroju zilo viru.

— Ak tad šķīrās gan brālītis, — viņš teica, noliecies pie manis.

— Kas tu tads esi?

— Matrozis.

— Bet kas tā Saratova?

— Pilsēta. Paskaties pa logu, re, kur tā ir!

Aiz loga šūpojās zeme, tumša, krantaina, pāri tai vērpās garaiņi, un tā izskatījās pec tikko no kukuļa nogriezta liela maizes rieciena.

— Uz kurieni vecmāmiņā aizgāja?

— Mazdēliņu apbedīt.

— Vai viņu apraks zemē?

— Kā tad citādi? Apraks.

Es pastāstīju matrozim, ka apraka dzīvas vardes, kad apbedīja tēvu. Viņš mani paņēma uz rokām, cieši piespieda sev klāt un noskūpstīja.

Ek, draudziņ, itin nekā tu vel nesaproti! — viņš teica. — Vardes žēlot nevajag, dievs ar tām! Mati pažēlo — raug, kā bēdas viņu salauzušas.

Mums virs galvam sāka svilpt un kaukt. Es jau zināju, ka tas ir tvaikonis, un nesabijos, bet matrozis mani strauji nolika uz grīdas

un metas ārā, teikdams:

— Jāskrien!

Arī man iegribējās aizskriet. Es pagajos aiz durvīm. Patumšā, šaurā sprauga bija tukša. Netālu no durvīm uz pakāpieniem laistījās misiņš. Paveries augšup, es ieraudzīju cilvēkus ar somām un saiņiem rokas. Acīmredzot visi aiziet no kuģa — tātad arī man jāiet.

Bet, kad es kopā ar zemnieku pūli atrados tvaikoņa malā pie tiltiņa, kas bija nolaists uz krasta, visi saka uz mani kliegt:

— Kas tas par puiku? Kam tu tāds esi?

— Nezinu.

Mani ilgi grūstīja, stumdīja, taustīja. Beidzot atnāca sirmais matrozis un, satvēris mani, paskaidroja:

Tas ir astrahanietis, no kajītes . ..

Skriešus viņš mani aiznesa uz kajīti, nosvieda uz saiņiem un aiz gāja, padraudēdams ar pirkstu:

Es tev gan!

Troksnis virs galvas kļuva aizvien klusāks, tvaikonis vairs nedrebēja un nebūkšķināja pa ūdeni. Kajītes logus aizsedza tada kā slapja siena; kajīte bija kļuvusi tumša un smacīga, saiņi likās ka pietūkuši, tie mani traucēja, un viss bija pretīgs. Varbūt mani uz visiem laikiem pametīs vienu pašu tukšajā tvaikoni?

Piegāju pie durvīm. Tās nav atveramas, misiņa rokturi nevar pagriezt. Paņēmis piena pudeli, es no visa speķa triecu pa rokturi. Pudele saplīsa, piens apšļāca man kājas, satecēja zābakos.

Neveiksmes sarūgtināts, es apgūlos uz saiņiem, klusītiņām sāku raudat un raudādams aizmigu.

Kad pamodos, tvaikonis jau atkal dunēja un drebēja, kajītes logs kvēloja ka saule. Vecmāmiņa, sēdēdama man blakus, sukāja matus un viebdamās kaut ko murmināja. Viņai bija brīnum lieli mati, ka bieza sega tie klāja plecus, krūtis, ceļgalus un zilgani melni viļņoja uz grīdas. Pacēlusi tos ar vienu roku no grīdas un turēdama ieslīpi, viņa tikai ar pūlēm cauri biezajām šķipsnām vilka koka ķemmi ar retiem zariem; lūpas viņai viebās, tumšās acis nikni zibsnīja, bet seja šajā matu milzumā izskatījās maziņa un jocīga.

Šodien vecmāmiņa šķita sirdīga, bet, kad es ievaicājos, kāpēc viņai mati tik gari, tā atbildēja tādā pašā siltā un maigā balsī kā vakar:

— Acīmredzot dievs mani gribējis sodīt — pamēģini viņus, nolā dētos, izsukāt! Jaunības dienās ar šīm krēpēm lepojos, vecumā lādu! Bet tu paguli! Vēl agrs — saulīte tik tikko piecēlusies no nakts . . .

— Negribu vairs gulēt!

— Nu tad neguli ar, — viņa tūdaļ piekrita, pīdama matus bizē un palūkodamās uz dīvāna pusi, kur gulēja māte ar augšup pavērstu seju un izstiepusies kā stīga. — Nu kā tad tu vakar to pudeli saplēsi? Runā klusītiņām!

Vārdus viņa izrunāja it kā dziedādama, un tie viegli iespiedās man atmiņā, atgādinādami puķes, tādi paši maigi, spilgti un sulīgi. Kad viņa smaidīja, viņas spožie redzokļi, tumši kā ķirši, papletās, iedzirksti-damies neizsakāmi jaukā mirdzumā, smaids līksmi atsedza baltus, spēcīgus zobus un, par spīti daudzajām grumbām melnīgsnējos vai gos, seja šķita jauna un gaiša. Seju ļoti bojāja porainais deguns ar platām nāsīm un sarkanu galu. Viņa šņauca tabaku no melnas, ar sudrabu rotātas tabakdozes. Vecmāmiņa pati bija tumša, bet viņas acis izstaroja iekšēju gaismu, nedziestošu, jautru un siltu. Viņa bija salīkusi, turpat vai ar kupri, ļoti resna, taču kustējās viegli un izvei cigi kā liels kaķis — un arī tikpat mīlīga kā šis pieglaudīgais dziv nieks.

Kamēr nebija ieradusies vecmāmiņā, es it kā gulēju, noslēpts tumsā, bet viņa mani atmodināja, iecēla gaismā, sasaistīja visu ap mani nepārtrauktā pavedienā, savija kā daudzkrāsainās mežģīnēs un uzreiz kļuva mans draugs uz visu mūžu, kļuva par pašu tuvāko, pašu saprotamāko un dārgāko cilvēku manai sirdij, — nesavtīgi mīlēdama pasauli, viņa padarīja mani bagātu, sniegdama man speķu un izturību grūtajai dzīvei.

Pirms četrdesmit gadiem tvaikoņi virzījās lēnām; līdz Ņižņijai mēs braucām ļoti ilgi, un es labi atceros šīs skaistuma pārpilnās pirmās dienas.

Bija iestājies jauks laiks; no rīta līdz vakaram es ar vecmāmiņu uzturējos kuģa klajā zem dzidrajām debesīm, starp rudens zeltotiem, zīdā izrakstītiem Volgas krastiem. Nesteigdamies, gausi un dobji ar ratu lāpstām kuldams pelēki zilgano ūdeni, augšup pret straumi slīd gaiši rūsganais tvaikonis, garā tauvā vilkdams līdzi liellaivu. Liellaiva ir pelēka un izskatās pēc mitrenes. Pār Volgu nemānāmi iras saule; viss ap mums ik brīdi mainās, sniedz ko jaunu; zaļie kalni šķiet ka kuplas krokas zemes krāšņajā tērpā; pilsētas un ciemi gar krās tiem no tālienes izskatās kā piparkūkas; pa ūdeni peld zeltītas rudens lapas.

— Paskaties taču, cik jauki! — ik mirkli saka vecmāmiņa, iedama no vienas kuģa malas pie otras; viņa staro, acis aiz prieka platas, platas.

Bieži viņa, nespēdama acis novērst no krastiem, aizmirsa mani: stāv pie kuģa malas, sakrustojusi rokas uz krūtīm, smaida un klusē, bet acīs asaras. Es raustu viņas tumšos brunčus, uz kuriem bija uzspiestas krāsainas puķes.

— Kas ir? — viņa satrūkstas. — Es it kā iesnaudos un redzu sapni.

— Kāpēc tu raudi?

— Tas, bērniņ, aiz prieka un aiz vecuma, — viņa smaidīdama atbild. — Edz, veca jau esmu, kā vēja spārniem aizlaidušies mani sešdesmit gadiņi.

Un, iešņaukusi tabaku, viņa sāk stāstīt brīnumainas teiksmas par krietniem laupītājiem, par svētiem cilvēkiem, par daždažādiem zvēriem un nešķīstiem gariem.

Pasakas viņa mēdz stāstīt klusi, noslēpumaini, pieliekusies pie manas sejas, izplestiem redzokļiem vērdamās man acīs, it kā liedama sirdī spēku, kas mani pacilā. Viņas stāsts skan kā dziesma, un, jo vairāk viņa runā, jo melodiskāka kļūst valoda. Ir tik neizsakāmi labi viņā klausīties. Es klausos un lūdzos:

— Vēl!

— Tad nu reiz notika tā: sēž pakrāsne vecītis, majas gariņš, ķepiņā viņam iedūrusies skabarga. Viņš šūpojas un šņukst: «Pelītes, mīļās, sāp! Pelītes, mīļās, nevaru izturēt!»

Pacēlusi kāju, viņa satver to ar roku, vaļīgi šūpo un jocīgi vaibstās, it kā viņai pašai sāpētu.

Visapkārt stāv matroži — bārdaini, laipni vīri — klausās, smejas, daudzina vecmāmiņu un ari lūdzas:

— Vecomāt, pastāsti vēl kaut ko!

Tad viņi ierunājās:

— Nāciet ieturēt ar mums vakariņas!

Vakariņās viņi vecmāmiņu pacienā ar degvīnu, mani ar arbūziem un melonēm; visu to dara slepus: uz tvaikoņa brauc cilvēks, kas aizliedz ēst augļus, atņem tos un met upē. Viņš ģērbies gandrīz kā policists — svārki ar misiņa pogām, vienmēr piedzēries; cilvēki no viņa slēpjas.

Māte reti iznāk uz klāja un turas savrup no mums. Viņa vienmēr klusē, mate. Viņas lielais un staltais augums, tumšā, skaudrā seja, gaišo matpīņu smagais vainags ap galvu — visa viņa varena un vingra kā caur miglu vai caurspīdīgu mākonīti uzpeld manā atmiņā; no ša mākonīša tāli un nelaipni raugās pelēkas acis, tādas pašas lielas kā vecmāmiņai.

Reiz viņa skarbi noteica:

— Ļaudis par jums zobojas, māmuļ.

— Dievs ar viņiem! — vecmāmiņa bezrūpīgi attrauca. — Lai jau zobojas veseli!

Atceros vecmāmiņas bērnišķo prieku, kad viņa ieraudzīja Ņižņiju. Raustīdama aiz rokas, viņa vilka mani pie kuģa malas un sauca:

— Raug, raug, cik jauki! Tur viņa ir, mīļā fjližņija! Vai re, kāda dievu pilsēta! Paskaties jel, baznīcas gluži ka gaisos lido!

Un turpat vai raudādama lūdzās māti:

— Varjuša, nu paskaties taču! Būsi jau aizmirsusi! Papriecājies jel!

Māte drūmi pasmaidīja.

Kad tvaikonis apstājās iepretim skaistajai pilsētai upes vidū starp cieši sablīvētiem kuģiem, uz kuriem ka ežu adatas slejās gaisā simtiem smailu mastu, pie kuģa piebrauca cilvēku pilna, liela laiva, kuras ķeksis iecirtās nolaistajās virvju kāpnēs, un pa tam cits aiz cita sāka kāpt uz kuģa cilvēki no laivas. Visiem pa priekšu žigli steidzās sīks, izkaltis večuks ar zeltaini rusganu bārdiņu, putna degun-teli un zaļām ačelēm, ģērbies melnos, garos svārkos.

— Tētiņ! — dobji un skaļi iesaucas māte un metās tam klāt, bet viņš, apskāvis tās galvu, ar nelielām, sarkanām rokām žigli glaudīja mātei vaigus, kliegdams un spiegdams:

— Kas ir, muļķīte? Nu, nu, nu . .. Ek jū-us. . .

Vecmāmiņa, šķita, apkampa un skūpstīja itin visus uzreiz, griezdamās kā vilciņš; viņa virzīja mani tuvāk šiem cilvēkiem un strauji runāja:

— Nu ašāk, ašāk! Tas ir tēvocis Mihailo, tas — Jakovs. .. Tā krustmāte Nataļja, tie brālēni — abi Sašas, māsīca Katrīna, visa mūsu dzimta, re, cik daudz!

Vectēvs apvaicājās:

— Vai vesela, māt?

Viņi trīs reizes saskūpstījās.

Vectēvs izvilka mani no bieza ļaužu jūkļa un, satvēris manu galvu, jautāja:

— Kas tu tāds būsi?

— Astrahanietis, no kajītes. . .

— Ko viņš tur melš? — vectēvs vērsās pie mātes un, nenogaidījis atbildi, atstūma mani, noteikdams:

— Vaigu kauli gluži kā tēvam ... Kāpiet laivā!

Piebraucām pie krasta un tad bara devāmies kalnā, iedami pa lieliem laukakmeņiem bruģētu nobrauktuvi starp divām augstām kraujām, ko klāja bālgana, nomīdīta zāle.

Vectēvs ar māti gāja visiem pa priekšu. Viņš sniedzās mātei tikai līdz padusēm, tipināja sīkiem un žigliem solīšiem, bet māte, nolūkodamās uz viņu no augšas, it kā pa gaisu peldēja. Viņiem iepakaļ klusēdami soļoja tēvoči: melnīgsnējais gludgalvis Mihails, tāpat ka vectēvs kalsnējs, gaišais un sprogainais Jakovs, dažas resnas sievas, ģērbušas košās kleitās, un kādi seši bemi, visi tie par mani vecāki un gaužam rāmi. Es gāju blakus vecmāmiņai un mazajai krustmātei Nataļjai. Viņa bija bāla, ar zilām acīm un milzīgu vēderu, bieži apstājās un aizelsusies teica:

— Vai, nespeju!

— Ko tad viņi tevi rāva līdzi! — vecmāmiņa sirdīgi rūca. — Ir gan negudri cilvēki!

Man nepatika ne lielie, ne bērni, jutos viņu vidū svešs, pat vec māmiņa it ka zaudēja savu mirdzumu un šķita man svešāka.

It īpaši man nepatika vectevs; es uzreiz noģidu viņā ienaidnieku, manī modās pret to sevišķa uzmanība un piesardzīga ziņkāre.

Bijām nonākuši līdz nobrauktuves galam. Paša augša labajā pusē, pieplakusi pie kraujas un dodama sākumu ielai, atradās zema, zema vienstāva māja ar plakanu jumtu un uz āru izliektiem, apaļiem logiem, notriepta ar netīru sārtu krasu. Raugoties no ielas, māja man šķita liela, bet iekšpusē mazajās, patumšajās istabiņās bija šauri; it visur, gluži ka uz tvaikoņa pie piestātnēm, šeit rosījās uzbudināti cilvēki, ka zaglīgu zvirbuļu bars šaudijas bērni un visas telpas bija piesātinātas ar kodīgu, svešu smaku.

Es nokļuvu pagalmā. Ari tas bija nemīlīgs: visur karājās lieli, slapji drēbju gabali, stāvēja kubli ar biezu ūdeni dažādas krāsās. Tajā ari mirka drēbju gabali. Pagalma stūrī, zemā, pussagruvušā piebūvīte, krāsni svelmaini dega malka, tur kaut kas vārījās, mutuļoja, un neredzams cilvēks skaļi izsauca dīvainus vārdus:

— Sandals* . . . fuksins* . . . vitriols . . .

II

Sakas un bezgala strauji ritēja talak notikumu pārpilna, raiba un neizsakāmi dīvaina dzīve. Mana atmiņa tā ataust kā barga pasaka, ko jauki atstāstījusi labsirdīga, bet nežēlīgi patiesa pārdabiska būtne. Tagad, atdzīvinot pagatni, man pašam grūti ticēt, ka viss notika tieši tā, un daudz ko gribētos apstrīdēt un noliegt — pārlieku daudz nežēlības šajā «negudrās dzimtas» tumša ja dzīvē.

Tomēr patiesība ir augstāka par žēlsirdību, turklāt es taču nestāstu pats par sevi, bet par baigajiem iespaidiem tajā šaurajā, smacīgajā vidē, kada dzīvoja — un vēl šobaltdien dzīvo — vienkāršais krievu cilvēks.

Vectēva māju piesātināja nospiedoša savstarpēja naida dvanga, naids bija pārņēmis itin visus; tas saindēja pieaugušos, un pat bērni

tajā ņēma jo rosīgu dalību. Vēlāk no vecmāmiņās nostāstiem es uzzināju, ka māte atbraukusi tieši tajās dienās, kad viņas brāli neatlaidīgi uzstājušies, lai tēvs sadala mantu. Mātes negaidītā atgriešanās vēl jo vairāk saasinājusi un pastiprinājusi viņu velēšanos nodalīties. Viņi baidījušies, ka mana māte pieprasīs tai nolemto pūru, ko vectēvs nebija devis tāpēc, ka tā apprecējusies «patvaļīgi», pret viņa gribu. Pēc mātesbrāļu uzskata, šo pūru pienākoties sadalīt starp viņiem. Arī viņi paši jau ilgi un neganti ķildojās par to, kuram no tiem būtu jāatver darbnīca pilsētā, bet kuram aiz Okas — Kunavinas priekšpilsētā.

Drīz vien pēc mušu atbraukšanas, ieturot virtuvē pusdienu, uzliesmoja ķilda: tēvoči piepeši pietrūkās kājās un, pārliekušies pāri galdam, sāka spiegt un kliegt uz vectētiņu, ka suņi sabozušies un zobus žēlabaini atviezuši, bet vectēvs pietvīcis dauzīja ar karoti pa galdu un gluži kā gailis skalā balsī spiedza:

— Padzīšu jūs pasaulē ar ubaga tarbu!

Sāpīgi saviebusi seju, vecmāmiņa ieteicās:

— Atdod tiem visu, tēv, tev pašam būs mierīgāk, atdod!

— Kuš, iztapšņa! — vectēvs kliedza, acīm zibsnīdams, un bija dīvaini, ka tik mazs cilvēks spēj tik skali kliegt.

Māte piecēlās no galda un, rāmi piegājusi pie loga, pagrieza visiem muguru.

Pēkšņi tēvocis Mihails atvēzējies iesita brālim pa seju; tas spalgi iekliedzās, metās viņam virsū, un viņi abi gārgdami, sēkdami un lamādamies valstījās pa grīdu.

Bērni sāka raudāt; izmisīgi iekliedzās krustmāte Nataļja, kas bija uz grūtām kājām; paķērusi padusē, mana māte viņu kaut kur aizvilka; jautrā, bakurētainā aukle Jevgeņija gaiņāja bērnus arā no vir tuves; gāzās krēsli; jaunais, plecīgais zellis Cigānēns uzsēdās jāteniski tēvocim Mihailam uz muguras, bet meistars Grigorijs Ivanovičs, bārdains plikpauris tumšās brillēs, mierīgi ar dvieli sasēja tēvoča rokas.

Tēvocis, izstiepis kaklu, šausmīgi gardza, viņa melnā, šķidra bārda slaucīja grīdu, bet vectēvs, skraidīdams ap galdu, žēli klaigāja:

— Un tie esot brāli! Asinsradinieki! Ek jū-ūs!. ..

Jau ķildas sākumā pārbijies, es metos uz krāsns un no turienes baigā izbrīnā skatījos, kā vecmāmiņa, paņēmusi vara mazgājamo bļodu, noskalo asinis no tēvoča Jakova sadauzītas sejas; tēvocis raudāja un mīņājās uz vietas, bet viņa dobjā balsī runāja:

— Apstulbotie mežoņi, atjēdzieties jele!

Vectēvs, raudams uz pleca saplēsto kreklu, viņai uzkliedza:

— Ko tu, ragana, tādus zvērus laidi pasaulē?

Kad tēvocis Jakovs bija aizgājis, vecmāmiņa iespiedās kakta un briesmīgi vaimanāja:

— Visusvētā dievmāte, ved jel manus bērnus pie prāta!

Vectevs iesāņus nostājas viņai blakus un, lūkodamies uz galdu,

kur viss bija apgāzts, apliets, klusi noteica:

— Tu, māt, viņus pieraugi, kazi, var vēl Varvaru nogalēt, viss var notikt...

— Ej nu ej, dievs ar tevi! Novelc labāk kreklu, salāpīšu ...

Un, saņēmusi tā galvu savās plaukstās, viņa noskūpstīja vectēvu uz pieres; bet viņš — tāds sīciņš viņai iepretī — piespieda seju pie viņas pleca.

— Redzams, būs jāizdalās, māt. ..

— Tiesa, tēv, tiesai

Viņi runājās ilgi, sākumā draudzīgi, bet tad vectēvs sāka švīkāt ar kājām grīdu, gluži kā gailis pirms kaujas, draudēja vecmāmiņai ar pirkstu un skaļi dvesa:

— Es tevi pazīstu, tev viņi mīļāki! Bet tavs Miška ir jezuīts* un Jaška — farmazons*. Nodzers viņi manu mantu, noplītēs. . .

Neveikli uz krāsns pagrozīdamies, es nogrūdu gludekli; tas būkšķēdams noripoja pa krāsns mutes pakāpieniem un noplaukšķēja samazgu spaini. Vectēvs uzlēca uz pakāpiena, norāva mani lejā un vērās sejā tā, it ka pirmoreiz mani ieraudzījis.

— .Kas tevi uzsēdināja uz krāsns? Māte, vai?

— Es pats.

— Melo.

— Nē, es pats. Es izbijos.

Viņš atgrūda mani, viegli iesitis ar delnu pa pieri.

— Uz mata atsities tēvā! Taisies, ka tiec!...

Es biju laimīgs, ka tiku ārā no virtuves.

Es skaidri redzēju, ka vectēva gudrās, skadrās, zaļās acis mani novēro, un baidījos no viņa. Atminos, man vienmēr gribējās paslēpties no šim svelošajām acīm. Man likās, ka vectēvs ir ļauns; viņš ar visiem runāja zobgalīgi, aizskaroši, ķircinādams un cenzdamies ikvienu sakaitināt.

— Ek jū-ūs! — viņš bieži mēdza uzsaukt; gari stieptais «ū-u* manī vienmēr modināja nepatīkamu, saltu sajūtu.

Atpūtas brīžos, vakaros, tējas laikā, kad viņš, tēvoči un strādnieki noguruši ieradās no darbnīcas virtuvē, — rokas nokrāsotas ar sandalu un apdedzinātas ar vitriolu, mati apsieti ar lentīti, visi līdzīgi melnajām svētbildēm virtuves kaktā — šajā bīstamajā stundā vectēvs nosēdās man iepretim un, modinādams citos mazbērnos skaudību, sarunājās ar mani biežāk nekā ar tiem. Viņa stāvs bija samērīgs, tvirts, stūrains. Viņa cieši aizpogājamā, ar zīdu izrakstītā atlasa veste veca, nodilusi, katūna krekls saburzīts, uz bikšu ceļgaliem gleznaini rēgojas lieli ielāpi, tomēr likās, ka viņš ģērbies ir tīrāk, ir skaistāk par saviem dēliem, kas valkāja svārkus, aproces un zīda lakati ņus ap kaklu.

Kad bijām atbraukuši, pēc dažām dienām vectēvs piespieda mani mācīties tēvreizi. Visi citi bērni bija vecāki un jau mācījās lasīt pie Debesbraukšanas baznīcas psalmotāja; šīs baznīcas zeltītos kupolus varēja redzēt pa mājas logiem. Mani mācīja klusā, biklā krustmāte Nataļja, sieviete ar bērnišķīgu sejiņu un tik dzidrām acīm, ka man likās — pa tām var saskatīt it visu, kas atrodas viņai aiz muguras. Man patika ilgi, ilgi, acu nenovēršot, neatlaidīgi lūkoties krustmātes acīs: viņa tās piemiedza, grozīja galvu un klusītiņām, gandrīz čukstēdama lūdzās:

— Nu skaiti, lūdzu: «Mušu tēvs debesīs.. .»

Ja es jautāju: «Ko nozīmē «lai top»?» — viņa, bailīgi atskatīdamās, pamācīja:

— Netauja, tas nav labi! Vienkārši skaiti man līdzi: «Mūsu tēvs . . .» Nu?

Manī modās bažas: kāpēc vaicāt nav labi? Vardi «lai top» ieguva apslēptu jēgu, un es tos tīšām izkropļoju:

— «Lai top» — «laipot» .. .

Bet bālā, it kā kūstošā krustmāte steigšus izlaboja, pie tam viņas balss pastāvīgi pārlūza:

— Tā nē, saki vienkārši: «Lai top ...»

Taču ne viņa pati bija vienkāršā, ne viņas vārdi. Tas mani kaiti nāja, traucēja atcerēties tēvreizi.

Kādreiz vectēvs ievaicājās:

— Nu, Aļoška, ko tu šodien darīji? Vai palaidnības? Redzu to no puna pierē. Punu dabūt nav liela gudrība. Vai tēvreizi esi iemācījies?

Krustmāte klusītiņām ieteicās:

— Viņam vāja atmiņa.

Vectēvs pavīpsnāja, jautri saraucis rudās uzacis.

— Ja tā — būs jānomizo!

Tad viņš man vaicāja:

— Vai tēvs tevi mizoja?

Es viņa vārdus nesapratu un tāpēc klusēju, bet māte sacīja:

— Nē, Maksims viņu nesita, arī man aizliedza.

— Kālab tā?

— Teica, ka ar sitieniem neizmācīšot.

— Viņš jau bija gatavais muļķis, tas nelaiķis Maksims, lai dievs piedod! — vectēvs sirdīgi un skaidri noteica.

Viņa vārdi mani aizskāra. Vectēvs to nomanīja.

— Ko nu uzmet lūpu? Vai tu re ...

Un, saglaudis sudrabaini rūsganos matus uz galvas, viņš piebilda:

— Bet sestdien ģērēšu Sašku par uzpirksteni.

— Kā — ģērēsiet? — es ievaicājos.

Visi iesmējās, bet vectēvs noteica:

— Pagaidi, gan redzesi. . .

Klusībā es sevī prātoju: ģeret var ādas, bet mizot un sist, izrādās, ir viens un tas pats. Sit zirgus, suņus, kaķus; Astrahaņā policisti sita persiešus — to esmu redzējis. Bet nekad netiku redzējis, ka tā sistu bērnus, taču šeit, lai gan tēvoči saviem bērniem sita ir pa pieri, ir pakausi, bērni to uzņēma vienaldzīgi, tikai pakasīja vietu, pa kuru iesita.

Es ne vienreiz vien tiem jautāju:

— Vai sāp?

Un vienmēr viņi braši atteica:

— Nē, itin nemaz!

Par uztraucošo notikumu ar uzpirksteni es zināju. Novakarēs, padzēruši tēju un gaidīdami vakariņas, tēvoči un meistars nokrāsotas drēbes sašuva vienā «gabalā», piediegdami papes etiķetes. Gribēdams izjokot pusaklo Grigoriju, tēvocis Mihails licis savam deviņus gadus vecajam brāļadelēnam sakarsēt uz sveces meistara uzpirksteni. Saša saņēmis uzpirksteni knaiblēs, ar kurām mēdza noņemt apdegušos sveču degļus, stipri sakarsējis un nemanot nolicis to Grigorijam pa rokai, pats paslēpies aiz krāsns, bet tieši tajā bridi ienācis vectēvs, apsēdies pie darba un iegrūdis pirkstu nokaitētajā uzpirkstenī.

Atceros, ka, sadzirdis troksni, es ieskrēju virtuvē; vectēvs, ar apdedzinātiem pirkstiem saķēris ausi, jocīgi lēkāja un kliedza:

— Kas to izdari ja, pagāni?

Tēvocis Mihails, noliecies pār galdu, ripināja uzpirksteni, pūzdams tam virsū elpu; meistars visā mierā šuva; pa viņa lielo, pliko pakausi šaudījās ēnas; atskrēja tēvocis Jakovs un, paslēpies aiz krāsns stūra, klusi smejas; vecmāmiņa rīvēja zaļu kartupeli.

— Pie visa vainīgs Jakova Saška! — piepeši ieteicās tēvocis Mihails.

— Melo! — izskrējis no krāsns kakta, sauca Jakovs.

Bet viņa dēls raudāja kaut kur kaktā un kliedza:

— Netici, tēti Viņš pats mani samācīja.

Tēvoči saka lamāties. Vectēvs tūdaļ nomierinājās, pielicis sarīvēto kartupeli pie pirksta, un, paķēris mani līdzi, klusēdams izgāja ārā.

Visi runaja, ka vainīgs esot tēvocis Mihails. Dabiski, ka tējas laikā es pavaicāju, vai viņu mizos un ģērēs.

— Derētu gan, — vectēvs noņurdēja, pašķielēdams uz mani.

Tēvocis Mihails, triekdams ar dūri pa galdu, uzsauca mātei:

— Tu, Varvara, pievaldi savu kucēnu, citādi apgriezīšu tam sprandu!

Māte attrauca:

— Pamēģini tik ...

Visi apklusa.

Viņa prata ar nedaudziem atjautīgiem vārdiem it kā atgrūst cilvēkus, atvairīt, un tie aprāvās.

Man bija skaidrs, ka no mātes visi baidās; pat vectēvs ar viņu runāja citādi, ne tā kā ar pārējiem — klusāk. Man tas patika, un es lepni dižojos brālēnu priekšā:

— Mana māte — visspēcīgākā!

Viņi necēla iebildumus.

Bet tas, kas notika sestdien, iedragāja manu attieksmi pret māti.

Līdz sestdienai arī es paguvu pastrādāt nedarbus.

Ar lielu interesi es vēroju, cik veikli lielie maina audumu krāsu: paņem dzeltenu drēbi, pamērcē to melnā ūdenī, un drēbe kļūst tumši zila — «indigo*; pelēko paskalo rūsganā ūdenī, un drēbe kļūst iesar капа — «bordo*. Vienkārši, bet nesaprotami.

Man iegribējās pašam kaut ko nokrāsot, un es par to ieminējos Jakova Sašam, nopietnam zēnam; viņš allaž turējās pieaugušiem acīs, pret visiem bija vēlīgs, gatavs ikvienam kā vien varēdams pakalpot. Lielie Sašu slavēja par paklausību un saprātu, bet vectevs uz viņu lūkojās greizi un mēdza sacīt:

— Šitāds lišķisl

Ļoti kalsns, melnīgsnējs, izvalbītām vēža acīm Jakova Saša runāja ātri, klusi, aizgūtnēm bērdams vārdus, vienmēr mezdams apkārt noslēpumainus skatienus, kā grasīdamies kaut kur aizbēgt, paslēpties. Viņa brūnie redzokļi bija nekustīgi, bet uztraukumā sāka trīsēt ar visiem baltumiem.

Man viņš derdzās. Daudz vairāk man patika necilais, lempīgais Mihaila Saša, mierīgs puisēns, skumjām acīm un jauku smaidu, ļoti līdzīgs savai biklajai mātei. Viņam bija neglīti zobi; tie rēgojās ārā no mutes un augšējā žoklī auga divās rindās. Viņš nemitīgi ar tiem noņēmās, pastāvīgi bāza mutē pirkstus, kustināja un pūlējās izraut otrās rindas zobus un labprāt ļāva tos aptaustīt it visiem, kas vien vēlējās. Vairāk gan nekā interesanta es viņā nesaskatīju. Stāvgrūdām pilnajā mājā viņš dzīvoja savrup, labprāt mēdza sēdēt pustumšos kaktos, bet vakaros pie loga. Kopā ar viņu jauki bija klu sēt — sēdēt pie loga, cieši piekļauties viņam un augām stundām ne runāt, lūkojoties, kā pret sarkanajām vakara debesīm ap zeltītiem Debesbraukšanas baznīcas torņu jumolicm vijas un laidelējas melnie kovārņi — gan paceļas augstu gaisā, gan krīt lejup un pēkšņi, it ka melns tīkls aizsegdami dziestošās debesis, nez kur nozūd, pamezdami aiz sevis tukšumu. Raugoties šajā ainavā, itin ne par ko negribas ru nāt un sirdi pārņem tīksmi skumja smeldze.

Bet tēvoča Jakova Saša varēja runāt daudz un prātīgi — gluži kā liels cilvēks. Dabūjis zināt, ka es gribu nodarboties ar krāsotāja amatu, viņš man ieteica paņemt no skapja balto goda galdautu un nokrāsot zilu.

— Balta drana vislabāk pieņem krāsu, es to labi zinu, — viņš teica ļoti nopietni.

Es paķēru smago galdautu, izskrēju ar to sētsvidū, bet, tikko biju iebāzis galdauta vienu malu kublā ar «indigo», nez no kurienes atbrāzās Cigānēns, izrāva galdautu un, spaidīdams to ar savām lielajām ķepām, uzsauca brālēnam, kas no priekšnama vēroja manu darbu:

— Žiglāk, pasauc vecmāmiņu!

Un, šūpodams melno, ērkulaino galvu, kā nelaimi vēstot, sacija:

— Slikti tev klāsies par šito!

Atskrēja vecmāmiņā, sāka vaimanāt un pat raudāt, ar jocīgiem vārdiem mani bārdama:

— Ak tu mežamiķeli, tītarbiksi! Kad tevi vilks pakamptu, parautu!

Tad viņa sāka apvārdot Cigānēnu:

— T(i nu, Vaņa, vectētiņam ne pušplēsta vārdiņa! Gan es kaut kā noslēpšu; kazi, viss beigsies labi. ..

Vaņka, slaucīdams slapjās rokas ar krāsām notrieptā priekšautā, bažīgi ieteica:

— Ko nu par mani! Es jau nu neteikšu; ka tik Saša nepamelš.

— Iedošu viņam divkapeiku, — vecmāmiņa noteica, aizvezdama mani uz istabu.

Sestdien pirms vakara dievkalpojuma kāds mani ieveda virtuvē; tur valdīja tumsa un klusums. Atceros cieši aizvērtās priekšnama un istabas durvis, bet aiz logiem pelēko, skumjo rudens vakaru un lietus šļakstus. Nokūpējušas krāsns mutes priekšā uz plata sola sirdīgs un pārvērties sēdēja Cigānēns; vectētiņš, stāvēdams kaktā pie vanniņas, ņēma no ūdens spaiņa garas rīkstes, mērīja tās, lika vienkopus un, skaļi šmīkstinadams, vicināja ar tām pa gaisu. Vecmāmiņa stāvēja kaut kur tumsā, skaļi šņaukāja tabaku un dudināja:

— Priecājas, tirdītājs . ..

Jakova Saša, sēdēdams virtuves vidū uz krēsla, berzēja ar dūrēm acis un svešādā balsī, gluži kā vecs ubags grēmās:

— Kristus dēļ, piedodiet. ..

Aiz krēsla plecu pie pleca kā sastinguši stāvēja tēvoča Mihaila bērni — māsa un brālis.

— Nomizošu, tad piedošu, — vectēvs sacīja, braucīdams saujā valgo, garo rīksti. — Dzi, velc nost bikses! ...

Viņš runāja mierīgi, un ne viņa balss skaņa, ne zēna grozīšanās uz čīkstošā krēsla, ne vecmāmiņas kāju švīkstoņa — itin nekas netraucēja neaizmirstamo klusumu krēslainajā virtuvē ar zemajiem, nokvēpušajiem griestiem.

Saša piecēlās, atpogāja bikses, nolaida tas līdz ceļgaliem un, pieturēdams ar roku, sagumis, ļodzīgām kājām devās pie sola. Bija tik nelāgi noskatīties, ka viņš iet, man tāpat sāka drebēt kājas.

Bet, kad viņš paklausīgi apgūlās, apgūlās kņūpus uz sola, man kļuva pavisam nelabi; Vaņka, apņēmis platu dvieli viņam ap padusēm un kaklu, piesēja Sašu pie sola, tad noliecās un ar savām melnajām rokām saķēra viņa kājas pie potītēm.

— Leksej, — vectēvs sauca, — panāc tuvāk!... Vai dzirdi!... Skaties nu, kā ģērē ... Viens! ...

Atvēzējis roku ne visai augstu, viņš cirta ar rīksti pa kailo miesu. Saša iekaucās.

— Neizliecies, — vectēvs teica, — vēl nesāp!... Bet šitā, redz, vairāk sāpēs!

Un cirta tā, ka uz miesas tūliņ iekvēlojās un uztūka sarkana svītra, bet brālēns kauca gari un stiepti.

— Nav vis jauki, ko? — vectēvs vaicāja, vienmērīgi paceldams un nolaizdams roku. — Nepatīk vis? Sitas par uzpirksteni!

Kad viņš atvēzēja roku, krūtīs man viss it kā cēlās reize ar to; krita roka — es arī it kā kritu.

Saša spiedza šausmīgi spalgi un derdzīgi:

— Es vairs tā nedarīšu ... Es taču pateicu par galdautu ... Es taču pateicu .. .

Rāmi, it kā skaitīdams pātarus, vectēvs runāja:

— Apsūdzēšana nav attaisnojums! Sūdzētājs dabu pirmais. Se tev par galdautu!

Vecmāmiņa metās man klāt un pacēla mani uz rokām, kliegdama:

— Lekseju es nedošu! Nedošu, nezvērs!

Viņa sāka dauzīt ar kāju pa durvīm, saukdama:

— Varja, Varvara!...

Vectēvs pieskrēja pie vecmāmiņas, izrāva mani un nesa uz solu. Es viņa rokās spārdījos, raustīju ta rudo bārdu, iekodu pirkstā. Viņš rēca, žņaudzīja mani un beidzot nosvieda uz sola, sadau zīdams man seju. Atceros viņa mežonīgo kliedzienu:

— Piesien viņu! Nositīšu . . .

Atceros ari mātes balto vaigu un viņas milzīgās acis. Viņa skrai dīja ap solu un gārdza:

— Tētiņ, nevajag... Atdodiet. . .

Vectēvs mani bija sitis tik ilgi, kamēr biju zaudējis samaņu, un vai rākas dienas es noslimoju, uz mutes vaļādamies pa plato, karsto gultu mazajā istabā ar vienu logu un sarkanu, nedziestošu lampiņu kaktā pie svētbilžu skapīša, pilna ar daudzām svētbildēm.

Sis sirgšanas dienas kļuva manā dzīvē ļoti nozīmīgas. Sajās dienās es laikam biju krietni paaudzies un apjautis kaut ko neparastu. Kopš tā laika manī modušās trauksmainas uzmanības jūtas pret cilvēkiem un, it kā sirdij būtu novilkta plēve, tā kļuvusi neizsakāmi jūtīga pret visām pārestībām un sāpēm — kā paša, tā ari citu cilvēku.

Vispirms mani pārsteidza vecmāmiņas ķilda ar māti: šaurajā istabā vecmāmiņa, liela un melna, mācās mātei virsū, grūzdama to kaktā pie svētbildēm, un šņāca:

— Kālab tu viņu neatņēmi, ko?

— Nobijos.

— Tik spēcīga sievai Kaunies, Varvara! Esmu vecene un nebaidos! Kaunies! ...

— Lieciet mani mierā, māmuļ, man riebjas. ..

— Nē, tu viņu nemīli, nav žēl tev sērdieniša!

Māte sacīja smagi un skaļi:

— Es pati visu mūžu esmu sērdiene!

Pēc tam viņas abas ilgi raudāja, sēdēdamas kaktā uz lādes, un māte runāja:

— Nebijis Alekseja, ietu projām, aizbrauktu! Es nevaru dzīvot šajā ellē, nevaru, māmuļ! Nav spēka . ..

— Tu mana drostaliņa, mana sirds, — vecmāmiņa čukstēja.

Es vēroju, ka māte nav stipra; viņa, tāpat kā visi, baidās no vectēva. Manis dēļ viņa nevar aiziet no mājas, kurā nav iespējams dzīvot. Tas bija ļoti skumji. Māte drīz vien tiešām nozuda no mājas. Aiz brauca nez uz kurieni sērst.

Kādreiz pēkšņi, kā no debesīm nokritis, parādījās vectēvs, apsēdās uz gultas, ar aukstu, ledainu roku pataustīja man galvu:

— Sveiks, cienījamais. .. Nu atbildi jel, nedusmojies!... Nu, kā tad būs?...

Man ļoti gribējās iespert viņam ar kāju, bet aiz sāpēm nevarēju ne pakustēties. Viņš šķita vēl rudāks nekā agrāk; galva nemierīgi šūpojās; spožās acis kaut ko uz sienas meklēja. Izņēmis no kabatas piparkūku āzīti, divus cukurotus radziņus, ābolu un zilu vīnogu ķekaru, viņš to visu nolika uz spilvena man pie paša deguna.

— Are, atnesu tev ciemakukulil

Pieliecies viņš noskūpstīja mani uz pieres, tad sāka runāt — klusi, glaudīdams man galvu ar mazu, cietu roku, kas bija nokrāsota dzeltena, it īpaši tās līkie putna nagi.

— Uzlaidu tev toreiz par stipru, draudziņ. Biju gauži iekaisis; tu man iekodi, skrāpēji, nu%id es arīdzan noskaitos! Taču nav nekādā liela nelaime, ja ķēra maķenīt vairāk, — ierēķināšu to priekšdienām. Ielāgo: ja sit savējs, radagabals, — tā nav nekāda pārestība, bet mācība. Svešam neļaujies, bet savējs — tas nekas! Domā, mani nesita? Mani, Aļoša, tā sita, kā tu pat visbriesmīgākā sapnī to neredzēsi.

Mani tā tirdīja, ka varbūt pats dievs skatījās un apraudājās! Bet kas iznāca? Bārenis, ubadzes dels, es tomēr tiku uz ciņa — esmu kļuvis par cunftes vecāko, citiem par priekšnieku.

Piespiedies man klāt ar savu izkaltušo, samērīgo augumu, viņš sāka stāstīt par savām bērnības dienām, lietodams spēcīgus un smagus vārdus, viegli un veikli tos citu aiz cita virknēdams.

Viņa zaļas acis spoži iezalgojās, zeltaini rudie mati jocīgi saslējās, spiedzīgo balsi pazeminājis, viņš tieši sejā taurēja:

Edz, tu atbrauci ar tvaikoni, tevi atveda tvaiks, bet es jaunībā pats ar savu spēku pret Volgas straumi vilku liellaivas. Liel laiva peld pa ūdeni, es kuļos pa krastu basām kājām pa asiem akmeņiem, pa iežu nobirām, šitā no saules lekta līdz naktij! Saulīte svilina pakausi, galva varās kā katlā, pats salīcis trijos līkumos, kauliņi brikšķ — bet tu ej un ej, ij ceļa neredzi, acis aizmiglo sviedri, dvēsele raud, asaras plūst, — ek, Aļoša, labāk nerunā! Un tu ej un ej, kamēr valgs nokrīt no kakla un tu saļimsti, nokrīti uz mutes zemē — laimīgs par to pašu, tātad visi spēciņi galā, vai nu jāatvelk elpa, vai jāizlaiž gars! Šitā dzīvoju žēlsirdīgā Jēzus Kristus, dieva tā kunga vaiga priekšā! . . . Šitā es trīsreiz mērīju Volgu, māmuļu: no Sim-birskas līdz Ribinskai, no Saratovas līdz šejienei un no Astrahaņas līdz Makarjevai, līdz gadatirgum — tas ir daudzus tūkstošus verstu! Bet ceturtajā gadā jau biju strūdzinieku vecākais — pierādīju saimniekam savu saprātu! . . .

Tā runādams, viņš auga manu acu priekšā tik strauji ka māko nis, no sīka, izkaltuša vecīša vērzdamies teiksmainā spēkavīrā — viens pats vilkdams pret upes straumi milzīgu, pelēku liellaivu . ..

Dažreiz viņš nolēca no gultas un, ar rokām plātīdamies, rādīja man, ka strūdzinieki velk valgus, kā sūknē ūdeni, basa balsī dziedāja kaut kādas dziesmas, pēc tam jauneklīgi uzlēca uz gultas un — viss tik brīnumains — runāja vēl dobjāk, vēl sulīgāk:

— Bet toties, Aļoša, pieturas vieta atpūtas brīžos vasaras vakarā Žiguļos kaut kur zaļa kalna pakājē dažkārt pakuram ugunskuru, ko putru izvārīt, un tad nu nabaga strūdzinieks uzņem sirsnīgu dziesmu, un drīz vien sāk dziedāt visi strūdzinieki — pat šermuļi skrien pār miesu, un Volga tad kļūst nevaldāmāka, kā kumeļš tā slejas augšup turpat vai līdz mākoņiem. Un visas bēdas izgaist kā putekļi vējā; cilvēki tā aizdziedājās, ka dažreiz pat putra izskrēja ugunī; pavārs tad gan dabūja ar pavārnīcu pa pieri: niekojies, bet darbu neaizmirsti!

Sad tad kāds palūkojās pa durvīm, aicināja vectēvu, bet es lūdzos:

— Neej prom!

Viņš smaidīdams atvairījās:

— Jus tur pagaidiet...

Stāstīja viņš līdz pašam vakaram, bet, kad aizgāja, laipni no manis atvadījies, es zināju, ka vectēvs nav ne ļauns, ne briesmīgs. Bija sāpīgi līdz asarām atcerēties, cik nežēlīgi viņš mani piekāva, taču aizmirst to nespēju.

Vecteva apciemojums plaši atvēra durvis it visiem, un no rīta līdz vakaram kāds sēdēja pie manas gultas, visādi pūlēdamies mani izklaidēt; atceros, ka ne vienmēr tas bija jautri un jocīgi. Visbiežāk pie manis ieradās vecmāmiņa; viņa ari gulēja kopā ar mani; bet pašu spilgtāko iespaidu šajās dienas es guvu no Cigānena. Stūrains, platām krūtīm, ar ārkārtīgi lielu, sprogainu galvu — viņš mēdza ierasties pievakare, uzvilcis kā svētkos zeltainu zīda kreklu, plīša bikses un čīkstošus zābakus, kuru stulmi krokojās kā harmoniku plēšas. Viņa mati spīdēja, iešķībās, jautrās acis zem biezajam uzacīm mirdzēja, zem jauno ūsu melnās svītriņas zibsnīja baltie zobi, krekls kvēloja — tajā glezni atspīdēja nedziestošās lampiņas sarkanā uguns.

— Paraug, — viņš teica, atsegdams piedurkni un radīdams man kailu roku lidz pašam elkonim sarkanas rētās, re, kā sakapāja! Bija vēl ļaunāk, daudzas brūces aizdzijušās. Tu vari iedomāties: vectēvs bija tā pārskaities, ka- redzēju — viņš tevi pērs līdz nāvei, pa šāvu apakšā roku, gaidīju, ka rīkste pārlūzis un vectēvs ies pakaļ citai, bet tevi vai nu vecmāmuļa, vai māte aiznesīs. Taču rīkste vis nesalūza — lokana, izmērcēta! Tomēr mazāk jau nu tev tika — tu zini, par cik? Es, draugs, esmu blēdīgs! . . .

Viņš iesmējās zīdaini mīkstiem, mīlīgiem smiekliem, no jauna ap lūkodams pietūkušo roku, un smiedamies teica:

— Man bija tik žēl tevis, ka rīkle aizžņaudzās. Tāda nelaime! Bet šis tik zvetē . ..

Sprauslādams kā zirgs un purinādams galvu, viņš saka kaut ko runāt par darīšanām, kļūdams uzreiz man tuvs, bērnišķi vientiesīgs.

Es teicu, ka viņu ļoti mīlu, viņš man atbildēja tik sirsnīgi, nekad to neaizmirsīšu.

— Es taču tevi arī mīlu, tad tāpēc jau uzņēmos sāpes, mīlestības labad! Neba nu cita dēļ to būtu darījis! Nospļauties. ..

Tad viņš klusītiņām ņēmās mani mācīt, bieži atskatīdamies uz durvīm: *

— Kad tevi citureiz pērs, tu iegaume — nesaraujies, nesasprin dzini miesu, vai saproti? Divreiz sāpīgāk, ja miesa sasprindzināta, bet tu izlaidies vaļīgi, lai miesa būtu mīksta, guli kā ķīselis! Un nepiepūties, elpo ar pilnu krūti, kliedz nelabā balsī — to tu ielāgo, tad būs labi!

Es vaicāju:

— Vai tad vēl pērs?

— Kā tad tu domā? — Ciganēns mierīgi noteica. — Protama lieta, ka pērs. Tevi, liekas, bieži vien sukas . . .

— Par ко?

— Gan jau vectevs zinās . ..

Un no jauna noraizējies sāka mani pamācīt:

— Ja viņš cērt taisni, vienkārši plāj ar rīksti no augšas, tad tu guli rāms, mīksti, bet, ja sit ar atvēzienu — uzsit un pavelk uz savu pusi rīksti, lai norautu ādu, tu tad padodies uz viņa pusi līdzi rīkstei, vai saproti? Tā būs vieglāki

Pamiršķinajis ar tumšo, šķībo aci, viņš teica:

Sitajā lietā esmu gudrāks par iecirkņa uzraugu! No manas ādas, draudziņ, šuj kauču cimdus!

Ks lūkojos viņa jautrajā sejā un atcerējos vecmāmiņās pasakas par Ivanu careviču, par Ivanušku muļķīti.

III

Kad es atspirgu, man kļuva skaidrs, ka Cigānēns mājā ieņem īpašu vietu: vectēvs uz viņu tik bieži un nikni nekliedza kā uz dēliem, bet viņam aiz muguras, acis piemiedzis un galvu šūpodams, mēdza sacīt: Zelta rokas Ivankam, kalnus apgāzīsi Pieminiet manus vārdus: tas nebūs nieka vīrs!

Лп tēvoči izturējās pret Ciganenu laipni un draudzīgi, nekad viņu neāzēja tā ka meistaru Grigoriju, pret. kuru ik vakaru atļavas kādu pārestību vai nelietību: gan sakarsēja uz uguns šķēru rok turi, gan iebāza krēsla sēdeklī naglu ar aso galu uz augšu vai arī nolika šim pusaklajam pa rokai dažādas krasas drēbes — viņš tās sašuva vienā gabala, bet vectēvs viņu tad bara.

Kādreiz, kad viņš pēcpusdienā bija apgūlies virtuvē uz lāviņas, viņam ar fuksinu izkrāsoja seju, un ilgi viņš staigāja apkārt jocīgs un baigs: no pelēkās bārdas blāvi raudzījās divi apaļi briļļu plan kurni, un skumīgi nokarājās garais, tumšsarkanais deguns — gluži kā mēle.

Viņu izdomas šāda virzienā bija neizsmeļamas, bet meistars visu pacieta klusēdams, tikai lēnītiņām nokrekstinājās un, iekams ķeras pie gludekļa, šķērēm, knaiblēm vai uzpirksteņa, kārtīgi saslapināja pirkstus ar siekalām. Tas viņam bija kļuvis par paražu; pat ieturot pusdienu, viņš vispirms saslapināja pirkstus un tikai tad ņēma nazi vai dakšiņu, sagādādams bērniem lielus smieklus. Kad viņam nodarīja sāpes, uz ta lielās sejas parādījās grumbu vilnis un, dīvaini slīdē dams pa pieri, paraujot uz augšu uzacis, nozuda kaut kur uz plika pakauša.

113

8 103115

Neatceros, kā pret šādam dēlu izpriecām izturējās vectēvs, bet vecmāmiņa draudēja viņiem ar dūri un sauca:

— Ak jūs nekauņas, ļaunuma pūžņi!

Bet tēvoči ari Cigānēnu aiz muguras izsmēja, runādami par to īgni, paļādami viņa darbu, lamādami par zagli un slaistu.

Es vaicāju vecmāmiņai, kāpēc viņi tā dara.

Viņa man paskaidroja labprāt un saprotami kā allaž:

— Zini, viņiem abiem gribētos Vaņušku dabūt pie sevis, kad pašiem būs savas darbnīcas, un tad nu viens otram ņemas to zākāt: sak, esot slikts strādnieks. Melo, māžojas. Drīzāk baidās, ka Vaņuška pie šiem neies, paliks pie vectēva, bet vectevs ir iecirtīgs, viņš kopā ar Ivanku vēl var iekārtot trešo darbnīcu, tēvočiem tas nu būtu aplam neizdevīgi, vai saprati?

Viņa klusītiņām iesmējās:

— Visi tikai blēdījas ļaudīm par apsmieklu! Vectevs, edz, visas šis blēdības redz un tīšu prātu kaitina Jāšu un Mišu. «Nopirkšu,* saka, «Ivanam rekrūšu kvīti*, lai viņu neņemtu zaldātos: viņš man pa šam vajadzīgs!* Tad nu šie skaišas, negribētu vis to, un rublišu tā pat žēl — kvīts maksā bargu naudu!

Tā nu es dzīvoju ar vecmāmiņu tāpat kā uz tvaikoņa, un viņa ik vakaru pirms aizmigšanas stāstīja man vai nu pasakas, vai par savu dzīvi, kas arī bija gluži kā pasaka. Bet par ģimenes praktiskajām lietām — par mantas dalīšanu bērniem, par vectēva nodomu pirkt sev pašam jaunu māju — viņa runāja vīpsnādama, izvairīgi, it kā no malas, ka kada kaimiņiene, nevis kā tāda, kas mājās ieņem otro vietu.

No viņas es uzzināju, ka Cigānens ir pamests bērns: agrīna pavasarī lietainā naktī viņu atraduši uz sola pie mājas vārtiem.

— Guļ ievīstīts lielā priekšautā, — domīgi un noslēpumaini stāstīja vecmāmiņa, — tik tikko pīkst, turpat vai sastindzis.

— Kāpēc bērnus pamet?

— Mātei trūkst piena, nav ar ko barot; tad nu viņa uzzina, kur nesen piedzimis un nomiris bērniņš, un pamet tur savējo.

Bridi klusējusi, pakasījusi galvu, viņa atsāka, nopūzdamās un raudzīdamās griestos:

— Pie visa vainīga nabadzība, AJoša; ir tāda nabadzība, ka pat vārdu trūkst to aprakstīt! Tāpat pieņemts, ka neprecēta meita nedrīkst dzemdēt — tas ir kauns! Tad nu vectēvs gribēja aiznest Va ņušku uz policiju, bet es viņu atrunāju: sak, pieņemsim viņu paši, dievs mums sūtījis šo bērniņu nomirušo vietā. Es taču esmu dzemdējusi astoņpadsmit bērnu; ja tie visi būtu dzīvi — iznāktu vesela iela ļaužu, padomā vien, astoņpadsmit mājas! Man bija četrpadsmit gadu, kad tiku izdota pie vīra, bet piecpadsmit gadu veca jau dzemdēju;

tikai dievs bija iemīļojis manas asinis, ņēma un ņēma manus bēr niņus par eņģeļiem*. Sirds ij sapcja, ij līksmoja.

Sēdēdama uz gultas malas vienā kreklā, melniem matiem pārklātā, liela un izspūrusi, viņa izskatījās pēc lāču mātes, ko nesen bija ievedis pagalmā kāds bārdains mežinieks no Sergačas. Mezdama krustus pār sniegbaltajām, tīrajām krūtīm, viņa šūpodamās klusītiņām smējās:

— Labākos paņēma sev, sliktākos atstāja man. Par Ivanku es ļoti nopriecājos — gauži mīlu jūs, mazulīšus! Tad nu viņu pieņēmām, nokrustījām, un ta viņš dzīvo, jauks puisis. Sākumā es viņu saucu par Vaboli, viņš dažkārt tā savadi dūca — nu gluži kā vabole, rāpo pa visām istabām un dūc. Mīli viņu — viņam laba sirds!

Es Ivanu ir mīlēju, ir aiz brīnumiem par viņu vai apstulbu.

Sestdienās, kad vectēvs, nopēris bērnus par visiem nedēļas nedar biem, aizgāja uz vakara dievkalpojumu, virtuvē sākās neaprakstāmi līksma rosība: Cigānēns izvilka no krāsns melnos tarakānus, žigli darināja no diegiem aizjūgus, izgrieza no papīra kamaniņas, un pa dzelteno, tīri noberzto galdu braukaja meļņu četrjūgs, bet Ivans, ar tievu skaliņu virzīdams tarakānus, uzbudināts spiedza:

— Aizbrauca pec arhicrcja*!

Viņš pielīmēja tarakānam pie muguras papīra sloksnīti, dzina šo tarakanu aiz kamanām un paskaidroja:

— Bija aizmirsuši maisu. Mūks nu skrien pakaļ un stiepj to!

Viņš sasēja tarakāna kājiņas ar diedziņu; kukainītis rāpoja, biksti

dams ar galvu pa galdu, bet Vaņka, plaukšķinādams rokas, kliedza:

— Psalmotājs nāk no kroga uz vakara dievkalpojumu!

Viņš rādīja peles, kas pec viņa pavēles stāvēja un staigāja uz pakaļkājiņām, vilkdamas aiz sevis garas astes un jocīgi mirkšķinā damas spriganās acis kā melnas zīlītes. Pret pelēm Vaņa izturējās saudzīgi, nēsāja tās azotē, baroja no mutes ar cukuru, skūpstīja un pārliecinoši stastija:

— Pele ir gudrs dzīvnieks, piemīlīgs, mājas gars to ļoti mīl. Kas baro pelītes, tam arī mājas gars vēlēs labu .. .

Vaņka prata radīt visādus trikus gan ar kārtīm, gan ar naudu, kliedza skaļāk par bērniem un gandrīz ne ar ko no tiem neatšķīrās. Kād reiz bērni, spēlēdami ar to kārtis, vairākas reizes no vietas pameta viņu «durakos*, — Vaņa bija ļoti noskumis, aizvainots, uzmeta lupu un beidza spēlēt, bet vēlāk sūdzējās man, degunu šņaukādams:

— Es zinu, viņi bija norunājuši! Samirkšķinājās ar acīm, pagrūda cits citam zem galda kārtis. Vai tā ir spēle? Blēdīties es pats protu vēl labāk ...

Viņam bija deviņpadsmit gadu, augumā tas bija lielāks par mums visiem četriem kopā.

Bet it īpaši viņš iespiedies man atmiņā no svētku vakariem; kad vectevs un tēvocis Mihails aizgāja ciemos, virtuvē ieradās sprogainais, izspūrušais tēvocis Jakovs ar ģitāru, vecmāmiņa lika galdā tēju, bagātīgas uzkodas un degvīnu zaļā stikla stopā, kura dibenā bija stiklā izlietas mākslīgas sarkanas puķes; Cigānēns, uzposies svētku drānās, griezās kā vilciņš; klusītiņām, sāniski iedams, ienāca meistars, mirdzmādams tumšos briļļu stiklus, ari aukle Jevgeņija bakurētainu, sarkanu seju, resna kā muciņa, ar viltīgām acīm un skaļa kā trompete; dažreiz ieradās arī Debesbraukšanas baznīcas psalmotājs gariem matiem un vēl kādi tumši, glumi cilvēki, līdzīgi līdakām un vēdzelēm.

Visi daudz dzēra un eda, smagi pūzdami, arī bērnus pamieloja, ielēja tiem pa glāzītei saldā, un pamazām iedegās karsta, bet divaina jautrība.

Tēvocis Jakovs ļoti cītīgi ņēmās uzskaņot ģitāru, bet uzskaņojis vienmer teica vienus un tos pašus vārdus:

— Šitā, nu es sākšu!

Paskurinājis cirtas, viņš, gluži kā zoss izstiepis kaklu, noliecās pār ģitāru; viņa bezrūpīgā, apaļa seja kļuva miegaina, spriganās, šaudīgās acis it kā aizplīvuroja tīksmes migliņa, un, klusītiņām trink šķinādams stīgas, viņš sāka spēlēt kaut ko uztraucošu, tā ka kājas pašas no sevis cilajās.

Viņa mūzikai bija nepieciešams spriegs klusums; kā strauja upīte tā plūda kaut kur no tālienes, sūcās cauri grīdai un sienām un, satraukdama sirdi, modināja nesaprotamas jūtas, skumjas un nemiera pilnas.

Klausoties šai mūzikā, sirds iežēloja itin visus, ari sevi pašu; lielie cilvēki šķita kļuvuši kā bērni, un visi sēdēja nekustīgi, grem dēdamies domīgā klusumā.

Sevišķi sasprindzināts klausījās Mihaila Saša; visu laiku viņš tiecās uz tēvoča pusi, muti atpletis, lūkojās uz ģitāru, un pār lūpām tam tecēja siekalas. Dažreiz viņš tā aizmirsās, ka nokrita no krēsla, atdurdamies ar rokām pret grīdu, un, ja tas gadījās, viņš tā ari palika sēžam uz grīdas, izvalbījis nekustīgās acis.

Visi sastinga kā apburti; tikai patvāris klusi sīc, netraucēdams klausīties ģitārās žēlas. Abi mazo lodziņu kvadrāti blenž rudens nakts tumsa, lāgiem kāds liegi pie tiem pieklauvē. Uz galda šūpojas divu tauku sveču dzeltenās liesmas, smailas kā šķēpi.

Tēvocis Jakovs arvien vairak sastingst, liekas, viņš, zobus sakodis, guļ cietā miegā, tikai rokas dzīvo pašas savu dzīvi; labas rokas saliektie pirksti neatraujami slīd pa tumšo ģitārās virsu, spurdz un sitas gluži kā putns; kreisās rokas pirksti netveramā žiglumā skraida pa grifu.

Iedzēris viņš gandrīz arvien dziedāja — nepatīkama, caur zobiem svelpjošā balsī — nebeidzamu dziesmu:

Butu Jakovs bijis suns,

Gaudotu viņš cauru nakti:

Ak, skumji mani Ak, drūmi man!

Mūķene pa ielu iet,

Bet uz žoga vārna sēd.

Ak, skumji man!

Aizkrāsnē dzied circenis,

Prusakiem nav miera vis.

Ak, skumji man!

Viens ubags autus žāvēt pakar,

Bet otrs autus tūliņ nosper.

Ak, drūmi man!

Ak vai, cik skumji man!

Es šo dziesmu nevarēju ciest, un, kad tēvocis sāka dziedāt par ubagiem, es neizturamās skumjās sāku skaļi raudāt.

Cigānēns mūziku klausījās ar tādu pašu aizrautību kā visi citi, ieķēris pirkstus savā melnajā matu ērkulī, sēkdams un raudzīdamies kaktā. Dažreiz viņš pēkšņi žēli iesaucās:

— Ek, ja bijusi man balss — ak dievs, kā tad es dziedātu!

Vecmāmiņa nopūzdamās ierunājās:

.. — Pietiks, Jaša, sirdi plosīt! Bet tu, Vaņuk, labāk būtu padejojis...

Ne vienmēr uzreiz tika izpildīts viņas lugums, bet dažkart muzikants pēkšņi piespieda ar plaukstu stīgas, tad, dūri sažņaudzis, spēji aizsvieda prom uz grīdas kaut ko neredzamu, neskanīgu un pārgalvīgi sauca:

— Nost skumjas, nost sēras! Vaņka, sāc nu!

Posdamies un raustīdams dzelteno kreklu, Cigānēns piesardzīgi, it kā pa naglam soļodams, iznāca virtuves vidū; viņa melnīgsnējie vaigi bija pietvīkuši, un, mulsi smaidīdams, viņš lūdza:

— Tikai straujāk, Jakov Vasiļjič!

Trakulīgi strinkšķēja ģitāra, sīksolī klaudzēja papēži, uz galda un skapī šķindēja trauki, bet virtuves vidū kā uguns liesmoja Cigānēns, lidoja ka vanags, vēcinādams rokas gluži kā spārnus un nemanāmi ci lādams kājas; skaļi iekliegdamies, pietupās un šaudījās kā zelta svīre, zīds, plīvodams un laistīdamies, liesmoja un lāsoja, mezdams uz visiem savu mirdzu. Cigānēns dejoja nepiekusis, visu aizmirsdams, un, šķita, ja atvērtu durvis uz āru, viņš tā ari aizdejotu pa ielu, pa pilsētu, nezin uz kurieni...

— Griezies šķērsam! — tēvocis Jakovs kliedza, sizdams ar kāju takti.

Un spalgi svilpa, griezīgā balsī izkliegdams piedziedājumu:

Nudien, ja vīzes nežēlotu,

No sievas, bērniem projām bēgtu!

Cilvēki, sēdēdami pie galda, it kā raustījās, lāgiem arī viņi ieklie dzās un spiedza ka apsvilināti; bārdainais meistars plikšķināja pa savu pliko pakausi un kaut ko burkšēja. Vienreiz viņš pieliecās man klāt un, apsedzis manu plecu ar mīksto bārdu, teica man tieši ausi, vērsdamies pie manis gluži kā pie liela cilvēka:

— Būtu te tavs tēvs, Lekscj Maksimič, — tas uzkurinātu pavisam citu uguni! Priecīgs cilvēks bija, prata sirdi iesildīt! Vai tu viņu atceries, ko?

— Nē.

— Ej nu! Dažkart mēdza būt, ka viņš un vecmāmiņā, — bet pagaidi mazdrusciņ!

Meistars piecēlās kajas, garš, izkaltis, un izskatījās pēc svētā at tela, palocījās pret vecmāmiņu un sāka to lūgties neparasti dobjā balsī:

— Akuļina Ivanovna, esi tik laipna, vienu pašu reizīti! Kā daž kārt ar Maksimu Savatejevu. Iepriecini!

— Vai tev prāts, cienījamais Grigorij Ivanič? — vecmāmiņa at teica pasmiedamās un paklīrēdamās. — Kas nu es vairs par dejo tāju! Ļaudis smīdināt. ..

Taču visi saka to lūgt, un piepeši viņa piecēlās kā jauna meita, sakārtoja brunčus, izslējās, atmeta atpakaļ smago galvu un saka slīdēt pa virtuvi, iekliegdamās:

— Nu tad smejieties ar veseli! Nu, Jaša, pievaldi mūziku!

Tēvocis saslējās, izstiepās, pievēra acis un saka spēlēt gausāk;

Cigānēns mirkli apstājās un palēcies, pietupdamies sāka griezties ap vecmāmiņu, bet viņa klusi slīdēja pa grīdu gluži kā pa gaisu, vēcinādama rokas, sarāvusi uzacis, ar tumšām acīm lūkodamās kaut kur tāle. Man viņa šķita jocīga, es iespurdzos; meistars stingri padrau dēja man ar pirkstu, un visi lielie nosodoši paraudzījās uz mani.

— Neklaudzini, lvan! — meistars ieteicās pasmaidīdams; Ci ganēns paklausīgi pagajas sāņus, apsēdās uz sliekšņa, bet aukle Jev geņija, kaklu izstiepusi, sāka dziedāt zemā, patīkamā balsī:

— Visu nedēļu bez mitas Meitene sien mežģīnes.

Tikai darbs, nav dzīves citas,

Sirds ja pagurst — jāpanes.

Vecmāmiņa nevis dejoja, bet itin kā kaut ko stāstīja. Iet viņa, raug, lēnītiņām, nogrimusi domās, šūpodamās, aizlikusi roku priekš acīm, lūkojas apkārt, un viss viņas lielais augums nedroši līgojas, kājas piesardzīgi tausta ceļu. Apstājas, pēkšņi no kaut kā izbiju sies, seja notrīs, satumst, bet tūdaļ sak starot un atplaiksm labsirdīgā, laipnā smaida. Viņa metas sāņus, kaut kam dodama ceļu, nez ko ar roku atstumdama, nodūrusi galvu, sastingst klausīdamās, smaidīdama aizvien līksmāk, un pēkšņi sakustas, sagriežas virpulī, pati kļūst slaidāka, staltāka, un nu vairs acu nevar novērst no viņas — tik neprātīgi skaista un piemīlīga viņa kļuvusi šajos brī nišķīgajos atjaunotnes mirkļos.

Bet aukle Jevgeņija taurēja:

ч

Svētdienas līdz naktij vēlai Strauja dejā griezās tā;

Maz vēl prieka meičai kvēlai,

Mājās tā iet pēdējā!

Beigusi deju, vecmāmiņa apsēdās sava vieta pie patvāra; visi viņu slavēja, bet viņa, kārtodama matus, atteica:

— Eita nu, eita! Jūs neesat redzējuši īstenas dejotājas. Tur pie mums Balahnā gan bija viena meiča — nu jau vairs neatceros, kādu ļaužu, ka viņu sauca, — bet dažs labs, viņas dejā raugoties, aiz prieka apraudājās. Dažkārt lūkojies viņā un jūties kā svētkos, un itin nekā tev vairs nevajag! Es, grēka gabals, viņu apskaudu!

Dziedātāji un dejotāji — ievērojamākie cilvēki pasaule! — stingri noteica aukle Jevgeņija un sāka dziedāt kaut ko par ķēniņu Dāvidu, bet tēvocis Jakovs, apskāvis Cigānēnu, sacīja:

— Tev vajadzētu dejot traktieros — cilvēki tevis dēļ prātu zau dētu!...

— Kaut jel man bijusi balss! — Cigānens sūrojās. — Būtu dievs man devis balsi, padziedātu kādus desmit gadiņus, pēcāk kauču vai par mūku!

Visi dzēra degvīnu, sevišķi daudz — Grigorijs. Piepildīdama viņam glāzi pēc glāzes, vecmāmiņa brīdināja:

— Pielūko, Griša, ka nepaliec pavisam akls!

Viņš rāmi atteica:

— Lai! Man acu vairs nevajag — visu esmu redzējis. ..

Grigorijs dzēra un nereiba, tikai kļuva valodīgāks un gandrīz

vienmēr stāstīja man par tēvu:

Viņš bija vīrs ar zelta sirdi, mans draudziņš, Maksims Sava tejičs. . .

Vecmāmiņā nopūzdamas tam piekrita:

— Jā, dieva bērns . ..

Tas viss bija ārkārtīgi valdzinoši, viss mani turēja sasprindzi nājuma, un sirdi viesās tādas klusas, nenogurdinošas skumjas. Irskum jas, ir sāpes cilvēkos mita lidzās, gandrīz vai nedalāmas, nomainīja cita citu netveramā, neizprotama straujumā.

Kādreiz tēvocis Jakovs, nebūdams visai piedzeries, sāka plest savu kreklu, nikni raustīja matu sprogas, šķidras, gaišās ūsas, degunu un atžiebto lupu.

Nu, ko tas viss līdz? — viņš kauca, izplūzdams asarās. — Kāda tam jēga?

Viņš sita sev pa vaigiem, pa pieri, pa krūtīm un skaji raudaja:

— Esmu nelietis un neģēlis, saplosīta dvēsele!

Grigorijs b|āva:

— Ak ja! Tiesa gan!...

Bet. vecmāmiņa, ari iereibusi, apsauca dēlu, tvarstīdama tā rokas:

— Rimsties, Jaša, bez dieva prata nekas nenotiek!

Kad vecmāmiņa iedzēra, viņa bija vel jaukāka: tumšās acis smai dot visus apstaroja ar liegu gaismu, kas sasildīja sirdi, un, ar lakatiņu apvēdinadama sakarsušo seju, viņa dziedošā balsi sacīja:

— Ak tu pasaulīt! Cik jauki! Ne, nu paskaties tikai, cik viss ir jauks!

Tas bija viņas sirds kliedziens, visas dzīves lozungs.

Mani loti pārsteidza bezrūpīgā tēvoča asaras un kliedzieni. Es vaicaju vecmāmiņai, kāpēc viņš raud, pats sevi lamā un sit.

Tev arī viss jazina! viņa negribīgi, ne ta ka parasti, atbil deja. — Pagaidi, tev vel par agru bāzt degunu šajās lietas . ..

Tas vēl jo vairak iekvēlināja manu ziņkāri. Es aizgāju uz darbnīcu un sāku tirdīt Ivanu, bet ari viņš negribēja man atbildēt, klusītiņām smējās, šķielēdams uz meistaru, un, stumdams mani ara no darbnīcas, sauca:

— Liecies mierā, ej prom! Iebāzīšu t.cvi katla, nokrāsošu!

Meistars, stāvēdams pie platas, zemas krāsns, kura bija iemūrēti

trīs katli, maisīja tajos ar garu, melnu menti un, izvilcis to ārā, lūkojās, kā no tās gala pil krāsainas lāses. Karsti dega uguns, apspīdēdama raibās, garīdznieka ornātam* līdzīgās ādas skoteles malu. Kailos šņāca krāsainais ūdens, kodīgie garaiņi ka blīvs mākonis vēlās uz durvīm, pa sētsvidu virpuļoja sauss putenis.

Meistars paveras manī no briļļu apakšas ar blāvām, piesarkušām acīm un rupji uzsauca Ivanam:

— Piesvied malku! Neredzi, vai?

Bet, kad Ciganēns bija izskrējis arā, Grigorijs, apsēdies uz sandala maisa, paaicinaja mani ar pirkstu:

— Panāc šurp!

Paņēma mani klēpī un, piekļuvis pie mana vaiga silto, mīksto bārdu, sacīja neaizmirstamus vārdus:

— Tavs tēvocis piekava līdz nāvei savu sievu, nogalēja, tad nu viņu tagad sirdsapziņa moka, vai saproti? Tev itin viss jāsaprot, to iegaumē, citādi aiziesi bojā.

Ar Grigoriju var justies vienkārši tapat kā ar vecmāmiņu, tomēr baigi, un šķiet, ka ar savam brillēm viņš visam redz cauri.

— Kā tā — piekava? — viņš runā gausi. — Nu tā: apguļas kopa ar viņu, uzmet tai virsu segu, pat uz galvas, un tik žņaudz un sit. Kādēļ? Vai tad viņš pats to zina.

Un, nepievērsdams uzmanību Ivanam, kas, atnesis malkas klēpi, notupies pie uguns, silda rokas, meistars turpina:

— Varbūt sita tāpēc, ka viņa bija par šo labāka, bet šim skaudība. Kaširiniem, draudziņ, labais nepatīk, viņi to apskauž, taču sevi uzņemt nevar, izdeldē. Pavaica kauču vecmāmiņai, kā viņi tavu tēvu no pasaules iznīdēja. Viņa visu pateiks — viņa nemīl nepatiesību, nesaprot to. Viņa jau gluži kā svētā, kauču vīnu dzer un šņauka tabaku. Nudien ka svētā! Turies cieši pie viņas . ..

Viņš mani atstūma, un es izgāju ārā nomākts un izbiedēts. Mājas priekšnamā mani panāca Vaņa, satvēra manu galvu un klusi pačukstēja:

— Nebaidies, viņš ir labs; skaties viņam tieši acis, viņam tas tīk.

Viss bija dīvains un mani satrauca. Citas dzīves es nepazinu, taču

neskaidri atcerējos, ka tēvs un māte dzīvoja citādi: viņiem bija ir citas valodas, ir cita jautrība, viņi staigaja un sēdēja vienmēr cieši blakus. Vakaros, apsēdušies pie loga, viņi bieži un ilgi smējās un skaļi dziedāja; viņos noraudzīdamies, uz ielas sapulcējās cilvēki. Cilvēku augšup pavērstās sejas bija jocīgas un izskatījās pēc netīriem, pusdienās lietotiem traukiem. Šeit smējās reti un ne vienmcr bija skaidrs, par ko īsti smejas. Bieži cits citam uzkliedza, draudēja, slepus sačukstējās pa kaktiem. Bemi izturējās klusi, nemanāmi, kā putekļi pēc lietus pieplakuši pie zemes. Sājā mājā es jutos ka svešinieks, un visa šī nemierīgā dzīve, kas tik bieži man nodarīja sāpes, noskaņoja uz aizdomām, piespieda visu noverot ar sasprindzinātu uzmanību.

Mana draudzība ar Ivanu kļuva aizvien dziļāka; vecmāmiņa no saules lēkta līdz vēlai naktij bija nodarbināta majas soli, un es gandrīz vai visu dienu trinos ap Ciganenu. Viņš vel vienmēr pašāva zem rīkstes savu roku, kad vectēvs mani pēra, bet nākamajā dienā, rādīdams uztūkušos pirkstus, sūrojās:

— Nē, kada tur jēga! Tev nekļūst vieglāk, bet man — skaties vien! Es vairs tā nedarīšu, dievs ar tevi!

Un nākamajā reizē no jauna cieta veltas sāpes.

— Tu taču negribēji.

— Gribēt jau negribēju, bet pagrūdu ... Tas tā gluži nemanot. ..

Drīz es par Cigānēnu uzzināju kaut ko tādu, kas manī modināja

pret viņu vēl lielāku interesi un mīlestību.

Ik piektdienu Cigānens iejūdza platās ragavas bēri Sarapu, vecmāmiņas mīluli, viltīgu trakuli un kārumnieku; pats uzvilka mugurā puskažociņu, kas sniedzās viņam līdz ceļgaliem, uzlika galvā smagu cepuri un, cieši sajozies ar zaļu jostu, brauca uz tirgu iepirkt pārtiku. Dažreiz viņš palika projām ilgi. Mājās tad visi uztraucās, gāja pie logiem un, ar elpu izkausēdami uz rūtīm ledu, lūkojās uz ielu.

— Vēl nebrauc?

— Nē!

Visvairāk uztraucās vecmāmiņa.

— Vai manu, — viņa teica deliem un vectēvam, — nobeigsiet man ij cilvēku, ij zirgu! Ka jums nav kauna, bezgoži! Vai nu nepietiek ar savu mantu? Ak tu negudrā tauta, rīkļurāvēji, — gan tas kungs jūs sodīsi

Vectēvs drūmi purpināja:

— Būs jau labi. Sī pēdējā reizīte. . .

Dažreiz Cigānens pārbrauca tikai pēcpusdienā; tēvoči un vectevs žigli metās ārā; viņiem iepakaļ, neganti šņaukādama tabaku, gluži kā vilku māte virzījās vecmāmiņa, nez kāpēc šādos brīžos visai tūļīga. Izskrēja bērni, un sākās līksma vezuma izkraušana; ragavas bija pilnas ar sivēniem, kautiem putniem, zivīm un dažnedažadas šķirnes gaļas gabaliem.

— Visu nopirki, kā bija velēts? — vectēvs taujāja, skadram acīm šķielēdams uz vezumu.

— Visu, uz galvošanu! — Ivans jautri atsaucās un, lēkādams pa pagalmu, lai sasildītos, ar lielu troksni dauzīja dūraiņos ievilktās rokas.

— Nedauzi dūraiņus, tie maksa naudul — vectēvs stingri uzkliedza. — Vai nauda vēl palika?

— Ne!

Vectevs lēnam apgaja vezumam apkart un paklusi teica:

— Jau atkal brangi daudz esi atvedis. Pielūko — vai tikai neesi pircis bez naudas? Šitādu padarīšanu tu atmet!

Un aši aizgāja prom, saviebis seju.

Tēvoči līksmi metās pie vezuma un, svārstīdami rokās putnus, zosu ķidas, teļu kājas, milzīgus gaļas gabalus, svilpoja un atzinīgi un skaļi sauca:

— Esi gan manīgi strādājis!

Sevišķi jūsmoja tēvocis Mihails: atsperīgi lēkaja ap vezumu, apostīdams visu ar savu dzeņa degunu, gardi šmakstinādams lūpas, tīksmi piemiegdams šaudīgās acis, izkaltis, līdzīgs tēvam, bet lielāka auguma un melns kā apdegusi pagale. Sabāzis nosalušās rokas piedurknēs, viņš tincināja Cigānēnu:

— Cik naudas tev tēvs iedeva?

— Piecus rubļus.

— Site bus par piecpadsmit. Cik iztērēji?

— Četrus rubļus un desmit kapeikas.

— Tātad kabatā tev vēl deviņdesmit kapeikas. Edz, Jakov, kā naudu taisa!

Tēvocis Jakovs, stāvēdams salā vienos kreklos, klusītiņām smējās, mirkšķinādams acis pret zilajām, saltajam debesim.

Tu mums, Vaņka, izmaksa kočiņu, — viņš laiski noteica.

Vecmāmiņā izjūdza zirgu.

— Kas ir, bērniņ? Kas ir, kaķīt? Gribas paplosīties? Nu tad paniekojies ari dievam par prieku!

Lielais Saraps, skurinādams biezās krēpes, ar baltiem zobiem tvarstīja viņas plecu, norāva no matiem zīda miciti, līksmām acīm vērās viņai sejā un, purinādams no skropstām sarmu, klusi zviedza.

— Vai maizīti prasi?

Viņa hāza tam mutē lielu, krietni sasalitu maizes donu, pacēla pie zirga purna priekšautu, saņēmusi to ka tarbu, un domīgi raudzījās, kā zirgs ed.

Ciganens arī, lekadams kā jauns kumeļš, pietraucās viņai klāt.

—• lr gan jauks zirgs, vecmainuļ, tik gudrs. ..

— Vācies prom, neluncinies apkārt! — vecmāmiņa uzsauca, piesperdama ar kāju. — Zini, ka šitādas dienās tu man netīc.

Viņa man paskaidroja, ka Cigānēns tirgu ne tik daudz pērkot, cik zogot.

— Iedod viņam vectevs piecnieku, viņš sapirksies par trim rubļiem, bet par desmit nozags, — viņa skumji stāstīja. — Patīk viņam, palaidnim, zagt! Vienreiz pamēģināja — laimējās, bet mājās tikai pasmējās, paslavēja, un tā nu zagšana šim kļuvusi par paražu. Vectevs jaunībā tiku tikām izbaudījis trūkumu un nabadzību — vecuma dienās tapis mantrausīgs, nauda viņam dārgākā par paša beriliem, laimīgs, ja dabu par velti. Bet Mihailu ar Jakovu...

Atmetusi ar roku, viņa uz brīdi apklusa, tad, raudzīdamās atvērtajā tabakas dozē, īgni piebilda:

— Tur jau tāds mudžeklis, Ļoņa, it ka kāda akla sieva to būtu sapiņķerējusi, neba mums to atšķetināt! Noķers Ivanku zādzībā — piekaus līdz nāvei . . .

Brītiņu padomājusi, viņa vēl klusi piebilda:

— Ak vai! Likumu mums atliku likām, tikai taisnības nav...

Nākamajā dienā es sāku lūgties Cigānēnu, lai viņš vairs nezog.

— Citādi tevi sitīs, kamēr nositīs. ..

— Nenoķers — izlocīšos: es esmu manīgs, nevaldāms kumeļš! — viņš atteica pasmaidīdams, bet tūliņ drūmi savilka pieri. — Zinu pats: zagt nav labi un ir bīstami. Es tāpat vien — aiz garlaicības. Naudu jau nekrāju, tavi tēvoči nedēļas laikā visu man izmāna. Man nav žēl, lai ņem! Esmu paēdis.

Piepeši viņš paņēma mani uz rokām un vieglītiņam pašūpoja:

— Viegls esi, tievs, bet kauli stipri, būsi spēkavīrs. Vai zini ko: mācies ģitāru spēlēt, nudien palūdz tēvoci Jakovu. Mazs vēl esi, tur tā ķibele! Mazs, bet sparīgs. Vectēvu laikam vis nemīli?

— Nezinu.

— Es gan nevienu Kaširinu, izņemot vecmāmuļu, nemīlu, lai pats nelabais viņus mīl!

— Bet mani?

— Tu jau neesi Kaširins, tu esi Peškovs, citas asinis, citas dzimtas...

Un pēkšņi, mani cieši saspiedis, gandrīz vai ievaidējās:

— Ak dieviņ, tētiņ, bijis man dziedamais! Tad nu gan es cilvēkus padarītu vai trakus... Ej nu prom, draudziņ, jaķeras pie darba...

Viņš nolika mani uz grīdas, iebēra sev mutē sīku naglu šķipsnu un sāka uz plata, kvadrātveida dēļa uzvilkt un piesist lielu, miklu melnas drēbes gabalu.

Drīz viņš dabūja galu.

Tas notika tā: pagalmā, piesliets pie žoga, gulēja liels ozola krusts ar varenu, zarainu resgali. Krusts tur bija gulējis sen. Es to pamanīju jau pirmajās dienās, kad ierados mājā, — toreiz tas bija svaigāks un dzeltenāks, bet rudens lietos krietni nomelnējis. Tas sīvi oda pēc kodināta ozola un bija šajā šauraja, netīrajā pagalmā lieks.

To nopircis tēvocis Jakovs, lai uzstādītu uz sievas kapa; tēvocis bija devis solījumu sievas nāves dienā aiznest krustu uz saviem pleciem līdz kapsētai.

Tas iekrita sestdienā ziemas sākuma; laiks bija auksts un vējains, no jumtiem bira sniegs. Visi mājinieki iznāca pagalmā, vectēvs ar vecmāmiņu un trim mazbērniem jau agrāk bija aizbraukuši uz kapsētu piemiņas dievkalpojumā; mani par sodu kaut kādu grēku de| atstāja mājās.

Tēvoči, abi ģērbušies melnos puskažociņos, paņēma no zemes krustu un nostājās zem tā šķērskokiem; Grigorijs un vēl kāds пера zīstams vīrs ar pulem pacēla smago resgali un uzlika to uz Cigānēna platā pleca; jauneklis, plaši iepletis kājas, sagrīļojās.

— Vai pievarēsi? — Grigorijs ievaicājās.

— Nezinu. Ir gan smagumiņš . ..

Tēvocis Mihails pikti uzsauca:

— Attaisi vārtus, aklais velns!

Bet tēvocis Jakovs iebilda:

— Kaunies, Vaņka, mēs abi par tevi esam vārgāki!

Taču Grigorijs, plaši atvērdams vārtus, pamācīja Ivanu:

— Piesargies, ka nepārstiepies! Ejiet ar dieva palīgu!

— Plikpaurainais stulbenis! — tēvocis Mihails, izgājis uz ielas, noteica.

Visi, kas atradās pagalmā, nosmējās un sāka skali runāt, it kā priecādamies, ka krustu aiznes.

Grigorijs Ivanovičs, saņēmis mani aiz rokas un vezdams darbnīcā, teica:

— Laikam vectēvs tevi šodien nepērs, izskatījās tāds mīlīgs...

Nosēdinājis mani darbnīcā uz krāsošanai sagatavotās vilnas kaudzes un rūpīgi ievīstījis līdz pašiem pleciem, viņš, ostot garaiņus, kas pacēlās no katliem, domīgi stāstīja:

— Es, mījais, jau trīsdesmit septiņus gadus pazīstu vectēvu, redzēju viņu darba gaitas uzsākām un vēroju tagad vakara cēlienā. Agrāk mēs abi bijām sirsnīgi draugi, kopīgi šo uzņēmumu izdomājām un uzsākām. Gudrs večuks! Prata ietikt saimniekos, bet es nekā. Tomēr dievs par mums visiem gudrāks: pietiek viņam pasmaidīt, un vislielākais gudrinieks acis vien muļķīgi blisinās. Tu jau vēl nesaproti ne dažu labu runu, ne dažu labu darīšanu, bet tev vajadzētu saprast itin visu. Bāreņa dzīve grūta. Tavs tēvs, Maksims Savatejičs, gan bija virs ar galvu, tas saprata — tāpēc jau ari vectēvs viņu nemi lēja, neatzina ...

Bija patīkami klausīties labsirdīgajā valodā, raugoties, kā krāsnī rotājas sarkanās un zeltainās liesmas, kā no katliem paceļas piena balti garaiņu mutuļi, apsegdami ar zilganu sarmu šķībā jumta dēļus, — pa pūkainajām dēļu spraugām vīdēja debesu zilās strēles. Vējš aprimis, kaut kur mirdz saule, viss pagalms kā nobārstīts ar stikla putekļiem, ielā čikst kamanu slieces, no māju skursteņiem vērpjas zili dūmi, pa sniegu slīd vieglas ēnas, arī kaut ko stāstīdamas.

Garais, kaulainais Grigorijs, bārdains, kailu galvu, lielām ausīm, kā labsirdīgs burvis maisa verdošo krāsu un visu laiku mani māca:

— Skaties tieši visiem acīs; ja tev uzklūp suns, ari tam — tad aprimsies . . .

Smagās brilles spieda tam degunu, kura gals bija pieplūdis ar asinīm un zilgans tāpat kā vecmāmiņai.

— Klau! — viņš pēkšņi iesaucās ieklausīdamies, tad ar kāju pievēra krāsns durtiņas un palēkdamies izskrēja āra. Es metos viņam pakaļ.

Virtuves vidū uz grīdas gulēja Cigānens augšup pavērstu seju; no logiem krita platas gaismas strēles, viena uz viņa galvas un krūtīm, otra — uz kājām . .. Viņa piere dīvaini mirdzēja; uzacis bija augstu sarauktas; šķībās acis sasprindzināti raudzījās melnajos griestos; tumšās lūpas trīsēdamas meta sārtus burbuļus; no lūpu kaktiņiem un pa vaigiem uz kakla un grīdas plūda asinis; arī no muguras plūda tumšā strūkla. Ivana kājas gulēja ļengani, un varēja redzēt, ka platās bikses slapjas; tās smagi lipa pie gridas. Grīda bija spodri izberzta ar granti.

Mirdzēt mirdzēja saulē. Asins straumītes tecēja pāri gaismas strēlēm un plūda uz slieksni loti spilgtas.

Cigānens nekustējās, tikai gar sāniem izstiepto roku pirksti rosījās un skrāpēja grīdu un saulē spīdēja ar krāsām piesūkušies nagi.

Aukle Jevgeņija, notupusies uz grīdas, pūlējās ielikt Ivana rokā tievu sveci; Ivans to nesaturēja, svece gāzās, un liesmiņa iegrima asinīs; aukle pacēla sveci, noslaucīja to ar priekšauta malu un no jauna pūlējās ielikt nemierīgajos pirkstos. Virtuvē virmoja un šai koja čuksti; gluži kā vējš tie rāva mani nost no sliekšņa, bet es turējos cieši pie durvju stenderes.

— Paklupa viņš, — sērīgā balsī stāstīja tēvocis Jakovs, trīsēdams un galvu grozīdams. Viņš izskatījās gluži pelēks, saburnīts, acis it kā izbalējušas un bieži mirkšķinājās.

— Pakrita, tad nu viņu saspieda — trāpīja pa muguru. Mēs tāpat būtu sakropļoti, tikai laikus paguvām nomest krustu.

— Tad jūs jau viņu nobendējāt, — Grigorijs dobji noteica.

— Ei, ko nu! ...

— Jūs!

Asinis plūda un plūda, pie sliekšņa jau bija satecējuši pejķe, tur tas kļuva tumšākas un it kā cēlās augšup. Laizdams pa muti sārtas putas, Cigānēns kā miegā īdēja un acīm redzami kusa, kļuva aizvien plakanāks, pieplakdams pie grīdas, it kā tajā iegrimdams.

— Mihails jāšus aizauļoja uz baznīcu pēc tēva, — tēvocis Jakovs čukstēja, — bet es Cigānenu ievēlu ormanī un žiglāk pārrāvu mājās . . . Labi gan, ka pats nestājos zem resgaļa, citādi. . .

Aukle no jauna pūlējās ielikt Cigānēna rokā sveci, slacīdama tā delnu ar vasku un asarām.

Grigorijs skaļi un skarbi uzsauca:

— Liec viņam galvgalī, pielipini pie grīdas, nejēga!

— Nudie!

— Noņem jel cepuri!

Aukle noņēma Ivanam no galvas cepuri; pakausis truli atsitās pret grīdu. Tagad viņa galva sagriezās uz vienu pusi un asinis sāka plūst spēcīgāk, bet nu jau no viena lūpu kaktiņa. Tas turpinājās šausmīgi ilgi. Sākumā es gaidīju, ka Cigānens atvilks elpu, piecelsies, apsēdīsies uz grīdas un nospļāvies sacīs:

— P pū, tavu karstumu ...

Tā viņš mēdza darīt, kad pamodās svētdienas pēcpusdienā. Bet viņš nepiecēlās, lēnītiņām izdzisa. Saule jau no viņa bija atkāpusies, gaišas strēles kļuva īsākas un sniedzās tikai līdz palodzēm. Cigānēns bija kļuvis gluži melns, pirksti vairs nekustējās, un putas uz lūpām bija nozudušas. Aiz pakauša un pie ausīm stāvēja trīs sveces, plivinādamas zeltainās liesmiņas, apmirdzēdamas izspūrušos, zilganmel-

nos matus, uz melnīgsnējiem vaigiem trīsēja dzelteni gaismas zaķīši, zaigoja smaida deguna galiņš un sārtās lūpas.

Aukle, nometusies ceļos, raudāja un čukstēja:

— Ak tu mans acuraugs, mans līksmais vanadziņš ...

Bija baigi un salti. Es palīdu zem galda un tur paslēpos. Tad virtuvē smagi ievilnija vectēvs jenotādas kažokā, vecmāmiņa platā mētelī ar astainu apkakli, tēvocis Mihails, bērni un daudzi sveši cilvēki.

Nometis kažoku uz gridas, vectevs iekliedzās:

— Nelieši! Šitādu puisi nogalējuši ne par šo, ne par to! Pēc gadiem pieciem viņš ar naudu nebūtu samaksājams . ..

Pa grīdu mētājās drēbēs un traucēja man saskatīt Ivanu; es izlīdu no pagaldes un nokjuvu vectēvam zem kājām. Viņš mani atgrūda nost, draudēdams tēvočiem ar mazo, sarkano dūri:

— Vilki!

Tad apsēdās uz sola, atspiedies pret to ar rokām, šņukstēdams bez asarām un runādams ķērcošā balsī:

— Zinu jau, zinu — jums viņš bija dadzis acīs... Ak tu, Va-ņuška... vientiesīti! Ko lai nu iesaku? Ko lai iesaku? Ar svešam rokam darbs gausi sokas. Mat, pēdējos gados dievs vairs netur uz mums labu prātu, ko? Vadzi, māt!

Nometusies uz grīdas, vecmāmiņa taustīja ar rokam Ivana seju, galvu un krūtis, pūta viņa acis elpu, tvarstīja un žņaudzīja tā rokas, apgāza visas sveces. Tad viņa smagi piecēlās kājās, pati gluži melna, ģērbusies melnā, spīdīgā kleitā, šausmīgi izvalbīja acis un paklusi noteica:

— Arā, nolādētie!

Visi, izņemot vectēvu, metās laukā no virtuves.

.. .Ciganenu apbedīja klusi un vienkārši.

IV

Es guju plata gultā četrām kārtām ievīstīts smagā segā un klausos, kā vecmāmiņa, nometusies ceļos, lūdz dievu, vienu roku piespiedusi pie krūtīm, bet ar otru gausi un paretam pārmezdama krustu.

Arā sper lausks; pa leduspuķēs izrakstītajām rutim iespīd zaļgana meness gaisma, apmirdzēdama seju ar lielo degunu un iededzinādama tumšajās acīs fosforisku uguni. Zīda micite, kas apsedz vecmāmiņās matus, mirdz gluži kā no metāla kaldināta; tumšā kleita kustas, slīd lejup par pleciem, klādamās pa grīdu.

Pabeigusi lugšanu, vecmāmiņa klusēdama izģērbjas, kārtīgi noliek drēbēs kaktā uz lādes un pienāk pie gultas, bet es izliekos, ka esmu aizmidzis.

Ko nu izliecies, blēdis tads, neesi jau aizmidzis, viņa klusītiņām dudina. — Izliecies tak, šķista dvēsele. Nu, dod šu segu!

Domās tīksminādamies ar to, kas nu notiks, es nespēju apvaldīt smaidu; tad vecmāmiņā iekliedzas:

— Ak šitā, tu par savu sirmo vecmāmiņu vel zobosies!

Saķērusi segu aiz malas, viņa tik veikli un spēcīgi to parauj

uz savu pusi, ka es palecos gaisā un, vairākas reizes apmetis kūleni, iekritu mīkstajā pēli, bet vecmāmiņa smejas:

— Nu, niķupoli? Vai mēlē neiekodi?

Bet dažreiz viņa lūdz dievu ļoti ilgi, es tiešām aizmiegu un vairs nedzirdu, kad vecmāmiņa apguļas.

Garās lūgšanas vienmēr noslēdz sarūgtinājumu pilnas dienas, kad notikušas ķildas un kautiņi; noklausīties vecmāmiņas lūgšanās ir gaužām valdzinoši; viņa jo sīki pastāsta dievam it visu, kas majas atgadījies; smagnēja, gluži kā liels paugurs viņa tup uz ceļiem un sākumā čukst nesaprotami un strauji, bet vēlāk dobji murmina:

Tu jau, kungs, pats zini — ikviens karo iegūt to labāko. Mihailo taču vecākais, viņam vajadzētu palikt pilsētā, pārcelties uz Aizupi priekš viņa aizskaroši, un tad vieta arī jauna, nepārbaudīta; ej nu sazini, kā tur bus. Bet tēvam, edz, mīļāks Jakovs. Neba labi vienu bērnu mīlēt vairāk nekā otru. Večuks ietiepīgs būtu tu, dieviņ, apskaidrojis viņa prātu.

Ar lielām, mirdzošām acīm lūkodamās uz svētbildēm, viņa ieteic savam dievam:

Dod viņam, ak, kungs, gaišu sapni, lai viņš saprastu, ka sadalīt bcrniem mantu!

Viņa pārmet krustu, palokās līdz pašai zemei, atsizdamās ar lielo pieri pret grīdu, un, no jauna saslējusies, runā iespaidīgi:

Kaut jel Varvarai uzsmaidītu laime! Ar ko tad viņa tevi sadusmojusi, ar ko grēcīgāka par citiem? Vai tad tā var: jauna, zaļok sneja sieviete, bet dzīvo vienos sirdēstos. Neaizmirsti, kungs, ari Gri goriju, acis viņam dienu no dienas top vājākas. Paliks akls stai gas apkārt ubagodams, nelāgi! Visus savus spēkus viņš atdevis vectēvam, bet tas nu gan viņam nepalīdzēs! . . . Ak, dievs, ak, dievs ...

Ilgi viņa klusē, pazemīgi nodūrusi galvu un nolaidusi rokas gar sāniem, it ka cieši aizmigusi vai nosalusi.

Nu, kas tad vel? viņa skaļi prāto, saraukusi uzacis. Esi žēlīgs un pasargi visus pareizticīgos; piedod ari man, sasodītai muļķei, — tu jau zini: neba aiz ļauna prāta grēkoju, bet savas muļķības pēc.

Un, dziļi nopūtusies, viņa runa laipni, apmierināti:

Tu jau, mīļais dieviņ, visu redzi, bez tavas ziņas ne mats no gal vas nenokrīt.

Man ļoti patika vecmāmiņas dievs, tik tuvs viņai pašai, un es bieži vecmāmiņu ludzu:

— Pastāsti par dievu!

Viņa runāja par to tā sevišķi: |oti klusi, vārdus dīvaini stiepdama, acis piemiegusi un visādā ziņā sēžot; paceļas mazliet un atkal apsēžas, apklāj kailo galvu ar lakatiņu un ilgi, ilgi nemitas stāstīt, kamēr aizmieg.

— Dievs sež paradīzes pļavās, pakalnā uz zila akmens — safīra troņa, zem sudraba liepām, un šīs liepas zied visu cauru gadu; para dīzē nav ne ziemas, ne rudens, un puķes nekad tur nenovīst, zied un zied par prieku dieva izredzētiem. Ap dievu lidinās milzum daudz eņģeļu — tīri kā sniegs snigtu jebšu bites spietotu, — vai ari gluži ka balti baloži tie laižas no debesim uz zemi un atkal uz debesīm un pa stāsta dievam itin visu par mums, cilvēkiem. Lido tur ij tavs, ij mans, ij vectēva eņģelis — ikvienam cilvēkam savs, dieva priekša visi vienādi. Dažkart tavs eņģelis stāstā tam kungam: «Leksejs vectētiņam rādīja mēli.» Tad nu dievs izrīko: «Lai vecais viņu noper!» Un tā visi un ikviens dabu pēc nopelniem — dažs prieku, dažs bēdas. Un viss iznāk tik labi, ka eņģeļi priecājas, plivina spārnus un dzied nebeidzamu slavu: «Slava tam kungam, slava!» Bet viņš, mīļais, tikai

uzsmaida šiem — jauki, bet nu jau būs gana!

Un pati viņa arī smaida, šūpodama galvu.

— Vai tu to esi redzējusi?

Redzējusi vis neesmu, bet zinu, — viņa domīgi atbild.

Runājot par dievu, paradīzi un eņģeļiem, viņa pati kļuva maziņa, lenpratiga, seja jaunāka, valgas acis izstaroja sevišķi siltu gaismu. Es ņēmu rokās viņas smagās, zīdainās bizes, aptinu sev ap kaklu un nekustēdamies uzmanīgi klausījos bezgalīgos nostāstus, kas nekad neapnika.

— Dievu redzēt cilvēkam nav lemts — akls var tapt; vienīgi sve tie viņu var skatīt savām acīm. Bet eņģeļus gan esmu redzējusi; tie parādās, ja sirds šķista. Stāvēju reiz baznīcā agrīnā dievkalpojuma laikā, bet pa altari staigā divi tādi kā miglas tēli, cauri viņiem itin viss saredzams, paši gaiši, gaiši, un spārni līdz pašai zemei ka mežģīnes, ka muslīns. Viņi staigā ap svēto altari un palīdz tētiņam Iļjam, vecītim: dievu lūgdams, tas paceļ savas nespēcīgās, vecās rokas, liet viņi bal sta ta elkoņus. Viņš bija gluži vecs, akls, vienmēr klupa un pēcāk drīz vien nomira. Kad nu es viņus ieraudzīju, aiz priekiem tīri vai pamiru, sirds smelgtin smeldz, asaras rit — vai, cik tas bija labi! Ak, Ļoņka, šķistā dvēselīt, cik labi viss dievam kā debesīs, ta ari zemes virsū . . .

— Vai tad pie mums ir labi?

Pārmetusi krustu, vecmāmiņa atbildēja:

— Lai slavēta visusvētā dievmāte — viss ir labi!

Tas mani mulsināja: grūti bija atzīt, ka mājās viss butu labi; man likās, ka pie mums kļūst aizvien jaunāk un ļaunak.

Kādreiz, iedams gar tēvoča Mihaila istabas durvīm, es ieraudzīju, ka krustmāte Nataļja, ģērbusies baltās drānās, piespiedusi rokas pie krutim, šaudās pa istabu, paklusi, bet baigi vaimanādama:

— Kungs, pieņem jel mani, sauc mani projām! . . .

Ks sapratu viņas lugšanu un sapratu ari, kad Grigorijs rūca:

— Tapšu akls, iešu diedelet, tomēr būs labāk ...

Vēlējos, kaut jel viņš ātrāk kļūtu akls, — es tad lūgtos, lai ņem mani par pavadoni, un mēs abi staigātu apkart ubagodami. Es jau vi ņam par to ieminējos; meistars pavīpsnāja savā nodaba un atbildēja:

— Labi, iesim ar! Es tad, iedams pa pilsētu, skaļi vēstīšu: tas ir Vasiļa Kaširina — cunftes vecāka meitas dels! Tas tik būs joks. . .

Ne vienreiz vien zem krustmātes Nataļjas izdzisušajām acīm es saskatīju zilumus, dzeltenajā seja — uzpampušas lūpas. Es vaicāju vecmāmiņai:

— Vai tēvocis viņu sit?

Nopūzdamās ta atbildēja:

— Paslepus sit, nolādētais elles prauls! Vectēvs nevēlē Nataļju sist, šis tad nu pa naktīm. Viņš ir ļauns, bet viņa kā ķīselis . ..

Un sāk stāstīt iekaisdama:

— Tagad gan vairs tā nesit, kā sita agrak. Nu, ietriec pa zobiem, pa ausi, kādu brītiņu parausta aiz bizēm, bet agrāk stundām ilgi mocīja. Mani pašu vectēvs vienureiz pirmajās lieldienās dauzīja no pusdienas dievkalpojuma līdz vakaram. Sit, sit — piekūst, bet atpūties sāk no jauna. Ij ar grožiem, ij visādi.

— Par ko?

— Nu jau vairs neatminos. Bet citureiz viņš ņēma un piekāva mani turpat vai līdz nāvei un piecas dienas nedeva ēst — tik tikko dzīva paliku. Un tad vēl. ..

Es kļuvu vai mēms aiz brīnumiem: vecmāmiņa bija divreiz lielāka par vectēvu, nespēju ticēt, ka viņš to varētu pievārēt.

— Vai tad viņš stiprāks par tevi?

— Stiprāks jau nu nav, bet vecāks! Un vēl virs! Par mani dieva priekšā nāksies atbildēt viņam, bet man nolikts ciest....

Saistoši un tīkami bija noskatīties, kā viņa slaucīja putekļus no svētbildēm un tīrīja ietvarus; svētbildes bija greznas, vainadziņi darināti no periem, sudraba un dārgiem akmeņiem; vecmāmiņa veikli noņēma svētbildi, smaidīdama taja nolūkojās un aizgrābta runa ja:

— Nu rau, cik mīlīga sejiņa! . . .

Pārmetusi krustu, viņa to skūpstīja.

— Noputējusi, nokvēpusi — ak tu visužēlīgā dievmāte, neizsmeļamais prieka avots! Paraugies, Ļoņa, šķīstā dvēselīt, kas par smalkumu, raksti mazītiņi, bet katrs par sevi. So svētbildi sauc par «Divpadsmit

svētkiem», pašā vidū atrodas visulabā Fjodorovskas dievmāte. Un ši te — «Neraudi, mat, guldot mani kapa!» . . .

Dažkart man likās, ka vecmāmiņa tikpat sirsnīgi un nopietni rota ļājas ar svētbildēm ka vientiesīgā māsīca Katrīna ar lellēm.

Viņai nereti rādījās velni, gan bariem, gan pa vienam.

— Eju reiz lielā gavēņa laika nakti gar Rūdolfa māju; mirdz mēness, nakts blava ka piens, piepeši skatos: jāšus uz jumta pie dūmeņa sēž nelabais, noliecis ragaino galvu pār dūmeni, un ošņa, sprauslā, tāds liels un pinkains. Ošņā un tik slaista un kuļā asti pa jumtu. Es pār metu viņam krustu. «Augšām celsies tas kungs un izdeldēs savus naidniekus,» es saku. Tad nu velns klusi iespiedzās un kūleņu kule ņiem novēlās no jumta pagalmā lur ari saplaka! Laikam taču Rūdolfi taja diena vārīja gaļas ēdienu, bet nelabais ošņāja un priecājas . . .

Es smejos, iedomādamies, ka velns, kūleņus mezdams, veļas no jumta, vecmāmiņa arī smejas un saka:

Viņiem aplam patīk bļeņoties, gluži ka maziem beriliem. Tā vienreiz es pirti mazgāju veļu, metās jau pusnakts; pēkšņi atsprāgst vaļa krāsns durtiņas! Tad nu sāka šie birt ara, cits par citu mazāks, sarkani, zaļi un melni ka tarakāni. Es skrienu pie durvīm velti: biju iestigusi jodos, šie visapkārt čum un mudž, ij pagriezties nespēju, lien 'zem kājām, rausta, bet nu tā saspieduši, ka pat krustu pārmest nevaru! Tādi puķaini, mīksti, karsti, gluži ka kaķeni, tikai visi staigā uz pakaļkājām, virpuļo, aušojas, atņirguši sīkos peļu zobeļus, ačeles tādas zaļas, radziņi tik tikko izlīduši, rēgojas ka čiekuriņi, astes ka sivēniem — ak tu debestiņ! Es tā ij paģību. Bet, kad atžilbu, svece tik tikko vel dega, ūdens baļļiņā atdzisis, izmazgāta veļa izsvaidīta pa grīdu. Ak tu že, es domāju, kaut izputētu!

Aizvēris acis, es redzu, ka no krāsns mutes, no tās pelēkajiem akmeņiem ka blīva straume veļas pinkaini, raibi velnēni, piepilda visu pirtiņu, nopūš sveci, pārgalvīgi izšauj sārtas mēles. Tas ari ir jocīgi, bet tai pašā laika baigi. Vecmāmiņa šūpo galvu un kādu bri tiņu klusē, tad pēkšņi it ka aizsvilstas.

Tad vel es tos nolādētos redzēju, ari naktī, ziemā, plosījās snieg putenis. Eju pa Djukova gravu, atceries, es stāstīju, tur Jakovs ar Mihailo dīķa āliņģi gribējuši noslīcināt tavu tēvu. Tā nu es eju; kolīdz kaut ka nokuļos pa taciņu lejā, gravas dibenā, tā-ā gravā iesvelpjas, iekliedzas! Skatos, brāžas man virsu trijjūgs ar melniem zirgiem priekša un tāds varens velns sarkanu cepuri galvā, izslejies kā miets uz bukas, kučiere, turēdams izstieptajās rokās no dzelzs važam kaldinātus grožus. Pa gravu nebija ceļa, un trijjūgs traucās tieši uz dīķi, ietīts sniega mākoni. Kamanas ari pilnas ar velniem: svilpj, kliedz, vēcina ar cepurēm, šitā kādi septiņi trijjūgi aizjoņoja gluži kā ugunsdzēsēji, visiem zirgi melni, un visi tie meļņi cilvēki, tēva

l.'S2

un mātes lāstiem apkrauti; tādi cilvēki kļūst velniem par izpriecu, šie braukā ar tiem, nodzen viņus pa naktīm, traukdamies savās iz priecas. Droši vien toreiz bušu redzējusi jodu kāzas. . .

Neticēt vecmāmiņai nav iespējams viņa stāsta tik vienkārši un pārliecinoši.

Bet sevišķi jauki viņa skandēja dziesmas par dievmātes sāpju ceļu, ka tā pūlējusies pierunāt razbainieci «kņaza lielmāti*» Jenga-ličevu, lai ncnogalc un neaplaupa krievu cilvēkus; dziesmas par dieva izredzēto Alekseju, par karavīru Ivanu; pasakas par viedo Vasiļisu, par Popu-āzi un dieva krustdēlu; baigi bija nostāsti par pilsētas pavaldnieci Marfu , par laupītāju atamani Ustu, par Ēģiptes grēci nieci Mariju, par laupītāju mates sirdēstiem; pasaku, teiksmu un dziesmu vecmāmiņa zināja bez gala.

Nebaidīdamās ne no cilvēkiem, ne vectēva, ne velniem, ne no citiem nešķīstiem gariem, viņa sajuta ārkārtīgas bailes no melnajiem tara kāniem, juzdama tos pat diezgan lielā attālumā. Dažkārt viņa naktī mani pamodina un čukst:

Aļoša, mīļais, tur rāpjas tarakāns, nospied jel viņu, dieva dēļ!

Samiegojies es aizdedzināju sveci un rāpoju pa grīdu, meklēdams ienaidnieku; ne uzreiz un ne vienmer man tas laimējās.

Nekur nemanu, — es sacīju, bet viņa, nekustīgi gulēdama, ietinusi galvu sega, tikko dzirdami lūdzas:

Vai, ir gan! Nu pameklē jel, kad es tevi lūdzu! Tepat jau ir, es tak zinu . . .

Viņa nekad nealojās — es atradu tarakānu kaut kur patālu no gultas.

Vai nositi? Nu, lai slavēts dievs! Un tev paldies. . .

Un, nometusi segu no galvas, smaidīdama atviegloti nopūtās.

Ja man nelaimējās kukaini atrast, viņa nespēja aizmigt; es jutu, ka viņa visa dreb, kad dziļajā nakts klusumā atskanēja kaut vismazākais troksnītis, dzirdēju, ka viņa, elpu aizturējusi, čukst:

— Viņš ir pie sliekšņa . . . palīda zem lādes . . .

— Kāpēc tu baidies no tarakāniem?

Viņa pratodama atbildēja:

Nevaru saprast, kam viņi vajadzīgi? Rāpo tik un rāpo, tādi melni. Dievs nolicis ikvienai radībai savu uzdevumu: mitrene norāda, ka mājā ir mitrs, blakts — ka sienas netīras; ja uzkritušas utis, bus slimiba, — viss saprotams! Bet šitic — ej nu sazini, kāds spēks tiem iekšā un kālab tie uzlaisti?

Kādreiz, kad vecmāmiņa, nometusies ceļos, sirsnīgi runājās ar dievu, vectēvs, atrāvis vaļa istabas durvis, aizsmakušā balsī teica: — Nu, māt, tas kungs mūs piemeklējis degam!

— Ko tu runā! — vecmāmiņa iesaucās, pietrūkusies kājās, un abi smagiem soļiem metās tumšajā, lielajā goda istabā.

— Jevgeņija, noņem svētbildes! Nataļja, apģērb bērnus! — stingrā, spēcigā balsi rīkoja vecmāmiņa, bet vectevs klusītiņām vaimanāja:

— I-ī-I...

Es izskrēju virtuvē; logs uz pagalma pusi laistījās gluži ka zelts; pa grīdu slīdēja un vijās dzelteni plankumi; tēvocis Jakovs āva basajās kājās zābakus, lēkdams uz tiem, itin kā degtu kāju pēdas, un kliedza:

— Miška aizdedzinājis, aizdedzinājis un aizgājis, ja gan!

— Kuš, nešpetni! — vecmāmiņā izsaucās, tā pagrūzdama viņu pret durvīm, ka viņš tikko nepakrita.

Pa apsarmojušām rūtīm varēja redzet, ka deg darbnīcas jumts, ka iekšā aiz vaļējām durvīm šaudās liesmu mēles. Rāmajā nakti sarkanās uguns puķes uzziedēja bez dūmiem; tikai ļoti augstu pār uguns ziediem līgojās patumšs mākonis, neaizsegdams sudrabaino Piena Ceļu. Tumši sarkans zaigoja sniegs, un ēku sienas drebēja, šūpojās, itin kā tiekdamās uz svelmaino pagalma kaktu, kur līksmi rotājās uguns, ar sarkanu spožumu pārpludinādama darbnīcas sienu spraugas, šaudamas pa tām lauka kā versmainas, līkas naglas. Pa melnajiem sausā jumta dēļiem, žigli to appīņādamas, locījās zel taini sarkanas lentes; starp tām izbiedēts rēgojās dūmiem apņemtais tievais podiņu skurstenis; klusi sprēgādama, pret rūtīm sitās tāda kā zīda čaukstoņa; uguns augtin auga; darbnīca uguns rotājumā kļuva līdzīga svētbilžu skapim baznīcā un neatvairāmi vilināja sev tuvāk.

Uzmetis uz galvas smagu puskažociņu, iegrūdis kājas nez kādos zābakos, es iztuntuļoju priekšnama, pec tam uz lieveņa un pilnīgi apstulbu, spilgto uguns liesmu apžilbināts, vectēva, Grigorija un te voču kliedzienu, ugunsgrēka spregoņas apdullināts un vecmāmiņas rīcības izbiedēts: uzbāzusi galvā tukšu maisu, ietinusies zirgsegā, viņa traucās tieši uz uguni, metās tajā, iekliegdamās:

— Vitriols, nelgas! Vitriols aizdegsies . . .

— Grigorij, turi viņu ciet! — vectēvs gaudoja. — Vai, nu viņai beigas. . .

Bet vecmāmiņa jau iznira no liesmām, visa kūpēdama, sagumusi, galvū šūpodama, izstieptajās rokās nesdama spaiņa lieluma pudeli ar vitriola eļļu . . .

— Tēv, ved āra zirgu! — gārdzot un kāsējot viņa kliedza. Rau jiet jel segu no pleciem nost, vai tad neredzat, ka degu?...

Grigorijs norāva viņai no pleciem gruzdošo zirgsegu un, saliecies divos līkumos, saka ar lāpstu pa darbnīcas durvun sviest iekšā lielas sniega pikas; tēvocis lēkāja viņam apkārt, turēdams rokās cirvi; vectēvs skraidīja ap vecmāmiņu, apmētādams viņu ar sniegu;

viņa iegrūda pudeli sniega kupenā, aizšāvās pie vārtiem, atrāva tos vajā un, klanīdamās cilvēkiem, kas skrēja pa vārtiem iekšā, teica:

— Glābiet klēti, kaimiņi! Ja uguns aizk|ūs līdz klētij, līdz siena gubenim — mūsu ēkas nodegs līdz pašiem pamatiem un ari jūsējās taps ķertas! Piesiet nost jumtu, sienu metiet dārzā! Grigorij, gaz no augšas, ko tu tur urkņājies pa zemi! Jakov, ko tu dīdies, pasniedz cilvēkiem cirvjus un lāpstas! Kaimiņi, mīļie ļautiņi, ķerieties klāt visi, ar dieva palīgu!

Vecmāmiņā bija tikpat interesanta kā ugunsgrēks: uguns, apmirdzēdama viņas melno stāvu, itin kā tvarstīt to tvarstīja, viņa šaudījās pa pagalmu, visur bija klāt, visus izrīkoja, visu redzēja.

Pagalmā izauļoja Saraps, slejas uz pakaļkājām, sviezdams gaisā vectēvu: uguns sitās viņa lielajās acīs, tas sarkani zvēroja; zirgs iekrā-cās, priekšējās kājas iecirtis zemē; vectēvs izlaida no rokām pavadu un, atlecis sāņus, iekliedzās:

— Turi, māti

Zirgs bija saslējies gaisā, viņa metās tam zem kājām, rokas izplētuši, nostājās tā priekšā; zirgs žēli iezviedzās, pastiepās pēc viņas, uz liesmām šķielēdams.

— Nu, nu, nebīsties! — vecmāmiņa zemā balsi noteica, pliuk-šķināilama zirgam pa kaklu un turēdama pavadu. — Neba nu es tevi šitādas šausmās atstāšu. Лк tu, manu peļukiņu . . .

Peļukiņš, trīsreiz lielāks par vecmāmiņu, padevīgi viņai sekoja uz vārtu pusi un sprauslāja, lūkodamies viņas sarkanajā sejā.

Aukle Jevgeņija izveda no majas satuntuļotos, apspiesti ņerksto šos bērnus un iesaucās:

Vasilij Vasilič, Leksejs pazudis. . .

— Ej nu ej! — vectēvs noteica, mezdams ar roku, bet es paslēpos zem lieveņa, lai aukle neaizvestu arī mani.

Darbnīcas jumts jau bija sagāzies; gaisā kā tievas kārtis slejās kūpošās spāres, mirdzot ka zeltainas ogles; šņākdamas un sprakstēdamas ēka virpuļoja zaļas, zilas un sarkanas verpetes, veseli liesmu kūļi izšāvās pagalmā, uz ļaudīm, kas bija sapulcējušies pie milzīgā ugunskura un ar lāpstām meta uz to sniegu. Liesmām apņemtajā telpā briesmīgi vārījās katli, bieziem mutuļiem gaisa vērpās garaiņi un dūmi, savādas smakas plūda pa pagalmu, spiezdamas asaras no acīm lauka; es izlīdu no lieveņa apakšas un nokļuvu vecmāmiņai zem kājām.

— Ej prom! — viņa iesaucās. — Tevi samīs, ej prom!. . .

Pagalmā ieauļoja jātnieks ar vara bruņucepuri galvā. Rudais

zirgs bija putas, bet jātnieks, augstu pacēlis rokā pātagu, draudoši kliedza:

— Ceļu!

Līksmi un aši ieskanējās zvārgulīši, viss bija skaisti ka svētkos. Vecmāmiņa stūma mani uz lieveņa.

— Vai dzirdi, ko saku! Prom!

Taja bridi viņai nevarēja nepaklausīt! Es iegāju virtuvē, no jauna pieplaku ar seju pie loga ruts, bet aiz tumšā laužu jūkļa uguni vairs nevarēja saredzēt, tikai starp melnajām ziemas cepurēm un naģenēm zaigoja vara ķiveres.

Lrguni ātri apslāpēja, aplēja, samīdīja, policija izklīdināja ļaudis, un virtuvē ienāca vecmāmiņa.

Kas tas tāds? Tū ū? Jebšu neguli, baidies? Nebīsties, viss jau galā . ..

Viņa apsēdās man blakus un apklusa, šūpodama augumu. Bija jauki, ka atkal iestājusies klusā nakts un tumsa; taču ugunsgrēka arī bija žēl.

Ienāca vectēvs, apstājās pie sliekšņa un vaicāja:

Dzi, māt!

Kas ir?

Apdedzinājies, vai?

— Neko lielu!

Viņš uzrāva sērkociņu, apgaismodams ar zilu liesmiņu savu sodrējiem notriepto seska seju, sameklēja uz galda sveci un rāmi apsēdās blakus vecmāmiņai.

Būtu jel nomazgājies, viņa ierunājās, tāpat visa notriepta ar sodrējiem, piesātināta ar kodīgu dūmu smaku.

Vectēvs nopūtās:

Tas kungs ir tev žēlīgs, dodams tādu pratu . . .

Un, noglaudīdams vecmāmiņas plecu, viņš zobgalīgi piebilda:

— Uz īsu laiku, uz kādu bridi, tomēr dod ...

Vecmāmiņa pasmaidīja, nez ko gribēja sacīt, bet vectēvs sadrūma:

Būs jāatlaiž Grigorijs tas viņa nolaidības pēc. Diezgan strā

dājis, viņa laiks pagājis! Uz lieveņa sēž Jaška, raud, muļķis. . . Būtu jel izgājusi pie viņa. . .

Vecmāmiņā pieceļas un izgaja ara. aizlikusi roku sejai priekšā un pūzdama uz pirkstiem, bet vectēvs, manī neskatīdamies, klusi jau tā ja:

Vai visu ugunsgrēku redzēji, no paša sakuma? Bet ka tad vec māmiņa? Veca jau . . . Dauzīta, dragāta . . . Bet edz! Ek jū-ūs ...

Sakumpis viņš ilgi klusēja, tad piecēlās un, ar pirkstiem nokniebis izdegušo sveces degli, atkal ievaicājās:

— Vai tev bija bail?

— Ne.

— Nav arī ko baidīties...

1.47

Pikti norāvis no pleca kreklu, viņš devās istabas kaktā pie mazgājamās bļodas, kas stāvēja tumsā, un, piespēris ar kāju, skaļi noteica:

— Ugunsgrēks ir stulbums! Par ugunsgrēku vajadzētu cietušo pilsētas laukumā nopērt ar pātagu, tāpēc ka ir muļķis vai varbūt arī zaglis! Tā vajadzētu rīkoties, un ugunsgrēku nebūtu!. .. Liecies gu lēti Ko sēdi?

Es devos pie miera, bet gulēt tonakt nedabūju: tikko biju apgūlies gultā, mani no tās uzrāva necilvēciskas gaudas; es atkal metos virtuvē; virtuves vidū ar sveci rokās stāvēja vectēvs; svece trīsēja, vectēvs švīkstināja pa grīdu ar kājām un, stāvēdams uz vietas, sēca:

— Māt, Jakov, ko tas nozīmē?

Es ātri uzrāpos uz krāsns, iespiedos kaktā, bet mājā no jauna sākās tāda pati kņada kā ugunsgrēka laikā; pret griestiem un sienām kā vilnis triecās vienmērīgs, aizvien skaļāks, izmocīts kliedziens. Vectēvs un tēvocis skraidīja ka apdulluši, vecmāmiņa kliedza, dzīdama tos projām; Grigorijs klaudzināja ar malkas pagalēm, bāzdams tās plītī, lēja čuguna katlos ūdeni un staigāja pa virtuvi, šū podams galvu ka Astrahaņas kamielis.

— Nu tad iekur jel vispirms krāsni! — vecmāmiņa izrīkoja.

Viņš metās pēc skaliem, satvēra manu kāju un satrūcies iesaucās:

— Kas tur? Ptu, kā nobiedēji.. . Allaž tu esi tur, kur nevajag . ..

— Kas te notiek?

— Krustmātei Nataļjai pienākušās radības, — viņš vienaldzīgi atteica, nolekdams zemē.

Es atcerējos, ka mana māte, kad dzemdēja, tā vis nekliedza.

Uzlicis katlus uz pavarda, Grigorijs uzrāpās pie manis uz krāsns un, izņēmis no kabatas māla kaļķiti, parādīja to man:

— Esmu sācis smēķēt acu labad. Vecmāmiņa ieteic: šņauc, bet, pēc manām domām, labāk smēķēt. . .

Viņš sēdēja uz krāsns malas, pārkāris kajas, raudzīdamies lejup uz vājo sveces liesmu; viņa auss un vaigs bija notriepti ar sodrējiem, krekls sānos saplēsts, es redzeju viņa ribas, platas ka stīpas. Brillēm bija izsists viens stikls, gandrīz puse izkritusi no ietvara, un pa vaļējo caurumu vērās sarkana acs, gluži slapja kā brūce. Bāzdams pīpē lapu tabaku, viņš klausījās, kā vaidēja dzemdētāja, un it kā piedzeries nesakarīgi murmināja:

— Vecmāmiņā taču apdedzinājusies. Kā nu viņa saņems? Edz, kā krustmāte vaid! Viņu bija aizmirsuši; dzi, viņa jau, tikko uzliesmoja ugunsgrēks, sāka mocīties no izbija ... Re nu, cik grūti dzemdēt cilvēku, bet sievas nemēdz cienīt! Tu ielāgo: sievas vajag cienīt, proti, mātes. ..

Es tc aizsnaudos, te pamodos no kņadas, durvju ciršanas, apreibušā tēvoča Mihaila kliedzieniem; ausīs duča ērmīgi vārdi:

— Jāatver svētas durvis* . . .

Iedodiet viņai svētbilžu e|ļu ar sodrējiem: pusglāzi eļļas, pusi ruma un ēdamo karoti sodrēju . ..

Tēvocis Mihailo uzmācīgi lūdzas:

Ļaujiet man paskatīties. . .

Viņš sēdēja uz grīdas, izpletis kājas, un spļaudījās, plaukšķinādams ar plaukstam pa grīdu. Uz krāsns sametās neizturami karsts, es rāpos lejā, bet. kad atrados krusttēvam blakus, viņš saķēra mani aiz kājas, parāva, un es nokritu, atsizdamies ar pakausi pret grīdu.

— Muļķis! — es viņam uzsaucu.

Viņš pietrūkās kājās, no jauna mani satvēra un iespiedzās, vici nadams mani gaisā:

Sašķaidīšu pret krāsni . ..

Es atjēdzos goda istaba, kaktā zem svētbildēm, vecteva klēpi; raudzīdamies griestos, viņš mani šūpoja, paklusi runādams:

— Nevaid mums piedošanas, itin nevienam ...

Virs viņa galvas spilgti dega svētbildes lampiņa, uz galda istabas vidu — svece, bet pa logu jau raudzījās drūmais ziemas rīts.

Vectēvs, pieliecies man klāt, vaicāja:

— Kas tev sāp?

Sāpēja it viss; galva bija slapja, miesa smaga, bet negribējās par to runāt — viss ap mani bija tik savāds; gandrīz uz visiem krēsliem istabā sēdēja sveši cilvēki — garīdznieks mēļā tērpā, sirms, briļļains vecītis militārā uzvalkā un vēl daudzi citi; visi viņi sēdēja nekustīgi, ka pārakmeņojušies, sastinguši gaidās, un klausījās, ka kaut kur tuvu šļakst ūdens. Pie durvju stenderes izstiepies stāvēja tēvocis Jakovs, aizlicis rokas aiz muguras. Vectēvs viņam teica:

— Edz, aizved apguldi šo tc. ..

Krusttēvs pamāja man ar pirkstu un uz pirkstgaliem devās pie vecmāmiņās istabas durvīm, bet, kad es biju ierāpies gultā, viņš pačukstēja:

— Krustmāte Nataļja taču nomira . . .

Tas mani nepārsteidza — viņa jau sen bija dzīvojusi nemanāmi, nekad neiznāca virtuvē pie galda.

— Bet kur vecmāmiņa?

Tur, krusttēvs atbildēja un, tāpat pacēlies uz kailo kāju pirkstgaliem, izgaja ārā.

Es gulēju gultā, skatīdamies apkārt. Pie logu rūtīm spiedās kaut kadas spalvainas, pelekas sejas ar izdzisušām acīm, kaktā virs lādes karājas vecmāmiņas kleita, — to es zināju, bet tagad likās, ka tur paslēpies kaut kas dzīvs un gaida. Pabāzis galvu zem spilvena, es ar vienu aci lūkojos uz durvīm; gribējās izlēkt no pēļiem un aizbēgt.

Bija karsts; māca smaga, nepanesama smaka, modinādama atmiņā ainu, kā nomira Cigānens un pa grīdu plūda asins straumītes; galvā un sirdi kaut kas auga un tūka; viss, ko šajā māja biju redzējis, slīdēja caur mani, ka ziemas laikā slīd vezums pa ielu, nomāca un iznici naja . ..

Durvis klusītiņām atvērās, istabā ievilkās vecmāmiņa, pievēra ar plecu durvis, piekļāvusies tām ar muguru, un, pastiepusi rokas pret nedziestošās svētbildes zilgano guntiņu, klusi, bērnišķi žēla balsi teica:

— Rociņas manas, rociņas sāp .. .

V

Uz pavasara pusi tēvoči izdalījās; Jakovs palika pilsētā, Mihails pārcēlās uz Aizupi, bet vectēvs nopirka sev lielu, interesantu māju Lauku ielā ar krogu majas apakšējā mūra stāvā, bet augšējā bēni ņos — mazu, omulīgu istabiņu, un lejup uz gravu, kuras biezo kārklu kailie zari slejās gaisā ka eža adatas, stiepās augļu dārzs.

Kas par lērumu rikšu! vectēvs man teica, līksmi pamirkšķinājis, kad, aplūkodams dārzu, es viņam sekoju pa mīkstiem, nomi ditiem celiņiem. — Drīz sakšu tev mācīt gramatu, tad 1as lieti noderes. . .

Visa māja bija bāztin piebāzta ar īrniekiem; tikai augšēja stāvā vectevs atstāja sev un viesu pieņemšanai lielu istabu, bet vēcina miņa ar mani apmetās bēniņos. Logs atradās ielas pusē, un, paliecoties pāri palodzei, varēja redzet, ka vakaros un svētdienās no kroga izmeimuro piedzērušie, grīļodamies iet pa ielu, klaiga un klūp. Dažreiz viņus gluži ka maisus izsvieda uz ceļa, bet viņi no jauna dau zljās pie kroga durvīm; durvis klaudzēja, čikstēja trīsis, sākās kau tiņš — noskatīties to visu no augšas bija ļoti interesanti. Vectēvs no rīta mēdza aizbraukt uz dēlu darbnīcām, lai palīdzētu viņiem iekārtoties; vakara viņš atgriežas noguris, nomākts un sirdīgs.

Vecmāmiņa vārīja ēdienu, šuva, rušinājās dārzā un sakņu dārzā, rosījās augu dienu ka neredzamas pātagas skubināts milzīgs vilciņš, šņaukāja tabaku, garšīgi šķaudījās un, slaucīdama nosvīdušo seju, sacīja:

Lai slavēti visi godīgie ļaudis, mūžīgi mūžos! Nu reiz esam sākuši dzīvot mierīgi, Aļoša, šķīstā dvēselīt! Lai slava debesu valdnie cei, cik nu viss ir labi!

Man gan nelikās, ka mes dzīvotu mierīgi; no rīta līdz vakaram pa pagalmu un māju šaudījās un mēļoja īrnieces, nemitīgi nāca

kaimiņienes, visas kaut kur steidzās un, allaž nokavējušās, elsdamas pūzdamas arvien uz kaut kurieni posās un sauca:

— Akuļina Ivanovna!

Būdama pret visam vēlīga un uzmanīga, visām laipni uzsmaidi daina, Akuļina Ivanovna bāza ar īkšķi nāsīs tabaku, rūpīgi ar sar kanu, rūtainu mutautu noslaucīja degunu un pirkstu un pamācīja:

Lai izbēgtu no utīm, cienmāt, vajag biežāk pērties pirtī, suti nāties piparmētru garaiņos; bet, ja utis iemetušās zem ādas, ņemiet vienu ēdamkaroti zoss tauku, tos vistīrākos, vienu tējkaroti sub-limata, trīs krietnus dzīvsudraba pilienus, apmaisiet to visu tasīte septiņas reizes ar fajansa suķiti un tad ierīvējiet.. Kolīdz maisīsiet ar koka karotīti vai kauliņu dzīvsudrabs pagaisīs; nepieskarieties ar vara vai sudraba lietām — saēdīs.

Dažreiz viņa domīgi ieteica:

,1us, mīļā, dodieties uz Pečoriem pie svēta vientuļnieka Asafa, man pašai šajā ziņā pietrūkst padoma.

Viņa bija gan bērnu saņēmēja, gan ģimenes ķildu un strīdiņu iz šķīrēja, ārstēja bērnus, skaitīja no galvas «Dievmātes sapni», mācīdama to sievām, lai tas iemantotu «laimi», deva saimnieciskus padomus.

Gurķis pats pateiks, kad pienācis laiks to skābēt; kolīdz tas vairs neož pec zemes un citām dažnedažādam svešam smaržām, varat to skābēt. Ar kvasu jārīkojas jestrāk, lai tas iznāktu stiprs; šim netīk saldums, tādēļ piešaujiet rozīnes un cukuru kādu zolotņiku* uz vienu spaini. Vārītu un raudzētu pienu var gatavot dažādi gan pec donaviešu vai spāniešu, vai ari pēc kaukāziešu garšas . . .

Augu dienu es pinos ap viņu gan dārzā, gan pagalma, gāju līdzi pie kaimiņienēm, kur viņa stundām ilgi dzēra tēju, bez mitas stāstīdama dažnedažādus notikumus; es biju ar viņu itin kā saaudzis un neatceros, ka toreiz vel būtu redzējis ko citu, izņemot nemiera pilno, bezgala labsirdīgo vecenīti.

Dažreiz uz īsu laiciņu nez no kurienes ieradās māte; lepna un skarba viņa ka ziemas saule vērās visos ar savām saltajām, pelē kajam acīm un drīz vien nozuda, nepamezdama aiz sevis nekādu miņu.

Kādreiz es ievaicājos vecmāmiņai:

— Vai tu esi burve?

Pavej, ko izdomājis! viņa pasmaidīja un tūliņ domīgi piebilda: — Kur nu es: burvestība ir grūta zini'ba. Un es jau ij lasīt neprotu — nevienu pašu burtu; vectēvs gan ir liels grāmatnieks, bet man dievmāte to maku nav vēlējusi.

Un viņa pavēra manām acīm vel vienu savas dzīves cēlienu:

Ks jau ari biju bārabērns, mana māmuļa bija dzimtcilvēks, kroplīte; meitas gados viņu bija pārbiedējis kungs. Aiz nobīļa viņa

nakti izmetusies pa logu, ielauzusi sev sānus, sadragājusi arī plecu, tālab viņas labā roka, kas cilvēkam gauži nepieciešama, nokaltusi, bet viņa, mana māmiņa, bijusi ievērojama mežģīņu darinātāja. Kad tā kungiem kļuvusi lieka, šie atlaiduši viņu brīvē — sak, dzīvo nu, kā pati zini, bet kā tad bez rokas lai dzīvo? Sākusi ubagot, lūgt žēlastības dāvanas, tolaik ļaudis bija bagātāki, ari labsirdīgāki visi slavenie Balahnas namdari un mežģīņu darinātājas diženi ļaudis! Staigājām mēs ar māmiņu dažkārt ziemā un rudeni pa pilsētu, un, kolīdz eņģelis Gabriels pavēcināja šķēpu un aizdzina ziemu, bet zemi apkampa pavasaris, mēs tūdaļ projām plašā pasaulē. Apmeklējām Muromu, Jurjevu, aizklīdām ari augšup pa Volgu, pa kluso Oku. Pavasarī un vasara tik jauki klaiņot pa pasauli, zeme mīlīga, zālīte samtaina; visusvetā dievmāte izbārstījusi laukos puķes, sirds līksmot līksmo un jūtas brīva ka putniņš! Bet dažreiz māmiņa piemiedz zilās acis un augstā, augstā balsi uzņem dziesmu — balstiņa viņai nebija spēcīga, bet dzidra — viss ap viņu it kā iegrimst snaudā, nekustas, klausas. Jauki bija tā klaiņat pa pasauli! Kad nu paliku deviņus gadus veca, māmuļai sametās kauns staigāt ar mani ubagojot, viņa apmetās uz dzīvi Balahnā; staigāja pa ielām no mājas uz māju, bet svētdienās lūdza dāvanas pie baznīcu durvīm. Es atkal sēžu mājās, mācos darināt mežģīnes, cītīgi un čakli mācījos, tak jau ātrāk gribējās tikt māmiņai par palīgu; ja kas sametās — izplūstu asarās. Un zini, pēc diviem gadiem un pāris mēnešiem jau mācēju siet mežģīnes, visā pilsētā par mani sāka runāt; kolidz kādam ievajagas laba darba, tūdaļ klāt pie mums: nu, Akuļja, aši, aši ķeries pie darba! Bet es līksmoju gluži kā svētkos. Protama lieta, ne jau mana māka tā bija, bet māmiņas padoms. Viņa ar vienu roku, pati strādāt vis nevarēja, taču ierādīt prata. Labs aizrādītājs ir vērtīgāks par desmit stadniekiem. Tad nu mani pārņēma lepnums: tu, mamiņ, saku, met šo mangošanu pie malas, tagad es pati tevi uztu rēšu! Taču viņa atbild: «Labāk jau nu nerunā, lai krājas tev pūram!» Drīz vien tad uzradās vectevs, ievērojams puisis bija: divdesmit divi gadi, bet jau strudzinieku vecākais! Viņa mate bija metusi uz mani acis: strādnieka cilvēks, ubadzes bērns, tad jau nu būs paklausīga. Kā tad ... Viņa tirgojās ar veģiem un bija aplam neganta sieva, nepieminēsim to ar ļaunu . . . Ko nu atcerēties ļaunus cilvēkus! Tas kungs jau pats viņus redz; viņš redz, bet jodi tos mīl.

Viņa sirsnīgi smejas, deguns jocīgi trie, bet domīgās acis staro, glāstā mani, skaidrāk par vārdiem pauzdamas itin visu.

Atceros, bija kluss vakars; mēs ar vecmāmiņu dzērām teju vectēva istabā; viņš jutās savārdzis, sēdēja gultā bez krekla, apsedzis plecus ar garu dvieli, un, ik mirkli slaucīdams sviedrus, elpoja bieži un gārdzoši. Viņa zaļās acis bija nespodras, seja uztūkusi, tumši pietvīkusi, sevišķi sarkanas bija mazās, smailās ausis. Sniedzoties pēc

tējas tases, viņa roka nevarīgi trīsēja. Vectevs bija lēnīgs un tik neparasts.

Kālab tu man nedod cukuru? — viņš ka izlutināts bērns gražīgi uzsauca vecmāmiņai. Viņa atbildēja laipni, bet noteikti:

— Dzer ar medu, tas labaks!

Aizelsdamies, sēkdams viņš aši rija karsto teju un sacīja:

— Pielūko, lai es nenomirstu!

— Nebaidies, pielūkošu!

Та jau ir ta lieta! Ja man tagad jāmirst — viss izkūpēs ka

dūmi!

— Tu nu labak nerunā, guli mierīgi!

Kādu laiciņu viņš klusēja, acis aizvēris un čamstinādams ar turn šajām lupām, bet tad gluži kā dzelts sadrebinājās un ska|i prātoja:

Jaška un Miška būtu ašak jāapprecina; kazi, sievas un jauni bērni viņus uzmundrinās, ko?

Viņš minēja, kam pilsētā būtu piemērotas līgavas. Vecmāmiņa klusēja, dzerdama vienu tasi pcc otras; es sēdēju pie loga, raudzi damies, ka par pilsētu sārtojas vakara blāzma un sarkani spīguļo logu ruts; vectevs nez kadas palaidnības pēc bija man aizliedzis stai gat pa pagalmu un dārzu.

Dārzā ap bērzu dūkdamas laidelējas vaboles, kaimiņu sētsvidu rosījās mucinieks, kaut kur tuvumā trina nažus; aiz dārza gravā klaigāja un delverējās bērni, lodādami pa biezajiem krūmiem. Mani vilktin vilka ārā, sirdi pārņēma vakara skumjas.

Pēkšņi vectēvs nez no kurienes bija izrāvis jaunu, plānu grāmatu, skaļi iesita ar to sev pa plaukstu un mundri pasauca mani pie sevis.

Paklau, tu mežamiķeli, vēja pistole, panāc šurp! Sodies, kal mika mūli! Vai šito ķeburu redzi? Tas ir az. Saki: az! Buki, vedi! Kas šitais?

Buki.

— Trāpīji. Un šitais?

— Vedi.

Nemels! Tas ir az! Re, glagoļ, dobro, jestj, — šitais?

Dobro.

— Trāpīji! Šitais?

— Glagoļ.

— Pareizi! Bet šitais?

Az.

Iejaucās vecmāmiņa.

— Butu labak mierīgi gulējis, tev . . .

Ciet jel klusu! Tieši tas man der, citādi jānokaujas ar domām. Tālāk, Leksej!

Viņš aplika man ap kaklu savu karsto, valgo roku un, rādīdams pāri manam plecam burtus, turēja gramatu man pie paša deguna.

No viņa паса karsta etiķa, sviedru un ceptu sīpolu smaka, man gandrīz vai elpa aizrāvās, bet viņš, neganti iekaisis, gārdza un kliedza man tieši ausī:

— Zemļa! Ļudi.

Vārdi bija pazīstami, bet slāvu burtu nosaukumi tiem neatbilda: «zem|a» bija līdzīga tārpam, «glagoļ» kumpainajam Grigorijam, «ja» līdzinājās vecmāmiņai un man, bet vectēvam bija kaut kas kopīgs ar visiem burtiem. Ilgi viņš māni tirdīja ar alfabētu, likdams nosaukt burtus gan pec kārtas, gan atsevišķi; ari mani aizrāva viņa dedzība, es tāpat nosvīdu un kliedzu pilnā kakla. Vectēvu tas sasmīdināja; ķer damies pie krūtīm un kāsēdams, viņš burzīja grāmatu un sēca:

Vadzi, māt, ka šis aizsvilies, ко? Лк tu karstas putras strēbējs, ko tu kliedz?

— Jus jau pats kliedzat. ..

Bija tik jautri lūkoties ir uz viņu, ir uz vecmāmiņu; tā, atbalstījusies pret galdu, piespiedusi dūres pie vaigiem, noraudzījās uz mums un paklusi smejas, ierunādamās:

Vai nebūs gana noņemties?. . .

Vectēvs man draudzīgi paskaidroja:

Es kliedzu tālab, ka esmu savārdzis, bet kalab tu kliedz?

Un, skurinādams slapjo galvu, sacīja vecmāmiņai:

Nelaiķe Nata|ja aplam bija iedomājusies, ka šim neesot atmi ņas; atmiņa, paldies dievam, ka zirgam! Pūt vien tālāk, strupdeguni!

Beidzot viņš mani pa jokam izgrūda no gultas.

Pietiks! Grāmatu vari paturēt. Rit tu man bez nevienas kļūdas nosauksi visus burtus, un es tev par to iedošu pieckapeiku . . .

Kad es pastiepu roku pēc grāmatas, viņš no jauna mani apskāva un drūmi noteica:

— Mate tevi pmetusi, draudziņ, šeitan zemes virsu.

Vecmāmiņa satrūkās:

— Vai, tev, kālab tu šitā runā?...

Neba tā runātu, ja sirds nebutu grūta . . . tads meitietis. .. un noklīst uz neceļiem ...

Viņš spēji mani atgrūda.

Ej pastaigājies! Uz ielas nav brīv, bet pa sētsvidu un dārzu . ..

Tieši dārzā man ari vajadzēja tikt: tiklīdz es tur uzkalniņā parādījos, zēni no gravas mani saka apmētāt ar akmeņiem, un es ar lielāko prieku rīkojos gluži tāpat.

— Atnācis bikus*! viņi sauca, mani ieraudzījuši, un aši paķēra akmeņus. — Sadod viņam!

Es nezināju, kas tas «bikus» tāds ir, un palama mani neaizskāra, bet bija patīkami vienam pašam cīnīties pret daudziem, patīkami redzēt, ja trāpīgi sviests akmens piespiež ienaidnieku bēgt, paslēpties krūmos. Sis cīņas risinājās labsirdīgi un beidzās gandrīz nekaitīgi.

Lasīt es iemācījos viegli, vectevs raudzījās mani aizvien vērīgāk un pēra retāk, lai gan, pec manām domām, tagad būtu vajadzējis pērt biežāk: kļūdams lielāks un veiklāks, es arvien vairāk saku pār kāpt vectēva noteikumus un rīkojumus, bet viņš tikai rājās un grasījās sist.

Man iešāvās prātā, ka agrāk viņš taču laikam mani pēris gluži par neko, un kādreiz es viņam to ari pateicu.

Ar vieglu triecienu zem zoda viņš pacēla augšup manu galvu un, acis mirkšķinādams, novilka:

— Ko o?

Tad, sīkiem smiekliņiem nosmējies, pateica:

— Ak tu pagans tāds! Ka tad tu vari zināt, cik reižu tevi vaja dzētu pert? To tikai es zinu! Tūlīt taisies, ka tiec!

liet pēkšņi satvēra mani aiz pleca un no jauna, pavēries acīs, vai cāja:

— Vai tu esi viltīgs jebšu vientiesis, ko?

— Nezinu ...

Nezini? Nu tad es tev pateikšu: labak esi viltīgs, jo vientie sība ir ta pati muļķība, vai saprati? Auns ir vientiesīgs! To tu ielāgo! Nu, ej nu,ej paskraidi...

Drīz es jau burtodams varēju lasīt dziesmu grāmatā; parasti ar to nodarbojāmies pēc vakara tējas, un man ikreiz bija jāizlasa viena dziesma.

— Es-vē-ē-svē-tē-ī-gā-es-tīgs — svētīgs, cē-i-el-cil -vē-ē-ka-es cilvēks,*— es burtoju, vilkdams ar irbuli pa burtiem, un garlaiko damies vaicaju:

— Svētīgs cilvēks, — tāds laikam ir tēvocis Jakovs?

Kad es tev došu pa pauri, tad tūlīt sapratīsi, kas ir svētīgs cilvēks! — sirdīgi šņaukādamies, atbildēja vectēvs, bet es noģidu, ka viņš dusmojas tāpat vien, aiz paraduma, kārtības labad.

Un gandrīz itin nekad nealojos: pēc brītiņa vectēvs, acīm redzami aizmirsis mani, purpināja:

— N jā, dziesmās un koklēšana gluži ka ķēniņš Dāvids, bet dar bos — nelietīgais Absaloms. Rīmnieks, balmutis, bramanis... Ek jū-ūsl Skrej ka vējš, bet ka miets atduras. Ja gan! . . .

Es mitējos lasīt, klausīdamies un lūkodamies viņa drūmajā, raižu pilnajā sejā; viņa piemiegtās acis it ka raudzījās man cauri, tas mir dzēja tik skumji un silti, un es jau zināju, ka vectēva parastais skarbums tagad izgaisis. Ar tievajiem pirkstiem viņš sīki bungoja pa galdu, spīdēja ar krasu nokodinātie nagi, kustējās zeltainās uzacis.

— Vectētiņ!

— Kas ir?

— Pastāstiet jel kaut ko .. .

Vai tu lasīsi, slinkuma lāpītājs! — viņš purpināja un, it kā no miega atmodies, ar pirkstiem berzēja acis. — Uz pasakām kā ieēdies, bet dziesmas vis negribi lasīt. . .

Taču man tā vien likās, ka ari viņam pašam pasakas patīk vairāk nekā dziesmas; viņš visas dziesmas zināja gandrīz vai no galvas, jo katru vakaru pirms gulētiešanas, ka bija solījis, dažas noskaitīja no galvas, kā psalmotaji baznīca skaita rīta un vakara lūgšanas.

Es lūdzos gaužam neatlaidīgi, un vectēvs atmaidzis padevās.

— Nu, lai notiek! Dziesmu grāmata tev paliks uz visu mūžu, bet man drīz būs jāstājas dieva tiesas priekšā. ..

Atlaidies pret senlaicīgā krēsla atzveltni, kas bija izrakstīta ar dzīpariem, un piespiedies tai cieši klāt, galvu pacēlis un griestos raudzīdamies, viņš klusi un domīgi stāstīja par senām dienām, par savu tēvu.

Kādreiz Balahnā bija sabraukuši bandīti, lai aplaupītu tirgoni Zajevu, vectēva tēvs tad uztrausies baznīcas torni un sācis zvanīt, bet bandīti notvēruši viņu, sacirtusi ar zobeniem un nosvieduši no torņa zeme.

Es tolaik biju mazs knēvelis, šito notikumu netiku redzējis, neatceros; manas atmiņas sakas no francūžiem, no divpadsmitā gada, tad man pašam palika tieši divpadsmit gadu. Atdzina toreiz mūsu Ba lahnā kādus trīsdesmit gūstekņus; visi tādi izkaltuši, sīciņi, ģērbušies ka nu kurais, sliktāk par ubagiem, dreb, bet dažs labs apsaldējies — i nostāvēt nevar. Zemnieki gandrīz jau grasījās viņus nosist, bet konvojnieki neļāva, ari garnizona zaldāti iejaucās izklīdi naja zemniekus pa sētām. Bet velak nekas, visi pierada; šie fran cūži ir manīgi un attapīgi ļaudis, tāpat diezgan jautri — dažkārt dziesmas vis dziedāja. No Ņižņijas trijjūgos sabrauca kungi aplūkot gūstekņus; sabraukuši — citi lamājās, draudēja francūžiem ar dūrēm, pat iekaustīja; citi atkal mīlīgi sarunājās viņu valodā, deva naudu un dažnedažādus siltus paltrakus. Bet kāds vecs kungs aizklāja seju ar rokam un sāka raudāt: tas nelietis Bonaparts, saka, galīgi iegrūdis francūžus posta! Та tas bija: krievu cilvēks, lai ari kungu kārtas, tomēr labsirdīgs, svešas tautas labad bēdājas . . .

Brītiņu viņš klusē, acis piemiedzis, ar plaukstām saglauzdams matus, tad atsāk, piesardzīgi pārcilājot pagātnes atmiņas:

— Ziema, putenis virpuļo pa ielām, sals spiežas istabās, bet viņi, francūži, dažkārt atskrien pie mūsu lodziņa, pie mates viņa cepa un pārdeva veģus — , klauvē pie ruts, skraida un kliedz, lūdz karstus veģus. Istabā jau nu tieši mate šos vis nelaida, bet veģus pasniedza pa logu, francūzis tad nu sakampj veģi un gluži karstu iegrūž azotē, tieši pie pašas miesas, pie sirds; ka viņi to varēja paciest, nudien nav saprotams! Daudzi no viņiem aiz aukstuma nobeidzās, ieradušies no siltam zemēm, viņi pie sala nebija pieraduši. Mūsu pirtī, sakņu

dārzā ari mājoja divi — virsnieks ar denščiku Miroņu; virsnieks tāds garš, izdēdējis, kauli un āda, viņš mēdza staigāt sieviešu salopā, bet tas sniedzās šim tikai līdz ceļgaliem. Bija gauži mīlīgs, bet liels žūpa; mana māte paslepus darīja alu un to pārdeva, šis tad nu nopērk, iemet un sāk dziedāt. Ielauzījās mūsu melē un buldurē: «Jūs zeme nav balts, viņš ir tumšs, ļauns.» Slikti gan runāja, bet saprast varēja, un tiesa kas tiesa: mūsu zemē tur, augšā, uz ziemeļu pusi, laiks nemīlīgs, tikai Volgas lejasgalā siltāks, bet aiz Kaspijas itin nemaz neesot sniega. Neticams tas nav: ne evaņģēlijā, ne apustuļu grāmatās, par dziesmu grāmatu nemaz nerunājot, nedz sniegs, nedz ziema nav minēta, bet tajā puse dzīvojis Kristus. . . Pabeigsim, edz, dziesmu grāmatu, sākšu lasīt kopā ar tevi evaņģēliju.

Viņš no jauna klusē, it kā butu iesnaudies; nez par ko domā, šķielēdams skatās pa logu, tads sīciņš un skaudrs.

— Stāstiet! — es klusītiņām atgādinu.

— Nu jā, — viņš satrūcies turpina, — tātad šie francūži! Tādi paši cilvēki vien ir, neba jau sliktāki par mums, grēciniekiem. Reizēm sauca māti: madama, madama, — tas nozīmējot: mana dāma, mana kundze, — bet šitā dama stiepj no spīķera savus piecus pudus smagu miltu maisu. Spēciņš tai bija ka īstam vīram, līdz manam divdesmitajam mūža gadam viņa mani it viegli aiz matiem sapuri nāja, bet divdesmit gadu vecuma es pats jau biju spēkavīrs. Sis denščiks Mirons mīlēja zirgus: staigā apkārt pa sētām un rāda ar rokām, lai ļaujot nosukāt zirgus. No sakuma tā kā baidījās, ka ne-sagandē, kā nekā ienaidnieks; bet vēlāk zemnieki paši viņu lūdzās: vadzi, Miron! Sis pasmīn, iecert galvu un nāk kā vērsis. Mati viņam bija rudi, gandrīz vai sarkani, deguns liels, lupas biezas. Gau žām labi viņš prata apkopt zirgus un lieliski tos ārstēja, vēlāk dzīvoja tepat Iļližņijā, uzmetās par zirgu dakteri, bet tad sajuka prātā un ugunsdzēsēji viņu līdz nāvei piekāva. Bet virsnieks uz pavasara pusi sāka nīkuļot un Nikolaja dienā klusi nomira: sēdēja pirtī pie loga, domās nogrimis, un tā ari nomira, izbāzis galvu ārā pa logu. Man viņa bija žel, es klusībā pat apraudājos; viņš bija tāds maigs, saņem mani aiz ausīm un mīlīgi runā kaut ko savā valodā, nesaprotami, bet tik labi! Cilvēka laipnība tirgū nav pērkama. Viņš saka mācīt mani savā valodā, taču mate noliedza, aizveda mani pat pie popa, bet tas vēlēja nopērt un virsnieku nosūdzēja. Toreiz, draugs, bija stingrība, tu tādu vairs nepieredzēsi, tevis deļ citi diezgan ir izcietuši, tu to ielāgo! Ņemsim, piemēram, mani, esmu izcietis tādas. . .

Metās tumšs. Krēsla vectēvs dīvaini palielinājās; acis viņam spīdēja kā kaķim. Par visu viņš stāstīja paklusi, piesardzīgi, domīgi, bet par sevi pašu — dedzīgi, strauji un lielīgi. Man nepatika, kad viņš stāstīja par sevi, nepatika viņa nemitīgie norādījumi:

— Ielāgo! To tu ielāgo!

Daudzus no viņa nostāstiem negribējās atcerēties, bet tie ari bez vectēva pavēles kā sāpīga skabarga dziji iespiedās atmiņa. Pasakas viņš nekad nemēdza stāstīt, tikai patiesus notikumus, un es manīju, ka viņam nepatīk, ja iztaujā; tāpēc es neatlaidīgi viņu izprašņāju:

— Bet kas ir labāki: franči vai krievi?

— Bj nu sazini! Neesmu jau redzējis, kā francūži dzīvo savās mājās, — viņš pikti purpina un piebilst:

— Sava alā arīdzan sesks ir labs . . .

— Vai krievi ir labi?

— Ir visādi. Pie muižniekiem bija labāki, norūdīti. Bet nule visi brīvē — un nav nedz maizes, nedz sāls! Kungi, protama lieta, nav diez cik žēlīgi, toties uzkrājuši vairāk saprāta; ne jau par visiem to var sacīt, bet, ja nu kungs labs, nudien prieks par tādu! Taču dažs labs kungs gatavais zābaks, bāz, ko gribi, taja, visu stieps. Pārlieku daudz mums to čaumalu; skaties, cilvēks kas cilvēks, bet iepazīsties ar viņu tuvāk — tikai tukša čaumala, kodols izēsts. Mus vajadzētu audzināt un prātu mums asinat, bet nav pat īstas tecīlas. . .

— Vai krievi ir stipri?

Spēkavīru netrūkst, tomēr neba spēks ir galvenais, bet gan izmaņa; lai tavs spēks ir liels arvien, tomēr stiprāks zirgs nudien.

— Kāpēc franči sāka ar mums karot?

Ko nu par karu tā ķeizaru padarīšana, neba mums to iz

prast!

Uz manu jautājumu, kas tas Bonaparts tāds bijis, vectēvs, cik atceros, atbildēja:

Pārdrošs cilvēks bija. Sadomājis visu pasauli iekarot, lai tad pēcāk visi dzīvotu vienādi, lai nebūtu nedz kungu, nedz ierēdņu, bet vienkārši: bez kārtu izšķirības. Tikai vārdi vien dažādi, bet likumi priekš visiem vienādi. Ticība arīdzan viena. Protama lieta, ka tas viss blēņas: tikai vēžus nevar atšķirt, bet zivs jau katra savādāka: store nav biedrs samam, sterlets nav nekāds draugs siļķei. Ari-dzan pie mums ir bijuši šitādi Bonaparti: Stepans Timofejevs Ra zins, Jemeļjans Ivanovs Pugačovs, par tiem es tev pēcāk pastās tīšu . . .

Dažreiz viņš ilgi un klusēdams apajām acīm mani vēroja, itin kā ieraudzījis pirmo reizi. Tas nebija patīkami.

Nekad viņš nerunāja par manu tēvu vai māti.

Nereti uz šīm sarunām ieradās arī vecmāmiņa, klusi apsēdās kaktiņā, nosēdēja tur ilgi, ne varda nebilzdama, nemanāma un pēkšņi maigā, it kā glāstošā balsī vaicā:

— Vai atceries, tev, cik tas bija jauki, kad mēs abi gajam svētceļojuma uz Muromu? Pag, kāda gada tad tas notika? . . .

Padomājis vectēvs svarīgi atbildēja:

— Tieši kurā, nemāku pateikt, bet pirms koleras bija, tajā gadā, kad mežos tvarstīja Oloņecas vīrus.*

— Kā tad! Mēs vēl no viņiem baidījāmies. ..

— Tiesa gan.

Es vaicāju, kas tic par Oloņecas vīriem, kāpēc tie bēguļoja pa mežiem, un vectevs nelabprāt paskaidroja:

— Oloņecas viri tādi paši vienkārši zemnieki, no kroņa muižām, no rūpnīcām, no darba aizbēguši.

— Ka tad viņus tvarstīja?

Kā? Nu tāpat, ka puikas to mēdz darīt: vieni beg, citi tvarsta un meklē. Ja noķer, sadod ar pletnēm, ar pātagām, arīdzan nāsis izrāva, uz pieres iededzināja zīmi, lai zinātu, ka sodīts.

— Par ko?

Piķis viņu sazin. Sitās lietas visai neskaidras, kurš īsteni tas vainīgais: vai nu tas, kas bēguļo, jebšu tas, kurš tvarsta, — neba mums to izprast. ..

Vai atceries, tēv, — vecmāmiņa atkal ierunājās, — ka pec lielā ugunsgrēka ...

Ievērodams visās lietas kārtību, vectevs stingri noprasa:

— Pec kura lielā?

Nogrimuši pagātne, viņi mani aizmirsa. Viņu balsis un valoda skan paklusi un plūstoši, dažkārt likās, ka viņi dziedātu skumju dziesmu par slimībām, ugunsgrēkiem, cilvēku slaktiņiem, par pēkšņiem nāves gadījumiem un veiklam blēdībām, par garā vājiem cilvēkiem un negantiem kungiem.

— Kas tik nav pārdzīvots, kas pieredzētsl — vectēvs klusi murmināja.

— Neba nu slikti dzīvojām! — vecmāmiņā ierunājās. — Vai atceries, kas par jauku pavasari iestājās toreiz, kad man piedzima Varja?

Tas bija četrdesmit astotajā gadā, tieši ungāru kara laika*; krusttēvu Tihomu taču otra dienā pec krustībām ņēma un aizdzina . ..

— Un pazuda viņš ... — vecmāmiņa nopūšas.

— Ja gan, pazuda! Kopš ta gada par mūsu māju ka ražens lietus lija ta kunga svētība. Ak Varvara . . .

— Nu, rimsties jel, tēv! . . .

Viņš sabozās un sadrūma.

— Rimsties, ka tad! Bērni mums nav padevušies, ņem, ka gribi. Kur gan palikusi mūsu dzīvības sula? Mēs abi domājam, ka lejam cietā trauka, taču dievs mūsu rokās ielicis cauru sietu . . .

Klaigādams un gluži ka apsvilis, viņš skraidīja pa istabu, slimīgi krekšķināja, lamāja bērnus un draudēja vecmāmiņai ar savu mazo, izkaltušo dūrīti.

Bet tu šiem bandītiem tikai izdabāji, izdabe tāda! Gatava raganai

Žēlabainā uzbudinājumā viņš sāka skaļi vaimanāt, skrēja svētbilžu kaktā un atvēzēdamies sita pa savam sausajam krūtīm, ka skanēja vien.

Ak, kungs, vai gan es esmu grēcīgāks par citiem? Par ko o?

Viss viņa augums drebēja, bet valgās, asarainās acis aizvainoti un nikni dzalkstīja.

Vecmāmiņa, sēžot tumsā, klusēdama meta krustu, tad piesardzīgi piegāja tam klāt un mierināja:

Nu ko tu tā mokies? Dievs jau zina, ko dara. Ncba daudziem bērni labaki par mūsējiem. Itin visur, tēv, viens un tas pats — strīdi, ķīviņi un kautiņi. Itin visi tēvi un mates ar asarām nomazgā savus grēkus, neba nu tu viens pats. . .

Dažreiz tādas valodas viņu nomierināja, viņš klusēdams gurdi iekrita gultā, bet mēs ar vecmāmiņu klusītiņām devāmies uz savu jumta istabiņu.

Bet reiz, kad viņa, laipni runādama, piegāja tam klāt, viņš žigli pagriezās un atvēzējies spēcīgi iezvēla tai ar dūri pa seju. Vecmāmiņā pasitās atpakaļ, kajas viņai saļodzījās, viņa piespieda roku pie lūpām, savaldījās un paklusā balsī mierīgi noteica:

— Ak tu stulbenis. . .

Tad izspļāva viņam pie kājām asinis, bet viņš divreiz gari iekaucās, pacēlis abas rokas:

— Pazudi, nositīšu!

Stulbenis, — vecmāmiņa atkārtoja, atiedama no durvīm. Vectevs metās tai pakaļ, bet viņa rāmi pārkāpa pāri slieksnim un aizcirta vecteva deguna priekša durvis.

Vecā grabaža, vectēvs šņāca, zvērodams ka ogle, ieķeries stendere un skrāpēdams to ar nagiem.

Es sēdēju uz mūrīša ne dzīvs, ne miris, neticēdams tam, ko biju redzējis; pirmo reizi mana klātbūtnē viņš sita vecmāmiņu, un tas bija tik nomācoši un riebīgi, atsedza viņa ko jaunu, kaut ko tādu, ar ko nevarēja samierināties un kas mani it ka satrieca. Bet viņš stāvēja vēl joprojām, ieķeries durvju stenderē, un, kā ar pelniem pārklādamies, kļuva pelēks un sarāvās čokura. Pēkšņi iznāca istabas vidu, nometās ceļos un, zaudējis līdzsvaru, pakrita uz priekšu, pieskar damies ar roku pie gridas, taču tūliņ saslējās un ar rokām sita sev pa krūtīm:

— Ak, kungs...

Es nošļūcu no mūrīša siltajiem podiņiem gluži kā pa ledu un metos arā; augšā vecmāmiņa, staigādama pa istabu, skaloja muti.

— Vai tev sāp?

Viņa iegāja kaktā, izspļāva ūdeni samazgu spainī un mierīgi at hi Īdēja:

— Nekas, zobi veseli, tikai lūpu pārsita.

— Kāpēc viņš tā?

Paskatījusies pa logu uz ielu, viņa sacīja:

— Dusmojas, grūti viņam, vecam vīram, allaž ķibeles... Tu liecies labāk gulēt, nedomā par to . . .

Es nez ko vēl ievaicājos, bet viņa neparasti stingri uzsauca:

— Vai dzirdi, ko sacīju? Tūdaļ gulta! Ir gan izlaidies . . .

Viņa apsēdās pie loga un, lūpu sūkādama, bieži spļaudījās mutautā. Izģērbdamies es raudzījos uz viņu: pa zilo loga kvadrātu virs viņas melnās galvas mirdzēja zvaigznes. Uz ielas valdīja klusums, istabā — tumsa.

Kad es biju apgūlies, viņa pienāca man klāt un, rāmi noglaudījusi galvu, sacīja:

— Guli vien mierīgi, bet es noiešu lejā pie viņa ... Tu mani tik briesmīgi neželo, šķista dvēselīt, kazi, vai pati ari nebūšu vainīga ... Guli!

Noskūpstījusi mani, viņa aizgāja, bet sirds man kļuva bezgala smaga, es izrausos no platās, mīkstās un karstās gultas, piegāju pie loga un, lūkodamies lejup uz tukšo ielu, sastingu neizturamās skumjās.

VI

Sakās atkal šausmu pilnas dienas. Kādreiz vakarā, kad, padzēruši tēju, mes ar vectēvu sākām lasit Dāvida dziesmas, bet vecmāmiņa mazgāja traukus, istabā iedrāzās tēvocis Jakovs kā vienmēr izspūris, līdzīgs nodilušai slotai. Nepadevis labvakaru, kaut kur kakta nosviedis cepuri, viņš, raustīdamies un rokām plātīdamies, bērtin no bēra:

— Tētiņ, Miška ka prāta jucis! Ieturēja pie manis pusdienas, piedzērās un saka nekrietni ārdīties: sasita traukus, saplosīja skrandas gatavu pasūtījumu — vilnas drēbi, izdauzīja logus, nodarīja pāri ir man, ir Grigorijam. Nāk šurp un draud: tēvam, kliedz, bārdu no plēsīšot, nogalēšot! PiesargietiesI. ..

Vectevs, atbalstījies ar rokām pret galdu, lēnām piecēlās kajas, viņa seja savilkās vienās krunkās, asa un smaila it ka deguna turpi nājums un kļuva baigi līdzīga cirvim.

— Tu dzirdi, māt? — viņš iespiedzas. — Vai tu redzi, kas notiek, ko? Paša dels nak nogalināt savu tēvu! Jā, veciem laiks mirt! Tiesa, bērni, tiesa . . .

Viņš pagājās pa istabu, iztaisnodams plecus, piesteidzas pie durvīm, strauji aizmeta kāsi un pievērsās Jakovam:

— Jums tik padomā nočiept Varvaras pūra daļu! Vai gribi šito?

Viņš pagrūda tēvocim pie deguna pigu; tas aizskarts pasviedās atpakaļ.

— Tētiņ, bet ko tad es tur?

— Tu? Pazīstu tevi!

Vecmāmiņa klusēja, žigli saridādama skapi tases.

— Esmu taču atbraucis jūs aizstāvēt.. .

— Ej nu? vectēvs zobgalīgi iesaucās. — Tas ir labi! Paldies, dēliņ! Māt, padod nu šitai lapsai kādu ieroci kruķi jebšu glu dekli, vai! Bet tu, Jakov Vasiljev, kolīdz istaba ielauzīsies brālis — triec ar šo ieroci man pa galvu!...

Tēvocis sabāza rokas kabata un iegāja kaktā.

— Ja nu jus man neticat . ..

Neticu! — vectevs iekliedzās, piespēris ar kāju. Ne, kaut kuram kustonim ticēšu — sunim, ezim, bet tev nu gan ne! Zinu: tu viņu piedzirdīji, sakūdīji! Na, še, sit nu! Sit, ko vien gribi: viņu, mani ...

Vecmāmiņa klusītiņām man pačukstēja:

Uzteci augšā, skaties pa lodziņu, bet, kolīdz uz ielas pamanīsi tēvoci Mihailo, šaujies šurp, pasaki! Ej žiglāk!. . .

Un tā nu es, mazliet pārbijies no satrakota tēvoča draudošā uzbrukuma, bet lepodamies ar man uzticēto uzdevumu, kvernu pie loga, vērodams ielu; iela plata, ar biezu putekļu kārtu pārklātā; cauri putekļiem kā audzēji rēgojas prāvie bruģa akmeņi. Pa kreisi iela aizstiepjas tālu un, šķērsodama gravu, sniedzas līdz cietuma lau kurnam, kur uz mala zemes stingri stāv pelēka ēka ar četriem tor ņiem stūros, — tas ir vecais cietums; tajā slēpjas kaut kas skumji skaists un iespaidīgs. Pa labi aiz ceturtās mājas plešas lielais Siena laukums, to iekļauj arestantu rotu dzeltenais korpuss un ugunsdzēsēju sargtornis svina krāsā. Ar daudzām novērošanas lūkam izraibinātā sargtornī grozās ugunsdzēsēju sargs gluži ka ķēdē piesiets suns. Viss laukums vienās bedrēs, kādas bedres dibenā sakrājusies zaļgana sutra, vairāk pa labi smirdošais Djukova dīķis, kurā, pēc vcc māmiņas nostāsta, tēvoči ziemas laikā iegrūduši āliņģi manu tēvu. Gandrīz iepretī logam šķērsieliņa, gar kuras maļam rindojas mazas, raibas mājiņas; ieliņa izbeidzas pie smagnējās, zemās Triju metropolītu baznīcas. Raugoties taisna virzienā, var saredzēt jumtus, kas izskatās kā uz mutes apgaztas laivas dārzu zaļajos viļņos.

Daudzu ziemu puteņos šaustītas, rudens bezgalīgos lietos skalotas, mušu ielas izbalējušās mājas sedz putekļu kārta; tās spiežas cita pie citas kā ubagi baznīcas durvju priekšā un kopā ar mani ari kaut ko gaida, vērdamās ar aizdomu pilnām izļodzīto logu acīm. Cilvēku visai maz, kustas viņi rāmi, gluži kā domīgie tarakani krāsns priekšā. Pretim sitas svelmains karstums; nāsīs spiežas man tik pretīgā zaļiem

sīpoliem un burkāniem pildītu pīrāgu smaka; šī smaka manī vienmēr modina grūtsirdību.

Garlaicīgi; kaut kā savādi, gandrīz neizturami garlaicīgi; krūtis pildās ka ar šķidru, siltu svinu, tas spiež no iekšienes, lauza krūtis un ribas; liekas, ka es piepūšos kā pūslis un man pietrūkst elpas ma-zaja istabiņā ar zārkveida griestiem.

Re, tur jau tēvocis Mihails; viņš parādas šķērsieliņā aiz pelēkas mā jas pakša; cepure uzmaukta uz ausīm, tās no|utušas rēgojas āra no cepures. Mugurā viņam rūsgani svārki, zābaki noputējuši līdz pašiem ceļgaliem, viena roka iebāzta rūtaino bikšu kabatā, ar otru viņš saķēris bārdu. Viņa seju es nevaru saredzēt, bet stāja ir tāda, it kā viņš gatavotos pārlēkt pāri ielai un ar melnajam, spalvainajam rokam ieķerties vecteva majas. Jāskrien leja, jāpasaka, ka viņš atnācis, bet es nevaru atrauties no loga un redzu, ka tēvocis, it ka baiļodamies notriept ar putekļiem savus pelēkos zabakus, piesardzīgi par laipo pāri ielai, dzirdu, ka viņš atver kroga durvis, — tās čīkst, rūtis šķind.

Es metos lejā un pieklauvēju pie vectēva istabas durvīm.

Kas tur? — vectcvs skarbi vaicā, durvis neatvērdams. — Tu? Ko teiksi? Ak iegāja krogā? Labi, ej augšā!

— Man tur bail ...

— Nenomirsi!

Es atkal kvernu pie loga. Metas tumšs; putekļi uz ielas pietūkuši, kļuvuši dziļāki un melnāki; māju logos kā eļļa izplūst dzelteni uguņu lāsumi; pretējā māja skan mūzika, daudzas stigas dzied skumji un jauki. Ari kroga skan dziesmas; durvīm paveroties, uz ielas plūst gurdas, aizlauztas balss skaņas; es zinu — tā ir greiza ubaga iŅliki tuškas balss; tas ir bārdains večuks, viņam labās acs vieta sarkana ogle, bet kreisa acs cieši aizvērta. Noklaudz durvis, un viņa dziesmu pārcērt kā ar cirvi.

Vecmāmiņa apskauž šo ubagu; klausoties viņa dziesmās, tā nopūzdamās mēdz sacīt:

Šitāds dieva svētīts cilvēks — kādas dziesmas zina. Laimīgais!

Dažreiz viņa to ieaicina pagalmā; viņš sēž lieveni, atspiedies uz nūjas, dzied un stāsta, bet vecmāmiņa tam blakus, klausās, iz taujā.

— Pag, vai tad dievmāte Rjazaņā ari bijusi?

Un ubags dobja balsī pārliecināti atbild:

— Viņa visur bijusi, visās guberņās . . .

Pa ielu plūst neredzams, miegains gurdums, tas sažņaudz sirdi, spiež acis. Butu jauki, ja uznāktu vecmāmiņa! Kaut vai vectevs. Diezin kas par cilvēku bijis mans tēvs, kāpēc vectēvs un tēvoči viņu nīduši, bet vecmāmiņa, Grigorijs un aukle Jevgeņja runā par viņu tikai labu? Un kur ir mana māte?

Es aizvien biežāk domāju par māti, izvirzot viņu visās vecmāmiņas stāstītajās pasakās un teiksmās pašā centrā. Tas, ka viņa negrib dzīvot pie savējiem, pacel viņu manos sapņos vel augstak; man liekas, ka viņa dzīvo iebraucamā vieta lielceļa malā kopā ar bandītiem, kas aplaupa garāmbraucējus bagātniekus, bet nolaupīto mantu izdala nabagiem. Varbūt viņa dzīvo meža, alā un arī, protams, kopā ar labiem laupītājiem, vāra tiem ēdienu un sargā salaupīto zeltu. Bet varbūt klaiņa pa pasauli, skaitīdama dārgumus, La pat ka staigājusi «kņaza lielmāte» Jengaļičeva kopā ar dievmāti, un dievmāte pierunā manu māti tāpat kā pierunāja «kņaza lielmāti»:

Velti tu nopūlies, verdzene kārīgā,

Iegūt šis zemes zeltu un sudrabu;

Zini, visa šī manta saraustā Nespēs apslēpt tavu kailumu . . .

Un māte atbild dievmātei ar «kņaza lielmātes» laupītājas var diem:

— Dievmāte svēta, nesodi mani.

Žēlo manu dvēseli grēcīgo.

Laii|iot es domāju ne jau par sevi,

Tikai par dēlu, par savu vienīgo! . . .

Tad dievmāte, tada pati labsirdīga ka vecmāmiņa, viņai piedod, teikdama:

— Ak tu Marjuška, tataru meitene,

Kristīgo cilvēku negantā biedekle!

Ej vien talak pa savu ceļu,

Savu ceļu ej, savas asaras lej!

Tikai neaiztiec krievu cilvēkus,

Staiga pa mežiem, vajā mordvinus.

Staigā pa stepēm, dzenā kalmikus! . . .

Sis ļtasakas atceroties, es dzīvoju kā sapni; mani uzmodina kāju dimdoņa, kņada un recieni lejā — priekšnamā, pagalmā; izliecies pa logu, es ieraugu, kā vectēvs, tēvocis Jakovs un krodzinieka kalps, jocīgais čeremiss Meljans, izgrūž pa vārtiņiem uz ielas tēvoci Mihailu; tas stīvējas pretī, bet viņam sit pa rokām, pa muguru un kaklu, spārda ar kājām, un beidzot viņš klupdams krizdams noveļas ielas putekļos. Vārtiņus aizcērt, noklaudz rokturis un bulta; pāri vārtiem aizlido viņa saburzītā cepure; iestājas klusums.

Brītiņu pagulējis, tēvocis pieceļas, tam drēbes saplosītas, pats izspūris, viņš paķer bruģa akmeni un sviež to pret vārtiem; atskan dobjš sitiens it kā pa mucas dibenu. No kroga lien laukā tumši ļaudis, skaļi rec, see, platas ar rokām; māju logos parādījās cilvēku galvas — iela sāk kusāt dzīvība, skan smiekli un klaigas. Arī tas viss ka pasaka, saistoša, bet pretīga un atbaidoša.

Un pēkšņi viss izgaist, visi apklust, nozūd.

. .. Pie sliekšņa uz lādes sēž vecmāmiņa, viņa sakumpusi, ne kuslas, ne elpo; es stāvu viņas priekšā un glāstu tās siltos, mīkstos un slapjos vaigus, bet viņa acīmredzot to nejūt un drūmi murmina:

Ak, kungs, jebšu tev pietrūka saprāta priekš manis un maniem berniem? Kungs, apžēlojies . . .

Man liekas, ka Lauku ielas mājā vectēvs nenodzīvoja ilgāk par gadu — no viena pavasara līdz otram, bet ari šaja laikā par māju plaši paklīda neslava; gandrīz ik svētdienu pie mūsu vārtiem sala sijas puikas, jautri pavēstīdami visai ielai:

— Pie Kaširiniem atkal plūcas!

Tēvocis Mihailo parasti ierādās vakarā un visu nakti klaiņaja ap māju, baidīdams iedzīvotājus; dažreiz kopā ar viņu atnāca kādi divi trīs paligi, paklīduši Kunavinas puiši; no gravas tie ielavījās dārzā un rīkojas tur ar dzērāju fantāzijas plašo vērienu, izrau dami no zemes avenājus un jāņogu krūmus; vienreiz viņi bija iebrukuši pirtī un lauza tur itin visu, ko vien varēja salauzt: lāvas, solus, ūdens katlus, ārdīja krāsni, izlauza vairākus grīdas dēļus, izgāza durvis ar visām stenderēm.

Vectēvs drums un mēms staveja pie loga, klausīdamies, kā šie cilvēki posta viņa mantu; vecmāmiņa tumsā neredzama nez kur skrai dija pa pagalmu un lūgtin lūdzas:

Miša, ko tu dari, Miša!

No darza par atbildi atskanēja nejēdzīgās, neķītrās krievu lamas, kuru jēga taču laikam nav aizsniedzama to kustoņu saprātam un apziņai, kuri šo vardu izgrūž.

Tādos brīžos nav iespējams izskraidīt vecmāmiņai līdzi, taču bez viņas baigi; es ietraucos vectēva istabā, bet viņš man uzbrēc: Arā, no -olādētais!

Es metos uz bēniņiem un no turienes pa vēdlodziņu raugos tum šaja dārzā un pagalmā, pūlēdamies neizlaist no acīm vecmāmiņu, baidos, ka viņu nositīs, kliedzu un saucu. Viņa nenāk, bet piedzērušais tēvocis, sadzirdējis manu balsi, iesāk negantiem un jēliem vār diem lamāt manu māti.

Reiz tādā vakarā vectevs bija sanīcis un gulēja gultā; mētādams pa spilvenu ar dvieli apsieto galvu, viņš skaļi gaudās:

— Te tev nu bija, vai tālab mēs dzīvojām, grēkojām un krājām mantu! Ja nebūtu tik briesmīgs kauns, pasauktu policiju un rit aizietu pie gubernatora ... Bet kauns! Kas tie par vecākiem, kas rīda uz saviem berniem policiju? Tātad guli vien, vecais!

Pēkšņi viņš no gultas izcēla kājas, grīļodamies piegāja pie loga, vecmāmiņa satvēra viņu zem padusēm:

— Uz kurieni tu, uz kurieni?

— Aizdedz uguni! — aizelsies, ar troksni ievilkdams gaisu, viņš pavēlēja.

Bet, kad vecmāmiņa bija aizdedzinājusi sveci, viņš paņēma rokās svečturi un, turēdams to savā priekšā gluži ka zaldāts šauteni, zobgalīgi un skaļi kliedza pa logu:

— Ei, Miška, nakts zagli, trakais, kraupainais suns!

Tai pašā mirklī augšējā ruts sašķīda vienās drumslās un uz galda līdzas vecmāmiņai nokrita pusķieģelis.

— Netrāpīji! — vectēvs iekaucās un it kā iesmējās, it kā ieraudājās.

Vecmāmiņā paņēma viņu uz rokam gluži ka mani un aiznesa uz gultu, nobīli murminādama:

Vai tev prāts, dieva deļ! Šitā taču — Sibīrija viņam ka likts; neba viņš savā niknuma sajēdz, ko nozīmē Sibīrija . ..

Vectēvs spārdījās ar kājām, sēca un raudāja bez asarām:

— Lai jau nosit...

Tēvocis aiz loga rēca, mīdījās un skrāpēja sienu. Es paķēru no galda ķieģeli un drāzos uz loga pusi; vecmāmiņa mani satvēra un, iegrūdusi kaktā, šņāca:

— Ak tu apstulbotais ...

Citreiz tēvocis, apbruņojies ar resnu mietu, lauzās no pagalma puses mājas priekšnamā, stāvēdams uz virtuves lieveņa pakāpieniem un lauzdamies durvis, bet aiz durvīm viņu gaidīja vectēvs ar bozi rokā, divi iemītnieki ar kaut kādām milnām un krodzinieka sieva — stalta sieviete ar vangali rokā; aiz viņiem lūgdamās mīņājās vecmāmiņa:

Laidiet mani pie viņa! Ļaujiet jel pateikt kādu vārdiņu ...

Vectēvs stāvēja, paspēris kāju uz priekšu, gluži kā zemnieks ar šķēpu gleznā «Lača medības»; kad pie viņa pieskrēja vecmāmiņa, viņš klusēdams pagrūda to ar elkoni un kāju.

Visi četri stāvēja draudoša gatavībā; pie sienas virs viņiem dega lukturis, nelāgi un šaudīgi apgaismodams viņu galvas; es to visu vēroju no bēniņu kāpnēm, un man gribējās uzvest vecmāmiņu augšā.

Tēvocis ar visiem speķiem lauzās durvīs, tās čīkstēja un ļodzījās, draudēdamas ik mirkli izlēkt no augšējām eņģem — apakšējās

jau bija atrautas un neciešami čerkstēja. Vectēvs runāja ar saviem cīņasbiedriem ari tādā čerkstošā balsi:

— Zveliet pa rokām, pa kā jam, lūdzami, bet pa pauri gan ne. ..

Blakus durvīm sienā bija mazs lodziņš — tikko galvu pa to varēja izbāzt; tēvocis jau bija tam izdauzījis rūti, un lodziņš, pilns ar stikla šķembām, melnēja gluži ka izsista acs.

Vecmāmiņā metās tam klāt, izbāza ārā roku un, to vēcinādama, sāka kliegt:

— Miša, dieva deļ, ej prom! Pataisīs tevi par kropli, ej!

Viņš tai iesita ar mietu pa roku; varēja redzēt, ka, paslīdot gar logu, uz viņas rokas uzkrita kaut kas plats, bet tūdaļ ari pati vecmāmiņa saļima, nokrita atmuguriski, pagūdama vēl iekliegties:

— Mi-iša, bēdz!...

— Vai, māt! — vectēvs baismīgi iekaucas.

Durvis plaši atsprāga vaļa, to melnajā spraugā iebrāzās tēvocis, bet tai pašā mirklī viņu ka dubļus ar lāpstu nometa no lieveņa.

Krodziniece aizveda vecmāmiņu vectēva istabā; drīz tur ienāca arī viņš un drūmi piegāja viņai klāt.

— Vai kauls vesels?

— Vī manu, laikam būs pārlauzts, — vecmāmiņa atbildēja, acis neatvērdama. — Bet ar viņu, ko jus izdarījāt ar viņu?

— Rimsties! — vectevs stingri uzsauca. — Vai tad es kāds nezvers, vai? Sasējām, guļ šķūnī. Uzgāzu viņam ūdeni... Ir gan negants! Diēzi kāmī atsities?

Vecmāmiņa ievaidējās.

— Aizsūtīju pec kaulu iegriezējas, tu pacieties! — vectēvs mierināja, apsēzdamies viņai blakus uz gultas. — Nomocīs mūs, māt, bez laika iedzīs kapā!

— Atdod jel viņiem itin visu! . . .

— Bet Varvara?

Viņi runājās ilgi: vecmāmiņa klusi un žēli, viņš — skaļi un pikti.

Pēc tam ierādās maza vecīte, kuprīte ar milzīgu muti līdz pašām ausīm; apakšžoklis viņai trīsēja, mute bija vaļā kā zivij un smailais deguns pāri virslūpai it ka raudzījās mutē. Viņas acis nebija redza mas; pati viņa tikko kustējās, švīkādama ar ķeģi pa grīdu un nesdama rokā žvadzošu pauniņu.

Man šķita, ka pēc vecmāmiņās ieradusies nāve; es piešāvos ve cītei klāt un, cik jaudas, iekliedzos:

— Arā!

Vectēvs spēji mani sagrāba un gaužam nelaipni aizstiepa uz jumta istabiņu .. .

1.18

Es ļoti agri sapratu, ka vectēvam ir viens dievs, bet vecmāmiņai cits.

Dažkārt vecmāmiņa pamodusies ilgi sēž uz gultas, sukā ar ķemmēm savus krāšņos matus, purina galvu un, zobus sakodusi, izrauj pa veselai garo, melno, zīžaino matu šķipsnai un čukstēdama, lai nepamudinātu mani, pukojas:

Kaut jūs izputētu! Kaut lešķis jums piemestos, sasodītie!. . .

Beidzot, izsukājusi matus, viņa tos sapin resnās bizes, nomazgājas uz ātru roku, pikti sprauslādama, un, ncnoskalojusi sapi kurnu no savas lielās, miegā saņurcītās sejas, nometas ceļos svet. bilžu priekšā, un tad nu sākas viņas īstā rīta šķīstīšanās, kas uzreiz to atsvaidzina.

Atliekusi kūkumaino muguru taisni, atmetusi atpakaļ galvu, mīlīgi raudzīdamās Kazaņas dievmātes apaļajā seja, viņa sirsnīgi, ar platiem vēzieniem meta krustus un skaļi, dedzīgi dvesa:

Dievmāte visjaukā, dod man, mīļā, savu svētību topošai

dienai!

Viņa klanījās līdz pašai zemei, atlieca muguru lēnitiņām un no jauna čukstēja vel dedzīgāk, vel jūsmīgāk:

— Prieka avots, visšķistais skaistums, ābele ziedošā. ..

Gandrīz ik rītu viņa atrada jaunus slavināšanas vārdus, un tas

allaž piespieda mani ar sasprindzinātu uzmanību ieklausīties viņas lūgšanā.

Tu mana šķista debesu sirsniņa! Mans atspaids un glābēja, zelta saulīte, svētā dievmāte, pasargā mani no kārdināšanas un visa ļauna, ļauj man nevienu neapbēdināt, tapat ari lai mani neviens veltīgi nesapina!

Ar smaidu tumšajās acīs un it ka jaunāka kļuvusi, viņa atkal ar smago roku gausam kustībām meta krustus.

Jēzu Kristu, dieva dels, apžēlojies par mani, grēcinieci, savas mates labad . . .

Viņas lūgšana vienmēr bija slavas dziesma, sirsnīga un vien tiesīga.

Rītos viņas lūgšanas nebija garas: tad vajadzēja uzrīkot patvāri, kalponi vectēvs vairs neturēja, un, ja vecmāmiņa nokavēja noteiktā laikā pasniegt tēju, viņš ilgi un pikti šķendējās.

Dažreiz, piecēlies agrāk par vecmāmiņu, viņš uznāca jumta is tabiņa un, redzēdams, ka viņa pašreiz lūdz dievu, kādu brītiņu noklausījās tās čukstus, nicinoši šķobīdams plānas, tumšās lūpas, bet, tēju dzerot, rūca:

— Cik reižu es tevi, aitasgalva, neesmu mācījis, kā jāludz

dievs, bet tu tikai buldurē savu, ķecere tāda! Ka gan dievs tevi pacieš!

— Viņš sapratīs, — vecmāmiņa pārliecināta atbildēja, — lai ko tu viņam sacītu — viņš visu saprot. ..

— Ak tu sasodītā tumsoņa! Ek jū-ūs ...

Vecmāmiņas dievs visu dienu bija ar viņu kopā, viņa pat dzīvniekiem mēdza stāstīt par dievu. Man bija skaidrs, ka tādam dievam visi viegli un padevīgi paklausa: gan cilvēki, gan suņi, gan putni, gan bites un zāle; viņš pret katru radību zemes virsū ir vienādi labs, vienādi tuvs.

Kādreiz krodzinieces izlutinātais runcis, viltīgs kārumnieks un pielīdējs, zeltacainais pelēcis, visa pagalma mīlulis, bija atstiepis no dārza strazdu; vecmāmiņā atņēma viņam nomocīto putnu un sāka runci kaunināt:

Vai tad tu dieva itin nemaz nebīsties, nelietīgais ļaundari?

Krodziniece un sētnieks par šiem vārdiem iesmējās, bet vecmāmiņa viņiem pikti uzsauca:

Jūs domājat, ka kustoņi dievu nenojēdz? Ikviena radība to nojēdz ne sliktāk par jums, bezsiržiem . ..

Jūgdama aptaukojušos, gurdo Sarapu, vecmāmiņa ar to sarunājās:

Ko tu tads sērīgs, dieva lopiņ, ko? Vecs esi tapis. ..

Zirgs smagi pūta, skurinādams galvu.

Un tomēr dieva vārdu viņa nepieminēja tik bieži ka vectēvs. Vecmāmiņas dievs man bija saprotams, un es no tā nebaidījos, taču melot viņam nevarēju — kaunējos. Viņš manī modināja tikai nepārvaramu kaunu, un es vecmāmiņai nekad nemeloju. Vienkārši nebija iespējams kautlko noslēpt no šā labsirdīgā dieva un, liekas, pat nerādās vēlēšanas ko noslēpt.

Kādreiz krodziniece, saķildojusies ar vectēvu, pie viena nolamāja arī vecmāmiņu, kas ķildā nemaz nebija piedalījusies, neganti nolamāja un pat iesvieda viņai ar burkānu.

Tad nu esat gan muļķe, kundzīte mīļā, — vecmāmiņa viņai rāmi uzsauca, bet es dziļi noskaitos un nolēmu negantniecei atrieb ties.

Es ilgi prātoju, kā vissāpīgāk iedzelt šai sarkanmatainajai, resnajai sievai ar divkāršo zodu un aizplūdušajam acīm.

Novērojis iedzīvotāju savstarpējās ķildas, es zināju, ka viņi, cits citam atriebdamies par nodarīto pārestību, nocērt kaķiem astes, sarīda suņus, apkauj gaiļus un vistas vai arī, ielavījušies naktī ienaidnieka pagrabā, ielej kāpostu vai gurķu mucā petroleju, izlaiž no muciņas kvasu, bet tas man lāgā nepatika: vajadzēja izdomāt kaut ko iespaidīgāku un baigāku.

Es izdomāju: uzglūnēju, kad krodziniece ieiet pagrabā, aizveru lūku, aizslēdzu to, nodejoju uz tā atriebības deju un, uzsviedis slē-

dzeni uz pagraba jumta, pa galvu pa kaklu metos uz virtuvi, kur vecmāmiņa vārīja edienu. Sākuma viņa nesaprata manu sajūsmu, bet sapratusi sadeva man pa attiecīgo vietu, izvilka pagalma un aizraidīja uz jumtu pēc slēdzenes. Viņas rīcības pārsteigts, es klusēdams sameklēju slēdzeni un, aizskrējis pagalma stūrī, lūkojos no turienes, ka vecmāmiņa atbrīvo sagūstīto krodzinieci un kā viņas abas, draudzīgi smaidīdamas, soļo pa pagalmu.

— Es tc-ev, — krodziniece padraudēja man ar tuklo dūri, bet viņas seja ar aizplūdušajām acīm labsirdīgi smaidīja. Vecmāmiņa saķēra mani aiz apkakles, ierava virtuve un vaicāja:

— Kalab tu tā darīji?

— Viņa tev iesvieda ar burkānu ...

Ak tad tu manis pēc ta darīji? SitaI Es tevi, vējagaili, iegrūdīšu ivikrāsne pie pelēm, tad atjēgsies! Re, kāds aizstāvis — paraugieties šajā pūslī, tūdaļ pārsprāgsi Ņemšu un pateikšu vectēvam — tas tev adu novilks! Ej augšā, mācies grāmatu!...

Visu dienu viņa ar mani nemaz nerunāja, bet vakara pirms pātaru skaitīšanas apsēdās uz gultas un svarīgi sacīja neaizmirstamos vārdus:

Paklau, Ļoņka, šķista dvēselīt, to ielāgo: nemaisies pieaugušo darīšanās! Lielie visi ir samaitāti, dieva rīkstēm šausti, bet tu vēl ne, tāpēc paliec savā bērna prata. Gaidi, kamēr tas kungs pieskarsies tavai sirdij, norādīs tavu uzdevumu, tavu dzīves taku. Vai saprati? Bet, kāda kuram vaina, nav tava daļa. Dievam piederas tiesāt un sodīt. Viņam, nevis mums!

Brītiņu viņa klusēja, šņaukaja tabaku un, piemiegusi labo aci, piebilda:

Taču jāsaka, ka arī pats dievs ne vienmēr spēj izprast, kāda kuram vaina.

— Vai tad dievs nezina visu? — es pārsteigts ievaicājos, bet vecmāmiņa gluži klusi un skumji atbildēja:

Būtu viņš visu zinājis, kazi, ļaudis daudz no kā piesargātos. Viņš, mūsu tēvs, taču laikam lūkojas no debesīm uz mums visiem zemes virsu un lāgiem apraudas, skaļi saukdams: «Ak jūs cilvēkbērni, mani mīļie cilvēkbērni! Vai, cik gauži man jusu žēl!»

Viņa pati sāka raudāt un, nenoslaucījusi slapjos vaigus, iegāja kaktā skaitīt pātarus.

Kopš ta brīža viņas dievs man kļuva vel tuvāks un saprotamāks.

Arī vectēvs, mani mācīdams, teica, ka dievs ir visur esošs, visu zinošs, visu redzošs, ka dievs ir labs palīgs cilvēkiem itin visās lietās, bet viņš lūdza dievu citādi nekā vecmāmiņa.

Rītos, pirms nometās ceļos kaktā pie svētbildēm, viņš ilgi mazgājas, tad, kārtīgi saģērbies, rūpīgi izsukāja rudos matus, sakār

toja bardeli un, aplūkojis sevi spoguli, paraustījis kreklu, iebāzis melno lakatiņu aiz vestes, piesardzīgi, it kā zagšus devās pie svētbildēm. Viņš nometās ce|os arvien vienā un tai pašā vietā, uz zaraina dēļa, — šis zariņš bija līdzīgs zirga acij, — vectēvs brītiņu klusēja, galvu nodūris, izstiepis rokas gar sāniem kā zaldāts. Tad, izslējies taisns un tieviņš, svarīgi iesāka:

«Dieva tā tēva, tā dēla un tā svētā gara vārdā!»

Man likās, ka pec šiem vārdiem istabā iestājas neparasts klusums, — pat mušas sīc piesardzīgāk.

Vectēvs stāv, pacēlis galvu; uzacis sarauktas, sariezušās, zeltainā bārda slejas līmeniski; pātarus viņš skaita noteikti, it kā atbildēdams stundā: viņa balss skan skaidri un stingri. «Soģis nāks piepeši, un ikkatra darbi taps redzami.»

Gausi viņš sit sev ar dūri pa krūtīm un uzstājīgi lūdz: «Tev vienam es esmu grēkojis un ļaunu darījis tavu acu priekša. .. Novērs savu vaigu no maniem grēkiem!.. .»

«Ticības simbolus» vectēvs skaita, vārdus skandēdams; viņa labā kāja trīc, gluži kā klusi sizdama lūgšanas takti; viss viņš sasprindzināti tiecas pretī svēto attēlam, it kā augdams augtu un kļūtu tievāks, kalsnāks, tāds tīrīgs, kārtīgs un uzstājīgs.

«Tu, kas ārstu dzemdējusi, izārstē manas dvēseles ilggadīgās kaislības! Sirds vaidus atnesu tev vienmēr, centies, ak, valdniece!»

Un ar asarām zaļajās acīs viņš skaļi sauc:

«Bet ticība darbu vietā lai tiek man par labu pieskaitīta, mans dievs, un šās ticības labad mani grēki deldeti.»

Tagad viņš žigli un drudžaini met krustus, kustina galvu gluži kā badīdamies, viņa balss kļūst spiedzoša un raudulīga. Vēlāk, pabijis sinagogās, es sapratu, ka vectēvs skaitījis pātarus, tapat kā to dara ebreji.

Patvāris sen jau sprauslā uz galda, istabā virmo karsta smarža no rudzu plāceņa ar biezpienu — gribas est! Vecmāmiņa, drūmi atspiedusies pret durvju stenderi, nopūšas, raudzīdamās uz grīdu; pa logu no dārza lūkojas līksmā saule, kokos mirdz rasas pērles, rīta gaiss garšīgi smaržo pēc dillēm, upenēm un briestošiem āboliem, liet vectēvs vēl joprojām lūdz dievu, šūpojas un spiedz: «Nodzēs manu kaislību liesmas, jo es esmu bēdīgs un nabags!»

Es no galvas zinu visas rīta un vakara lūgšanas, zinu un uzmanīgi sekoju: vai vectēvs nekļūdīsies vai neizlaidīs kaut vienu vārdiņu.

Tas atgadījās gaužām reti un manī allaž modināja ļaunu prieku.

Pabeidzis savus pātarus, vectēvs uzrunāja mani un vecmāmiņu:

— I-abrīt!

Mēs palocījāmies un beidzot sēdāmies pie galda. Tad es teicu vectēvam:

— Bet šodien tu izlaidi «noder».

— Mels? — viņš nemierīgi un neticīgi atvaicāja.

— Izlaidi gan! Jāsaka: «Bet šī mana ticība lai noder visu to vietā!» — un «noder» tu izlaidi.

— Ej nu ej! — viņš izsaucās, vainīgi mirkšķinādams acis.

Vēlāk viņš par šo aizrādījumu man rūgti atmaksās, bet pagaidām,

redzot viņa apmulsumu, es gavilēju.

Kādreiz vecmāmiņa jokodamas sacīja:

— Ir gan garlaicīgi dievam klausīties tavus pātarus, tēv, tu allažiņ mal vienu un to pašu.

— Vadzi! viņš draudoši iesaucas. — Ko tu tur muldi?

Saku, ka tu pats no savas sirds dievam nevelti neviena vārdiņa,

lai klausos kā klausīdamās!

Viņš tumši pietvīka, sāka trīsēt un, palēcies krēsla, iesvieda vec māmiņai ar apakštasīti pa galvu, iesvieda un iečīkstējās ka zāģis sausa zara:

— Arā, veca ragana!

Stāstīdams man par dieva neuzvaramo spēku, viņš vienmēr un vis pirms uzsvēra šā speķa bardzību: raug, ļaudis apgrēkojās un tapa noslīcināti, vēlreiz apgrēkojās, un viņu pilsētas tapa sadedzinātas un sagrautas; dievs soda ļaudis ar badu un mēri, un allaž viņš paceļas kā zobens pār zemi par sodību grēciniekiem.

«Katrs, kas caur nepaklausību pārkāpj dieva likumus, tiks sodīts ar postu un pazušanu,» sizdams ar tievajiem, kaulainajiem pirkstiem pa galdu, viņš brīdināja.

Man bija grūti ticēt, ka dievs tik cietsirdīgs. Manī modās aizdomas, ka vectevs tīšām to visu izdomā, lai iedvestu man bailes nevis no dieva, bet no viņa paša. Un es vaļsirdīgi viņam pavaicāju:

— To tu saki tāpēc, lai es tev paklausītu?

Un viņš tikpat vaļsirdīgi atbildēja:

— Nu, protama lieta! Vai tu domā man nepaklausīt?

— Bet kā tad vecmāmiņa?

Tu šai vecajai muļķei netici! — viņš stingri pamācīja. — Viņa jau kopš jaunības dienām muļķe, negudra un lasīt arīdzan neprot. Ņemšu un piesacīšu viņai, lai ar tevi par tādām augstam lietām nerunā! Atbildi: cik amatpakāpju ir eņģeļiem?

Es pateicu un savukārt apprasījos:

— Bet kas tie ierēdņi tādi ir?

— Esi gan tu visgudris! — Viņš, acis novērsdams, pavīpsnāja un, pakumšļājis ar lūpām, negribīgi paskaidroja:

— Dievam gar tiem nav nekādas daļas, ierēdņi ir cilvēku iestādījums! Ierēdņi ir likuma grauzēji, viņi grauž likumus.

— Un kas ir likumi?

— Likumi? Nu tā — paražas, vectēvs jau jautrāk un vēlīgāk atbildēja, zibsnīdams gudrās, durstīgās acis. — Cilvēki dzīvo, dzīvo

un vienojas: šitā būs vislabāk, pieņemsim to par paražu, noteiksim par likumu! Piemēra labad: puikas grasas uzsākt rotaļu un vienojas, kā šo rotaļu vadīt, kādā kārtībā. Sl noruna tad nu arīdzan ir likums!

— Bet ierēdņi?

— Ierēdnis ir līdzīgs delverim, nak un pārkāpj visus likumus.

— Kādēļ?

— Neba tev to izprast! — bargi saraucis uzacis, viņš saka un no jauna brīdina:

— Visas cilvēku darīšanas stāv tā kunga ziņā. Cilvēki grib tā, taču viņš — citādi. Bet pasaule iznīkst un viņas kārība. Dievs uzpūš savu dvašu — un viss sabrūk pīšļos un putekļos.

Man bija daudz iemeslu interesēties par ierēdņiem, un es izprašņāju:

— Bet tēvocis Jakovs dzied:

— Gaišie eņģeļi — dieva ierēdņi,

Zemes ierēdņi — sātana kalpiņi!

Vectēvs palika plaukstu zem bārdeles, iebāza to mutē un aizvēra acis. Viņa vaigi trīsēja. Es sapratu, ka viņš sevī smejas.

— Vajadzētu jūs abus ar Jašku sasiet kopā un iesviest ūdenī! — viņš sacīja. — Neba šitās dziesmas viņam jādzied, neba tev jāklausās. Tās ir kuluguru — ķeceru un vecticībnieku sacerētas!

Brītiņu domīgi raudzīdamies man garām, viņš klusītiņām novilka:

— Ek jū-ūs ...

Taču, nostādīdams dievu par bargu un augstu soģi pār cilvēkiem, viņš, gluži tāpat kā vecmāmiņā, iesaistīja to visās savās darīšanās — ir dievu, ir neskaitāmos svētos dieva kalpus. Vecmāmiņa it kā nepazina citus svētos dieva kalpus, atskaitot Nikolu, Juriju, Frolu un Lavru, bet arī tie bija ļoti labsirdīgi un cilvēkiem labvēlīgi: staigāja pa sādžām un pilsētām, iejaukdamies cilvēku dzīvē, apveltīti ar visām cilvēciskām īpašībām. Turpretī vectēva svētie gandrīz visi bija mocekļi; tie bija satriekuši elku dievus, strīdējušies ar Romas ķeizariem un tāpēc tapuši spīdzināti, dedzināti uz sārta, no miesas viņiem tikusi novilkta āda.

Lāgiem vectēvs sapņaini ierunājās:

— Ja dievs man palīdzētu pārdot šito mājiņu kauč vai ar pieciem simtiem peļņas, tad nu gan es noturētu dievkalpojumu par labu svētajam Nikolam!

Vecmāmiņa smiedamās man teica:

— Kā tad, Nikola jau sāks pārdot mājas šim vecajam muļķim — itin kā Nikolas tētiņam nebūtu labāku darbu!

Es ilgi glabāju vectēva baznīcas kalendāru, kurā viņš pats ar savu roku bija ierakstījis dažādas piezīmes. Tur, starp citu, pret

loakima un Annas vārdiem ar rusganu tinti un stāviem burtiem bija rakstīts:

«Zeligi pasargāja no nelaimes.>

Es atceros šo «nelaimi*: gribēdams sniegt atspaidu neveiksmīga liem beriliem, vectevs sāka nodarboties ar augļošanu, paslepus ņemt ķīla mantas. Kāds viņu bija apsūdzējis, un tad kādreiz naktī pēkšņi ieradās policija, lai izdarītu kratīšanu. Satraukums bija liels, bet viss lieidzas labi: vectēvs skaitīja pātarus līdz pašam saules lēktam un rilā manā klātienē ierakstīja baznīcas kalendārā šos vārdus.

Pirms vakariņām viņš kopīj ar mani lasīja dziesmu grāmatu, pātarus vai Jefrema Sirina* biezo grāmatu, bet paēdis no jauna sāka lūgt dievu, un vakara klusumā ilgi skanēja serīgie grēku nožēlošanas vārdi:

— «Ko tev lai atnesu vai ar ko tev lai atmaksāju, ak augsti devīgais, nemirstīgais ķēniņ?... Un pasargi mūs no kārdināšanas... Kungs, pasargi mani no dažiem cilvēkiem!. . . Dod man asaras un nāves piemiņu! . . .*■

Bet vecmāmiņa bieži vien mēdza sacīt:

Vai manu, kā šodien esmu piekususi! Laikam gan būs jādodas pie miera, dievu nepielūgušai...

Vectēvs mani mēdza vest sev līdzi baznīcā: sestdienas uz vakara dievkalpojumu, svētdienās — uz pēcpusdienas. Es ari baznīcā izšķīru, kurš kādu dievu pielūdz: tas, ko skaitīja garīdznieks un psalmo-tajs, bija domāts vecteva dievam, bet dziedātāji vienmēr dzied vecmāmiņas dievam.

Es, protams, tikai ļoti vispārēji attēloju bērna apjausto atšķirību starp šiem abiem dieviem un atceros — tā izraisīja manā sirdī sāpīgu nesaskaņu, taču vectcva dievs manī modināja bailes un naidu: viņš neviena nemīlēja, nolūkojās uz visiem ar bargām acīm, tas vispirms mekleja un saskatīja cilvēkā ļaunumu, negantību un grēcību. Bija skaidrs, ka viņš netic cilvēkam, vienmēr gaida grēku nožēlu un viņam tīk cilvēkus sodīt.

Tolaik domas un jūtas par dievu bija manas dvēseles galvenā ba riba, pats skaistākais dzīvē, visi citi iespaidi ar savu nežēlību un zemiskumu mani tikai aizskaru, modinādami pretīgumu un niknumu. Dievs bija vislabākais un gaišākais manā apkārtnē — tas bija vecmāmiņas dievs, tik jauks draugs visai dzīvai radībai. Un pilnīgi saprotams, ka mani tirdīja jautājums: kā gan vectēvs neredz labo dievu?

Pa ielu staigāt man neļāva, tāpēc ka iela mani pārāk satrauca, uņ es it kā apreibu no tās iespaidiem un gandrīz vai vienmēr izrādījos par vainīgu tračos un kautiņos. Biedru man nebija, kaimiņu puikas izturējās pret mani naidīgi; man nepatika, ka tie mani saukāja

par Kaširinu, bet viņi, to pamanījuši, vēl jo neatlaidīgāk uzsauca cits citam:

— Iznācis sīkstuļa Kaširina mazdēliņš, skatieties!

— Gāz viņam!

Un sakās kautiņš.

Es biju spēcīgāks un veiklāks, nekā varēja sagaidīt manā vecumā, — to atzina pat mani ienaidnieki, kas arvien mēdza uzbrukt veselā barā. Tomēr puikas mani allaž piekāva, un mājās es parasti pārnācu ar sadauzītu degunu, pārsistām lupām un zilumiem sejā, noskrandis un putekļos novārtīts.

Vecmāmiņa mani sagaidīja izbijusies un žēlodama:

— Nu, titarbiksi, vai atkal kāvies? Kas tad tā par būšanu, ko? Ka sākšu tevi pliķēt gan ar vienu, gan ar otru roku ...

Viņa mazgaja man seju, lika pie zilumiem sūkli, vara naudas gabalus vai malūdens kompreses un apvārdoja:

Nu, kālab tu vienmēr kaujies? Mājās tik rāms, bet uz ielas tāds negantnieks! Bezkauņa! Ņemšu un pateikšu vectēvam, lai tevi nelaiž ārā ...

Vectevs redzēja manus zilumus, bet nekad nerājās, tikai sēca un ņurdēja:

Atkal ar medaļām? īstais nelaimes putns, lai nebūtu vairs nekādas skriešanas pa ielu.

Iela mani ari nevaldzināja, ja tajā valdīja klusums, bet, tiklīdz sadzirdēju puiku jautro kņadu, tā, par spīti vecteva aizliegumam, šāvos ārā no pagalma. No zilumiem un skrambām es nebaidījos, bet mani allaž uzbudināja ielas kautiņu nežēlība — nežēlība, ko es pārak labi pazinu un kas mani uztrauca līdz neprātam. Es nespēju paciest, kad puikas sarīdīja suņus vai gaiļus, mocīja kaķus, trenkāja ebreju kazas, ņirgājās par apreibušiem nabagiem un vientiesīti «Igošu, Nāve Kabatā».

Tas bija gara auguma vīrs, sausnējs, gluži kā izžāvēts, ģērbies smagā aitādas kažociņā; viņa kaulainā, it kā sarūsējusī seja bija apaugusi ar asiem rugājiem. Pa ielu viņš gāja salīcis, ērmīgi šūpodamies, klusēdams un visu laiku raudzīdamies uz zemi. Viņa stingā, bruņa seja ar mazām, skumjām acīm iedvesa man biklu godbijību — likās, šo cilvēku nodarbina kāda svarīga lieta, viņš kaut ko meklē, un to nedrīkst traucēt.

Puikas skrēja tam nopakaļ, sviezdami ar akmeņiem pa kumpo muguru. Viņš ilgu laiku to, likās, nemaz nemanīja un nejuta sāpes no sviedieniem, bet tad piepeši apstājās, pacēla galvu, drudžainām kustībām sakārtoja pinkaino cepuri un atskatījās, it kā tikko būtu pa modies.

— Igoša, Nāve Kabatā! Igoša, klau, vai projām jau? Dzirdi, tev nāve kabatā! — zēni kliedz.

Viņš tver ar roku pie kabatas, tad, strauji noliecies, paceļ no zemes akmeni, kādu sprunguli vai sausu dubļu piku un, neveikli ar garo roku atvēzējies, klusi lādas. Viņš allaž atkārtoja vienus un tos pašus tris neķitros vārdus — puiku lamu vārdu krājums bija nesalīdzināmi bagātāks. Dažreiz viņš dzinās tiem pakaļ klibodams; garais aitādas kažoks pinās viņam pa kājām, viņš paklupa, ar melnajām, sausiem zariem līdzīgajām rokām atspiezdamies pret zemi. Puikas meta tam pa sāniem un muguru ar akmeņiem, drošākie pieskrēja gluži klāt un, uzbēruši uz viņa galvas putekļu riekšavas, skrēja atkal projām.

Otru un varbūt vēl smagāku iespaidu no ielas es guvu, redzot meistaru Grigoriju Ivanoviču. Tas bija kļuvis gluži akls un staigāja apkārt ubagodams, garš, cienīgs un mēms. Viņu vadāja aiz rokas maza, pelēka vecenīte; apstājusies zem logiem, viņa vilka pīkstošā balsī, arvien lūkodamās kaut kur sāņus:

— Pasniedziet, Kristus vārdā, aklam nabadziņam ...

Bet Grigorijs Ivanovičs klusēja. Viņa melnās brilles raudzījās tieši mājas sienā, logā, pretimnācēja sejā; caur un cauri nokrāsotā roka rāmi glaudīja kuplo bārdu, lūpas bija cieši sakniebtas. Es viņu redzēju bieži, bet ne reizi nedzirdēju ne skaņas no šim sakniebtajām lūpām, un sirmgalvja klusēšana mani smagi nomāca. Es nespēju pieiet viņam klāt, nekad ari nepiegāju, bet, viņu pamanījis, skrēju mājās un sacīju vecmāmiņai:

— Grigorijs staigā apkārt ubagodams!

— Ej nu? — vecmāmiņa satraukti un žēli izsaucās. — Se, teci, iedod viņam!

Es pikti un rupji atteicos. Tad viņa pati izgāja pa vārtiem un ilgi runājās ar Grigoriju, stāvot uz ietves. Viņš smīnēja, skurināja bārdu, bet pats runaja maz, pusvārdiem.

Dažkārt vecmāmiņa, ieaicinājusi viņu virtuvē, pacienāja ar tēju, pabaroja. Kādreiz viņš apvaicājās, kur es esot. Vecmāmiņa mani pasauca, bet es aizskrēju un paslēpos malkas grēdā. Es nespēju iet viņam klāt, jutu viņa priekšā nepanesamu kaunu un zināju, ka arī vecmāmiņa kaunas. Tikai vienreiz mēs runājām par Grigoriju: izvadījusi viņu pa vārtiem, vecmāmiņa lēnītiņām gāja pa pagalmu un raudāja, galvu nodūrusi. Es piegāju pie viņas, paņēmu tas roku.

— Kālab tu no viņa bēdz? — viņa klusi vaicāja. — Viņš tevi mīl, viņš taču ir labs . ..

— Kāpēc vectēvs nedod viņam ēst? — es vaicāju.

— Vectēvs, vai?

Viņa apstājās, cieši mani apskāva un, gandrīz vai čukstēdama, pravietiski sacīja:

— Piemini manus vārdus: dievs mūs smagi piemeklēs šā cilvēka dēļ! Sodīs . ..

Viņa nebija kļūdījusies: pēc gadiem desmit, kad vecmāmiņa bija aizgājusi mūžīgā mierā, vectēvs pats, zaudējis prātu, staigāja pa pilsētas ielām, žēli pie logiem lūgdamies:

— Pavāri labie, atmetiet pīrāga kumosiņu, atmetiet man pīrādziņu! Ek jū-ūs . . .

il

Tik vien no viņa bija palicis kā šis rūgtais, stieptais, sirdi sa traucošais:

— Ek jū-ūs ...

Bez Igošas un Grigorija Ivanoviča ielu manās acīs padarīja neciešamu palaidnīga sieva Voronoviete. Viņa arvien parādījās uz ielas svētdienās, milzīga, izspūrusi un piedzērusies. Tās gaita bija savāda, gāja viņa, it kā nekustinādama kājas, nepieskardamās ar tām zemei, bet slīdēja kā mākonis un rēca bezkaunīgas dziesmas. Visi pretimnācēji no viņas slēpās, ieiedami māju vārtos, aiz māju stūriem vai veikalos, — viņa ielu kā ar slotu noslaucīja. Viņas seja bija gandrīz zila, pietūkusi kā pūslis, lielās, pelēkās acis baigi un ņirdzīgi izvalbītas. Bet dažreiz viņa kauca un raudāja:

— Bērniņi mani, kur jūs esat?

Es jautāju vecmāmiņai, ko tas nozīmē.

— Tev tas nav jāzina! — viņa drūmi atbildēja, taču īsos vārdos pastāstīja: bijis šai sievai vīrs, ierēdnis Voronovs, viņam iegribējies dabūt augstāku dienesta pakapi, un viņš pārdevis sievu savam priekšniekam, šis to nez kur aizvedis, un veselus divus gadus viņa nedzīvojusi mājās. Bet, kad atgriezusies, viņas bērni, zēns un meitenīte, jau bijuši miruši, vīrs paspēlējis kroņa naudu un sēdējis cietumā. Un ta šī sieviete aiz bēdām sākusi dzert, vest palaidnīgu dzīvi un ālēties. Ik svētdienas pievakarē to pievācot policija . . .

Ne, majas labak nekā uz ielas. Sevišķi jaukas bija stundas pēcpus dienā, kad vectēvs aizbrauca uz tēvoča Jakova darbnīcu, bet vecmāmiņa, sēdēdama pie loga, stāstīja man saistošas pasakas un noti

kumus, runāja par manu tēvu.

Atņēmusi kaķim strazdu, viņa tam apgrieza aizlauzto spārnu, bet nokostas kajas vieta veikli piestiprināja koka kāju un, putnu izārstējusi, mācīja to runāt. Dažkārt stāv stundām ilgi pie būrīša, kas uzlikts uz palodzes, — pati ka tāds liels, labsirdīgs dzīvnieks — un dobja balsi atkarto vērīgajam, ka ogle melnajam putnam:

— Nu, palūdz: strazdiņam — putriņu!

Strazds, blenzdams viņā ar žirgtu humorista aci, klaudzina ar koka kāju pret plāno būrīša grīdu, izstiepj kaklu un svilpo kā vālodze, medīdamies kliedz kā sīlis vai dzeguze, pūlas ņaudēt kā kaķis, atdarina suņa gaudošanu, bet cilvēka valoda viņam nepadodas.

— Nu, neniekojies jele! — vecmāmiņā tam nopietni saka. — Tu saki: strazdiņam — putriņu!

Melnais, spalvainais pertiķcns apdullinoši kliedz kaut ko, kas atgādina vecmāmiņas vārdus, — vecīte līksmi smejas, pasniedz putnam uz pirksta prosas biezputru un saka:

— Es tevi, biedi, pazīstu; tu man tikai izliecies, tu visu vari, visu māki!

Un patiešām izmācīja strazdu: pēc kāda laiciņa viņš diezgan skaidri lūdza putru, bet, ieraudzījis vecmāmiņu, vilka kaut ko līdzīgu — «dra-stu».

Sākuma strazds kara jās vectēva istaba, bet vectēvs to drīz vien izraidīja pie mums jumta istabiņā tāpēc, ka strazds bija iemācījies vectevu medīt: vectēvs skaidri izrunā lūgšanas vārdus, bet putns, izbāzis pa būrīša režģu starpu dzelteno knābi, svilpo:

— Tvi, tvi, tvi irr, tu-irr, tvi i irr, tv-īī!

Vectēvu tas aizskāra; kādreiz viņš, pārtraucis lūgšanu, uzsita kāju uz grīdas un nikni izsaucās:

— Nes prom šo sātanu, nositīšu!

Majas bija daudz interesanta, daudz jocīgu notikumu, bet lāgiem man uzmācās neizsakāmas skumjas, visa būtne pielija ar kādu smagumu, un es ilgi dzīvoju gluži kā dziļā, tumšā bedre, zaudējis redzi, dzirdi un visas sajūtas, akls un it kā pamiris. ..

VIII

Vectevs gluži negaidot pārdeva māju krodziniekam un nopirka citu Tauvu iela; nebruģēta, aizaugusi ar zāli, tīra un klusa šī iela iesniedzās tieši klajā laukā un bija savirknēta no mazam, raibi krāsotām mājiņām.

Jaunā māja bija greznākā, piemīlīgākā par agrāko; tās fasāde bija krāsota siltā un mierīgi patumšā aveņkrāsas tonī, uz fasādes koši atmirdzēja triju logu zilie aizvērtņi un jumta istabiņas loga režģai-nais vienviras aizvērtnis; jumtu no kreisās puses jauki aizsedza vīksnas un liepas biezā lapotne. Pagalmā un dārzā bija daudz omulīgu stūrīšu, tieši kā raditi slēpšanās rotaļai. Sevišķi jauks bija dārzs, neliels, bet patīkami aizaudzis; tā viena stun atradās mazītiņa, gluži kā rotaļu pirtiņa; otrajā bija prava, krietni dziļa, ar nezālēm pilna bedre, no tās rēgojas lauka resni nomaļu gali — agrākās, nodegušās pirts paliekas. No kreisās puses dārzu robežoja pulkveža Ovsjaņ ņikova staļļu siena, no labas — Betlenga ēkas; viņā galā dārzs saskārās ar piena pārdēvējās Petrovnas māju; šī resnā, sarkanā un skaļā sieva bija līdzīga zvanam; viņas tumšā un ļoti vecā, zemei pieplakusi, jauki ar sūnām apaugusī mājiņa ar saviem abiem logiem

labsirdīgi veras klajumā, kas bija dziju gravu izvagots, bet aiz tā ka smags mākonis tālumā zilgoja mežs; pa klajumu augu dienu ro sijās zaldāti; slīpajos rudens saules staros kā baltas zibens šautras mir dzeja durkļi.

Visa māja bija kā bāztin piebāzta ar agrak neredzetiem cilvēkiem: priekšpusē dzīvoja virsnieks tatārs ar mazu, apaļu sieviņu; tā no rīta līdz vakaram smējās, kliedza, spēlēja krāšņi izrotātu ģitāru un augsta, skaļa balsī visbiežāk dziedāja kādu pārgalvīgu dziesmu:

— Vienu mīlēt — prieka nav,

Iesāc otru meklēt jau!

Proti tikai atrast.

Visai jauku balvu gūsi,

Ja uz īstā ceļa būsi!

Ai, sal du bal vu gu si!

Virsnieks, apaļš ka bumba, sēžot pie loga, piepūta zilos vaigus un līksmi bolīja rudās acis, nepārtraukti smēķēja pīpi un kasēja, iz dodams dīvainas skaņas gluži ka suns:

— Vau, vau — va-uu ...

Siltaja piebūvē virs pagraba un zirgu staļļiem mitinājās divi smagie ormaņi — mazais, sirmais tēvocis Pjotrs, viņa mēmais radi nieks Stjopa, gluds, kā no metāla liedināts puisis, kura seja atgadi nāja sarkana vara paplāti, un sērīgais, garais tatārs Vaļējs, denščiks. Tie visi bija nepazīstami cilvēki un slēpa sevi tik daudz nezināma.

Bet it sevišķi aizrāva un valdzināja mūsu pansionārs Jauka Būšana. Viņš mājas dibenpusē līdzas virtuvei īrēja garu istabu ar diviem logiem, no kuriem viens bija darza, otrs pagalma puse.

Tas bija kalsnējs, salīcis virs ar baltu seju, melnu, vidu pāršķirtu bārdiņu un labsirdīgām acīm. Viņš valkāja brilles, bija kluss, necils un, aicināts uz pusdienām vai teju, arvien atbildēja:

— Jauka būšana.

Vecmāmiņā tā ari sāka viņu saukat gan viņa klātbūtnē, gan aiz muguras.

— Ļoņka, pasauc Jauko Bušanu tēju dzert! Kalab jūs ēdat tik maz, Jauka Būšana?

Visa viņa istaba bija piemētāta un pieblīvēta ar kaut kādām kastēm un biezām grāmatām, kuras bija iespiestas ar man nepazīs tamiem laicīgajiem burtiem; it visur stavēja pudeles ar daudzkrāsainu šķidrumu, vara un dzelzs gabali, svina stienīši. No rīta līdz vakaram viņš, ģērbies rudā ādas kamzolī, pelekas rūtainās biksēs, notriepies ar nez kādām krāsām, nepatīkamas smakas piesātināts, izspūris un neveikls, kausēja svinu, lodēja kaut kādus vara daiktus, nez ko izsvēra uz mazītiņiem svariem, ņurdēja, apdedzināja pirkstus, strauji

pūta uz tiem, klupdams gaja klāt zīmējumiem, kas karājās pie sienas, un, izslaucījis brilles, ošņāja zīmējumus, gandrīz vai pieskardamies papīram ar savu plāno un taisno, divaini balto degunu. Bet lāgiem pēkšņi apstājās istabas vidū vai pie loga un stāvēja ilgi, aizvēris acis, izslējis seju augšup, ka sastindzis un gluži kluss.

Es mēdzu uzrāpties uz šķūņa jumta un pāri pagalmam pa atvērto logu vēroju ŠO cilvēku, saskatīju uz galda spirta lampas zilo liesmiņu, tālāk vīra tumšo stāvu; redzeju, ka viņš kaut ko raksta apbružātā burtnīcā un viņa briļļu stikli spīd salti un zilgani kā ledus; šā cilvēka burvestības stundām ilgi mani noturēja uz jumta, iekvēlinot mokpilnu ziņkāri.

Dažreiz viņš gluži kā ierāmēts stāvēja pie loga, salicis rokas uz muguras, lūkojās tieši uz jumtu, bet mani, likās, pat nepamanīja, tāpēc es jutos ļoti aizvainots. Pēkšņi viņš traucās pie galda un salīcis nez ko uz tā meklēja.

Es gan laikam no viņa baidītos, ja viņš būtu bagātāks, labāk ģērbies, bet viņš bija nabags: virs svārku apkakles rēgojas sabur zīta, netīra krekla apkaklīte, bikses bija vienos traipās un ielāpos, basajās kājās uzvilktas nomīdītas rita kurpes. No nabaga ļaudīm nav ko baidīties, tie nav bīstami, par to mani nemanot bija pārliecinājusi vecmāmiņas līdzcietība pret viņiem un vectēva nicināšana.

Jauko Būšanu mājās neviens neieredzēja; par viņu runājot, visi pasmējās; virsnieka jautrā sieva to saukāja par krīta degunu, tēvocis Pjotrs — par aptiekāru un burvi, vectēvs — par burvi un far-mazonu.

— Ko viņš dara? — es vaicāju vecmāmiņai.

Viņa stingri attrauca:

— Nav tava darīšana; labāk ciet klusu!. . .

Kādreiz sadūšojies, es piegāju pie viņa loga un, tikko valdīdams uztraukumu, vaicāju:

— Ko tu tur dari?

Viņš satrūkās, ilgi manī pāri brillēm raudzījās un, pasniegdams roku vienās brūcēs un apdegumu vātīs, teica:

— Rāpies iekšā!. ..

Tas, ka viņš mani uzaicināja ieiet pa logu, nevis pa durvīm, piešķīra viņam manās acīs vēl jo lielāku nozīmi. Viņš apsēdās uz kastes, nostādīja mani sev priekšā, atvirzīja, tad atkal pievilka tuvāk un beidzot paklusi vaicāja:

— No kurienes tu esi?

Tas bija savadi: četrreiz dienā es sēdēju virtuvē pie galda viņa tuvumā! Es atbildēju:

— Esmu mazdēls . ..

— Ak tā, jā, — viņš atteica, aplūkodams savu pirkstu, un apklusa. Tad es atzinu par nepieciešamu paskaidrot:

— Es neesmu Kaširins, bet Peškovs. ..

— Peškovs? — tas pārvaicāja, nepareizi uzsverot pirmo zilbi. — Jauka būšana.

Viņš atvirzīja mani sāņus, piecēlās un, iedams pie loga, noteica:

— Nu sēdi mierīgi...

Es sēdēju ilgi, ilgi, vērodams, kā viņš ar skrāpvili vīlē.vara gabalu, iespiedis to skrūvspīlēs; uz papes, kas atradās zem skrūvspīlēm, krita zeltainas skaidiņas. Viņš sagrāba tās saujā, iebēra biezņ tasē, piejauca klāt no kārbiņas putekļus, baltus kā sāls, tad kaut ko no tumšas pudeles uzlēja; tasē sāka čūkstēt un kūpēt, man degunā iesitās kodīga smaka, es sāku kāsēt, skurināt galvu, bet viņš, burvis, lielīgi vaicāja:

— Vai briesmīga smaka?

— Jā!

— Re nu! Tas, brālīt, gaužām labi!

«Tad nu ir gan ar ko lepoties!» nodomāju un stingri pateicu:

— Ja briesmīgi, tad jau nemaz nav labi...

— Ej nu? — viņš izsaucās pamirkšķinādams. — Vienmēr, brālīt, tas tā nav! Vai pentakus proti mest?

— Pentakus?

— Nu jā!

— Protu.

— Vai gribi, lai tev iztaisu labu metamo? Pamatīgs pentaks būs.

— Gribu.

— Nu tad dod šurp savu metamoI

Viņš no jauna man tuvojās, turēdams rokā kūpošo tasi, un, raudzīdamies tajā ar vienu aci, pienāca klāt un teica:

— Es tev izliešu svina pentaku, bet tad tu vairs nenāc pie manis. Labi?

Tas mani dziļi aizvainoja.

— Es ari tāpat vairs nekad nenākšu ...

Aizvainots es devos uz dārzu. Tur rosījās vectēvs, likdams mēslus ap ābeju saknēm; bija rudens, sen jau iestājies lapkritis.

— Vadzi, apgriez avenājus! — vectēvs teica, sniegdams man grieznes.

Es viņam vaicaju:

— Ko tas Jaukā Būšana tur taisa?

— Bojā istabu, — vectēvs pikti atcirta. — Izdedzinājis grīdu, notriepis, noplēsis tapetes. Jasaka tikai, lai labāk izvācas!

— Tā arī vajag, — es piekritu un sāku apgriezt nokaltušos avenāju stiebrus.

Bet es biju pārsteidzies.

Lietainos vakaros, kad vectēvs bija izgājis no mājas, vecmāmiņa virtuvē sarīkoja loti saistošas sanāksmes, uzaicinādama uz tēju visus iedzīvotājus: ormaņus, denščiku; bieži ieradās bezbēdīgā Pet-

rovna, dažkārt pat atnāca jautrā īrniece, un vienmēr kakta pie krāsns nekustīgs un mēms sēdēja Jaukā Būšana. Mēmais Stjopa ar tatāru spēlēja kārtis; Vaļējs ar tām dauzīja mēmajam pa plato degunu un murmināja:

— Aš-šaitan!

Tēvocis Pjotrs atnesa ļoti lielu baltmaizes kukuli un milzīga māla podā aveņu ievārījumu «sēkliņas», sagrieza lielas maizes rikas, bagātīgi apzieda tās ar gardo aveņu ievārījumu un izdalīja visiem, turēdams riecienus uz delnas un zemu palocīdamies.

— Laipni lūdzam, iekodiet! — viņš vēlīgi sauca, bet, tiklīdz kāds bija paņēmis riecienu, viņš vērīgi aplūkoja savu tumšo delnu un, pamanījis tur ievārījumu, nolaizīja to ar meli.

Petrovna mēdza atnest pudelē ķiršu liķieri, jautrā kundze — riekstus un konfektes. Sākās dzīrošana un līksmošana, kas sagādāja vecmāmiņai lielu prieku.

Drīz vien pec tam, kad Jaukā Būšana gribēja mani piekukuļot, lai es viņu neapmeklētu, vecmāmiņa sarīkoja šādu vakarēšanu. Smidzināja un šļakstēja nemitīgais rudens lietus, auroja vējš, koki šalca, ar zariem sizdamies pret sienu. Virtuve bija silti un mājīgi, visi sēdēja cieši cits citam blakus un izturējās sevišķi tīkami klusi, bet vecmāmiņā ar neparastu aizrautību stāstīja pasakas vienu jaukāku par otru.

Viņa sēdēja uz krāsns malas, atspiedusies ar kājām pret mūrīti, noliekusies pret cilvēkiem, kurus apgaismoja mazās skārda lampiņas liesma; tā tas notika allaž — ja viņa bija labā noskaņa, tad uzrāpās uz krāsns, paskaidrodama:

— Man jāstāsta no augšas no augšas iznāk labāk!

Es novietojos pie viņas kājām uz platā mūrīša, gandrīz virs Jaukās Būšanas galvas. Vecmāmiņa risināja aizkustinošu nostāstu par karavīru Ivanu un vientuļnieku Miroņu; rāmi plūda sulīgie, nozīmīgie vārdi:

Dzīvoja ļaunais vaivads Gordions,

Dvēsle tam tumša, sirds kā no akmens,

Taisnību zaimoja, cilvēkus mocīja,

Mita ļaunuma ka apogs dobumā.

Nīda visvairāk vaivads Gordions Miroņu sirmgalvi vientuļo.

Taisnības aizstāvi lēnīgo,

Cilvēku labdari drosmīgo.

Atsauca vaivads drošo Ivanušku,

Algotni savu uzticīgo.

Dodies, Ivaņko, nokauj večuku.

Miroņu, sirmgalvi spītīgo.

Ej un nocērt tu viņam galvu,

Grab aiz bārdas, pie manis atved:

Suņiem par mielastu viņu atdošu.

Ivans devās, pavēli klausīja,

Ivans gāja, sērīgi domāja:

«Eju ne labprat, dzen mani vaivads, Tāds jau laikam man nolikts liktenis.» Aso šķēpu slēpis zem kamzoļa,

Ieradās Ivans drīzi pie vientuļa:

— Esi sveicināts, sirmgalvi godīgais,

Tevi tak saudzē dieviņš žēlīgais ... Viedais sirmgalvis tikai pavīpsnā,

Visu zinādams, viņam atsaka:

— Velti, Ivanuška, tu ar meliem sāc: Dievam kungam viss taču miņā.

Ļaunais un labais viņa roka.

Zinu ir es, kālab šurpu atnāci!

Apkaunas Ivans no vientuļa Miroņa, Taču pavēle ari tam prātā.

Velk viņš šķēpu no adas maksts laukā, Asmeni svārku stērbelē noslauka.

Slepus domāju nogalēt tevi.

Та ka pat šķēpa asmeni neredzi.

Pielūdz dievu vēl reizi pēdējo,

Lūdz par sevi, par mani, par visiem,

Pec tam galviņa tava kritis . . .

Turpat zaļoja ozols kupls šalkodams, Sirmgalvis zem tā ceļos nometās,

Jaunais ozols par to noliecās.

Klusi runāja vecītis smaidīdams:

Klau, Ivanuška, ilgi tu gaidīsi,

Ja par visu cilvēci aizlūgšu,

Labāk uzklausi, ko tev sacīšu:

Cērt vien tūdaļ, kam laiku tērēsi . . .

Tad nu pikti rauc Ivans uzacis.

Sava vientieša lielībā uzsaukdams:

— Paliek tā, kā jau esmu tev sacījis: Gaidīšu, kamēr tu lūgšanu pabeigsi! Lūdzās nu vientulis līdz pat vakaram Un no vakara līdz gaišam rītam,

Tad no rītausmas līdz dziļai naktij. Aizrit vasara, pienāk pavasars,

Dievu lūdz Mirons gadu pec gada.

Ozols līdz mākoņiem izaug auguma,

Mežs no zīlēm zeļ dižā kuplumā,

Bet nav jjala vēl svētā lūgšanai.

Vēl šobaltdien tā viņi stāv tur:

Vecītis klusi piesauc dieviņu.

Lai tas sniegtu cilvēkiem palīgu;

Lūdz, lai dievmāte prieku tiem piešķirtu.

Visu laiku Ivanuška blaku stāv.

Asais šķēps jau pīšļos ir sairis,

Rasas saēstas bruņas kareivim,

Labās drēbes vienos kankaros.

Kails stāv Ivans ziema vai vasara:

Svelme to dedzina — nesadedzina,

Mudži ziž asinis — neiespēj izzīsti Neaiztiek viņu ne lāči, nedz vilki:

Stāv, ka stāvējis, salā un puteņos.

Nespej viņš kustēties, stāv uz vietas.

Ne roku pacelt, nedz vārdiņu izteikt.

Tas, lūk, uzlikts viņam par sodu:

Kāpēc klausīja pavēli ļaunu,

Kāpēc aizliedza sirdsbalsi savu!

Un vēl šodien vientuļa lūgšana,

Lūgšana kvēla par mums, par grēcniekiem,

Plūst ka upe uz okeāna jūru.

Jau pašā stāstā sākumā es ievēroju, ka Jauka Būšana nez kāpēc tāds uzbudināts: ērmīgi, drudžaini kustējās viņa rokas, gan noņemot, gan uzliekot brilles, gan vicinot ar tam skanīgo vārdu takti; viņš māja ar galvu, pieskārās pie acīm, cieši uzspiezdams tām pirkstus, un visu laiku aši slaucīja vaigus un pieri, it kā butu stipri nosvīdis. Ja kāds no klausītājiem sakustējās, iekāsējās, pašvīkāja kājas, pansionārs stingri nošņāca:

— Cst! Cst! Cstl...

Bet, kad vecmāmiņa apklusa, viņš strauji pietrūkās kājās un, ar rokām plātīdamies, nedabiski sāka griezties riņķī un murmināt:

— Ziniet, tas ir apbrīnojami, tas jāpieraksta, visādā ziņa! Tas ir briesmīgi patiess, mūsu ...

Tagad skaidri varēja redzēt, ka viņš raud, viņa acīs mirdzēja asaras; tās plūda aumaļām, acis tieši mirka asarās; tas izskatījās savādi un ļoti skumji. Viņš skraidīja pa virtuvi, vēcinādams brilles gar degunu, gribēdams tās uzlikt, bet nekādi nevarēja aizlikt auk liņu aiz auss. Tēvocis Pjotrs, viņa raudzīdamies, smīnēja, visi apju kuši klusēja, bet vecmāmiņa steidzīgi runāja:

— Nu tad pierakstiet arī, nav jau nekāds grēks; šitādas es zinu vēl gaužām daudz . ..

Ne, tieši šo! Та ir briesmīgi krieviska, — pansionārs uztrau ( ies sauca un piepeši, sastindzis virtuves vidu, saka skali runāt, ar labo roku skaldīdams gaisu, bet kreisajā roka drebēja viņa brilles. Runāja viņš ilgi, nikni, spiegdams un mīņādamies ar kājām, bieži vien atkārtoja vienus un tos pašus vārdus:

— Jā, ja, nevar aizliegt sirdsbalsi savu!

Tad balss viņam pēkšņi it ka pārtrūka, viņš apklusa, pavērās apkartsedošajos un klusītiņām, kā vainīgs juzdamies, galvu nodūris, aizgaja. Cilvēki smīnēja, apmulsuši saskatījās, vecmāmiņa krāsns-augšā pavirzījās dziļāk ēnā un smagi nopūtas.

Slaucīdama biezas, sarkanās lupas, Petrovna vaicāja:

— Saskaitās, vai?

Ne, — tēvocis Pjotrs atbildēja. — Tāpat vien . ..

Vecmāmiņa norāpās no krāsns un klusēdama sāka uzsildīt patvāri, bet tēvocis Pjotrs gausi sacīja:

— Visi kungi ir niķu pilni!

Kalējs drūmi noburkšķēja:

— Vecpuiši vienmēr gražojas!

Visi sāka smieties, bet tēvocis Pjotrs novilka:

— Gandrīz vai apraudājās. Redzams — pazinis dzīvi reiz labāku, bet nule nevar nopirkt pat lāga tabaku ...

Kļuva garlaicīgi; sirdī smeldza skumjas. Jaukā Būšana mani pār steidza, bija viņa žēl — tik skaidri atcerējos ta asaras mirkstošās acis.

Viņš tonakt negulēja mājās, bet nākamajā dienā pārnāca pievakarē kluss, saburnīts, acīm redzami apmulsis.

— Vakar es kļuvu skaļš, — viņš vainīgi sacīja vecmāmiņai gluži kā mazs bērns. — Vai jus dusmojaties?

— Par ko tad?

— Nu, tāpēc, ka iejaucos saruna.

— Jūs nevienu neaizskārāt. ..

Es jutu, ka vecmāmiņa no viņa baidās, neraugās viņam seja un runā neparasti — pārlieku klusi.

Viņš piegāja tai cieši klāt un teica apbrīnojami vienkārši:

— Redziet, esmu briesmīgi vientuļš, man nav neviena! Tu, cilvēks, klusē, klusē — un pēkšņi sirds saviļņojas, kaut kas laužas uz aru .. . Esmu ar mieru runāties ar akmeni, ar koku ...

Vecmāmiņa pavirzījās no viņa nostāk.

— Būtu labāk apņēmuši sievu ...

— Ko nu! — viņš izsaucās saviebies un aizgāja, atmetis ar roku.

Vecmāmiņa sadrūmusi pavadīja to ar acīm, iešņauca tabaku un

tad stingri man piekodināja:

— Tu pielūko, nepinies pārlieku ar viņu; ej nu sazini, kas viņš (*ir cilvēku ...

1

Bet mani atkal vilktin vilka pie viņa.

Es redzēju, kā pārvērtās, savaikstijās viņa seja, kad viņš teica «briesmīgi vientuļš*; šajos vārdos bija kaut kas man saprotams, kas aizkustināja manu sirdi, un es viņam sekoju.

Paraudzījos no pagalma pa logu viņa istabā — tā bija tukša un līdzīga pieliekamam, kur uz ātru roku nekārtībā sasviestas dažnedažādas nevajadzīgas lietas — tikpat nevajadzīgas un ērmīgas kā to saimnieks. Es iegāju dārzā un tur bedrē ieraudzīju viņu; sadudzis, aizlicis rokas aiz galvas, balstīdamies ar elkoņiem uz ceļgaliem, viņš neērti sēdēja uz apdeguša baļķa gala; baļķis bija apbiris ar zemi, bet viens tā gals, oglēm spīguļojot, rēgojās gaisā virs bālganajām vērmelēm, nātrēm un dadžiem. Un tas, ka viņš sēdēja tik neērti, vēl jo vairāk modināja simpātijas pret šo cilvēku.

Ilgi viņš mani nepamanīja, raudzīdamies kaut kur garām ar aklajām ūpja acīm, tad piepeši it kā īgni ievaicājās:

— Nāci man pakaļ, vai?

— Nē.

— Ko tad?

— Tāpat vien.

Viņš noņēma brilles, izslaucīja tās ar kabatas lakatiņu, kurā rēgojās sarkani un melni traipi, un teica:

— Nu, rāpies iekšā!

Kad es apsēdos viņam blakus, viņš mani cieši apskāva ap pleciem.

— Sēdi! Sēdēsim un klusēsim. Jā? Tieši tas... Vai tu esi spīt

nieks?

- Jā.

— Jauka būšana!

Klusējām ilgi. Vakars bija rāms, liegs, viens no tiem skumjajiem atvasaras vakariem, kad visapkārt vēl tāds košums, kas tomēr manāmi zaudē krāsas, ar katru bridi kļūst bālāks, bet zeme jau izšķiedusi visas sulīgās vasaras smaržas un dvesmo saltu mitrumu, gaiss turpretī dīvaini dzidrs, un pie iesārtajām debesīm nemierīgi šaudās kovārņi, modinādami skumjas pārdomas. Viss tik mēmi kluss; katra skaņa — putna saceltais troksnis, krītošās lapas čaukstoņa — šķiet tik skaļa un piespiež bailīgi nodrebēt, taču nodrebējis tu no jauna sastingsti šajā klusumā — tas apņēmis visu zemi un pilda tev krūtis.

Tādos brīžos rodas sevišķi tīras, vieglas domas, bet tās ir tik trauslas un caurspīdīgas, gluži kā tīmeklis, un vārdiem netveramas. Tās uzliesmo un žigli izgaist kā krītošas zvaigznes, apdedzina dveseli ar skumjām pēc kaut kā, noglāsta viņu, satrauc, un tad tā uzliesmo un norūdās, pieņemdama uz visu mūžu savu veidu, tā pilnveidojas viņas būtība.

Piespiedies pie siltajiem īrnieka sāniem, es kopā ar viņu caur mel

iiajiem ābcļu zariem vēros sarkanajās debesīs, sekoju ķeģu nemierīgajam lidojumam, redzeju, ka dadzīši knāba sakaltuša dadža gatvi ņas, meklēdami tā sīvās sēkliņas, kā no tīrumu puses iras puķaini, /ilgani mākoņi ar tumši sārtam malām, bet zem mākoņiem smagi lido vārnās uz savam ligzdām kapsētā. Viss bija tik jauks un tāds kā īpaši, neikdienišķi saprotams un tuvs.

Lāgiem īrnieks ieminējās, dziļi nopūzdamies:

— Jauki, brālīt! Tā tas ir. Vai nav par drēgnu, vai nav auksti?

Bet, kad debesis satumsa un apkārtne it kā pietūka, pieplūdusi

■ir valgo tumsu, viņš teica:

— Diezgan! Ejam! . ..

Pie darza vārtiņiem viņš apstājas, klusi runādams:

— Tev ir laba vecmāmiņa, — ak, kas par zemi!

Viņš aizvēra acis un smaidot paklusi, bet ļoti saprotami noskan dēja:

— Tas, luk, uzlikts viņam par sodu:.

Kāpēc klausīja pavēli ļaunu,

Kāpēc aizliedza sirdsbalsi savu!...

— Tu, brālīt, iegaumē to jo dziļi!

Un, virzīdams mani pa priekšu, vaicaja:

— Vai rakstīt proti?

— Nē.

— Iemācies! Un, kad būsi iemācījies, pieraksti, ko stāstā vecmāmiņa, tas, brālīt, gauži noderēs . ..

Mes sadraudzējāmies. Kopš tās dienas es ierados pie Jaukās Būšanas, kad vien gribēju, iesēdos kaste, kas bija piekrauta ar nez kādām lupatām, un netraucēti vēroju, ka viņš kausē svinu, silda varu, sakarsējis dzelzs plāksnītes, kaļ tās uz mazas laktiņas, viegli cilādams veserīti ar skaistu kātiņu, rīkojas ar rašvīli, vīli, smirģeli un tik smalku zāģiti kā diedziņš. Un pastāvīgi sver uz jutīgajiem vara svariņiem. Liedams biezās, baltas tasēs dažnedažādus šķidrumus, vēro, ka tie garo, piepildot istabu ar kodīgu smaku; vaibstās, raugās biezā gramatā un rūc, košļādams sarkanās lupas, vai paklusi, aiz smakušā balsī dzied:

— Ak, Saronas roze. . .

— Ko tu tur taisi?

— Lietutiņu, brālīt. . .

— Kādu?

— R*dzi, laga nemāku tā pateikt, lai tu saprastu . . .

— Vectēvs saka, tu laikam taisot viltotu naudu . . .

— Vectēvs? Mmm ... Ko nu viņš runa blēņas! Nauda, brālīt, ir nieki...

— Bet ar ko tad maksāsi par maizi?

— Njā, brālīt, par maizi jāmaksā, tas tiesa . . .

— Redzi nu! Un par gaļu ari. . .

— Par gāju arī . . .

Viņš klusītiņām, tik mīlīgi smejas, kutina mani aiz auss un saka:

— Nekādi nevaru ar tevi strīdēties, tu mani, brālīt, liec pušu, labāk klusēsim .. .

Dažkārt viņš pārtrauca darbu, apsēdās man blakus un mes ilgi raudzījāmies pa logu, ka uz jumtiem un ar zāli aizaugušajā pagalmā smidzina lietus, cik kailas kļūst ābeles, nometušas lapas. Jaukās Būšanas valoda bija skopa, taču viņa vārdi allaž savā vietā; visbiežāk viņš, velēdamies pievērst kaut kam manu uzmanību, klusītiņām piebikstīja un, norādīdams ar acīm, pamirkšķināja.

Es gan nekā sevišķa pagalmā nesaskatu, bet šie elkoņa pieskārieni, šie skopie vārdi, šķiet, piešķir visam īpašu jēgu, viss dziļi jo dziļi iespiežas atmiņā. Raug, pa pagalmu skrien kaķis, apstājas gaišas ūdens palts malā un, raudzīdamies sava attēlā, paceļ mīksto ķepu, it kā gribēdams iesist šim attēlam. Jaukā Būšana klusi saka:

— Kaķi ir lepni un neuzticīgi.. .

Zeltaini rudais gailis Mamajs, uzlaidies uz darza žoga, nostiprinājies tur, sasit spārnus, pie tam tik tikko nenokrīt un aizvainots, kaklu izstiepis, pikti kladzina.

— Dižens ģenerālis, tikai ne visai gudrs ...

Nāk tūļīgais Vaļējs, smagi stampādams pa dubļiem gluži kā vecs zirgs; viņa platā seja uzblīdusi, acis piemiedzis, viņš raugās debesīs, bet no turienes tieši uz viņa krūtīm krīt balts rudens saules stars, — Valcja kamzoļa vara poga laistās, tatārs apstājas, aptausta to ar līkajiem pirkstiem.

— Itin kā medaļu būtu saņēmis, priecājas. ..

Es strauji un cieši pieķeras Jaukajai Būšanai, viņš man kļuva nepieciešams kā rūgtu aizvainojumu, tā prieka brīžos. Būdams nerunīgs, viņš ļāva man runāt par visu, kas iešāvās prātā, bet vectēvs mani allaž stingri mēdza apsaukt:

— Ko nu klabi kā velna dzirnavas!

Vecmāmiņa turpretī bija tā aizņemta ar savām raizēm, ka ne dzirdēja, ne pievērsa uzmanību citu darīšanām.

Jaukā Būšana manas čalas allaž uzklausīja uzmanīgi un bieži vien smaidīdams teica:

— Ej nu ej, brālīt, tā nu gan nav, to tu pats esi izdomājis. ..

Un vienmēr viņa īsās piezīmes bija īstā vietā, nepieciešamas —

viņš it kā skaidri saskatīja visu, kas notiek manā sirdī un galvā,

redzēja visu lieko, iekams biju paguvis izteikt nepatiesus vārdus, saskatīja tos un ar pāris laipniem cirtieniem pārcirta:

— Melo, brālīt!

lis nereti tīšām mēdzu pārbaudīt šīs viņa burvju spējas: daž kārt izdomāju kaut ko un stāstu kā patiesu notikumu, bet viņš, mazliet manī paklausījies, noraidoši pašūpo galvu:

— Nu tu gan, brālīt, mels. ..

— Kā tad tu to zini?

— Es, brālīt, redzu ...

Bieži vien, iedama uz Siena laukumu pēc ūdens, vecmāmiņa ņēma mani sev līdzi, un vienreiz mēs ieraudzījām, ka pieci pilsētnieki sit zemnieku — nogāzuši to zeme un plosa kā suņi. Vecmāmiņa nometa spaiņus, paķēra nešūs un metās ar tiem pret uzbrucējiem, man uzsaukdama:

— Mūc!

Es izbijos, skrēju viņai nopakaļ un sviedu pilsētniekiem ar oļiem un akmeņiem, bet vecmāmiņa dūšīgi bikstīja viņus ar nēšiem, sita pa pleciem un galvu. Zemniekam palīga piesteidzās ari citi cilvēki, un uzbrucēji aizbēga; vecmāmiņa sadauzīto sāka apmazgāt; tā seja bija samīdīta, un es vēl šobaltdien ar derdzīgumu redzu, kā viņš ar netīro pirkstu piespiež atplesto nāsi un kauc, un kase, bet no pirksta apak šas izšaujas asinis, uzšļākdamās uz vecmāmiņās sejas un krūtīm; viņa ari kliedz un visa dreb.

Kad es, pārnācis mājās, ieskrēju pie īrnieka un sāku viņam stāstīt, viņš nometa darbu, apstājās manā priekšā, pacēlis garo vīli ka zobenu, pāri brillēm vērīgi un stingri raudzīdamies uz mani, bet tad piepeši pārtrauca, teikdams neparasti svarīgi:

— Lieliski, tieši tā tas notika! Ļoti labi!

Notikuma satraukts, es nepaguvu pabrīnīties par viņa vārdiem un turpināju stāstīt, bet viņš mani apskāva un paklupdams, staigājot pa istabu, ierunājās:

Diezgan, vairāk nevajag! Tu jau, brālīt, pateici visu vajadzīgo, — vai saproti? Visu!

Es aizskarts apklusu, bet padomājis, vēl tagad to atceros, ļoti pārsteigts noģidu, ka viņš mani apsaucis īstajā laika: tiešām, es visu jau biju pateicis.

— Tev, brālīt, šitos gadījumus nevajag atcerēties — tas nav labi! — viņš sacīja.

Dažreiz viņš piepeši teica man tādus vārdus, kas iespiedās atmiņā uz visu mūžu. Pastāstīju viņam par savu ienaidnieku Kļuš-ņikovu. Jaunās ielas kausli, resnu zēnu ar lielu galvu, kautiņā mes viens otru nevarējām pieveikt. Jaukā Būšana uzmanīgi noklausījās manu bēdu stāstu un teica:

Tas viss ir blēņas; šitāds spēks nav nekāds spēks! īstenais

spēks slēpjas straujās kustībās; jo tās straujākas, jo spēcīgākās — vai saprati?

Nākamajā svētdienā es mēģināju rīkoties ar dūrēm straujāk un Kļušņikovu viegli pievārēju. Tagad es īrnieka vārdiem veltīju vēl lielāku uzmanību.

— Vienmēr jāzina, no kādas puses katra lieta jāņem, un to zināt ir gaužām grūti!

Es itin nekā nesapratu, bet nevijus iegaumēju tādus un tamlīdzīgus vārdus, iegaumēju tieši tāpēc, ka šajos vienkāršajos vārdos bija kāds noslēpums, kas radīja neapmierinājuma sajūtu: nebija taču vajadzīga nekāda gudrība, lai paņemtu akmeni, maizes riecienu, tasi vai veserītil

Bet mājinieki Jauko Būšanu arvien vairāk neieredzēja; pat jautrās Irnieces pieglaudīgais kaķis nerāpās viņam klēpī, kā parasti mēdza darīt, un negāja tam klāt, kad viņš to mīļi aicināja. Es kaķi tāpēc situ, raustīju aiz ausīm un gandrīz vai raudādams pierunāju, lai nebaidās no šā cilvēka.

— Manas drānas ož pēc skābēm, tāpēc arī kaķis nenāk man klāt, — viņš paskaidroja, bet es zināju, ka itin visi, pat vecmāmiņa to izskaidro citādi — īrniekam naidīgi, nepareizi un aizskaroši.

— Kālab tu kverni pie viņa? — vecmāmiņa pikti man vaicāja. — Tā vien pielūko, ka viņš tev nezin ko tur nesamāca .. .

Bet vectēvs mani nežēlīgi sita par' katru apciemojumu, kas šim rudajam seskam kļuva zināms. Es Jaukajai Būšanai, protams, neteicu, ka man aizliedz viņu apmeklēt, tomēr vaļsirdīgi pastāstīju, ka pret viņu izturas mājinieki.

— Vecmāmiņa no tevis baidās; viņa saka — tu esot burvis, arī vectēvs saka, tu esot dieva naidnieks un ļaudīm bīstams. ..

Viņš pakratīja galvu, it kā gaiņādams mušas; uz viņa krīta baltās sejas sārteni iekvēlojās smaids, no kura man sažņaudzās sirds un acis satumsa.

— Es, brālīt, redzu gan! — viņš klusītiņām teica. — Tas, brālīt, bēdīgi, ko!

— Jā!

— Bēdīgi, brālīt!

Beidzot viņu padzina.

Reiz, atnācis pie viņa pēc rīta tējas, es ieraudzīju, ka viņš, sēdēdams uz grīdas, kravā kastēs savas mantas, klusītiņām dziedādams par Saronas rozi.

— Nu, ardievu, brālīt, es aizbraucu ...

— Kāpēc?

Viņš vērīgi palūkojās uz mani, teikdams:

— Vai tad tu nezini! Istaba vajadzīga tavai mātei ...

— Kas to teica?

Kādreiz vectēvs viņam vaicā:

— Kālab tu lopu sauc kristīgā vārdā?

— Itin nemaz ar ne, Vasil Vasilič, itin nemaz, cienījamais! Taņka — tāda kristiga vārda nav, ir Tatjana!

Arī tēvocis Pjotrs prata grāmatu un gaužām labi pazina svētos rakstus, viņi ar vectēvu pastāvīgi strīdējās, kurš no svētajiem ir vissvētākais; viens bargāk par otru nosodīja senos grēciniekus, it sevišķi uzbruka Absalomam. Dažkārt viņu strīdi guva tīri valodniecisku raksturu, vectevs sacīja: «grekotum, melotum, krāptum», bet tēvocis Pjotrs apgalvoja, ka jāsaka: «apgrekotumies, apmelotumies, apkrāptumies».

— Katram sava taisnība, — tumši pietvīkdams, sirdījās vectevs un mēdījās: — Miesi, miesi, miesi!

Bet tēvocis Pjotrs, dūmu mākoņa apņemts, dzēlīgi vaicāja:

— Ar ko tad tavs tum-tum labāks? Dievam tas itin nemaz nav labāks! Kazi, vai dievs, tavu lūgšanu klausīdamies, nedomā: pātarus skaiti un izliecies svēts, tomēr ne graša neesi vērts!

— Prom, Leksej! — vectēvs neganti kliedza, ar zaļajām acīm zibsnīdams.

Pjotrs ļoti mīlēja tīrību un kartību; iedams pa pagalmu, viņš allaž ar kāju aizspēra skaidas, lauskas vai kaulus, — aizspēra un vēl pārmeta:

— Lieka grabaža, mētājas pa kājām!

Viņš bija ļoti runīgs, likās labsirdīgs un līksms, bet lāgiem viņa acis pieplūda ar asinīm, aizmiglojās un sastinga ka mironim. Dažreiz sēž viņš kaut kur kaktā, tumsā, sadudzis, drūms un mēms, gluži kā viņa brāļadēls.

— Kas tev lēcies, tēvoci Pjotr?

— Ej prom! — viņš dobji un stingri nosaka.

Vienā no mūsu ielas mājiņām bija apmeties uz dzīvi kāds kungs ar punu piere un gaužām dīvainu paradumu: svētdienās, paņēmis bisi, viņš mēdza apsēsties pie loga un ar skrotīm šaudīt suņus, kaķus, vistas, vārnas un pat garāmgājējus, kas viņam nepatika. Vienreiz viņš salaida veselu skrošu lādiņu Jaukajai Būšanai sānos; skrotis gan netika cauri ādas kamzolim, bet dažas sabira tā kabatā; atceros, cik vērīgi īrnieks caur brillēm nolūkojās skrotīs. Tēvocis uzstājās, lai viņš iesūdz kungu, bet. īrnieks, aizsviedis skrotis virtuves kaktā, sacīja:

— Nav vērts.

Citreiz šāvējs bija ielaidis vairākas skrotis vectēvam kāja; vectēvs saskaitās, iesūdzēja šāvēju miertiesā, sāka pievākt pa ielu visus, kas bija cietuši, tāpat lieciniekus, bet kungs piepeši nez kur nozuda.

Un tā ikreiz, tiklīdz ielā norībēja šāvieni, tēvocis Pjotrs, ja bija

18fi

mājās, steigšus uzlika sirmajā galvā izbalējušo svētdienas cepuri ar lielu nagu un žigli izskrēja pa vārtiem. Iznācis uz ielas, viņš salika rokas uz muguras zem svārkiem, pacēla tos kā gaiļa asti un, vederu i/.gazis, svarīgi devās pa ietvi garām šāvējam, paiet garām, atgriežas un no jauna tipina garām. Mēs, visi mājinieki, stāvam pie vārtiem, pa logu raugās virsnieks ar zilgano seju, pāri viņam — sievas gaišmatainā galva; arī no Betlenga pagalma iznākuši nez kādi cilvēki, tikai no pelekās, klusās Ovsjaņņikova mājas neparādās neviena dzīva radība.

Dažreiz tēvocis Pjotrs staigā bez panākumiem, mednieks acīmredzot neatzīst viņu par tādu medījumu, kas būtu šāviena cienīgs, taču lāgiem divstobrene būkš reizi no reizes.

— Būkš, būkš ...

Tēvocis Pjotrs nesteigdamies pienāk mums klāt un ļoti apmierināts saka:

— Trāpīja stērbelēl

Vienreiz skrotis viņam bija ķērušas plecu un kaklu; vecmāmiņa, tās ar adatu urbinādama ārā, rāja tēvoci Pjotru:

— Nu ko tu šitādu mežoni ķircini? Izšaus tev vēl acis!

Nc-ē, kur nu, Akuļina Ivanovna, — Pjotrs nicinoši novilka. — Kas nu tas par šāvēju ...

— Ko tad tu ar viņu niekojies?

Neba nu niekojos. Man patīk paķircināt kungu . . .

Un, uz delnas aplūkodams izvilktās skrotis, viņš runaja:

— Kas nu tas par šāvēju! Bet, āreče, grāfienes lielmātei Tatjan Leksejevnai kādu laiku par vīru bija — vīrus viņa mainīja gluži kā sulaiņus —, nu ja, kādu laiku tātad par vīru bija Mamonts Iļjičs, no virsniekiem, tas nu gan pareizi šāva! Viņš, vecmāmiņ, ar lodēm vien, citādi ne! Nostāda šis muļķīti Ignašku patālāk, nu, teik sim, tā soļus četrdesmit, piesien muļķim pie jostas pudeli, lai tā karatos viņam starp kājām, bet Ignaška izpleš kajas un smejas savā muļķa prātā. Mamonts Iļjičs tēmē ar pistoli — knaukš! Pudele nostrinkšķ vien. Taču vienreiz — vai nu dundurs Ignaškam bija iekodis, vai — šis sarāvās, un lode celī, pašā skriemelī! Izsauca dak teri, tas viens divi — kāja nost! Ieguldīja zemē . ..

— Bet muļķītis?

— Sis — neko. Muļķim ne kāju, ne roku nevajag, viņš jau ar savu muļķību dabu pilnu vēderu. Muļķus visi mīļo, muļķība ļaunuma nevaid. Paruna taču saka: «Ir ķesteris, ir skrīveris, kaut muļķi abi, tak sadzīvot ar viņiem var it labi ..

Vecmāmiņu šādi nostāsti nepārsteidza, viņa pati zināja tamlīdzīgus desmitiem, bet man gan kļuva mazliet baigi, es jautāju Pjot-ram:

— Vai tāds kungs var nošaut arī?

— Kālab tad ne? Var gan. Viņi paši viens otru šauj. Atjāja pie Tatjan Leksejevnas ulans, saķīvējās viņi ar Mamontu, tūdaļ paķēra pistoles un prom uz parku, tur tad pie dīķa uz paša celiņa šis ulans — knaukšķ! — ielaiž lodi Mamontam tieši Ikstis! Mamontu prom uz kapsētu, ulānu — uz Kaukazu, lieta darīta! Tā viņi paši sava starpā! Bet par zemniekiem un citiem cilvēkiem — velti muti dzesēt! Nule viņi cilvēkus itin nemaz vairs nežēlo, nav vairs pašu ļaudis, agrāk jau nu vēl pažēloja, kad bija pašu manta.

— Ncba jau nu tolaik tā žēloja, — vecmāmiņa iebilst.

Tēvocis Pjotrs viņai piekrīt.

— l iesa kas tiesa: pašu manta, bet lēta .. .

Pret mani viņš izturējās laipni, runājās labsirdīgāk nekā ar lielajiem un neslēpa acis, tomēr kaut kas man viņā nepatika. Mielodams visus ar iecienīto ievārījumu, manu maizes riecienu viņš nozieda biezāk, veda man no pilsētas iesala piparkūkas, magoņmaizītes un allaž runājās ar mani nopietni, paklusām.

— Par ko tad tu, kundziņ, gribētu būt? Par zaldātu jebšu par ierēdni?

— Par zaldātu.

— Tas labi. Nule zaldāta dzīve kļuvusi viegla. Popiem ari labi, skandini tikai: «Kungs, apžēlojies!» — un lieta darīta! Popam, taisnību sakot, vēl vieglāk nekā zaldatam, bet visvieglāk zvejniekam; viņam itin nekādas gudrības nav jāzina — tikai jāiemanās...

Viņš jocīgi attēloja, ka zivis šaudās' ap ēsmu, kā raustas uz āķa uzķeries asaris, sapals un plaudis.

— Edz, tu dusmojies, kad vectētiņš tevi noper, — viņš mierinādams stāstīja. — Bet dusmoties, kundziņ, nemaz nevajadzētu, periens tev tikai nak par mācību, un tad šitais pēriens — tīrā bērnu spēle! Areče, mana kundze Tatjan Leksejevna — tā nu gan pēra! Viņai priekš tam bija īpašs cilvēks, sauca par Kristaforu, tas nu gan bija sava amata meistars, dažkārt kaimiņu muižnieki lūdz grāfienes lielmāti: «Palaidiet, Tatjan Leksejevna, Kristaforu nopērt mūsu saimi!» Un laida arī.

Viņš vientiesīgi un sīki atstāstīja, kā kundze, ģērbusies baltā muslīna kleitā, apsējusi ap galvu gāzes lakatiņu, zilu kā debess, sēdējusi uz kolonnām rotātā lieveņa sarkana atzveltnes krēsliņā, bet Kristafors viņas acu priekša peris sievas un vīrus.

— Un šitas Kristafors, kundziņ, kauču arī no Rjazaņas — tāds ka čigāns, kā mazkrievs, valkāja ūsas līdz pašam ausīm, bet mūlis gluži zils, viņš skuva bārdu. Un vai nu viņš tiešam bija muļķītis, vai arī tāds izlikās, lai šo pārlieku neizprašņātu. Dažkārt virtuve paņem tasīti, ielej tajā ūdeni, noķer mušu, tarakanu vai kādu vabolīti un ņemas to, ar kociņu bakstīdams, slīcināt, ņemas lieliem laikiem. Dažreiz izvelk no apkakles pats savu lēno — ari to lūko slīcināt. . .

Tādus un tamlīdzīgus stāstus es jau labi zināju, daudz tos biju dzirdējis no vecmāmiņas un vectēva. Lai ari dažādi, vienā ziņā tie dīvaini līdzinājās cits citam: ikvienā notika cilvēku mocīšana, ap smieklā likšana, izdzīšana. Man šie stāsti bija apnikuši, negribējās tos dzirdēt, un es lūdzos ormani:

— Pastāsti ko citu!

Viņš savilka visas savas krunciņas ap muti, tad uzrava tās līdz pašām acīm un bija ar mieru:

— Labs ir, negausniek, lai notiek! Areče, bija mums pavārs. . .

— Kam?

— Grāfienei Tatjanam Leksejevna i.

— Карее tu saki — Tatjanam? Vai tad viņa kāds vīrietis?

Viņš iesmējās sīkiem smiekliem.

— Protama lieta — viņa kundzene, bet viņai bija Ūsiņas. Tādas melnas — viņa cēlusies no melnajiem vāciešiem, tā tautiņa ir gandrīz kā mori. Nu, areče, — pavārs; šitais, kundziņ, būs jocīgs stāsts...

Viss joks bija tas, ka pavārs sabojājis pīrāgu un viņam pašam vajadzējis to uzreiz apēst, šis nu apēdis gan, bet saslimis.

Es saskaitos:

— Te nekā smieklīga nav!

— Kas tad ir smieklīgs? Nu pasaki!

— Nezinu . ..

— Tad ciet klusu!

Bet viņš tikai penterēja tālāk, un man k]uva garlaicīgi.

Dažreiz svētdienās mani apciemoja brālēni — skumjais un laiskais Mihaila Saša un kārtīgais, visuzinošais Jakova Saša. Reiz, ceļodami trijatā pa ēku jumtiem, mēs Betlcnga pagalmā ieraudzījām kādu kungu zaļa puskažociņā; sēdēdams uz malkas grēdas pie sienas, viņš rotaļājās ar kucēniem; viņa mazā, plikpaurainā, dzeltenā galva bija kaila. Kāds no brālēniem ieteica nozagt vienu kucēnu, tūdaļ tika norunāts asprātīgs zādzības plāns: brālēni steigšus dosies uz ielas pie Betlenga vārtiem, es izbiedēšu kungu, un, kad viņš izbijies aiz muks, brālēni ieskries pagalmā un saķers kucēnu.

— Kā lai es viņu izbiedēju?

Viens no brālēniem ieteica:

— Uzspļauj viņam uz plikā paura!

Vai nu tas kāds lielais grēks — uzspļaut cilvēkam uz galvas? Es daudzkārt tiku dzirdējis un pats redzējis, ka pret cilvēku izturas daudz ļaunak, un, protams, godīgi izpildīju savu uzdevumu.

Izcēlās briesmīgs tracis un kņada, mūsu pagalmā no Betlenga majas atnāca vesels pulks sieviešu un vīriešu ar jaunu, skaistu virs nieku priekšgalā, bet, ta kā brālēni nozieguma bridi mierīgi pastaigājās pa ielu, nenieka nezinādami par manu mežonīgo pārgalvību.

vectēvs nopēra mani vienu pašu, ar to pilnīgi apmierinādams visus Betlenga mājas iemītniekus.

Kad es sadauzīts gulēju virtuve uz lāviņas, pie manis uzrāpās tēvocis Pjotrs, svētdienīgi ģērbies un līksms.

— To nu gan tu veikli izdomāji, kundziņ! — viņš čukstēja. — Tā viņam, vecam āzim, vajadzēja, šitā - uzspļauj viņiem! Vajadzētu vel ar akmeni pa sapuvušo pauri!

Manā acu priekšā rēgojās kunga apaļā, gludā, bērnišķīgā seja, atcerējos, kā viņš līdzīgi kucēnam klusi un žēli smilkstēja, ar mazajām roķelēm slaucīdams kailo, dzelteno pakausi, un sajutu neizsakāmu kaunu; es ienīdu brālēnus, taču to visu uzreiz aizmirsu, kad pavēros ormaņa režģainajā sejā: tā raustījās tikpat biedinoši derdzīgi kā vectēva seja, kad viņš mani pēra.

Ej prom! es iekliedzos, ar rokam un kājām atgrūzdams Pjot.ru.

Viņš, ķiķinādams un acis mirkšķinādams, norāpās no lāviņās.

Kopš tā laika man bija zudusi vēlēšanās ar viņu runāt, es sāku no viņa izvairīties, bet tai paša laikā aizdomīgi uzmanīt, neskaidri kaut ko gaidīdams.

Drīz vien pēc notikuma ar kungu atgadījās vēl kas. Mani sen jau valdzināja Ovsjaņņikova klusā māja, likās, ka šajā pelēkajā mājā rit neparasta, noslēpumaina un teiksmaina dzīve.

Bet.lengu mājā dzīve ritēja skaļi un jautri; mājā bija daudz daiļu dāmu, pie viņām ieradās virsnieki, studenti; allaž tur smējās, klaigāja un dziedāja, skanēja mūzika. Ari pati māja izskatījās līksma, spodri laistījās logu rūtis, aiz tām zaļoja spilgtas, daudzkrāsainas puķes. Vectēvam šī māja nepatika.

— Ķeceri, bezdievji, tā viņš runāja par visiem šīs mājas iedzīvotajiem, bet sievietes nosauca neķītrā vārdā, kura jēgu tēvocis Pjotrs man vienreiz izskaidroja arī ļoti neķītri un ar ļaunu prieku.

Nopietnā un klusā Ovsjaņņikova māja vectēvam iedvesa cieņu.

Si augstā vienstāva māja pacēlās tīrā un tukšā, ar mauru aizaugušā pagalmā, kura vidu atradās aka ar jumtu uz diviem stabiņiem. Māja it kā bija atvirzījusies no ielas, slēpās no tās. Trīs šauri, spraiš-ļoti logi augstu slējās no zemes, to rūtis bija blāvas, laistīdamās saulē varavīksnes krāsās. Vārtiem otra pusē bija klēts ar gluži tādu pašu fasādi ka mājai, tāpat ar trim logiem, tikai akliem: pelēkajā sienā bija iesistas logu apmales un tajās ar baltu krāsu iezīmēti logu rāmju režģi. Sie aklie logi bija derdzīgi, un turklāt vēl klēts savukārt norādīja, ka māja veļas slēpties, dzīvot nemanāmi. Visa šī māja ar saviem tukšajiem staļļiem, kā arī tukšajiem šķūņiem, ar ārkārtīgi lielajiem vārtiem, iikās, slēpa sevī kādu klusu aizvainojumu vai arī klusu lepnumu.

Reizēm pa pagalmu klibodams staigāja liela auguma vecis bez bār-

das, ar baltām ūsām, kuru gali slējās kā adatas. Lāgiem cits večuks ar vaigubārdu un liku degunu izveda no staļļa pelēku zirgu ar garu galvu; zirgs, šaurām krūtīm un slaidām kājām, iznācis pagalmā, klanījās uz visam pusēm kā pazemīga mūķene. Klibais večuks ar plaukstu papliķēja zirgu, iesvilpās, skaļi nopūtās un zirgu atkal paslēpa turn saja stallī. Man likās, ka večuks grib aizbraukt no mājas, bet nespēj, ir apburts.

Pagalmā gandrīz vai ik dienas no pusdienas līdz vakaram rotaļājās trīs zēni; viņi bija ģērbušies vienādi — pelēkos kamzoļos un biksēs, vienādām cepurītēm galvās, apaļām sejām, pelēkām acīm un tik līdzīgi cits citam, ka es tos spēju izšķirt tikai pēc auguma.

Es tos novēroju pa sētas spraugu, zēni mani nepamanīja, bet es velējos, lai viņi pamanītu. Man patika, cik jauki, līksmi un drau dzigi viņi noņēmās ar rotaļām, kuras es nezināju, patika viņu uz valki, silta uzmanība citam pret citu, ko it sevišķi varēja novērot vecāko brāļu attieksmē pret mazāko, jocīgu un ņipru knēveli. Ja viņš pakrita, brāļi smējās, kā arvien smejas, ja kāds nokrīt, taču smējās labsirdīgi un tūliņ palīdzēja nokritušajam piecelties, bet, ja viņš bija noķēpājis rokas vai ceļgalus, brāļi ar dadžu lapām vai kabatas lakatiņiem noslaucīja tā pirkstus un bikses un vidējais zēns labsirdīgi noteica:

— Eti gan tu neveiklit! . ..

Viņi nekad nelamājās, nekrāpa cits citu, un visi trīs bija ļoti izveicīgi, spēcīgi un izturīgi.

Kādreiz es uzkāpu kokā un tiem uzsvilpu, viņi apstājas tajā vietā, kur tos bija iztraucējis mans svilpiens, tad gausi sagāja kopā un, raudzīdamies uz mani, nez par ko klusi apspriedās. Es iedomājos, ka zēni sāks mani apmētāt ar akmeņiem, nokāpu zemē, pievācu pilnas kabatas un azoti ar akmeņiem un no jauna uzrāpos kokā, bet viņi jau rotaļājās tālu no manis mājas pagalmā otrā stūri un acīmredzot mani bija aizmirsuši. Tas bija skumji, taču man netika uzsākt pirmajam karu, bet drīz vien kāds pa vēdlodziņu viņiem uzsauca:

— Bērni, marš, mājās!

Viņi gāja nesteigdamies un paklausīgi gluži kā zosis.

Daudzreiz es sēdēju kokā augstu virs žoga, gaidīdams, ka zēni aicinas mani piedalīties rotaļās, bet viņi neaicināja. Savās domās es jau ar viņiem rotaļājos, dažreiz tā aizraudamies, ka sāku kliegt un skaļi smieties; tad viņi visi trīs skatījās uz mani, klusi par kaut ko sarunādamies, bet es samulsis nokāpu zemē.

Kādreiz viņi uzsāka slēpšanos, meklēt vajadzēja vidējam, viņš ap stājas aiz klēts pakša un stāvēja, godīgi aizsedzis acis ar rokām, nemaz neskatīdamies, bet brāļi aizskrēja paslēpties. Vecākais aši un veikli ielīda platās ragavās zem klēts nojumes, bet mazakais samulsis jocīgi skraidīja ap aku, nezinādams, kur iesprukt.

— Viens, — vecākais sauca, — divi...

Mazais uzlēca uz akas grodiem, saķēra virvi, iekapa tukšajā spaini, un spainis, dobji atsizdamies pret akas grodiem, pazuda.

Es sastingu, redzēdams, cik ātri un bez trokšņa griežas labi iezies tais rats, taču žigli aptveru, kas notiks, un nolecu no žoga pie viņiem pagalmā, kliegdams:

— Iekrita akā! ...

Vidējais zēns pieskrēja pie akas reizē ar mani, ieķērās virvē, parāva to uz augšu, nobrāza rokas, bet ari es jau biju paguvis saķert virvi, tad piesteidzās vecākais un palīdzēja man vilkt spaini; viņš teica:

— Lēnāk, ludzul...

Mes strauji izvilkām mazuli, ari tas bija nobijies; no labās rokas pirkstiem pilēja asinis, tāpat vaigs krietni nobrāzts, viņš bija slapjš līdz jostasvietai, zili bāls, bet smaidīja, trīsēja, plati atpletis acis, smaidīja un klusi novilka:

— Kā-a es sā ku kri ist. ..

— Dini, tu eti jutit, — vidējais ierunājās, apskāvis mazāko brāli, ar mutautiņu noslaucīdams no viņa sejas asinis, bet vecākais, saraucis uzacis, teica:

— Ejam, tik un tā nenoslēpsi. ..

— Vai jūs pērs? — es vaicāju.

Viņš pamāja ar galvu, tad piebilda, pasniedzis man roku:

— Tu gan žigli atskrēji!

Uzslavas iepriecināts, es nepaguvu satvert viņa roku, bet šis jau sacīja vidējam brālim:

Iesim, mazais saaukstēsies! Teiksim, ka viņš pakrita, bet par aku nevajag!

Jā, nevajag, — mazākais trīsēdams piekrita. — Es iekritu peļķē, ja?

Viņi aizgaja.

Tas viss norisinājās tik strauji, ka zars, no kura biju nolēcis, kad es uz to paskatījos, vel šūpojas, birdinādams dzeltenas lapas.

Veselu nedēļu brāļi nerādījās pagalma, bet tad iznāca vēi rosīgāki nekā agrāk: kad vecākais mani ieraudzīja kokā, viņš laipni uzsauca:

— Nāc pie mums!

Mes ierīkojamies zem klēts nojumes vecajās ragavās un, cits citu vērodami, ilgi sarunājāmies.

— Vai jus pēra? — es vaicāju.

— Kur nu bez tā, — vecākais atbildēja.

Grūti bija ticēt, ka šos puisēnus per tāpat kā mani, tas bija aiz skaroši.

— Kāpēc tu ķer putnus? — jaunākais vaicaja.

— Viņi jauki dzied.

Nē, neķer vis, labāk lai viņi laižas_4, kā pašiem tik . . .

— Nu labi, neķeršu!

— Tikai vienu gan noķer un uzdāvini man.

— Kādu tad?

— Jautru. Un ar būrīti.

— Tātad ķivuli.

— Katit apēdīt, — vidējais ieminējas. — Un tevt ari nejaut.

Vecākais viņam piekrita:

— Nejaus. . .

— Bet vai mate jums ir?

— Ne, — vecākais atbildēja, un vidējais viņu izlaboja:

— II, bet tā nav mutu, mutu māte nomira.

To sauc par pamāti, es iebildu; vecākais pamāja ar galvu:

— Jā.

Un visi trīs kjuva domīgi, sadrūma.

No vecmāmiņas pasakām es zināju, kas ir pamāte, un sapratu zēnu doimgumu. Viņi sēdēja, cieši kopā saspiedušies, tik vienādi, gluži kā cālēni; bet es atcerējos pamāti raganu, kas ar viltu bija ieņēmusi īstās mātes vietu, un viņiem apsolīju:

— Gan jau īstā mate pārnāks, tikai pagaidiet!

Vecākais paraustīja plecus:

— Ja viņa mirusi? Tas taču nenotiek ...

— Nenotiek? Ak tu pasaulīt, cik reižu mirušie, pat gabalos sacirsti, uzcēlušies, ja tos apslaka ar dzīvo ūdeni, cik reižu nāve nav bijusi īsta, nav nākusi no dieva, bet burvju un raganu uzsūtīta.

Es viņiem uzbudināts sāku stāstīt vecmāmiņas pasakas; vecākais visu laiku smaidīja un klusi teica:

— To mes zinām, tās ir pasakas. ..

Viņa brāli klausījās klusēdami, mazākais, cieši sakniebis lupas un piepūtis vaigus, bet vidējais, ar elkoni atspiedies pret ceļgalu, paliecās uz manu pusi, piekjaudams man ari brāli, ko bija apskāvis ap kaklu.

Bija jau krietni vels, virs jumtiem slīga sārti mākoņi, kad pie mums atnāca vecis ar baltajām ūsām, ģērbies pelēkos, garos svārkos gluži ka pops, galvā spalvainu ādas cepuri.

Kas tas tāds? viņš vaicāja, radīdams uz mani ar pirkstu.

Vecākais puisēns piecēlās un pamāja ar galvu uz vectēva mājas pusi.

— Viņš no turienes . . .

— Kas viņu sauca?

Puisēni visi klusēdami reize izrāpās no ragavām un devās uz mājām, atkal atgādinādami paklausīgas zosis.

Vecis mani cieši saņēma aiz pleca un veda pāri pagalmam uz vārtu pusi; man aiz bailēm no viņa gribējās raudāt, taču viņš spēra tik platus un žiglus sojus, ka es nepaguvu ne ieraudaties, kad atrados

jau uz ielas, bet viņš, iestājies vārtos, padraudēja man ar pirkstu un teica:

— Neuzdrošinies nākt pie manisl

Es saskaitos:

— Pie tevis es nemaz neeju, vecais velns!

Ar savu garo roku viņš no jauna mani satvēra un veda pa ietvi, un viņa jautājumi kā vesera sitieni triecās pa manu galvu:

— Vai tavs vectēvs mājās?

Man par nelaimi, vectēvs izrādījās mājās; viņš nostājās bargā veča priekša, atmetis galvu, izslējis bārdeli, un aši runāja, raudzīdamies veča nespodrajās un kā timpas apaļajās acīs:

— Viņa māte aizbraukusi, es esmu aizņemts cilvēks, kas lai viņu pierauga, piedodiet jel, pulkveža kungs!

Pulkvedis nokrekstinajas, ka visa maja noskanēja, pagriezās gluži kā koka stabs un aizgāja, bet mani pēc kāda laiciņa izsvieda pagalmā, tēvoča Pjotra ratos.

— Atkal ķibele, kundziņ? — viņš vaicāja, izjūgdams zirgu. — Kālab tad pēra?

Kad es viņam pastāstīju, viņš aizsvilās un nošņāca:

Liela vajadzība tev ar šiem draudzēties! Viņi ir kungu bērni, čūskulēni; redzi nu, ko viņu dēļ dabūji! Tagad tu pats viņiem sadod — nav ko kautrēties!

Ilgi viņš šņāca, sitienu saērcināts, sākumā es labprāt ieklausījos viņa vārdos, bet viņa režģainā seja saka drebēt arvien pretīgāk un man atgādināja, ka zēnus arī pērs un ka viņi manā nelaimē nemaz nav vainīgi.

— Viņus nevajag sist, viņi ir labi, bet tu tikai mels, — es attraucu .

Viņš pavērās mani un pēkšņi uzkliedza:

— Arā no ratiem!

— Muļķis tāds! — es iesaucos, nolēcis zemē.

Viņš sāka dzenāt mani pa pagalmu, veltīgi pūlēdamies noķert, skrēja un nedabiskā balsī kliedza:

— Ko, es muļķis? Es melšot? Nu gan es tev ...

Uz virtuves lieveņa iznāca vecmāmiņa, es metos viņai klāt, bet Pjotrs sāka sūdzēties:

— Man no šā puišeļa nav nekāda glābiņa! Esmu piecreiz par viņu vecāks, bet šis mani lamā neķītriem vārdiem un visādi.. . saukā par meli...

Kad tieši man acīs tā meloja, es aiz pārsteigumā samulsu un apstulbu arī šoreiz, bet vecmāmiņa stingri noteica:

— Nu tu, Pjotr, nudien melo, — neķītri viņš tevi nebūs lamājis!

Kopš tās dienas mūsu starpā sakas klusa un nikna cīņa: viņš

centās it ka nejauši mani pagrūst, iesist ar grožiem, izlaist manus

putnus, vienreiz bija tiem uzrīdī jis kaķi un visādu nieku pec apsū dzčjis mani vectēvam, allaž samelodams, bet man aizvien biežāk saka likties, ka viņš tāds pats zeņķis ka es, tikai pārģērbies par večuku. Es izārdīju viņa vīzes, paslepus atšķetināju un saraustīju auk las, un, kad Pjotrs āva kajas, auklas pārtrūka; vienreiz ieberu viņa cepurē piparus, un šis nu veselu stundu šķaudījās, vispār, cik vien prazdams un varēdams, centos nepalikt viņam parādā. Viņš augām svētdienām mani cītīgi novēroja un ne vienreiz vien pieķēra pie ne darbiem — ka es satikos ar kungu bērniem — un metās pie vectēva, lai mani nosūdzētu.

Pazīšanās ar kungu bērniem turpinājās, kļūdama man arvien tīkamāka. Maza nosturitī starp vectēva mājas sienu un Ovsjaņņikova žogu auga vīksna, liepa un kupls plūškoka cers; zem šā cera es žoga biju izgriezis ovālu caurumu, brāļi katrs pec kārtās vai pa diviem nāca tam klāt, un mēs klusītiņām tērzējām, notupušies zemē vai nometušies uz ceļiem. Viens no viņiem allaž uzmanīja, lai mūs nejauši nepārsteigtu pulkvedis.

Viņi stāstīja par savu vienmuļo dzīvi, un, to dzirdot, mani pārņēma dziļas skumjas; pastāstīja, ka jūtas putni, kurus biju saķēris, stāstīja par daudziem bērnišķīgiem notikumiem, bet ne reizi neieminējās ne par tēvu, ne pamāti, — vismaz neatceros, ka būtu par tiem dzir dējis. Visbiežāk viņi vienkārši lūdza, lai es pastāstot kādu pasaku; es pēc labākās sirdsapziņas atkārtoju vecmāmiņas nostāstus, bet, ja biju ko aizmirsis, palūdzu, lai viņi pagaida, aizskrēju pie vecmā miņas un pavaicāju, ko biju aizmirsis. Vecmāmiņai tas vienmēr patika.

Daudz es viņiem stāstīju ari par vecmāmiņu; vecākais zēns reiz, dziļi nopūties, teica:

— Laikam gan visas vecmāmiņas ir ļoti labas — mums arī tāda bija ...

Viņš tik bieži un skumji mēdza sacīt: bija, mums bija, reiz notika, it kā būtu nodzīvojis pasaulē simt, nevis vienpadsmit gadu. Atceros — viņa plaukstas bija šauras, pirksti tievi un pats tāds tieviņš, trausls, acis ļoti dzidras, bet rāmas ka baznīcas svētbilžu liesmiņas. Viņa brāļi arī bija piemīlīgi, arī modināja dziļu uzticību pret sevi, vienmēr gribējās sagādāt viņiem kaut ko tīkamu, taču vecākais brālis man patika visvairāk.

Sarunā aizrāvies, es bieži vien nepamanīju, ka bija pielavījies tēvocis Pjotrs, un izgaiņāja mūs ar savu gari vilkto izsaucienu:

— A-at-kal?

Redzēju, ka viņam arvien biežāk uzbruka grūtsirdības lēkmes, biju pat iemanījies iepriekš noteikt, ar kādu noskaņu viņš atgriezās no darba: parasti viņš vēra vārtus gausi, to viras ilgi un laiski smilk

steja, bet, ja ormanis bija nelāgā oma, viras iesmilkstējās isi, itin ka aiz sāpēm ievaidēdamās.

Viņa mēmais radinieks bija aizbraucis uz sādžu precībās; Pjotrs dzīvoja viens pats virs staļļiem, zemā skabūzītī ar mazītiņu lodziņu; skabūzītis bija piesūcies ar satrunējušas adas, darvas, sviedru un tabakas smaku, — šās smakas pēc es nekad negāju viņu mītne. Gulēja viņš tagad, lampu neizdzēsis, un tas ļoti nepatika vectēvam.

— Pielūko, Pjotr, tu man nodedzināsi māju!

— Kur nu, vari būt mierīgs! Es pa nakti lampu ielieku bļodiņā ar ūdeni, — viņš atbildēja, acis novērsdams.

Tagad viņš vispār lūkojās it ka sāņus un sen vairs neapmeklēja vecmāmiņas vakarēšanas, nepamieloja ar ievārījumu; viņa seja bija sažuvusi, krunkas padziļinājušās, un staigaja viņš gāzelēdamies, vilkdams kājas kā slimnieks.

Kāda darbdienas rītā mēs abi ar vectēvu pagalmā šķūrējām dziļo sniegu, kas pa nakti bija uzkritis, — pēkšņi vārtiņu kliņķis neparasti skaļi noklaudzēja un pagalmā ienāca policists, aizgrūda ar muguru vārtiņus un pamāja vectēvam ar resnu, pelēku pirkstu. Kad vectēvs bija pie viņa piegājis, viņš savu garo degunu piebāza tam gluži klāt un, ar to vectēva pieri bakstīdams, pavisam klusi saka kaut ko stāstīt, bet vectēvs aši attrauca:

— Šeit! Kad? Kauču varētu atcerēties. . .

Un pēkšņi, jocīgi palecies, viņš iekliedzas:

— Dievs esi man žēlīgs, vai patiesi?

— Klusāk! — stingri uzsauca policists.

Vectēvs atskatījās un ieraudzīja mani.

— Pievāc lāpstas un prom uz mājām!

Es paslēpos aiz pakša, bet viņi devās uz ormaņa skabūziti, policists novilka no labās rokas cimdu un sita ar to pa kreisās plaukstu, runādams:

— Viņš jau noģidis, pametis zirgu, pats nez kur pazudis. . .

Es aizskrēju uz virtuvi, lai pastāstītu vecmāmiņai visu, ko biju redzējis un dzirdējis, viņa jāva maizi abrā, šūpodama ar miltiem apputējušo galvu; mani noklausījusies, viņa mierīgi sacīja:

— Acīmredzot bus ko nozadzis ... Ej vien, pastaigā, kas tev tur!

Kad es no jauna biju izšāvies pagalma, vectēvs stāvēja pie vārtiņiem, svārkus novilcis, un, debesīs raudzīdamies, meta krustus. Seja viņam bija nikna, barda sariezusies, bet viena kāja drebēja.

Teicu — ej mājās! — viņš man uzkliedza, piesperdams ar kāju.

Un pats man sekoja, bet, ienācis virtuvē, sauca:

— Panāc šurp, mat!

Viņi iegāja blakusistabā, ilgi tur sačukstējās, un, kad vecmāmiņā atkal iznāca virtuvē, man bija skaidrs, ka noticis kas briesmīgs.

Kāpēc tu tā izbijies?

— Labak nu nerunā! — viņa klusītiņām attrauca.

Visu dienu mājā valdīja nelaba, baiga noskaņa; vectevs ar vecmāmiņu satraukti saskatījās, runāja klusi un nesaprotami, pārmīdami nedaudzus vārdus, kuri vel vairāk sabiezināja uztraukumu.

Tu, māt, itin visur iededzini svētbilžu lampiņas! — vectēvs iekāsēdamies pavēlēja.

Pusdienas tika ēstas negribīgi, it ka kaut ko nogaidot; vectēvs gurdi piepūta vaigus, tusnīja un ņurdēja:

Cik sātanam liela vara par cilvēku! Edz, likās esam dievbijīgs cilvēks, kārtīgs baznīcas apmeklētājs, bet are nu, ko?

Vecmāmiņa tikai nopūtās. Gurdi un lēni dzisa sudrabaini blāvā zie mas diena, bet mājās satraukums auga un noskaņa kļuva aizvien smagāka.

Novakarē atnāca policists, cits, sarkaniem matiem un resns, viņš sēdēja virtuve uz lāviņas un snauda sēkdams un klanīdamies, bet, kad vecmāmiņa ievaicājās: «Kā tad jūs to izdibinājāt?» — viņš vilcinādamies dobjā balsi atbildēja:

— Mes visu izdibinām, vari būt mierīga!

Atceros, es sēdēju pie loga un, mutē sildīdams senlaicīgu grasi, pūlējos uz rūtīm uzspiest Georgiju Uzvarētāju, kas nogalina čusku.

Piepeši priekšiņā atskanēja smags troksnis, durvis plaši atveras un Petrovna, stāvēdama uz sliekšņa, skaļi kliedza:

— Nāciet skatieties, kas tur sētmalē!

Ieraudzījusi policistu, viņa metās atpakaļ priekšiņā, bet tas viņu saķēra aiz brunčiem un ari izbijies sāka kliegt:

Pagaidi, kas tu tāda esi? Kas tur ko skatīties?

Ar kāju aizķerdamās aiz sliekšņa, viņa paklupa uz ceļiem un saka brēkt, aizrīdamas ar vārdiem un asarām:

— Eju govis slaukt, redzu: edz, kas tur, Kaširinu dārzā, tā ka zābaks!

Te uzreiz vectēvs pārskaities uzkliedza, kāju pret grīdu piesper dams:

— Melo, stulbene! Itin nekā tu dārzā nevarēji saredzēt, žogs augsts, spraugu tur nav, melo! Itin nekā pie mums nav!

— Mīļais! Petrovna kauca, izstiepusi vienu roku uz vectēva pusi, ar otru saķērusi galvu. Tiesa, mīļais, laikam meloju! Es eju, bet uz jusu žoga pusi ved pēdas, viena vietā sniegs izmīdīts, tad nu es paraudzījos pa žogu un redzu guļ. . .

Ka-as?

Sis kliedziens skanēja šausmīgi ilgi, un nekā no ta nevarēja saprast; bet tad visi, gluži kā prātu zaudējuši, cits citu grūstīdami, metās ārā no virtuves, brāzās uz dārzu, — tur bedrē, ko mīksti bija izklājis sniegs, gulēja tēvocis Pjotrs, piespiedis muguru pie apdeguša baļķa, galvu zemu uz krūtīm nodūris. Zem labas auss viņam

l!)7

bija dziļa brūce, gluži sarkana ka mute; no tās it kā zobi rēgojās zilgani gabaliņi; es aiz bailēm pievēru acis un caur skropstām redzēju Pjotra klēpi man labi pazīstamo seglinieka nazi, bet tam blakus labas rokas savilktos, tumšos pirkstus; kreisā roka bija atmesta sāņus, ieslīgusi sniega. Sniegs ap ormani bija nokusis, viņa mazais augums dziļi iegrimis mīkstajās, baltajās pūkās un kļuvis vēl bērnišķīgāks. Viņam pa labi sniegā sārtojās dīvains iespiedums, kas atgādināja putnu, bet kreisajā pusē sniegs bija neskarts, gluds un žilbinoši mirdzēja. Pazemīgi noliektā galva ar zodu balstījās pret krūtīm, piespiedusi kuplo, cirtaino bārdu, uz kailajām krūtīm starp sarecējušo asiņu straumītēm gulēja liels vara krusts. No trokšņainas klaigāšanas galva kļuva smaga, kā noreibusi; vienā laidā kliedza Petrovna, kliedza policists, kaut kur sūtīdams Vaļēju, kliedza vectēvs:

— Neizbradājiet pēdas!

Tad pēkšņi viņš sadrūma un, raudzīdamies uz savām kājām, skaļi un valdonīgi uzsauca policistam:

— Velti tu te kliedz, kārtības sargātāj! Tas ir dieva pirksts, dieva tiesa, bet tu ar savām blēņām, — ek jū ūs!

Un visi uzreiz apklusa, visi raudzījās uz nelaiķi, nopūzdamies un mezdami krustus.

No pagalma dārza saskrēja kaut kādi ļaudis, viņi līda caur Petrovnas žogu, krita un tusnīja, tomēr izturējās diezgan klusi, kamēr vectevs, pavērdamies apkārt, sāka izmisis kliegt:

— Kaimiņi, kam jūs tos avenā jus man sabradājat, kā jums nav kaunaI

Vecmāmiņa satvēra mani aiz rokas un šņukstēdama aizveda uz māju . ..

— Ko viņš izdarījis? — es vaicāju; viņa atbildēja:

— Vai tad nu neredzi. . .

Visu vakaru līdz pat vēlai naktij virtuvē un blakusistabā druz mējas un klaigāja sveši cilvēki, policija deva rīkojumus, diakonam* līdzīgs vīrs kaut ko rakstīja un kerca gluži kā vista:

— Kā? Ka?

Vecmāmiņa virtuvē visus pamieloja ar tēju, pie galda sēdēja apaļš, mūsains vīrs garām ūsām un ķērkstošā balsī stāstīja:

— Viņa īstais vārds un uzvārds nav zināmi, tikai noskaidrots, ka viņš dzimis Jelatmā. Un Mēmais nemaz ar nav mēms, pilnīgi atzinās. Arī trešais atzinās, ir vēl trešais. Jau sensenis viņi aplaupi juši baznīcas, tas bijis viņu galvenais amats . . .

— Ak kungs! — Petrovna elsoja sasarkusi un nosvīdusi.

Es gulēju uz lāviņās un raudzījos lejup, visi cilvēki man šķita tādi strupi, resni un baismīgi .. .

Kādu sestdienu agri no rīta es iegāju Petrovnas sakņu dārzā ķert sniedzes; ilgi ķēru, bet sarkankrūtainie, cienīgie putni nelīda slazdos; .ir savu skaistumu ķircinādami, pastaigājās pa sudraba kalto sērsnu, salaidās uz krumu zariem, kas tinās sarmas villainē, uņ kā dzīvas puķes šūpojās uz tiem, bārstīdami zilganas sniega dzirkstis. Tas bija tik skaisti, ka nebija nekādas nepatikas par neizdošanos; nebiju jau ari nekāds lielais mednieks, pati medību norise mani saistīja vairāk nekā rezultāti: man patika vērot, ka putneļi dzīvo, un domāt par viņiem.

Labi ir vienam sēdēt sniega lauka malā, klausoties, kā saltās dienas dzidrajā klusumā vitero putni, bet kaut kur tāle dzied straujā trijjūga zvaniņš, skumjais krievu ziemas cīrulis. . .

Caur un cauri izsālies, sēdēdams sniega un juzdams, ka apsalušas ausis, es savācu slazdus un būrīšus, pārkāpu pāri žogam vecteva dārzā un devos uz mājām, — vārti ielas pusē bija atvērti, varen liels zemnieks veda ara no pagalma trijjūgu ar lielām, segtām kamanām, no zirgiem ceļas biezi garaiņi, pats zemnieks jautri svilpoja, man nodrebēja sirds.

— Ko tu atvedi?

Viņš pagriezās atpakaļ, aizlicis roku acīm priekšā, pavērās manī un, uzlēkdams uz bukas, noteica:

— Popu!

Nu, tas uz mani neattiecās; ja jau pops, tad droši vien pie mītniekiem.

— Aidā, kumeliņi! — zemnieks iekliedzās un iesvilpās, saraustīdams grožus un pieliedams klusumu ar līksmību; zirgi vienā rāvienā saka traukties uz priekšu, es pavadīju tos ar skatienu, pievēru vār tus, bet, kad biju iegājis tukšajā virtuve, no blakusistabas atskanēja mates spēcīgā balss, viņas skaidri saprotamie vārdi:

— Ko tad — vajadzētu mani nobendēt?

Nenovilcis meteli, nosviedis burišus, es iebrāzos priekšnamā un uzgrūdos virsū vectēvam; viņš satvēra mani aiz pleca, mežonīgām acīm pavērās man sejā un, ar pūlēm kaut ko norīdams, aizsmacis sacīja:

— Atbraukusi māte, ej! Pag ... — Sapurināja mani tā, ka es tikko noturējos kājās, un pastūma uz istabas durvju pusi: — Ej, ej . .. — Es atsitos pret durvīm, kas bija apsistas ar tūku un vaskadrānu, ilgi nevarēju atrast rokturi, taustīdamies ar aukstumā un uztraukumā drebošām rokām, beidzot klusītiņām atvēru durvis un apstājos uz sliekšņa apžilbināts.

— Tur jau viņš ir, — māte ierunājās. — Ak kungs, ka izaudzis! Ko, nepazīsti, vai? Kā gan jus viņu ģērbjat, nu, vai zināt. .. Raug,

!!)!>

viņam taču pavisam baltas ausis! Māmuļ, dodiet žiglāk zosu tau kus!. ..

Viņa stāvēja istabas vidū, noliekusies pār mani, raudama man nost drēbes, grozīdama mani kā bumbu; viņas lielo augumu apņēma silta un mīksta sarkana kleita, plata ka zemnieka paltraki; kleitu saturēja lielas, melnas pogas no pleca šķērsām līdz pašai apakšas malai. Tādu kleitu es nekad nebiju redzējis.

Mātes seja man likās sīkāka nekā agrak, sikaka un baltāka, bet acis kļuvušas vel lielākas, dziļākas un mati zeltaināki. Izģērbdama mani, viņa nosvieda drānas pie sliekšņa, viņas aveņsārtās lūpas saviebās, un visu laiku skanēja valdonīga balss:

Nu kādēļ tu nerunā? Esi priecīgs? Tpu, cik netīrs krekls...

Pēc tam viņa berzēja man ausis ar zoss taukiem; ausis sāpēja, bet no mātes vēsmoja tīkama svaiguma smarža, tas mazināja sāpes. Es pieplaku mātei klāt, lūkodamies viņas acis, no uztraukuma vai apstulbis, un reizē ar viņas vārdiem sadzirdēju vecmāmiņas pakluso, skumjo balsi:

Liels stūrgalvis, pavisam izlaidies, nebaidās pat no vectētiņa ... Ak Varja, Varja . . .

— Nu nečinkstiet, māmuļ, gan jau viss būs labi!

Salīdzinājumā ar māti viss ap mums bija tāds sīks, nožēlojams

un vecs, ari es jutos līdzīgs vectēvam. Iespiedusi mani starp saviem stiprajiem ceļgaliem, glaudīdama ar smago, silto roku matus, viņa teica:

Jāapgriež mati. Un laiks iet skola. Vai mācīties gribi?

— Esmu jau izmācījies.

Bus vel mazliet jāpamācās. Bet cik tu esi dūšīgs! Un viņa smējās sulīgiem, siltiem smiekliem, ar mani rotaļādamās.

Ienāca vectēvs, pelēks, sabozies, piesarkušām acīm; viņa ar roku pastūma mani nost, skaļi ievaicādamās:

— Nu ka tad būs, tētuk? Vai braukt prom?

Vectēvs apstājās pie loga, ar nagu kasīdams apledojušo rūti, ilgi klusēja, iestājās baigs sasprindzinājums, un kā allaž šādos sasprindzinājuma brīžos man likās, it ka uz visas miesas būtu saradušas acis un ausis, krūtis dīvaini izpletās, modinādamas vēlēšanos kliegt.

— Lekscj, ej ārā! — vectevs dobji uzsauca.

— Kādēļ? — mate atvaicāja, no jauna piekļaudama mani sev klāt.

— Nekur tu nebrauksi, aizliedzu ...

Māte piecēlās, aizpeldēja pa istabu kā mākonis rītausmā un apstājās vectēvam aiz muguras.

— Tētuk, klausieties. . .

Viņš pagriezās pret māti un iespiedzas:

— Ne vārda!

— Kliegt uz mani es nu gan jums neļaušu, — māte klusi noteica.

Vecmāmiņa piecēlās no dīvāna, draudēdama ar pirkstu:

— Varvara!

Bet vectēvs apsēdās uz krēsla un sāka murmināt: .

Pag, kas tad es tads esmu? Ko? Kā tad ta?

Un piepeši iekliedzās nedabiskā balsī:

— Kaunā tu mani esi iegrūdusi, Varka-a! . ..

Ej prom! — vecmāmiņa man uzsauca; nomākts es iegāju virtuvē, uzrāpos uz krāsns un ilgi klausījos, kā aiz starpsienas lāgiem visi runāja vienā laidā, cits citu pārtraukdami, lāgiem klusēja, it kā pēkšņi būtu aizmiguši. Viņi runāja par bērnu, ko mate bija dzemdējusi un nez kam atdevusi, tikai nevarēju saprast, kāpēc vectēvs dusmojas: vai nu tāpēc, ka mate dzemdējusi bez viņa atļaujas, vai arī tāpēc, ka nav atvedusi bērnu pie viņa.

Vēlāk viņš ienāca virtuvē izspūris, tumši pietvīcis un gurdens, viņam sekoja vecmāmiņa, ar jakas stūri norausdama no vaigiem asaras; viņš apsēdās uz sola, atbalstījies uz tā ar rokām, sadudzis trīsēja un košļāja pelēkās lupas, vecmāmiņa noslīga uz ceļiem viņa priekšā, klusi, bet dedzīgi runādama:

Piedod jel viņai, dieva vārdā, tēv, piedod! Neba tādai vien paslīd kāja. Vai tad pie kungiem un tirgoņiem ta negadās? Tak pa raugies, kas ta par sievieti! Nu piedod jel, kas tad bez grēka . . .

Vectevs atspiedās pret sienu, raudzījās vecmāmiņai sejā un rūca, greizi smīnēdams un šņukstēdams:

Tā jau gan! Ka tad! Kam tad nu nepiedosi, tu visiem piedosi, tā gan, ek jū īis. . .

Pieliecies pie vecmāmiņas, viņš satvēra to aiz pleciem un sāka purināt, strauji čukstēdams:

Bet dievs taču laikam neko nepiedod, ko? Pie kapa malas vēl soda, cik nu vēl atlicis mums dzīvot, bet nav ne miera, nedz prieka un nebūs arīdzan! Ielāgo manus vārdus! Nosprāgsim ka ubagi!

Vecmāmiņa satvēra viņa rokas, apsēdās tam blakus un klusi, viegli iesmējās.

Liela muiža! Izbijies — kā ubagi! Kauč vai kā ubagi. Zini, tu varēsi sēdēt mājās, bet es iešu ubagot, — man droši vien neliegs žēlastības dāvanas, paēduši būsim! Butu labak licies mierā!

Viņš pēkšņi iesmējās, pagrieza galvu gluži ka āzis un, apķēries vecmāmiņai ap kaklu, piespiedās viņai klāt, sīciņš, sadudzis, un sāka šņukstēt:

Ak tu muļ ķe tada, vientiesīgā muļķe, vienīgais cilvēks, kas man palicis! Itin nekā tev, muļķei, nav žēl, itin nekā t.u nesaproti! Bulu jel atcerējusies: jebšu mēs ar tevi neesam pulējušies, jebšu es viņu labā neesmu grēkojis, — kauču jel tagad, kauču mazdrusciņ ...

Tad nu arī cs vairs nenocietos un, dodams vaļu asaram, nolēcu no krāsns un metos pie viņiem, raudādams aiz prieka, ka viņi tik nere dzēti jauki runājas, un bēdādamies, ka māte atbraukusi, un ari tāpēc, ka viņi uzņem mani ka līdztiesīgu savas bēdās, abi mani cieši apskauj, birdinādami asaras, bet vectevs dveš man ausis un acīs:

— Ak tu, velnēns, arīdzan Site! Are, atbraukusi māte, tagad tu nu būsi ar viņu vien, lai vecais, niknais velns iet ratā, ko? Vecmāmiņu, izdabi, lutinātāju, ratā, ko? Ek jū-ūs . . .

Viņš noplātīja rokas, mūs atstumdams, un pieceļas, ska|i un sirdīgi noteikdams:

— Visi, katrs aiziet savu ce(u — aiziet kur kurais. .. Nu tad sauc arīdzan viņu! Lai nu drīzāk .. .

Vecmāmiņa izgāja ārā no virtuves, bet viņš, galvu nodūris, pavērsies pret kaktu, sacīja:

— Visužēlīgais dievs, redzi nu, redzi!

Un spēcīgi, dobji iesita sev pa krūtīm; man tas nepatika, man vispār nepatika, kā viņš runāja ar dievu, vienmēr it kā viņa priekšā dižodamies.

Ienāca māte, no viņas sarkanā tērpa virtuvē k|uva gaišāk, viņa sēdēja uz lāviņas pie galda, vienā puse vectēvs, otrā vecmāmiņa, mātes platās piedurknes gulēja viņiem uz pleciem, viņa klusītiņām un nopietni kaut ko stāstīja, bet vecīši klausījās klusēdami, to nepārtraucot. Tagad viņi abi izskatījās tik maziņi, šķita, ka viņa būtu to māte.

Noguris aiz satraukuma, es cieši aizmigu uz lāviņas.

Vakarā vecīši, svētdienīgi uzposušies, devās uz vakara dievkalpojumu, vecmāmiņa jautri pameta ar acīm uz vectēvu, kas bija ģērbies cunftes vecākā tērpā, jenotādas kažokā, par zābaku stulmiem izlaistās bikses, meta ar acīm un teica mātei:

— Paraugies jel uz tēvu — izskatās ka tāds tīri nosukāts kazlēns!

Māte jautri pasmējās.

Kad mēs divi vien palikām istaba, viņa apsēdās uz dīvāna, pavilkusi sev apakšā kājas, un teica, uzsitusi ar plaukstu sev blakus:

— Nāc pie manis! Nu, ka tev klājas, — slikti, ko?

Kā man klājās?

— Nezinu.

— Vai vectēvs tevi sit?

— Tagad vairs daudz ne.

— Tā? Pastāsti man visu, kas tev ienāk prātā, — labi?

Stāstīt par vectēvu man negribējās, sāku stāstīt, ka šajā istabā

dzīvoja jauks cilvēks, bet neviens viņu neieredzēja un vectēvs viņu padzina no istabas. Bija redzams, ka šis notikums mātei nepatika, viņa teica:

— Nu, un vēl?

Es pastāstīju par trim zēniem un par to, ka pulkvedis mani izrai dija no sētas, — māte mani cieši apskāva.

— Paskat, kāds nav ...

Un apklusa, acis piemiegusi, raudzīdamās grīdā un šūpodama galvu.

Es vaicāju:

— Kāpēc vectēvs uz tevi dusmojas?

— Esmu viņa priekšā vainīga.

— Būtu labāk atvedusi viņam to bērnu . . .

Viņa atrāvās, sarauca pieri, iekoda lūpās un sāka smieties, mani ņurcīdama:

— Ak tu savādnieks! Par to nerunā — vai dzirdi? Ciet klusu — un pat domās nepiemini!

Ilgi viņa kaut ko stāstīja klusi, stingri un nesaprotami, tad piecēlās un sāka staigāt, sizdama ar pirkstiem pa zodu un kustinādama kuplās uzacis.

Uz galda dega tauku svece, kusdama un atspīdēdama spogulī, netīras ēnas lodaja pa grīdu, kaktā pie svētbildes mirgoja lampiņa, apledojušās rūtis laistījās mēness sudrabainā gaisma. Māte paraudzījās apkārt, it kā nez ko meklējot pie kailajām sienām, pie griestiem.

— Kad tu iesi gulēt?

— Mazliel vēlāk.

Tu jau gan diena gulēji, — viņa atcerējās un nopūtās. Es vaicāju:

— Vai tu gribi iet projām?

Uz kurieni tad? — viņa pārsteigta izsaucās un, pacēlusi manu galvu, ilgi raudzījās sejā, tik ilgi, ka man pat asaras saskrēja acīs. Kādēļ tā?

Sāp kakls.

Sāpēja arī sirds, es tūliņ sapratu, ka viņa nedzīvos šajā mājā, aizies.

— Tu būsi līdzīgs tēvam, — viņa teica, ar kāju pasperdama grīdsegu sāņus. — Vai vecmāmiņa tev par viņu stāstīja?

— Jā.

— Viņa ļoti mīlēja Maksimu ļoti! Un viņš to ari . . .

Es zinu.

Mate pavērās uz sveci, saviebās un nopūta to, teikdama:

— Tā būs labāk!

Jā, tā bija svaigāk un tīrāk, vairs nelodāja melnās, netīrās ēnas, uz grīdas blāvoja gaiši zili plankumi, logu rūtīs kvēloja zeltainas dzirkstis.

— Kur tu dzīvoji?

2o;t

It kā atcerēdamās kaut ko sen aizmirstu, viņa nosauca vairākas pilsētas un visu laiku šaudījās pa istabu klusi kā vanags.

— Kur tu ņēmi tādu kleitu?

— Pati pašuvu. Es visu sev daru pati.

Bija patīkami, ka viņa nav nevienam līdzīga, bet skumji, ka runā maz, un, ja viņu neiztaujātu, tad pavisam klusētu.

Tad viņa atkal apsēdās pie manis uz dīvāna, un mēs sēdējām klusi, cieši piespiedušies viens pie otra līdz pat tam laikam, kamēr atnāca vecīši, smaržodami pēc vaska un vīraka, svinīgi, rāmi un laipni.

Vakariņas ieturējām svētdiemgi, kārtīgi, pie galda runājam maz un piesardzīgi, it ka baidīdamies satraukt kāda gulētāja trauslo miegu.

Drīz vien māte sāka man enerģiski mācīt laicīgos rakstus: sapirka gramateles, pēc vienas no tam, kas saucas «Dzimtā valoda», es nedaudzas dienas pievārēju krievu laicīgās rakstības gudrību, bet māte tūliņ velēja man iemācīties no galvas dzejas, un ar tām sākās mušu kopīgās nepatikšanas.

Dzejolis skanēja:

Лк, lielceļš taisnais, ak, lielceļš dižais,

Ved pasaules tālēs tavs gājums plašais.

Nav tevi skāris ne cirvis, ne lāpsta,

Sedz putekļu karta, un braukšana mīksta.

«Gājuma» vietā es mēdzu teikt «krājums», «skāris» vieta «bāris» un «braukšanas» vietā — «saukšana».

Nu padoma taču, — māte man skaidroja, — kāpēc tad krājums? Ērms tāds! Gā jums, vai saprati?

Es sapratu un tomēr teicu «krājums», pats par sevi brīnīdamies.

Viņa runāja dusmodamās, ka esmu neapķērīgs un stūrgalvīgs; rūgti bija to dzirdēt, es pēc labākās sirdsapziņas centos iegaumēt sasodīto dzeju un domās to noskandēju nekļūdīdamies, bet, tikko skandēju skaļi, — visādā ziņā saputroju. Es sāku ienīst šīs nenotveramās vārsmas un aiz dusmām tīšām tas sagrozīju, virknēdams nejēdzīgus vārdus; man ļoti patika, ja apburta dzeja zaudēja katru jēgu.

Taču, tā niekodamies, es neizgāju sveikā: kādreiz pēc veiksmīgas stundas, kad māte ievaicājas, vai esmu beidzot iemācījies dzeju, es pats pret savu gribu sāku murmināt:

— Lielceļš elš, teļš, melš,

Mīksta, sīksta, vīksta . . .

Kad atģidos, bija par vēlu: mate, atspiedusies ar rokām pret galdu, piecēlās un, vārdus uzsvērdama, vaicāja:

— Ko tas nozīme?

— Nezinu, — es apjucis atbildēju.

— Nē, bet tomēr!

— Nu, tāpat vien.

— Kā — tāpat vien?

— Jocīgi.

— Ej kaktā!

— Kādēļ?

Viņa klusi, bet bargi atkārtoja:

— Kaktā!

— Kurā?

Viņa man neatbildēja, bet lūkojās sejā tā, ka es galīgi apjuku, nesaprazdams, ko māte grib. Vienā kakta zem svētbildēm atradās apaļš galdiņš, uz tā vāze ar sakaltušu, smaržīgu zāli un puķēm, otrā, priekšējā kaktā, stāvēja ar paklāju apsegta lāde, dibenkaktu aizņēma gulta, bet ceturtā nemaz nebija, jo durvju stendere piekļāvās tieši pie sienas.

— Es nezinu, ko tu gribi, — es atteicu, ar mokām pūlēdamies viņu saprast.

Māte apsēdās, brītiņu klusēja, berzēdama pieri un vaigus, tad jautāja:

— Vai vectēvs tevi lika kaktā?

— Kad?

— Vispār kādreiz! — viņa iesaucās, divreiz uzsizdama ar plaukstu pa galdu.

— Nē. Neatceros.

— Vai tu zini, ka tas ir sods — stāvēt kaktā?

— Ne. Kādēļ sods?

Viņa nopūtās.

— Pū! Panāc šurp!

Es piegāju viņai klāt un vaicāju:

— Kāpēc tu uz mani kliedz?

— Bet kāpēc tu tīšām sagrozi dzeju?

Kā mācēdams es viņai paskaidroju, ka, acis aizvēris, atceros vārsmas pareizi, bet, ja skandēju skaļi, — rodas citi vārdi.

— Vai tu neizliecies?

Es atbildēju, ka ne, bet tūliņ nodomāju: «Varbūt tiešām izliekos?» Un piepeši pavisam mierīgi noskandēju dzeju gluži pareizi; tas mani pārsteidza un satrieca.

Jutu, ka man seja it kā pietūka, bet ausis tumši pietvīka, kļuva smagas, un galvā kaut kas nepatīkami dūca, es stāvēju mātes priekšā, aiz kauna nezinādams, kur dēties, un caur asaru aizmiglotajām acīm redzēju, cik skumji satumsa viņas seja, lūpas sakniebās, uzacis saraucās.

Ka tad tā? — viņa jautāja svešādā balsī. — Tātad izlikies? — Nezinu. Es negribēju ...

Grūti ar tevi, — viņa attrauca, noliekdama galvu. — Ej! Viņa saka prasīt, lai es mācos arvien vairāk dzeju, taču šis vienādās rindas vienmēr grūtāk iespiedās man atmiņā un aizvien vairāk un niknāk modās neatvairāma vēlēšanās sagrozīt un izkropļot vārsmas, sameklēt tām citus vārdus; tas man padevās viegli — nevajadzīgi vārdi virmoja kā bišu spiets un aši saputroja vajadzīgos, grāmatā iespiestos vārdus. Bieži notika, ka es it kā nevarēju saskatīt veselu rindu un, lai cik godīgi nopūlējos, nespēju to modināt savā redzes atmiņa. Lielu sarūgtinājumu man sagādaja, šķiet, kņaza Vjazemska žēlais dzejolis:

Vakaros veļu un rītos agri Sērdieņi, atraitnes, večuki Kristus vārda dāvanas lūdzot,

bet trešo rindu:

Staigā gar logiem, bēdas sūdzot, —

es vienmēr izlaidu. Māte sašutumā stāstīja vectēvam par manām aušībām; viņš draudoši piebilda:

Niekojas! Atmiņa viņam laba: lūgšanas zina labāk nekā es. Melš blēņas, atmiņa tam kā akmens, kas tajā iecirsts, tas arī paliek! Noper viņu!

Art vecmāmiņa mani atmaskoja:

Pasakas atceras, dziesmas atceras, vai tad dziesmas nav tā pati dzeja?

Tas viss bija pareizi, es jutos vainīgs, bet, tiklīdz sāku mācīties dzeju, — nez no kurienes un paši no sevis gluži kā tarakani līda vārdi un ari virknējās vārsmās:

Mušu mājas piedurve Veči, bērni pieklauvē,

Staiga, klaiga, maizi prasa,

Petrovnai to visu lasa.

Pārdod tai, ko govīm dot,

Gravā iet tad uzdzīvot.

Nakti, gulēdams ar vecmāmiņu uz lāviņas, es līdz apnikumam skandēju viņai visu, ko atcerējos no grāmatām un ari ko pats biju sacerējis; dažreiz viņa skaļi smējās, bet visbiežāk mani raja:

— Pavej, tātad tu vari! Tikai par ubagiem gan nevajag zoboties, dievs ar viņiem! Kristus arī bija ubags, tāpat visi svētie...

Es murmināju:

Netīk man ubagi,

Vectevs vel mazāk,

Slikti gan!

Piedod, dievs, žēlīgiI Vectēvs cik nelāgi!

Vienmēr grib sist man . ..

— Ko tu tur runā, lai tev mele nokalst! vecmāmiņa pukojās. — Ja. nu vectēvs izdzirdēs sitos tavus vārdus?

— Lai!

— Velti tu aušojies un kaitini māti! Viņai ari bez tevis diezgan grūti, — vecmāmiņa domīgi un laipni mani apvārdoja.

— Kāpēc viņai grūti?

— Ciet labāk klusu! Tu to nesaproti. ..

— Zinu, vectēvs viņu .. .

— Ciet klusu, es tev teicu!

Mana dzīve bija smaga, dažkārt jutos tuvu izmisumam, bet nezin kāpēc centos to apslēpt, pūlējos izlikties brašs un pārgalvīgs. Mates mācības kļuva aizvien plašakas un nesaprotamākas; es viegli tiku galā ar aritmētiku, taču rakstīšanu necietu un nepavisam nesapratu gramatiku. Bet visvairāk mani nomāca tas, ka redzēju un jutu, cik grūti mātei dzīvot vectēva mājā; viņa kļuva arvien drūmāka, uz visiem raudzījās tādām svešām acīm, ilgi mēdza sēdēt pie loga, kas atradās dārza pusē, un pati it ka izbalēja. Pirmās dienas pec atbraukšanas viņa bija sprigana, svaiga, bet tagad zem acīm bija iegūlušies tumši loki, augam dienām viņa staigāja izspūrusi, saņurcītā kleitā, vaļējā jakā, tas bojāja viņas izskatu un sarūgtināja mani. Viņai vienmēr vajadzētu būt skaistai, stingrai, tīrīgi ģērbtai — skaista kai par visiem!

Mācību laikā viņa dziļi iekritušam acīm skatījās man pāri — sienā vai pa logu laukā, gurdā balsī uzdeva man jautājumus, aiz mirsa manas atbildes un aizvien biežāk skaitās, kliedza; ari tas bija sāpīgi: mātei vajadzētu būt taisnīgai, taisnīgākai par visiem citiem, kā tas mēdza būt pasakās.

Dažreiz es viņai vaicāju:

— Tev pie mums nav labi?

Viņa pikti attrauca:

— Dari savu!

Es ari pamanīju, ka vectēvam padomā kaut kas, no kā vecmāmiņa un māte baidas. Viņš bieži ieslēdzās mātes istabā un kauca tur,

gaudodams gluži ka pretīgā, gaudena gana Ņikanora koka stabule. Vienreiz šādā sarunas laika mate iekliedzas tā, ka atbalsojās visā mājā:

— Tas nenotiks, ne!

Tad viņa aizcirta durvis, bet vectēvs sāka atkal gaudot.

Tas notika vakarā: vecmāmiņa, sēdēdama virtuvē pie galda, šuva vectēvam kreklu un kaut ko sevi murmināja. Kad noklaudzēja dur vis, viņa ieklausījusies noteica:

— Aizgāja pie īrniekiem, ak tu debestiņ!

Piepeši virtuvē iedrāzās vectēvs, pieskrēja vecmāmiņai klāt un iesita viņai pa galvu, vicinādams sasisto roku.

— Nepļāpā, ko nevajag, ragana!

— Ak tu vecais muļķis, — vecmāmiņa rāmi noteica, sakārtodama galvassegu. - Es tev cietīšu klusu, ir nedomā! Allažiņ, kolīdz uzzi nāšu par taviem nodomiem, tūliņ pateikšu Varjai. . .

Vectevs metās viņai klāt un ar dūrēm aši sāka dauzit viņas lielo galvu; neaizstāvēdamās, viņu neatgrūzdama, vecmāmiņa teica:

— Sit vien, muļķi, sit!

Es, uzkāpis uz lāviņas, sāku sviest viņiem no krāsns augšas spil venus, segas un zābakus, bet satracinātais vectēvs to nemaz nemanīja; vecmāmiņa bija nokritusi uz grīdas, viņš ar kājām spārdīja tās galvu, beidzot pats paklupa, noveļas zemē un apgaza spaini. Tad pietrūkās kājas spļaudīdams un sprauslādams, mežonīgi pavērās apkart un aizbrāzās augša sava istaba; vecmāmiņa piecēlās vaidēdama, apsēdās uz sola, sāka kārtot sajukušos matus. Es nolēcu no lāviņas, viņa man sirdīgi uzsauca:

— Pievāc spilvenus un visas mantas un saliec atpakaļ uz krāsns! Tu re, ko iedomājies: svaidīties ar spilveniem! Neba tava daļa! Un tas vecais velns ari ālējas, muļķis tāds!

Pēkšņi viņa ievaidējās, saviebās un, galvu noliekusi, piesauca mani sev klāt.

— Palūko jel, kāpēc man tur tā sāp?

Es pašķīru viņas kuplos matus izrādījās, ka dziļi ādā viņai iedūrusies matadata, es to izvilku, atradu vel otru, man notirpa pirksti.

— Labāk es pasaukšu māti, man bail.

Viņa atmeta ar roku:

Kas tev nāk prātā! Es tev gan pasaukšu! Paldies dievam, ka viņa neko ne redzēja, ne dzirdēja, bet tu, vai re, kāds! Ej prom!

Ar saviem mežģīņu darinātājas veiklajiem pirkstiem viņa sāka meklēt pa biezajiem, melnajiem matiem. Saņēmis dūšu, es palīdzēju viņai izvilkt no ādas vel divas resnas, saliektas matadatas.

— Vai tev sāp?

— Nekas, rit izkurināšu pirti, nomazgāšos — pāries.

Un viņa saka mani mīlīgi lūgties:

— liet tu, šķistā dvēselīt, nestāsti savai mātei, ka viņš mani sita, vai dzirdi? Viņi jau tā dzīvo tik lielā naidā. Vai neteiksi?

— Nē.

— Nu, pielūkol Bet tagad ņemsim un visu sakārtosim. Seja man taču nav sadauzīta? Tad jau labi, ne gailis pakal nedziedās . ..

Viņa sāka slaucīt grīdu, bet es sirsnīgi iesaucos:

— Tu esi gluži ka svētā, tevi moka un moka, bet tev nekas par tol

— Nerunā muļķības! Svēta .. . Atradis īsto!

Viņa ilgi purpināja, rāpodama pa grīdu, bet es, sēdēdams uz mūrīša, prātoju, kā lai atriebjos vectēvam par nodarīto pārestību.

Tas bija pirmo reizi, kad viņš, man redzot, tik riebīgi un briesmīgi sita vecmāmiņu. Mijkrēslī manā priekšā kvēloja viņa sarkanā seja, plīvoja rudie mati: sirdī man briesmīgi sūrstēja aizvainojums, dusmas, ka nevaru izdomāt pienācīgu atriebību.

Taču pēc dienām divām, nez kāpēc uzgājis vectēva jumta istabā, es ieraudzīju, ka viņš, sēžot uz grīdas pie kāda atvērta čemodāna, kārto tajā papīrus, bet uz krēsla atrodas viņa iemīļotais baznīcas kalendārs — divpadsmit biezas, pelēkas papīra lapas, sadalītas kvadrātos pēc mēnešu dienām, un katrā kvadrātā attiecīgās dienas svēto attēli. Vectēvs šo kalendāru ļoti glabāja un ļāva man tajā ielūkoties tikai retu reizi, kad diez kāpēc bija ar mani sevišķi apmierināts, un es šīs cieši kopā sablīvētās, pelēkās, sīciņās un jaukās figūriņas aplūkoju ar sevišķu aizrautību. Dažu svēto dzive, piemēram, Kirika, Uļitas, dižās mocekles Varvaras, Panteleimona un daudzu citu, man bija zināma, it sevišķi man patika svētā dieva vīra Alekseja skumjā dzīve un jaukās dziesmas par viņu: tās bieži un aizkustinoši skandēja vecmāmiņa. Tu skaties dažkārt uz šiem daudzajiem cilvēkiem un klusībā sevi mierini ar to, ka mocekļi vienmēr bijuši.

Bet tagad es biju nolēmis sagraizīt šos svētos vīrus, un, kad vectēvs pagājās pie loga, lasot zilu, ar ērgļiem rotātu papīru, es paķeru dažas lapas, žigli noskrēju lejā, nočiepu no vecmāmiņas galda šķēres un, uzrāpies uz lāviņas, sāku griezt nost svētajiem vīriem galvas. Kad biju nogriezis galvas vienai rindai, kļuva svēto žel; es sāku griezt pa līnijām, kas atdalīja kvadrātus, taču nepaguvu sagraizīt otro rindu, kad ienāca vectēvs, nostājās uz mūrīša un vaicāja:

— Kas tev ļāva ņemt svētos?

Ieraudzījis pa deļiem izkaisītos papīra kvadrātiņus, viņš sāka tos tvarstīt, cēla pie acīm, no jauna aizsvieda prom, atkal tvarstīja, viņa žoklis sašķobījās, bārdele lēkāja, un pats viņš tik spēcīgi elpoja, ka papīriņi nolidoja uz grīdas.

— Ko tu esi izdarījis? — viņš beidzot iekliedzās un, saķēris mani aiz kajas, rava sev klāt; es apmetu gaisā kūleni, vecmāmiņa satvēra mani uz rokam, bet vectēvs dauzīja ir viņu, ir mani ar dūri un spiedza:

— Nositi īšu!

Ienāca mate, es atrados kakta pie krāsns, bet viņa, nostājusies man priekšā, tvarstīdama un atvirzīdama vectēva rokas, kas šau dijās gar viņas seju, teica:

— Ko jūs te ālējaties? Atjēdzieties! ...

Vectēvs saļima uz soliņa pie loga, vaimanādams:

— Nobeidzāt! Visi, visi pret mani, vai-ii . ..

— Kā jums nav kauna? — dobji skanēja mātes balss. — Ko jūs vienmēr izliekaties?

Vectēvs bļāva, ar kājām spārdīja solu, viņa bārda jocīgi slejas pret griestiem, bet acis bija cieši aizvērtas; man ari šķita, ka viņš kaunas no mātes, ka viņš patiešam izliekas, tāpēc ari aizvēris acis.

— Es jums tos gabaliņus salīmēšu uz kalikona, iznāks vēl labak, bus izturīgāki, — māte runaja, aplūkodama sagraizītos papīrus un lapas. — Redziet — viss ir saburzīts, sabojājies, sabirzis. . .

Viņa runāja ar to tāpat kā ar mani, kad es mācību laikā kaut ko nesapratu, un vectēvs piepeši piecēlās, lietišķi sakārtoja kreklu, vesti, nokāsējās un teica:

— Šodien pat salīmē! Es tev tūdaļ atnesīšu pārējās lapas. ..

Viņš devās uz durvīm, bet pie sliekšņa pagriezās atpakaļ, noradīdams uz mani ar saliektu pirkstu:

— Viņu vajag nopērt!

— Vajag, — māte piekrita, noliekdamās pie manis. — Kāpēc tu to darīji?

— Es tīšām. Lai viņš nesit vecmāmiņu, citādi es viņam vel bārdu nocirpšu ...

Vecmāmiņa, novilkdama saplēsto jaku, pārmetoši noteica, pašū podama galvu:

— Ak ta šitā tu turēji solījumu klusēt!

Un nospļāvās uz grīdas:

— Kauču tev mēle samilztu, lai nevarētu to ne pakustināt, ne pagrozīti

Māte palūkojās uz viņu, pagājās pa virtuvi, tad no jauna pienāca man klāt.

— Kad viņš to sita?

— Butu jel, Varvara, kaunējusies izprašņāt, kāda tev tur daļa, — vecmāmiņa pikti sacīja.

Māte viņu apskāva.

— Ak, māmuļā, mana mīļā .. .

— Tebe nu mamuļal Ej prom! . . .

Viņas pavērās viena uz otru un apklusa, izšķīrās; priekšnamā mīņājās vectēvs.

Jau pirmajās dienās pēc atbraukšanas māte bija iedraudzējusies ar jautro īrnicci, virsnieka sievu, un gandrīz vai ik vakaru aizgāja uz mājas priekšējo pusi, kur saradās arī Betlenga majnieki —

skaistas kundzes un virsnieki. Vectēvam tas nepatika, ne vienreiz vien, sēdēdams virtuvē pie vakariņu galda, viņš draudēja ar karoti un rūca:

Sasodītie, atkal salasījušies! Nu jau līdz pašam rītam neļaus aizmigt..

Driz vien viņš palūdza īrniekus atbrīvot dzīvokli, bet, kad tie bija aizkravājušies, atveda nez no kurienes divus vezumus dažnedažādu mēbeļu, sakārtoja tas ielas puses istabās un aizslēdza telpas ar lielu piekaramo atslēgu.

— īrnieki mums nav vajadzīgi, es pats pieņemšu viesus!

Un tad svētdienās saka ierasties viesi: atnāca vecmāmiņās masa, veļas mazgātāja Matrona Ivanovna; viņai bija liels deguns, skaļa balss, mugura svītraina zīda kleita, galva zeltaina micīte; kopa ar viņu ieradās tās dēli: zīmētājs Vasilijs, gariem matiem, labsirdīgs un jautrs, ģērbies pelēkas drānās; Viktors, spilgti ģērbies, ar zirga galvu, šauru, mūsainu seju, — jau priekšnama, novilkdams galošas, viņš spiedzīgi, gluži kā lelle dziedāja:

— Andrej papa, Andrej papā . . .

Man par to bija liels brīnums un bailes.

Atbrauca tēvocis Jakovs ar ģitāru un atveda sev līdzi gaudeno un plikpauraino pulksteņtaisītāju, kas bija ģerbies garos, melnos svārkos, kluss un līdzīgs mūkam. Viņš arvien mēdza apsēsties kaktā un smaidīja, paliecis galvu uz sāniem, tā ērmīgi atbalstīdams to ar pirkstu, iespiezdams to noskūtā zoda bedrīte. Viņš bija tāds melnīgsnējs, ar savu vienīgo aci tā savādi vērīgi aplūkoja visus; runāja šis cilvēks maz un bieži vien atkārtoja vienus un tos pašus vārdus:

— Nav rupestu vērts, lūgtum . . .

Kad es viņu ieraudzīju pirmo reizi, tad pēkšņi atcerējos, ka kādreiz, sen atpakaļ, vel tolaik, kad mēs dzīvojām Jaunaja ielā, aiz vārtiem dobji un trauksmi sāka rībēt bungas, pa ielu no cietuma uz laukuma pusi, zaldatu un pūļa ielenkti, brauca melni, augsti rati, tajos uz sola sēdēja neliels, važās ieslēgts vīrs ar apaļu vadmalas cepuri galva; uz krūtīm tam karājās melna plāksne ar lieliem, baltiem burtiem, — virs bija nodūris galvu, it ka lasot uzrakstu, un viss šūpojās, važām žvadzot. Kad māte teica pulksteņtaisītājam: «Tas ir mans dēls,» — es izbijies atkāpos, paslēpis rokas.

— Nav rūpestu vērts, lugtum, — baigi sašķiebis muti līdz labajai ausij, viņš satvēra mani aiz jostas, pievilka sev klāt, strauji un veikli apgrieza apkart un palaida vaļā, atzinīgi noteikdams:

— Nekas, dūšīgs puika ...

Es iemanījos kaktā, apsēdos ādas atzveltnī, tik lielā, ka tajā varēja gulēt, — vectēvs allaž lielījās, teikdams, ka tas esot Gruzi-

jas kņaza atzveltnis,' iemanījos tajā, raudzījos un vēroju, cik garlaicīgi līksmo lielie, cik dīvaini un aizdomīgi pārvēršas pulksteņ-taisītāja seja. Tā bija taukaina, šķidra, kusa un š|aukajās; ja viņš smaidīja, ta biezās lupas sašķiebās uz labā vaiga pusi, maziņais de guns ari peldēja ka kunkulis pa šķīvi. Dīvaini kustējās lielās lutausis, lāgiem tās pacēlās augšup reize ar redzīgās acs uzaci, lāgiem virzījās uz platajiem vaigu kauliem, likās, ka, tikko viņš sadomas, tad aiz segs ar tām degunu gluži ka ar plaukstām. Lāgiem viņš nopūzdamies izbāza mēli, apaļu un melnu ka stampu, veikli aplaizdams to precīzā lokā, nolaizīja biezās, taukainās lūpas. Tas viss nemaz nebija jocīgi, bet tikai pārsteidza, pastāvīgi piesaistot uzmanību.

Viņi dzēra teju ar rumu, tas smaržoja pēc dedzinātām sīpolu mizām; dzēra vecmāmiņas liķierus: dzeltenu kā zelts, melnu ka darva un za|u; eda karsēto, labi norugušo pienu, treknos, medainos magoņ plāceņus, svīda, sēca un slavēja vecmāmiņu. Paēduši, sasarkuši un pietūkuši cienīgi sasēdās krēslos un bez sevišķas velēšanas ņēmās pierunāt tēvoci Jakovu kaut ko uzspēlēt.

Viņš noslīga pār ģitāru un trinkšķināja, nepatīkami, uzmācīgi piedziedādams:

Diezgan jautri uzdzīvojam,

Lielu kņadu sacēlām.

Vēlāk visu izstāstījām Ari kundzei Kazaņa . . .

Pec manām domām, tā bija ļoti skumja dziesma, bet vecmāmiņa teica:

Jaša, tu varēji uzspēlēt ko citu, īstenu dziesmu! Vai atceries, Motrja, kādas dziesmas mēs kādreiz dziedājām?

Sakārtodama čaukstošo kleitu, veļas mazgātāja svarīgi atbildēja:

— Nule, mīļā, citāda mode. . .

Tēvocis lūkojas uz vecmāmiņu, acis piemiedzis, it kā viņa sēdētu ļoti tālu, un neatlaidīgi skandēja sērīgo melodiju un uzmācīgos vārdus.

Vectēvs noslēpumaini apspriedās ar pulksteņtaisītāju, nez ko rā dīdāms tam ar pirkstiem, bet tas, saraucis uzacis, lūkojas uz māti, māja ar galvu, un viņa šķidrā seja visu laiku it ka šļaukājās.

Māte sēdēja starp Sergejeviem, klusi un nopietni runādamās ar Vasili; tas nopūtās un teica:

Njā ā, par to jāpadomā ...

Viktors apmierināts smaidīja, švīkāja kājas un piepeši spiedzīgi iedziedājās:

— Andrej papā, Andrej papā . . .

Visi pārsteigti apklusa un paskatījās uz viņu, bet veļas mazgātāja svarīgi paskaidroja:

— To viņš tejateri iemācījies, tur šitā dzied . . .

Bija divi vai trīs tādi vakari, kas man iespiedušies atmiņa ar savu nomācošo garlaicību, pēc tam pulksteņtaisitājs ieradās dienas laikā, svētdienā tūliņ pcc pusdienas dievkalpojuma. Es sēdēju mates istabā, palīdzēdams viņai atārdīt kādu saraustītu krellīšu izšuvumu, te negaidot strauji pavērās durvis, vecmāmiņa pabāza izbiedēto seju istabā un tūliņ nozuda, skaļi pačukstējusi:

— Varja, atnācis!

Māte nepakustējās, nenotrīsēja, bet durvis no jauna atveras, uz sliekšņa nostājās vectēvs un svinīgi sacīja:

— Uzposies, Varvara, nāc!

Nepieceldamās un uz viņu neraudzīdamās, māte vaicāja:

— Uz kurieni?

— Nāc, dieva vārdā! Nestrīdies! Viņš ir rāms cilvēks, sava amata meistars un Leksejam būs labs tēvs. ..

Vectevs runāja neparasti svinīgi un visu laiku ar plaukstam glaudīja sānus, bet viņa elkoņi drebēja, liekdamies aiz muguras, it kā rokas gribētu stiepties uz priekšu un vectēvs ar tām cīnitos.

Māte viņu mierīgi pārtrauca:

— Es jums saku, ka tas nenotiks . . .

Vcctevs paspēra soli tuvāk, izstiepa rokas, gluži kā zaudējis acu gaismu, paliecās uz priekšu, sabozās un šņāca:

— Nāc! Citādi aizvilkšu! Aiz bizēm ...

— Aizvilksiet? — mate vaicāja pieceldamās; viņas seja nobāla, acis baigi piemiedzās, viņa žigli sāka raut nost jaku, brunčus un, palikusi tikai kreklā, piegāja vectēvam klāt:

— Vediet!

Viņš atvieza zobus, draudēdams tai ar dūri:

— Varvara, ģērbies!

Māte ar roku pabīdīja viņu nost, pieķērās pie durvju stenderes:

— Nu, ejam!

— Nolādēšu, — vectēvs izdvesa.

— Nebaidies. Nu?

Viņa attaisīja durvis, bet vectēvs satvēra viņu aiz krekla stērbeles, pietupās un sāka čukstēt:

— Varvara, sātans, aiziesi postā! Neapkauno . . .

Un klusītiņām žēli iekaucās:

— Mā-āt, mā-āt.. .

Vecmāmiņa jau aizstājas mātei ceļā, gaiņādama gluži ka vista ar rokām, dzina atpakaļ no durvim un ņurdēja caur zobiem:

Varka, muļķe, — kas tev prātā? Vai iesi atpakaļ, bezkauņa!

Iestūmusi māti istabā, viņa aizbultēja durvis, noliecās pie vectēva, celdama ar vienu roku to augšup, ar otru draudēdama:

— Ak tu vecais velns, stulbiķis!

Viņa apsēdināja vectēvu uz dīvāna, viņš tur saļima kā lupatu lelle, atvēra muti un sāka purināt galvu; vecmāmiņa uzsauca mātei:

— Tūlīt ģērbies!

Celdama drebos no grīdas augšā, māte teica:

— Es pie viņa neiešu, vai dzirdat?

Vecmāmiņa nogrūda mani no dīvāna:

— Atnes krūzi ar ūdeni, žiglāk!

Runāja viņa klusi, gandrīz čukstot, mierīgi un valdonīgi.

Es izskrēju priekšnamā, istabās ielas puse klaudzēja smagi soļi, bet no mātes istabas atskanēja viņas dobjā balss:

— Rit aizbraukšu!

Es iegāju virtuve un kā pa sapņiem apsēdos pie loga.

Vaidēja un šņukstēja vectevs, purpināja vecmāmiņa, tad noklau dzēja durvis, kļuva klusi un baigi. Atminējies, pec kā mani sūtīja, es iesmēlu vara krūzē ūdeni un izgāju priekšnamā; no istabas iznāca pulksteņtaisītājs, nodūris galvu, glaudīdams ar roku kažokādas cepuri un krekstinādams. Vecmāmiņa, piespiedusi rokas pie vēdera, klanījās pret viņa muguru un klusi sacīja:

— Paši zināt — ar varu mīlēt nepiespiedīsi...

Viņam aizķērās kāja aiz lieveņa sliekšņa, un tad viņš izmetās pagalmā, bet vecmāmiņā pārmeta krustu un trīcēja, vai nu klusi raudādama, vai smiedamas.

— Kas tev kaiš? es vaicāju, pieskrējis tai klāt.

Viņa izrāva krūzi man no rokām, apšļakstīdama manas kājas un uzsaukdama:

— Kādu gaisa gabalu tad tu gāji pēc ūdens? Aizslēdz durvis!

Viņa iegāja mātes istabā, bet es no jauna devos virtuvē, lai va

rētu noklausīties, kā viņi blakusistabā vaid un sten, un rūc, it kā stum dīdāmi pārliecīgi smagus priekšmetus.

Diena bija dzidra; pa abiem logiem caur apledojušām rūtīm iespīdēja slīpi ziemas saules stari; uz galda, kas bija klāts pusdienām, blāvi zaigoja alvas trauki, karafe ar rūsganu kvasu un otra ar tumšzaļo vecteva degvīnu, kas bija uzliets uz sarmenēm un asinszālēm. Pa atkusušajām rūtīm bija redzams žilbinoši mirdzošais sniegs uz jumtiem; uz sētas stabiem un strazdu būrīša dzirkstīja sudraba cepuri tes. Pie logu apmatām saules caurstarotos būrīšos rosījās mani putni: vīteroja jautrie, pieradinātie ķivuļi, čivināja sniedzes un skaļi trillināja dadzītis. Tomēr šī līksmā, sudrabainā un skanīgā diena nesagādāja prieku, bija nevajadzīga, un itin viss likās nevajadzīgs. Man iegribējās palaist putnus brīvē, sāku ņemt nost būrīšus, tad

iešāvās vecmāmiņa, sizdama sev ar rokām pa sāniem, un metas pie krāsns, bārdamās:

— Ak tu sasodītie, kaut nelabais jus rāvis! Ak es vecā stulbene, Akuļina . . .

Viņa izvilka no krāsns pīrāgu, uzsita ar pirkstu pa garozu un pikti nospļāvās:

— Ka tad, sakaltis! Te nu bija — sasildīt! Ak elles prauli, kaut jūs pārsprāgtu! Ko tu boli acis, ūpi! Vajadzētu jūs visus sadauzīt kā sliktus podus!

Un sapīkusi sāka raudāt, grozīdama pīrāgu no vienas puses uz otru, dauzīdama ar pirkstiem pa sakaltušo garozu, lielas asaras smagi krita uz pīrāgu.

Virtuvē ienāca vectēvs ar māti; vecmāmiņa tā uzsvieda piragu uz galda, ka šķīvji vien palēcās.

— Redziet nu, kas notika jūsu deļ, kaut jūs izputētu!

Mate līksma un mierīga apskāva viņu un pierunāja, lai neraizējas; vectēvs sašņurcis, gurdens apsēdās pie galda un, apsējis ap kaklu servjeti, piemiegdams no saules uztūkušās acis, rūca:

Labi, tas nekas! Labus pīrāgus esam ēduši, pagaršosim reiz sausākus. Dievs ir paskops, viņš ar savām veltēm nesvaidās . .. Sodies, Varja . . . bus jau labi!

Viņš bija gluži kā prātā jucis, visu pusdienas laiku runāja par dievu, par negodīgo Akabu, par tēvu grūto likteni, vecmāmiņa viņu nikni apsauca:

— Paklau, tu, labāk ēd!

Māte jokojas, zibsnīdama dzidrās acis.

Par ko pirmīt tā izbijies? — viņa jautāja, man piebikstījusi.

Ne, tad es nemaz tā neizbijos, bet tagad man bija neveikli, nesaprotami.

līda viņi kā vienmēr svētdienās nogurdinoši ilgi, daudz, un šķita, nav tie paši cilvēki, kas pirms pusstundas kliedza cits uz citu, būdami ar mieru izkauties, mirka asarās un vaimanāja. Novarēju lāgā ticēt, ka visu to viņi būtu darījuši nopietni un ka raudāt tiem grūti. Ir viņu asaras, ir kliedzieni, ir ciešanas, ko tie sagādāja cits citam un kas bieži uzliesmoja un strauji norima, man kļuva tik parastas, arvien mazak mani satrauca, arvien vārāk skāra sirdi.

Tikai daudz vēlāk es sapratu, ka krievu cilvēki, nabadzīgās un nožēlojamās dzīves nomākti, vispār mēdz uzjautrināties ar savu postu, rotaļājas ar to gluži ka bērni un visai reti kaunas izrādīt, ka ir nelaimīgi.

Bezgalīgajā ikdienā pat bēdas ir svētdiena, pat ugunsgrēks — izklaide; tukšu seju rotā pat skramba . . .

Pēc šā notikuma mate uzreiz atžirga, tvirti saslējās un kļuva mājas saimniece, bet vectēvs turējās nomaļus, bija domīgs un kluss, pilnīgi pārvērties.

Viņš gandrīz vairs neizgāja no mājas, visu laiku vientuļi sēdēja augšā savā istabā, lasot noslēpumainu gramatu — «Mana tēva piezīmes». So grāmatu viņš glabāja kastē aiz atslēgas, un es ne vienreiz vien redzēju, ka vectēvs, iekams ķeras pie grāmatas, nomazga rokas. Gramata bija maza formāta, bieza, rūsganā ādas sējumā; zilgano priekšlapu rotāja glīts ieraksts ar izbalējušu tinti: «Cienījamam Vasilijam Kaširinam sirsnīgai piemiņai pateicība» tad sekoja kāds dīvains uzvārds, spalvas vilcieni zem tā izveidoja it kā lido jošu putnu. Piesardzīgi atvēris smago vāku, vectēvs uzlika brilles sud raba ietvarā un, raudzīdamies uz ierakstu, ilgi raustīja degunu, pielā godams brilles. Es ne vienreiz vien viņam vaicāju, kas tā par gramatu. Viņš iespaidīgā balsī atbildēja:

Tas tev nav jāzina. Pagaidi, nomiršu — tad tu to mantosi. Arīdzan jenotādas kažoku tev novēlēšu.

Ar māti viņš saka runāt mīlīgāk un mazāk, viņas valodā klausi jās uzmanīgi, tāpat kā tēvocis Pjotrs, zibsnīdams ar acīm, un norai doši rūca:

— Būs jau labi! Dari, kā zini . . .

Lādēs viņam glabājās ļoti daudz ērmīgu tērpu: smaga zīda brunči, siltas atlasa jaciņas, sudraba caurausti zīda sarafāni, pērlēm izšūtas sievu cepures, spilgtas galvassegas un lakatiņi, smagu senlaiku naudas gabalu virtenes, krāsainu akmeņu krelles; visu to viņš klēpjiem sanesa mates istabā, izklāja uz krēsliem un galdiem, māte tīksminājās ar šiem tērpiem, bet viņš sacīja:

— Are, mūslaiku drānas bija daudz krāšņākas un skaistākas nekā tagadējās! Drānās krāšņākas — bet dzīvojām vienkāršāk, sāti cigak. Tic laiki aizgājuši un vairs neatgriezīsies! Nu, pielaiko, rotājies . . .

Kādreiz māte uz īsu brītiņu iegaja blakusistaba un iznaca no tu rienes, ģērbusies zilā, ar zeltu izšūtā sarafanā, pērlēm izrakstītu vainagu galva; zemu paklanīdamās vectēvam, viņa vaicāja:

— Vai ir jauki, tētiņa kungs?

Vectēvs nokrekstejās, viss ta kā atplauka, apgāja mātei apkārt, noplātīja rokas, kustinādams pirkstus, un atbildēja neskaidri, gluži kā pa sapņiem:

Ek, bijusi tev, Varvara, liela nauda, labi ļaudis apkārt...

Tagad mate apdzīvoja abas istabas uz ielas pusi, pie viņas allaž nāca viesi, visbiežāk brāļi Maksimovi: Pjotrs, stalta auguma skaistu

lis virsnieks ar milzīgu, gaišu bārdu un zilām acīm, tas pats, kura klāt būtnē mani bija nopēris vectēvs par vecā kunga apspļaudīšanu; Jev geņijs, arī gara auguma, tievam kājām, bālu seju un melnu ķiļbār diņu. Viņa lielās acis bija līdzīgas plūmēm, mugurā viņam bija zaļ-gans mundieris ar zeltītām pogām un zeltītām monogrammām uz šaurajiem pleciem. Viņš bieži un veikli mēdza papurināt galvu, atmezdams atpakaļ no augstās, gludas pieres cirtainos, garos matus, vēlīgi smaidīja un vienmer dobjā balsī kaut ko stāstīja, sākdams runu ar pieglaimīgiem vārdiem:

— Redziet, es domāju tā . . .

Māte viņā klausījās, acis piemiegusi, smaidīdama un bieži vien viņu pārtraukdama:

— Jus esat gluži kā bērns, Jevgeņij Vasiļjevič, atvainojiet...

Virsnieks ar plato plaukstu sita sev pa ceļgalu un sauca:

— Nudien kā bērns . ..

Skaļi un jautri pagāja ziemsvētku laiks, gandrīz ik vakaru pie mātes mēdza sanākt ķekatnieki, arī viņa pati uzposās — allaž jaukāk par citiem — un aizbrauca kopā ar visiem.

Vienmēr, kad viņa reize ar viesu baru, kurā bija dažnedažādi cilvēki, izgaja pa vārtiem, māja it ka iegrima zemē, visur iestājās klusums, slēpta nemiera pilns un apnicīgs. Vecmāmiņa slīdēja pa istabām kā veca zosu mātīte, visu kārtodama, vectēvs stāvēja, piespiedis muguru pie siltajiem krāsns podiņiem, un pats ar sevi runājās:

— Nu, labs ir . . . Redzēsim, kas tur iznāks . . .

Pēc svētku dienām māte mani un Sašu, tēvoča Mihaila dēlu, aizveda uz skolu. Sašas tēvs bija apprecējies, pamāte jau no pirmās dienas neieredzēja padēlu, sāka viņu sist, un pēc vecmāmiņas neatlaidīga lūguma vectēvs paņēma Sašu pie sevis. Skolu mēs apmeklējām kādu mēnesi, no visa, ko man tur mācīja, es atminos tikai, ka uz jautājumu: «Kā tevi sauc?» — nevar atbildēt vienkārši: «Peškovs,» — bet jāsaka: «Mans uzvārds Peškovs.» Tāpat nevar skolotājam sacīt: «Tu, mīļais, nekliedz, es tevis nebaidos . . .»

Skola man tūliņ nepatika, taču brālēns pirmajās dienās jutās visai apmierināts, ātri atrada biedrus, bet kādreiz viņš mācību laikā aizmiga un piepeši pa miegam šausmīgi iebrēcās:

— Tā nedarišu-u ...

Pamodies viņš izprasījās laukā no klases, tāpēc to neganti izsmēja, un otrajā dienā, kad mēs, ejot uz skolu, bijām nonākuši gravā, kas atradas Siena laukuma, viņš apstājās un teica:

— Ej vien, bet es neiešu! Es labak pastaigāšos!

Viņš notupās zemē, rūpīgi ierausa grāmatu sainīti sniegā un aizgāja. Bija dzidra janvāra diena, visapkārt sudrabaini zaigoja saule. Es ļoti apskaudu brālēnu, taču ar smagu sirdi devos uz skolu, jo

negribēju apbēdināt mati. Grāmatas, ko Saša bija ierausis sniega, protams, pazuda, un nākamajā dienā viņam jau bija dibināts iemesls neiet uz skolu, bet trešajā diena par viņa gaitām uzzināja vectēvs.

Mūs sauca pie tiesas: virtuve aiz galda sēdēja vectevs, vecmāmiņa, māte un sāka pratināt, — atceros, cik jocīgi Saša atbildēja uz vectēva jautājumiem:

— Kālab tad tu nenonāc skolā?

Saša, bikli raudzīdamies vectēvam tieši acīs, gausi atbildēja:

— Biju aizmirsis, kur ta atrodas.

— Aizmirsis?

— Jā. Meklēju, meklēju . . .

— Būtu gājis līdzi Leksejam, viņš atceras.

— Viņš man nozuda.

— Leksejs?

— Jā.

— Kā tad tā?

Saša padomāja un nopūties teica:

— Bija putenis, nekā nevarēja redzēt.

Visi saka smieties, jo laiks pieturējās rāms un skaidrs. Saša arī piesardzīgi pasmaidīja, bet vectēvs, zobus atviezis, dzēlīgi no

teica:

— Būtu jel turējies viņam pie rokas, aiz jostas.

— Es turējos, bet vējš mani atrava nost, — Saša paskaidroja.

Viņš runāja laiski, bezcerīgi, man bija neveikli klausīties šos

nevajadzīgos, neveiklos melus un lieli brīnumi par viņa tiepību.

Mūs nopēra un par pavadoni mums pieņēma agrāko ugunsdzēsēju, vecīti ar salauztu roku, — viņam bija jauzmana, lai mēs nenoklīstu no ceļa, kas ved uz zinātni. Tomēr tas nelīdzēja: jau otrajā diena brālēns, nokļuvis līdz gravai, norāva no vienas kājas velteni un aiz svieda to projām, pēc tam noāva otru un aizmeta pretējā virzienā, bet pats vienās zeķēs skriešus metas prom pa laukumu. Vecītis sek dams meklēja nomestos velteņus, bet pēc tam izbijies aizveda mani mājās.

Visu dienu vectēvs, vecmāmiņa un mana māte braukaja pa pilsētu, dzenādami bēgli, un atrada Sašu tikai novakarē pie klostera Cirkova traktierī, kur viņš ar savu deju uzjautrināja publiku. Pārveda viņu mājās un pat nepēra, stūrgalvīgās zēna klusēšanas samulsināti; bet viņš gulēja ar mani uz lāviņas, sacēlis kājas gaisā, švīkādams ar pēdām pa griestiem, un klusi stāstīja:

Pamāte mani nemīl, tēvs ari nemīl, tāpat vectēvs nemīl — kādē| lai es dzīvoju pie viņiem? Pavaicāšu, āre, vecmāmiņai, kur dzīvo laupītāji, un aizbēgšu pie tiem — tad jūs gan par mani dzirdēsiet . . . Bēgsim abi divi?

Es nevarēju bēgt. viņam līdzi, man tai laikā bija savi plāni — biju nolēmis kļūt par virsnieku ar lielu, gaišu bārdu, bet tad vaja dzeja mācīties. Kad es savu plānu pastāstīju brālēnam, viņš padomājis piekrita:

— Tas ari ir labi. Kad tu būsi virsnieks, es jau būšu atamans, un tev vajadzēs mani gūstīt, un viens no mums otru nošaus vai ari saņems gūstā. Es tevi gan nešaušu.

— Es tevi arī ne.

Tā mēs nolēmām.

Atnāca vecmāmiņa, uzrāpās uz krāsns un, raudzīdamās uz mums, iesāka valodu:

— Kā nu ir, peļuki? Ak tu mani bārenīši, pastarīši!

Mūs pažēlojusi, viņa sāka lamāt Sašas pamāti — resno krustmāti Nadeždu, traktiernieka meitu, pēc tam vispār visas pamātes un patēvus un, starp citu, pastāstīja, ka gudrais vientulis Jona pusaudža gados piesaucis dieva tiesu par savu pamāti, tāpēc ka viņa tēvu uzglicieti, Baltezera zvejnieku,

Jaunā sieva nāvē iedzina:

Stipru dziru viņam iedeva,

Miega zāles klāt. vel piejauca,

Miegā grimušu, laiva guldīja,

Ozollaivā šaura zārkam līdzīgā.

Kļavas airus tad rokā paņēma,

Strauji īrās tāltālu ezerā,

Tur, kur dzelme visudziļākā.

Prata slēpdama ļaunu nodomu.

Tur tā noliecās un (ik šūpojās,

Vieglā laiviņa drīzi apgāzās;

Vīrs ka akmens dzelme nogrima.

Pati ragana mājup peldēja.

Krastā tikusi zeme nokrita.

Gaužās žēlabās tūdaļ izplūda,

Bēdas melīgās skaļi izpauda.

Bēdām šīm labie ļaudis ticēja,

Rūgtas asaras līdzi tai raudāja.

- Vai manu, vai, jaunā atraitne!

Nelaime liela tevi situsi;

Tomēr allaž viss dieva ziņā,

Nāve vai dzīvība viņa miņā.

Vienīgi padēls, mazais Jonuška,

Pamātes asarām nenoticēja;

Rociņu uzlicis tai uz sirds,

Balstiņā bikla viņai sacīja:

Ak tu likteņa nolemtā pamāte,

Ak tu viltniece, pusnakts rēgone. Asarām tavām ticēt nespēju,

Pukst tava sirds aplam priecīgi. Piesauksim dievu un debesu svētos:

Lai kāds paņem tērauda nazi,

Met to augstu debesis dzidrajās.

Tava taisniba nazis ķers mani, Mana taisnība — nazis ķers tevi. Pamāte Jonu tad skadri vēroja,

Acis tai jauni zvērot zvēroja.

Iepretī padēlam nostājās bargi,

Iesāka runāt skarbi jo skarbi:

— Ak tu mūdzis, stulbenis,

Izdzimums tāds, nešpetnis!

Kas tev atkal iešāvies prātā?

Ka tu drīksti runāt šitā?

Ļaudis klausās viņos, noraugās.

Noģied: tumša ši lieta izliekas.

Skumju pārņemti, tic kaut ko pārdomā, Savā starpā klusi apspriežas.

Tad uz priekšu panāk zvejnieks sirms. Visiem zemu, zemu palokās.

Vārdus svarīgus tad saka tas:

— Labie ļaudis, paklausiet mani, Labā rokā dodiet man nazi!

Metīšu gaisā līdz debesim viņu,

Zeme kad kritis vainīgo trāpīs.

Asu nazi nu iedeva vecajam,

Meta to pāri viņš galvai sirmajai.

Gluži ka putns tas aizlaidās debesis, Gaida un gaida — zeme vairs nekrīt vis. Veras ļaudis dzidrajā augstienē,

Noņem cepures, ciešāk saspiežas,

Visi klusē nakts ar dziļi klusa.

Veras debesīs — tas dzidras, tukšas.

Rita blāzma sak sārtoties viegli,

Pietvīkst pamāte un ļauni pasmaida. Pēkšņi kā putns no augstienes žigli Saujas nazis pamātei sirdī tieši.

Ceļos nometas ļaudis nu aši,

Pateicas dievam, dod viņam godu: «Slava tev, dievs, par taisnīgo sodu!»

Vecais zvejnieks paņēma Jonušku,

Aizveda klosteri tālīnā,

Gaišās Keržencas krastmalā,

Tuvu pie Kitežas — neredzamās pilsētas* . . .

Nākamajā dienā, kad pamodos, viss biju sarkanos plankumos, biju saslimis ar bakām. Mani novietoja jumta istabiņā sētas pusē, un ilgi es tur gulēju tumsa; rokas un kājas man bija cieši sasietas ar platām lentēm, un es mocījos šausmīgos murgos, — vienreiz no šiem murgiem es tikko nedabūju galu. Pie manis mēdza nākt vienīgi vecmāmiņa, ēdināja mani kā mazuli ar karoti, stāstīja nebeidzamas, vienmer jaunas pasakas. Kādu vakaru, kad es jau sāku atveseļoties un gulēju nesasiets, tikai pirkstos bija uzmaukti dūrainīši, lai nesa-skrambātu sev seju, vecmāmiņa nez kāpēc kavējās un neatnāca parastajā laikā; tas mani satrauca, un piepeši es viņu ieraudzīju: viņa gulēja aiz durvīm knupus uz putekļainajām bēniņu kāpnēm izplestām rokām, viņas kakls bija aizgriezts kā tēvocim Pjotram, no kakta, no putekļainās krēslas tai tuvojās liels kaķis, kāri izvalbījis zaļās acis.

Es pietrūkos no gultas, ar kājām un pleciem izgāzu abus loga ietvarus un izlēcu pagalmā sniega kupenā. Tajā vakarā mātei bija viesi, neviens nebija dzirdējis, ka es izdauzīju rūtis un izgāzu ietvarus, un sniegā biju nogulējis diezgan ilgi. Locekļi nebija lauzti, tikai roka plecā izmežģīta, turklāt krietni vien biju sagraizījies ar stikliem, bet kājas gan bija pamirušas, un es nogulēju mēnešus trīs, nevarēdams tās pakustināt; gulēju un klausījos, kā dzīve mājā kļūst arvien skaļāka, kā lejā klaudz durvis, kā uz priekšu un atpakaļ staigā daudz ļaužu.

Pa jumtu grabinājās apnicīgs sniegputenis, uz bēniņiem lodāja un gaudoja vējš, skurstenī skanēja gluži kā bēru dziesma, drebēja aizšautņi, dienā ķērca vārnas, klusās naktīs no laukiem atlidoja žēlabainas vilku gaudas — pie šādas mūzikas veidojās sirds. Tad kautri un klusi, bet ar katru dienu piemīlīgāk ar marta saules mirdzošajām acīm pa logu sāka vērties iekšā biklais pavasaris, uz jumtiem un bēniņos savus koncertus rīkoja kaķi, cauri sienām spiedās pavasara čalas — lūza kristāla lāstekas, no jumta šķores gāzās atkusušais sniegs, bet zvanu skaņas bija dobjākas nekā ziemā.

Pie manis tāpat nāca vecmāmiņa; viņas elpa arvien biežāk un stiprāk oda pēc degvīna, tad viņa sāka nest sev līdzi lielu, baltu tējkannu, slēpa to zem manas gultas un, ar acīm pamirkšķinādama, sacīja:

— Tikai tu, šķīstā dvēselīt, nesaki vectēvam, tam mājas garaml

— Kāpēc tu dzer?

— Cst! Ne pušplēsta vārdiņa! Izaugsi liels — sapratīsi...

Iesūkusi malku no tējkannas pīpes, noslaucījusi lūpas ar piedurkni, viņa saldi smaidīja un vaicāja:

- Nu tad šitā, mīļo kundziņ, par ko ta īsteni es tev vakar stāstīju? _

— Par tēvu.

— Bet kurā vietā paliku?

Ks viņai to atgādināju, un gluži ka strautiņš ilgi burbuļoja viņas vijīgā valoda. Viņa pati man iesāka stāstīt, par tēvu; atnāca reiz skaid ra prātā, skumja un gurda, un saka:

Ks sapni redzēju tavu tēvu, tā ka ietu viņš pa lauku ar lazdas nūjiņu roka, svilpo, bet viņam nopakaļ tek raibs suns, mēli izkāris. Nez kadeļ tagad bieži redzu sapnī Maksimu Savatejiču, redzams, nav miera viņa klīstošajai dvēselītei .. .

Vairākus vakarus pēc kārtas viņa man stāstīja par tēva dzīvi, un šis stāsts bija tikpat saistošs kā visi citi viņas stāsti.

Mans tēvatēvs bijis zaldāts, uzkalpojis virsnieku kārtā, bet par nežēlīgu apiešanos ar saviem apakšniekiem aizsūtīts uz Sibīriju; tur tad arī kaut kur Sibīrijā piedzimis mans tēvs. Dzīve viņam bijusi grūta, jau kopš bērna kājas viņš mucis projām no mājām; vienreiz vectēvs dzinis viņam meža ar suņiem pēdas gluži ka zaķim, citreiz notvēris puisēnu un ta sitis, ka kaimiņi atņēmuši un paslēpuši.

— Vai bērnus vienmēr sit? — es vaicāju; vecmāmiņa mierīgi atbildēja:

Vienumēr.

Mate tēvam nomirusi agri, bet, kad viņam bijuši deviņi gadi, tad nomiris arī tēvs, un viņu paņēmis pie sevis krusttēvs, kāds galdnieks, ierakstījis Fermas pilsētas amatnieku cunftē un apmācījis sava amatā, bet tēvs no viņa aizbēdzis, vadājis pa tirgiem aklos, sešpadsmit gadu vecumā ieradies Nižņijā un dabūjis darbu kāda galdniecība, kas strādājusi Kolčina kuģu sabiedrībai. Divdesmit gadu vecuma viņš jau bijis labs sarkankoka galdnieks, tapsētājs un drapētājs. Darbnīca, kur viņš strādājis, bijusi blakus vectēva mājām Kovaļihas ielā.

— 7.ogi tak pazemi un cilvēki manīgi, vecmāmiņa smaidīdama stāstīja. — Tā nu mēs ar Varju lasījām dārzā avenes, pēkšņi viņš, tavs tēvs, žvikt — pāri žogam, es aplam izbijos: soļo šitāds milzenis starp ābelēm baltā kreklā, plīša bikses, bet basām kājām, pliku galvu, ap garajiem matiem siksniņa. Sis nākot precībās! Biju viņu redzējusi jau agrāk gar logiem staigājam; kolīdz ieraugu, tā nodomāju: kas par jauku puisi! Kad nu šis pienāk klāt, es tam vaicāju: «Kalab tad tu, puis, nenāc pa ceļu?» Bet šis nometas ceļos. «Akuļina Ivanovna,» šis saka, «te nu es esmu jūsu priekšā ar savu sirdi un dvēseli, un tur — Varja; palīdzi mums, dieva dēļ, mēs gribam precēties!» Tad nu gan es apstulbu, pat valodu zaudēju. Skatos, tava māte, kāda blēde, paslēpusies aiz abeles, sarkana kā brūklene, māj šim ar

roku, bet pašai — asaras acīs. «Ak tu aušas, kaut jus izputētu,» es saku, «ko vel neizdomāsiet? Vai tu, Varvara, pratu esi zaudējusi? Un ari tu, puis,» saku, «tak padoma jel: vai tu necel acis par augstu?» Mūsu vectēvs taču tolaik bija bagats, bērni vēl nebija izdalījušies, četras mājas piederēja, ij nauda, ij gods, nesen bija piešķirta cepure ar pozumentiem un mundieris par to, ka deviņus gadus no vietas sabijis par cunftes vecāko, — lepns vīrs bija toreiz! Runāju, ka jau nu pienākas, bet pati aiz bailēm trīcu, arī žel viņa: abi sadrūmuši. Tad tavs tēvs saka: «Nu, es taču zinu, ka Vasilijs Vasiljevičs Varju ar labu man nedos, bet es viņu nozagšu, tikai tu mums palīdzi.» Es lai šiem palīdzot! Es pat roku pret viņu pacēlu, bet šis ij nedomā atkāpties. «Triec man kauču vai ar akmeni,» šis saka, «tikai palīdzi, es tik un tā neatkāpšos!» Tad nu an Varvara pieiet šim klāt, uzliek roku uz pleca un teic: «Mēs sen jau esam precējušies, jau maijā, mums tikai vel jāsalaulājas.» Apzeliņ, — es tikko vai gar zemi nenoveļoši

Vecmāmiņa saka smieties, viss viņas augums līgojas, tad iešņauca tabaku, notrausa asaras un atsāka, apmierināti nopūtusies:

— Tu jau to vēl nevari saprast, ko nozīme precēties un ko laulāties, tikai zini — tā ir briesmīga nelaime, ja neprecēta meita dzemdē bērnu! To tu ielāgo un, kad izaugsi liels, nepavedini meitas uz tādam lietām, uz tavas sirdsapziņas tad gulsies liels grēks, bet. meiča k|ūs nelaimīga, turklāt bērns būs nelikumīgs — paturi to prātā, pielūko! Dzīvodams žēlo sieviešus, mīli tos no sirds, nevis izlaidības labad, saku to, tev labu vēlēdama!

Brītiņu viņa iegrima domās, pašūpodamās krēsla, tad pēkšņi at ģidās un uzņēma valodu no jauna:

Nu, ko tagad lai iesāk? Iesitu Maksimam pa pieri un Varvaru parauju aiz bizēm, bet šis man saka itin rāmi: «Ar sitieniem nepalīdzēsi!» Un Varvara ari: «Vispirms labāk padomājiet, ko iesākt, un to kaušanos atlieciet!» Es šim jautāju: «Vai nauda tev ir?» «Bija,» šis atbild, «bet. par to nopirku Varjai gredzenu.» — «Cik ta tev nu bija, kāds trijnieks?» — «Ne,» šis apgalvo, «turpat pie simt. rubļu.» Bet tolaik naudai bija liela vērtība un mantas Ietas; es raugos uz viņiem, uz tavu māti un tēvu, — ir nu gan muļķīši, domāju, gatavie bērni! Mate saka: «To gredzenu es paslēpu zem grīdas, lai jūs neicrau dzītu, to varēs pārdot!» Nu, bērni kas bērni! Ka nu bija, bija, taču norunājām, ka viņi pec nedējas salaulāsies un ar popu es visu nokārtošu. Bet pati kaucu, sirds dreb un trīc aiz bailēm no vectētiņa, un Varjai arī bail. Bet visu nokārtojām.

Tikai tavam tēvam bija viens naidnieks, kāds meistars, nešpetns cilvēks, viņš jau sen visu bija noģidis un sāka mūs izsekot. Tā nu es izrotāju savu vienīgo meitiņu, cik vien labi varēju, izvedu pa vārtiem, bet aiz stūra jau gaidīja trijjūgs, viņa tajā iesēdās, Maksims icsvil-

pās, un tā viņi aizbrauca! Eju mājās, asaras birdinādama, pēkšņi šis cilvēks, nelietis tāds, nostājas man priekšā un saka: «Es esmu labsirdīgs cilvēks, nestāšos liktenim ceļā, tikai tu, Akuiina Ivanovna, iedod man kādu pussimtiņu!» Bet man taču naudas nebija, ne man viņa patika, ne es viņu krāju, tad nu es sava muļķa prātā šim atbildu: «Bet man naudas nav, un es tev nedošu!» — «Nu apsoli!» šis atkal. — «Ka nu tā var apsolīt, kur tad vēlāk to ņemšu?» «Liela muiža,» šis atbild, «vai tev grūti no sava bagāta vīra nočiept?» Man taču, muļķei, vajadzēja patriekties ar viņu, aizturēt, bet es iespļāvu viņam mūlī un aizgāju. Sis nu teciņus metās pa priekšu, ieskrēja pagalma un sacēla traci.

Aizvērusi acis, viņa runā smaidīdama:

Pat nule vel baigi atcerēties tās trakās pārgalvības. Vectēvs ierēcās, nu zvērs kas zvērs — neba tas viņam kāds joks! Viņš jau dažkārt mēdza noraudzīties uz Varvaru un lielīties: «Izdošu viņu par sievu kādam muižniekam, kungam!» Tebe nu muižnieks, tebe nu kungs! Visusvētā dievmāte pati labāk zina, kurš ar kuru saderas. Vectēvs šaudās pa pagalmu kā aizsvilies, atsauca Jakovu un Mihailu, paaicināja vel to mūsaino meistaru un kučieri Kļimu: skatos, šis paņēmis siksna piesietu svaru bumbu, bet Mihailo paķēris bisi, zirgi mums bija labi, strauji, rati — viegli, «Vai manu,» es nodomāju, «panāks viņus!» Tad nu manu pratu apgaismoja Varvaras sargeņģelis — pakampu nazi un sagraizīju ilkšu dzeņaukstes, dievs dos, pa ceļam satrūks! Tā ari notika: ceļā ilkss atsprukusi vaļā, tikko nav nositusi Mihailu un Kļimu, šie tad nu aizkavējušies, bet, kad, salabojuši dzeņauksti, pieauļojuši pie baznīcas, Varja ar Maksimu stāvējuši uz baznīcas lieveņa, paldies dievam, jau salaulāti.

Mūsējie metušies Maksimam virsū, bet kur nu, tam jau spēciņš tads, ka labak nenāc tuvuma! Nosviedis Mihailu no lieveņa, roku šim izmežģījis, Kļimu ari iekaustījis, bet vectēvs ar Jakovu un šito meistaru nobijušies.

Maksims ап dusmas saglabājis saprātu un teicis vectēvam: «Liec nost to daiktu, nevicini te uz mani, esmu mierīgs cilvēks, bet, ko esmu paņēmis, pats dievs man devis, un neviens man to neatņems, vairāk man no tevis nekā nevajag.» Sie tad nu atkāpušies no viņa, vectevs iesedies ratos un kliedz: «Ardievu nu, Varvara, tu vairs neesi mana meita, negribu tevi ne redzēt, dzīvo vai sprāgsti bada!» Viņš pārbrauca mājās un nu ņemas mani sist un lamāt, bet es tikai no-krekstos un savaldos, sak, gan jau pāries, taču no likteņa neizbēgsi! Vēlāk šis man saka: «Paklau, Akuļina, tu man pielūko: meitas tev vairs nav, to tu iegaumē!» Bet es sevī domāju: ko nu muldi, rudais, dusmas tikpat kā ledus: sasildīsi un izkusīs.

Es klausos uzmanīgi, alkatīgi. Dažas vietas viņas stāsta mani pārsteidz, vectēvs mātes laulības man bija attēlojis pavisam citādi:

viņš gan pretojies šim laulībām, aizliedzis mātei pēc laulībām atgriezties mājas, tomēr, pēc viņa nostāsta, māte nav laulājusies slepeni, viņš pats arī bijis baznīcā. Man negribas vaicāt vecmāmiņai, kuram no viņiem taisnība, tāpēc ka vecmāmiņās stāsts jaukāks un man vairāk patīk. Runādama viņa visu laiku līgojas, gluži kā irtos, laivā sēdēdama. Stāstot par kaut ko skumju vai baigu, viņa līgojās spējāk, rokas uz priekšu izstiepusi, it ka kaut ko gaisā turēdama. Bieži viņa piemiedz acis, un viņas sejas grumbās slēpjas neapzināts, labsirdīgs smaids, bet biezās uzacis tikko manāmi dreb. Dažkārt manu sirdi aizkustina ši neapzinātā, visu piedodošā labsirdība, bet dažreiz gribas, kaut jel vecmāmiņa pateiktu kādu stiprāku vārdu, uzkliegtu.

— Sākuma nedēļas divas es pat nezināju, kur Var ja ar Maksimu mitinās, bet tad atjoza tāds ņiprs puišelis un pateica. Nogaidīju līdz sestdienai, izlikos, ka eju uz vakara dievkalpojumu, bet patiesībā dodos pie šiem. Viņi dzīvoja tālu, Sujetinas kvartālā, sētas na miņā, pagalmu aizņēmuši amatnieki, tas piemēslots, netīrs, trokšņains, bet kas šiem vainas, gluži kā kaķēni, abi līksmi, murrā un spēlējas. Aizvedu viņiem, ko vien sadabūju: tēju, cukuru, dažādus putraimus, ievārījumus, žāvētas sēnes, arī naudiņu, lāgā neatceros, cik paklusām ievilku no vectēva — nezagu jau sevis labā, tad taču var! Tēvs tavs itin nekā negribēja ņemt, aizvainots sacīja: «Vai tad nu mēs kādi ubagi?» Varvara arī puš viņa stabulē: «Ak, kam nu tas vajadzīgs, māmiņ? ...» Sakaunināju viņus: «Muļķīši, kas tad es jums esmu? Tev no dieva piešķirta māte, bet tev, aplamīte, miesīga mate! Vai tad tā nu var mani apvainot? Zini, kad zemes virsu apvaino māti, debesīs rūgti raud dievmāte!» Tad nu Maksims paķer mani uz rokas un nēsā apkārt pa istabu, nēsā un pats brīžiem griežas dejā — viņš jau bija stiprs kā lācis! Bet Varka, knīpa, staigā apkārt kā pāvs, dižojas ar savu viru gluži kā ar jaunu lelli, pūš man miglu acīs, stāsta tik svarīgi par savu saimniecību gluži kā īstena mājasmāte — nudie jāsmejas! Bet, kad pasniedza pie tējas biezpiena rausi, tas tik ciets, ka ij vilks zobus salauztu, biezpiens drūp kā zvirgzdi.

Tā nu tas turpinājās ilgu laiku, turpat jau bija pienākušas tavas radības, bet vectēvs klusē un klusē — stūrgalvīgs, pūķis tāds! Es paslepus šos apmeklēju, ari viņš to zināja, kauču izlikās, ka nezina. Mājas visiem aizliegts par Varju runāt, un neviens viņas vārdu nepie min, arī es ciešu klusu, bet pati zinu — tēva sirds ilgi nevar palikt nocietināta. Un tā arī pienāca reiz tas gaidītais brīdis — nakts, auro sniegputenis, gar lodziņiem gluži kā lāči skrāpējas, skursteņi gaudo, liekas, visi velni no pekles palaisti vaļā, mēs ar vectēvu guļam — miegs nenāk, es tad šim saku: «Cik slikti tādā naktī nabadziņam, bet vēl ļaunak tam, kam sirdi kremt nemiers!»

Piepeši vectēvs ievaicājās: «Ka ta šiem klājas?» — «Nekas, labi klājas.» — «Par ko tad es vaicāju?» tā šis man atkal. — «Par Varvaru,

par znotu Maksimu.» — «Bet kā tu tā zini, ka par viņiem?» «Ko nu, tēv, izliecies, būtu labāk mitējies niekoties, neba nu kādam no tā liels prieks!» Viņš tad nopūšas: «Ek jūs, velni tādi, gatavie satani!» Un nu saka izprašņāt: ko ta tas lielais slimests darot, — to viņš teica par tavu tēvu tiesa, esot taču slīmests? Es atbildu: «Slimests tas, kas negrib strādāt, sēž otram uz kakla, būtu tu paraudzījies uz Jakovu un Mihailu — tie nu gan ir īsti slīmesti. Kurš tad mūsu mājā ir strādnieks un gādnieks? Tu. Vai tad viņi tev kādi palīgi?» Tā šis mani lamāt: stulbene es esot, nešķīstene, savedēja, un tik ber, un tik ber! Bet es nesaku ne vārda. «Kā gan tevi varēja savaldzināt tads nez no kurienes uzradies cilvēks?» Es tikai klusēju, kad nu šis norima, saku: «Būtu jel aizgājis palūkot, kā viņi dzīvo, taču labi dzīvo.» — «Tāds gods viņiem par lielu, lai nāk paši. ..» Tad nu es aiz prieka apraudājos, bet viņš atpin manus matus — viņam patīk ar maniem matiem niekoties — un murkšķ: «Ko nu kauc, mu)ķe, jebšu domā, ka man krūtīs nav sirds?» Agrāk taču mūsu vectētiņš bija aplam labs, bet, kolīdz iedomājās, ka nav par viņu gudrāka cilvēka, ta ari kļuva ļauns un stulbs.

Tad nu viņi atnaca, tēvs un māte, svēta diena, pēdējā svētdienā pirms gavēņa, abi tādi stalti, smuidri un glīti; Maksims nostājās vectēva priekšā, bet vectēvs viņam sniedzas tikai līdz pleciem, — nostājas un saka: «Nedomā, Vasilij Vasiljevič, pasarg dievs, ka esmu atnacis pēc pūra, nē, atnācu savam sievastēvam godu parādīt.» Vectēvam tāda runa patika, šis nu smaida vien: «Ak tu milzenis, ak tu laupītājs tads! Nu diezgan, diezgan niekoties, dzīvojiet tagad pie manis!» Maksims sarauca uzacis un atbildēja: «Tas jau nu, tā sacīt, kā Varvara grib, man alga viena!» Un uzreiz sak abi ecetics — itin nekādi nevarēja saprasties! Gan es tavam tēvam ij metu ar acīm, ij minu zem galda uz kajas — ni un ni, šis tikai savu! Viņam bija jaukas acis: līksmas, skaidras, bet uzacis tumšas, dažreiz viņš tās uzrauj, acis paslēpjas, seja kļūst ka akmens, spīva, un itin neviena viņš neklausīja, tikai mani; es viņu mīlēju vairāk par savas pašas bērniem, viņš to zināja un ari mani mīlēja. Piespiežas lāgiem man klāt, apskauj un dažkart paceļ uz rokām, nesa pa istabu un saka: «Tu esi mana īstenā māte, tikpat ka mate zeme, es tevi mīlu vairāk nekā Varvaru!» Bet tava mate tolaik bija gauži līksma, tāda pārgalve metas viņam klāt un sauc: «Kā tu drīksti teikt šitādus vārdus, meža-miķeli, vēja grābsli?» Un ta mes visi trīs noņemamies, spēlējamies; tik jauki dzīvojām, šķista dvēselīt! Dejoja ari viņš labāk par visiem, jaukas dziesmas prata bija tās iemācījies no akliem ubagiem, vislabākajiem dziedoņiem.

Tā nu viņi ar mati apmetās dārza namiņā, tur tad arī tu piedzimi, tieši pašā dienvidu tēvs nak pusdienās, bet dels viņu sagaida. Tad nu gan bija līksmība, viņš aiz prieka kļuva vai traks, tavu mati

turpat vai nospieda, muļķītis, itin ka bčrnu dzemdēt būtu diēzi kāds smagais darbs! Uzsēdināja mani sev uz pleca un aiznesa pāri visam pagalmam pie vectētiņa paziņot, ka viņam atskrējis vel viens mazdēliņš, — vectēvs pat sāka smieties: «Esi gan tu gluži ka nelabais, Maksim!»

Bet tavi tēvoči viņu neieredzēja — degvīnu viņš nedzēra, mele viņam bija asa un pats allaž gatavs uz visādiem niķiem — rūgti viņi tam atriebās. Kādreiz lielā gavēņa laikā sacēlās vējš un piepeši pa visu māju saka šausmīgi gaudot un aurēt — visi satrūkās, kas tas par burvestībām? Vectēvs pavisam izbijās, pavēlēja pie visam svētbildēm iedegt lampiņas, šaudās apkārt, kliedz: «Jānotur dievkalpojums!» Un pēkšņi viss norimst; tas vel jo vairāk nobaidīja. Tēvocis Jakovs pir inais attapās, teikdams: «Ta droši vien būs Maksima gudrība!» Vēlāk tavs tēvs pats atzinās, ka salicis vēdlodziņā dažnedažādas pudeles un burkas, — vējš pūš pudeļu kaklos, un tās skan kā nu kura. Vectevs vi ņam padraudēja: «Pielūko, Maksim, ka par savam aušībām atkal nenonāc Sibīrijā!»

Vienu gadu iestājās briesmīgi liels aukstums un pilsēta no laukiem sāka ieklīst vilki, gan suni saplosa, gan zirgu izbiedē, sakoda pat pie dzērušos sargu, lielu kņadu viņi sacēla. Bet tavs tēvs paņem bisi, iekāpj slēpes un nakts laikā dodas klajā laukā, un, palūk vien, pārnes vilku un dažreiz pat veselus divus. Novelk tiem ādu, galvas izbāž, ieliek stikla acis — pavisam labi iznāk! Tā nu reiz tēvocis Mi hails iziet priekšiņa sevis pec, pēkšņi iebrāzās atpakaļ, mati saslējušies stāvus, acis lien no dobumiem lauka, elpa aizcirtusies — ne vārdiņa nespej izteikt. Bikses nošļukušas, viņš tajās sapinies, nokrīt zeme un dveš: «Vilks!» Katrs nu ķer ko kurais, metas priekšiņā ar uguni — skatās, nudien aiz lādes rēgojas vilka galva. Sak šo dauzīt, šaut, bet viņš — stāv, kā stāvējis! Ieskatās vērīgāk — izrādās, tur izbāzta galva un āda, bet priekšējās ķetnas piesistas pie lādes ar naglām. Vec tēvs toreiz uz Maksimu neganti noskaitās. Un tad Jakovs ari saka pieņemt šā jokus: Maksims salīmē no papes ta kā galvu — iztaisa degunu, acis un muti, matu vietā pielīmē pakulas, un tad nu šie abi ar Jakovu staiga pa ielu un grūž šos šausmīgos viepļus pie logiem — cilvēki, protama lieta, pārbaidās, kliedz. Bet naktīs, ietinušies palagos, šie iet un biedē popu, tas aizskrien uz policista būdu, bet policists pats pārbijies un pilna kaklā kliedz pēc palīga. Tā viņi mā žojās, un nekādi nebija iespējams šos apvaldīt: gan es tiku teikusi, sak, rimstieties, tapat arī Varja, bet šie — ne un ne! Maksims tikai pajoko: «Briesmīgi jocīgi skatīties, kā cilvēki nieku dēļ skrien klupdami krizdami!» Runā nu vēl ar tādu . . .

Tad nu viņš šito pašu nieku deļ turpat vai galu dabūja: tēvocis Mihails uz mata atsities vectēvā — ātri apvainojas, atriebīgs — un bija nodomājis tavu tēvu pazudināt. Šitā viņi ziemas sākumā nāk reiz

mājās no viesībām: Maksims, abi tēvoči un vēl kāds psalmotājs, vēlāk to padzina no vietas, jo bija nāvīgi piekāvis vienu ormani, Nākuši no Bedres ielas un aizvilinājuši Maksimu uz Djukova dīķi ta ka paslidināties pa ledu, tāpat ka to dara puikas, aizvilinājuši un iegrūduši viņu āliņģī — esmu to tev jau stāstījusi. . .

— Kāpēc tēvoči tik ļauni?

— Neba nu viņi ļauni, — vecmāmiņa mierīgi atbild, iešņaukdama tabaku. — Viņi vienkārši ir muļķi! Miška gan ir viltīgs, kauču muļķis, bet Jakovs gatavais vientiesis. . . Nu, un iegrūduši viņu ūdenī, viņš izniris, pieķēries ar rokam pie āliņģa malas, bet šie nu tik sist viņam pa rokām, visus pirkstus ar zābakiem samīdījuši. Par laimi, viņš bija skaidrā prātā, šie piedzērušies, viņš kaut ka ar dieva palīgu izstiepies zem ledus, tikai galvu pabāzis ārā no aliņģa, un šie netikuši viņam klāt, apmētājuši kādu laiku tā galvu ar ledus gabaliem, bet tad aizgājuši — sak, gan jau tik un ta noslīksi Tomēr tēvs izrāpies un nu tik skriešus prom uz policiju — policija, tu jau zini, atrodas turpat laukumā. Kvartāla uzraugs pazinis viņu, tāpat ari mūsu ģimeni un jautājis: kā tad tas noticis?

Vecmāmiņa pārmet krustu un murmina pateicības vārdus:

Dodi, ak, kungs, Maksimam Savatejičam mūžīgu mieru kopā ar taviem izredzētiem, viņš to ir pelnījis! Viņš taču noslēpa policijai visu šo jezgu, apgalvodams, ka pats reibumā nomaldījies uz dīķa un iekritis āliņģī. Kvartāla uzraugs sakot: «Nav tiesa, tu taču neesi dzērājs!» Lai nu kā, bet šie viņu noberzuši ar degvīnu, ieģērbuši sausās drānās, ietinuši kažokā, un pats uzraugs kopā ar diviem kārtībniekiem pārveda viņu mājās. Bet Jaška ar Mišku vel nebija pārnākuši, staigāja pa traktieriem, apkaunodami savus vecākus. Mēs ar mati raugāmies uz Maksimu, nu gluži pārvērties, sarkans ka vēzis, pirksti sašķaidīti, asiņaini, bet deniņos tā ka sniegs, bet nekūst nosirmojuši viņa deniņi!

Varvara kliedz un brēc: «Ko viņi ar tevi izdarījuši?» Uzraugs cenšas visu izošņāt, iztaujāt, bet mana sirds noģied: vai manu, nav vairs labi! Varju es uzlaidu virsū uzraugam, bet pati klusītiņām tincinu Maksimušku — kā tad tas notika? «Ejiet jūs pretī Jakovam un Mihailam,» viņš čukst, «iemāciet viņus, ka runāt, — lai saka, ka mēs izšķīrāmies uz Bedres ielas, viņi devušies uz Pokrovku, bet es iegriezies Prjadiļņajas šķērsiela. Nesajauciet, citādi bus ķibele ar policiju.» Es nu metos pie vectēva: «Ej apvārdo uzraugu, bet es sagaidīšu dēlus aiz vārtiem,» — un pastāstīju viņam, kāda ķeza gadījusies. Viņš ģērbjas, dreb un murmina: «Tad es jau to zināju, to tikai gaidīju!» Melš vien, nekā viņš nezināja! Savus dēliņus es saņēmu ar pļaukām — Miška aiz bailēm uzreiz atžirba, bet Jašeņka, mīļais, pilns kā mārks, taču muld: «Itin nekā es nezinu, vainīgs Mihailo, viņš tak vecāks!» Kā nekā nomierinājām uzraugu, luga kungs bija! «Paklau,» tas teica,

«pielūkojiet, ja pie jums kas ļauns gadīsies, zināšu, kurš vainīgais.» Teica un aizgāja. Vectēvs tad pieiet pie Maksima un saka: «Nu paldies tev, cits tavā vietā tā vis nebūtu rīkojies, to es saprotu. Un tev, ineit, arī, paldies, ka labu cilvēku esi pārvedusi vecāku mājā!» Viņš taču, nu vectētiņš, ja vien gribēja, tik jauki prata runāt, tikai vēlāk aiz muļķības nocietināja savu sirdi. Mcs palikām trijatā, Maksims Savatejičs apraudājās un sāka tīri vai murgot: «Kāpēc viņi tā, ko gan viņiem ļauna esmu nodarījis? Memmīt, kāpēc?» Viņš mani nesauca vis par māmuļu, bet par memmīti, gluži kā bērns, un pēc savas dabas bērns vien bija. «Par ko?» viņš vaicā. Es kaucu, ko vairs citu varēju darīt? Pašas bērni, žēl viņu! Tava mate bija izrāvusi visas pogas no jakas, sēž izspūrusi, gluži kā pec kautiņa, brēc: «Brauksim prom, Maksim! Brāļi mums ir ienaidnieki, man bail no vi ņiem, brauksim prom!» Es gan šai uzsaucu: «Neber drazas krāsnī, jau tā māja pilna dūmu!» Vectētiņš bija sūtījis šos kaušļus izlūgties piedošanu, māte metās Miškam virsū — pļauks, pa vaigu, tebe nu piedošanu! Bet tēvs gaužas: «Kā tad jus ta, brāļi? Turpat vai par kropli mani pataisījāt, kas es butu par strādnieku bez rokām?» Kā nekā mieru tomēr saderēja. Tavs tēvs nīkuļoja kādas septiņas nedēļas un vienu mēr ierunājās: «Лк, memmīt, brauksim visi trīs uz citu pilsētu — te ir skumīgi!» Drīz vien viņam arī iznāca braukt uz Astrahaņu; vasara tur gaidīja ierodamies caru, bet tavam tēvam uzticēja celt godavārtus. Sie nu aizbrauca ar pirmo tvaikoni; bet šķiršanās man tikpat kā sirdi no krūtīm izrāva, viņš arī bija bēdīgs un ņēmās mani pierunāt, lai braucot šiem līdzi uz Astrahaņu. Bet Varvara priecājas, negribēja savu prieku pat apslēpt, bezkauņa tāda . . . Tātad aizbrauca. Un tas arī viss.

Viņa iedzēra degvīna malku, iešņauca tabaku, domīgi raudzīdamās uz pelēkajām debesīm.

— Jā, mēs ar tavu tēvu nebijām vienu asiņu, bet viena sirds un viena dvēsele . ..

Lāgiem viņas stāstu laikā ierādās vectēvs, paslēja uz augšu savu seska seju, paošņāja ar smailo degunu gaisu, aizdomu pilns pavērās vecmāmiņā, paklausījās viņas valodā un murmināja:

— Mels vien, mels. ..

Piepeši ievaicājās:

— Lcksej, vai viņa dzēra degvīnu?

— Ne.

— Melo, no acīm redzu.

Un vilcinādamies aizgāja. Vecmāmiņa viņam aiz muguras pamirkšķināja acis un pateica kādu parunu:

— Katrs domā, ka viņa dūmi gaišaki par kaimiņa uguni.

Vienreiz viņš, stāvēdams istabas vidū un raudzīdamies grīdā,

klusi vaicaja:

— Dzi, mat?

— Kas ir?

— Vai redzi, kas notiek?

— Redzu.

— Un ko tu domā?

— Liktenis, tēv. Atceries, tu jau vienmēr mājoji par muižnieku.

— Njā.

— Te nu viņš ir.

— Plikadīda!

— Tā viņas pašas padarīšana!

Vectēvs izgāja no istabas. Kaut ko nelabu nojauzdams, es vaicāju vecmāmiņai: •

— Par ko jūs runājāt?

— Tev ari viss jāzina, — viņa atrūca, berzēdama man kājas. — Kas visu grib zināt, ātri paliek vecs... — Un iesmejas, galvu šūpodama.

— Ai, vectētiņ, vectētiņ, sīks un mazs puteklītis tu esi dieva vaiga priekša! Ļoņka, tu tikai nepalaid muti! Vectēvs taču galīgi izputināts! Aizdevis kādam kungam bargu naudu, vairākus tūkstošus, bet šis kungs kritis bankrutā . ..

Pasmaidījusi viņa nogrima pārdomās, ilgi sēdēja klusēdama, bet viņas lielā seja savilkās grumbās, satumsa, kļuva skumja.

— Par ko tu domā?

— Domāju, redz, ko lai tev pastāstu, — viņa atžirga. — Kazi,» vai par Jevstigneju, vai? Nu, klausies:

Dzīvoja reiz Jevstignejs,

Psalmotājs — liels gudrinieks,

Turklāt negants lielībnieks:

Bijības tam trūkst pret popiem Un pret visiem augstiem ciņiem.

Ari vecums nekrīt svarā Viņš vien gudrāks savā garā.

It ka pāvs šis apkārt iet Un par visiem ņemas smiet.

Pamācības mēdz dot braši.

Visu nopelt steidzas aši.

Baznīca šķiet tam par zemu,

Iela — tā nudien par šauru!

Ābolam trūkst sārtuma.

Saulītei nav siltuma.

Ja tam padomu kāds dotu,

Viņš tik

vecmāmiņa piepūš vaigus, bola acis, viņas labsirdīga seja kļūst muļķīga un smieklīga, runā viņa laiskā, dobjā balsi:

... Pats to labāk protu,

Visu veiklāk darītu.

Ja vien laiks man atliktu.

Brītiņu klusējusi, pasmaidījusi, viņa lēnītiņam atsāk no jauna:

Kādreiz nakti velni nak,

Urdīt psalmotāju sāk:

Šeit tev nepatīk, patiesi Nac uz pekli mums par viesi.

Ogles deg tur svelmē košā,

Nokļūsi tu vietā drošā! . . .

Cepuri nav galvā licis,

Kad jau velnu nagos ticis,

Tie šo stumda viņš to varā,

Saķer velni viru knaši.

Ierauj elles liesmās aši.

Ka nu juties mušu barā? —

Liesmu apņemts, psalmotājs Apkārt palūkojas dzīvi Un tad uzmet lupu spivi.

Dūmi, teic, jums pārāk sīvi!

Pabeigusi dziesmu gausā, suliga balsī, viņa pārvērš seju, klusi smiedamās, man skaidro:

— Bet Jevstignejs nepadevās vis, cieši palika pie sava, stūrgal vigs, gluži ka mūsu vectcvs! Nu laiks gulēt.. .

Māte reti ieradās pie manis jumta istabiņā, ilgi nepalika, runaja steigšus. Viņa kļuva aizvien skaistāka, sāka glītāk ģērbties, es viņā, tāpat ka vecmāmiņa, noģidu kaut ko jaunu, kas no manis tika slēpts, bet ko es tomēr nojautu un nopratu.

Vecmāmiņas pasakas mani vairs nevaldzināja, pat nostāsti par tēvu neapslāpēja neskaidro, bet ar katru dienu pieaugošo nemieru.

Kāpēc tēva dvēselei nav miera? — es vaicaju vecmāmiņai.

— Ej nu sazini, — viņa atbildēja, acis aizvērusi. — Tas viss dieva ziņā, neba mums tas zināms . . .

Naktis, nespēdams aizmigt un lūkodamies pa zilajām rūtīm, cik lēni iras pie debesīm zvaigznes, es izdomāju skumjus nostāstus — galvenā persona tajos bija tēvs, viņš allaž kaut kur gāja, gluži viens, ar spieķi rokā, un viņam nopakaļ tecēja pinkains suns . . .

Kādreiz pievakare es biju iemidzis, pamodies sajutu, ka ari kājas atžirgušas, izcēlu tās no gultas — bet kājas atkal pamira, tomēr manī pamodās pārlieciba, ka tās ir veselas un es varēšu staigāt. Tā bija tik spēcīga un patīkama sajuta, ka es aiz prieka iekliedzos, ar visu auguma svaru spiezdams kajas pie grīdas, un pakritu, taču tūliņ rāpus devos uz durvim, tad lejā pa kāpnēm, skaidri iedomādamies, cik ļoti visi būs pārsteigti, mani ieraudzījuši.

Neatceros, ka biju nokļuvis mātes istaba vecmāmiņas klēpi, viņas priekšā stāvēja sveši cilvēki; izkaltusi, zaļa vecene, apslāpēdama visas citas balsis, stingri sacīja:

— Sadzirdīt viņu ar aveņu tēju, silti sasegt līdz pat ausīm...

Viņa bija zaļa no galvas līdz ka jam — ir kleita, ir cepure, ir seja

ar kārpu zem acs, pat matiņi kārpas galā bija zaļi kā zāle. Apakšlūpu atkārusi, viņa virsējo pacēla un lūkojās uz mani, rādīdama zaļus zobus un aizsegusi acis ar roku, kurā bija melns mežģīņu cimds bez pirkstiem.

— Kas tā tāda? — es nobijies vaicāju. Vectēvs atteica tādā balsī, kas mani nepatīkami aizskāra:

— Tā tev vēl viena vecmāmiņa. ..

Māte smaidīdama virzīja man klāt Jevgeņiju Maksimovu.

— Un te būs arī tēvs ...

Viņa sāka nez ko runāt strauji un nesaprotami; Maksimovs, acis piemiedzis, noliecās pie manis un teica:

— Es tev iedāvināšu krāsas.

Istabā bija ļoti gaišs, priekšējā stūrī uz galda stāvēja sudraba svečturi, katrā dega pa piecain svecēm, starp svečturiem atradās vectēva mīļāka svētbilde — «Neraudi, mat, guldot mani kapā!*; sveču gaismā mirdzēja un laistījās dievmātes pērļu rota, zelta vainagā staroja aveņkrāsas almandīni. Pie tumšajām logu rūtīm ielas puse klusi spiedās blāvas sejas, apaļas ka bliņas, ar pieplakušiem, plakaniem deguniem, viss ap mani kaut kur aizplūda, bet zaļā vecene ar saltiem pirkstiem taustīja man aiz auss, teikdama:

— Visādā ziņā, visādā ziņā .. .

— Iesnaudies, — noteica vecmāmiņa un nesa mani uz durvīm.

Bet es nebiju iesnaudies, tikai vienkārši aizvēris acis, un, kad

viņa stiepa mani augšup pa kāpnēm, es vaicaju:

— Карее tu man par to nekā neteici?...

— Būs jau labi, ciet klusu!. ..

— Visi jūs esat bieži...

Ielikusi mani gultā, viņa iespiedās ar galvu spilvenā un, visa drebēdama, sāka raudāt; tās pleci spēji raustījās, asaras rīdama, viņa čukstēja:

— Bet tu izraudies . . . izraudies . . .

Raudat man negribējās. Jumta istabiņa bija tumša un auksta, es trīsēju, gulta šūpojās un čīkstēja, manu acu priekšā rēgojās za|a vecene, izlikos, ka esmu aizmidzis, un vecmāmiņa aizgāja.

Vienmuļi ka smalka strēle aizritēja dažas tukšas dienas; mate pēc derībām nez kur bija aizbraukusi, mājās valdīja nomācošs klusums.

Kādā rītā ieradās vectēvs ar kaltu roka, piegājis pie loga, viņš sāka kasīt nost tepi no priekšloga ietvara. Atnāca vecmāmiņa, nes dama bļodu ar ūdeni un lupatas, vectevs viņai klusi vaicāja:

Ko nu teiksi, vecenīt?

— Par ko tad?

— Priecājies, vai?

Viņa atbildēja tāpat ka toreiz man kāpnēs:

— Labi jau, labi, ciet klusu!

Vienkāršie vardi tagad bija ieguvuši īpašu jēgu, aiz tiem slēpās lielas bēdas, par ko nevajag runāt un ko visi zina.

Piesardzīgi izcēlis priekšlogu, vectēvs to iznesa ārā, vecmāmiņa atvēra logu dārzā svilpoja strazds, čiepstēja zvirbuļi; istabā ieplūda atkusušās zemes reibinošā smarža, zilganie krāsns podiņi kaunīgi nobālēja; raugoties uz tiem, pārņēma saltums. Es izkāpu no gultas uz grīdas.

Basām kājām vis nestaigā, vecmāmiņa ierunājās.

— Iziešu dārzā.

— Tur vēl slapjš, būtu pagaidījis!

Man negribējās viņai paklausīt, pat redzēt lielos cilvēkus bija nepatīkami.

Dārzā no zemes jau līda āra gaišzaļie jaunās zāles asni, abeļu pumpuri bija piebrieduši un raisījās, uz Petrovnas mājiņas jumta skaisti zaļoja sūnas, visur bija daudz putnu; līksmās skaņas, svaigais, smaržīgais gaiss tīkami reibināja galvu. Bedrē, kur bija nogalinājies tēvocis Pjotrs, gulēja samudžināta, sniega sagulēta, rūsgana pērnā stepju zāle, nepatika uz to raudzīties — ne vēsts tajā no pavasara, skumīgi spīdēja melnās pagales, un visa bedre šķita tik derdzīga un nevajadzīga. Man neganti iegribējās izraut veco zāli, izsviest ara ķieģeļu lauskas un pagales, aizvākt visu netīro un nevajadzīgo un ierīkot bedrē glītu mītni, kur varētu nodzīvot visu vasaru vienatnē, bez lielajiem. Es tūliņ ķeros pie darba, un bija labi, ka tas uzreiz un uz ilgu laiku Jāva man aizmirst visu, kas notika mājās, un, lai gan vel allaž jutos visai aizskarts, tomēr ar katru dienu vairāk zaudēju par šiem notikumiem interesi.

— Ko tu staiga, lūpu uzmetis? — man vaicāja gan vecmāmiņa, gan māte. Jutos neveikli, ka viņas ta vaica, es taču uz viņam nemaz nedusmojos, tikai majas viss bija kļuvis svešs. Pusdienās, pēcpusdienas tējas laikā un vakariņās bieži vien sēdēja zaļā vecene gluži ka sapuvis miets vecā žoga. Viņas acis bija it ka pie sejas ar neredzamiem diedziņiem piediegtas, un no kaulainajiem dobuļiem, gandrīz lauka veldamās, tās šaudījās ļoti veikli, visu redzot, visu pamanot, pacel dāmās pret griestiem, kad viņa runāja par dievu, bet nolaizdamās uz leju, ja bija runa par mājas bušanam. Viņas uzacis izskatījās gluži ka no klijām salīmētas. Kailie, platie zobi nedzirdami sakošļaja itin visu, ko viņa iebāza mute, jocīgi saliekusi roku un atstiepusi mazo pirkstiņu, pie ausim viņai valstījās kaulaini bumbulīši, ausis kustējās, un ari zaļie mati uz kārpas kustējās, lodādami pa dzelteno, krunkaino un riebīgi tīro ādu. Visa viņa bija tikpat tīra ka tās dels — vi ņiem pat pieskarties bija neērti un nepatīkami. Pirmajās dienās viņa sāka grūst man pie lūpām savu miroņa roku, tā oda pēc dzeltenam Kazaņas ziepēm un vīraka, es novērsos un aizbēgu.

Viņa bieži mēdza teikt dēlam:

Puikam visādā ziņā nepieciešama stingra audzināšana, — vai saproti, Zeņa?

Viņš padevīgi nolieca galvu, sarauca uzacis un klusēja. Visi šīs zaļās vecenes klātbūtnē sadrūma.

Pret veceni un ari viņas dēlu es jutu spraigu naidu un šis smagās jutoņas deļ izbaudīju daudzus belzienus. Kādreiz, ieturot pusdienas, viņa sacīja, baigi izvalbījusi acis:

Ak, Aļošeņka, kāpēc tu tik aši ēd un rij tik lielus kumosus? Tu aizrīsies, mīļais!

Es izņemu kumosu no mutes, no jauna uzdūru to uz dakšiņas un sniedzu vecenei:

— iŅlemiet, ja jums žēl. . .

Mate atgrūda mani no galda, apkaunodama aizdzina uz jumta istabiņu. Atnāca vecmāmiņā un skaļi smējās, aizspiedusi muti:

Ak tu pasaulīt! Esi gan tu palaidnis, dievs ar tevi.. .

Man nepatika, ka viņa aizspiež muti, es no viņas aizmuku, uzrāpos uz mājas jumta un ilgi nosēdēju aiz dūmeņa. Jā, man ļoti gribējās darīt palaidnības, teikt, visiem ļaunus vārdus un grūti bija savaldīt šo tieksmi, tomēr nācās savaldīties. Vienreiz es notriepu nākamā patēva un jaunās vecmāmuļas krēslu ar ķiršu sveķiem, viņi abi pielipa pie sēdekļiem; tas bija ļoti jocīgi, bet, kad vectēvs mani nopēra, jumta istabiņā pie manis ieradās mate, apskāva, cieši saspieda starp ceļgaliem un teica:

Paklausies kāpēc tu dusmojies? Ja tu zinātu, kadas bēdas tas man sagadāl

Viņas acis pieplūda dzidrām asaram, manu galvu viņa piespieda sev pie vaiga — tas bija tik smagi, ka labāk viņa būtu mani situsil Es teicu, ka nekad vairs neapvainošu Maksimovus, itin nekad — lai tikai viņa neraud.

— Jā, ja, — viņa klusi noteica, — nevajag darīt palaidnības. Drīz mes salaulāsimies, pēc tam aizbrauksim uz Maskavu, pēc tam atgriezīsimies, un tu dzīvosi kopa ar mums. Jevgeņijs Vasiļjevičs ir ļoti labs un gudrs, tev pie viņa būs labi. Tu mācīsies ģimnāzijā, pēc tam būsi students, tāds pats kā tagad viņš, un pēc tam k|usi ārsts. Kļūsi, par ko vien vēlēsies, — mācīti vīri ta var. Nu ej vien, paskraidies. ..

Sie «pēc tam», ko viņa minēja citu pec cita, man šķita ka kāpnes, kas aiziet kaut kur dziļumā, tālu no viņas, tumsā un vientulībā, — šādas kāpnes mani nemaz neiepriecināja. Man ļoti gribējās pateikt mātei:

«Lūdzu, neprecies, es pats tev došu maizi!»

Bet tas nebija pasakāms. Māte vienmēr par sevi modināja ļoti daudz mīļu domu, taču skaļi tas izteikt es nekad neuzdrīkstējos.

Dārzā man darbi veicās labi: es izravēju un ar tuteni izgriezu nezāles, apliku apdrupušas bedres malas ar ķieģeļu gabaliem, no šiem pašiem ķieģeļiem iekārtoju platu sēdekli — uz tā varēja pat gulēt. Savacu daudzas krāsainas stikla drumslas un trauku lauskas, ar māliem iestiprināju tās ķieģeļu starpās — kad bedrē iespīdēja saule, viss tur laistījās varavīksnes krasās gluži kā baznīcā.

— Veikli izdomāts! — kādreiz ieteicās vectēvs, aplūkodams manu darbu. — Tikai nezāles gan tevi nomāks, saknes palikušas! Pag, uz-rakšu zemi ar lāpstu, — teci, atnes to!

Es atnesu dzelzs lāpstu, vectevs iespļāva saujās un, krekstēdams un mīdams ar kāju, saka lāpstu dziļi triekt leknajā zemē.

— Svied arā saknes! Vēlāk es šeitan iestādīšu saulespuķes un mal-vas — bus jauki! Jauki gan .. .

Un piepeši, sadudzis pār lāpstu, viņš apklusa, sastinga; es uzmanīgi viņā pavēros — no vectēva mazajām, kā sunim gudrajām acīm strauji pilēja zemē sīkas asaru lāsītes.

— Kas tev notika?

Viņš saslējās, noslaucīja ar plaukstu seju un paraudzījās manī aizmiglotam acīm.

— Nosvīdu! Are, kāds lērums slieku!

Pēc tam viņš no jauna sāka rakt zemi un pēkšņi ierunājās:

— Velti tu visu esi pasācis! Velti gan, draudziņ! Māju es taču driz pārdošu. Droši vien tā uz rudens pusi. Vajadzīga nauda mātes pūram. Tā, redzi. Lai vismaz viņai būtu laba dzīve, dievs ar viņu ...

Viņš nometa lāpstu un, atmetis ar roku, aizgaja aiz pirts, kur vi ņam bija lecektis, bet es saku rakt zemi un tūliņ pārsitu ar lāpstu kajas pirkstu.

Sa ievainojuma dēļ es nespēju pavadīt mati uz baznīcu, kad viņu laulāja, varēju tikai iziet aiz vārtiem un noskatīties, kā viņa, paņēmusi Maksimovu zem rokas, galvu nodūrusi, piesardzīgi liek kājas uz ietves ķieģeļiem, uz zaļo zāli, kas spraucas laukā pa ķieģeļu starpām, it kā viņa staigātu pa naglu smailēm.

Kāzas bija klusas; kad pārnāca no baznīcas, skumīgi dzēra tēju, māte tūliņ pārģērbās un aizgāja sava guļamistaba sakārtot lādes, pa tēvs apsēdās man blakus un teica:

Apsolīju iedāvināt tev krāsas, bet šeit pilsētā nevar dabūt labas, savas es nevaru atdot, atsūtīšu krāsas no Maskavas. . .

— Ko tad es ar tām iesākšu?

— Vai tev nepatīk zīmēt?

— Es nemāku.

— Nu, atsūtīšu ko citu.

Pienāca mate.

Mēs taču drīz vien atgriezīsimies, tiklīdz tēvs noliks eksā menu, pabeigs mācīties, mēs brauksim mājās. . .

Bija patīkami, ka viņi sarunājās ar mani ka ar lielu cilvēku, to mēr izklausījās savādi, ka bārdains vīrs vēl vienmēr mācās. Es vaicāju:

— Ko tu mācies?

— Mērniecību . . .

Man bija slinkums pavaicāt, kas tas ir. Māja slīga apnicīga klu sumā, it ka mīkstā vilnā, es vēlējos, kaut drīzāk iestātos nakts. Vectēvs stāvēja, piespiedis muguru pie krāsns, un, acis piemiedzis,lūkojās pa logu; zaļa vecene palīdzēja mātei sakravāties, ņurdēja un pūta, bet vecmāmiņu, kas jau ap pusdienas laiku bija piedzērusies, lai nedarītu kaunu, uzveda jumta istabiņa un ieslēdza.

Māte aizbrauca nākamajā dienā agri no rīta; ardievodamās viņa mani apskāva, viegli pacēla no zemes, palūkojās manī tādām svešā dām acīm un skūpstīdama teica:

— Nu, ardievu! . . .

Piesaki viņam, lai klausa mani, — drūmi noteica vectēvs, rau dzīdamies jau sārtajās debesīs.

Klausi vectēvu, — mate sacīja, pārmezdama man krustu. Es biju gaidījis, ka viņa teiks ko citu, un sadusmojos uz vectēvu, ka viņš to aizkavēja.

Tad viņi sēdās ratos, mate ilgi un pikti noņēmās ap svārku malu, kas nez kur bija aizķērusies.

Ej palīdzi, jebšu neredzi? — vectēvs man uzsauca; es to nespēju, aiz skumjam gluži sastindzis.

Maksimovs pacietīgi iekārtoja ratos savas garās, šauras, pelekās bikses ietērptās kājas, vecmāmiņa sniedza viņam dažnedažādus saiņus, viņš tos krāva sev klēpī, pieturēdams ar zodu, un, bažīgi viebdams bālo seju, novilka:

— Nu diez gan ...

Otros ratos iesēdās zaļa vecene ar vecāko dēlu, virsnieku, viņa sēdēja ka elka dievs, bet dēls ar zobena rokturi kasīja sev bārdu un žāvājās.

— Tātad kara gan?*— vectēvs vaicāja.

— Visādā ziņā!

— Tas ir labi. Turkus vajag sist. ..

Rati sakustējās. Māte vairākas reizes atskatījās, vēcinādama ar lakatiņu, vecmāmiņa, ar vienu roku atbalstījusies pret sienu, otru tāpat vicināja gaisā, izplūzdama asarās, vectēvs arī notrausa ar pirkstiem no acīm asaras un aprauti murmināja:

— Nebūs . .. nekā laba tur . . . nebūs . ..

Es sēdēju uz stabiņa, lūkodamies, kā kratās rati, — tad tie nogriezās ap stūri, un krūtīs man kaut kas aizvērās, noslēdzās.

Bija agrs, logu aizvērtņi vēl bija ciet, iela tukša — nekad nebiju redzējis to tik nedzīvu un tukšu. Tālumā uzmācīgi skanēja gana stabule.

Iesim dzert teju, vectēvs ieteicās, saņēmis mani aiz pleca,

liktenis lēmis palikt tev kopā ar mani; tad nu trīsies ap mani ka sērkociņš gar ķieģeli!

No rīta līdz vakaram incs abi klusēdami rosījāmies pa dārzu; viņš raka dobes, atsēja avenajus, kasīja no ābelēm sūnu, spaidīja kāpurus, bet es visu laiku kārtoju un uzposu savu mitekli. Vectēvs nocirta apdeguša baļķa galu, iesprauda zemē mietus, es sakaru pie tiem putnu būrīšus, saviju no sausās zāles biezu pīteni un ierīkoju virs sēdekļa nojumi pret sauli un rasu mans miteklis kļuva pavisam jauks.

Vectēvs mēdza sacīt:

Tas gaužām derigi, ka tu mācies pats iekārtoties pēc iespējas

labāk.

Es šos viņa vārdus vērtēju augstu. Dažreiz viņš apgūlās uz velēnu soliņa, ko biju ierīkojis, un sniedza man pamācības gausi, vārdus it kā ar pūlēm izrunādams:

— Nu jau tu mātei esi atgriezts rieciens, ieradīsies citi bērni, tie būs viņas sirdij tuvāki. Vecmāmiņa, āre, sakusi dzert.

Viņš ilgi klusē, it ka ieklausīdamies, tad no jauna negribīgi izmet smagus vārdus:

— Šitā viņa pa otram lāgam sakusi žūpot, — kad Mihailam vajadzēja iet zaldātos, viņa arīdzan sāka dzert. Un pierunāja mani, vecā muļķe, lai nopērku viņam rekrūšu kvīti. Kazi, zaldātos no viņa butu iznācis cits cilvēks. . . Ek ju ūs . . . Es jau drīz vien nomiršu. Tad tu paliksi viens pats — pats arī būsi vienīgais gādnieks par sevi, vai saprati? Nu redzi. Mācies pats sevi uzturēt, taču citiem — nepadodies! Dzīvo klusi, mierīgi, bet — stūrgalvīgi! Uzklausi visus, tomēr rīkojies tā, ka pats atrodi par labāku . . .

Visu vasaru, izņemot, protams, lietainās dienas, es nodzīvoju pa dārzu, siltas naktis pat gulēju tur uz tubas, ko man bija iedāvinājusi vecmāmiņa; nereti ari viņa pati gulēja dārzā, atnesa siena klēpi, izklāja ap manu guļasvietu, apguļas un ilgi kaut ko stāstīja, pārtrauk dama savu valodu ar negaidītiem iespraudumiem:

— Paraug, nokrita zvaigzne! Laikam kāda šķista dvēselītē noilgojusies pec mātes zemes! Tas nozīme, ka pašlaik kaut kur piedzimis labs cilvēks.

Vai arī noradīja man:

— Uzlekusi jauna zvaigzne, skaties! Un tik acīga! Ak tu debestiņ, dieva gaišais mirdzums. . .

Vectēvs rūca:

— Saaukstēsieties, muļķa galvas, saslimsiet, saķers šis delveris vēl kādu kaiti. Atnāks zagļi, nomiegs ...

Dažkārt — saule slīgst aiz apvāršņa, par debesim plūst uguns upes un liesmo, uz dārza samtaina zaļuma birst zeltaini sārti pelni, velak apkārt viss jūtami satumst, plešas, briest, siltās krēslas pārpludināts, liecas pret zemi saules pielijušās lapas, pieplok pie zemes zāle, viss kļūst liegāks un krāšņāks, klusi vesmo dažnedažādas smaržas, mīlīgas kā mūzika, un no tāles, no ārēm plūst mūzika: nometnē spēlē vakara jundu. Iestājas nakts un ielej sirdi kaut ko spēcīgu, spirdzinošu kā mates mīļus glāstus, klusums ar siltu, mīkstu roku glāsaini skar sirdi, un izgaist no atmiņas viss, kam jakļust aizmirstam, visa kodīgā, sīkā dienas allažiba. Ir tik burvīgi gulēt uz muguras un raudzīties augšup, ka iemirdzas zvaigznes, padarot debesis bezgalīgi dziļas; šis dziļums, sniegdamies aizvien augstāk, atklāj jaunas zvaigznes un viegli paceļ tevi augšup no zemes, un cik dīvaini — vai nu visa zeme kļuvusi tikpat niecīga kā tu, vai ari tu pats, pasakaini augdams, vērties un plūsti, saliedamies ar visu apkārtni. Metas turn sāks un klusāks, tomēr it visur stiepjas neredzami smalkas stīgas, un ik skaņa, kas rodas, — vai nu putnam miegā iedziedoties, vai ezim aizskrienot, jeb vai kaut kur atskanot cilvēka balsij — ir citādā nekā diena, viss ir tik savādi skanīgs, jo visu pastiprina kautrais klusums.

Ieskanas harmonikas, nošalc sievietes smiekli, iežvadzas zobens pret ietves ķieģeļiem, iesmilkstas suns — tas viss ir lieks, tur nobirst noziedējušās dienas pēdējās lapas.

Bija naktis, kad lauka uz ielas atskanēja kāda dzērāja kliedziens, kāds skrēja, ka klaudzēja vien, — pie tā bija pierasts un neviens tam nepievērsa uzmanību.

Vecmāmiņā ilgi mēdza palikt nomodā, guļ, atmetusi rokas aiz galvas, un klusā saviļņojumā kaut ko stāstā, redzams, itin nemaz neraizēdamās, vai es viņā klausos vai ne. Un vienmer viņa prata izvēlēties tādu teiksmu, kas nakti vērta vel nozīmīgāku, vēl krāšņāku.

Viņas rāmajās valodas čalās es nemanot aizmiegu un atmostos reizē ar putniem; tieši sejā raugās saule, sasildams klusi vēsmo rīta gaiss, ābe|u lapas birdina rasu, valgais zāles zaļums margo spilgtāk, kļūdams dzidrs ka kristāls, viegli garaiņi vērpjas pār zaļi. Bāli violetajās debesīs plešas saules staru vēdeklis, debesis kļūst zilas. Augstu virs galvas dzied neredzams cīrulis, un visas krāsas un skaņas gluži kā rasa iesūcas krūtis, radīdamas rāmu prieku, modinādamas vēlēšanos žiglāk piecelties, rosīties un būt draudzībā ar visu dzīvo radību.

Tas bija pats mierīgākais un apcerīgākais laiks visā manā mūžā, tieši tajā vasarā manī modās un nobrieda paļāvība uz paša spēkiem. Es kļuvu savrupnieks, vairījos no cilvēkiem; dzirdēju gan Ovsjaņ-ņikova bērnu klaigas, taču nejutu vēlēšanos iet pie viņiem, bet, kad brāļi atnāca paši, tas mani itin nemaz neielīksmoja, modināja vienīgi nemieru, ka tikai viņi neizposta manu dārza mītni — manu pirmo patstāvīgo darbu.

Nevaldzināja mani vairs ari vectēva runas, aizvien sausākas, īgnākas un gaudīgākas. Viņš bieži bija sācis ķīvēties ar vecmāmiņu, dzina viņu projām no mājas; viņa devās gan pie tēvoča Jakova, gan pie Mihaila. Dažkārt viņa palika projām vairākas dienas, tad vectēvs pats vārīja ēdienu, apdedzināja sev rokas, kauca, lamājās, dauzīja traukus un kļuva manāmi skopāks.

Dažreiz, ieradies manā teltī, viņš ērti apsēdas uz velēnu sola, klusēdams labu laiku mani novēroja un pēkšņi vaicāja:

— Kāpēc tu klusē?

Tāpat vien. Un kas tad ir?

Viņš sāka mani pamācīt:

Mēs neesam nekādi kungi. Mums neviens gudrību klēpī neliks. Mums pašiem viss jāizprot. Citiem, are, uzrakstītas grāmatas, uzceltas skolas, bet līdz mums nekas nesniedzas. Viss jāpanāk pa

šiem . . .

Un viņš nogrima domās, it kā sakalta, tads nekustīgs, mēms, gandrīz vai baigs.

Rudenī viņš pārdeva māju, bet īsi pirms pārdošanas, dzerot rīta teju, pēkšņi drūmi un noteikti paziņoja vecmāmiņai:

Klausies, māt, esmu tevi barojis, barojis - diezgan būs. Tagad tev jāgadā pašai sev iztika.

Vecmāmiņa šos vārdus uzņēma pavisam mierīgi, itin ka sen jau

būtu zinājusi, ka tie tiks sacīti, un tos gaidījusi. Rāmi viņa pa

ņēma tabakas dozi, ierāva šņaucienu savā porainajā deguna un at

teica:

— Ko tur lai saka. Ja jau tā, tad ta ...

Vectēvs noīrēja divas tumšas istabiņas vecas mājas pagrabā akla ieliņa pie kalna pakājes. Kad sākām pārkravāties uz jauno dzīvokli, vecmāmiņa paņēma vecu vizi ar garu auklu, iesvieda to pakrāsnē un pietupusies sāka aicināt mājas garu:

— Mājas gariņ, mīlulīt, — še tev būs ragutiņas, brauc kopā ar mums uz jauno vietu, atnes jaunu laimi . . .

Vectēvs, būdams pagalma, palūkojas pa logu un iebrēcās:

— Es tev gan vedīšu, nešķīstene tāda! Pamēģini tikai, apkauno mani. . .

— Vai manu, pielūko, tēv, nebūs labi, — vecmāmiņa nopietni brīdināja vectēvu, bet viņš bija pārskaities un aizliedza tai vest līdzi mājas garu.

Mēbeles un dažnedažādas mantas viņš veselas trīs dienas ņēmās iztirgot vecu mantu uzpircējiem tatāriem, neganti kaulēdamies un lamādamies, bet vecmāmiņa skatījās pa logu, gan raudāja, gan smējās, paklusi saukdama:

— Stiep vien tikai! Lauz tikai. . .

Es ari gandrīz apraudājos žēlabās par savu dārzu un mītni.

Pārkravājāmies divos ratos, un tos ratus, kuros sēdēju es starp dažnedažādām grabažām, briesmīgi kratīja, it kā tīšam gribētu mani nosviest zemē.

Un tieši tāda sajūtā, it ka mani kāds neatlaidīgi kratītu un gribētu kaut kur aizmest, es nodzīvoju veselus divus gadus, līdz pat mātes nāvei.

Māte ieradās drīz vien pēc tam, kad vectēvs bija pārvācies pagraba dzīvoklī, bāla, novājējusi, milzīgi lielām acīm, kurās dega kvēls un iz brīnās pilns mirdzums. Visu laiku viņa mus it ka vēroja, itin ka pirmo reizi redzētu tēvu, mati un mani, — vēroja un klusēja, bet patēvs vienā laida staigāja pa istabu, klusi svilpodams, kāsēdams, aizlicis rokas aiz muguras un rotaļādamies ar pirkstiem.

Ak kungs, cik tu briesmīgi audz! — māte mani uzrunāja, ar kvē lām plaukstām spiezdama manus vaigus. Ģērbusies viņa bija neglīti platā, rūsganā, priekšā it kā uzpūstā kleita.

Patēvs pasniedza man roku.

— Sveiks, mīļais! Nu, ka klājas, ko?

Viņš paošņāja gaisu un piebilda:

— Vai zināt — pie jums ļoti mitrs!

Viņi abi it kā pēc ilga skrējiena bija noguruši, drēbes saburzītas, nodilušas, un likās, ka itin nekā viņiem nevajadzētu, tikai atgulties un atpūsties.

Tēju dzēra nospiestībā, vectēvs izprašņāja, lūkodamies, kā lietus skalo rūtis:

— Ak tad viss sadega?

— Viss, — patēvs noteikti apstiprināja. — Mes paši tik tikko izsprukām . . .

— Tā ir. Uguns jokus nepazīst.

Pieplakusi pie vecmāmiņas pleca, mate kaut ko čukstēja viņai ausi, — vecmāmiņa miedza ciet acis, it ka tas žilbinātu gaisma. Nospiestība pieauga.

Pēkšņi vectēvs ieteicās dzēlīgi un rāmi, bet ļoti skaļi:

Līdz manim nonākušās valodas, cienījamais Jevgeņij Vasiļ jevič, ka ugunsgrēka vispār neesot bijis, tu vienkārši visu esot nospēlējis uz kārtīm . ..

Iestājās tads klusums ka kapa, sīca patvāris, lietus kapāja rūtis, tad ierunājās māte:

— Tētiņ ...

Ko-o, tētiņ!... — vectēvs spalgi iebrēcās. — Un kas bus talak? Vai es tev neteicu: nepārvērtē šito plikadīdu! Te tev nu ir smalkais kundziņšl Muižniece! Ko nu teiksi, meitiņ?

Saka kliegt visi četri, skaļak par visiem patēvs. Es izgāju priekšnama, apsēdos tur uz malkas un aiz pārsteiguma vai sastingu: māte bija pavisam citāda, itin nemaz vairs agraka. Istaba to mazāk varēja manīt, bet šeit mijkrēslī skaidri atcerējos, kada viņa bija agrāk.

Tad pats lāgā neatceros, ka biju nokļuvis Sormovā — māja, kur itin viss bija jauns, sienas bez tapetēm, baļķu rievas aizdrīvētas ar kaņepājiem, bet kaņepājos mudžēt mudžēja tarakāni. Māte un patēvs dzīvoja divās istabās ar logiem uz ielu, bet es ar vecmāmiņu virtuvē, kuras lodziņš vērās pret kādu jumtu. Aiz jumtiem ka melni pirksti pret debesīm rēgojas rūpnīcas skursteņi, veldami biezus, sprogainus dumu mutuļus, ziemas vējš izkliedēja dumus pa visu ciematu; mūsu saltajās istabās vienmer bija jūtama kodīga sviluma smaka. Rītos gluži ka vilks gaudoja rūpnīcas svilpe:

— Vau-au-au-u ...

Ja uzkāpj uz lāviņas, tad pa augšējām loga rūtīm pāri jumtiem redzami ar laternām apgaismotie rūpnīcas vārti, atplesti ka veca ubaga melnā, bezzobainā mute, un taja bariem lien iekša mazi cilvēciņi. Pusdiena no jauna atskan svilpe; atveļas vaļa vārtu melnās lūpas, pa dziļo atveri rūpnīca atrij sagremotos cilvēkus, kā melna straume tie plūst pa ielu; balts, pūkains vējš brāzmo pa ielām, izgaiņādams un izdzenādams ļaudis pa mājām. Debesis virs ciema saskatāmas visai reti: par māju jumtiem, par sodrējiem klātajām sniega kupenām slīgst cits jumts, peleks un plakans, tas nomāc iztēli un žilbina acis ar savu skumjo pelēcību.

Vakaros virs rūpnīcas līgojās blāvi sarkana blāzma, apgaismodama skursteņu galus, un likās, ka skursteņi nevis no zemes slejas augšup, bet gan noslīd uz zemi no šā dūmakainā makoņa slīd, iz grūž ugunīgu elpu un kauc, un svelpj. Redzēt visu to bija nepanesami pretīgi, sirdi krimta smaga garlaicība. Vecmāmiņa gāja virējas solī — vārīja ēdienu, mazgāja grīdas, skaldīja malku, nesa ūdeni, strādāja no rīta līdz vakaram, nogurusi devās pie miera krekstēdama un stenēdama. Dažreiz, pabeigusi virtuves darbus, viņa uzvilka īsu, vatētu jaku un, brunčus augstu uzspraudusi, devās uz pilsētu:

— Japaraugās, ka klajas vecim . ..

— Ņem mani līdzi!

— Nosalsi, pavej, ka puteņo!

Un nostaigāja viņa verstis septiņas, brizdama pa sniega aizvilkto, klajo ceļu. Māte, kļuvusi pavisam dzeltena, cerības staigādama, salīgi vīstījās pelēkā, saplīsušā, bārkstainā lakatā. Es ienīdu šo lakatu, kas izkropļoja mates stalto augumu, ienīdu un rāvu nost bārkstis, ienīdu māju, rūpnicu un ciematu. Mate staigāja apkārt nomītos velteņos, kasēja, un lielais vēders tad derdzīgi raustījās, viņas zilgan pelēkās acis sausi un pikti dzalkstīja un bieži nekustīgi raudzījās uz kailajām sienām, it kā pie tam piesaistītas. Lāgiem viņa stundām ilgi lūkojas pa logu uz ielas; iela bija līdzīga žokļiem, kam daži zobi aiz vecuma nomelnējuši, sašķiebušies, daži izkrituši un to vietā nemāku līgi ielikti jauni, pārlieku lieli.

Kāpēc mēs šeit dzīvojam? — es vaicāju. Māte atbildēja:

— Ai, labāk nerunā! .. .

Runāja viņa ar mani maz, vienmēr tikai pavēlēja:

— Ej, pasniedz, atnes! . ..

Uz ielas mani laida reti, jo vienmēr es pārnācu mājās piekauts, plūkšanās bija mana vienīgā un mīļākā izprieca, es kaisli tai nodevos. Mate mani pēra ar siksnu, bet sods jo vairāk mani satracināja, un nākamajā reizē es ar puikām kāvos vēl negantāk — un mate savukārt sodīja vel bargāk. Reiz es viņai piedraudēju: ja viņa nemitēsies mani sist, es iekodīšu viņai roka, aizmukšu projām un laukā nosalšu. Viņa pārsteigta atgrūda mani nost, pagājās pa istabu un, aiz noguruma aizelsusies, teica:

— Zvērēns!

Mīlestības jūtu spirgtā un mirdzošā varavīksne manā dvēselē izbalēja un arvien biežāk uzliesmoja tvanamas, zilas ļaunuma ugunti ņas, sirdi gruzdēja smagas neapmierinātības jutoņa un apziņa, ka esmu vientuļš šaja pelēkajā, stingajā tukšumā.

Patēvs pret mani izturējās stingri, ar mati runājās maz, vienā laida svilpoja un kāsēja, bet pēc pusdienas mēdza nostaties pie spo guļa un ilgi, rūpīgi ar skaliņu bakstīja nevienādos zobus. Arvien biežāk viņš ķildojās ar mati, pikti uzrunāja viņu ar «jūs», un tas mani šausmīgi uztrauca. Ķildas laikā viņš vienmēr cieši pievēra virtuves durvis, acīmredzot nevelēdamies, ka es dzirdu viņa vārdus, es tomēr klausījos patēva padobjā basa balsi.

Reiz viņš iekliedzās, piesperdams kāju:

— Jūsu muļķīga vēdera pēc es nevienu nevaru uzaicināt pie sevis ciemos, gatavā govs tāda!

Aiz pārsteiguma un neganta apvainojuma es palēcos uz lāviņas un atsitos ar galvu pret griestiem, pie tam tik spēcīgi iekodu mēlē, ka tā sāka asiņot.

Sestdienas pie patēva ieradās desmitiem strādnieku pārdot parti kas zīmītes, jo pārtikas preces viņiem bija jāpērk rūpnīcas veikalā, šis zīmītes viņiem izsniedza naudas vietā, bet patēvs tās atpirka par puscenu. Viņš pieņēma strādniekus virtuvē, sēdēdams pie galda cienīgs, īgns, paņēma zīmīti un teica:

— Pusotra rubļa.

— Jevgeņij Vasiļjev, bīsties dievu . . .

— Pusotra rubļa.

Si nejēdzīgā, skumjā dzīve nevilkās ilgi; kad mātei tuvojās radības, mani aizveda pie vectēva. Nu jau viņš dzīvoja Kunavinā, neliela istabā ar krievu krāsni un diviem logiem sētas puse, divstāvu māja Smilšu ielā, kas nobeidzās pakalnē pie Napolas baznīcas kapsētas žoga.

Are! viņš izsaucās, mani ieraudzījis, un smilkstoši iesmejas.

Mēdz sacīt: šai pasaulē vismīļākā ir sava paša māmiņa. liet nu gan būs jāsaka, šai pasaulē vismīļākais ir paša vectēvs negantais. Ek . . .

Nebiju vēl paguvis iejusties jaunajā vietā, kad atbrauca vecmāmiņā un māte ar bērnu; patēvu bija padzinuši no rūpnīcas tāpēc, ka viņš apkrāpis strādniekus, bet viņš kaut kur aizbraucis un pēc tam tūliņ pieņemts stacijā par biļešu kasieri.

Daudz laika bija nosists veltīgi, un mani atkal nometināja pie mātes kādas mūra mājas pagraba stāvā, māte tūliņ mani iegrūda skolā; man ši skola apriebās jau no pašas pirmās dienas.

Skolā es ierados mates puszābakos, no vecmāmiņas jakas pāršūtā mētelītī, dzeltena kreklā, platās biksēs. Tas viss uzreiz kļuva par apsmiešanas objektu, dzeltenā krekla dēļ mani iesauca par kārava dūzi. Ar zēniem es drīz vien sadraudzējos, bet skolotājs ar popu mani neieredzēja.

Skolotājs bija dzeltens, ar pliku pauri, pa degunu viņam pastāvīgi tecēja asinis, klase viņš ieradās, aizbāzis nāsis ar vati, apsēdās pie galda, šņākuļodams atprasīja mācības un piepeši, pusvārdā apklusis, izvilka no nāsīm vati un sāka to aplūkot, galvu šūpodams. Seja viņam bija plakana un izskatījās it kā oksidējies varš, grumbās bija iegūlis tāds kā zaļums, it sevišķi šoseju izķēmoja nespodras, tai pilnīgi liekas acis, kuru skatiens tik pretīgi lipa pie manas sejas, ka vienmēr radās vēlēšanās noslaucīt vaigus ar plaukstu.

Vairākas dienas es nosēdēju uz pirmā sola, gandrīz vai blakus skolotāja galdam tas nebija izturams, likās, ka, izņemot mani, viņš neredz nevienu citu un vienā laidā šņākuļoja:

Pesko ov, uzvelc citu kreklu-u! Pesko-ov, nespārdies ar kājām! Peskov, jau atkal no taviem apaviem satecējuši vesela peļķe-c!

Par šādu izturēšanos es viņam atmaksāju ar negantām palaidnībām: vienreiz sadabūju saldēta arbūza pusi, izdobu to un ar diegu pie sēju pie durvju trīša patumšajā priekšnamā. Kad durvis atvēra, arbūzs pacēlās augšup, bet, kad skolotājs durvis pievēra, arbūzs gluži kā cepure nosēdās tieši uz viņa plikā pakauša. Apkalpotājs pārveda mani mājās līdz ar skolotāja zīmīti, un par šo pārgalvību mani krietni nomizoja.

Citureiz es viņam galda atvilktne iebēru šņaucamo tabaku; viņš tā saka šķaudīt, ka bija spiests atstāt klasi; sava vieta atsūtīja znotu, virsnieku, kas lika visai klasei dziedāt «Dievs, sargi ķeizaru!» un «Ak tu brīve, mana brīve!». Tiem, kas dziedāja nepareizi, viņš uzšāva ar lineālu pa galvu, sitieni bija dīvaini skanīgi un jocīgi', taču nēsā pēja.

Ticības mācības skolotājs, jauns un skaists pops ar kupliem matiem, neieredzēja mani tāpēc, ka man nebija «Vecas un jaunās derības» bībeles stāstu grāmatas, un ari tāpēc, ka atdarināju viņa runas veidu.

Ienācis klasē, viņš vispirms noprasīja:

— Peškov, vai grāmatu atnesi? Jā. Grāmatu.

Es atbildēju:

— Nē. Neatnesu. Jā.

— Ko — jā?

— Nē.

— Tad ej uz mājām! Ja. Uz mājām. Jo tevi mācīt es nedomāju. Jā. Nedomāju.

Tas mani neko sevišķi neapbēdināja, es aizgāju un līdz stundu bei gām klaiņaju pa netīrajām ārpilsētās ielām, vērodams tās trokšņaino dzīvi.

Popam bija patīkama Kristus seja, laipnas, sievišķīgas acis un mazas rokas, kas visam pieskārās tā sevišķi laipni. Ikvienu priekš metu — grāmatu, lineālu, spalvaskātu — viņš mēdza paņemt apbri nojaini mīji, it ka šis priekšmets būtu trausls, dzīvs un pops to ļoti mīlētu un baidītos ar nevērīgu pieskaršanos sabojāt. Pret bērniem viņš tik laipns nebija, tomēr viņi to mīlēja.

Lai gan es mācījos ciešami, taču man drīz vien paziņoja, ka par nepieklājīgu uzvedību mani no skolas padzīšot.

Es noskumu — tādā gadījumā draudēja lielas nepatikšanas: māte, kļūdama aizvien ērcīgāka, mani jo bieži pēra.

Bet tad nāca palīgs — skolā negaidot ieradās bīskaps Hrisanfs*, līdzīgs burvim un, cik atceros, kuprītis.

Kad viņš, tāds sīciņš, ģerbies platos, melnos svārkos, galvā jocīgu, spainītim līdzīgu cepuri, apsēdās pie galda, atbrīvoja rokas no piedurknēm un teica: «Nu, mīļie bērniņi, tagad parunāsimies!» — klase uzreiz kļuva silti un jautri, uzvēdīja neparasti tīkama noskaņa.

Pec daudziem citiem izsaucis ari mani pie galda, viņš nopietni vaicāja:

— Cik tev gadu? Tik vie ien! Cik tu liels, draudziņ! Laikam bieži lietū esi stāvējis, ko?

Nolicis uz galda izkaltušo roķeli ar lieliem, smailiem nagiem un saņēmis pirkstos pašķidro bārdeli, viņš cieši lūkojas man sejā ar lab sirdīgajām acīm un sacīja:

— Nu, pastāsti man no bībelcs stāstiem, kas tev patīk!

Kad es atbildēju, ka man nav grāmatas un bībelcs stāstus es nemācos, viņš sakartoja uz galda augsto muka cepuri un vaicāja:

— Kā tad tā? Tie taču jāmācās! Bet varbūt tomēr kaut ko zini, esi dzirdējis? Vai Dāvida dziesmas proti? Tas ir labi! Un lūgšanas? Redzi, nu! Arī vēl par svēto dzīvi? Pantos? Tu jau man esi liels gudrinieks!

Atnāca mūsu pops, pietvīcis, aizelsies, bīskaps viņu svētīja, bet, kad pops sāka stāstīt par mani, viņš, pacēlis roku, sacīja:

Atļaujiet, brītiņu ... Nu, pastāsti par dieva viru Alekseju ...

— Brīnum jauki panti, draudziņ, vai,ne? — viņš ieteicās, kad es sastomījos, vienu aizmirsis. — Varbūt vēl kaut ko? ... Par ķēniņu Dāvidu? Mīļu prātu paklausīšos!

Es redzēju, ka viņš patiesi klausās un panti viņam patīk; viņš mani ilgi iztaujāja, tad piepeši pārtrauca, strauji ieprasījās:

— Vai pēc dziesmu grāmatas mācījies? Kas mācīja? Ak tad labais vectētiņš? Ļaunais? Ej nu! Tu laikam gan esi liels palaidnis?

Es sastomījos, bet teicu — jā. Skolotājs ar popu valodīgi apstiprināja manu atzīšanos, bīskaps noklausījās to, acis nodūris, tad nopūties teica:

— Paklau, ko par tevi stāsta, — vai dzirdēji? Nu, panāc tuvāk!

Uzlicis man uz galvas roku, no kuras vēdīja ciprešu smarža, viņš

vaicāja:

— Kāpēc tu dari palaidnības?

— Mācīties ļoti garlaicīgi.

— Garlaicīgi? Tas nu, draudziņ, ta īsti laikam nebūs. Ja tev mācīties būtu garlaicīgi, tad tu mācītos slikti, bet, are, skolotāji apliecina, ka tu mācoties labi. Tātad bus kāda cita vaina.

Izvilcis no azotes mazu grāmatiņu, viņš ierakstīja:

— Peškovs Aleksejs. Tomēr, draudziņ, vajadzētu savaldīties un nedarīt tik daudz palaidnību! Mazdrusciņ jau var, bet pārmērīgi — nevienam nepatīk. Vai nav tiesa, bērni?

Daudzas balsis jautri atsaucās:

— Tiesa!

— Jus paši taču nedarāt tik daudz palaidnību?

Zēni vīpsnādami iečalojas:

— Ne. Mcs ari daudz. Jā!

Bīskaps atliecās pret krēsla atzveltni, piespieda mani sev klāt un izbrīnījies ierunājās ta, ka visi — pat skolotājs ar popu — sāka smieties:

— Redziet, draudziņi, es jau ari jusif gados biju liels delveris. Kā jūs domājat, kāpēc tas ta ir?

Bērni smējās, viņš tos izprašņāja, veikli sarežģīdams jautājumus, tā ka bērni cits citam sāka runāt pretī, un ta saceldams aizvien lielāku jautrību. Beidzot viņš piecēlās un teica:

Labi gan pie jums, palaidņi, bet man laiks braukt!

Viņš pacēla roku tā, ka piedurkne noslīdēja atpakaļ pāri elkoņiem, un svētīja visus, platiem vēzieniem mezdams krustus:

Dieva tā tēva, tā dēla un svētā gara vārdā esiet svētīti labiem darbiem! Palieciet sveiki!

Visi atsaucās:

— Ardievu, svētais tev! Atbrauciet atkal!

Mādams ar galvu augstajā cepurē, viņš sacīja:

Es atbraukšu, atbraukšu! Atvedīšu jums grāmatas!

Un, izslīdēdams no klases, viņš teica skolotājam:

— Atlaidiet viņus mājās!

Viņš paņēma mani pie rokas, izveda priekšnamā un tur pavisam klusi, pieliecies man klāt, sacīja:

— Tad nu tu — savaldies, vai būs tā? Es taču saprotu, kāpēc tu dari palaidnības! Nu ardievu, draudziņ!

Es biju ļoti satraukts, savādas jutās viļņoja krūtīs, un pat tad, kad skolotājs, atlaidis visus maļas, mani aizturēja un piekodināja, ka nu gan man jaizturas klusi kā pelītei, es klausījos viņa uzmanīgi un labprāt .

Pops, vilkdams kažoku, laipni dudināja:

— No šās dienas tev vajadzēs manas stundas apmeklēt! Jā. Vajadzēs. Bet — sēdi mierīgi! Jā. Mierīgi.

Skolā mans stāvoklis bija uzlabojies, mājās notika riebīgs atgadījums: es nozagu mātei rubli. Tas bija noziegums bez iepriekš apsvērta nodoma.

Kādreiz vakarā māte kaut kur bija aizgājusi un atstājusi manā uzraudzībā bērnu; aiz garlaicības es atšķīru kādu patēva grāmatu — Dimā tēva «Ārsta piezīmes* un starp lappusēm ieraudzīju divas naudas zīmes — desmitrubļu gabalu un vienu rubli. Gramata bija nesaprotama, es to aizvēru, bet piepeši atskārtu, ka par rubli varētu nopirkt ne tikai «Bībeles stāstus», bet droši vien arī grāmatu par Robinsonu. Par šo grāmatu es nesen biju dabūjis zināt skolā: kādā aukstā diena starpbrīdī es stāstīju zeniem pasaku, pēkšņi viens no tiem nicinoši iebilda:

— Pasakas ir blēņas, bet Robinsons — tas ir patiess notikums!

Atradās vēl daži zēni, kas bija lasījuši Robinsonu, visi slavēja šo

grāmatu, es biju aizvainots, ka vecmāmiņas pasaka citiem nepatika, un nolēmu ari izlasīt Robinsonu, lai varētu par to pateikt: «Blēņas!»

Nākamajā dienā es atnesu uz skolu «Bībeles stāstus» un divus sa burzītus Andersena pasaku sējumiņus, trīs mārciņas baltmaizes un mārciņu desas. Tumšajā, mazajā bodīte pie Vladimira baznīcas sētas atradu ari Robinsonu, plānu grāmateli dzeltenos vākos, pirmajā lappusē bija attēlots bārdains vīrs ar zvērādas cepuri galva, kada dziv nieka ādu ap pleciem, man viņš nepatika, bet pasaku grāmatiņas pat no ārienes izskatījās pievilcīgas, kaut ari saburzītas.

Lielajā starpbrīdi es izdalīju zēniem maizi un desu, un mēs sākām lasīt brīnišķīgo pasaku «Lakstīgala» tā uzreiz visus aizrāva.

«Ķīnā visi iedzīvotāji ir ķīnieši un pats ķeizars ari ir ķīnietis,» atceros, cik tīkami mani šis teikums pārsteidza ar savu vienkāršību, līksmo, piemīlīgo muzikalitāti un vel ar kaut ko brīnumaini jauku.

Man neizdevās izlasīt «Lakstīgalu» — nebija laika, bet, kad par nācu mājās, māte, stāvēdama pie pavarda ar pannu rokā un cepdama olu kulteni, vaicāja man savādā, nomāktā balsī:

— Vai tu paņēmi rubli?

— Paņēmu; es, luk, — grāmatas. . .

Mate mani ar pannas kātu pamatīgi iekāva, bet Andersena grāmatas atņēma un uz visiem laikiem kaut kur noglabāja, tas sāpēja vairāk nekā sitieni.

Dažas dienas es paliku mājās, bet pa to laiku patēvs par manu varoņdarbu laikam bija pastāstījis darbabiedriem, tie saviem ber niem, kāds no viņiem šo notikumu izbazūnējis skolā, un, kad es tur ierados, mani sagaidīja ar jaunu palamu — zaglis. īsi un skaidri, tomēr nepareizi: es taču nebiju noslēpis, ka paņemu rubli. Mēģināju to paskaidrot, bet man neticēja, tad es pārgāju mājās un teicu mātei, ka uz skolu vairs neiešu.

Sēdēdama pie loga, atkal stāvoklī, pelēka, ar neprātīgam, moku pilnām acīm, viņa baroja Sašu un paveras mani, atvērusi muti gluži ka zivs.

Tu — melo, — viņa klusi ierunājās. — Neviens to nevarēja zināt, ka tu esi paņēmis rubli.

— Ej pajautā!

Tu pats būsi izpļāpājis. Nu saki taču — pats? Pielūko, rit pat es skola noskaidrošu, kas tadas valodas palaidis.

Es nosaucu skolnieka vārdu. Mātes seja žēli saviebās un it kā kusa asarās.

Es izgāju virtuve, apgulos sava guļvietā, kas bija iekārtotā aizkrāsnē uz kastēm, gulēju un klausījos, kā istabā klusi vaimanā māte:

— Mīļais dievs, mīļais dievs . ..

Es nespēju gulēt pretīgajā smaka, ko izplatīja sasilušās, taukainās lupatas, piecēlos un devos pagalmā, bet mate iekliedzas:

Kurp tu? Uz kurieni? Nac šurp! . . .

Pēc tam mēs sēdējām uz grīdas, Saša gulēja mātes klēpi, tvarstīja viņas kleitas pogas, locījās un čaloja:

— Podiņa. — Kas nozīmēja: podziņa.

Es sēdēju, piespiedies mātei pie sāniem, viņa, mani apskāvusi, teica:

— Mēs esam nabagi, mums katra kapeika, katra kapeika . . .

Un tā ari nepabeidza savu domu, žņaudzīdama mani ar savu karsto roku . . .

— Tāds riebeklis. .. riebeklis! — pēkšņi viņa izteica vārdus, ko jau reiz agrāk biju no viņas dzirdējis.

Saša atkārtoja:

— Lebcklit!

Viņš bija savāds puisēns: neveikls, ar lielu galvu, lūkojas visapkārt savām skaistajām, zilajām acīm, kluso smaidiņu un it ka kaut ko gaidīja. Runāt viņš bija iesācis loti agri, nekad neraudāja, pastāvīgi tada klusa prieka apstarots. Viņš bija vārgs, tik tikko rāpoja un |oti priecājas, mani ieraudzījis, lūdzās, lai ņemu to uz rokām, viņam patika ņurcīt man ausis ar saviem mīkstajiem pirkstiņiem, kas nez kāpēc smaržoja pcc vijolītēm. Viņš nomira pēkšņi, nemaz neslimoja; vel no rīta bija rāmi jautrs kā vienmer, bet vakarā, kad iezvanīja vēlīno dievkalpojumu, jau gulēja uz galda. Tas notika drīz vien pec otrā bērna Nikolaja piedzimšanas.

Mate izpildīja savu solījumu; skola man no jauna bija labi, bet tad atkal nodeva pie vectēva.

Kādu vakaru tieši tējas laika es, iedams no pagalma istabā, izdzirdu mātes aizlauzto kliedzienu:

— Jevgeņij, es tevi lūdzu, ludzu . ..

— Muļķības! — patēvs attrauca.

Bet es taču zinu tu ej pie viņas!

— Nu un?

Kādu laiciņu abi klusēja, tad māte iekāsējās, teikdama:

— Ak tu negantais riebekli .. .

Es izdzirdu, ka viņš mātei sit, metos istaba un ieraudzīju, ka mate, nokritusi uz ceļiem, atspiedusies ar muguru un elkoņiem pret krēslu, krūtis atgāzusi, galvu atmetusi atpakaļ, gārdz un viņas acis šausmīgi spulgo, bet viņš, tīri apģērbies, jauna mundieri, sper ar savu garo kāju mātei pa krūtīm. Es paķēru no galda nazi ar kaula spalu sudraba apkalumā — mēs ar šo nazi mēdzām griezt maizi, un tā bija vienīgā manta, kas mātei palikusi no mana tēva, — paķeru un no visa spēka triecu patēvam sānos.

Par laimi, māte paguva Maksimovu atgrūst, nazis noslīdēja viņam gar sāniem, krietni pārgriezis uzvalku un tikai saskrāpējis adu. Patēvs, saķēris sānus, vaimanādams izšāvās arā no istabas, bet māte satvēra mani, pacēla uz augšu un brēkdama nometa uz grīdas. No viņas rokām mani izrava patēvs, ienācis no pagalma istabā.

Volu vakarā, kad viņš tomēr bija aizgājis no mājas, mate atnāca pie manis aizkrāsnē, saudzīgi apskāva, skūpstīja un raudāja:

— Piedod, esmu vainīga! Ak tu mī|ais, ka gan tu tā varēji? Ar nazi?

Es pavisam vaļsirdīgi un skaidri apzinādamies, ko runāju, teicu viņai, ka noduršu patēvu un arī pats sevi. Man šķiet, es to būtu ari izdarījis, vismaz pamēģinājis. Pat vēl tagad es redzu šo neģēlīgo garo kāju ar spilgto uzšuvi, redzu, ka tā gaisā atvēzējas un ar purnu dauza sievietes krūtis.

Atcerēdamies šīs mežonīgās krievu dzīves drūmās nelietības, es brīžiem sev vaicāju: vai ir verts par to stāstīt? Un ar jaunu pārliecību sev atbildu: ir vērts, jo ta taču ir dzīva, neģēlīga patiesība un vel šobaltdien nav beigusies. Ar šo patiesību nepieciešams iepazīties līdz pašām tās saknēm, lai tad ar visām saknēm to arī izravētu no atmiņas, no cilvēku sirdīm, no visas mūsu dzīves, smagas un kauna pilnas.

Ir vel cits, daudz svarīgāks iemesls, kas mani spiež attēlot šīs neģēlības. Kaut ari tās ir pretīgas, kaut ari tās nomāc mūs, galīgi sakropļojot daudzas skaistas dveseles, — tomēr krievu cilvēka dvēseli' vēl ir tik veselīga un jauna, ka viņš šis neģēlības pārvar un pārvarēs.

Par mūsu dzīvi var brīnīties ne tikai tāpēc, ka to klāj tik auglīgs un lekns lopisku nejēdzību slānis, bet arī tāpēc, ka cauri šim slānim uzvaroši dīgst un aug spilgtais, veselīgais un radošais, aug krietnums — cilvēcība, modinot nesatricināmu cerību, ka mēs atdzimsim gaišai, cilvēcīgai dzīvei.

XIII

Es atkal esmu pie vectēva.

Nu, laupītāj? — viņš mani saņēma, ar roku bungodams pa galdu. — Nu jau gan es tevi vairs nebarošu, lai par tevi rūpējas vecmāmiņai

Rūpēšos ar! — vecmāmiņā attrauca. — Tad ta brīnums, ko nedomā!

— Nu tad baro ar! — vectevs iesaucās, bet tūliņ nomierinājies man paskaidroja:

Mums tagad ir galīgi šķirta manta... viss katram savs...

Vecmāmiņa, pie loga sēdēdama, žigli meta mežģīnes, trinkšķēja ķimpuļi, kā zelta ezītis pavasara saule mirdzēja spilventiņš, viss pilns ar vara kniepadatām. Arī pati vecmāmiņa gluži kā no vara izlieta — nemainīga! Bet vectēvs vēl vairāk izkaltis, sarucis, viņa rudie mati nosirmojuši, rāmi cienīgo kustību vieta radies trauksmains ne miers, zaļo acu skatiens pilns aizdomu. Smiedamās vecmāmiņa man pastāstīja, ka viņi savā starpā dalījuši mantu: viņš tai atdevis visus podus, bļodas, visus traukus un teicis:

— Tie tavi, bet vairāk neko no manis neprasi!

Tad atņēmis visus viņas senlaiku tērpus, mantas, lapsādas apmetni, pārdevis to visu par septiņiem simtiem rubļu, bet naudu aizdevis uz procentiem savam krustdēlam ebrejam, augļu tirgotājam. Vectēvs galīgi bija sasirdzis ar mantrausību un pazaudējis kaunu: staigāja pie seniem paziņām, saviem darbabiedriem amatnieku pārvaldē, bagā tiem tirgoņiem un, sūdzēdamies, ka bērni viņu izputinājuši, mangoja naudu. Agrāk viņš bijis iecienīts, tāpēc ari deva viņam bagātīgi, pat krietnas summas; grūzdams vecmāmiņai pie deguna naudas zīmes, vectēvs lielījās un ķircināja viņu gluži ka bērns:

— Vai redzi, muļķe? Tev pat simto daļu no tā nedos!

Salasīto naudu viņš aizdeva uz augļiem vienam no saviem jaunajiem draugiem, garam plikgalvim ādminim, ko priekšpilsētā bija iesaukuši par Pātagu, un viņa māsai bodniecei, kuplai sārtvaidzei ar bruņām acīm, salkstošai un saldai ka sīrups.

Mājā viss tika stingri sadalīts: vienu dienu pusdienu vārīja vecmāmiņā no produktiem, ko bija pirkusi par savu naudu, nākamajā dienā produktus un maizi pirka vectevs, un tajās dienās pusdiena allaž bija liesākā: vecmāmiņa pirka labu gaļu, bet viņš — lopu iekšas, aknas, plaušas un kuņģi. Teju un cukuru katrs glabāja atsevišķi, tomēr teju bēra viena kanniņā, un vectēvs bažīgi sacīja:

— Pag, pag, cik ta tu ieberi?

Izbēra plaukstā tējas lapiņas un, rūpīgi tās izskaitījis, teica:

Tava tēja taču smalkāka par manējo, tātad man jāber mazāk, mana ir rupjāka, stiprāka.

Viņš vērīgi sekoja, lai vecmāmiņa ielietu ir viņam, ir sev vienāda stipruma tēju un ka tikai viņa neizdzertu vairak nekā viņš.

— Beidzamo, vai? — viņa jautāja, iekams izlēja visu tēju.

Vectēvs palūkojās tējkannā un attrauca:

— Lai notiek — beidzamo!

Pat eļļu svētbilžu lampiņām katrs pirka savu — un tas pēc pus-, simta gadu kopīga darba! Man šie vectēva kumēdiņi šķita ir smieklīgi, ir pretīgi, bet vecmāmiņa tikai smejas.

— Liecies nu mierā! — viņa mani apsauca. — Vai nu tev viss jāievēro? Vecam cilvēkam bērna prāts! Viņam taču astoņi desmiti jau uz muguras — nodzīvo tu līdz tādam vecumam! Lai ērmojas, neba kādam kāds ļaunums! Bet es ij sev, ij tev nopelnīšu maizes riecienu — nebaidies!

Ari cs sāku pelnīt naudu: svētdienās rīta agrumā paņēmu maisu un apstaigāju pagalmus un ielas, vākdams liellopu kaulus, lupatas, papīrus un naglas. Par lupatām un papīriem lupatnieki maksaja divdesmit kapeikas, par dzelzi tāpat, bet par kauliem desmit vai astoņas kapeikas pudā. Ar to es noņēmos ап darbdienās pēc stundu beigām un ik sestdienu pārdevu dažnedažādas preces par kapeikām trīsdesmit, par pusrubli, bet, ja laimējās, dabuju pat vairāk. Vecmāmiņa ņēma no manis naudu, aši bāza to kabatā, mani slavēdama un acis nolai dusi.

Lielais paldies tev, šķistā dvēselīt! Vai ta nu mēs abi neiz tiksim — mēs abi? Nav jau nemaz tik liela ta mākslai

Reiz cs pamanīju, ka viņa, turot plaukstā manus pieckapeiku gaba lus, raudzījās uz tiem un klusi raudāja, viena nespodra asara kara-jas pie deguna, kas bija porains kā pumeks.

Daudz ienesīgāk par lupatu lasīšanu bija zagt malku un dēļus koku noliktavas Okas krastā vai Smilšu sala, kur gadatirgos uz ātru roku uzceltās būdās pērk un pārdod dzelzi. Pēc gadatirgus būdas nojauc, bet kārtis un dēļus sakrauj grēdās, kas paliek Smilšu sala gandrīz vai līdz pavasara plūdiem. Par labu dēli pilsētas namsaim nieki maksāja desmit kapeikas, vienā diena varēja nozagt divus Iris dēļus. Bet, lai izdotos, bija nepieciešams slikts laiks, kad putenis vai lietus izkliedēja sargus, piespiezdams tos meklēt pajumti.

Mes bijām draudzīga saime: ubadzes mordvietes desmit gadus vecais dels Saņka Dukulis, piemīlīgs puisēns, maigs un vienmēr lēnīgi jautrs; apaļš bārenis Kostroma, ērkuļains, kaulains, ar milzīgam melnām acīm, vēlāk trīspadsmit gadu vecumā viņš mazgadīgo no ziedznieku kolonijā pakārās, kur bija nokļuvis par divu baložu zā dzību; tatārens Habis, divpadsmit gadus vecs spēkavīrs, vientiesīgs un labsirdīgs; strupdegunis Jazis, kapu sarga un kaprača dels, gadus astoņus vecs puisēns, kluss kā zivs, slims ar krītamo kaiti; pats vecākais no mums bija atraitnes šuvējas dels Griška Curka, prātīgs un taisnīgs cilvēks, bet kaislīgs dūru cīņu cienītājs; visi vienas ielas ļaudis.

Priekšpilsētā zādzību neuzskatīja par grēku, jo tas bija gandrīz vienīgais ienākumu avots pusbadā nīkstošiem pilsoņiem. Gadatirgi, kas ilga pusotra mēneša, nevarēja sagādāt iztiku visam gadam, un ļoti daudz godājamu namsaimnieku atrada sev «blakuspeļņu uz upes» — zvejoja malku un baļķus, kas bija aiznesti plūdu laikā, pārvadāja uz dēļiem sīkāku kravu, bet galvenokārt nodarbojās ar liellaivu aplaupīšanu un vispār «merkaķojas» uz Volgas un Okas, pievāk dami itin visu, kas nebija kārtīgi novietots. Svētdienās lielie dižo jās ar saviem panākumiem, bērni klausījās un mācījās.

Pavasarī, karstajā darba laikā pirms gadatirgus, priekšpilsētas ielas vakaros bija pilnas ar piedzērušiem amatniekiem, ormaņiem un dažnedažādiem strādniekiem, — vietējie puikas vienmēr izčamdīja viņu kabatas, šis amats bija likumīgi atzīts, ar to nodarbojās bez bailēm, pieaugušo acu priekšā.

Zaga namdaru instrumentus, vieglo ormaņu uzgriežņu atslēgas, bet smagajiem ormaņiem tapas, asu dzelzs apkalumus, — mušu zēni ar tādam lietām nenodarbojās; Curka kādreiz noteikti paziņoja;

— Es nezagšu, māte neļauj.

— Bet man bail! — Habis atteica.

Kostromam zaglēni riebās, vardu «zaglis» viņš izrunāja ar sevišķu uzsvaru, un, redzēdams, ka sveši puikas aptīra piedzērušos, viņš tos aizdzina, bet, ja laimējās kādu noķert, nežēlīgi piekāva. Sis drūmais zēns ar lielajām acīm iedomājās sevi par pieaugušu, staigāja tā sevišķi, gāzelēdamies, gluži ka smagu nastu nesējs, pūlējās runāt dobjā, rupjā balsī un viss bija tāds smagnējs, nedabisks un tīri kā vecs. Вес Dukuļa pārliecības zagt bija grēks.

Taču aizstiept dēļus un kārtis no Smilšu salas neuzskatīja par grēku, par to neviens no mums nebaidījās, un mēs izdomājam dažādus paņēmienus, kas visai atviegloja šo nodarbību. Vakaros, kad satumsa vai arī laiks bija lietains, Dūkulis un Jazis pa izburbējušo, slapjo ledu devās pāri līcim uz Smilšu salu, viņi so|oja pilnīgi droši, pūlēdamies pievērst sev sargu uzmanību, bet rnes visi četri gājām pāri piesardzīgi, pa vienam. Sargi, kurus bija satraukuši Jazis un Dūkulis, sekoja viņiem, mēs sapulcējāmies pie iepriekš norunātas grēdas, izmeklējām sev dēļus, un, kamēr žiglie biedri ķircināja sargus, piespiezdami sevi tvarstīt, devāmies atpakaļ. Ikvienam no mums bija virve, tas gala liela saliekta nagla; aizķēruši ar to dēļus vai kār tis, mes tās vilkām pa sniegu un ledu, sargi mūs gandrīz nekad nepamanīja, bet pamanījuši — nespēja panākt. Pārdevuši guvumu, mēs ieņēmumu sadalījām uz sešām daļām — katram iznaca pa piecām, bet dažreiz septiņām kapeikām.

Par šo naudu varētu pilnīgi paēdis dzīvot veselu dienu, bet Dukuļa mate viņu sita, ja tas nepāmesa degvīna mēriņu. Kostroma krāja naudu, sapņodams iekārtot sev baložu būdu; Curkas māte bija slima, un tas centās nopelnīt pēc iespējas vairāk; arī Habis krāja naudu, grasīdamies braukt uz dzimto pilsētu, no kurienes viņu bija aiz vedis tēvocis, kas drīz pēc atbraukšanas Ņižņija noslīka. Habis bija aizmirsis, kā pilsētu sauc, tikai atcerējās, ka tā atrodas pie Kamas, netālu no Volgas.

Mums nez kāpēc bija jāsmejas par šo pilsētu, un mēs ķircinājām šķībaci tatārēnu, dziedādami:

Pilsēta pie Kamas,

Tomēr prieka pamaz:

Ka gan turpu nokļūt, mums Aizmirsies pat nosaukums.

Sākumā Habis uz mums skaitus, bet kādreiz Dūkulis, dūkdams un tā attaisnodams savu palamu, teica:

— Kas tev lēcies? Vai tad uz biedriem dusmojies?

Tatarcns nokaunējās un pats sāka dziedāt par pilsētu pie Kamas.

Mums tomēr labak patika vākt. lupatas un kaulus nekā zagt dē|us. Tas kļuva sevišķi interesanti pavasari, kad bija nokusis sniegs, un pēc lietus, kas noskaloja tuksnesīgā tirgus laukuma bruģētās ielas. Tur tirgus grāvjos vienmēr varēja savākt daudz naglu, dzelzs lužņu, nereti mēs atradām pat vara un sudraba naudas gabalus, bet, lai tirgus sargi mūs nevajātu un neatņemtu maisus, vajadzēja tiem samaksāt dažas kapeikas un ari ilgi lūgties. Vispār nopelnīt naudu nebija nemaz tik viegli, tomēr mēs dzīvojām ļoti draudzīgi un, lai gan lāgiem mazliet paķīvejāmies, — es neatceros, ka jebkad būtu kā vušies.

Mušu samierinātājs bija Dukulis, viņš allaž laikus prata pateikt tādus īpašus vārdus, vienkāršus, šie vardi mūs pārsteidza un mulsināja. Viņš pats ari tos teica it ka izbrīnījies. Jaža ļaunie izlēcieni viņu neaizskāra, nebiedēja, pēc viņa domām, viss ļaunais bija nevajadzīgs, un viņš to mierīgi un pārliecinoši noraidīja.

Nu карее tas vajadzīgs? viņš vaicaja, un mēs skaidri sapratām: tas nebija vajadzīgs!

Savu māti viņš mēdza saukt — «mana mordvene», mums tas nelikās smieklīgi.

Vakardicniņ mana mordvene atkal attentereja majas iečarko-jusiesl — viņš jautri mēdza stāstīt, zibsnīdams ar apaļajam, zeltainajam acīm. Atvirinaja durvis, apsedas uz sliekšņa un nu tik dzied un dzied, vista tāda!

Krietnais Curka vaicāja:

— Ko tad ši dzied?

Plaukšķinādams ar sauju pa celi, Dūkulis smalka balstiņa atdarināja mātes dziesmu:

Klip, klap-klau,

Ganiņš mājās jau!

Nūjiņa zib lodziņā,

Mēs ar joni pagalma!

Burka ganiņš glīts Та ka auseklīts.

Tiklīdz stabulēt viņš sāk,

Visi klausīties to nāk.

Viņš zināja daudzas šadas draiskas dziesmiņas un dziedāja ļoti veikli.

Ja, — viņš turpina, — ta uz sliekšņa viņa ari aizmiga, izsaldēja istabu, ta ka briesmas, es drebu viena drebēšanā, tikko nenosalu, bet ievilkt viņu iekšā nevarēju. Šorīt no rīta es šai saku: «Kāpēc tu tik šausmīgi dzer?» Bet viņa atbild: «Nekas, maķenīt pa cieties, drīz jau nomiršu!»

Curka nopietni apstiprina:

— Viņa drīz nomirs, visa tāda pietūkusi.

— Vai tev viņas būs žel? — es vaicāju.

— Nu kā tad citādi? — Dukulis brīnās. — Viņa taču ir laba...

Un mēs visi, zinādami, ka mordviete, starp citu, sit Dukuli,

ticējām, ka viņa ir laba; dažkārt pat, kādā neveiksmīgākā diena Curka ieteica:

— Zēni, sametīsim pa kapeikai, lai Dukuļa mātei iznāktu degvīns, citādi viņa to dauzīs!

Lasītpratēju mūsu vidu bija divi Curka un es; Dukulis mūs gaužām apskauda un dūkoja, raustīdams savu smailo peles austiņu:

— Apbedīšu savu mordveni un ari iešu skolā, paklanīšos skolo tājam līdz pašai zemei, palūgšu, lai uzņem arī mani. Izmācīšos — iešu par dārznieku pie arhiereja un, kazi, varbūt vel pie paša cara...

Pavasarī mordvieti ar degvīna pudeli un kopa ar večuku, kas vāca naudu jaunas baznīcas celšanai, saspieda malkas grēda, kas bija uzgāzusies virsū; sievieti aizveda uz slimnīcu, bet solīdais Curka sacīja Dūkulim:

— Nāc pie manis, mana mate tevi iemācīs grāmatā . . .

Pec neilga laika Dukulis augstu izslēja galvu, lasīja izkārtnes:

— Prātikas perču veikals . . .

Curka izlaboja:

— Pārtikas preču, ķēms tāds!

— Es jau redzu, tikai tie bruteji lēkā!

— Burteji!

— Nu jā jel — lēkā aiz prieka, ka tos lasa!

Mēs visi smejamies un brīnījāmies par viņa lielo mīlestību pret kokiem un zāli.

Priekšpilsēta, izpletusies pa izklaidu smiltāju, bija ar visai trucigu veģetāciju; tikai vietumis kādā pagalmā vientuli rēgojās kāds panīcis vītols vai greizs plūškoks, bet zem žoga bikli slēpās pelēkas, sausas smildziņas; ja kāds no mums uz tām uzsēdās, Dukulis pikti purpināja:

Ko jus zaļi izmīdāt? Būtu apsēdušies blakus smiltis, vai ta jums nav vienalga?

Viņa klātbūtne bija neveikli nolauzt kādu vītola zariņu, noraut plūškoka ziedu čemuru vai nogriezt Okas krastmalā kārkla klūdziņu — viņš vienmer brīnījās, uzrāvis plecus un plātīdamies ar rokām:

— Ko jūs visu aplaužat? Ir gan velni!

Un mēs visi kaunējāmies par viņa izbrīnu.

Sestdienās mēs mēdzam sarīkot jautru izpriecu — visu nedēļu uz to gatavojāmies, salāpītas vīzes pa ielām vākdami un kraudami tās slepenās vietās. Sestdienas vakarā, kad no Sibīrijas piestātnes mājās bariem atgriezās nastu nesēji tatāri, mēs kādā šķērsieliņā ieņemam savas pozīcijas un sakam tatāriem sviest ar vīzēm. Sākumā tas viņus saniknoja, viņi dzenāja mūs un lamajās, bet drīz vien paši aizrāvās ar rotaļu un, jau zinādami, kas tos sagaida, ieradās kaujas laukā, arī apbruņojušies ar daudzām vīzēm, bet tas nebija viss: noskatījušies, kur mēs glabājam savus cīņas ieročus, viņi ne vienreiz vien mūs ap zaga, — mēs tad žēlojāmies:

— Tā nav nekāda rotaļa!

Tad viņi sadalīja vīzes, atdeva mums pusi un kauja sākās. Parasti viņi mēdza nostāties klajā laukā, mēs spiegdami joņojām ap viņiem, mezdami vīzes, arī viņi spiedza un pilnā kaklā smejas, ja kāds no mums skriedams sapinās veikli pasviestajās vīzēs un ietriecās ar galvu smiltīs.

Ar šo rotaļu mēs aizrāvāmies ilgi, dažreiz līdz pašai tumsai, salasījās sīkpilsoņi, glūnēja aiz pakšiem un pukojās par kārtības trau cešanu. Gluži kā vārnas pa gaisu lidoja pelēkās, putekļainās vīzes, lāgiem dažs labs no mums krietni dabūja pa ādu, bet bauda bija lielāka par sāpēm un apvainojumiem.

Tatāri iekaisa ne mazāk par mums; kad kauja bija beigusies, mēs kopā ar tiem gājām uz viņu mītni, tur tie mus paēdināja ar salde-mgu zirga gaļu un kādu savādu dārzeņu virumu, pēc vakariņām dzērām lēto presēto tēju, piekozdami smalkas mīklas riekstiņus. Mums patika šie lielā auguma vīri, īsta spekoņu izlase, viņi bija naivi un mums saprotami, — mani sevišķi pārsteidza viņu lenprā tība, nesatricināmā labsirdība un savstarpējā uzmanība un rūpība.

Visi viņi lieliski prata smieties, smējās vai līdz asaram, bet viens no viņiem, kasimovietis ar iedragātu degunu un pasakainu spēku, — kādreiz viņš no liellaivas tālu krastā aizstiepa septiņus pudus smagu zvanu — smiedamies kauca:

— O-hū-hū? Vardi, vārdi! Ir tukši vārdi, ir sīki vārdi, ir tādi vārdi, kas spīd kā zelts.

Reiz viņš uzsēdināja sev uz plaukstas Dūkuli, pacēla to augstu gaisā un teica:

— Dzīvo šitin te, iekš debess!

Lietainās dienās mēs salasījāmies pie Jaža kapsēta, viņa tēva būdiņā. Jaža tēvs bija gaudens cilvēks, garam rokām, nogājies, uz viņa mazās galvas un melnīgsnējās sejas spurajās netīri matu kumšķīši; galva atgadinaja sakaltuša dadža pogaļu, garais, tievais kakls — stiebru. Viņš tīksmi mēdza piemiegt dzeltenīgās acis un aši, aši burkšķēja:

— Pasarg, dievs, no bezmiega! Pū!

Mēs nopirkām trīs zolotņikus tējas, astotdaļmarciņu cukura, maizi un katrā ziņā degvīna kociņu Jaža tēvam, Curka vecim bargi uzsauca:

— Uzliec patvāri, sakārni!

Vecis smīnēdams kārtoja skārda patvāri, bet mēs, gaidīdami teju, spriedelējām par savām darīšanām, viņš mums deva labus padomus: Paklau, parit Trusovi svinēs dveseļu pieminēšanas dienu, būšot varens cienasts — kas tur tad būs kaulu!

Tur jau kaulus pievāc Trusovu kalpone, — viszinis Curka izmeta.

Dūkulis, lūkodamies pa logu kapsētā, jūsmoja:

— Drīz pa mežu klaiņosim, hei, ho!

Jazis vienmēr klusēja, vērīgi mūs visus pētīdams ar savam skumjajām acīm, tāpat klusēdams viņš mums radīja savas paijas: koka zaldātiņus, ko bija izvilcis no mēslaines, zirdziņus ar nolauztām kājām, vara gabaliņus, pogas.

Viņa tēvs salika uz galda dažnedažādas tases un krūzītes, pēc tam patvari. Kostroma apsēdās un ielēja mums teju, bet večuks, izdzēris savu mēriņu, uzlīda uz krāsns un, pastiepis garo kaklu, raudzījās uz mums ar pūces acīm, purpinādams:

Ek, kaut jūs nosprāgtu! Un tādi esot zēni, ko? Zagļu banda, pasarg, dievs, no bezmiega!

Dūkulis viņam teica:

— Mes neesam nekādi zagļi!

— Nu tad zaglēni...

Kad Jaža tēvs mums apnika, Curka viņam pikti uzsauca:

— Liecies miera, sakarni!

Man, Dukuliin un Curkam ļoti nepatika, kad šis vīrs sāka skaitīt, kura mājā ir savārguši, kurš drīz mirs, — viņš par to runāja ar baudu un nežēlīgi, bet, redzot, ka mums viņa valoda nepatīk, tīšām mūs ķircināja un kaitinaja:

— Areče, nobijāties, kverpji? Sita gan! Bet nu drīzumā nomirs viens resnis — vī manu dieniņ, tam ilgi būs japust!

Viņu apsauca, tomēr viņš nerimās:

— Jus taču arīdzan nomirsiet, neba ilgi ložņāsiet pa atkritumu bedrēm!

Nu labi, nomirsim, — Dūkulis iekrita starpā, — mēs tad tiksim par eņģeļiem . . .

— Jus us? — Jaža tēvs aiz izbrīnās vai valodu zaudēja. — Ak ta — jūs? Eņģeļi?

Viņš skaļi smējās un ņēmās mūs vēl ķircināt, stāstīdams par nelaiķiem visādas neķītrības.

Bet reizēm šis cilvēks ne no ša, ne no tā klusā, guldzošā balsī sāka runāt pavisam dīvaini:

— Vai dzirdat, puišeli, pagaidiet! Aizvakar apglabāja vienu sievu, apžēliņ, puišeli, ko es par viņu uzzināju, — vi manu, šitāds sievišķis, ko?

Viņš loti bieži mēdza runāt, par sievietēm un vienmēr jēli, bet viņa nostāstos izskanēja kaut kāds jautājums, žēlabas, viņš it ka aicināja mūs domāt līdz ar viņu, un mēs klausījāmies vērīgi. Viņa valoda bija nemākulīga, bez jēgas, bieži vien viņš pārtrauca savu runu ar jautājumiem, taču pēc viņa nostāstiem atmiņā palika kādas asas drumslas, kas urdija un durstīja.

— Sai jautā: «Kas pielaida uguni?» — «Es pati pielaidu!» — «Ko nu runā, muļķe! Tevis taču tonakt nebija mājās, tu gulēji slimnīca!» — «Es pielaidu uguni!» Un kālab viņa tā? Vai, pasarg, dievs, no bezmiega ...

Par katru priekšpilsētas iemītnieku, ko viņš bija apbedījis kailās, skumjas kapsētas smiltīs, tas zināja gandrīz visu viņa dzīvi, it ka atvērdams mušu priekša durvis, pa kurām mēs iegājām, redzējām, ka cilvēki dzīvo, izjutām kaut ko nopietnu un svarīgu. Likas, viņš varētu ta runāt visu nakti, līdz pašam rītam, bet, tiklīdz būdiņas logu sāka aizklāt mijkrēslis, Curka piecēlās no galda:

— Iešu uz mājam, citādi mātei vienai bail. Kas nāks man līdzi?

Mēs visi devāmies uz mājam; Jazis pavadīja mūs līdz žogam, aiz

slēdza vārtus un, piespiedis pie režģiem melnīgsnējo, vājo seju, dobji noteica:

— Ardievu!

Mes viņam ari uzsaucam — ardievu! Vienmēr bija neveikli pamest viņu kapsētā. Kostroma reizi ieteicās, atpakaļ paskatījies:

— Raug, mēs atmodīsimies no rīta, bet viņš — bus miris.

Vissliktāk klajas Jazim, Curka bieži mēdza sacīt, bet Dū

kūlis allaž pretojās:

— Mums nemaz ar neklājas slikti . . .

Ari, pec mana ieskata, mums neklājās slikti, man ši neatkarīgā, brīva dzīve uz ielas ļoti patika, patika ari biedri, viņi modināja manī tādas lielas jutās, vienmēr tirdīja nemiers izdarīt kaut ko viņu labā.

Skola man atkal sakas grūtas dienas, skolas biedri mani zoboja, saukāja par lupatlasi, plikadīdu, bet kādreiz pec ķildas sūdzējās skolo tājam, ka es ožot pēc netīrumiem un ar mani nevarot kopa sēdēt. Atce ros, cik ļoti tas mani aizvainoja un ar cik smagu sirdi es pec tam gāju uz skolu. Sis sūdzības bija izdomātas aiz ļaunprātības: ik ritu es ļoti rūpīgi mazgājos un nekad negāju uz skolu tajās drānās, kas bija mugurā, lupatas vācot.

Taču beidzot es izturēju pārbaudījumu uz trešo klasi, par balvu saņemu evaņģēliju, Krilova fabulas un vēl kādu nelielu brošētu grāmatu ar nesaprotamu virsrakstu: «Fatamorgāna», tāpat man izsniedza arī uzslavas rakstu. Kad es šīs balvas pārnesu mājās, vectēvs

ļoti priecājās, bija pavisam aizgrābts un paziņoja, ka tas jauzglaba un viņš tas ieslēgšot sava kaste. Vecmāmiņā jau vairākas dienas gulēja slima, naudas viņai nebija, vectēvs pūta un vaidēja:

— Tā jūs abi man matus no galvas noēdīsiet, ek jū-ūs . . .

Es aiznesu grāmatas uz bodīti, pārdevu tās par piecpadsmit kapeikām, naudu atdevu vecmāmiņai, bet uzslavas rakstu sabojāju ar kaut kādiem uzrakstiem un tikai tad atdevu vectēvam. Viņš to rūpīgi paglabāja, neattaisījis vaļā, un tā nepamanīja manus nedarbus.

Izsprucis no skolas, es atkal nodevos ielas dzīvei, tagad kļuva vēl jaukak — pavasaris bija pilna plaukumā, izpeļņa pieauga, svētdienās mēs visi barā jau no paša rīta devāmies ārā no pilsētas uz priežu mežiņu, mājās atgriezāmies vēlu vakara, tīkami noguruši un vel jo tuvāki cits citam.

Taču šī dzīve drīz vien izbeidzas — patēvu atlaida no darba, viņš atkal kaut kur nozuda, mate ar mazo brālīti Nikolaju pamāca dzīvot pie vecteva — man nu vajadzēja auklēt mazuli — , vecmāmiņa bija pārcēlusies uz pilsētu un dzīvoja tur pie kada bagata tirgotāja, izrakstīdama segu ar Kristus kapa guldīšanas ainu.

Vienmer klusa, galīgi izdēdējusī māte tikko varēja pavilkt kājas, baigam acīm viņa raudzījās apkārt, brālītis bija skrofulozs, ap kāju potītēm tam čūloja vātis un pats tāds vārgulis, ka nespēja pat skaļi raudāt, tikai neizturami žēli kunkstēja, kad bija izsalcis, paēdis turpretī snauduļoja un snauzdams tā dīvaini nopūtās, klusi murrādams gluži ka kaķēns.

Rūpīgi viņu aptaustījis, vectēvs noteica:

Viņu vajadzētu pamatīgi uzbarot, bet kur tad es ņemšu tik daudz, ko jūs visus ēdināt. ..

Māte, sēdēdama kaktā uz gultas, aizsmakusi nopūtās:

— Viņam jau pavisam maz vajag ...

— Vienam — maz, otram — maz, kopā sanāk daudz. ..

Viņš atmeta ar roku un pievērsās man:

— Nikolaju vajag turēt ara, saulītē, smiltis. . .

Es ar maisu atstiepu tīras, sausas smiltis, sabēru kaudzītē saulgozī zem loga un ierušināju tajās brālīti līdz pašam kaklam, ka to bija norādījis vectēvs. Puikam patika sedet smiltis, viņš labsajūtā vaibstījās un līksmi raudzījās mani savām dīvainajām acīm, pavisam bez baltumiem, tikai ar zilām acu zīlītēm gaišā aplīti.

Es tūliņ stipri pieķēros brālītim, man šķita, ka viņš saprot visu, par ko es domāju, gulēdams viņam blakus smiltīs zem loga, pa kuru līdz mums atplūda vecteva ķērkstošā balss:

— Nomirt nav nekāda liela gudrība, būtu labāk iemācījusies dzīvot!

Mate ilgi kase ...

Atbrīvojis rociņas, puisēns sniedz tās man pretī, šūpodams balto galviņu; matiņi viņam plāni, tādi kā iesirmi, bet sejiņa vecīga un gudra.

Kad pie mums pienāk vista vai kaķis, Koļa ilgi tos vēro, pēc tam paveras manī un tikko manāmi pasmaida, mani šis smaids mulsina — vai tikai brālītis nejūt, ka man ar viņu garlaicīgi un gribas aizjozt uz ielu, pametot viņu vienu?

Pagalms ir mazs, šaurs un netīrs, pie vārtiem sākas no nomaļiem sasisti gubenīši, malkas šķūnīši un pagrabi, tie sacelti līkumotā rindā un nobeidzas ar pirti. Uz jumtiem sakrautas laivu paliekas, dēli, mitras skaidas — to visu iedzīvotāji izzvejojuši no Okas ledus iešanas un palu laikā. Un viss pagalms neglīti piekravāts ar dažādu koku grēdām; ūdens piemirkuši koki, saule trūdēdami, izplata puvuma smaku.

Blakus atrodas sīklopu kautuve, gandrīz vai ik rītu tur ideja teļi, blēja auni, un bija jūtama tik stipra asins smaka, ka lāgiem man likās — caurspīdīgs, tumši sarkans timeklis šūpojas putekļainajā gaisā ...

Ja bauroja kustoņi, kad tos apdullināja ar cirvja pieta triecienu starp ragiem, Kola piemiedza acis un, lupas izstiepis, laikam gribēja atdarināt šīs skaņas, bet tikai izpūta gaisu:

— Pūū...

Dienvidus laikā vectēvs pabāza galvu pa logu, saukdams:

— Pusdienā!

Viņš pats ēdināja bērnu, turēdams to klēpī, — sakošļā kartupeli un maizi un ar līko pirkstu bāž to Kojām mutītē, notriepdams viņa plānās lūpiņas un smailo smakriņu. Mazliet pabarojis, vectēvs pacēla puisēna krekliņu, bakstīja ar pirkstu tā uzpūsto vēderiņu un skaļi prātoja:

— Pietiks, vai? Jebšu dot vēl?

No tumšā kakta pie durvīm atskanēja mates balss:

— Jūs taču redzat — viņš sniedzas pēc maizes!

— Bērns ir muļķītis! Neba nu viņš zina, cik daudz tam jāēd . . .

Un viņš bāza atkal Koļam mutē sakošļāto barību. Redzot šo ēdi

našanu, es aiz kauna nezināju, kur dēties, man aizžņaudzās kakls un kļuva nelabi.

— Nu tā! — vectēvs beidzot sacīja. — Se, aiznes viņu mātei!

Es paņemu Koļu, viņš kunkstēja un sniedzās uz galda pusi. Gārg

dama man pretī pacēlas māte, izstiepdama galīgi izdēdējušās rokas, kurām nemaz vairs nebija miesas, pati gara un tieva — kā egle ar aplauztiem zariem.

Viņa bija kļuvusi pavisam mēma, tikai reti pateiks kādu vardu gārdzošā balsī, bet lielāko tiesu klusēdama guļ kakta un dziest. Ka viņa pamazām mirst, to es, protams, jutu un zināju, turklāt arī vectēvs pārak bieži uzmācīgi runāja par nāvi, it sevišķi vakaros, kad

pagalmā satumsa un pa logiem plūda iekša puvuma smaka, trekna un silta ka aitādas kažociņš.

Vectēva gulta atradās priekšējā kaktā, gandrīz zem svētbildēm, viņš mēdza gulct ar galvu pret svētbildēm un lodziņu apgūlās un tumsā ilgi murmināja:

— Are, tā stundiņa nav vairs tālu. Ar kādu seju tad stāsimies dieva vaiga priekšā? Ko teiksim? Bet visu mūžu tak esam rosījušies, kaut ko darījuši. . . Un ko tad esam sasnieguši? . . .

Es gulēju uz grīdas starp krāsni un logu, guļasvieta bija par īsu, tāpēc kājas mēdzu bāzt krāsns priekšā, tur tās kutināja tarakāni. Sis kakts man diezgan bieži sagādāja ļaunu prieku vectēvs, vārīdams edienu, ar biguii un urķu galiem pastāvīgi izdauzīja rūtis. Tas bija pavisam jocīgi, ka viņš, tik gudrs cilvēks, neattapās apgriezt biguļu kātus īsākus.

Reiz, kad viņam no poda saka kusāt kāds virums, viņš ar tādu steigu rāva podu nost no pavarda, ka ar biguļa kātu izsita loga ietvaru, abas rūtis, nogrūda podu no krāsns priekšas un saplēsa. Sī liksta tik ļoti apbēdināja večuku, ka viņš apsēdās uz grīdas un sāka raudat.

Ak dievs, ak dievs. . .

Vēlāk dienā, kad viņš bija aizgājis, es paņemu maizes nazi un apgriezu biguļu kātus par trim ceturtdaļām īsākus, bet vectēvs, pamanījis manu darbu, sāka lamāties:

Ak tu maitas gabals! Vajadzēja nozāģēt ar zāģi, ar zāģi. No biguļu galiem iznāktu vangales, varētu tās pārdot, ak tu sātana izdzimums!

Rokas plātīdams, viņš izšāvās priekšnamā, bet mate sacīja:

— Labak nemaisies . ..

Māte nomira augusta, kādā svētdienā ap pusdienas laiku. Patēvs tikko ka bija atgriezies no sava brauciena un atkal kaut kur kalpoja, vecmāmiņa ar Koļu jau dzīvoja viņa tīrajā dzīvoklīti stacijas tuvuma, un bija domāts tuvākajās dienās turp pārvest arī mati.

Nāves dienas rītā viņa man klusi, bet skaidrākā un liegākā balsi nekā parasti sacīja:

— Aizej pie Jevgeņija Vasiļjeviča, saki, ka lūdzu viņu atnākti

Pacēlusies gulta un atspiedusies ar roku pret sienu, viņa apsēdās,

piebilzdama:

— Skrej žiglāk!

Man likās, ka viņa smaida un ka viņas acīs spulgo tads neparasts mirdzums. Patēvs bija baznīcā, vecmāmiņa mani aizsūtīja pie ebreju bodnieces pēc tabakas, izrādījās, ka šņaucama tabaka nebija sagatavota, un man bija jāgaida, kamēr bodniece to saberž, lai tad aiznestu vecmāmiņai.

Kad atgriezos vectēva mājā, māte sēdēja pie galda, ģērbusies tīrā ceriņkrāsas kleitā, jauki sasukātiem matiem, tāda pati cienīga kā agrāk.

— Tev ir labak? — es vaicāju, nez kāpēc izbijies.

Baigi manī palūkodamās, viņa teica:

— Panāc šurp! Kur tu klaiņā, ko?

Es nepaguvu atbildēt, kad viņa satvēra mani aiz matiem, paķēra ar otru roku no zāģa darinātu garu, lokanu nazi un atvēzējusies vairakas reizes plakaniski ar to man iesita, — nazis izkrita viņai no rokas.

— Pacel! Padod! ...

Es pacēlu nazi un nometu uz galda, māte mani atgrūda, es apsēdos uz mūrīša, izbailēs vērodams viņu.

Piecēlusies no krēsla, viņa gausi aizvilkās uz savu kaktu, apgūlās gultā un sāka ar kabatas lakatiņu slaucīt nosvīdušo seju. Viņas roka kustējās neveikli, divas reizes noslīdēja no sejas uz spilvena un novilka lakatiņu pār to.

— Padod ūdeni! .. .

Es ar krūzīti pasmēlu no spaiņa, viņa, ar mokām pacēlusi galvu, mazliet padzērās un, ar savu salto roku atvirzīdama manu roku, smagi nopūtās. Tad pavērās kaktā uz svētbildēm, pec tam uz mani, pakustināja lūpas it kā pasmaidīdama un lēnām nolaida par acīm garās skropstas. Elkoņi cieši piekļāvās pie sāniem, bet rokas, vāri kustinādamas pirkstus, slīdēja uz krūtīm, virzīdamās pret kaklu. Pa seju plīvoja ēna, dziļi tajā iespiezdamās, savilkdama dzelteno ādu, paasi-nadama degunu. Mute ka izbrīnā pavērās, bet elpa nebija jūtama.

Es ilgi, ilgi nostāvēju ar krūzīti rokā pie mates gultas, raudzi damies, kā sastingst un kļūst pelēka viņas seja.

Ienāca vectēvs, es viņam teicu:

— Māte nomira . ..

Viņš paskatījās uz gultu.

— Melo!

Viņš piegāja pie krāsns un sāka vilkt ara pīrāgu, briesmīgi klau dzinādams ar aizslienamo un cepešpannu. Es raudzījos uz viņu, zinādams, ka māte mirusi, un gaidīdams, kad viņš beidzot to sapratīs.

Atnāca patēvs, ģerbies audekla svārkos, galvā baltu cepuri. Viņš klusi paņēma krēslu, aiznesa to pie mātes gultas un piepeši trieca krēslu pret grīdu, skaļi rēkdams kā vara taure:

— Viņa taču mirusi, skatieties! . ..

Vectēvs, izvalbījis acis, lēnītiņām virzījās no krāsns pie gultas, turēdams rokā aizslienamo plāti un krizdams klupdams gluži kā akls.

Kad mātes zārku klaja sausu smilšu kopa, vecmāmiņa ka akla bija pa taciņām kur aizklīdusi, uzskrējusi virsū kādam krustam un sadauzījusi seju. Jaža tēvs viņu aizveda savā būdiņā un, kamēr viņa mazgājās, man klusītiņām teica mierinājuma vārdus:

— Ak tu — pasarg, dievs, no bezmiega, nu ko tu tā, ko? Tātad nolikts. .. Vai es pareizi runāju, vecmāmiņ? Ir bagātiem, ir nabagiem visiem viens ceļš . .. vai nav tiesa, vecmāmiņ?

Palūkojies pa logu, viņš pēkšņi metās ārā no būdiņas, bet kopā ar Dūkuli tūliņ atgriezās starojošs, līksms.

— Areče, — viņš teica, pasniegdams man salauztu jātnieka piesi,

paskaties, kas par mantu! To mēs ar Dūkuli tev uzdāvājam. Vai

redzi, kāds ritentiņš, ko? Visādā ziņā to būs valkājis kazaks un pazaudējis. . . Es taču no Dukuļa gribēju nopirkt šo mantiņu, solīju divas kapeikas. . .

— Ko nu mels! — Dukulis atteica klusi, taču sirdīgi, bet Jaža tēvs, lēkādams ap mani, pameta ar acīm uz Dūkuli un sacīja:

— Vadzi, kas Dūkulis par viru! Stingrs! Nu tad ne jau es, bet viņš tev to dāvina . ..

Vecmāmiņa nomazgājās, satuntuļoja ar lakatiņu uztūkušo, zilo seju un aicināja mani uz mājam, — es atteicos iet, zinādams, ka tur bērinieki tagad dzers degvīnu un droši vien ķildosies. Tēvocis Mihails jau baznīca pūta, teikdams Jakovam:

— Šodien iedzersim, ko?

Dūkulis pūlējās mani sasmīdināt: piestiprinājis piesi sev pie zoda, viņš ar mēli sniedzas pēc ritentiņa, bet Jaža tēvs tīšam skali smējās, kliegdams:

— Nu paskaties, ko viņš dara! — Taču, redzēdams, ka tas mani neuzjautrina, viņš nopietni sacīja: — Nu diezgan, atjēdzies! Visi mēs nomirsim, pat putns mirst. Dzi, es tavu mātes kapu aplikšu ar velēnām, vai gribi? Aiziesim tūliņ uz lauku — tu, Dūkulis un es; Saņka arī lai nāk līdzi; sagriezīsim velēnas un uzposīsim kapu tā, ka labāk nevar!

Man tas patika, un mēs devāmies uz lauku.

Dažas dienas pēc mātes bērēm vectēvs man sacīja:

— Nu, Lekscj, tu neesi nekāda medaļa, ka vari karāties man kaklā, te tev nav palikšana, ej vien tikai ļaudīs!.. .

Un es aizgāju ļaudis.

ALEKSEJS TOLSTOJS. ŅIKITAS BĒRNĪBA

DZIĻI CIENĪDAMS, VELTU SAVAM DĒLAM NIKITAM ALEKSEJEVICAM TOLSTOJAM.

Autors

SAULAINAIS RĪTS

Ņikita pamozdamies nopūtās un atvēra acis. Cauri leduspuķēm uz logu rūtīm, cauri sudrabā brīnumaini izrakstītām zvaigznēm un ķeburainam lapām spīdēja saule. Gaisma istabā bija sniegoti balta. No mazgājamās bļodas izslīdēja saules zaķītis un ietrīsuļojās pie sienas.

Atvēris acis, Ņikita atcerējās, ka iepriekšējā vakara namdaris Pahoms bija viņam teicis:

«Hs, vai zini, to iesmērēšu un krietni aplaistīšu, bet tu, ka no rīta piecelsies, — sēdies un brauc.»

Vakar pievakarē Pahoms, liks un bakurētains zemnieks, paklausot Ņikitas sevišķam lūgumam, uztaisīja viņam soliņu. To darīja tā:

ratnīcā uz ēvelsola starp smaržīgām skaidām, kas vijās gredzenos, Pahoms noēvelēja divus dē|us un četras kājas; apakšējā dēla priek šējais gals tika nosmādēts, lai neatdurtos sniegā, kājiņas izdrāztas; virsējā dēlī divi robi kājām, lai būtu ērtāk sēdēt. Apakšējo dēli notriepa ar govs mēsliem un trīs reizes salā aplēja ar ūdeni, — pec tam tas kļuva kā spogulis; pie augšējā dēļa pieseja aukliņu, ko soliņu vilkt un, laižoties no kalna, vadīt.

Nu jau soliņš, protams, gatavs un stāv pie lieveņa. Pahoms ir tads cilvēks: ja, saka, esmu teicis uztaisīšu kā likts.

Nikita apsēdās uz gultas malas un ieklausījās — mājā viss klusu, jādomā, neviens nav vēl piecēlies. Ja apģērbtos vienā mirklī, zināms, bez kādas tur mazgāšanās un zobu tīrīšanas, tad pa virtuves durvīm varētu izsprukt pagalma, bet no pagalma — uz upīti. Tur, stāvajos krastos, saputinātas kupenas — sēdies un laidies. ..

Nikita izlīda no gultas un uz pirkstgaliem pagājās pa sasilušiem saules kvadrātiem uz grīdas. . .

Tobrīd pavērās durvis un istaba pabazas galva ar brillēm uz deguna, izspūrušām, rūsganām uzacīm un koši rūsganu bardeli. Galva pamirkšķināja un teica:

— Vai celies, palaidni?

ARKĀDIJS IVANOVICS

Cilvēks ar rūsgano bārdeli, Nikitas skolotājs Arkādijs Ivanovičs, bija visu izokšķerējis jau vakarā un tīšuprāt piecelies agrak. Apbrīnojami nadzīgs un viltīgs cilvēks šis Arkādijs Ivanovičs. Viņš ienāca pie Ņikitas istaba smīkņādams, apstājās pie loga, uzputa rūtij un, kad tā kļuva caurspīdīga, sakārtoja brilles un palūkojās pagalmā.

— Pie palieveņa, — viņš teica, — stāv brīnišķīgs soliņš.

Nikita sabozies neatbildēja. Vajadzēja ģērbties un tīrīt zobus

un ne vien seju, bet ari ausis un pat kaklu mazgāt. Pēc tam Arkādijs Ivanovičs aplika Nikitam roku ap pleciem un ieveda ēdamistabā. Ēdamistabā pie galda sēdēja māmiņa pelēkā, siltā kleitā. Viņa saņēma Nikitas seju rokās, palūkojās skaidru skatienu viņam acīs un noskūpstīja:

— Vai labi gulēji, Ņikita?

Pēc tam pastiepa roku Arkādijam Ivanovičam un laipni jautāja: Un kā jūs gulējāt, Arkādij Ivanovič?

Gulēt jau nu es gulēju labi, — viņš atbildēja, nez par ko smaidīdams rūsganajās ūsās, apsēdās pie galda, pielēja tējai krējumu,

iemeta mutē gabaliņu cukura, satvēra to ar baltajiem zobiem un cauri briļļu stikliem pamirkšķināja Ņikitam.

Arkādijs Ivanovičs bija neciešams cilvēks: pastāvīgi uzjautrinājās, pastāvīgi mirkšķināja, nekad nerunāja tieši, bet tā, ka sirds vai nodreb. Piemcra pēc māmiņa, šķiet, skaidri jautaja: «Kā gulējāt?» Viņš atbildēja: «Gulēt jau nu es gulēju labi,» — tas nozīmēja, ka jāsaprot: bet, rau, Ņikita gribēja aizmukt uz upīti, ne teju dzēris, ne mācījies, bet, rau, Ņikita vakar netulkoja vis vācu valodu, bet nosēdēja divas stundas pie Pahoma uz ēvelsola.

Arkādijs Ivanovičs nekad nesūdzējās, tas tiesa, bet toties Ņikitam nācās allaž būt modrīgam.

Tēju dzerot, māmiņa ieminējās, ka nakti bijis liels sals, priekš namā toverī ūdens sasalis un, kad iešot pastaigāties, Ņikitam jaap liekot bašllks*.

— Māmiņ, goda vārds, ir briesmīgi karsts, — Ņikita iebilda.

— Es ludzu tevi aplikt bašliku.

— Dursta vaigus un smacē, es, māmiņ, ar bašliku drīzāk saaukstēšos.

Māmiņa klusēdama paraudzījās uz Arkādiju Ivanoviču, tad uz Ņikitu, viņas balss ietrīsējās:

— Es nezinu, kopš kura laika tu esi tik nepaklausīgs.

— Iesim mācīties, — Arkādijs Ivanovičs apņēmīgi pieceļas un aši saberzēja rokas, it kā pasaulē nebūtu lielākās izpriecas, ka ri sināt aritmētikas uzdevumus un diktēt sakāmvārdus un parunas, no kuriem acis līp ciet.

Liela, tukšā un baltā istabā, kur pie sienas karājās divu pusložu karte, Ņikita apsēdās pie galda, visnotaļ notriepta ar tinti un piezīmēta ar ķēmīgām sejām. Arkādijs Ivanovičs atvēra uzdevumu gra matu.

Nu, — viņš mundri teica, — kur mēs palikām? — Un ar smailu zīmuli pasvītroja uzdevuma numuru.

«Tirgotājs pārdeva vairākas aršīnas* zilas vadmalas par 3 rubļiem 64 kapeikām aršīnā un melnas vadmalas. ..» — izlasīja Ņikita. Un tūlīt pat, kā arvien, iedomājās šo tirgotāju no uzdevumu grā matas. Tads — garos, putekļainos svārkos, dzeltenu, drūmu seju, viscaur garlaicīgs, plakans un izkaltis. Bodīte tumša kā plaisa sienā; uz putekļaina, lezena plaukta gulēja divi vadmalas baķi, tirgotājs stiepa pret tiem liesās rokas, cēla baķus no plaukta un blāvām, nedzīvām acīm raudzījās uz Ņikitu.

Nu, kā tad tu domā, Ņikita? — jautāja Arkādijs Ivanovičs. — Tirgotājs pārdeva pavisam astoņpadsmit aršīnas. Cik bija pārdots zilās un cik melnās vadmalas?

Ņikita saviebās, tirgotājs saruka pavisam, abi vadmalas baķi ienira sienā, ietinās putekļos . . .

Arkādijs Ivanovičs teica: — Ai, ai, — un sāka skaidrot, ātri ar zīmuli rakstīja ciparus, reizināja tos un dalīja, atkārtodams: viens prātā, divi prātā. Ņikitam likās, ka reizināšanas laikā — viens prātā vai divi prātā — cipari veicīgi lēca no papīra galvā un tur kutināja, lai tos neaizmirstu. Tas bija ļoti nepatīkami. Bet saule mirgoja abos aizsalušajos mācību istabas logos, vilināja: iesim uz upīti.

Beidzot ar aritmētiku tika galā, sākās diktāts. Arkādijs Ivanovičs staigāja turp un atpakaļ gar sienu un īpašā, miegainā balsī, kādā cilvēki parasti nemēdz runāt, sāka diktēt:

— Visa dzīvā radība zemes virsū pastāvīgi darbojas, strādā. Skolnieks bija paklausīgs un centīgs . ..

Izbāzis mēles galiņu, Ņikita rakstīja, spalva čirkstēja un šļakstēja.

Piepeši noklaudzēja durvis, un bija dzirdams, ka pa gaiteni kāds iet sasalušos velteņos. Arkādijs Ivanovičs ieklausījās, un roka ar grāmatu noslīga lejup. Tuvumā atskanēja māmiņas priecīgā balss’

— Vai pastu atveda?

Ņikita zemu nolieca galvu pār burtnīcu — tā tik vien valdījās, lai neiesmietos.

— Paklausīgs un centīgs, — viņš atkārtoja dziedoši, — «centlgs> es uzrakstīju.

Arkādijs Ivanovičs sakārtoja brilles.

— Tātad visa dzīvā radība zemes virsū ir paklausīga un centīga ... Ko tu smejies? ... Traipu uzmeti? ... Starp citu, mēs iztaisīsim mazu pārtraukumu.

Arkādijs Ivanovičs saknieba lūpas, piedraudēja ar garu kā zīmulis pirkstu un ātri izgāja no mācību istabas. Gaiteni viņš jautāja māmiņai:

— Aleksandra Ļeontjevna, vai man vēstulītes nav?

Ņikita noskārta, no kā viņš gaida vēstulīti. Bet laiku nedrīkstēja zaudēt. Ņikita uzvilka īso puskažociņu, velteņus, cepuri, pabāza bašliku zem kumodes, lai to neatrastu, un izskrēja uz palieveņa.

KUPENAS

Plašo pagalmu visnotaļ klāja zaigojošs, balts, mīksts sniegs. Tanī zilneja dziļas cilvēku un biežas suņu pēdas. Saltais, rēnais gaiss knieba degunā, kā ar adatiņām durstīja vaigus. Ratnīca, šķūņi, kūtis stāvēja saplakuši, segti baltām cepurēm, kā sniegā ieauguši. No mājas pāri visam pagalmam stiepās stiklainas slieču pēdas.

!

Ņikita noskrēja pa gurkstošajām kāpnēm no lieveņa. Lejā stāvēja jaunais priedes koka soliņš ar vīto liepu lūku auklu. Ņikita apska tija — izturīgs, pamēģināja — slīd, kā nākas, uzvēla soliņu sev uz pleca, paķēra lāpstiņu, nodomādams, ka ievajadzēsies, un aizskrēja pa ce|u gar dārzu uz dambi. Tur stāvēja milzīgi, vai līdz pašām debe sim iepletušies, sarmas klāti vītoli, ikviens zariņš kā no sniega.

Ņikita nogriezās pa labi uz upīti un centās iet pa ceļu, pa iemītām pēdām, bet vietās, kur sniegs bija neskarts, tīrs, viņš gāja ačgārni, lai samulsinātu Arkādiju Ivanoviču.

Pa šīm dienām Cagras upes stāvajos krastos bija saputinātas lielas, irdenas kupenas. Dažās vietas tās pārkārās pār upīti kā klinšu at-radzes. Vajag tikai uz šadas atradzes uzkāpt — un ta nobruks, iegrims, un sniega kalns sniega putekļu mākoni nošļuks lejā.

Labajā pusē ka zilgana ena starp baltiem un tuksnešainiem laukiem līčoja upīte. Kreisajā pusē virs pašas kraujas melnēja mājas, slējās Sosnovkas sādžas aku vindas. Virs jumtiem cēlās un zuda zilas, augstas dūmu strūkliņas. Uz sniegotās nogāzes, kur dzelteniem plankumiem un svītrām klājās šorīt no krāsnīm izgrābtie pelni, kustējās mazi stāvi. Tie bija Ņikitas draugi — puikas no sādžas -«mūsu gala». Bet tālāk, kur upīte meta līkumu, tikko saskatāmi citi puikas, «viņgalieši», stipri bīstami. Ņikita nosvieda lāpstu, nolaida soliņu sniegā, apsēdas jāteniski uz tā, cieši satvēra auklu, pāris reižu atstūmās, un soliņš sāka slīdēt no kalna lejā. Vējš svilpa gar ausīm, abās pusēs sagriezās sniega putekļi. Lejup, tikai lejup kā bulta. Un piepeši tur, kur sniegs virs kraujas izbeidzās, soliņš aizšāvās pa gaisu un noslīdēja uz ledus. Slīdēja Ienāk un lēnāk, līdz apstājās.

Ņikita smiedamies nokāpa no soliņa un sāka to vilkt kalnā, iestig-dams līdz ceļgaliem. Uzrāpies krastā, netālu sniega laukā viņš ieraudzīja Arkādijā Ivanoviča melno stāvu, kā viņam likās, lielāku par cilvēka augumu. Ņikita paķēra lāpstu, uzmetās uz soliņa, nolidoja lejā un skriešus metas turp, kur kupenu atradze liecās pār upīti.

Uzrāpies zem pašas atradzes, Ņikita ņēmās rakt alu. Darbs bija viegls — lāpsta pati šķēla sniegu. Izracis aliņu, Ņikita ielīda tanī, ievilka soliņu un no iekšpuses sāka nosegt ieeju ar sniega pikām. Kad siena bija sakrauta, alā ielija gaiši zila krēsla — bija mājīgi un tīkami.

Ņikita sēdēja un prātoja, ka tāda brīnišķīga soliņa nav nevienam puikam. Viņš sameklēja kabatas nazīti un sāka uz virsējā dēļa griezt vārdu -žVevit».

Ņikita! Kur tu esi pazudis? — viņš izdzirda Arkādijā Ivanoviča balsi.

Ņikita iebāza nazi kabatā un palūkojās sprauga starp sniega pikām. Leja uz ledus, galvu atmetis, stāvēja Arkādijs Ivanovičs.

— Kur tu esi, palaidni?

Arkādijs Ivanovičs sakārtoja brilles un sāka rāpties uz alas pusi, bet tūlīt ari iegrima līdz jostasvietai.

— Lien laukā, tikpat es tevi no turienes izvilkšu!

Ņikita klusēja, Arkādijs Ivanovičs mēģināja rāpties augstāk, bet iegrima atkal, iebāzis rokas kabatas, viņš teica:

— Negribi nav vajadzīgs. Paliec. Lieta tā, ka mamma saņē musi vēstuli no Samaras . .. Bet nu sveiks, es aizeju ...

— Kādu vēstuli? — N'kita iejautājās.

— Ahā! Tātad tomēr esi še.

— Sakiet — no kā ir vēstulē?

Vēstule ir par dažu cilvēku atbraukšanu svētku laikā.

No augšas tūlīt saka lidot sniega pikas. Pa alas caurumu izsprau cās Ņikitas galva. Arkādijs Ivanovičs jautri iesmējās.

NOSLĒPUMAINA VĒSTULE

Pie pusdienu galda māmiņa beidzot šo vēstuli izlasīja. Та bija no tēva:

•«Mīļā Saša, es nopirku to, ko mes abi nolēmām iedāvāt kadam zēnam, kas, manuprāt, nez vai ir pelnījis, ka viņam šo lielisko mantu dāvā.» To dzirdot, Arkādijs Ivanovičs sāka aizrautīgi mest ar acīm. «Manta ir diezgan liela, tāpēc atsuti tai pakal lieku pajūgu. Un tad vēl jaunums — pa svētkiem pie mums dziras braukt Anna Apolosovna Babkina ar bērniem ...»

Tālāk nav interesanti, — teica māmiņa un uz visiem Nikitas jautājumiem tikai aizvēra acis un purināja galvu.

— Nekā nezinu.

Arkādijs Ivanovičs ari klusēja, plātīja rokas: nekā nezinu! Un vis pār visu šo dienu Arkādijs Ivanovičs bija pārlieku jautrs, atbildēja aplam un laiku pa laikam vilka no kabatas lauka kādu vēstulīti, izlasīja tajā dažas rindiņas un savilka lupas. Acīmredzot ari viņam bija savs noslēpums.

Mijkrēslī N'ikita pāri pagalmam aizskrēja uz saimes istabu, no kurienes pa diviem aizsalušiem logiem uz violeto sniegu krita gaisma. Saimes istaba ēda vakariņas. Nikita trīs reizes iesvilpās. Pēc brīža uzradās viņa īpašais draugs un sabiedrotais Miška Korjašonoks mīl zīgos velteņos, bez cepures, plecos uzmestā puskažociņā. Tepat aiz saimes mājas stūra N’ikita čukstus izstāstīja viņam par vēstuli un jautāja, kas tā varētu but par mantu, kas jāved no pilsētas.

Miška Korjašonoks, klabinādams aiz aukstuma zobus, minēja:

— Lai tad mani vilks aprij, ja nebūs kaut kas milzigs. Es skriešu, salst. Paklau, rit gribam sādžā viņgala puikas sist. Nāksi, ko?

— Labs ir.

Nikita atgriezās mājās un apsēdās lasīt «Jātnieku bez galvas».

Pie apaļa galda zem lielās lampas ar grāmatām sēdēja māmiņa un Arkādijs Ivanovičs. Aiz lielās krāsns — čir-čir, čir-čir — zaģēja skaliņu circenis. Blakus tumšajā istabā reižu reizēm iečīkstējās grīdas dēlis.

Jātnieks bez galvas joņoja pa prēriju, garā zāle šaustīja, pār ezeru cēlās sarkans mēness. Nikita juta, ka viņam pakausi saslienas mati. Viņš piesardzīgi atskatījās — aiz melnajiem logiem aiztraucās kada pelcka ēna. Goda vārds, viņš to redzēja. Māmiņa, pacēlusi galvu no grāmatas, teica:

— Pret nakti sacēlies vējš, būs sniegputenis.

SAPNIS

Ņikita redzēja sapni — tas rādījies jau vairākas reizes, vienmēr viens un tas pats.

Viegli, nedzirdami veras durvis uz zāli. No logiem uz parketa krīt zili atspulgi. Aiz melnajiem logiem kā liela, gaiša bumba karājas mēness. Nikita uzrāpjas uz kāršu galdiņa pie sienas starp logiem un redz: pretī pie krita baltās sienas augstajā pulksteņa skapītī šūpojas apaļais vēzeklis, šūpojas, atstarodams mēness gaismu. Virs pulksteņa pie sienas ierāmēts bargs večuks ar pīpi, sānis no viņa — večiņa, aubīte, apsegusies ar šalli, raugās, lūpas sakniebusi. Gar sienu no pulksteņa līdz pat kaktam, rokas izstiepuši, katrs uz četrām kājām notupušies, plati, strīpaini atzveltnes krēsli. Kaktā iepleties zems dīvāns. Sēž visi bez sejām, bez acīm, blenzdami menesī, nekustas.

No dīvāna apakšas starp bārkstīm lien lauka runcis. Izstaipās, uzlec uz dīvāna un tik iet, melns un garš. Staigā, nolaidis asti. No divana uzlec uz krēsliem, iet pa krēsliem gar sienu, pieliecas, lien zem roku balstiem. Aizgājis līdz galam, nolec uz parketa un attupstas zem pulksteņa ar muguru pret logiem. Vēzēklis šūpojas, večuks un večiņa bargi raugās uz runci. Tad runcis pieceļas, ar vienu ķepiņu atspiedies pret pulksteņa skapīti, ar otru tiecas apstādināt vēzckli. Bet skapītim stikla nav . . . Nupat, nupat aizsniegs ar ķepu.

Ai, kaut varētu iekliegties! Bet Ņikita nespēj ne pirkstiņu pakustināt — nekustas, un ir baismi, baismi — nupat, nupat notiks nelaime . . .

Grīdu gariem kvadrātiem klāj mēnesnīca. Zālē viss apklusis, sasprindzis. Bet runcis izstiepjas, pieliec galvu, pieglauž ausis un tiecas ar ķepu pie vēzēkļa. Un Ņikita zina — ja pieskarsies ar ķepu — vēzēklis apstāsies un tai pašā mirklī viss pārtrūks, sasprāgs, icšķindēsies un pazudīs kā putekļi, nebūs ne zāles, ne mēnesnīcas.

Aiz bailēm Ņikitam galvā trinkšķ tādi ka asi stikla gabaliņi, pār visu augumu kā smiltis skrien tirpas. . . Saņēmis visus spēkus, ar iz misīgu kliedzienu Ņikita metās uz grīdas. Un grīda pēkšņi aizslīdēja lejup. Ņikita apsēdās. Paraudzījās visapkārt. Istabā — divi aizsaluši logi, cauri rūtīm redzams dīvains mēness, lielāks par parasto. Uz grīdas stāv podiņš, mētājas zābaki.

•«Paldies dievam!» Ņikita steigšus pārmeta krustu un pabaza galvu zem spilvena. Spilvens bija silts, mīksts, bāztin piebāzts ar sapņiem.

Bet nepaguva viņš samiegt acis, redz — stāv atkal uz galda tai pašā zālē. Mēness gaismā šūpojas vēzēklis, bargi raugās večuks ar večiņu. Un atkal no dīvāna apakšas lien laukā runča galva. Bet Ņikita jau ir izstiepis rokas, atspēries pret galdu un lec, tad, žigli, žigli kustinādams kājas, sāka ta kā laisties, tā ka peldēt virs grīdas. Brinum jauki ir lidot pa istabu. Kad kajas saka pieskarties grīdai, viņš savēcināja rokas un lēnām pacēlās pie griestiem un tad viļņveidīgā lidojumā laidās gar sienu. Tuvu pie paša deguna redzama mākslinieciski izveidota dzega, uz tas nogūlušies putekļi, peleki un tīkami, tie mājīgi smaržoja. Tad viņš ieraudzīja siena pazīstamo plaisu, kas at gādināja Volgu uz kartes, tad — veclaicīgu un ļoti neparastu naglu ar auklas galiņu, ko apsēdušas beigtas mušas.

Ņikita atspērās ar kāju pret sienu un sāka lēnām lidot pa istabu tuvāk pulkstenim. Uz pulksteņa skapīša stavēja bronzas vāzīte, un vāzītes dibenā kaut kas atradās, kas īsti — to nevarēja saskatīt. Un piepeši Ņikitam kāds it ka pačukstētu: «Paņem to, kas tur iekšā.»

Ņikita pielidoja pie pulksteņa un jau grasījās bāzt roku vāzītē. Bet tobrīd no rāmja steigšus izkārās niknā večiņa un sagraba ar kalsnajam rokām Ņikitas galvu. Viņš izrāvās, bet aizmugurē no otras bildes pabāzās večuks, savicināja garo pīpi un tik veikli iebelza Ņikitam pa muguru, ka tas novēlas uz grīdas, iekliedzās un atvēra acis.

Cauri leduspuķēm mirgoja, dzirkstīja saule. Pie gultas stāvēja Arkādijs Ivanovičs, kratīja Ņikitu aiz pleca un runaja:

— Celies, celies, pulkstenis deviņi.

Kad Ņikita, berzēdams acis, piecēlās gultā sēdus, Arkādijs Iva novičs šķelmīgi pamirkšķināja un spēcīgi saberzēja rokas.

— Šodien, brālīt balto, mēs nemācīsimies.

— Kā tā?

Ka jau tā. Divas nedēļas vari skraidīt, mēli izkāris. Celies!

Ņikita izlēca no gultas un saka diet uz siltās grīdas.

— Ziemsvētku brīvlaiks! — Viņš bija gluži aizmirsis, ka ar šo dienu sākas laimīgās un garās divas nedēļas. Lēkādams Arkādijā Iva-noviča priekšā, Ņikita aizmirsa ari ko citu, proti savu sapni, vāzīti uz pulksteņa un balsi, kas bija iečukstējusi ausī: « Paņem to, kas tur iekšā.»

VECA MAJA

Ņikitam uzvēlās virsū četrpadsmit pašam vien piederošu dienu — dari, ko gribi. Sametās pat ta ka garlaicīgi.

Dzerot no rīta teju, viņš sajauca no tējas, piena, maizes un ievārījuma maizes putru un tā pieēdās, ka vajadzēja kādu laiciņu pasēdēt klusējot. Raugoties savā attēlā patvāri, viņš ilgi brīnījās, kada viņam ķēmīga seja, kas stiepās pa visu patvāri. Tad saka gudrot par tējkaroti, ka, to pārlaužot, no vienas daļas iznāktu laiviņa, bet no otras varētu iztaisīt urbekli — ko neko urbināt.

Māmiņa beidzot noteica: «Ej taču, Nikita, kaut vai pastaigāties!»

Ņikita nesteigdamies apģērbās un, vilkdams ar pirkstu gar sienas apmetumu, devās pa garo gaiteni, kur silti un mājīgi smaržoja pēc krāsnīm. Pa kreisi no ši gaiteņa, mājas dienvidu pusē, bija izvietotas ziemas istabas — sakurinātas un apdzīvotas. Pa labi, ziemeļu pusē, atradās piecas pustukšas vasaras istabas un tām pa vidu zāle. Šeit, kur milzīgās podiņu krāsnis kurināja tikai reizi nedēļā, karajas ar marli apņemtas kristāla lustras, zāle uz grīdas gulēja kaudze ābolu, — tāda ka saldena ābolu puvuma smarža piepildīja visu vasaras galu.

Ņikita ar grūtībām pavēra ozola divviru durvis un uz pirkstgaliem iegāja tukšajās istabās. Pa ovālajiem logiem bija redzams sniega pieblieztais dārzs. Koki, nolaiduši baltos zarus, staveja nekustīgi; abpus balkona kāpnēm zem sniega pieliekušies ceriņu krūmāji. Klajumā zilgoja zaķu pēdas. Pie paša loga uz zara sēdēja melna, velnam līdzīga, lielgalvaina vārna. Ņikita pabungāja ar pirkstu pa rūti, vārna pašāvās sānis un aizlaidās, notrausdama ar spārniem no zariem sniegu.

Ņikita aizgāja līdz pēdējai stūra istabai. Šeit gar sienam staveja putekļiem klāti skapji, kur cauri stikliem mirgoja veclaicīgu grāmatu sējumi. Virs glazēto podiņu kamīna atradās brinum skaistas dāmas portrets. Viņai bija mugura melna samta jātnieces tērps, un roka cimdā ar platu atloku turēja pātagu. Likas, ka viņa iedama atskatītos un, viltīgi smaidīdama, lūkotos Ņikitā cieši, neatlaidīgi.

Ņikita apsēdās uz dīvāna un, atbalstījis zodu dūrēs, pētīja dāmu. Viņš varēja ilgi tā sēdēt un viņā raudzīties. Viņas dēļ — ne vienreiz vien Ņikita to bija dzirdējis no mātes — vecvectēvs piedzīvojis lielu postu. Nelaimīgā vecvectēva portrets karājās tepat virs grāmatu skapja kalsns večuks smailu degunu un iekritušām acīm. Ar gre dzeņiem izrotātu roku viņš pieturēja uz krūtīm rītasvārkus, blakus atradās pusē atritinājies papīra rullis un zoss spalva. Pec visa redzams, ka ļoti nelaimīgs vecītis.

Māmiņa stāstīja, ka vecvectēvs parasti dienā gulējis, bet nakti lasījis un rakstījis, pastaigāties gājis tikai pievakarē. Naktīs ap kārt mājai klimtuši sargi un tarkšķinājuši tarkšķus, lai ap logiem nelaidelētos naktsputni un nebaidītu vecvectētiņu. Tai laikā dārzs, ka stāsta, bijis aizaudzis ar garu, biezu zāli. Maja, izņemot šo istabu, stāvējusi aiznaglota, neapdzīvota. Muižas zemnieki aizbēguši kur kurais. Vecvectēva stāvoklis bijis gaužām bēdīgs.

Reiz viņu nav varējuši atrast ne kabinetā, ne mājās, ne dārzā — meklējuši veselu nedēļu, tā viņš ari palicis pazudis. Bet pec kādiem pieciem gadiem viņa pēctecis saņēmis noslēpumainu vēstuli, ko tas rakstījis no Sibīrijas: «Mieru tiku meklējis gudrībā, aizmiršanos at radu daba.»

Visu šo dīvaino parādību cēlonis bijusi dāma jātnieces tērpā. Ņikita lūkojās viņā ziņkārīgi un satraukti.

Aiz loga no jauna uzradās vārna, barstidama sniegu, nometās uz zara un, klanīdama galvu, virināja knābi ķērca. Ņikitu sagrāba baismas. Viņš izmanījās lauka no tukšajām istabām un izskrēja pagalmā.

PIE AKAS

Pagalma vidū, pie akas, kur sniegs visapkārt bija dzeltens, apledojis un izmīdīts, Ņikita sastapa Mišku Korjašonoku. Miška sēdēja uz akas malas un mērcēja ūdeni rokā uzvilkta adas dūraiņa galiņu.

Ņikita jautāja, kāpēc viņš tā darot. Miška Korjašonoks atbil dēja:

Visi viņgalieši mērcē, un mēs ari tagad mērcēsim. Sasals — trakoti laba kaušanās. Vai nāksi uz sādžu?

— Kad tad?

Nu paēdīsim pusdienu un iesim. Mātei neko nesaki.

— Māmiņa iet ļāva, tikai kauties aizliedza.

Kā aizliedza kauties? Bet ja šie uzleksies? Zini, kas tev uz leksies — Stjopka Karnauškins. Viņš tev ka liks, tu — gar zemi.

— Nu, ar Stjopku jau nu es tikšu galā, — Ņikita attrauca, — viņš man uz mazā pirkstiņa uzrausies! — Un viņš parādīja Miš-kam pirkstu.

Korjašonoks paraudzījās, nospļāvās un rupjā balsī noteica:

— Stjopkam Karnauškinam dūre ir apvārdota. Pagājušajā nedēļā viņš brauca uz Utjevku, brauca ar tēvu pēc sāls, pēc zivīm, tur viņam dūri apvārdoja, lai jods mani sasper, ja nesaku tīru taisnību.

Nlikita kļuva domīgs — protams, labāk būtu uz sādžu nemaz neiet, bet Miška teiks — zaķapastala.

— Bet ka tad viņam to dūri apvārdoja? — viņš jautāja.

Miška atkal nospļāvās.

Nieka būšana. Pirmāk paņem sodrējus, nosmērē rokas un trīs reizes norunā: «Abra kā dabra, apakšā sabra ne vabra!» Tas tad arī ir viss . ..

Nikita ar lielu cienību raudzījās Korjašonokā. Tobrīd čīkstot atvērās aploka vārti un pa tiem blīvā, pelēkā barā izskrēja aitas — klaudzinot ar nadziņiem, tricinot astes, mētājot spiras. Pie akas aitu ganāmpulks sadrūzmējas. Blēdamas un grūstīdamās aitas spiedās pie siles, lauza ar purniņiem plāno ledus kārtiņu, dzēra un klepoja. Netīrs auns garu vilnu noņēmies lūkojās Miškā baltām, lāsainām acīm, piecirta kāju. Miška viņam uzsauca: «Nelietis,> — un auns dzīrās viņu badīt, bet Miška paguva pārlēkt pāri silei.

Nikita un Miška skrēja pa pagalmu smiedamies un kaitinādami, auns dzinās viņiem pakaļ, tad pārdomāja un ieblējās:

— Paaaaši ne-e-e-elicši!

Kad Nikitu no virtuves lieveņa sauca mājās pusdienās, Miška Korjašonoks piekodināja:

— Pieraugi, nepiekrāp, uz sādžu tak iesim!

KAUJA

Nikita un Miška Korjašonoks devās uz sādžu pa īsāko ceļu cauri dārzam un pāri dīķim. Uz dīķa, kur vējš bija notraucis no ledus sniegu, Miška uz mirkli palika stāvam, izņēma kabatas nazīti un sērkociņu kastīti, pietupās un šņaukādamies sāka urbināt zilgano ledu tur, kur tam iekšpusē bija pacēlies balts pūslis. Šādu joku sauca par «kaķi» — no dīķa dibena cēlās purva gazes un iesala ledū pūslīšiem. Izurbinājis ledu, Miška aizdedzināja sērkociņu un pielika pie plaisas, «kaķe» uzliesmoja, un virs ledus pacēlās iedzeltena, klusa liesmu mele.

— Klau, nestāsti to nevienam, — piekodināja Miška, — nākamnedēļ mēs iesim uz lcjasdīķi «kaķes» dedzināt, es tur vienu zinu — milzonīga, visu dienu degs.

Zēni skriešus metās pāri dīķim, izspraucās viņa krastā cauri sakritu šajiem, dzeltenajiem meldriem un iegaja sādžā.

Sājā ziemā bija sadzīts daudz sniega. Tur, kur vējš pagalmu starpa pūta brīvi, sniega nebija daudz, bet starp mājām šķērsām pār ceļu kupenas saputinātas augstākas par jumtiem.

Rokpeļņa muļķīša Savosjkas mājele bija pavisam aizputināta, no sniega rēgojās vienīgi skurstenis. Miška pastāstīja, ka pirms trim dienām visa sādža gājusi ar lāpstām rakt Savosjku laukā, bet šis, nejēga, kā sniega vētra to pa nakti ieputinājusi, tā iekurinājis krāsni, izvārījis plikus kāpostus, paēdis un uzrausies uz krāsns gulēt. Tur tad viņu aizmigušu uz krāsns augšas arī atraduši, pamodinājuši un aiz matiem sapluinijuši — par dumjību.

Sādžā bija tukšs un kluss, šur tur no skursteņiem vijas dūmu strūkliņas. Ne visai augstu par balto līdzenumu, virs aizputinātām salmu kaudzēm un jumtiem spīdēja miglaina saule. Ņikita un Miška aizgāja līdz baismīgā zemnieka Artamona Tjurina mājai, no kura sādžā visi baidījās — tik stiprs un nikns tas bija, un Ņikita ieraudzīja lodziņā Artamona rūsgano, pirtsslotai līdzīgo milzu bārdu, — viņš sēdēja pie galda un strēba no koka bļodiņas. Pa otru lodziņu, pieplacinājuši pie rūts degunus, lūkojas trīs mūsaini zēni, Artamona dēli: Sjomka, Ļoņka un Artamoška-Mazais.

Miška, piegājis pie mājas, iesvilpās, Artamons, gremodams ar lielo muti, pagriežas, padraudēja Miškam ar karoti. Visi trīs puikas pazuda un tūlīt pat parādījās uz lieveņa, jozdami ar siksnām puskažociņus.

— Ek, jūs, — sacīja Miška, pastumdams cepuri uz vienas auss, — ek, jūs — skuķi ... Mājās tupat — nobijušies.

— Nemaz ar neesam nobijušies, — atbildēja viens no mūsainajiem, Sjomka.

— Tētis aizliedz velteņus driskāt, — skaidroja Ļoņka.

— Es nule gāju, klaigāju viņgaliešiem, šie neko, — piebilda Artamoška-Mazais.

Miška pastūma cepuri uz otras auss, iesmējās un apņēmīgi noteica:

— Ejam tracināti Mēs šiem paradīsim.

Mūsainie atbildēja: «Labs ir,» — un visi kopā sāka rausties milzu kupenā, kas bija saputināta šķērsām pāri ceļam, — no šejienes aiz Artamonovu mājas sākās sādžas viņējais gals.

Ņikita domāja, ka viņgaliešu pusē mudžēt mudž no puikām, bet tur bija tukšs un kluss, tikai divas lakatos satuntuļotas meitenes uzvilka kupenā ragaviņas, apsēdās uz tām, izstiepušas uz priekšu velteņos ieautas kajas, satvēra auklu, iespiedzās un laidās pāri ceļam garām klētiņai un tālāk pa stāvo krastu uz upes ledu.

Miška un pec viņa mūsainie zēni un Ņikita sāka no kupenas augšas klaigāt:

— Ei, viņgalieši!

— Nu ka mēs jums!

— Noslēpušies, baidās!

— Lieniet laukā, mes jums sadosim!

Ei, viņgalieši, lieniet visi laukā! — kliedza Miška, plaukšķinādams ar dūraiņiem.

Kupenas viņā pusē parādījās četri viņgalieši. Piesizdami pie sāniem, braucīdami tos ar dūraiņiem, kārtodami cepures, arī viņi saka klaigāt:

— Briesmīgi bail no jums!

— Nupat nobijāmies!

— Vardes, vardulēni, kva-kva!

No šīs puses kupenā uzrāpās sabiedrotie — Aļoša, Nils, Vaņka-Melnās ausis, Petruška — rokpeļņa māsasdēls — un vēl gluži mazs puišelis, lielu vcderu, krusteniski ievīstīts mates lakata. Viņā pusē ari pienāca pieci seši zēni. Viņi kliedza:

— Ei, jūs, mūsainie, panāk šurp, mes jums teteru melnumus noberzīsim!

Šķībacainie kalēji, peli apkaluši! — kliedza no šīs puses Miška Korjašonoks.

— Vardes, vardulēni!

No abām pusēm salasījās ap četrdesmit puiku. Bet sākt nesāka, baidījās. Svaidījās ar sniegu, rādīja garus degunus. No tas puses sauca: «Vardes, vardulēni!» No šīs: «Šķībacainie kalēji!» Aizvainojošs bija kā viens, ta otrs. Piepeši viņgaliešu vidu uzradās neliela auguma drukns strupdegunis. Pastūmis draugus sānis, bravurīgi nolaidās no kupenas, iesprieda rokas sānos un sauca:

— Vardulēni, iznāk viens pret vienu!

Sis pats jau bija slavenais Stjopka Karnauškins ar apvārdoto dūri.

Viņgalieši svieda gaisa cepures, griezīgi svilpa. Šinī puse puikas pieklusa. Ņikita palūkojās apkārt. Mūsainie stāvēja sabozušies. Aļoša un Vaņka-Melnās ausis kapās atpakaļ, mazais puišelis mātes lakatā, platām acīm blenzdams Karnauškinā, gatavojās brēcienam. Miška Korjašonoks, nostiepdams siksnu zem vēdera, rūca:

— Ne tādus vien esmu zemē gāzis, tad ta neredzēts. Negribas sākt, citādi — noskaitīšos — tā sadošu — cepure uzlidos divas asis gaisā.

Stjopka Karnauškins, redzēdams, ka neviens negrib ar viņu kauties, pamāja savējiem ar dūraini:

— Sadod, puikas!

Un viņgalieši kliegdami svilpdami metās no kupenas lejā.

Mūsainie laida ļekas vaļa, tiem pakaļ skrēja Miška, Vaņka-Mel-nās ausis un beidzot visi zēni, skrēja ari Ņikita. Mazais lakatā apsēdās sniegā un sāka brēkt.

Mūsejie tika garām Artamonovu un Cernouhovu pagalmam, uzrāpās kupena. Nikita atskatījās. Aizmugure sniegā gulēja Aļoška, Nils un pieci mūsējie — cits nokritis, cits pats aiz bailēm nogūlies — guļošo sist nedrikstēja.

Nikitu — kaut vai raudi — māca aizvainojums un kauns: nobijās, nepieņēma kauju. Viņš palika stāvam, savilka dūres un tepat ieraudzīja skrējām sev virsū Stjopku Karnauškinu, strupdeguni ar lielu muti un no jērenīcas laukā izlīdušu cekulu.

Nikita pielieca galvu un, paspēris soli pretī, no visa spēka iebelza Stjopkam pa krūtīm. Stjopka pameta ar galvu, cepure nokrita zemē, pats nosēdās sniega.

— Ek, tu, — viņš teica, — pietiks. . .

Viņgalieši tūlīt apstājās, Nikita devās uzbrukumā, un tie atkāpās. Apdzīdami bfikitu, kliegdami: «Mūsējie zirgā,» — ka ciešs mūris viņgaliešiem bruka virsū mūsējie. Viņgalieši metās skriet. Tos dzina garām kādām piecām sētām, kamēr tie visi gulēja gar zemi.

Nikita atgriezās sava galā satraukts, iekarsis, skatīdamies apkārt, ar ko vēl varētu saķerties. Viņu sauca. Aiz klētiņas stāvēja Stjopka Karnauškins. Nikita piegāja. Stjopka raudzijās viņa caur pieri.

— Tu man pamatīgi iezvēli, — Stjopka teica, — gribi draudzēties?

— Protams, gribu, — steidzīgi atbildēja N'ikita.

Zēni smaidīdami lūkojās viens otrā. Stjopka sacīja:

— Samainīsimies.

— Labs ir.

Nikita padomāja, ko tādu ļoti labu varētu iedot, un iedeva Stjopkam kabatas nazīti ar četriem asmeņiem. Stjopka iebāza to kabatā un izvilka no turienes svinuli — svina pielietu spēļu kaulu.

— Se! Nenozaudē, dārgi maksā.

AR KO BEIDZAS GARLAICĪGAIS VAKARS

Vakara Nikita aplūkoja «Niva» bildes un lasija paskaidrojumus pie tām. Nekā interesanta.

Uzzīmēts: stāv uz lieveņa sieviete, rokas līdz elkoņiem kailas, matos — puķes, uz pleca un pie kājām baloži. Pāri žogam kāds virs ar bisi pār plecu ņirdzina zobus.

Pats garlaicīgākais šinī bildīte tas, ka nemaz nav saprotams, kāpēc īsti tā uzzīmēta. Paskaidrojumā teikts:

■«Kurš no jums nav redzējis mājas baložus, šos cilvēka patiesos draugus. (Tālāk par baložiem Ņikita izlaida.) Kurš nav ar prieku rītos bēris šiem putniem graudiņus. Talantīgais vācu mākslinieks Hanss Vursts attēlojis šādu momentu. Jaunā Elza, mācītāja meita, iznākusi palieveni. Baloži ieraudzījuši savu mīluli un priecīgi lai žas viņai pie kājām. Paraugieties — viens uzmeties viņai uz pleca, citi knābā no rokas. Jaunais kaimiņš, mednieks, slepus tīksminās par šo skatu.»

Nikita iztēlojās, ka ši Elza pabaros baložus, pabaros, un vairāk ko darīt tai nav — apniciba. Viņas tēvs, mācītājs, arī kaut kur ista biņā — sež uz krēsla un aiz garlaicības žāvājās. Bet jaunais kaimiņš atviezis zobus, it kā tam sāpētu vēders, un tā atvieztiem zobiem arī aizies pa celiņu, bet bise viņam, protams, nešauj. Debesis bildītē pelēkas, ari saules gaisma pelēka.

Ņikita apsickaloja zīmuli un uzzīmēja mācītāja meitai ūsas.

Nākošā bildītē bija redzams Buzulukas pilsētas skats: verstes stabs un ceļmala salauzts ritenis, bet tālumā koka mājiņas, baznīciņa un no mākoņa gāžas slīps lietus.

Nikita nožāvājās, aizvēra «Ņivu» un, atbalstījis galvu rokās, sāka klausīties.

Augšā bēniņos bija dzirdama stiepta iesvilpšanas, iekaukšanās. Nu sāka vilkt basa — ūūūūūūū! — velk, piepūtis vaigus, sadrūvējas. Pēc tam vijoties pariet augstā, žēlabainā balsī un sāk mokoši svilpt pa vienu nāsi tik smalkā tonī kā izstiepts pavediens. Un no jauna nolaižas basā un piepūš vaigus.

Virs apaļa galda zem baltā porcelāna jumola deg lampa. Aiz sienas pa gaiteni kāds aiziet smagiem soļiem — jādomā, kurinātājs, un zem lampas maigi notrinkšķ kristāla piekariņi.

Māmiņa noliekusi galvu pār gramatu, mati viņai pelnu krasa, smalki un kruzuļojas uz deniņa, kur dzimumzīmīte kā prosas grauds. Laiku pa laikam māmiņa ar adāmo adatu atgriež grāmatai lapas. Grāmatas vāki ir ķieģeļu krasa. Tādu gramatu tēva kabinetā pilns skapis, tās visas saucas «Eiropas Vēstnesis». Savādi, kāpēc pieaugu šajiem patīk lasīt visu, kas garlaicīgs: tādu grāmatu lasīt ir tikpat ka berzt ķieģeli.

Māmiņai uz ceļiem, nolicis slapjo sivēna purniņu uz ķepiņām, guļ pieradinātais ezis — Ahilka. Kad cilvēki liksies gulēt, tas, dienu izgulējies, visu nakti čāpos pa istabu, klaudzinās ar nadziņiem, urkšķinās, ošņas visos kaktos, iemetis aci peļu alās.

Kurinātājs aiz sienas grabina dzelzs durtiņas un var dzirdēt, kā urķē krāsni. Istaba smaržo pēc silta apmetuma, izmazgātām grīdām.

Ir gan tā kā garlaicīgi, taču mājīgi. Bet tas tur, bēniņos, ņemas un svilpo: — Uū, uu, uu!

— Mārniņ, kurš tur svilpo? — jautā Ņikita.

Māmiņa, neatraudama acis no grāmatas, pacēla uzacis. Turpretim Arkādijs Ivanovičs, kas vilka burtnīcā līnijas, tūlīt pat, il ka to vien bulu gaidījis, nobēra:

Ja nav zināms darītājs, jālieto vietniekvārds «kas».

«Būūūūūuuuū» — dūca bēniņos. Māmiņa pacēla galvu, ieklausījās, nodrebinājās un uzvilka augstāk uz pleciem pūkaino lakatu. Ezis pamodies sāka nikni caur degunu šņakat.

Tad Ņikita iztēlojās, ka aukstajos, tumšajos bēniņos pa lūku saputināts sniegs. Starp milzīgajiem baložu noķēpātajiem griestu baļķiem mētājas veci nodriskāti atzveltnes krēsli ar plikām atsperēm un nolietotu dīvānu paliekas. Uz viena šāda krēsla pie krāsns skursteņa sež Vējš: pinkains, viss vienos putekļos, timekļos. Sēž mierīgi un, atspiedis vaigus delnās, gaudo: «Garrlaiciīigi.» Nakts gara, bēniņos auksts, bet viņš sež pavisam vientuļš un kauc.

Ņikita norausās no krēsla un apsēdās blakus māmiņai. Viņa laipni pasmaidīja, pievilka Ņikitu sev klal un noskūpstīja viņam galvu.

— Vai tev nav laiks gulēt, puisīt?

— Ne, vēl pusstundiņu, lūdzu.

Ņikita pieglaudās ar galvu pie māmiņās pleca. Istabas viņa galā, nočīkstinajis durvis, ieradās runcis Vasjka aste gaisa, izskatās rāms, labsirdīgs. Pavēris sārto muti, viņš tikko dzirdami ieņaudējās. Arkādijs Ivanovičs, galvu no burtnīcas nepacēlis, jautāja:

Kādā lietā ieradies, Vasilij Vasiļjevič?

Vasjka, pienācis pie māmiņas, raudzījās viņa zaļam, šaurā sprau-dziņā pavērtām, liekulīgam acīm un ieņaudējās skaļāk. Ezis atkal iešņācās. Ņikitam šķita, ka Vasjka kaut ko zina, atnācis kaut ko pateikt.

Vējš bēniņos iekaucās izmisīgi. Un tai pašā bridi aiz logiem atskanēja pakluss sauciens, sniega čirkstoņa, balsis. Māmiņa ātri piecēlās no krēsla, Ahilka ieurkšķējies novēlas no ceļiem.

Arkādijs Ivanovičs pieskrēja pie loga un, cieši ielūkodamies, iesaucās:

— Atbraukuši!

Ak tu dieniņ, — satraukti ieteicas māmiņa, — vai tiešam Anna Apolosovna? . .. Tada negaisā . ..

Pēc dažiem mirkļiem Ņikita, stāvot gaitenī, ieraudzīja, kā smagi atvērās ar filcu apsistās durvis, ielidoja sala garaiņu mākonis un parādījās liela auguma pilnīga sieviete divējos kažokos un lakatā, vis caur apbirusi ar sniegu. Viņa turēja pie rokas zēnu pelēkā meteli spo žām pogām un bašlikā. Aiz viņiem, klaudzinādams apsalušos velte

ņus, ienāca važonis apledojušu bārdu, ne ūsām, bet. dzeltenām lāstekām, baltām, pūkainām skropstām. Rokās viņam gulēja meitenīte baltā kazādas kažociņa ar vilnu uz āru. Noliekusi galvu važonim uz pleca, viņa gulēja aizvērtam acīm, sejiņa bija maiga, šķelmīga.

Ienākot liela auguma sieviete iesaucās ska|a basā:

Aleksandra Ļeontjcvna, saņem viesus! — Un, pacēlusi rokas, sāka raisīt vaļa lakatu. — Nenāc, nenāc klāt, nosaldēšu! Tad nu gan ceļi jums — jāsaka draņķīgi . . . Pie pašas mājas nez kādos brik šņos iebraucām.

Та bija māmiņas draudzene, Anna Apolosovna Babkina, kas pastāvīgi dzīvoja Samara. Viņas dēls Viktors, gaidīdams, kad viņam no ņems bašliku, raudzījās caur pieri Ņikita. Māmiņā paņēma no važoņa rokam gulošo meitenīti, noņēma viņai kažokādas kapuci — to pašu brīdi izplūda gaiši, zeltaini mati — un noskūpstīja mazo.

— Ļilečka, atbraucām.

Meitenīte nopūtās, atvēra zilās, lielās acis un pamozdamās nopūtās vēlreiz.

VIKTORS UN ĻIĻA

Nikita un Viktors Babkins pamodās agri no rīta Nikitas istabā un, sēdēdami gultās, sabozušies raudzījās viens otrā.

— Es tevi atceros, — Ņikita teica.

— Es tevi ari ļoti labi atceros, — tūlīt pal atbildēja Viktors,

tu pie mums vienreiz biji Samara, toreiz tu vel pārēdies pīli ar

āboliem, tev iedeva rīcineļļu.

— Nu, to es gan tā kā nevaru atcerēties.

— Bet es atceros.

Zēni kādu bridi klusēja. Viktors tīšu prātu nožāvājās. N'ikita nevērīgi izmeta:

Man ir skolotājs, Arkādijs Ivanovičs, briesmīgi stingrs, spiež nost ar mācībām. Viss viens kada gramata, viņš var pusstundas laikā izlasīt.

Viktors pavīpsnāja:

Es mācos ģimnāzijā, otrajā klasē. Mums tad nu gan ir stingri: mani pastāvīgi atstāj bez pusdienām.

— Nu, kas nu tas, — Ņikita noteica.

— Tas tev nav vis kaut kas. Lai gan es varu tūkstoš dienas neko neēst.

— Ei nu! iebilda Ņikita. Esi mēģinājis?

— Nē, vel neesmu. Mamma neļauj.

Nikita nožāvājās, izstaipījās:

— Bet es, zini, aizvakar Stjopku Karnauškinu uzvarēju.

— Kas tas par Stjopku Karnauškinu?

— Pirmais spēkavīrs. Kā es viņam zvēlu, viņš — bladāc. Es viņam kabatas nazīti ar četriem asmeņiem iedāvāju, bet viņš man — svinuli, es tev vēlāk parādīšu.

Nikita izkāpa no gultas un sāka bez steigas ģērbties.

Bet es ar vienu roku varu Makarova vārdnīcu pacelt, — aiz sapīkuma drebošā balsī noteica Viktors, tomēr bija skaidrs, ka viņš jau padodas. Nikita piegāja pie podiņu krāsns ar mūrīti, rokām nepieskardamies, uzlēca uz mūrīša, salieca kāju un uz vienas kājas noleca uz grīdas.

Ja žigli, žigli kustina kājas — var lidot, — viņš teica, vērīgi palūkojies Viktoram acis.

Nu, tas ir nieks. Mums klase daudzi lido.

Zēni apģērbās un devās ēdamistabā, kur smaržoja karsta maize, plāceņi, kur no spoži nospodrinātā patvara cēlās līdz griestiem tāds tvaiks, ka nosvīda logi. Pie galda sēdēja māmiņa, Arkādijs Ivano-vičs un vakardienas meitenīte, gadus deviņus vecā Viktora masa Ļiļa. Bija dzirdams, kā blakusistabā Anna Apolosovna dūca basā: «Dodiet man dvieli.»

Ļiļa bija apģērbta baltā kleitā ar zilu zīda lenti, mugurpusē sasietu lielā pušķi. Viņas gaišajos, sprogainajos matos bija otra lente, arī zila, tauriņa izskatā.

Nikita, piegājis viņai klāt, nosarka un sveicinādams pievilka kāju. Ļiļa pagriezās uz krēsla, pastiepa roku un Joti nopietni teica:

— Sveiki, puisīt!

To sakot, meitenes virslūpa pacēlās.

Nikitam šķita, ka ta nemaz nav īsta meitene, tik skaista ta bija, sevišķi acis — zilas un košākas par lenti, bet garās skropstas kā zīda. Ļiļa sasveicinājās un, nepievērsdama vairs Nikitam uzmanību, saņēma abās plaukstās lielu tējas tasi un iegremdēja tanī seju. Zēni apsēdās pie galda blakus. Izrādījās, ka Viktors dzer tēju kā maziņš, saliecies pār tasi, — strēba no tās izstieptām lūpām. Paslepen viņš lika klāt cukuru tikmēr, kamēr tasē kļuva biezs, tad gurdā balsī palūdza atšķaidīt tēju ar ūdeni. Piegrūdis Nikitam ar ceļgalu, viņš čukstus teica:

— Tev patīk mana masa?

Nikita neatbildēja un tumši nosarka.

— Tu ar viņu uzmanīgāk, — Viktors nočukstēja, — skuķis pastāvīgi sūdzas mātei.

Ļiļa pa to laiku beidza dzert tēju, noslaucīja muti salvetē, bez steigas norausās no krēsla un, piegājusi pie Aleksandras Ļeontjevnas, norunāja pieklājīgi un apzinīgi:

— Pateicos jums, krustmāt Saša.

Pēc tam aizgāja pie loga, ierausās ar abām kājām milzīgajā, brūnajā atzveltnes krēslā un, izvilkusi kaut kur no kabatas kārbiņu ar adatām un diegiem, ņēmās šūt. Ņikita redzēja tagad vienīgi lielo lenti tauriņa izskatā, divas noslīgušas sprogas un starp tām tik tikko izbāztās mēles kustošo galiņu — ar to Ļiļa palīdzēja sev šūt.

Ņikitas domas bija juceklīgas. Viņš grasījās rādīt Viktoram, kā var pārlēkt par krēslu atzveltni, bet Ļiļa nepagrieza galvu, un māmiņā teica:

— Bērni, ejiet trokšņot pagalmā!

Zēni apģerbas un izgāja pagalma. Diena bija mikla un miglaina. Sarkanīga saule pazemu slīdēja virs gareniem, kārtainiem mākoņiem, kas atgādināja sniega laukus. Dārzā stāvēja sarmas klāti, rožaini koki. Neskaidras ēnas sniegā bija piesātinātas ar to pašu silto gaismu. Bija neparasti kluss, vienīgi pie virtuves lieveņa abi suņi Ripa un Pika, stāvēdami cieši blakus un pagriezuši galvas, rūca viens uz otru. Tā viņi varēja rūkt, atņirgtiem zobiem un aizrīdamies, loti ilgi, kainer kāds garāmgājējs strādnieks iesvieda tiem ar cimdu, tad tie, aiz niknuma klepodami, slējās stāvus un kāvās tā, ka vilna gaja pa gaisu. No citiem suņiem viņi baidījās, necieta ubagus un naktīs nesargāja vis māju, bet gulēja zem ratmcas.

— Ko tad mēs darīsim? — jautāja Viktors.

Ņikita raudzījās uz pinkainu, īgnu vārnu, kas laidās no piedarba uz kūti. Viņam negribējās rotaļāties un nezin kāpēc bija skumji. Viņš gribēja ieteikt iet viesistabā, apsēsties uz dīvāna un palasīt kaut ko, bet Viktors pārmeta:

— Ek tu, tev tikai ar skuķiem spēlēties.

— Kā tā? — sarkdams jautāja blikita.

— Nu tā, gan jau pats zini kā.

— Tad ir gan piesējies. Neko es nezinu. Iesim pie akas.

Zēni devās pie akas, uz kurieni pa atvērtajiem vārtiem uz dzirdi nātavu паса govis. Tālumā Miška Korjašonoks ka ar šauteni pliuk šķināja milzīgu gana pātagu un pēkšņi uzsauca:

Bajans, Bajans, sargies, Ņikita!

blikita atskatījās. Atšķīries no ganāmpulka, zēniem tuvojas Bajans, sārti pelēks, garš vērsis, platu pieri, ar kruzuļainu spalvu un īsiem nagiem.

— Mū ū, — aprauti iemavās Bajans un iesita sev ar asti pa sāniem.

— Viktor, bēdz! — iekliedzās bJikita un, saķēris viņu aiz rokas, skriešus metās uz mājām.

Vērsis rikšiem sekoja zēniem.

— Mu ūūū!

Viktors atskatījās, iekliedzās, nokrita sniegā un apņēma galvu ar rokām. Bajans bija kādu piecu so)u attālumā. Tad Ņikita palika stāvām, aiz niknuma viņam pēkšņi metās karsti, viņš norāva cepuri, pieskrēja pie vērša un sāka ar cepuri sist tam pa purnu:

— Prom, ej prom!

Vērsis apstājās, nolieca ragus. No sāniem, plikšķinādams pātagu, pieskrēja Miška Korjašonoks. Tad Bajans sērīgi iemāvās, pagriezās un devās atpakaļ pie akas. Aiz uztraukuma Nikitam drebēja lupas. Viņš uzlika galvā cepuri un atskatījās. Viktors jau bija pie lieveņa un no t urienes māja viņam ar roku. Ņikita nevilšus paraudzījās logā trešajā pa kreisi no lieveņa. Logā viņš ieraudzīja divas zilas, izbrīna pilnas acis un virs tām kā taureni zilu lenti. Ļiļa, uzraususies uz palodzes, skatījās uz Ņikitu un piepeši pasmaidīja. Ņikita tūlīt pat aizgriezās un vairs uz logu neatskatījās. Viņam kļuva jautri, viņš iesaucās:

— Viktor, ejam braukt ar ragaviņām, ātrāk!

Visu laiku līdz pusdienai, vizinoties no kalniem, skaļi smejoties un trakojot, Ņikitam neizgāja no prāta doma:

«Kad došos mājās un iešu garam logam — atskatīties uz logu vai neatskatīties? Nē, paiešu garām neatskatījies.»

EGLĪTES kārbiņa

Pie pusdienu galda Ņikita centās neskatīties uz Ļiļu, kaut gan, ja ari censtos, no redzēšanas nekas neiznāktu, tāpēc ka starp viņu un meiteni sēdēja Anna Apolosovna sarkanā samta ņieburā un, vicinādama rokas, runāja tik skaļā un sulīgā balsī, ka lampai trinkšķēja stikliņi.

Ne un nē, Aleksandra Ļeontjevna, viņa dūca, — mači dēlu mājās. Ģimnāzijā tik bezjēdzīgas nekārtības, ka ņemtu un pati savam rokām iztriektu direktoru pa durvīm ... Viktor, — viņa piepeši iesau cās, — tev nav jaklausas, ko māte runā par pieaugušajiem, tev priekšniecība jācieni. Nu iedoma, Aleksandra Ļeontjevna, kaut mūsu skolotājus — stulbeņi kas stulbeņi. Cits par citu trulāks. Un ģeogrāfijas skolotājs. Ka viņa uzvārds, Viktor?

— Zīlīte.

— Bet es tev saku, nevis Zīlīte, bet Pīlīte. Tad nu šit.as skolotājs ir tik glups, ka reiz priekšistabā, aiziedams no ciemiem, cepures vieta paņēmis kaķi, kas gulējis uz lādes, un uzlicis sev galvā . . . Viktor, ka tu turi nazi un dakšiņu?... Nešmakšķini... Pievirzies tuvāk

pie galda . . . Tātad, Aleksandra Ļeontjevna, ko es tev, pavei, gribēju teikt? Ja: atvedu veselu čemodānu visādu kramu eglītei. . . Rit jāliek bērniem līmēt.

— Bet manuprāt, — teica māmiņa, — jāsāk lnnet šodien, citādi visu nepagūsim.

— Nu, dariet, ka gribat. Bet es iešu vēstulēs rakstīt. Paldies, draugs, par pusdienām.

Anna Apolosovna noslaucīja salvetē lūpas, atbīdīja ar troksni krēslu un devās uz guļamistabu, lai rakstītu vēstules, bet pēc brīža guļamistaba tik skaļi nokrakšķēja gultas atsperes, it ka tani būtu iegāzies zilonis.

Ēdamistaba no liela galda novāca galdautu. Māmiņa atnesa čet-rejas grieznes un sāka vārīt klīsteri. To darīja tā: no stūra skapīša, kur atradas mājas aptieciņa, māmiņā paņēma burciņu ar stērķeli, iebēra no tas ne vairāk par tējkaroti glazē, ielēja turpat pāris karošu auksta ūdens un sāka maisīt, kamēr stērķele pārvērtās putriņā. Tad māmiņa ielēja putriņā no patvāra verdošu ūdeni, visu laiku stipri ar karoti maisot, stērķele kļuva caurspīdīga ka želeja iznāca lieliska lime.

Zēni atnesa Annas Apolosovnas ādas čemodānu un nolika uz galda. Māmiņa to atvēra un sāka ņemt lauka zelta papīra loksnes, gludas un ar iespiedumiem, sudraba, zila, zaļa un oranža papīra loksnes, Bristoles kartonu, kastītes ar svecītēm, eglīšu lukturīšiem, zelta zivtiņām, gailīšiem, kārbiņu ar izpūstām stikla bumbiņām, kas bija jāsaver diegā, un kārbiņu ar lodītēm, kurām augšgalā bija sudraba cilpiņa, — no četrām pusēm tas bija iespiestas un citādas krāsas, pēc tam kar biņu ar paukšķiem, zelta un sudraba eņģeļu matu saišķus, lukturi šus ar krāsainiem, vizlainiem lodziņiem un lielu zvaigzni. Atverot ik jaunu kārbu, bērni aiz sajūsmas gavilēja.

— Tur vēl ir labas mantas, — teica māmiņa, iebāzdama rokas čemodānā, tikai tās mēs pagaidām netīsim vaļā. Bet tagad sāksim līmēt.

Viktors uzņēmās līmēt važiņas, Nikita — konfekšu turziņas, māmiņa grieza papīru un kartonu. Ļiļa jautāja pieklājīgā balsi:

— Sašas krustmāt, vai jus atļausiet man līmēt kārbiņu?

— Līmē, mīļā, ko gribi.

Bērni ņēmās klusēdami, tikai tusnīja, slaucīdami ar stērķeli apķepušos pirkstus apģērbā. Māmiņa pa tam stāstīja, kā senos laikos no eglīšu rotājumiem nav bijis ne miņas un visu vajadzējis taisīt pašiem. Tāpēc arī bijuši tādi meistari, kas līmējuši viņa pati to redzē jusi — īstu pili ar torņiem, ar spiralkāpnēm un paceļamiem tiltiem. Pils priekšā bijis ezers no spoguļa, visapkārt aplikts ar sūnu. Pa ezeru peldējuši divi gulbji, iejūgti zelta laiviņa.

Ļiļa klausījās, strādāja klusi un rāmi, tikai grūtos brīžos izpali dzejās ar mēlīti. Ņikita pameta konfekšu turziņas un lūkojās viņā. Māmiņā tobrīd bija izgājusi laukā. Viktors karināja uz krēsliem arsi nas desmit dažadu krāsu važiņas.

— Ko jūs līmējat? — jautāja Ņikita.

Ļiļa tapat noliektu galvu pasmaidīja, izgrieza no zelta papīra zvaigznīti un uzlīmēja to uz zilā vāciņa.

— Kam jums šī kārbiņa? — pusbalsī jautāja Ņikita.

— Sī kārbiņa ir leļļu cimdiem, — Ļiļa nopietni atbildēja, — jūs esat zēns, nevarēsiet to saprast.

Viņa pacēla galvu un paskatījās Ņikitā zilam, stingrām acīm.

Viņš nosarka, sārtums pletās plašāks un plašāks un beigās vērtās tumši sarkans.

— Cik jus esat sarkans, — Ļiļa teica, — ka biete.

Un viņa no jauna noliecās pār kārbiņu. Viņas seja kļuva šķelmīga. Ņikita sēdēja uz krēsla kā pielipis. Viņš nezināja, ko lai tagad saka, un neparko nebutu varējis iziet no istabas laukā. Meitene viņu izsmēja, bet ne viņš apvainojās, ne dusmojās, tikai noņēmies skatījās viņa. Pēkšņi Ļiļa, acu nepaceldama, jautāja citādā balss noskaņā, tā, it kā viņu starpā tagad būtu kāds noslēpums un viņiem par to bijusi saruna.

— Vai jums patīk šī kārbiņā?

Ņikita atbildēja:

— Jā. Patīk.

— Man arī tā ļoti patīk, — noteica Ļiļa un pašūpoja galvu, no kā sašūpojās viņas lente un cirtas. Viņa grasījās vel ko piebilst, bet tai paša brīdī pienāca Viktors, iespraucās ar galvu starp Ļiļu un Ņi-kitu un ātri nobēra:

— Kāda kārbiņa, kur kārbiņa?... Лк nieki, parasta kārbiņa. Es tādas, cik tik vajag, sataisīšu.

Viktor, goda vārds, es pateikšu mammai, ka tu man neļauj līmēt, — drebošā balsī vairījās Ļiļa. Paņēma līmi, papīru un aiznesa uz otru galda galu.

Viktors pamirkšķināja Ņikitam.

Es tev teicu, ar viņu jābūt uzmanīgam — klačpastala.

Vēlu vakarā Ņikita, gulēdams gultā tumšā istabā, palīdis ar visu galvu zem segas, jautāja no segas apakšas dobjā balsī:

— Viktor, vai tu guli?

— Nē vēl... Nezinu ... Kas ir?

Paklau, Viktor ... Man tev jāpasaka briesmīgs noslēpums . .. Viktor... Nu neguli taču . .. Viktor, paklau . . .

— Sss fjūū, — atbildēja Viktors.

TAS, KAS TIKA ATVESTS ATSEVIŠĶA PAJŪGA

Vēl gaismai austot, Ņikita pa miegam dzirdēja, kā mājās urķeja krāsnis un viņā galā cirtās ciet durvis — kurinātājs nesa iekšā malkas klēpjus un kizjaku* kurināšanai.

Ņikita pamodās laimes pārpilns. Rīts bija skaidrs un auksts. Loga sals savilcis biezu kārtu robotu lapu. Viktors vēl gulēja, Ņikita iesvieda viņam ar spilvenu, bet Viktors, nez ko rūkdams, pārvilka sev pār galvu segu. Ņikita laimes pārpilns steidzās ātrāk izlīst no gultas, apģērbās, padomāja — kurp? — un skriešus metās pie Arkādijā Ivanoviča.

Arkādijs Ivanovičs bija tikko pamodies un gulēdams lasīja vēl joprojām to pašu trīsdesmit reižu lasīto vēstuli. Pamanījis Ņikitu, viņš pacēla kājas kopā ar segu, iebelza ar tām pa gultu un iesaucās:

— Neparasts gadījums! Agrāk par visiem uzcēlies!

— Arkādij Ivanovič, cik šodien jauka diena!

— Diena, brālīt balto, ir lieliska.

— Ko es jums, Arkādij Ivanovič, gribēju pajautāt, — Ņikita paurbināja ar pirkstu durvju palodu, — vai jums ļoti patīk Babkini?

— Kurš tieši no Babkinicm?

— Bērni.

Tā .. . tā . . . Bet kurš tieši no bērniem, tu gribi, lai man patiktu?

Kaut arī Arkādijs Ivanovičs to teica parastā balsī, taču pārāk steidzīgi. Viņš atbalstījās ar elkoni pret spilvenu un raudzījās Ņikitā bez smaida, tas tiesa, taču pārāk vērīgi. Viņš arī acīmredzot kaut ko zināja. Ņikita piepeši aizgriezās, izskrēja no istabas, brīdi padomāja un izgāja pagalma.

Par saimes namiņu, par pirti grava un tālāk aiz balta lauka pār visu sādžu mutuļiem vēlās zili dūmi. Pa nakti sarma bija vēl biezāk pārklājusi kokus, un milzīgās melnās papeles virs dīķa gluži zemu nokāra sniegotos zarus, skaidri saredzamus zili saltajās de besīs. Sniegs mirgoja un čirkstēja. Degunā knaibīja, un plakstiņi lipa ciet.

Pie palieveņa uz pelnu kaudzes, kas viegli kūpēja, Ripa un Pika rūca viens uz otru. Stigdams sniegā, tieši pāri pagalmam Ņikitam pretim nāca Miška Korjašonoks ar bozi rokā — gatavojās dzenāt pa ledu bumbuļus. Bet tobrīd uz ceļa vairāk pa labi no sādžas parādījās pajūgi. Cits pēc cita zemi un tumši tic izlīda no gravas un kūņojas sniegā gar lejas dīķi uz dambja pusi.

Miška Korjašonoks, pielicis dūraiņa īkšķi pie deguna, nošņaucās un teica:

— Mūsu vezumnieki nāk no pilsētas, atveduši davanas.

Pajūgi tagad virzījās pa dambi zem milzīgās, sniegotās vītolu velves, un jau varēja sadzirdēt sniega gurkstēšanu, slieču čirkstoņu un zirgu elpu.

Vezumnieku priekšgala, kā tas vienmēr bijis, pirmais pagalmā iebrauca priekšstrādnieks Nikifors ar lielo rudo ķēvi Vestu.

Nikifors, drukns vecis, gaja blakus ragavām vieglā solī, sasalušos, auklām aptītos velteņos. Kažoks viņam stāvēja atsists vaļa, ait adas apkakle, cepure, bārda un uzacis bija apsarmojušas.

Vesta, nosvīdusi tumša, dziļi ar sāniem elpodama, viscaur kupeja. Iedams Nikifors pagriezās atpakaļ un aizsmakušā, spēcīgā balsi uz sauca pēdējiem vezumiem:

Hi, griez klāt pie klētīm. Dzirdēji! Pēdējās ragavas pie mājasl

Pavisam vezumniekos brauca sešpadsmit ragavu. Zirgi gāja mundri, gaisa bija jūtama spēcīga zirgu sviedru smaka, čīkstēja slieces, pliukšķēja pātagas, no vezumnieku rindas cēlas garaiņi.

Kad pēdējās ragavas, nobraukušas no dambja, tuvojās, Nikita pirmajā brīdī nevarēja tikt gudrs, kas tanīs ir iekšā. Tas bija kaut kas liels, savāda veida, zaļš, ar garu sarkanu svītru. Nikitas s rds sāka trauksmaini pukstēt. Ragavās ar gala piekabinātām ragulii īim čikstēja un šūpojās dīvaina strupu degunu laiva. Laivas sanos no "a-gavām rēgojās lauka divi zaļi airi un masts ar kapara uzgali.

Tad tāda bija ta noslēpumainajā vēstulē apsolītā dāvana.

EGLĪTE

Viesistabā ienesa lielu sasalušu egli. Pahoms ilgi klaudzināja un tēsa, pielāgodams krusta kāju. Kociņu beidzot piecela, un tas izslējās tik augstu, ka maigi zaļa galotnīte zem griestiem saliecās.

No egles dvesa aukstums, bet pamazām kopa salipušie zari atlaidās, pacēlās, sakuploja, un visa mājā izplūda skuju smarža. Bērni ienesa viesistabā veselu kaudzi važiņu un kārbas ar rotājumiem, pievilka pie eglītes krēslus, saka to pušķot. Bet drīz vien izrādījās, ka mantu ir par maz. Vajadzēja atkal sēsties līmēt turziņas, zeltīt riekstus, siet pie piparkūkām un Krimas āboliem sudrabotas auk liņas. Pie ši darba bērni nosēdēja visu vakaru, kamēr Ļiļa, nolai dusi galvu ar sagumzīto lentes pušķi uz elkoņa, pie galda aizmiga.

Pienāca svētku sestdiena. Eglīti izgreznoja, apkāra ar zelta stī-dziņām, uzkarināja važiņas un krāsainajos svečturišos iesprauda sve cītes. Kad viss bija padarīts, māmuļa teica:

Bet tagad, bērni, ejiet un līdz vakaram viesistabā nerādieties.

Sai diena pusdienoja vēlu un steigā, bērni ēda vienīgi saldo — maizes pudiņu. Mājas valdīja kņada. Zēni slaistījās apkart, uzmāk damies visiem ar jautājumu, vai drīz pienāks vakars. Pat Arkādijs Ivanovičs, tērpies melnos svārkos ar garam stērbelēm un sastivinat.ā kreklā, kas stavēja ka piepūsts, nezināja, kur likties, — staigāja no loga pie loga un sava nodabā svilpoja. Ļila aizgāja pie mātes.

Saule neiedomājami lēni rausās tuvāk zemei, apsarka, aizklājās ar miglotiem mākonīšiem, akas mēļā ena pastiepās sniegā garāka. Beidzot māmuļā lika iet ģērbties. Nikita atrada savā gulta zilu zīda kreklu ar skujiņā izšūtu apkaklīti, apakšējo malu un piedurknēm, vītu jostu ar bārkstīm un platas samta bikses. Ņikita apģērbās un aizskrēja pie māmuļas. Viņa saglauda tam ar suku matus uz celiņa, saņēma aiz pleciem, paraudzījās vērīgi sejā un pieveda pie liela sarkankoka trimo spoguļa.

Spoguli Nikita ieraudzīja uzpostu un rimtu zēnu. Vai (as tiešām būtu viņš?

Ai, Nikita, Nikita, — noteica māmuļa, skūpstīdama viņa galvu, — ja tu vienmēr bulu tāds.

Nikita izgāja uz pirkstgaliem gaiteni un ieraudzīja sev pretī svi nīgi nākam balti tērptu meiteni. Viņai bija mugurā grezna kleita ar muslīna svārciņiem, liels, balts lentes pušķis matos, un sešas krāšņas sprogas nokarājās uz kalsnajiem pleciņiem abpus sejai, kas ari pašreiz šķita svešāda. Pienākusi klāt, Ļiļa sašķiebtu sejiņu aplūkoja Nikitu.

Ko tad tu domāji — ka parādība, — viņa teica, — no kā izbijies? — Iegāja kabinetā un tur apsēdās uz dīvāna, pierāvusi sev klāt kājas.

Nikita gaja viņai nopakaļ un ari apsēdās uz dīvāna, otra galā. Istabā kurējās krāsns, sprakšķēja malka, bārstīdama oglītes. Sar kanīga, mirgojoša gaisma krita uz ādas krēslu atzveltnēm, uz zelta ietvaru stūrī pie sienas, uz Puškina galvu skapju starpa.

Ļiļa sēdēja nekustēdamas. Bija brinum jauki, kad krāsns gaisma apspīdēja viņas vaigu un uzrauto deguntiņu. Ienāca Viktors zila formas uzvalkā ar gaišām pogām un tresotu apkakli, tik ciešu, ka viņam bija grūti parunāt.

Viktors apsēdās krēslā un ari apklusa. Bija dzirdams, ka līdzās vies istabā māmuļa un Anna Apolosovna tin vaļa nez kādus saiņus, liek kaut ko uz grīdas un pusbalsī sarunājas. Viktors grasījās piezagties pie atslēgas cauruma, bet tas otrā puse bija aizbāzts ar papīra gabaliņu.

Pēc tam gaiteni noklaudzēja durvis, atskanēja balsis un daudz sīku solīšu. No sādžās bija atnākuši bērni. Vajadzētu skriet pie viņiem, bet Nikita nespēja pakustēties. Loga ledus puķes iemirgojas zilgana gaisma. Ļiļa smalkā balstiņā noteica:

— Betlēmes zvaigzne uzlekusi.

Un tobrīd atveras durvis uz kabinetu. Bērni nolēca no dīvāna. Viesistabā no grīdas līdz griestiem daudzu, daudzu sveču gaismā zaigoja eglīte. Tā stāvēja kā ugunīgs koks, laistīdamas zeltā, dzirkstīdama, mezdama garus starus. Gaisma no tās plūda koša, silta, smaržoja pēc skujām, vaska, mandarīniem, medus piparkūkām.

Bērni saviļņoti stāvēja nekustēdamies. Viesistabā pavērās otras durvis un, raudamies pie sienas, ienāca sādžas zēni un meitenes. Nevienam nebija kājās velteņu, bet vilnas zeķes, mugurā sarkani, sārti, dzelteni krekli, galvās dzelteni, koši sarkani, balti lakatiņi.

Tagad māmuļa sāka spēlēt uz klavierēm polku. Spēlēdama pagrieza pret eglīti smaidošo seju un uzsāka dziesmu:

— Garas, tievas stārķa kājas Neatrada ce|u mājās . ..

Nikita pastiepa Ļiļai roku. Viņa iedeva Nikitam savējo un joprojām raudzījās svecitēs, viņas zilajas acīs katrā dega pa eglītei. Bērni stāvēja ka sastinguši.

Arkādijs Ivanovičs pieskrēja pie zēnu un meiteņu bara, satvēra dažus pie rokam un galopa metās apkart eglītei. Viņa svārku stērbeles plīvoja. Skriedams viņš paķēra līdzi vēl divus, tad Nikitu, Ļiļu, Viktoru, un beidzot visi bērni griezās rotaļā apkārt eglītei.

Gan es zeltu glabaju, glabāju,

Gan sidrabu glabāju, glabaju ... —

uzsāka sādžas bērni.

N'kita norāva no eglītes paukšķi un parava, tam atklājās dīvaina cepure ar zvaigzni. Tūlīt sāka sprāgt paukšķi, uzvēdīja paukšķu pulvera smaka, čaukstēja zīdpapīra cepures.

Ļiļai gadījās papīra priekšautiņš ar kabatiņām. Viņa to sev aplika. Vaigi Ļiļai bija sasarkuši kā āboli, lūpas notrieptas ar šokolādi. Viņa visu laiku smējās, laiku pa laikam pamezdama acis uz milzīgu lelli, kas sēdēja zem egles uz groza ar lelles pūru.

Turpat zem egles gulēja papīra saiņi ar dāvanām zēniem un mei tenem, ievīstīti dažādos krāsainos lakatos. Viktors dabūja pulku zaldātu ar lielgabaliem un teltīm. Nikita — īstus ādas seglus, iemauktus un jājamo pātagu.

Tagad bija vienīgi dzirdams, kā knakšķēja rieksti, kraukšķēja čaulas zem kājām un kā bērni, siedami vaļā dāvanu pakas, smagi tusnīja.

Māmuļa atkal apsēdās pie klavierēm, bērni dziedot sadevas rokas apkārt eglītei, bet sveces jau dzisa, un Arkādijs Ivanovičs palēkdamies tās dzēsa. Eglītes mirgojums kļuva blīvāks. Māmuļa aizvēra klavieres un lika visiem iet ēdamistabā dzert tēju.

Bet Arkādijs Ivanovičs arī tagad nerimās — izveidoja ķēdi un pats pa priekšu, bet aiz viņa divdesmit pieci bērni skriešus aizskrēja ap kārt pa gaiteni uz ēdamistabu.

Priekšistabā Ļiļa atrāvās no ķēdes un apstājās, atvilkdama elpu un raudzīdamās Ņikitā smejošam acīm. Viņi stāvēja blakus drēbju pakaramam ar kažokiem. Ļiļa jautāja:

— Ko tu smejies?

Tu jau smejies, — Nikita atbildēja.

— Bet ko tu uz mani skaties?

Ņikita nosarka, bet pievirzījās tuvāk un, pats nesaprazdams, ka tas gadījās, pieliecās pie Ļiļas un viņu noskūpstīja. Viņa tūlīt pat bērtin nobēra:

— Tu esi labs zēns, es tev to neteicu, lai neviens nedabūtu zināt, jo tas ir noslēpums. Pagriezās un aizskrēja uz ēdamistabu.

Pēc tējas Arkādijs Ivanovičs uzsāka rotaļu ar ķīlām, bet bērni bija noguruši, pieēdušies un lāga nesaprata, kas jādara. Beidzot kāds pavisam mazs puisītis punktotā krekliņā iesnaudās, nogāzās no krēsla un saka brēkt.

Māmuļa pateica, ka eglīte beigusies. Bērni izgāja gaitenī, kur sienmali gulēja viņu velteņi un puskažociņi, apģērbās, un viss bars izvēlās no mājas laukā salā.

Nikita gāja pavadīt bērnus līdz dambim. Kad viņš viens pats nāca atpakaļ, augstu debesīs bālā varavīksnes gredzenā kvēloja mēness. Koki uz dambja un dārzā staveja milzīgi un balti un likās mēness gaismā izauguši, izstiepušies. Pa labi nepārredzamajā sala miglā izzuda balts tuksnesis. Nikitam blakus, cilādama kājas, soļoja gara, lielgalvaina ēna.

Nikitam šķita, ka viņš sapņos iet pa apburtu karaļvalsti. Vienīgi apburtā karaļvalstī mēdz būt tik neparasti un sirds tādas laimes pārpilnā.

VIKTORA NEVEIKSME

Viktors pa šīm dienām bija sadraudzējies ar Mišku Korjašonoku un gāja kopā ar viņu uz lejas dīķi dedzināt «kaķes». Vienu «kaķi» viņi uzkurināja tādu, ka uguns izšāvās no ledus augstāk par cilvēka augumu.

Tad grāvī aiz dīķa uzcēla cietoksni — torni no sniega un tam apkārt mūri ar šaujamlūkām un vārtiem. Pēc tam Viktors uzrakstīja viņgaliešiem vēstuli:

«Jus, viņgalieši, šķībacainie kalēji, peli apkaluši, mēs Jums tā sadosim, ka pieminēsiet. Panāciet šurp, mēs Jūs gaidām cietoksnī. Komandants, otras klases ģimnāzists Viktors Babkins.»

So vēstuli piesita pie nūjas. Miška Korjašonoks aiznesa to uz sādžu un iesprauda kupenā pie Artamonovu mājas. Sjomka, Ļoņka un Arta moška-Mazais, Aloška, Vaņka Melnās ausis un Petruška, rokpeļņa māsasdēls, uzrāpās kupenā pie nūjas un ilgi draudēja viņgaliešiem, meta uz viņu pusi sasalušus kukuržņus un pēc tam aizgāja ar Mišku Korjašonoku un apsēdās kopā ar viņu cietoksni.

Viktors lika velt pikas un bumbas. Visu to novietoja cietokšņa iekšpuse gar mūriem, iesprauda torni nuju ar meldru saišķi gala un saka gaidīt.

Atnāca Nikita, apskatīja nocietinājumu, sabāza rokas kabatās:

Neviens pie jums nenāks, jūsu cietoksnis nekam neder, es ar jums nespēlēšos, iešu mājās.

Ar skuķi sapinies, — uzsauca viņam Viktors no mūra, — brūtgāns!

Artamonova dēli skaļi smejas, Vaņka Melnas ausis, iebāzis mute saliektu pirkstu, iesvilpās.

Nikita teica:

Ja tikai es gribētu, jus visi man pašķīstu ar savu cietoksni, nav verts rokas smērēt, — parādīja Viktoram meli un aizgāja pār dīķi mājās.

Viņam pakaļ lidoja sniega pikas — viņš pat neatskatījās.

Cietoksnī nebija ilgi jāgaida. No sādžas puses gar aizputinātajām salmu kaudzēm parādījās viņgalieši. Līdz ceļiem stigdami sniegā, viņi nāca tieši uz cietoksni. Viņgaliešu bija savi piecpadsmit cilvēki.

Viktors, šņaukādams salā sasarkušo degunu, galvoja, ka samaisot viņgaliešūs miltos. Acis viņam šaudījās uz visām pusēm. Viņgalieši pienāca un izvietojās cietokšņa vārtu priekšā, daži apsēdas sniegā. Reizē ar viņiem bija atcilpojis arī mazais puišelis mates lakatā. Viņ galiešus bija atvedis Stjopka Karnauškins. Apskatījis cietoksni, viņš piegāja klāt pie paša mūra:

— Dodiet šurp to puiku ar gaišajām pogām, mēs viņam ausis ar sniegu saberzīsim . . .

Viktors nobažījies šņaukājās, Miška pačukstēja: «Svied viņam ar ledusgabalu, svied!» Viktors pacēla sniega piku, svieda un aizsvieda garām. Karnauškins atkāpās pie savējiem. Viņgalieši pietrūkās kājās un steidzās velt pikas. No cietokšņa uz viņiem pikas jau lidoja. Arta monova dēli svieda milzīgi veikli. Viņi ar rāvienu nogāza no kaļam mazo zēnu mātes lakata. Viņgalieši ar atbildi nekavējas. Kā mākonis lidoja sniega pikas no abām pusēm. Tornī nogāzās kārts ar saišķi. Vaņka Melnas ausis nokrita no mūra un padevās viņgalie

2!) 7

šiem. Piepeši Viktoram notrieca cepuri un vel kāda pika trapija sejā. Viņgalieši kaukdami, spiegdami, svilpdami devās uzbrukumā . . .

Mūris bija iebrucis, cietokšņa aizstāvji skriešus joza cauri meldriem pa dīķa ledu prom.

KAS ATRADĀS VĀZĪTE UZ SIENAS PULKSTEŅA

Ņikita pats nesaprata, kāpēc viņam spēlēties ar puikām ir garlaicīgi. Viņš atgriezās mājās, noģērbās un, iedams cauri istabām, izdzirda, ka Ļiļa teica:

— Māmiņ, iedodiet man, lūdzu, tīru lupatiņu. Jaunajai lellei Valentīnai briesmīgi sāp kāja, esmu noraizējusies par viņas veselību.

Ņikita apstājās un atkal kā visas šajās dienās jutās laimīgs. Laimes izjūta bija tik liela, ka šķita, it kā viņam kaut kur iekša maigi un jautri grieztos, spēlētu mūzikas kastīte.

Ņikita iegaja kabinetā, apsēdās uz dīvāna tai vieta, kur aizvakar bija sēdējusi Ļiļa, un, samiedzis acis, lūkojās sala izrakstītajās loga rūtīs. Tās bija maigas un dīvainas leduspuķes, kā no apburtas karaļvalsts — no turienes, kur bija spēlējusi brīnumainā kastīte. Zari, lapas, koki, nez kādi savādi zvēru un cilvēku apveidi. Raudzīdamies leduspuķēs, Ņikita juta, ka paši no sevis veidojas kaut kādi vardi, dziedāšana un no tā, no šiem brīnišķīgajiem vārdiem un dziedāšanas, pakausī sāk kņudēt mati.

Ņikita uzmanīgi norausās no dīvāna, sameklēja uz tēva galda papīra lapiņu un lieliem burtiem saka rakstīt dzejoli:

Ak tu mežs, mans zajais mežs,

Tu mans brīnumainais mežs,

Kas tur putnu, zvēru.

Jautro mežonēnu . . .

Es tā mīlu tevi, mežs.. .

Tik ļoti mīlu tevi, mežs. . .

Bet tālāk rakstīt par mežu bija grūti. Ņikita grauza spalvaskātu, raudzījās griestos. Arī uzrakstītie vārdi nebija tie, kas nupat vel bija paši skanējuši, lauzušies uz āru.

Ņikita izlasīja dzejoli vēlreiz. Tas viņam tomēr patika. Viņš salocīja papīriņu astoņkārtigi, iebāza kabatā un devās uz ēdamistabu, kur, sēdēdama pie loga, Ļiļa šuva. Ņikitas roka, turot kabatā papi riņu, sasvīda, bet dzejolīti parādīt viņš tomēr neuzdrīkstējās.

Mijkrēsli atgriežas Viktors, zils nosalis, ar uztukušu degunu. Anna Apolosovna sasita plaukstas.

— Atkal viņam sadauzījuši degunu! Ar ko tu kāvies? Atbildi man tūlīt pat!

Ne ar vienu es nekāvos, deguns vienkārši pats uztūka, — drūmi noteica Viktors, aizgāja sava istabā un ielikās gultā. Ienāca Ņikita un nostājās pie krāsns. Zaļganajās debesīs kā no adatas dūriena iedegās dažas zvaigznes. Ņikita teica:

Vai gribi, es tev nolasīšu vienu dzejolīti par mežu?

Viktors paraustīja plecu, uzcēla kājas uz gultas gala.

Tu tam Stjopkam Karnauškinam ta ir pasaki — lai viņš man labāk nerādās ceļā.

Zini, teica Ņikita, — šim dzejolītī aprakstīts kāds mežs. Tas ir tāds mežs, ko ieraudzīt nevar, bet visi to pazīst... Ja tev ir skumji, izlasi par šo mežu, un viss pāries. Vai ari, zini, gadās, ka sapni parādās kaut kas briesmīgi labs, nevar saprast, kas, bet labs, — kā pamodies, nekādi nevar atcerēties. . . Saproti?

Ne, nesaprotu, Viktors atbildēja, — un tavus dzejoļus negribu dzirdēt.

Ņikita nopūtās, pastāvēja pie krāsns un izgaja lauka. Lielajā priekšistabā, ko apgaismoja degošā krāsns, tai pretī uz lades, kas bija apklāta ar vilka adu, sēdēja Ļiļa un raudzījās, ka sprēgā uguns.

Ņikita apsēdās blakus uz lades. Priekšistabā bija jūtama krāsns siltuma, kažoku un milzu kumodes atvilktņu veclaicīgo mantu saldeni sērīgās smaržas.

Parunāsimies, domīgi noteica Ļiļa, — pastāstiet man kaut ko interesantu.

Gribat, es pastāstīšu, kādu nesen redzēju sapni?

Jā, izstāstiet sapni, lūdzu.

Ņikita sāka stāstīt par runci, par portretiem, kas atdzīvojās, par to, kā viņš lidojis un ko bija redzējis, lidināmies pie griestiem. Ļiļa uzmanīgi klausījās, turēdama klēpi lelli, kurai bija aplikta komprese.

Kad Ņikita beidza stāstīt, Ļiļa pagriezās pret viņu, acis bija bailēs un ziņkārībā iepletušās. Viņa jautāja čukstus:

Kas tad bija vāzītē?

— Nezinu.

Droši vien tur bija kas interesants.

— liet es taču to redzēju sapnī.

— Ak nu vienalga — vajadzēja paskatīties. Jūs esat zēns, jūs nekā nesaprotat. Sakiet — un tada vāzīte jums ir īstenībā?

Pulkstenis mums ir īstenībā, bet vāzīti es neatceros. Pulkstenis stāv vectētiņa kabinetā, salauzts.

— Iesim paskatīsimies.

— Tur ir tumšs.

Paņemsim no eglītes lukturīti. Atnesiet lukturīti, nu, lūdzu.

Nikita ieskrēja viesistaba, noņēma no eglītes lukturīti ar krāsainiem vizlas lodziņiem, iededzināja to un atgriežas priekšistabā.

Ļiļa uzmeta sev uz pleciem lielu, pūkainu lakatu. Bērni izzagās gaiteni un iespurdza vasaras galā. Tumšajā, aukstajā zālē logi bija apvilkušies ar biezu sarmas kārtu, mēness gaisma uz tiem krita zaru ēnas. Bija vēss, vēdīja puvušu ābolu smarža. Ozolkoka durvju abas puses uz tumšo blakusistabu stāvēja pusvirus.

— Vai pulkstenis ir tur? — Ļiļa jautāja.

— Vel tālāk, trešajā istabā.

— Nikita, vai jus ne no ka nebaidāties?

Nikita pavēra durvis, tas žēli iečīkstējās, un ši skaņa dobji atbalsojās tukšajās istabas. Ļiļa satvēra Ņ ik it as roku. Lukturītis iedrebējās, un sarkanie un zilie stari aizplivoja gar sienām.

Bērni uz pirkstgaliem iegāja blakusistabā. Šeit meness gaisma, iespīdēdama pa logiem, bija nogūlusies zilganiem kvadrātiem uz parketa. Pie sienas stāvēja svītraini krēsli, kaktā — iepleties dīvāns. Ņikitam apreiba galva — tieši tādu viņš šo istabu reiz bija redzējis.

Viņi skatās, čukstēja Ļiļa, rādīdama uz diviem tumšiem portretiem pie sienas — uz večuku un večiņu.

Bērni pārskrēja pāri istabai un atvēra otras durvis. Kabinets bija pielijis ar spilgtu mēness gaismu. Spīguļoja skapju stikla durtiņas un grāmatu iesējumu zeltījums. Virs kamīna, gaismas apmirdzēta, noslēpumaini smaidīdama, uz bērniem raudzījās dāma jātnieces tērpā.

Kas ta tada? — jautāja Ļiļa, virzīdamās tuvāk Ņikitam.

Viņš atbildēja čukstus:

— Tā ir viņa.

Ļiļa pamaja ar galvu un piepeši, pavērdamās apkart, iesaucas:

— Vāzīte, skatieties taču, Nikita, vāzīte!

Tiešām, tālāk kabinetā uz veclaicīgā sarkankoka pulksteņa ar ne kustīgu vēzēkli starp divām koka sprogām stāvēja bronzas vāzīte ar lauvas muti. Nez kāpēc IVikita līdz šim to nebija pamanījis, bet tagad tūlīt pat pazina: ta bija sapnī redzētā vāzīte.

Viņš pielika pie pulksteņa krēslu, uzleca uz tā, pacēlās pirkstgalos, iebāza vāzīte pirkstu un tās dibenā putekļos sataustīja kaut ko cietu.

Atradu! — viņš iesaucas, saspiezdams to saujā, un nolēca uz

grīdas.

Tobrīd aiz skapja kāds viņam uzsprausloja — pazibsnīja violetas acis, un izlēca runcis Vasilijs Vasiļjevičs, kas bibliotēkā mēdza medīt peles.

:«)()

Ļiļa, savicinājusi rokas, metās bēgt, viņai pakaļ Ņikita — bija tik baismīgi, it kā nez kāda roka skartos pie matiem. Aizsteigdamies bērniem priekša, asti nolaidis, pa mēness kvadrātiem nedzirdami garām aizlikās Vasilijs Vasiļjevičs.

Bērni ieskrēja priekšistabā, aiz bailēm tikko elpodami, apsēdās uz lades pie uguns. Ļiļai kaisa vaigi. Skatīdamās Ņikitam tieši acīs, viņa teica:

— Nu?

Tad viņš atpleta pirkstus. Plaukstā gulēja šaurs gredzentiņš ar zilu akmentiņu. Ļiļa klusēdama sasita plaukstas:

— Gredzentiņš!

— Tas ir burvju gredzens, — Ņikita paskaidroja.

— Paklausieties — ko mes ar to darīsim?

Ņikita, pieri saraucis, saņēma viņas roku un uzmauca gredzen tiņu rādītājpirkstā. Ļiļa iebilda:

Nē, kāpēc bid man? — palūkojās uz akmentiņu, pasmaidīja, nopūtās un, apķērusies Ņikitam ap kaklu, noskūpstīja viņu.

Ņikita tā nosarka, ka vajadzēja paiet no krāsns nost. Saņēmis dūšu, viņš pateica: — Tas ari jums, — izvilka no kabatas sagumzītu, astoņkārtīgi salocītu papīra lapiņu, uz kuras bija uzrakstīts dzejolis par mežu, un pasniedza to Ļiļai. Viņa atlocīja, lūpas kustinādama, sāka lasīt un tad domīgi teica:

— Pateicos jums, Ņikita, šis dzejolis man ļoti patīk.

PĒDĒJAIS VAKARS

Dzerot vakarā tēju, māmuļa vairākas reizes saskatijas ar Annu Apolosovnu un paraustīja plecus. Arkādijā Ivanoviča seja nekā neizpauda, viņš sēdēja, degunu nodūris glaze, tā, it kā — rauj kaut vai galvu nost, tikpat nesacīs ne vārda. Anna Apolosovna, pabeigusi dzert piekto krūzīti ar krējumu un karstiem rausišiem, atbrīvoja uz galda sev priekšā vietu, pastumdama tālāk krūzītes, šķīvjus un aizslaucīdama drupatas, nolika uz galdauta savu lielo plaukstu un noteica dobjā balsī:

Ne un nē, un vēlreiz ne, mana cienītā, Aleksandra Ļeontjevna. Reiz esmu teikusi — tad tā arī bus; laba daudz nevajag. Redziet, bērni, — viņa pagriezās un iebakstīja ar rādītājpirkstu Viktoram mugura, lai nemet kūkumu, — rit pirmdiena, jūs to, protams, esat. aizmirsuši. Beidziet dzert teju un bez kavēšanās ejiet gulēt. Rīt ar gaismiņu mēs braucam prom.

Viktors klusēdams izstiepa lupas tālāk par degunu. Ļiļa ātri nodūra galvu un liecās pāri krūzītei. Ņikitam pēkšņi aizmiglojas acis, lampai no mēlītēs pašāvās stari. Viņš novērsās un sāka raudzīties uz Vasiliju Vasiljeviču.

Runcis sēdēja uz tīri nomazgātās grīdas, pastiepis pakaļkāju ka pistoli, un, acis miegdams, to cītīgi laizīja. Runcim nebija ne skumji, ne jautri, ne kur jāsteidzas. «Rit,* tas domāja, «jums, cilvēkiem, darbadiena, sāksiet atkal rēķināt aritmētikas uzdevumus un rakstīt diktātus, bet es, runcis, svētkus neesmu svētījis, dzejoļus neesmu rakstījis, ar meiteni neesmu skūpstījies, — man arī rit nekas nekaitēs.*

Viktors un Ļiļa beidza dzert tēju. Pametuši acis uz mātes biezajām uzacīm, kas jaņ sāka kustēties, atvadījās un kopā ar iŅlikitu izgāja laukā no ēdamistabas. Anna Apolosovna nosauca pakaļ: — Viktori

— Kas ir, māmiņ?

— Kā tu ej?

— Kā tad?

— Tu tā ej, kā staipītos uz gumijas. Ej braši. Neklunkuro pa istabu, durvis ir tur. Izslejies taisni . . . Nesaprotu, kur tu tads dzīvē derēsi!

Bērni aizgāja. Siltajā un krēslainajā priekšistaba, kur zēniem vajadzēja nogriezties pa labi, Nikita apstājās Ļiļas priekšā un, lupas kodīdams, vaicāja:

— Vai jus vasarā atbrauksiet?

— Nezinu, kā māmiņa teiks, — smalkā balstiņā attrauca Ļiļa, nepaceldama acis.

— Vai rakstīsiet man?

— Jā, es jums rakstīšu vēstules, Nikita.

— Nu, sveiki.

— Sveiki, Nikita.

Ļiļa pamāja ar lentes pušķi, pastiepa roku, pirkstu galiņus un aizgāja neatskatīdamās — izstiepusies taisna, akurāta. Noskatoties viņai pakaļ, nekā nevarēja saprast. «Ļoti, ļoti apvaldīts raksturs,* kā par viņu mēdza teikt Anna Apolosovna.

Kamēr Viktors pukodamies pakoja grozā grāmatas un rotaļlietas, lipināja nost un slēpa kārbiņā nez kādas bildītes, līda zem galda, meklēdams kabatas nazīti, Nikita neteica ne vārda; ātri noģērbās, pārvilka galvai pāri segu un izlikās, ka aizmieg.

Viņam šķita, ka pienācis pasaules gals. Snauda, kas nolaidās pār acīm, pēdējo reizi ka ēna uz sienas paplaiksmjās milzu lentes pušķis, kuru viņš tagad neaizmirsīs visu mūžu. Pa miegam viņš dzirdēja balsis, kāds pienāca pie gultas, tad balsis attālinājās. Viņš ieraudzīja sulīgas, robotas lapas, lielus kokus, iesārtu celiņu starp bieziem brikšņiem, kas viņa priekšā viegli pašķirās. Bija brīnum jauki šai dīvainajā, no gaismas iesārtajā mežā, un gribējās raudat par kaut ko nebijuši skumju. Piepeši no dadžiem iznira sarkanādaina mežoņa galva ar zelta brillēm. «A, tu vēl joprojām guli!» tā iekliedzas pērkon-dimdošā balsī.

Ņikita atvēra acis. Sejā viņam krita karsta rīta gaisma. Pie gultas stāvēja Arkādijs Ivanovičs un bungoja sev pa deguna galiņu ar zīmuli.

— Celies, celies, palaidni!

ŠĶIRTA DZĪVE

Janvāri Ņikitas tēvs Vasilijs Ņikitjevičs atsūtīja vēstuli:

«... Esmu izmisis, mīļā Saša, ka mantošanas lieta mani vēl aizka vēs ilgi, — noskaidrojās, ka man nāksies braukt uz Maskavu. Katrā ziņā lielā gavēņa laikā būšu pie Jums. ..»

Māmiņa, lasot vēstuli, stipri noskuma un vakarā, rādot to Arka dijam Ivanovičam, teica:

Dievs ar viņu, ar to mantojumu, ja jau tā deļ tik daudz nepatikšanu; visu ziemu dzīvojam šķirti. Man jau pat liekas, ka Ņikita sācis tēvu aizmirst.

Viņa novērsās un raudzījās melnajā, aizsalušajā logā.

Aiz ta dziļa nakts, tik auksta, ka dārzā sprakšķēja koki un skaļi, tā ka viss drebēja, bēniņos plaisāja sijas, bet rītos sniegā gulēja beigti zvirbuļi. Māmiņa vieglitiņām noslaucīja ar lakatu acis.

Ja, šķirti, šķirti, — noteica Arkādijs Ivanovičs un nogrima domās laikam pats par savu šķirto dzīvi, — viņa roka pastiepās kabata pēc vēstulēs.

Ņikita tikmēr zīmēja Dienvidamerikas ģeogrāfisko karti, šodien ar māmuļu bija bijusi gara skaidrošanās, viņa uztraucas un centās pierādīt, ka pa svētku laiku Ņikita kļuvis slinks un nolaidīgs, acīmredzot gatavojas pagasta rakstveža vai arī Bezenčukas stacijas telegrāfista amatam. «Vakarā nezīmēsi vis muļķīgas bildītes,» viņa teica, «bet Dienvidameriku.»

Ņikita zīmēja Ameriku un domāja: vai tad viņš tiešām butu aizmir sis tēvu? Nē. Amazones upes vietā, tur, kur krustojās garuma un platuma grādi, viņš redzēja tēva jautro seju, sārtiem vaigiem, mirdzošam acīm un zibošiem zobiem — tumšā bārda pašķirta uz abām pusēm, skaļa, smejoša balss. Kad tēvs ko stāstīja, stundām ilgi varēja raudzīties viņam mutē, aiz smiekliem beidzoties vai nost. Māmiņā bieži vien pārmeta tēvam bezbēdību un vieglprātību, bet tam par iemeslu bija viņa pārak dzīvais raksturs. Piemēram, tēvam piepeši iešaujas prātā doma, ka vardes, ar kuram pilni visi trīs muižas dīķi, velti iet zudumā, un viņš cauriem vakariem runā par to, ka tās vajag audzēt, barot, saudzēt un mucas sūtīt uz Parīzi. «Redz, tu smejies,» viņš teica māmiņai, kas smējās līdz asarām par šādam runām, «bet redzēsi, ka es ar vardēm kļušu bagāts.» Tēvs lika dīķi ievietot igvātus*, vārīja piebarošanai maisījumu un nesa izmēģinājuma vardes mājas, līdz māmiņa paziņoja, ka — vai nu viņa, vai vardes, no kurām māmiņai bailes kā no nāves, un ka viņai ir pretīgi dzīvot, ja ar šiem mūdžiem pilna māja. Reiz tēvs aizbrauca uz pilsētu un atsūtīja no turienes ar vezumniekiem vecas ozola durvis un logu rāmjus reizē ar vēstuli: «Mīļā Saša, man nejauši gadījās ļoti izdevīgi nopirkt logu rāmjus un durvis. Vēl jo vairāk īstā reizē, tāpēc ka, atceries, Tu sapņoji par paviljona būvi papeļu kalniņā. Ar arhitektu es jau runāju, viņš ieteic celt ziemas paviljonu, lai varētu dzīvot tam ari ziemā. Esmu jau tagad sajūsmā, mūsu māja taču atrodas tādā bedrē, ka no logiem nekāda skata.» Māmiņā tikai noraudājās: par šiem trim mēnešiem līdz šim vēl nav samaksāta alga Arkādijam Ivanovičam, un piepeši jauni izdevumi . . . No paviljona būves viņa kategoriski atteicās, un rāmji un durvis tā ir palika šķūnī pūstam. Vai arī piepeši tēvs kā sadedzis ņemas uzlabot saimniecību: no Amerikas tiek izrakstītas mašīnas, tēvs pats tās ved mājās no stacijas, dusmojas, pamāca strādniekus, ka mašīnas jāvada, kliedz uz visiem: «Sasodītie velni, uzmanīgāk!»

Pec kada laiciņa māmiņa jauta tēvam:

— Nu, kas ir ar tavu neparasto kulīšu sējēju?

— Kas tad lai būtu? — tēvs bungā ar pirkstiem pa logu. — Lieliska mašīna.

— Es redzeju — stāv šķūni.

Tēvs parausta plecus, ātri saglauž uz abām pusēm bardu. Māmiņā jautā rāmi:

— Vai beigta jau?

— Sie stulbeņi amerikāņi, — viebdamies saka tēvs, — izgudro mašīnas, kas ik bridi lūst. Nav mana vaina.

Zīmēdams Amazones upi ar pietekām, IļJikita ar mīlestību un maigu jautrību domaja par tēvu. Viņa sirdsapziņa bija mierīga, — velti māmiņa teica, ka viņš esot aizmirsis tēvu.

Pēkšņi sienā iesprakšķējās tā, it ka būtu izšauts ar pistoli. Māmuļa skaļi novaidējās, adīklis viņai izkrita no rokām. Zem kumodes ieurkšķejas un aiz dusmām noelsās ezis Ahilka. iŅJikita paskatījās uz Arkādiju Ivanoviču, tas izlikās, ka lasa, bet īstenībā viņam acis bija aizvērtas, kaut gan viņš negulēja. Ņikitam kļuva žel Arkādijā lvanoviča: nabags, visu laiku domā par savu līgavu, Vasu fslilovnu, pilsētas skolotāju. Tā nu ir, dzīvot šķirtiem!

Ņikita, atbalstījis vaigu dūre, tagad nodevās domam par savu atšķirtību. Šinī vieta pie galda bija sēdējusi Ļiļa, un tagad viņas nav. Cik bēdīgi — bija, un nav! Te traips uz galda, kur viņa bija izlējusi līmi. Bet uz šīs sienas kādreiz bija kritusi ēna no viņas lentes pušķa. 4Pagājušas laimīgās dienas.» Ņikitam no šiem neparasti bēdī gajicm, nupat paša izdomātiem vārdiem kaklā sāka kņudēt. Lai tos neaizmirstu, viņš pierakstīja apakša zem Amerikas: «Pagājušas laimīgās dienas,» — un, turpinādams zīmēt, nu jau aizvilka Amazones upi pavisam uz citu pusi — pāri Paragvajai un Urugvajai uz Uguns-zemi*.

— Aleksandra Ļcontjevna, man šķiet, jums taisnība: šis zēns gatavojas Bezenčukas stacijas telegrāfista amatam, — mierīga balsi, no kuras pārskrēja tirpas, noteica Arkādijs Ivanovičs, kas jau sen bija vērojis, ko Ņikita dara ar karti.

IKDIENA

Sals pieņēmās. Ledussaltie vēji purināja no kokiem nost sarmu. Sniegs pārklājās ar cietu garozu, pa kuru nosalušie un izsalkušie vilki naktis pa vienam vai pa diviem nāca klāt pie pašas muižas.

Jauzdami vilku smaku, Ripa un Pika saka žēlabaini smilkstēt, līda zem ratnīcas un tur gaudoja smalkās, apnicīgās balsis — uu u u u ...

Vilki nāca pāri dīķim un, nostājušies meldros, ostīja gaisu no apdzīvotās muižas puses. Kļuvuši drošāki, zagās cauri dārzam, attu pās sniega klajuma mājas priekšā un, lūkodamies spīguļojošām acīm tumšajos, aizsalušajos logos, sleja augšup ledainajā tumsā purnus un sākumā zemu, kā rūkdami, tad arvien skaļak, ar izsalkušo rīkli uzņemdami arvien augstāk, bez atelpas kauca — augstāk, augstāk, griezīgāk ...

Ripa un Pika, slēpdamies no šim vilku gaudām, ierakas ar purnu salmos un gulēja bez atmaņas zem ratnicas. Saimes istabā galdnieks Pahoms, grozīdamies uz krāsns zem aitadas kažoka, pa miegam murmināja:

— Ak kungs, kungs, cik smaga mūsu grēku nasta.

Mājās valdīja darbdiena. Cēlās visi loti agri — kad aiz zilgani melnajiem logiem uzradās un izplūda koši sarkanas saules lēkta svītras un aizputinātie logi zilgodami pamazām augšpusē kļuva gaišāki.

Mājās klaudzināja krāsns durtiņas. Virtuve vēl dega skārda petrolejas lampa. Smaržoja patvāris un silta maize. Dzerot tēju, pie galda ilgi nesēdēja. Māmiņa, ēdamistabā nokopusi galdu, lika uz tā šujmašīnu. Tad nāca no Pestravkas ciema ataicinātā mājas šuvēja, bakurē-taina Soņa, greiziem sāniem, no pastāvīgas diegu pargraušanas izrobotiem priekšējiem zobiem, un šuva kopā ar māmiņu ari kaut kaclas ikdienišķas lietas. Šujot sarunājās pusbalsī, ar troksni plēsa kal ikonu*. Šuvēja Sofija bija tik garlaicīga jaunava, it kā dažus gadus būtu no gulējusi aizmesta aiz skapja, tad atrasta, mazliet nospodrināta un nosēdinātā šūt.

Arkādijs Ivanovičs šajās dienās stingrāk piespieda mācībās un, kā viņš labprāt mēdza izteikties, izdarīja lēcienu: sāka mācīt algebru — augstāka mērā sausu priekšmetu.

Mācoties aritmētiku, varēja vismaz domāt par daudz ko nenozīmīgu, bet ērmotu: par sarūsējušiem baseiniem, kuros mīt beigtas peles un ietek trīs caurules, par nez kādu tur mūžīgo «personu» rūtainos svārkos un ar garu degunu, kas sajaukusi trīs šķirnes kafijas vai nopirkusi cik tur zolotņikus kapara, vai arī par to pašu nelaimīgo tirgotāju ar diviem vadmalas baķiem. Bet algebra nebija kam pieķerties, tur nebija nekā dzīva, vienīgi grāmatas vāks oda pēc galdnieka līmes, un vēl, kad Arkādijs Ivanovičs, skaidrodams algebras likumus, noliecās par Ņikitas krēslu, tintnīcā atspoguļojās viņa seja, apaļa kā ūdens krūka.

Stāstīdams vēsturi, Arkādijs Ivanovičs mēdza nostāties ar muguru pret krāsni. Brīnurn jauki pret baltajiem krāsns podiņiem izskatījās viņa melnie svārki, rūsganā bārdiņa un zelta brilles. Stāstīdams, kā Pipins īsais* Suasonā pārcirtis krūzi, Arkādijs Ivanovičs atvēzēdamies šķēla ar delnu gaisu.

— Tev jāiegaumē, — viņš teica Ņikitam, — ka tādi cilvēki ka Pipins īsais izcēlās ar nesatricināmu gribasspēku un vīrišķīgu raksturu. Viņi necentās izlocīties, kā to daži mēdz darīt, no darba, neblisi-nāja ik brīdi acis uz tintnīcu, uz kuras nekas nav rakstīts, viņi pat nezināja tādus kauna pilnus vārdus kā: «es nevaru» vai «esmu noguris». Viņi nekad tai laika, kad butu jāielāgo algebra, nevirpinaja sev uz pieres cekulu. Rau, tapec, — viņš pacēla gaisa grāmatu ar vidu iebāztu pirkstu, — līdz pat šim laikam viņi mums noder par paraugu . . .

Pēc pusdienas māmiņa parasti mēdza teikt Arkādijam Ivano-vičam:

Ja šodien atkal ir divdesmit grādu, blikita staigat neies.

Arkādijs Ivanovičs gāja pie loga un pūta dvašu uz rūts, tur, kur ārpuse bija pieskrūvēts termometrs.

— Divdesmit viens ar pusi, Aleksandra Ļeontjevna.

— Nūjā, es jau tā domāju, — piebilda māmiņa. Ej, >>Iikita, dari kaut ko.

Iļlikita gāja tēva kabinetā, rausās uz adas dīvāna, tuvāk krāsnij, un vēra vaļā Fenimora Kupera burvju grāmatu.

Siltajā kabinetā bija tik kluss, ka ausis tikko dzirdami džinkstēja.

Cik gan neparastus stāstus varēja sadomāt vienatne uz divana, klausoties šajā džinkstēšanā. Caur aizsalušajām rūtīm plūda balta gaisma. Ņikita lasīja Kūperu; pēc tam sarauktām uzacīm ilgi iztēlojās, kā, metot zāļu viļņus, vējā šalc plašās prērijas, kā, pilnā spēkā auļojot, pagriezuši atpakaļ priecīgos purnus, zviedz ābolainie mustangi; iztēlojās Kordiljeru tumšās aizas, sirmo ūdenskritumu un virs tā — huroņu virsaiti — indiāni spalvu rotā ar garu šauteni nekustīgi stāvām cukurgalvai līdzīga klints galotnē. Meža biezoknī starp milzu koka saknēm uz akmens sēž viņš pats — Ņikita, atbalstījis vaigu dūrē. Pie kājām gruzd ugunskurs. Saja biezokni ir tik kluss, ka var dzirdēt, kā džinkst ausīs. Ņikita atrodas šeit, lai meklētu Ļiļu, kas ir viltīgā kārtā nolaupīta. Viņš paveicis daudz varoņdarbu, daudz reižu vedis Ļiļu prom uz nevaldāma mustanga, rāpies pa aizām, ar veiklu šāvienu notriecis no cukurgalvas huroņu virsaiti, un tas ikreiz no jauna stāvēja, kā stāvējis, tai paša vietā. Ņikita laupīja un glāba un nekādi nevarēja beigt laupīt un glābt Ļiļu.

Ja sals un māmuļa ļāva bāzt degunu lauka no mājas, Ņikita gāja klaiņot pa pagalmu viens. Agrākās rotaļas ar Mišku Korjašonoku viņam bija apnikušas, un arī Miška tagad vairāk uzturējās saimes istabā, spēlēdams kārtis uz deguniem vai durakiem, kad spēli zaudējušo raustīja aiz matiem.

Ņikita gaja pie akas un kavējās atmiņās: rau, no šejienes viņš bija ieraudzījis mājas loga pasaule vienīgo zilo lentes pušķi. Logs tagad tukšs. Un, rau, pie ratnīcas Ripa un Pika sniegā atrakuši beigto kovārni, — tas bija tas pats kovārnis: notupusies pie tā, Ļiļa bija teikusi: «Cik man žēl, Ņikita, paskatieties — beigts put niņš.» Ņikita bija atņēmis kovārni suņiem, aiznesis aiz pagraba un apracis kupenā.

Iedams pa dambi, Ņikita atcerējās, ka bija gājis šeit nakti pec eglītes dedzināšanas, zem milzīgajiem, mēnesnīcā caurspīdīgajiem vī toliem, un līdzās bija slīdējusi viņa ēna. Kāpēc viņš toreiz tik maz vērtēja to, kas ar viņu notika? Bulu vajadzējis vērīgi, aizverot acis, izjust — kas ir laime. Bet pašreiz — griezīgs vējš šalc sasalušajos, melnajos vītolos, uz dīķa leduskalniņš pavisam aizputināts, no tā viņš un Ļiļa bija nobraukuši toreiz ar ragaviņām, — Ļiļa klusēja, samiedza acis, cieši ieķeras ragavu apmalēs. Sniegs bija aizputinājis visas pēdas.

Pa sērsnu, kas turēja droši, Ņikita aizgāja viņpus pagalma — tur, kur no ziemeļiem saputinātas kupenas līdz pašiem salmu jumtiem. No šejienes bija redzams viss līdzenais, baltais lauks — tuksnesis, ko sala migla saliedēja ar debesīm. Ka dūmu strūkla aizvērpās zempūtis. Plandīja aitādas kažociņa stūri. No kupenas kores bārstījās sniegs. Ņikita pats nezināja, kāpēc viņam gribas stāvēt un lūkoties šinī tuksnesi.

Māmiņa sāka ievērot, ka Nikita staigā sadrūvējies, un apspriedās par to ar Arkādiju Ivanoviču. Tika nolemts pārtraukt mācības al gebrā, laikāk sūtīt Nikitu gulēt un «iegrūst viņam», ka loti aplam izteicās Arkādijs Ivanovičs, rīcine||u.

Visi šie lidzek|i tika pielietoti. Pēc Arkādijā Ivanoviča vērojumiem Nikita k|uvis možāks. Taču īstenais dziedinātājs ieradās pēc trim nedējām: spēcīgais, mitrais dienvidu vējš, kas ietina pelēkā migla laukus, dārzu un muižu, tricktin trieca mākoņu lēverus tuvu virs pašas zemes.

KOVĀRŅI

Svētdiena saimes istabā spēlēja kārtis strādnieks Vasilijs, Miška Korjašonoks, ganuzens Ļcksja un Artems — milzīga auguma sakumpis zemnieks ar garu, līku degunu. Viņš bija vaļenieks, bez zirga, visu mūžu strādājis par puisi un pastāvīgi gribēja precēties, bet meitas pie viņa negāja. Pirms kāda laika viņš bija pasācis mest acis uz Duņašu, sārtu, skaistu meiču, kas pārraudzīja piena saimniecību. Augu dienu viņa tecēja no laidara uz pagrabu, uz virtuvi, grabināja cinkotos, šauros spaiņus, no viņas pastāvīgi vēdīja tīkama tikko slaukta piena smarža, un, kad sniga, tad likās — sniega pārsliņas uz viņas vaigiem čukstēja. Meiča bija liela smējēja. Artems, lai kur bijis — vai nu veda no piedarba pelavas, vai tīrīja aitām aizgaldu — , pamanījis Duņašu, iedūra dakšas un gāja viņai klāt, ar garajam kājām mezdams soļus līdzīgi kamielim. Piegājis pie Duņašas, ceļa cepuri un sveicināja:

— Labdien, Dūņa.

— Labdien, — Duņaša, nolikusi spaiņus, aizsedza muti ar priekšautu.

— Joprojām ar pienu ņemies, Dūņa?

Tad Duņaša tupās pie zemes — smiekli māca vai nost — , tvēra spaiņus un pa sniegā noledojušu taciņu šāvās uz pagrabu, trokšņaini nometa spaiņus uz kūla un bertin nobēra saimniecības pārzinei Vasi ļisai: «Kamielis atkal lūdz, lai eju pie šā; pasaulīt manu, gals klāt!» — un tik skāņi smejas, ka atbalsojās visā pagalmā.

Nikita iegāja saimes istabā. Šodien vārīja virumu no aitu galvām, kārdinoši smaržoja jērgaļa un cepta maize. Pie durvīm, kur virs ķipja karājās māla roku mazgājamais ar snipīti, bija no āra pielāčots mitrs sniegs. Uz sola pie krāsns sēdēja Pahoms, melnie mati krita pār baku rētaino pieri, pār niknajām uzacīm. Viņš apšuva zābaka stulmu: uzmanīgi ar īlenu izdūra cauri adai, atliecis galvu un samiedzis acis.

mērķēja ar cūkas saru piķotā diega gala, izdūra cauri un, saspiedis stulmu starp ceļgaliem, vilka piķoto diegu aiz abiem galiem. Uz Nikitu viņš pašķielēja no uzacu apakšas — pārāk dusmīgs bija: salamājies šodien ar virēju — uzkārusi žāvēt un izdedzinājusi caurumus viņa autos.

Pie galda, kā jau svētdienas dienā, spēlētāji sēdēja tīros kreklos, sasukātiem un ar eļļu saziestiem matiem. Vienīgi Artems bija nodriskātā ķeldcrī* un nesukājies: nebija, kas viņu pieskatītu, kas izmazgātu kreklus. Spēlētāji spēcīgi knakšķināja lipīgas, smirdīgās kārtis, piebilzdami:

— Ieliki, bet tev pabāzu — desmit.

— Ieliki, bet tev pabāzu vel pussimta.

Un šito esi redzējis?

Bet tu šito esi redzējis?

— Duraks.

— El

— Nu, Artem, turies!

Kas man ko turēties? — runāja Artems, izbrīnā raudzīdamies kārtis. Nepareizi, aplam.

Dod šur degunu!

Artems ņēma katrā rokā pa kārtij un aizsedza ar tam acis.

Strādnieks Vasilijs sāka ar trim kārtīm atvilkdamies sist pa Artema garo degunu. Pārējie spēlētāji skatījās, skaitīja degunus, dusmīgi uzsaukdami Artemam, lai neizvairās.

Nikita apsēdās spēlēt un tu līt. pat paspēlēja viņam iegāza piecpadsmit degunus. Tikmēr Pahoms, nolicis zābaka stulmu un kurpnieka darbarīku zem sola, bargi teica:

Cits jau bulu no pusdienas dievkalpojuma atgriezies, bet šie, ne pierēm krustus pārmetuši, — pie kārtīm. To tik vien glūn, ka gavēņa laika pierīties... Stepanida, — viņš iesaucās, pieceldamies un iedams pie roku mazgājamā, — liec galda pusdienas!

Virēja Stepanida izbailēs virtuve nometa zeme grapja vāku. Strādnieki savāca kārtis. Vasilijs, pagriezies pret kaktu, prusaku izraibinātas papīra svētbildes priekšā meta krustus.

Stepanida ienesa koka bļodu ar aitu galvu kauliem, no tiem cēlās smaržīgi garaiņi, aizsedzot sānis pagriezto virējas seju. Strādnieki klusēdami un nopietni apsēdās pie galda, paņēma pa karotei. Vasi lijs grieza maizi garenam rikām, iedeva katram pa šķēlei, tad piesita pie bļodas un sākās ēšana. Virums no aitu galvām bija garšīgs.

Pahoms pie galda nesēdās, paņēma tikai maizes riecienu un aizgāja atkal pie krāsns uz sola. Virēja aiznesa viņam karstus kartupeļus un koka sālstrauku. Viņš eda gavēņa edienu.

— Autus, - teica viņai Pahoms, uzmanīgi pārlauzdams kūpošu kartupeli un vienu pusi mērkdams sali, — autus sadedzināji, atkalažiņ sievišķis, atkalažiņ — muļķis. Redz še. . .

Nikita izgāja pagalmā. Diena bija miglaina. Pūta mikls, smags vējš. Cauri pelēkajam, kā sals graudainajam sniegam dzeltēja mesli. Mēslainais, lamām izrobotais kamanu ceļš, kas nogriezās uz dambja pusi, bija augstāks par sniegu. Baļķi māju sienās, nomelnējušie salmu jumti, kailie koki, lielais, nekrāsotais koka nams — viss bija pelēks, melns, skaidrām kontūrām.

Ņikita devās uz dambi. Jau iztālēm bija dzirdama slapjo koku šalkoņa, it kā tālumā slūžās šļāktos ūdens. Nemierīgās vītolu galot nes sedza zemi, slīdoši, saraustīti mākoņi. Mākoņos starp vēja plosi lajiem zariem uzlidoja, riņķoja, klaigāja melni putni.

Nikita stāvēja, galvu atmetis, pavēris muti. Šķita, ka šie putni cēlušies no mitrā, blīva vēja, it kā tie būtu sadzīti reize ar mākoņiem un, tverdamies pie šalcošajiem vītoliem, izkliegtu visu trauksmaino, baiso, priecīgo. Ņikitam aizrāvās elpa, brāzmaini dauzījās sirds.

Tie bija krauķi, atlidojuši ar pirmo pavasara vētru vecajās vietās, izpostītajās ligzdās. Sākās pavasaris.

MAJINA UZ RITEŅIEM

Trīs dienas pūta mitrs vējš, rīšus aprīdams sniegu. Pauguros atkailinājās tīrums ar melnajām vagām. Gaisā bija jūtama kūstoša sniega, mēslu un lopu smaka. Kad vēra vaļā laidara vārtus, govis nāca pie akas spiezdamas, klaudzinādamas ar ragiem un skaļi maudamas. Vērsis Bajans, nikni baurodams, ostīja pavasara vēju. Miška Korjašonoks un Ļeksja tā tik vien divām pātagām spēja sadzīt lopus atpakaļ mēslu pieblīvētajās kūtīs. Vēra vaļā zirgu aploka vārtus — zirgi nāca laukā miegaini, kā noreibuši, ar satumsušu, noplukušu spalvu, netīrām atkaru krēpēm, uzpūstiem vēderiem. Vesta atnesās klētī, blakus zirgu stallim. Bez kādas jēgas rosīdamies un klaigādami, pār jumtiem laidelējās slapji kovārņi. Pagalma nostūri aiz leduspa-graba vārnas staigāja apkārt maitai, kas rēgojās laukā no sniega. Bet koki joprojām šalca, šalca smaga, trauksmainā šalkoņā. Vītolos virs dambja mākoņos vērpās un klaigāja krauķi.

Nikitam visas šis dienas sāpēja galva. Miegains, satraukts viņš klaiņoja pa pagalmu, pa izmirkušajiem ceļiem, gāja prom uz piedarbu, kur no aizsāktajām pelavu kaudzēm cēlās labības putekļu un peļu smaka. Viņam bija nelāgi un trauksmaini ap sirdi, it kā būtu jānotiek kam briesmīgam, kaut kam tadam, ko nevar ne saprast, ne piedot. Viss — zeme, dzīvnieki, lopi, putni — vairs nebija viņam saprotami, tuvi — tie k[uva sveši, naidīgi, draudoši. Kaut kam vajadzēja notikt — neizprotamam, tik grēcīgam, ka jāmirst vai nost. Un tomēr viņu, miegainu un apdullušu no vēja, no maitas, zirgu nagu, mēslu, čaugana sniega smakas, mocīja ziņkārība, vilkšus vilka pie visa tā.

Kad Ņikita nāca mājās, slapjš, svešāds, suņa smakas apdvests, māmuļa lūkojās viņā vērīgi, nelaipni, nosodoši. Viņš nesaprata, par ko māmuļa dusmojas, un tas vēl vairak mulsināja, mocīja Ņi kitu. Viņš pa šīm dienam nekā slikta nebija darījis, un tomēr bija tik satraucoši, it kā arī viņš būtu vainojams kāda noziegumā, kas ne no šā, ne no tā sācies visa zemē.

Ņikita gāja gar salmu kaudzi aizvēja puse. Šinī kaudze vēl bija saglabājušās alas, ko veļa rudenī izrušinājuši strādnieki un meičas, kad beidza kult pēdējās kviešu stirpas. Alās un dobumos dziļi salmu kaudzēs cilvēki līda pārgulēt naktis. Ņikita atcerējās, kādas viņš tur — siltu, smaržojošu salmu tumsā — bija dzirdējis sarunas. Salmu kaudze viņam likās baismīga.

Ņikita piegāja , pie arāju būdiņas — koka mājiņās uz riteņiem, kas atradās uz lauka netālu no piedarba. Durtiņas, šūpodamās vienā eņģē, apnicīgi čikstēja. Mājiņa bija tukša. Ņikita ierāpās tanī pa piecu redeļu kāpnītēm. Iekša bija mazs četru rušu lodziņš. Grīdu vel klaja sniegs. Zem jumta pie sienas uz plauktiņa no pagājušā ru dens mētājās apgrauzta koka karote, tukša eļļas pudele un naža spals. Virs jumta laiku pa laikam iesvilpās vējš. Ņikita stāvēja un domāja, ka, rau, tagad viņš ir gluži viens, neviens viņu nemīl, visi uz viņu dusmojas. Pasaulē viss ir slapjš, melns, draudīgs. Viņam aizmiglojās acis, pārņēma rūgtums: ka nu ne, viens pats visa pasaulē, tukša būdā...

Dievs, — izrunāja Ņikita paklusu, un tūlīt pār muguru pārskrēja aukstas tirpas, — dari, dievs, tā, lai atkal viss būtu labi. Lai māmiņa mīlētu, lai es būtu paklausīgs Arkādijam Ivanovičam .. . Lai parādītos saule, izaugtu zāle. . . Lai krauķi neklaigātu tik baismīgi .. . Lai es nedzirdētu, ka bauro vērsis Bajans. . . Kungs, dod, lai man butu atkal viegli . . .

Ņikita runādams klanījās un steidzīgi krustījās... Un, kad viņš bija tā lūdzis, lūkodamies uz karoti, pudeli un naža spalu, viņam patiesi kļuva vieglāk. Viņš pastāvēja vēl mazliet šai krēslainajā mājiņā ar mazo lodziņu un gāja mājās.

Patiesi, mājiņa līdzēja: priekšistabā, kad Ņikita ģērbās nost, māmiņa garāmejot palūkojās viņā kā parasti šajās dienas — vērīgi, stingrām, pelēkām acīm un pēkšņi maigi pasmaidīja, pārvilka Ņiki tam ar plaukstu pār matiem un teica:

— Nu, vai pietika skraidīt? Gribi tēju?

VASILIJA ŅIKITJEVICA NEPARASTA IERAŠANAS

Nakti beidzot sākās lietusgāze, lietus sīpas ta bungaja pa logu un skārda jumtu, ka Ņikita pamodās, piecēlās gultā sēdus un smaidot klausījās.

Brīnum jauka ir lietus šalkoņa naktī. «Guli, guli, guli,» tas steidzīgi bungāja pa rūtīm; un vējš tumsā grūdieniem raustīja papeli majas priekšā.

N'kita apgrieza spilvenu ar vēso pusi uz augšu, atkal nogūlās un, grozīdamies zem adītās segas, iekārtojās pēc iespējas ērtāk. «Viss bus briesmīgi, briesmīgi labi,» viņš domāja, slīgdams mīkstajos, siltajos miega mākoņos.

Pret rītu lietus mitējās, bet debesis vel tinās smagos, pelēkos maku|os, kas traucās no dienvidiem uz ziemeļiem. Nikita paraudzījās loga un iepleta muti. No sniega vairs nebija ne miņas. Plašais pagalms pārklāts zilganam peļķēm, kas vējā virmoja. Pāri peļķēm pa nomīdīto, bruņo kuļu stiepās mēslainais ceļš, ko lietus vel nebija paguvis viscaur saplacināt. Jautri un žirgti plandījās piebriedušie, violetie papeles zari. Dienvidos starp mākoņu vāliem parādījās žilbinoši zilgs debesu stūrītis un ar milzīgu ātrumu traucās uz muižas pusi.

Tēju dzerot, māmiņa bija satraukta un nemitīgi raudzījās uz logiem.

Jau piekto dienu nepienāk pasts, viņa teica Arkādijam Ivanovičam, — es neko nesaprotu . . . Nu ir sagaidījis palus, tagad neviens ceļš nebūs braucams divi nedēļas... Tāda vieglprātība, briesmīgi!

Nikita saprata, ka mantiņa runa par tēvu — viņu nupat gaidīja ikkuru dienu. Arkādijs Ivanovičs gaja parunāt ar pārvaldnieku, vai nevar aizsūtīt pēc pasta jāšus, bet gandrīz tūlīt pat atgriezās ēdamistabā un skaļā, tāda ka īpašā balsī paziņoja:

— Nu vai zināt, kas notiek?.. . Ejiet klausīties — ūdeņi šalc!

Nikita atgrūda vaļā durvis uz palieveni. Viss spirgtais, tīrais gaiss bija maigas, spēcīgas krītoša ūdens šalkoņas pilns. Tās bija ne skaitāmas sniega tērces, kas pa visām vagām, grāvjiem un ūdens paltīm traucās uz gravām. Līdz maļam pieplūdušās gravas nesa pava sara ūdeņus uz upi. Upe, lauzdama ledu, kāpa ārā no krastiem, grieza virpuļos ledusgabalus, ar saknēm izrautos krūmus, cēlās augstu pati dambim un gāzās iekša dzelmēs.

Zilgais plankums, kas bija traucies uz muižas pusi, saplosīja, izklīdināja visus mākoņus, no debesīm lija zilgani vēsa gaisma, peļķes pagalmā kļuva gaiši zilas, bezdibenīgas, ar spīguļojošiem saules zaķīšiem iezīmējās strauti un milzīgie ezeri klajumos, un plūstošās gravas staru kūļiem atspoguļoja sauli.

Лк tu tētīt, kāds gaiss, — teica māmiņa, spiezdama pie krūtīm rokas zem pūkainās šalles. Viņas seja atplauka smaida, pelēkās acis meta zaļas dzirkstītes. Kad māmiņa smaidīja,viņa kļuva skaistāka par visiem pasaulē.

Ņikita devās pagalmā palūkoties, kas tur notiek. Visur tecēja strauti, vietām pazuzdami zem pelēkajām, grandamajām kupenām, kas grima un plaka zem kājām. Ej, kur gribi, — visur ūdens, muiža ka sala. Ņikitam izdevās aizkulties tikai līdz smēdei, kas atradās kal niņā. Pa nogāzi, kas bija kļuvusi čaugana, viņš noskrēja pie gravas. Pieplacinādams pērno zāli, plūda, tecēja tīrs, smaržīgs sniega ūdens. Ņikita pasmēla ar sauju un padzērās.

Tālāk gravā vel dzelteniem un zilgiem plankumiem pletās sniegs. Odens vietām izgrauza tam gultni, vietām tecēja pa virsu: to sauca par «uzpili», lai dievs nedod iekulties ar zirgu šaja šķīdoņa putrā. Ņikita gāja pa zāli gar ūdens malu; cik labi butu peldēt pa šiem pavasara ūdeņiem no gravas grava garām žūstošajiem, šļauganajiem krastiem, peldēt pāri mirgojošiem ezeriem, kas virmoja pavasara vējā.

Viņpus gravas pletās līdzens lauks, vietām tumši brūns, vietām vel zem sniega, viscaur mirgodams strautu ūdens virmā. Tālumā pāri laukam uz neapscglotiem zirgiem lēnām jāja pieci jātnieki. Priekšējais, pagriezies atpakaļ, acīmredzot kaut ko sauca, vēcinādams virvju saišķi. Pēc ābolainā zirga Ņikita pazina Artamonu Tjurinu. Pakaļējais turēja uz pleca kārti. Jātnieki aizaulekšoja Homjakovkas sādžas virzienā, kura atradās viņpus upes, aiz gravām. Tas bija stipri dī vaini — bez ceļa pa applūdušu lauku auļojoši zemnieki.

Ņikita aizgāja līdz lejas dīķim, kurā pa dzelteno sniegu kā plata ūdens sega gāzās iekšā grava. Odens klāja visu ledu uz dīķa, virmoja īsiem vilnīšiem. Pa kreisi šalca vītoli, samirkuši, plati, milzīgi. Viņu kailajos zaros šūpodamies sēdēja pa nakti saslapušie krauķi.

Oz dambja starp grumbuļainajiem stumbriem parādījās jātnieks. Viņš ar papēžiem skubināja neizskatīgu zirģeli, jāja atgāzies un vicinādams elkoņus. Tas bija Stjopka Karnauškins; kaut ko uzsauk dams Ņikitam, viņš aizauļoja garām pa peļķēm; no pakavu apakšas pašķīda netīra sniega pikas, ūdens šļakatas.

Skaidrs, kaut kas ir noticis. Ņikita skriešus metās uz mājām. Pie virtuves palieveņa, uzpūstos sānus augstu cilādams, stavēja Kar-nauškina zirģelis, tas pameta Ņikitam ar galvu. Ņikita ieskrēja māja un tai pašā brīdī izdzirda baismīgu māmiņas kliedzienu. Viņa para dījās gaiteņa viņā galā pārvērstu seju, šausmās ieplestām, baltam acīm. Aiz viņas nāca Stjopka, un sānis pa citām durvīm izšāvās Ar kadijs Ivanovičs. Māmiņa nevis gaļa, bet lidot lidoja pa gaiteni šurp.

— Atrak, atrak, — viņa sauca, atgrūzdama durvis uz virtuvi, — Stepanida, Duna, skrieniet uz saimes māju!.. . Vasilijs Ņikitje-vičs pie Homjakovkas slīkst ...

Pats baismīgākais bija tas, ka «pie Homjakovkas». Ņikitas acīs satumsa; gaiteni pēkšņi iesmaržojas pec ceptiem sīpoliem. Māmiņa velak stāstīja, ka Ņikita samiedzis acis un kliedzis ka zaķis. Bet viņš šo kliegšanu neapzinājās. Arkādijs Ivanovičs satvēra viņu un ievilka mācību istaba.

— Ka tev nav kauna, Ņikita, turklāt vel pieaugušam cilvēkam, — tas vairākkārt atkārtoja, saspiezdams Ņikitas abas rokas virs elkoņa. — Nu kas ir, nu kas ir, nu kas ir? . . . Vasilijs Ņikitjcvičs tūlīt atbrauks... Ka redzams, vienkārši iekļuvis grāvī, samircis... Bet tavu māmuļu mūlāps Stjopka sabaidījis. . . Goda vārds, es viņam ausis noplēsīšu .. .

Tomēr Ņikita manīja, ka Arkādijam Ivanovičam drebēja lupas, bet acu zīlītes vīdēja kā punktiņi.

Tikmēr māmiņa, uzmetusi uz pleciem lakatu, skrēja uz saimes māju, lai gan strādnieki jau visu zināja un pie ratnīcas rosīdamies un trokšņodami jūdza kamanās bez slieču dzelzīm nikno, spēcīgo ērzeli Nēģeri; ķēra rokā zirgu aplokā jājamos zirgus; cits no salmu jumta vilka zemē ķeksi, cits skrēja ar lāpstu roka, cits ar virves rituli; Duņaša ka lidot izlidoja no mājas, turēdama abām rokām aitādas kažokus. Pahoms piegāja pie māmiņas:

Izsarīkojiet, Aleksandra Ļeontjevna, aizsūtiet Duņku uz sādžu pec šņabja. Kā atvedīsim — viņam tūlītiņās šņabi . ..

— Pahom, es pati braukšu jums līdzi.

— Nemazam ar ne, ejiet mājās, apaukstēsieties.

Pahoms piemetās kamanu malā, stingri satvēra grožus.

Laid! — viņš uzsauca puišiem, kas turēja pie iemauktiem

ērzeli.

Neģeris atspērās ilksis, iekrācās, metās uz priekšu un viegli aizrāva kamanas pa dubļiem un peļķēm. Tam pakaļ aizaulekšoja strādnieki, klaigādami un kulstīdami ar virvēm zirgus, kas bija saspiedušies barā.

Māmiņā ilgi raudzījās viņiem nopakaļ, nokāra galvu un lēnā gaitā devas uz mājas pusi. Ēdamistabā, no kurienes bija redzams lauks un aiz paugura Homjakovkas vītoli, māmiņa apsēdās pie loga un pasauca Ņikitu. Viņš atskrēja, apķeras māmiņai ap kaklu, pieglaudās pie pleca, pie pūkainā lakata . ..

— Dievs dos, Ņikituška, nelaime aizies mums garām, — klusi, vārdus atdalīdama, runāja māmiņa, ilgi spiezdama lūpas pie Ņiki tas matiem.

Vairākas reizes istabā nāca Arkādijs Ivanovičs, kārtoja brilles uz deguna, berzēja rokas. Vairākas reizes māmiņa gaja laukā uz palieveņa skatīties: vai nebrauc? — un no jauna sēdās pie loga, nelaizdama blikitu no sevis prom.

Tuvojoties rietam, dienas gaisma metās mc|a, rūtis apakša pie paša rāmja pārklājās plānām skujiņām: pret nakti viegli uzsala. Un pēkšņi pie pašas mājas saka klakstēt pakavi un kļuva redzami: Nēģeris ar putām uz purna, Pahoms, uzmeties kamanas uz bukas, un kamanās zem kažoku un filca segu kaudzes — aitādas vilnā tumši sārtā, smaidošā Vasilija Nikitjeviča seja ar divām lielām lāstekām ūsu vieta.

Spēji pieceldamās, māmiņa iekliedzas, viņas seja notrīsēja.

— Dzīvs! — viņa iesaucās, un asaras izsprāga no viņas starojošam acīm.

KA ES SLĪKU

Ēdamistabā pie apaļa galda piestumtajā milzīgajā ādas atzveltnes krēslā sēdēja tēvs Vasilijs hlikitjevičs mīkstos kamieļvilnas ritasvar kos, kājās tubas velteņi. Osas un mikla kastaņkrasas barda sasukāta uz sāniem, sarkanā, jautrā seja atspoguļojās patvāri, bet patvāris tā īpaši, ka jau viss šai vakara, skaļi vārījās, pa apakšējiem režģiem šķeldams dzirkstis.

Vasilijs Ņikitjevičs aiz labpatikas un izdzertā degvīna miedza acis, viņa baltie zobi zibsnīja. Māmiņa, kaut vel joprojām tai pašā pelē kājā kleitiņa un pūkainajā lakatā, tomēr nelikās nemaz sev līdzīga nekādi nespēja novaldīt smaidu, lūpas šķobījās, zods drebēja. Arka dijs Ivanovičs bija uzlicis jaunās, sevišķiem gadījumiem taupītās bril Ies bruņurupuča kaula ietvara. Nikita, uzrausies ar ceļgaliem uz krēsla un uzgāzies ar vēderu uz galda, tā vien līda tēvam mutē.

Ik mirkli skrēja iekšā Duņaša, kaut ko tvēra, nesa, blenza uz kungu. Stepanida ienesa čuguna pannā lielus plāceņus «ātrišus», un tie sviestā čurkstēja vēl uz galda — nenoēsties! Runcis Vasilijs Va siļjcvičs, saslējis asti, staigāja apkārt ap ādas krēslu, berzēja gar to gan muguru, gan sānus, gan pakausi — murrā ņurrā, nedabīgi skaļi ņurrādams. Ezis Ahilka lūkojās no bufetes apakšas laukā ar savu cūkas purniņu, adatiņas pieglauztas no pieres uz muguras: tātad ari viņš bija apmierināts.

Tēvs ar labpatiku apēda karstu plāceni, — ai jā, Stepanida! apēda otru apaļi saritinātu plāceni, — ai jā, Stepanida! — iestrēba krietnu malku tējas ar krējumu, saglauda ūsas un samiedza vienu aci.

— Nu, — viņš teica, — tagad klausieties, kā es slīku. — Un sāka stāstīt. — No Samaras es izbraucu aizvakar. Redz, ir ta, Saša, — viņš uz mirkli kļuva nopietns, — man gadījās sevišķi izdevīgs pir kūms: uzmācās Pozdjuņins — pērc un pērc no viņa tumšbēro ērzeli Lordu Baironu. «Kam man, saku, tavs erzelis?» — «Nāc, saka, tikai paskaties.» Ieraudzīju es erzeli un iemīlējos. Skaistulis. Gudrs. Sķiele manī ar mēļo aci un tīri vai saka — pērc. Un Pozdjuņins mācās virsū — pērc arī kamanas un aizjūgu ... Saša, tu neļaunojies uz mani šā pir kūma dēļ? — Tēvs saņēma māmiņas roku. — Nu, piedod. — Māmiņa pat acis aizvēra: vai tad nu šodien viņa varētu dusmoties, kaut ari viņš butu nopircis pašu zemstes valdes priekšsēdētāju Pozdjuņinu.

— Un tad, redz, liku atvest pie sevis pagalmā Lordu Baironu un prātoju: ko darīt? Negribas pamest zirgu vienu pašu Samara. Sakra vāju čemodānā dažādus ciema kukuļus, — tēvs viltīgi piemiedza aci,

gaismai austot, man sajūdza Baironu, un es izbraucu no Samaras viens pats. Sākuma vēl šur tur bija sniedziņš, bet tālāk ceļš tā izrūdzis — mans ērzelis vienās putās, saka svarā kristies. Nolēmu palikt pa nakti Koldibaņā pie mācītāja Vozdviženska. Pops mani pacienāja ar tādu desu — sapnis ne desa! Nu, labi. Pops man saka: «Vasilij bli-kitjevič, netiksi gala; redzēsi — nakti ka likts gravas sakustēsies.» Bet es, lai tur vai kas, — jābrauc. Tā mes ar popu strīdējāmies līdz pusnaktij. Un ar kādu upeņu liķieri viņš mani cienāja! Goda vārds, ja aizvestu tādu liķieri uz Parīzi, franči traki paliktu . . . Bet par to kādu citu reizi parunāsim. Likos gulēt, un te sāk lietus gāzt ka ar spaiņiem. Tu vari iedomāties, Saša, kāds mani pārņēma sašutums: čurnēt divdesmit verstu attālumā no jums un nezināt, kad pie jums nokļušu. . . Dievs ar viņu, ir ar popu, ir ar liķieri ...

— Vasilij, — pārtraucu māmiņa un sāka stingri raudzīties viņā,

— es tevi nopietni ludzu nekad vairs tā neriskēt. ..

— Dodu tev goda vārdu, — steigšus atbildēja Vasilijs Ņikit-jevičs. — Tad nu tā . . . No rīta lietiņš pārstāja, pops aizgāja uz dievkalpojumu, bet es liku sajūgt Baironu un izbraucu. Braucam mēs bez ceļa, līdz ceļgaliem ūdeni, pa ezeriem. . . Kāds skaistums. . . Saule, vējiņš... Kamanas manas peld. Kājas izmirkušas. Lieliski! Beidzot redzu iztālēm mūsu vītolus. Izbraucu cauri Homjakovkai un sāku mēģināt — kur būtu vieglāk tikt pāri upei... Ak nelietis! — Vasilijs Ņikitjevičs iezvela ar dūri pa krēsla roku balstu. Parādīšu es tam Pozdjuņinam, kur tilti jāceļ! Nācās braukt augšup aiz Homjakov kas verstis trīs un tur celties pāri upei pa braslu. Malacis Lords Bairons — raušus izrāva uz stāvo krastu. Nu, domāju, upītei mēs esam pāri, bet priekšā trīs gravas — mazliet baismīgākas. Un pavirzīties vairs nav kur. Piebraucu klāt pie gravas. Vari iedomāties, Saša: viena līmenī ar krastiem plūst ūdens ar sniegu. Milzu grava -pati zini — asis trīs dziļa.

— Šausmas, — nobālusi izmeta māmiņa.

Es izjūdzu ērzeli, noņemu sakas un sedulku, ieliku kamanās, un neienāca prātā novilkt kažoku, — tas tad ari mani iegaza. Uzrausos Baironā jāšus — nu ar dieva palīgu! Ērzelis sākuma neklausīja. Es viņu apglāstīju. Sis ošņa ūdeni, sprauslā. Atkāpās un iemetās gravā, sniega putrā. Iegrima līdz pašam kaklam, kārpas — bet ne no vietas. Es nokāpu nost un arī aiziet — galva vien laukā. Sāku šajā putra grozīties ne īsti peldus, ne īsti rāpus. Ērzelis redz, ka eju no viņa prom, iezviedzas žēli — nepamet! Un ņemas kārpīties un lekt man pakaļ. Panāca un priekšējiem pakaviem iecirta aizmugurē pa atvērto kažoku, velk mani zem ūdens. Sitos, cik spēka, bet mani velk vienmēr dzi ļāk, apakšā dibena nav. Laime, ka kažoks nebija aizpogāts un, kamēr es ņemos zem ūdens, noslīdēja nost. Tā tas guļ vēl tagad tur, gravā ... Es izniru, sāku vilkt elpu, guļu putra iepleties kā varde un dzirdu — kaut kas burbuļo. Atskatos — ērzelim puse purna ūdenī, laiž burbuļus: uzkāpis uz pavadas. Nācās atgriezties pie viņa. Attaisīju spradzi, norāvu iemauktus. Viņš uzmeta gaisā galvu un raugās manī kā cilvēks. Tā mēs kārpījāmies, jādomā vairāk par stundu šai sniega ķēpā. Jutu — spēka vairs nav, stingstu. Sirds sāka gurt. Te skatos — ērzelis vairs nelekā sagriezies un peld: tātad tomēr esam izkūlušies tīra ūdenī. Ūdenī bija vieglāk peldēt, un mūs piedzina pie otra krasta. Bairons izrāpās zāle pirmais, es — aiz viņa. Satvēru viņu pie krēpēm, un ejam blakus — abi grīļodamies. Un priekša vēl divas gravas... Bet te ieraudzīju — jāj zemnieki. . .

Vasilijs Ņikitjevičs vel pateica dažus neskaidrus vārdus un piepeši nokāra galvu. Seja viņam kvēloja tumši sārta, zobi nevaldāmi klabēja.

— Nekas, nekas, man uznāca gurdenums no ta jūsu patvāra, — viņš izmeta, atslējās pret krēsla atzveltni un aizvēra acis.

Sākās drudzis. Viņu noguldīja gultā, un tur viņš melsa dažādas blēņas. . .

KLUSA NEDĒĻA

Tēvs nogulēja trīs dienas karstumos, un, kad nāca pie samaņas, viņa pirmais jautājums bija — vai Lords Bairons dzīvs. Skaistuļa ērzeļa veselība bija teicama.

Vasilija Nikitjeviča možā un jautrā daba drīz vien izcēla viņu no gultas: nebija tas laiks, kad var gulšņāt. Sakās pavasara rosme pirms sejas. Smēdē lodēja lemešus, laboja arklus, apkala par jaunu zirgus. Tramdot peles un saceļot putekļu mākoņus, klētīs ar lāpstām pārcilāja sastāvējušo labību. Zem nojumes klabēja vētījamā mašīna. Mājā norisa liela tīrīšana: spodrināja logus, mazgāja grīdas, no gries tiem slaucīja nost zirnekļu tīklus. Nesa ārā uz balkona paklājus, atzveltnes krēslus, dīvānus, dauzīja no tiem laukā ziemas garu. Visi priekšmeti, pieraduši pa ziemu atrasties savās vietās, bija iztramdīti, iztīrīti no putekļiem, novietoti citādi. Ahilka, kas necieta nekādu kņadu, dusmās pārgāja dzīvot pieliekamā kambarī.

Māmiņa pati spodrināja galda sudrabu, svētbilžu sudraba grcz nojumus, vēra vaļā veclaicīgas lades, no kurām vēdīja naftalīna smarža, pārskatīja pavasara drēbes, kas, lādes saburzītas, pēc ziemas guļas atkal kļuvušas jaunas. Ēdamistabā stāvēja vāceles ar novārītām olām: Nikita un Arkādijs Ivanovičs krāsoja tās ar sīpolu mizu novārījumu — olas kļuva dzeltenas, tīstīja papīriņos un gremdēja vārītā ūdeni ar etiķi — olas iznāca raibi musturotas, krāsoja ar laku «Vabole», zeltīja un sudraboja.

Piektdienā visā mājā iesmaržojās vaniļa un kardamons — sā kās kuliču* cepšana. Pret vakaru māmiņas gultā, atdzisdami zem tīriem dvieļiem, jau rindojās gabali desmit augstu babu un druknu kuliču.

Laiks visu šo nedēļu bija mainīgs — te sabiezēja tumši mākoņi un bārstījās graudains sniegs, te strauji no mākoņiem atbrīvotajās debesīs, no zilajām dzīlēm iestrāvojas vēsa pavasara gaisma, te ķepi nājās mikla sniega vētra. Naktīs lāmas aprava ledus kārtiņa.

Sestdiena muiža kļuva tukša: puse ļaužu no saimes namiņa un mājas devās uz Kolokoļcevku, septiņu verstu attālo ciemu, — lai piedalītos lielajā rīta dievkalpojumā.

Māmiņa šaja dienā nejutās labi — pa pagājušo nedēļu bija nomo cījusies. Tēvs teicās tūlīt pēc vakariņām likties gulēt. Arkādijs Iva novičs visas šis dienas gaidīja no Samaras vēstuli, nesagaidījis drums kā krauklis sēdēja ieslēdzies savā istaba.

Niķi tam piedāvāja: ja viņš gribot braukt uz rīta dievkalpojumu, lai sameklējot Artemu un liekot iejūgt divričos ķēvi Afroditi, tai apkaltas visas četras kājas. Jāizbrauc, kamēr nav vēl satumsis, un jāapstājas pie tēva seno laiku drauga Pjotra Petroviča Dcvjatova, kam Kolokoļcevkā ir pārtikas preču tirgotava. «Turklāt viņam pilna māja bērnu, bet tu visu laiku viens pats čurni, tas ir kaitīgi,» noteica māmiņa.

Saulei rietot, Nikita iesēdās divričos blakus liela auguma Artemam, kas noplīsušo ķelderi bija zemu apjozis ar jaunu jostu. Artems uz sauca: «Nu, skaistulīt, nepamet nu kaunā,» — un vecā Afrodīte ar nokārto kaklu un plato dibenu sāka tecēt rikšiem.

Izbrauca cauri pagalmam, pabrauca garām smēdei, pārbrauca pāri gravai pa melno ūdeni, kas sniedzās līdz ratu rumbām. Afrodīte nez kāpēc visu laiku meta skatienus atpakaļ pāri ilksij uz Artemu.

:ж)

Ziltais vakars atspoguļojās plānu ledus kārtiņu pārklātajās la mas. Pakavi čirkstēja, divričos kratīja. Artems sēdēja klusēdams, nokāris garo degunu, — domāja par nelaimīgo milcstību, par Duņašu. Virs blāvās rieta svītras zaļajās debesis skaidra ka leduskristāliņš spul goja zvaigzne.

PJOTRA PETROVICA BĒRNI

Zem griestiem, skopi apgaismojot istabu, dzelzs gredzenā karājās lampa ar zemu nogrieztu zilu, smirdošu uguntiņu. Zeme uz diviem katūna pēļiem, kas mājīgi vēdīja zēnu un apdzīvotas istabas smārdu, gulēja Ņikita un Pjotra Petroviča seši dēli: Volodja, Koļa, Ļoška, Ļoņka-Pikstulis un divi mazuli to vārdus zināt nebija interesanti.

Vecākie zēni pusbalsī stāstīja notikumus. Ļoņkam Pikstulim, lai viņš nepīkstētu, tika gan pa ausi, ko raustīja pagriežot, gan aiz matiem virs deniņiem paplūkājot. Mazu|i gulēja, iebāzuši degunus pēlī.

Septītais Pjotra Petroviča bērns Anna, meitene Ņikitas vecumā, mūsaina, ar vērīgam, apajam acīm ka putnam, kurās no smiekliem nebija ne vēsts, un vasaras raibumiem nosētu, tāpēc tumšu degun-teli, laiku pa laikam nedzirdami parādījās gaitenī istabas durvīs. Tad kāds no zeniem viņai uzsauca:

— Anna, nelien, — ka celšos . . .

Anna tikpat nedzirdami mēdza pazust. Mājā bija kluss. Pjotrs Petrovičs, ka jau baznīcas vecākais, tikko svīda gaismiņa, bija aizgājis uz baznīcu.

Marja Mironovna, viņa sieva, brīdināja bērnus:

— Trokšņojiet vien, tik trokšņojiet gan es pakaušus jums iedauzīšu ...

Un atgulās atpūsties pirms rīta dievkalpojuma. Bērniem arī bija piekodināts mierīgi gulēt, nedīdities. Apalvaidzis Ļoška, erkujains, bez priekšējiem zobiem, pašreiz stāstīja:

Pernajas Lieldienās spēlēja uz «kaudzītēm», tad es divsimt olu savinnēju. Edu, edu, pēc tam vēderu, vai re, kā uzpūta.

Anna bīdamās, ka Ņikita Ļoškam notices, aiz durvīm noteica:

— Melš tavu melšami. Jūs viņam neticiet.

— Dieva vārds, tūlīt celšos, — piedraudēja Ļoška.

Aiz durvīm viss apklusa.

Volodja, vecākais, melnīgsnējs sproggalvis zēns, sēdēdams uz pēļa, savilcis zem sevis kajas, stāstīja Nikitam:

— Rīt iesim uz zvanu torni zvanīt. Kad es sāku zvanīt — viss

tornis dreb. Ar kreiso roku sīkos zvanus — dirliņ, dirliņ, bet ar šito roku milzīgo zvanu — bum. Bet tanī — simttūkstoš pudu.

— Melš tavu melšanu, — nočukstēja aiz durvīm.

Volodja ātri, tā ka sprogas palēcās, apsviedās:

— Anna! . .. Bet mūsu papucis — tas tik ir stiprs, — viņš turpināja, — papucis var zirgu aiz priekškājām pacelt... Es vel, protams, nevaru, bet toties pienāks vasara, atbrauciet pie mums, Nikita, iesim uz dīķi. Mums dīķis — sešas verstis. Es varu uzkāpt kokā, pašā ga lotnē, un no turienes uz galvas lejā — ūdenī.

— Bet es varu, — pasteidzās Ļoška, — zem ūdens nemaz neelpot un visu redzu. Pērno vasaru peldējāmies, man galva iemetās tārpi un blusas, un vaboles — re, kadas. ..

— Melš tavu melšanu, — aiz durvīm atskanēja tikko dzirdama nopūta.

— Anna, aiz bizes!...

— Kur pretīgs skuķis gadījies, — ar īgnumu noteica Volodja,

— nemitīgi lien pie mums, briesmīgi garlaicīga, pēc tam mātei sūdzas, ka šo sitot.

Aiz durvīm iešņukstējās. Trešais zēns Kola, gulēdams uz sāniem atbalstījis galvu uz dūres, visu laiku lūkojās Ņikitā labsirdīgām, mazliet skumjam acīm. Seja viņam bija garena, rāma, ar lielu atstarpi no deguna gala līdz augšlūpai. Kad Ņikita vērsās uz viņa pusi, viņš smaidīja ar acīm.

Un jus protat peldēt? — blikita viņam jautāja.

Koja pasmaidīja ar acīm. Volodja nevērīgi noteica:

— Viņš mums gramatas vien lasa. Viņš mums pa vasaru dzīvo uz jumta telti: uz jumta — telts. Gul un lasa. Papucis grib viņu pil setā iekārtot mācīties. Es nodošos saimnieciskai pusei. Bet Ļoška vēl mazs, lai paskraida. Mums bēdas, luk, ar šito, ar Pīkstuli, viņš parava Ļoņku aiz gai[a sekstei līdzīga cekula pakausī, — tāds apnicīgs puika. Papucis saka — viņam esot cērmes.

Nemaz ne viņam — man ir briesmīgas cērmes, — iebilda Ļoška,

— tāpēc ka es edu dadžu lapas un akāciju pākstis edu, es varu kur kulēnus ēst.

— Melš tavu melšanu, — atkal novaidējās aiz durvīm.

— Nu, Anna, tagad turies. — Un Ļoška metās pa pēli uz durvīm, pagrūdis mazuli, kas nepamodies sāka činkstēt. Taču gaiteni, it kā lapas būtu aizlidojušas, — no Annas vairs nebija ne miņas, tikai tā lumā nočīkstēja durvis. Ļoška atgriezdamies noteica:

— Pie mātes pazuda. Tikpat no manis nekur nespruks: es viņai pilnu galvu ar dadžiem piedzīšu.

— Liec viņu mierā, A[oša, — iebilda Ko]a, — nu, ko tu viņai piesienies?

Tad Aļoška, Volodja un pat Ļoņka-Pikstulis metās viņam virsū:

Kā tad mēs viņai piesienamies! Viņa mums piesienas. Ej kaut vai tūkstoš verstis kur, paskaties atpakaļ — viņa ka likts aiz mu guras velkas . . . Un pastāvīgi skandina — ka nerunājot taisnību, darot, kas nav atļauts. . .

Ļoška pukojās:

Es reiz veselu dienu ūdeni meldros notupēju, tikai lai nebūtu viņa jāredz, viscaur mani dēles noēda.

Volodja iemeta starpā:

Sēžamies pusdienot, bet viņa tulil mātei ziņo: «Mamma, Volodja peli noķēris, tā viņam kabatā.> Bet man varbūt šī pele dārgāka par visu.

Ļoņka Pīkstulis piebilda:

— Pastāvīgi, acis iepletusi, skatās tevī, kamēr jāsāk vai raudāt.

Sūdzēdamies Ņikitam par Annu, zēni gluži aizmirsa, ka bija pavēlēts gulēt klusi, pirms rīta lūgšanas nepļāpāt. Piepeši iztālēm atskanēja sulīga, draudīga Marjas Mironovnas balss:

— Vai man simtreiz jāatkārto? . . .

Zēni tūlīt apklusa. Tad čukstēdami, grūstīdamies sāka aut zābakus, apģērba puskažociņus, aptinās ar šallēm un izskrēja uz ielas.

Iznāca Marja Mironovna jaunā plīša kažokā un rozēm izrakstītā lakatā. Anna, ievīstīta lielā seģene, turējās mātei pie rokas.

Nakts bija zvaigžņota. Smaržoja pēc zemes un viegla sala. Gar tumšu zemnieku māju rindu, pa čirkstošam peļķēm, kurās atspoguļojas zvaigznes, klusēdami gāja cilvēki: sievas, vīri, bērni. Tālumā, tirgus laukumā, tumšajās debesīs iezīmējās baznīcas zelta jumols. Zem tā trijās pakāpēs, cita par citu zemāka, dega gaismeklīši. Tiem pāri pārskrēja vēsmiņa un glāstīja liesmiņas.

GARA STIPRUMS

Pēc rīta dievkalpojuma visi atgriezās mājas pie klātā galda, kur pashas* un kuličos, pat uz sienām, piespraustas pie tapetēm, sārtoja papīra rozes. Pie loga būrī pīkstēja kanārijputniņš, ko bija iztrau cējusi lampas gaisma. Pjotrs Petrovičs melnos svārkos ar garām stērbelēm, slēpdams smaidu tatara Ūsiņās — tāds viņam bija paradums — , ieleja visiem pa glāzītei ķiršu liķiera. Berili ņēmās gar olām, laizīja karotes. Marja Mironovna sēdēja ar visu lakatu, nogurusi, nespēdama pat piedalīties pēcgavēņa mielastā, tik vien gai dīdāmā, kad beidzot varza — tā viņa saukāja bērnus — norimsies.

Tiklīdz Ņikita nogūlās uz pēļa zem lampas zilās uguntiņas, apsedzās ar aitādas puskažociņu, tā ausīs sāka skanēt smalkas, pasaltas balsis: «Kristus augšāmcēlies, nāve, kur ir tavs dzelonis...» Un viņš no jauna ieraudzīja baltas dēļu sienas, pa kuram līdzīgi asarām lāsoja sveķi, neskaitāmu sveču gaismu zeltīto svētbilžu priekšā un cauri zilgiem vīraka mutuļiem, augšā, zem baznīcas zilā zeltzvaigžņotā jumola, — izplestiem spārniem balodi. Aiz režģotajiem logiem — nakts, bet balsis skan, ož pēc aitādām, kumača*, sveču liesmas atspo guļojas tūkstoš acīs, baznīca veras vaļā rietuindurvis, durvīs noliecoties slīd baznīcas karogi. Viss, kas šai gadā pastrādāts ļauns, — viss šai naktī piedots. Ar mūsaino deguneli, ar divām gaiši zilām len tēm virs ausīm — Anna sniedzas saskūpstīties ar brāļiem ...

Pirmās dienas rīts bija pelecigs un silts. Cik vien zvanu, visi skandēja prieka vēsti. Ņikita un Pjotra Petroviča bērni, pat vismazākie, devās uz zemnieku kopienas klēti sausajās ganībās. Tur bija ļaužu raibums un kņada. Puikas spēlēja ķivuļus, čikus, nēsāja cits citu kukuragās. Pie klēts sienas uz baļķiem sēdēja meičas raibiem lakatiņiem galvā, jaunās, stīvi iepletušas kleitās. Katrai rokās drā-niņa ar saulespuķu sēkliņām, rozīnēm, olām. Grauž, raugas šķelmīgi apkārt un smejas savā nodabā. Sānis uz baļķiem, izstiepis kajas no krāsainiem adas gabaliņiem darinātos zabakos, atzvēlies, ne uz vienu neskatīdamies, sādžas vecāka dēls frants Petjka čīkstina harmonikas toņkārtas, tad piepeši ņem un izpleš: «E, ko nu, ko nu, ko nu!»

Pie otras sienas salasījies pulciņš jauniešu, spēlē ērgli un ciparu, katram spēlētājam saujā stabiņā salipuši divnieki, trijnieki. Tas, kuram kārta mest, sviež pieckapeiku pret zemi, piecert ar papēdi, pašļūcina pieckapeiku, paceļ un met augstu: ērglis vai cipars?

Šeit pat zeme, pērnajā zālīte, kurai pa starpu spraucas gundegas, apsēdušās meičas, spēlē uz kaudzītēm: paslēpj pelavu kaudzītēs pa divi olām, puse kaudzīšu tukša — mini nu.

Ņikita piegāja pie kaudzītēm un izvilka no kabatas olu, bet tai pašā mirklī aizmugurē neizprotama kārta nez kur gadījusies Anna pie pašas auss čukst:

— Paklau, jus ar viņām nespēlējiet, viņas jūs piekrāps, apspēlēs.

Anna lūkojās Ņikitā apaļām acīm, kurās no smiekliem ne vēsts,

un pašņaukāja mūsaino deguntiņu. Ņikita aizgaja pie zeniem, kas spēlēja čikus, bet Anna atkal nez kur uzrādās un ar sakniebtu mutes kaktiņu nočukstēja:

— Ar šiem nespēlējiet, viņi grib jūs apšmaukt, es dzirdēju.

Lai kur Ņikita gaja — Anna kā vēja nesta lapa pakaļ un čukst ausī. Ņikita nevarēja saprast, kāpēc viņa ta dara. Viņam bija neērti un kauns, viņš redzēja, ka zēni jau valda smieklus, raugoties Ņikitā, kāds iesaucās:

— Ar skuķi sapinies!

Nikita aizgaja pie dīķa, zila un auksta. Zem mālainās kraujas vēl gulēja netīrs sniegs. Tāluma, virs augstajiem, kailajiem birzs kokiem, klaigāja krauķi .. .

Paklau, ziniet ko, — jau atkal aizmugurē čukstēja Anna, — es zinu, kur dzīvo susliks; gribat, iesim paskatīties?

Nikita neatskatīdamies dusmīgi pakratīja galvu. Anna nerimās;

Goda, dieva vārds, lai man acis izsprāgst, es jūs nemānu. Kāpēc negribat susliku paskatīties?

— Neiešu.

Nu, ja gribat — sarausim gundegas un ieberzīsim acis, un nekā neredzēsim.

— Negribu.

— Tatad jus negribat ar mani spēlēties? ...

Anna saknieba lupas, raudzījās dīķa zilaja, virmojošajā ūdenī; vējiņš no sāniem cilaja viņas ciešo matu pīnīti, mūsaina degurn t.iņa smailais galiņš bija piesarcis, asaras pieplūda acīs, viņa tās samirkšķināja. Un tagad Nikita visu saprata: Anna skrēja viņam pakaļ visu rītu tāpēc, ka viņai bija tas pats, kas viņam ar Ļiļu.

Nikita ātriem soļiem devās pie pašas kraujas. Ja Anna arī vēl tagad vilktos viņam pakaļ — viņš ielektu dīķī, tik nelāga un kauns viņam bija. Ne ar vienu, tikai ar Ļiļu vien viņam varēja būt tie savādie vārdi, īpašie skatieni un smaidi. Bet ar citu meiteni — tā jau būtu nodevība un kauns.

To jums puikas par mani sastāstījuši, — teica Anna, — gan es mammiņai viņus apsūdzēšu .. . Spēlēšos viena . . . Nemaz nav vajadzīgs ... Es zinu, kur viena manta atrodas. .. Un ta ir ļoti interesanta manta ...

Nikita, atpakaļ nepagriezies, klausījās, kā Anna gaužas, bet nepadevās. Viņa sirds bija nelokāmā.

PAVASARIS

Uz sauli tagad nevarēja paskatīties — tā plūda no augšas spurai nām, žilbinošām šaltīm. Pa zili zilu debesjumu ka sniega kupenas peldēja mākoņi. Pavasara vēsmiņas vēdīja svaigas zāles un putnu ligzdu smaržu.

Mājas priekšā pūkainajam papelēm atraisījās lieli pumpuri, piesaulē klukstēja vistas. Dārza no sasilušās zemes, zaļiem piesīšiem izdurdamās cauri vel trūdošām lapām, spraucās laukā zālīte, visa pļava pārklājās baltām un dzeltenām zvaigznītēm. Ar katru dienu dārzā putnu saradās arvien vairāk. Starp stumbriem sāka skraidelēt melnie strazdi — veiklie tekalētāji. Liepās apmetās uz dzīvi vālodze, liels putns, zaļš, ar dzeltenu ka zelts ieloku uz spārniem; tā rosīdamās svilpoja medainā balsī.

Tiklīdz saulīte lēca, uz visiem jumtiem un strazdu būros modās, dažnedažādās balsīs vīteroja strazdi, čirkstēja, pogoja kā lakstīgalas, trallināja kā cīruļi, kā nez kādi Āfrikas putni, kuros tie bija saklausījušies pa ziemu aiz jūras, — atdarināja, izsmēja, aplam kļūdījās. Kā pelēks lakatiņš starp caurspīdīgajiem bērziem izlidoja dzenis; sēzdamies uz stumbra, griezās atpakaļ, stāvus saceldams sarkano cekulu.

Un tad svētdienā, saulainā rītā, vēl rasas nenožuvušajos kokos pie dīķa sāka kūkot dzeguze: skumjā, vientuļā, maigā balsī svētīja visus, kas dzīvoja dārzā, sākot ar tārpiem:

— Dzīvojiet, mīliet, esiet laimīgi, ku-ku. Gan jau es viena kaut kā nodzīvošu, ku kū ...

Dārzs klusēdams klausījās dzeguze. Mārītes, putni, allaž par visu izbrīnējušas vardes, tupēdamas uz vēdera, cita uz celiņa, cita uz balkona kāpnītēm — visas zīlēja likteni. Dzeguze nokūkoja, un vēl jaut rāk ievīterojas viss dārzs, iešalcas lapas.

Reiz iŅlikita, sēdēdams uz grāvja vaļņa pie ceļa un atbalstījis galvu rokās, skatījās, kā augšējā dīķa krastā pa līdzenajām, zaļajām ganībām pastaigājas zirgu ganāmpulks. Cienīgi rumaki, nokāruši kaklus, steigšus plūca īso zāli, vēdinājās astēm; ķēves grieza sānis galvas, lūkodamās, vai kumeļš ir vel tepat; kumeļi garām, vārgam, ceļgalos resnām kājām skraidīja rikšiem mātēm apkārt, baidīdamies noklīst, reizi pa reizei tie piegrūda mātei paslēpenēs un, atslējuši astes, sūca pienu; jauki bija šai pavasara dienā sadzerties pienu.

Ķēves trīsgadnieces, atšķīrušās no ganāmpulka, meta gaisā pakaļ kājas, zviedza, aulekšoja pa ganībām, sperdamās, svaidīdamas galvu; daža metās vārtīties, daža sabozusies, spiegdama tiecās iekampt ar zobiem.

Pa ceļu, pabraucis garām dambim, droškā tuvojās Vasilijs blikit-jevičs audekla mētelī. Vējš viņa bardu pūta sānis, acis bija jautri samiegtas, uz vaiga — dubļu pika. Ieraudzījis Ņikitu, viņš pierāva grožus un teica:

— Kurš no bara tev vistīkamāks?

— Un tad?

— Bez visādiem «un tad»!

Ņikita, tāpat kā tēvs, samiedza acis un parādīja ar pirkstu uz tumši rudu zirdziņu Rāpulīti, — tas viņam jau sen bija iepaticies galvenokārt tāpēc, ka zirgs bija pieklājīgs, rāms un apbrīnojami labsirdīgu izskatu.

— Rau, šis.

— Nu, lieliski, lai tad ar patīk.

Vasilijs Ņikitjevičs cieši piemiedza vienu aci, pašmiukstināja, parāva grožus, un spēcīgais ērzelis viegli aizrāva drošku pa iebraukto ceļu. Nikita raudzījās tēvam pakaļ: nē, ši saruna nebūs tik tāpat no zila gaisa vien.

KAROGA PACELŠANA

Nikitu pamodināja zvirbuļi. Viņš atvēra acis un klausijās, kā medainā balsī gluži kā ūdens stabulītē svilpo vālodze. Logs bija atvērts, istabā plūda zāles un dzestruma smarža, saules gaismu aizēnoja mikla lapotne. Uzpūta vēsmiņa, un uz palodzes nokrita rasas pilieni. No dārza atskanēja Arkādijā Ivanoviča balss:

— Kas ir, admiral, vai drīz pletīsiet acis vaļā?

— Ceļos! — iesaucās Nikita un mirkli vel palika guļam: pārāk tīkami pamostoties klausīties vālodzes svilpošanā, raudzīties logā miklajās lapās.

Šodien bija Nikitas dzimšanas diena, vienpadsmitais maijs, un paredzēta karoga pacelšana uz dīķa. Nikita nesteigdamies negribējās, lai laiks ātri paietu, — apģērba jauno, zili puķoto katūna kreklu, jaunās «velnadas» bikses, tik izturīgas, ka ar tām varēja aizķerties aiz kura katra zara kokā — noturēs. Tīksminādamies pats par sevi, viņš iztīrīja zobus.

Ēdamistabā uz sniegbalta galdauta stāvēja liels maijpuķīšu pušķis, smaržoja visa istaba. Māmiņa pieglauda sev Nikitu un, aizmirsusi viņa admirāļa pakāpi, ilgi, it kā veselu gadu nebūtu redzējusi, raudzījās sejā un tad noskūpstīja. Tēvs nobraucīja bārdu, izvalbīja acis un noziņoja:

— Man ir tas gods, ekselence, darīt jums zināmu, ka pēc grego-riskā kalendāra*, tāpat kā pēc visas zemeslodes astronomu aprēķiniem, šodien jūs esat kļuvis desmit gadus vecs, to ņemot vērā, pasniedzu jums šo kabatas nazīti ar divpadsmit asmeņiem, kas ir ļoti noderīgs jur niecībā un arī tam nolūkam, lai to pazaudētu.

Pēc tējas visi devās uz dīķi. Vasilijs Ņikitjevičs, īpašā veidā piepūzdams vaigus, stabulēja jūrnieku maršu.

Māmiņa par to stipri smējās, uzņemdama augstāk kleitu, lai rasā nesaslapinātu malu. Aizmugurē gāja Arkādijs Ivanovičs ar airiem un ķeksi pār plecu.

Milzīgā, līkumotā dīķa krastā pie peldētavas bija ierakta kārts ar uzgali. Ūdenī gulēja laiva, atspoguļodamās zaļām un sarkanām svītrām. Tās ēnā peldēja dīķa iemītnieki — ūdens vaboles, kāpuri, sīki

kurkuleni. Pa ūdens virsu šaudījās zirneklīši ar spilventiņiem uz kājiņām. Vecajos vītolos no ligzdām lejup lūkojās krauķi.

Vasilijs Ņikitjevičs piesēja pie virves apakšējā gala admirāļa personisko standartu — zaļā lauka uz pakaļkājām notupusies sarkana varde. Stabulēdams piepūstiem vaigiem, viņš sāka veicīgi ritināt auklu, standarts aizslīdēja pa karoga kārti un pie paša uzgaļa atritinājās. No ligzdām un zariem, trauksmaini klaigādami, pacēlās krauķi.

Ņikita iekāpa laivā un apsēdās pie stūres. Arkādijs Ivanovičs satvēra airus. Laiva iegrima, sašūpojās, atgrūdās no krasta un aizslīdēja pa spoguļgludo dīķa ūdeni, kur atvizēja vītoli, zaļās ēnas zem tiem, putni, mākoņi. Laiva slideja starp debesīm un zemi. Virs Ņi-kitas galvas uzradās sīku odu bariņš — vērpdamies tie lidoja pakaļ laivai.

— Pilnā gaitā, vispilnākā! — sauca no krasta Vasilijs Ņikitje-vičs.

Māmiņa māja ar roku un smējās. Arkādijs Ivanovičs uzgūla airiem, un no zaļajiem, vel zemajiem meldriem, šausmās pēkšķot, pa pusei lidojot, pa ūdeni aizspurdza divas pīles.

— Triecienā uz priekšu, varžu admiral! Urrā! — uzsauca Vasilijs Ņikitjevičs.

DZELTITIS

Dzeltitis tupēja piesaulītē uz zāles kušķīša kaktā starp lieveni un mājas sienu un šausmās raudzījās šurp nākošajā Ņikitā.

Dzeltīša galva bija atmesta uz muguras, knābis ar dzeltenu svītru visgarām gulēja uz resnās guzas. Dzeltitis pats bija sabozies, pavilcis kājas zem vēdera. Ņikita noliecās pie viņa, putns atpleta muti, lai iebaidītu zēnu. Ņikita pacēla viņu starp plaukstām. Tas bija vēl gluži peleks strazdulēns — jādomā, mēģinājis izlidot no ligzdas, bet nemākulīgie spārni nav noturējuši, tas nokritis un ierausies kaktā uz zemei pieliektās pienenes lapām.

Dzeltītim izmisīgi pukstēja sirds: «Ne apskatīties nepagūsi,> domāja tas, «ka tūlīt pat apris.» Viņš pats labi zinaja, kā jārij tārpi, mušas un kāpuri.

Zēns pielika putnu pie mutes. Dzeltitis aizsedza ar pievīti melnās acis, sirds zem spalvām sāka lēkāt. Bet Ņikita tikai uzpūta dvašu viņam uz galvas un nesa mājas: «tātad ir paēdis un nolēmis apēst mazliet vēlāk».

Aleksandra Ļeontjevna, ieraudzījusi strazdulēnu, paņēma putnu, tāpat kā iļJikita, plaukstā un uzpūta tam dvašu.

— Pavisam vēl maziņš, nabadziņš, — viņa teica, — kāda dzeltena mutīte, Dzeltītis.

Strazdu nosēdināja uz palodzes pie loga, kas bija atvērts uz dārzu un aizsegts ar marli. Dzeltitis tūlīt nolīda kaktā, lai parādītu, ka savu ādu lēti nepārdos.

Ārpusē aiz marles baltās dūmakas čaukstēja lapas, krūmā kāvās nicināmie zvirbuli — zagli, ķildnieki. Otrā pusē, ari aiz marles, raudzījās Nikita, acis viņam bija lielas, kustīgas, neizprotamas, nomācošas. «Pagalam, pagalam,» domāja Dzeltītis.

Tomēr tā ari līdz vakaram N'kita viņu neapēda, tikai salaida aiz marles garām mušas un tārpus. «Grib nobarot,» domāja Dzeltītis un šķielēja uz sarkanu tārpu bez acīm: tas kā čūska locījās pašā deguna priekšā. «Neēdīšu, tārps nav Īsts, krāpšana.»

Saule noslīga aiz lapām. Pelēka, miegpilna gaisma spieda plakstiņus ciet, — arvien ciešāk Dzeltītis ķērās ar nagiem palodzē. Nu jau acis vairs nekā neredz. Apklust putni dārzā. Midzinoši saldi smaržo valgums un zāle. Arvien dziļāk slīgst galva spalvās. Drošības pēc nikni sabozies, Dzeltitis sašūpojās mazliet uz priekšu, tad uz astes un aizmiga.

Pamodināja viņu zvirbuļi — plosījās, kavās uz ceriņu zara. Pe leka gaisma karājās slapjas lapas. Saldi, jautri tālumā klakšķinot iesvilpās strazds. «Speķa nav, kā ēst gribas, pat nelaba dūša metas,» nodomāja Dzeltitis un ieraudzīja tārpu, līdz pusei ielīdušu plaisā uz palodzes, pielēca tam klāt, ieknāba astē, izvilka, norija: «Nekas, tārps tīri garšīgs.»

Gaisma metās zilganaka. Iedziedājās putni. Un tad cauri lapam Dzeltītim virsu uzkrita silts, spilgts saules stars. «Vel mēs dzīvosim,» nodomāja Dzeltitis, pielēcis noķēra mušu, norija.

Tobrīd norībēja soļi, pienāca Nikita un iebāza aiz marles milzīgu roku; atpleta pirkstus, izkaisīdams uz palodzes mušas un tārpus. Dzeltitis šausmās ierausās kakta, iepleta spārnus, skatījās uz roku, bet tā palika karājoties virs viņa galvas, tad aizvācas aiz marles; un Dzel tīti no jauna raudzījās savādās, neatlaidīgās, spīguļojošās acis.

Kad Ņikita aizgāja, Dzeltītis atjēdzas un sāka domāt: «Tātad viņš mani neapēda, bet varēja gan. Tātad viņš putnus need. Nu, tad nav ko baidīties.»

Dzeltītis kārtīgi paēda, patīrīja ar knābīti spalvas, palēkāja visas palodzes garumā, skatīdamies uz zvirbuļiem, nolūkoja vienu vecu, ar izplūkātu pakausi un ņemas viņu mēdīt— grozīja galvu, svilpoja atdarinot: fjuit, čilik čilik, fjuit. Zvirbulis sadusmojās, piepūtās un ar ieplestu knābi metās pie Dzeltiša — ietriecās marlē. «Nu, vai dabūji? Arcče,» nodomāja Dzeltītis un gāzelēdamies pastaigājās pa palodzi.

Pēc tam no jauna ieradās Ņikita, iebāza roku, šoreiz tukšu, un pārāk tuvu pielika to klāt. Dzeltītis palēcās, no visa spēka ieknāba pirkstā, atlēca atpakaļ un sagatavojās kaujai. Bet blikita tikai iepleta muti un sauca: ha-ha-ha.

Tā pagaja diena — baidīties nevajadzēja, ēdiens labs, bet metās garlaicīgi. Dzeltītis tik tikko sagaidīja krēslu un šinī nakti lieliski izgulējās.

No rīta paēdis viņš sāka lūkoties, kā tikt no marles aizsega laukā. Apgāja apkārt visam logam, bet spraugas nekur nebija. Tad viņš pieleca pie šķīvīša un saka dzert: savāca ūdeni knābītī, atmeta atpakaļ galviņu un rija — pa rīkli vēlās bumbiņa.

Diena bija gara. iŅJikita nesa tārpus un ar zoss spalvu tīrīja palodzi. Tad plikgalvis zvirbulis sadomaja kauties ar kovārni, un tas viņu ta iebukņīja, ka zvirbulis ka akmentiņš ienira lapas un sabozies raudzījās no turienes laukā.

Nez карее pie paša loga atlidoja žagata, žadzināja, knosījās, tirināja asti, nekā prātīgā nepaveica.

Sarkankrūtītis ilgi, maigi dziedāja par dāsno saules gaismu, par medaino āboliņu — Dzeltītim pat metās skumji, un pašam tā vien guldza rīklītē, gribējās dziedāt — tikai kur lai dzied, ne jau uz loga, aiz tīkla!. ..

Viņš atkal apgāja apkārt palodzei un ieraudzīja baismīgu dzīvnieku: tas gāja, zagās ar mīkstām, īsām ķepām, uz vēdera līda pa grīdu. Galva tam bija apaļa, ar retām stāvus saceltām ūsām, bet zaļās acis, šaurie redzokļi liesmoja velnišķa niknumā. Dzeltītis pat pietu-pas, nekustējās.

Runcis Vasilijs Vasiļjevičs viegli palēcās, ieķērās ar garajiem nagiem palodzes malā — raudzījās cauri marlei uz Dzeltīti un atvēra muti .. . Dieviņ . . . mute garāki par Dzeltīša knābi rēgojās ilkņi. . . Runcis iecirta ar īso ķepu, parāva marli .. . Dzeltītim pamira sirds, nokārās spārni . . . Bet tobrīd — īsti laikā — ieradās Ņikita, saķēra runci aiz ļenganās ādas un izmeta pa durvīm. Vasilijs Vasiļjevičs aizvainoti iegaudojās un, asti vilkdams, aizskrēja.

«Nav stiprāka zvēra par Ņikitu,» nodomāja pēc ša gadījuma Dzel-tītis un, kad blikita atkal pienāca, ļāva paglaudīt galviņu, kaut ari aiz bailēm tomēr atsēdās uz astes.

Beidzās arī šī diena. No rīta Dzeltītis gluži jautrs atkal devās apskatīt telpu un tūlīt pat ieraudzīja caurumu tai vietā, kur runcis bija parāvis marli ar nagu. Dzeltītis iebāza tur galvu, paskatījās visapkārt, izlīda laukā, ielēca plūstošajā, vieglajā gaisā un, veicīgi, veicīgi plivinot sparniņus, saka lidot virs pašas grīdas.

Durvīs tas pacēlās un ieraudzīja otrā istaba pie apaļa galda četrus cilvēkus. Viņi eda — ņēma rokās lielus kumosus un lika tos mute. Visi četri pagrieza galvas un nekustēdamies skatījās uz Dzeltīti. Viņš

saprata, ka vajag gaisa apstāties un pagriezties atpakaļ, bet nespeja paveikt šo grūto pagriezienu pašā lidojumā — nokrita uz spārna, apgriežas un apsēdās uz galda starp šķīvīti ar ievārījumu un cukura trauku . .. Un tūlīt ieraudzīja sava priekšā Ņikitu. Tad, daudz negudrodams, Dzeltītis uzlēca uz šķīvīša, bet no ta blikitam uz pleca un sabozies notupās, pat acis līdz pusei aizsedza ar plēvītēm.

Patupējis, cik uziet, Ņikitam uz pleca, Dzeltītis uzspurdza līdz griestiem, noķēra mušu, pasēdēja kakta uz gumijkoka, pariņķoja zem lustras un izsalcis aizlidoja uz savu logu, kur viņam bija nolikti tikko atnesti tārpi.

Pievakarē bJikita nolika uz palodzes koka mājiņu ar lievenīti, durti ņām un diviem lodziņiem. Dzeltītim iepatikās, ka mājiņas iekšpusē tumšs, viņš ielēca tur, paknosījās un aizmiga.

Bet tai pašā naktī runcis Vasilijs Vasiļjevičs, ieslodzīts pieliekamajā aiz atslēgas par bandītisma mēģinājumu, brēca aizsmakušā balsi un negribēja pat ķert peles, sēdēja pie durvīm un ņaudēja tā, ka pašam metās nelāgi.

Ta mājās bez runča un eža saka dzīvot trešā dzīvā dvēsele — Dzel tītis. Viņš bija ļoti patstāvīgs, gudrs un uzņēmīgs. Viņam patika klausīties, kā runājās cilvēki, un, kad tie sēdās pie galda, tas ieklau sijās, noliecis galviņu, un teica dziedošā balstiņā: «Saša,» — un klanījās. Aleksandra Ļeontjcvna apgalvoja, ka tas klanoties tieši viņai. Pamanījusi Dzeltīti, māmiņa pastāvīgi tam teica: «Labdien, labdien, lekātāj, klaigātāj, pelēkais putna bērns.» Dzeltītis tūlīt lēca māmi ņai uz kleitas velces un ļoti apmierināts šļūca viņai līdzi.

Tā viņš nodzīvoja lidz rudenim, izauga, apklājās melnam spal vām, kas laistījās kā kraukļa spārns, iemācījās labi runāt krievu va lodā, gandrīz augu dienu pavadīja dārzā, bet mijkrēslī pastāvīgi atgriezās savā mājā uz palodzes.

Augustā viņu aizvilināja barā strazdi, apmācīja lidot, un, kad dārzā sāka krist lapas, Dzeltītis, kolīdz svīda gaismiņa, aizlidoja ar gājputniem pāri jūrai uz Āfriku.

RĀPULĪTIS

Pavasara lauku darbi bija galā, augļu dārzs aprakts un apliets, iestājās tukšais laiks līdz Pētera dienai, līdz pļaujai. Darbazirgus izdzina ganīties, un tie staigāja aiz dīķa sulīgajās pļavas, kur rītos cēlās zilgana dūmaka un milzu vientuļās, melnās papeles šķita augam laukā no miglaina gaisa — karājās virs zemes.

Zirgu baram par mazo zirgkopi bija Miška Korjašonoks. Viņš jaja

augstos kazaku seglos, iemaucis kāpšļos basas kājas, atgāzies un kuļādams elkoņus.

Aulekšodams pa zaļo pļavu pakaļ ķēvītei, kas bija atšķīrusies no ganāmpulka, Miška sauca: «Atpakaļ!» — un pliukšķināja ar pātagu ta, it kā šautu no pistoles. Pec tam, nolēcis no zirga, kas, žvadzinādams no mutes izņemtos laužņus, ņemas plukt zāli, Miška vai nu nosēdās uz grāvja uzbēruma un tēsa kociņu, vai, uzrotijis bikses virs ceļgaliem, brida dīķī un vilka lauka no silta ūdens meldru sīpoliņus un saknes, melnas un garas kā čūskas: sīpoliņi bija skābeni un kraukšķīgi, saknes — miltainas un saldas. Ja tos eda vairāk, saka stipri sāpēt vēders.

Ņikita mēdza uz visu dienu iet pie Miškas Korjašonoka viņpus dīķa un mācījās pie viņa jāt.

Ierausties seglos nebija grūti: vecais, lāsumainais pelēcis staveja rāmi, tikai, dzīdams prom dundurus, sitaļāja sev ar pakaļkāju pa vederu. Taču, apsēdies, saņēmis pavadu un palaidis pelēci rikšiem, Ņikita gāzās te uz labajiem, te kreisajiem sāniem. Bet, kad pelēcis, nogājis soļus trīsdesmit, piepeši apstājās un nolieca zāle purnu ar biezajam lūpām, Ņikita krampjaini ķeras priekšējā seglu lokā un dažreiz ari pārvēlās pāri kaklam pelēcim zem kājām, bet tas palika mierīgi stāvam.

Miška teica:

— Nebaidies, krist nav sāpīgi, ievelc tikai kaklu un, dievs pa-sarg, ar rokam neķeries pie zemes — velies kūleniski. Skat, es tev parādīšu, kā bez segliem, bez pavadas — lec virsu un laidies.

Miška aizskrēja pie vēl neiejātajam trīsgadniecēm un, izstiepis roku, saka saukt:

— Maize, maize, maize. ..

Pie viņa pienāca maizes cienītājā, lutināta Lievkaje ķēve Zvaigzne, tumši bēra, ābolaina, saslēja austiņas un samtainajām lupām meklēja maizi. Miška pakasīja viņai kaklu. Zvaigzne māja ar stingro galviņu — bija tīkami un, lai sagādātu Miškam prieku, ari sāka kampt viņu ar zobiem aiz pleca.

Miška noglāstīja to, pārvilka ar delnu par zīdaino muguru, Zvaigzne satraukti pamiņajas, — viņš ieķērās skaustā un uzlēca ķevei mugurā. Pārsteigta, saniknotā Zvaigzne cirtās sānis, mētāja galvu, spēra, pietupās, saceļas pakaļkajas un vienā rāvienā aizaulekšoja gar zirgu baru.

Miška sēdēja, ieķēries kā ērce. Tad Zvaigzne, skrienot pilnos aulekšos, apstajas un kāpās atpakaļ. Miška riteniski ieveļas zeme. Pie Ņikitas viņš atgriezās klibodams, slaucīdams no saskrambātā vaiga asinis.

— Taisni žagaros nometa, nolādētā ķevele, — viņš teica, — bet tu tā nevari, parak tauks esi.

Ņikita klusēja. Nodomāja: «Sprandu nolauzīšu, bet iemācīšos jāt labāk par Mišku.»

Pie pusdienu galda viņš izstāstīja par Zvaigzni, māmiņa satraucās.

— Dzirdi, — viņa teica, — es tevi lūdzu ne tuvumā neiet pie neiejātajiem zirgiem, — un viņa lūdzoši paraudzījās uz Vasiliju Ņikitjeviču: — Vasja, atbalsti kaut tu mani . . . Beigsies ar to, ka viņš sev rokas un kājas salauzīs. ..

— Nu lieliski, — atbildēja uz to Vasilijs Nikitjevičs, — aizliedz viņam jāt, aizliedz kājām iet — ari taču var degunu sadauzīt, — iesēdini burkā, apliec vati apkārt, aizsūti uz muzeju ...

— Tā jau es domāju, — attrauca māmiņa, — zināju, ka šovasar man ne mirkli nebūs miera . ..

— Saša, saproti, zēnam ir desmit gadu.

— Ak, vienalga ...

Piedod, lūdzu, es nepavisam negribu, lai viņš izaugtu par kaut kādu Klimpu Mīkstpēdiņu.

Ja, bet tas vel nenozīmē, ka viņam nekavējoties jādavina Rāpu

Iītis.

— Pirmkārt ar Rāpulīti zīdainis var jat.

— Viņš ir apkalts.

— Ne, es liku pakavus noņemt.

— Ak, tādā gadījumā dariet visu, ko gribat, sēdieties uz mežo nīgiem zirgiem, lauziet kaklus, — māmiņai acis pieplūda asarām, viņa steigšus piecēlās no galda un iegāja guļamistaba.

Vasilijs Ņikitjevičs st rauji saglauda bārdu uz abām pusēm, aizmeta salveti un aizgāja pie māmiņas. Arkādijs Ivanovičs, kas visu laiku sēdēja tā, it ka šī saruna uz viņu neattiektos, paraudzījās uz Nikitu, sakārtoja brilles un noteica čukstus:

— Jā, brāl, nekas labs tev nav sagaidāms.

— Arkādij Ivanovič, pasakiet mamiņai, ka es nekritīšu... Goda vārds, ka es. ..

Pacietība, izturība un rakstura stiprums, — Arkādijs Ivanovičs veikli noķēra mušu, kas neatlaidīgi tiecās nosēsties viņam uz deguna, — šīs trīs īpašības ir nepieciešamas arī, lai varētu labi jāt...

Guļamistaba tikmēr norisa smaga saruna. Tēva balss duča: «Viņa vecumā puikas ir pilnīgi patstāvīgi . . .» — «Kur, kur tie ir patstāvīgi?» izmisušā balsī jautāja māmiņa. — «Amerika tie ir patstāvīgi ...» — «Та nav taisnība ...» — «Bet es tev saku, ka Amerikā desmitgadīgs puika ir tikpat patstāvīgs ka, piemēram, es.» — «Mans dievs, mēs neesam Amerikā ...»

Veselu nedēļu turpinājās sarunas par patstāvību. Māmiņa jau pamazām padevas un skumji raudzījās uz N'kitu, ka nolemtu iznīcībai, cerēdama vienīgi, ka viņš saglabās kaut galvu.

.43.3

Ņikita pa šo nedeju viņpus dīķa cītīgi mācījās jašanas mākslā. Miška bija ar viņu apmierināts un ieradīja bramanīgu paņēmienu — ieskrienoties lekt zirgam virsū no mugurpuses, kā spēlējot kuku-riņus.

— Nemūžam nepagūs tev iespert — šis sper, bet tu jau tam uz skausta.

Beidzot, no rīta dzerot teju, uz balkona, kur pa auklām vijās kreses un meta kustīgas ēnas uz galdauta, uz šķīvjiem, uz sejām, māmiņa pasauca Ņikitu, pievilka sev klāt un teica skumja balsī:

— Tu zini, tev ir jau desmit gadu, un tev jabūt patstāvīgam, tavos gados citi zēni ir pilnīgi patstāvīgi... — viņai iedrebējās balss, viņa mazdrusciņ sarauca uzacis uz tēva pusi. — Vardu sakot, tētim taisnība, ka tu neesi vairs bērns. — Vasilijs Ņikitjevičs, nolaidis acis, bungāja ar pirkstiem pa galda malu. — Rīt mēs brauksim ciemos pie Cembulatovas, un tu, ja gribi, vari jat jāšus uz Rāpulīša ... Es tikai ludzu, lūdzu tevi . . .

— Mamiņ, goda, saproti, godgoda vārds, man nekas nenotiks. — Un fsīikita skūpstīja māmiņai acis, vaigus, smakru, pēc ogām smaržojošās rokas.

Nākošajā dienā pec agrajam pusdienām Vasilijs Ņikitjevičs lika Nikitam paņemt seglus — angļu, peleka zamša, kas bija uzdāvināti Ziemsvētkos, — un, iedams pa zāli uz staļļiem, runaja:

— Tev jāiemācās zirgu tīrīt, uzlikt iemauktus, apseglot un pēc jāšanas vadāt. . . Zirgam jabut koptam, tīram, tad tu būsi labs kavalērists.

Plaši atvērtajā ratnīcā vieglajos ratos jūdza trīs zirgus. Kučieris Sergejs Ivanovičs, tērpies vestē, aveņkrāsas kreklā, bet galvā vienkārša naģene, — cepurīti ar spalvām viņš lika galva, tikai sēzdamies uz bukas, — kārtoja piejūga zirgam slejas un lamāja Artemu, kas viņam palīdzēja:

— Kur tu viņam zem krūtīm siksnu grūd, nejēga. Tas taču ir izbraucamais aizjūgs. Liec mierā saku savalku, neaiztiec. Runci tev jūgt grozam priekšā.

— Man zirga nav bijis.

— Tak jau tāpēc meitas pie tevis neiet, ka nejēga esi. Padod jaunos grožus.

Ilkšu zirgs Lords Bairons, stingri sajūgts, stāvēdams platajās durvīs, kodīja laužņus, spārdīja koka grīdu un maigi tvarstīja ar zobiem plecu Sergejam Ivanovičam, kas vilka no grezno iemauktu apakšas krēpes virsū pierei. Ratnīcā oda pec ādām, veselīgiem zirgu sviedriem un baložiem. Kad trijjūgs bija kārtībā, Sergejs Ivanovičs smaidīdams vērsās pie blikiias:

— Paši vēlaties apseglot?

Rāpulīti izveda no staļļa. Ņikita satraukts viņu apskatīja.

Rāpulītis bija ruds, labi notīrīts, maza auguma drukns zirdziņš, baltām kajam, ar tumšu, biezu asti un tādām pašām tumšām krepcm. Garās krēpes sedza acis, un, purinādams galvu, tas jautri lūkojās no krēpju apakšas. Pār muguru viņam stiepās melna svītra.

— Kumejš labs, — teica Sergejs Ivanovičs un pienesa tam spaini ar ūdeni.

Rāpulītis izdzēra un pacēla purnu, ūdens teceja no pelēkajam lūpām.

Nikita paņēma iemauktus un, kā bija mācīts, ielika laužņus mute no sāniem. Rāpulītis patvarstīja ar zobiem dzelzi, Nikita uzlika sviedru filcu, pelēku sedzeni ar monogrammu, tai virsū seglus un saka savilkt seglu jostu — uzdevums nebija viegls.

— Piepūšas, — teica Sergejs Ivanovičs, — viltīgs kustonis, piepūš vēderu. Un viņš iepliķēja ar plaukstu Rāpulītim pa vēderu; zirgs izpūta gaisu, Nikita savilka seglu jostu.

Pienāca klāt Vasilijs Nikitjevičs un sāka komandēt:

Kreisajā rokā pavadu, ej zirgam no priekšas, gar kreiso plecu. Sēdies. Sažmiedz viņu ar stilbiem. Nelaid kajas kāpšļos iekšā, nevērs purngalus uz iekšu.

Nikita uzsēdās, drebošu kāju sataustīja labo, prom slīdošo kāpsli, parāva pavadu, un Rāpulītis rikšiem devas stallī iekša.

Vasilijs Nikitjevičs iesaucas:

— Stāt! Stāt! Velc labo pavadu, tūļa! . . .

Stalli vēsumā Rāpulītis apstājās. Ņikita aiz kauna pietvīka, nolēca, paņēma viņu aiz pavadas un,vezdams uz izeju, čukstēja viltīgajam zirgam:

— Cūka, nudien cūka, gatavais ķēms! ...

Rāpulītis mundri māja ar pieres krepcm. Sergejs Ivanovičs pienākdams teica:

Sēdieties, es viņu pavadašu. Vai nav makars! Negribas šim strādāt, gribas vēsumā pastāvēt.

Beidzot Rāpulīti nomierināja, un Nikita dižojās uz tā suņu galopa gar laidariem.

Sergejs Ivanovičs uzlika galvā spalvām greznoto cepurīti, uz vilka miltiem apbārstītos cimdus, apsēdās uz bukas un bargi uzsauca:

— Laid!

Artems, kas turēja Lordu Baironu pie iemauktiem, atlēca sānis, un trijjūgs, parāvies uz priekšu, klaudzinot pa dēliem, lidot iz lidoja no ratnīcas; iespīgujojās vieglo ratu vara apkalumi un laka, no piejūga zirgu pakavu apakšas pajuka zemes pikas, saskanīgi iešķin dējās zvārgulīši. Trijjūgs izgrieza pa zaļo pagalmu pusloku un ap stājās pie mājas.

No lieveņa nokāpa Aleksandra Ļeontjevna balta kleitā un, vēr dama vaļa baltu saulessargu, satraukti raudzījās uz Nikitu, kura

zirgs tālumā dižojas. Tēvs, palīdzējis māmiņai iekāpt vieglajos ratos, ielēca pats.

— Aiziet!

Sergejs Ivanovičs pievilka grožus. Ābolainie, lieliskie dzīvnieki, mīdoties cieši savilktajos grožos, rautin aizrava vieglos ratus, nodim-dinādami uz tiltiņa, piejūga zirgi metās aulekšos, draiskojās. Lords Bairons, apzinādamies, ka tas viss ir tikai joki, skurināja ausis. Māmiņa ik brīdi raudzījās atpakaļ. Nikita, pieliecies, atlaidis pavadu, pilna sparā dzinās pakaļ trijjūgam.

Viņš gribēja braši aizlaist garām, bet Rāpulītis, apsvēris, ka tas ir lieki, brīdī, kad atradās blakus ratiem, nogriezās uz ceļa un cieši aiz riteņiem putekļu mākonī pārgāja riksī. Nekādi līdzekļi nespeja viņu ne aizkavēt, ne pagriezt sānis: to visu Rāpulītis uzskatīja par nevajadzīgu — ja jau rikšo, tad rikšo pa ceļu, kam velti izlēkt.

Māmiņa skatījās atpakaļ. Nikita kratījās, sakniebis lūpas, sasprindzināti raudzīdamies zirgam starp ausīm. No putekļiem sametas nelaba duša, no Rāpulīša rikšiem klunkstēja vēdera.

— Vai gribi ratos?

Nikita ietiepīgi pakratīja galvu. Tēvs smiedamies teica Sergejam Ivanovičam:

— Laid ātrāk!

Lords Bairons saslēja ausis un dzelžainajām kājām uzsāka strauju gaitu, piejūga zirgi slaikā stiepiena aiztraucās pāri zālei, Rāpulītis metās aulekšot, bet rati attālinājās, un zirdziņš saskaities aulek šoja tagad, cik spēka, — centās briesmīgi.

Pretīgā, vienmērīgā rikša sajūta pagaisa, Nikita sēdēja viegli un stingri, ausis svilpa vējš, gar ceļa malu zaļās druvas meta viļ ņus, saules gaismā neredzami vienkāršās balstiņās trallināja cīruļi .. . Tas bija gandriz tikpat jauki ka Fenimoram Kūperam.

Rati sāka braukt soļos, Nikita tos panāca un elsdams priecīgi raudzījās uz tēvu.

— Vai labi, Nikita?

— Lieliski . .. Rāpulītis ir brīnišķīgs zirgs . ..

PELDĒTAVA

Agri no rīta Vasilijs Ņikitjevičs, Arkādijs Ivanovičs un Nikita cits aiz cita gāja pa taciņu rasas pelēcīgajā zālē uz dīķi peldēties.

Rīta dūmaka vēl apņēma dārza biezokņus. Pļavās virs medainām dzeltenām skaram, virs balta āboliņa kā vieglas lapiņas vērpās taure-

nlši, lidoja norūpējusies bite. Dārza biezokni dūdoja meža balodis aizvēris acis, izgāzis krūtiņas, smeldzoši saldi dūdoja par to, ka tieši tapat tas viss būs vienmēr, paies un bus atkal.

Iegājis pāri garajām laipām, kas pliukšķēja ūdeni, deju peldētavā, Vasilijs Ņikitjevičs izģērbās ēnā uz sola, plikšķinādams sev pa baltajām, spalvainajam krūtīm, pa gludajiem sāniem, samiedza acis pret žilbigo atspīdumu ūdeni un teica:

— Labi, lieliski!

Viņa iedegusi seja ar spīdošo bārdu likās ka pielikta pie balta auguma. No tēva īpaši jauki dvesmoja veselība. Kad tēvam uz kājas vai pleca sēdās muša, viņš skāņi plāja tai ar delnu, un uz miesas iekvēlojās sārts plankums. Atvēsinājies tēvs ņēma smaržīgas ziepes, ļoti vieglas, ūdeni negrimstošas, uzmanīgi kapa pa slidenajām, zaļi apglumējušām kāpnītēm peldētavā — ūdens sniedzās viņam līdz krūtīm — un sāka spēcīgi ziepēt galvu un bārdu sprauslojot un piebilstot:

— Labi, lieliski!

Augšā virs peldētavas saules zilgajā gaismā rosījās knišļi. Atli do ja spāre, trīsuļojot lūkojās savām izvalbītajām smaragda acīm uz Vasilija Ņikiljeviča saziepēto galvu un iesanis traucās prom. Arkādijs Ivanovičs pa tam steidzīgi un kaunīgi ģērbās nost, saraudams ielīko kāju garos pirkstus, vēra vaļa peldētavas ārējos vārti ņus, raudzījās atpakaļ vai viņu kāds neredz no krasta, un, noteicis basā: «Nu tad labs ir,» — metās uz vēdera dīķī. Odens šļakstēdams pašķīrās, no vītoliem pacēlās gaisā izbiedētie krauķi, bet viņš peldēja vēzieniem, un vājais, iesarkaniem matiem klātais augums locījās zem zilganā ūdens.

Aizpeldējis dīķa vidū, Arkādijs Ivanovičs ņemas mest kūleņus, nira un ūjināja kā nez kāds ūdens nezvērs: «Oli brrr. . .»

Ņikita sēdēja sarāvies kamoliņa uz sveķaina soliņa un gaidīja, kad tēvs beigs mazgāties. Vasilijs Ņikitjevičs nolika uz kāpnītēm ziepes un vīkšķi, aizbaza ciet ausis un trīs reizes apmērcējās — slapjie mati viņam pielipa klāt, bārda atkarājās kā ķīlis, viss izskats kļuva ne laimīgs, tā to arī mēdza dēvēt: «nelaimīgo Vasju tēlot».

Peldam nu, — viņš teica, kāpdams lauka uz ārējām laipām, smagi metās dīķi un peldēja ka varde, gausi izplezdams caurspīdī gajā udem rokas un kājas.

Ņikita kūleniski metās ūdeni un, panācis tēvu, peldēja viņam blakus, gaidīdams, kad tēvs paslavēs; pa šo vasaru Ņikita, plunčodamies ar zēniem Cagra, bija iemācījies veikli peldēt gan uz sāniem, uz mu guras, stāvus un riteniski zem ūdens.

Tēvs pačukstēja:

— Slīcinām Arkādiju.

Viņi izšķīrās un peldēja no dažadam pusēm Arkādijam Ivanovičam klāt, kurš aiz tuvredzības nemanīja ielenkumu. Piepeldējuši viņi metas pie ta vezieniem. Arkādijs Ivanovičs ierēkdamies šaudījās, izslējās līdz jostasvietai un nira. Viņu ķēra aiz kājām vairāk par visu pasaulē viņš baidījās no kutināšanas. Bet notvert nebija viegli — lielāko tiesu viņš izspruka, un, kad Vasilijs Ņikitjevičs un N'kita atgriezās peldētavā, Arkādijs Ivanovičs jau sēdēja uz soliņa, saģērbies veļā, uzlicis brilles, un, aizvainoti smiedamies, runāja:

Peldēt, peldēt vajag prast, kungi.

Atgriežoties no dīķa, viņi parasti sastapa Aleksandru Ļeontjevnu baltā aubītē un puķainā peldmētelī. Māmiņa, miegdama saule acis, smaidīdama teica:

Tējas galds uzklāts dārzā zem liepas. Sēdieties, mani negaidiet — maizītes atdzisīs.

BAROMETRA BULTA

Nu jau vairakas dienas Vasilijs Ņikitjcvičs klaudzināja ar nagu pa barometru un čukstus lādējās, — bulta radīja: «Sauss, ļoti sauss.» Divu nedēļu laikā nebija nolijis ne piliens ūdens, bet labībai laiks briest. Zeme saplaisāja, tveice izbaloja debesis, bet tālumā virs apvāršņa turējās migla, līdzīga putekļu mākonim, ko saceļ ganāmpulks. Izdega pļavas, kļuva blāvas, kokiem sačervelējās lapas, un, lai ari cik Vasilijs Ņikitjcvičs klaudzināja pa barometra stiklu, bultiņa ietiepīgi norādīja: «Sauss, ļoti sauss.»

Sanakdami pie galda, mājnieki nejokojās kā agrāk — tēvs un māmiņa izskatījās norūpējušies; ari Arkādijs Ivanovičs klusēja, lūkojas šķīvi un laiku pa laikam kārtoja brilles, tādējādi cenzdamies noslēpt apspiestu nopūtu. Bet viņam bija pašam savs iemesls: Vasa Ņilovna, pilsētas skolotājā, kas bija solījusies atbraukt paciemoties Sosnovkā, atrakstīja, ka esot «piekalta pie slimās mates gultas» un cerot tikties ar Arkādiju Ivanoviču tikai rudeni Samara.

Nikita tā ari iztēlojās sev šo Vasu Ņilovnu: sēž gara, drūma sieviete pelēkā jaciņā ar pulksteņa aukliņu kaklā, un viena kāja viņai piekalta ar ķēdi pie gultas kājas. īpaši šais sausās dūmakas aizpli vurotajās, smacīgajās dienās bija skumji iedomāties pilsētas skolo tāju sēžam pie kailas sienas, piekaltu pie dzelzs gultas.

Pusdienas ēdot, Vasilijs Nikitjevičs, izbungādams uz šķīvja malas polku, teica:

— Ja rīt nebūs lietus — raža pagalam.

Māmiņā tuda| nokāra galvu. Bija dzirdams, ka gluži kā murgos — milzīgajā logā, tur, kur augšpusē ovālās, dubultās rūtis, nekad neslaucītas, pārvilkušās ar zirnekļa tīklu, sīca mušas. Stikla durvis uz balkonu bija aizvērtas, lai no dārza nespiestos iekšā tveice.

— Vai tiešām atkal bada gads, noteica māmiņa, mans dievs, kādas šausmas!

— Ja, tā gan: sēdi nu un gaidi sodību, — tēvs piegāja pie loga un raudzījās debesīs, sabāzis rokas čičunčas drānas bikšu kabatas,

vēl viena diena šādas sasodītas pekles, un — te tev bada ziema, tīfs, krīt lopi, mirst bērni . . . Neiedomājami.

Pusdienas beidzās klusējot. Tēvs aizgāja gulēt. Māmiņu aizsauca virtuvē skaitīt veļu. Lai jau tad pilnīgi sagandētu sev garastāvokli, Arkādijs Ivanovičs devas viens pats pastaigā tveices sakaitētajā stepe.

Istabas dienas vidus draudīgajā klusumā vienīgi mušas sīca, visi priekšmeti bija ka apvilkti ar putekļu kartiņu. Nikita nezināja, kur likties. Izgāja uz lieveņa. Miglainajā, tomēr tādā ka īpaši žilbinoši baltā saules gaismā plašais pagalms bija tukšs un kluss — viss grimis snaudā, ka izmiris. Aiz klusuma un tveices džinkstēja galva.

Ņikila izgāja dārzā, bet arī tur trūka dzīvības. Noduca miegaina bite. Ka no dzelzs, nekustīgas nokarājās putekļainās lapas. Dīķi, iestumta blavaja ūdeni, stāvēja laiva, krauķi bija to izraibinājuši baitiem plankumiem,

Nikita gurdi vilkās mājās un atgūlās uz dīvāniņa, kas oda pēc pelēm. Zāles vidū bez galdauta stāvēja atkailināts ēdamgalds ar neskaitāmām pretīgām tievām kājiņām. Pasaule nebija nekā apni cīgāka par šo galdu. Tālumā virtuvē paklusu dziedāja virtuvene — spodrina, jādomā, ar sagruztu ķieģeli nažus un kauc, kauc pusbalsī aiz nāvīgam skumjām.

Bet, rau, pavērtajā logā uz palodzes uzradās Dzeltitis, knābis vaļa — tik ļoti nomāca karstums. Paelpojis viņš pārlaidās par galdu un nosēdās N'kitam uz pleca. Pagrozīja galvu, ielūkojās acis un ieknābā deniņos, tur, kur N'kitam ka graudiņš melna dzimumzīmi te, ieknieba un atkal ielūkojās acīs.

Liecies, lūdzu, miera, vācies, norāja viņu Ņikita un, slinki piecelies, ieleja strazdam šķīvīti ūdeni.

Dzeltdis padzērās, ieleca šķīvītī, izpeldējās, iztašķīja visu ūdeni, kļuva jautrāks un aizlaidās meklēt sev vietu, kur nopurināties, patīrīties, un atsēdās uz barometra koka futrāļa dzegas.

Fjuit, — maigā balsī čivināja Dzeltītis, — fjuit, vētrra.

Ko tu saki? Nikita noprasīja un piegaja pie barometra.

Dzeltītis klanījās, sēdēdams uz dzegas, vicināja spārnus un kaut ko murmināja putnu un krievu valodā. Un šajā mirkli Nikita ierau-

dzija, ka zilā bultii.ia uz ciparnīcas, tālu atgājusi no zelta bultiņas, trīsuļo starp «grozīgs» un «vētra».

Nikita saka bungāt ar pirkstiem pa stiklu — bultiņa vel vairāk pa-sliecās uz iedalījumu «vētra», Nikita skriešus devas uz bibliotēkas istabu, kur gulēja tēvs. Pieklauvēja. Miegainā, neskaidrā balsī tēvs steigšus jautāja:

— Kas ir? Kas noticis? . . .

— Tet, nac paskaties, barometrs. ..

— Netraucē, Ņikita, es gulu.

— Palūkojies, tēt, kas ar barometru notiek!.. .

Bibliotēkā bija kluss acīmredzot tēvs nekādi nevarēja pamosties. Beidzot uz grīdas noplakšķēja basas kājas, pagriezās atslēga, un pavērtajās durvis pabazas izspūrusi barda:

— Kāpēc pamodināji? ... Kas noticis? . . .

— Barometrs rada vētru.

— Mels, bailīgā čukstā noteica tēvs, ieskrēja zāle un tūlīt no turienes iekliedzās pa visu māju:

— Saša, Saša, vētra! . . . Urā! . . . Glabti!

Sutigums un tveice pieņēmās. Putni apklusa, mušas uz logiem apdulla. Pret vakaru zema saule pazuda sakaitētajā dūmakā. Krēsla iestājās pēkšņi. Bija gluži tumšs — nevienas zvaigznes. Barometra bulta cieši norādīja: «Vētra.» Visi mājnieki sanāca un sasedas pie apaļa, četrdesmitkājainā galda. Runāja čukstus, atskatīdamies uz balkona durvīm, kas veda uz neredzamo dārzu.

Un te nāves klusumā ka pirmie dobji un cienīgi pie dīķa iešalcās vītoli, atskanēja krauķu izbiedētie kliedzieni. Tēvs izgāja tumsā uz balkona. Šalkoņa kļuva aizvien spēcīgākā, svinīgākā, un beidzot spējš vēja brāziens pielieca akācijas pie balkona, pa durvīm ieplūda smaržu vilnis, ietrauca dažas sausas lapas, lampas matētajā ju molā noraustījās liesma, iesvilpās vēja brāzmā, iekaucās skursteņos un ap māju pakšiem. Kaut kur noblakšķeja logs, nošķinda saplēstās rūtis. Tagad šalca viss dārzs, čīkstēja stumbri, līgojas neredzamas galotnes. No balkona ienaca Vasilijs Nikit.jevičs, izspūris, mute atvērta, acis plaši ieplestas. Un tad žilbinošā, balti zilā gaismā pavērās nakts, uz mirkli melniem apveidiem parēgojās zemu noliekušies koki. Un atkal melna tumsa. Un iedārdējās, sagāzās viss debesu vāks. Troksnī neviens nedzirdēja, ka pret. rūtīm sitās un tecēja lietus lāses. Sakas lietus gāze spēcīga, dāsna, straumēm. Māmiņa nostājās bal kona durvis, acis pilnas asaru. Mikluma, trudu, lietus un zāles smarža piepildīja istabas.

VĒSTULĪTĒ

Nikita nolēca no segliem, piesēja Rāpulīti pie svītrotā staba naglas un iegaja pasta nodaļa Utjevkas ciema tirgus laukumā.

Aiz atvērta aizžogojuma sēdēja izspūris, uzblīdušu seju pastmeis tars un dedzināja uz sveces zīmoglaku. Viss galds bija notriepts ar zīmoglaku un tinti, nobārstīts tabakas pelniem. Izpilinājis uz ap loksnes kaudzīti liesmojošas zīmoglakas, viņš pakampa ar spalvaino roku spiedogu un uzsita to tā, it ka tiektos iedauzīt nosūtītāja gal vaskausu; pec tam saka rakņāties galda atvilktnē, izņēma mārku, izkāra milzu mēli, nolaizīja mārku, uzlipināja, derdzīgi nospļāvās un tikai tad pašķielēja aizdūkušam acīm uz Nikitu.

Pastmeistara vārds bija Ivans Ivanovičs Landiševs. Viņam bija paradums izlasīt visus laikrakstus un žurnālus: lasīja no sākuma līdz galam un, iekams nebija izlasījis, neparko neizsniedza. Par viņu neatlaidīgi sūdzējās uz Samam, bet viņš tikai niknojas vēl vairāk, taču lasīšanu nepārtrauca. Sešas reizes gada viņš nodevās dzeršanai, un tad pasta nodaļā baidījās pat ieiet. Tādās reizēs pastmeistars izkārās pa logu un kliedza pa visu laukumu: «Dvēseli manu apri juši, pagani!»

Mani tētis atsūtīja pēc pasta, Nikita ierunājās.

Pastmeistars nekā neatbildēja, atkal aizdedzināja zīmoglaku, bet, uzpilinājis sev uz rokas, pielēca kājās, ierūcās un atkal apsēdās.

Kāpēc man jāzina, kas tas par tēti? — viņš īgni noņurdēja. — Te katrs ir tētis, te visi ir letes. . .

— Ko jus sakāt?

— Ka jums ir tūkstoš tētu, saku, pastmeistars pat nospļāvās zem galda. — Uzvārds, uzvārds, jautāju, šim tētim kāds? Viņš aiz meta zīmoglaku un tikai pēc Nikitas atbildes izvilka no galda pa ciņu vēstuļu.

Nikita, ielicis tas somā, bailīgi pajautāja:

— Vai tad žurnālu un avīžu nav?

Pastmeistars saka piepūsties. Nikita, negaidīdams atbildi, pazuda aiz durvīm.

Pie pasta staba Rāpulītis kašāja ar kāju un vicināja asti tik ļoti viņu bija apstājušas mušas. Divi maziņi, ar kvasa biezumiem nosmulējušies puišeļi linu matiem aplūkoja zirgu.

Paiet pie malas! uzsauca viņiem Nikita, kāpdams zirgā. Viens no zēniem sēdus atkrita putekļos, otrs pagriezās un metās skriet. Logā bija redzams, kā pastmeistara roka atkal liesmoja zīmoglaka.

Izjājis no ciema stepē, kas bija tveicīga un kuru nobriedusi labība vērta zeltaini dzeltenu, Nikita, palaidis Rāpulīti brīva soli, atvēra somu un pārlūkoja pastu.

Viena vēstule bija maza, gaiši mēļā aploksnītē ar uzrakstu lieliem burtiem: «Nodot Ņikitam». Vēstulīte bija rakstīta uz smalka, mežģīņota papīra. Aiz uztraukuma mirkšķinādams acis, Ņikita lasīja:

«Mījais Ņikita, es Jūs nemaz ar neesmu aizmirsusi. Es Jūs |oti mīlu. Mēs dzīvojam vasarnīcā. Un mušu vasarnīca ir ļoti jauka. Kaut gan Viktors ļoti piesienas, nav man no viņa miera. Viņš slīd māmiņai no rokam laukā. Viņam trešo reizi nodzina ar mašīnīti matus, un viņam galva vienās skrambās. Es staigāju viena pati pa mušu dārzu. Mums ir šūpoles un pat āboli, tie vēl ir zaļi. Vai atceraties burvju mežu? Brauciet rudenī pie mums uz Samaru. Jūsu gredzentiņu es vēl neesmu pazaudējusi. Uz redzēšanos. Ļiļa.»

Nikita vairakas reizes pārlasīja šo brīnišķīgo vēstuli. No tās pēkšņi uzvēdīja aizritējušo Ziemsvētku dienu burvīgums. Iemirgojās sveces. Šūpodamies enā uz sienas uzradās liels lentes pušķis virs vērīgajām, zilajām meitenes acīm, iečaukstējās eglītes važiņas, iemir gojās mēnesnīca aizsalušajās loga rūtis. Spokaina gaisma izplūda par sniegotajiem jumtiem, baltajiem kokiem, sniega klātajiem lau kiem . .. Zem lampas pie apaļā galda atkal sēdēja Ļiļa, atbalstījusi galvu duritē . . . Burvība! . . .

Ņikita piecēlās kāpšļos, savicināja palagu Rāpulītis aiz pārsteiguma pasitās sānis un saka auļot lekšiem. Mūžseni iesvilpās ausīs vējš. Virs plašās stepes, virs gatavās, vietām jau nopļautās labības, augstu virs upes mālainās kraujas lidinājās ērglis. Ieplaka pie solončaku ezeriņa klaigāja ķīvītes — žēli, vientulīgi.

«Aulekšo, aulekšo, aulekšo!» domāja Ņikita. Viņa sirds līksmi, spēcīgi dauzījās. «Svilpo, svilpo, vējš!. . . Lido, lido, putns ērgli! . .. Klaigā, klaigā, ķīvīte, — esmu laimīgāks par tevi. Vējš un es, vējš un es . . .»

GADATIRGUS PESTRAVKA

Jau trešo dienu Vasilijs Ņikitjevičs un māmiņa strīdējās: tēvam ļoti gribējās aizbraukt uz Pestravkas gadatirgu, bet māmiņa bija kategoriski pret šo braucienu.

Pestravkā, draugs, iztiks lieliski arī bez tevis.

Dīvaini, — atbildēja tēvs, sagrābdams saujā bārdu, košļādams to un raustīdams plecus, — tas ir ļoti dīvaini!

— Nu kaut ari, draugs, tev liktos dīvaini!

— Nē, tas ir augstākā mērā dīvaini!

Bet es vēlreiz atkārtoju, — teica māmiņā, — ka mums jauni zirgi nav vajadzīgi: paldies dievam, izbraucamo pilns stallis.

Saproti taču beidzot, ka es braucu, lai pārdotu to nolādēto ķēvi Zaremku.

— Gluži veltīgi, Zaremka ir lieliska ķēve.

Ko tu man stāsti! — Tēvs iepleta kājas un izvalbīja acis. — Zaremka kož un sper.

Ne, — stingri atteica māmiņa, Zaremka nekož un nesper.

Tādā gadījumā, — tēvs, pievilkdams kāju, pat paklanījās,

paziņoju bez aplinkiem: vai nu šī nolādētā ķeve saimniecībā, vai es!

Beigu beigās māmiņa, kā jau Nikita to nojauta, izvēlējas tēvu. Strīds beidzās ar izlīgumu un piekāpšanos: ķēvi nolēma pārdot, tēvs no savas puses deva godavārdu «netērēt gadatirgu traku naudu».

Lai netērētu naudu, Vasilijs Ņikitjevičs sadomāja aizsūtīt uz Pestravku divus vezumus ābolu kritalu — un pārdot tos uz svara. Nikita izlūdzās atļauju braukt uz vezumiem kopā ar Mišku Korja-šonoku.

No paša rīta sakās kavēkļi. Atklājās, ka zirgi nebija sagatavoti, un Miška Korjašonoks aiznesās jāšus uz piejūga zirga pie zirgu bara, kas tikko bija saredzams ausmas tvaikos kūpošajā zemienē aiz dīķiem. Pēc tam kad no staļļa izveda rudo baltkāji Zaremku un saka tīrīt ar skrāpi, ķeve sakampa ar zobiem Sergeju Ivano-viču — tikko nesaplosīja. Tēvs to pa logu ieraudzīja un nakts-veļa aizjoza uz stalli:

Ahā, kož. .. Ko es jums teicu, sasodītie velni! ...

Zaremka saka kāpties atpakaļ, sēsties, vilka līdzi Sergeju Ivano-viču, kas to turēja aiz apaušiem, iezviedzās, izrāvās un, nokārusi galvu un sperdama tā, ka zemes pinkuļi no pakavu apakšas lidoja augstāk par ratnīcu, aizaulekšoja pie zirgu bara. Pēc tam nebija atrodams Artems, kuram vajadzēja braukt ar vezumiem. Metās mek Iet — atklājas, ka viņš vēl no iepriekšējā vakara sēž pagastmājā tuptuzī: bija pienācis laiks maksāt galvasnaudas paradus, bet to Artemam bija sakrājies nenomaksātu par kādiem pieciem gadiem tāpēc, lai kur viņš atrastos, priekšniecība viņu ņēma ciet un sēdi naja tuptūzi, kamēr kāds izpirks.

Vasilijs Ņikitjevičs aizsūtīja jāšus pie sādžas vecāka ziņnesi. Artenni izlaida uz galvojumu, un viņš ieradās ļoti jautrs jūgt vezumos. Vezumos iejūdza, pie pakaļējo ratu drēģiem aizmugurē pieseja Zaremku. Ņikita un Miška Korjašonoks apsēdās pirmajos ratos. Artems savicināja grožu galus, vezumi sakustējās... — Rumba, rumba, — tīšuprāt, lai būtu ko pasmieties, iesaucās Sergejs Ivanovičs, norādīdams uz riteni. Artems norausās no vezuma, apskatīja —

rumbas bija kārtība Pakasījās, pakratīja galvu . . . Beidzot saka braukt.

Braukt bija ]oti jauki. Vēsmiņa, nesdama līdzi vcrmeļu un kviešu salmu smaržu, šūpoja uz ežas garus dadžus. No labības stirpām, kas bija izkaisītas pa visu līdzeno stepi, cik tālu vien sniedz skatiens, pacēlās vanags un lēnām izzuda debesīs. Tālumā vijas zila dūmu struk liņa — pie arāju būdas vārīja putru.

Kad bija nobraukuši līdz apmetnei — majiņai uz riteņiem, Artems apturēja zirgu un kopa ar zēniem devās pie mucas dzert dīķa ūdeni, kas oda pēc mucas un bija infuzoriju pilns.

Cienījama vecuma sirmgalvis, kas varija arājiem putru, pienāca pie vezumiem, uzlika roku uz vezuma segas un, kailajai galvai drebinoties, teica:

Abolišus vedat pārdot? Nikita pasniedza viņam ābolu. — Ne, junkur, nav man ar ko kost.

Pametuši apmetni, satika ceļā četrus vēršu aizjūgus; aiz veršiem, kas gaja, šūpodamies aizjūgos, vilkās ar lemešiem uz augšu apmēs tie arkli, gaja izspūrušie, rupjos kreklos tērptie arāji cst putru. Artems atkal pieturēja un gari iztaujāja, kad ceļš griezīsies uz Pestravku.

Ap pusdienas laiku vējiņš aprima, un tāluma stepes pamale ievir mojās tveice. Ciešāk ieskatījies, Nikita izšķīra šai viļņojošā zilgmē te peldošu māju, te koku, kas pacēlies virs zemes, te kuģi bez mastiem. Vezumi brauca. Sienāži čirkstēja. Un piepeši stepe ieskanējās vienmērīga zvārgulīšu šķinda. Zaremka, savas siksnās dižodamās, skāņi iezviedzās. Artems pagriezās atpakaļ un pamirkšķinājis teica:

— Mūsējais nāk, ka kūp vien!

Drīz vien vezumiem garām aizšāvās trijjūgs ar Lordu Baironu, kas, atgāzis galvu, laida savā līganajā riksi, ar piejūga zirgiem, kas niknumā kampa zemi. Ratos sēdēja tēvs čičunčas vamzi, iespriedis rokas sānos; bārda viņam lidoja vējā uz abam pusēm; pagrozījis jaut rās acis, viņš uzsauca Nikitam:

— Gribi pie manis? — Un trijjūgs aizjoņoja.

Beidzot stepes malā saka slieties divi baltas baznīcas kupoli, aku vindas, atsevišķu vītolu galotnes, dūmu vērpetes, jumti un aiz saulē mirgojošas, mālaini dzeltenās stepes upes atklājās viss Pestravkas ciems, bet aiz tā ganībās — audekla tirgus būdas un zirgu baru tumšie plankumi.

Vezumi rikšiem pārbrauca pār līgano ūdenim tuvo tiltu, pabrauca garām baznīcas laukumam, kur sārti krāsotās majas malējā logā resns pops spēlēja vijoli, iegriezās pa ganībām pie tirgus būdām un apstājās māla podu rindas tuvumā.

Nikita stāvēja uz vezuma un redzēja: rau, tur līdz pašam acīm melnu bardu noaudzis čigāns zilā, uz krūtīm pavērtā ķelderi ar sudraba

:МГ>

pogām raugās zobos slimam zirģelim, but tā saimnieks, izdēdējis zem nieciņš, ar izbrīnu raugas uz čigānu. Rau, tur viltīgs večuks ņemas pierunāt sievišķi, lai tas nopērk zālītēm izrakstītu māla podu, klaudzina pa to ar nagu. «Man jau, tētiņ, ne šitāds pods vajadzīgs,» saka sievišķis. — «Tu, skaistulīt, tādu podu kaut visu pasauli apbraukāsi -ij tad neatradīsi.» Rau, tur piedzeries zemnieks pukojas pie olu groza un kliedz: «Kas tā par olu? Vai tad tā ir ola? Tā jau ir tikai smaka no olas. Re, pie mums Koldibaņā tās tik ir olas, pie mums Koldibaņa vistas līdz pat kaklam pa graudiem bradā.» Rau, tur dižojas meitas sārtās, dzeltenās jakās, raibos lakatos un nogriežas pie audekla būdām, kur, pārkūlušies pāri letēm, klaiga tirgotāji, tvarsta garām ejošos: «Šurp, šurp, no mums pirka . . .» Putekli, kliedzieni, zirgu zviegšana piepilda visu gadatirgu. Svilpj māla svilpītes. Visur rēgojas augšup paceltās vezumu ilksis. Rau, tur zvalstoties, grūstīdamies soļo puisis uz pleca saplēstā zila krekla un, cik spēka, rausta harmonikas: «E, Dūņa, Dūņa, Dūņa!...»

Artems izjūdza zirgus un saka raisīt va|ā vezumus. Tobrīd pie viņa pienāca cilvēks karavīra svārkos, zobenu pie zobensiksnas, parau dzijās Artemā un pakratīja galvu. Artems arī paraudzījās uz viņu un noņēma cepuri.

— Redz, kur tu man trāpījies, blandoni, teica ūsainais, tagad jau nu es tevi sapūdēšu.

— Ka veļaties, atbildēja Artems.

Ūsainais paņēma viņu pie elkoņa un aizvilka līdzi. Viņiem nopakaļ smejas viltīgais večuks, kas pārdeva podus. Miška Korjašonoks norūpējies iečukstēja Ņikitam:

— Skrej, sameklē tēvu, pasaki — Artemu uradņiks iebāza tup tuzi — bet es pavaktēšu vezumus.

Ņikita izspraucās lauka no burzmas un pa nomīdīto stepju zāles lauku aizskrēja uz zirgu ganībam, kur jau no tālienes ieraudzīja tēva ratus. Tēvs, |oti jautrs, stāvēja pie viena no aplokiem, sabazis rokas vamža kabatās. Ņikita jau sāka stāstīt par notikumu ar Artemu, bet Vasilijs Nikitjevičs tūlīt pārtrauca:

— Vai redzi bēro ērzelīti? . . . Tad nu gan bent is, tad nu gan ble dis! . . .

Pa aploku starp zirgiem laipoja trīs baškīri izbalējušos, vatētos paltrakos un ausaines un pulējās noķert rudo, mundro erzelenu. Bet tas pieglauda ausis, atņirdza zobus, cirtās sānis, izlocījās no mestās cilpas un gan ietraucās pašā zirgu bara vidu. gan skrēja klajumā. Piepeši viņš noslīga ceļos, palīda zem žoga kārts, piepacēla to, uzlēca jau viņā pusē kājās un jautriem aulekšiem, krēpēm vējā plandot, aizjoņoja stepē. Tēvs aiz labpatikas pat saka dauzīt kājas pret zemi.

Baškīri gāzelēdamies aizskrēja pie pinkainajiem, maza auguma jājamzirgiem, viegli ieveļas augstajos sedlos un aizaulekšoja divi

:мг>

dzīties pakaļ bērajam ērzelēnam, trešais ar arkanu* viņam aizšķērsot ceļu. Erzclēns sāka riņķot pa lauku, un katru reizi viņam šķērsām priekšā izlēca baškirs, spiegdams kā zvērs. Erzelčns saka nenoteikti šaudīties, un tad arī viņam uzmeta arkānu. Ērzelis saslējās pakaļkājās, bet no sāniem viņu sāka pātagot, žņaugt ar arkanu. Ērzelis sagrīļojās un nokrita. Viņu atveda aplokā drebošu, vienās putās. Krunkains, vecs baškirs, ka maiss novelies no sedliem, piegāja pie Vasi lija Ņikitjeviča:

— Pērc ērzeli, kungs.

Tēvs smējās un devās uz citu aploku, Nikita atkal sāka stāstīt par Artemu.

Ak, cik nelāga! — iesaucās tēvs. Patiesi, ko man darīt ar to stulbeni? Lūk ko, paņem divdesmit kapeikas, nopērc veģi. kādu zivi un gaidi mani pie vezumiem . . . Bet Zaremku es, zini, pārdevu Medved jevam lēti gan, toties bez rūpēm. Ej, es tūlīt nākšu.

Bet «tūlīt» izrādījās ļoti ilgs laiks. Lielā, bāli oranžā saule iegrima stepes malā, virs tirgus pacēlās zeltīti putekļi. Iezvanīja vakara dievkalpojumu. Un tikai tad ieradās tēvs. Seja viņam bija samulsusi.

Gluži nejauši nopirku vairākus kumeļus, — viņš teica, neskati damies Ņikitam acīs, — ārkārtīgi lēti . . . Kas ir, vai ķevei vēl neat-sūtīja pakaļ? Dīvaini. Nu, un ābolus jus daudz pārdevāt? Par seš desmit piecām kapeikām? Dīvaini. Tad redz ko: velns ar viņiem, ar tiem āboliem, — es Medvedjevam teicu, ka pārdodu tos viņam piedevām pie ķēves . . . Iesim pestīt, lauka Artemu . . .

Vasilijs Ņikitjevičs apņēma Ņikitu ap pleciem un aizveda pa apklu sušo tirgu starp vezumiem, no kuriem nokreslī паса siena, darvas un maizes smaržas. Sur tur bija dzirdama dziesma ar augstu, tālumā izzūdošu piebalsi. Zviedza zirgs.

Vai zini, — tēvs apstājās, viņa acis viltīgi iezibsnījās, — dabūšu gan es mājās piparus. . . Nu, nekas. Rīt iesim vienu trijjūgu apskatīt — pelcki abolaiņi . . . Eh, nu vienalga. ..

UZ VEZUMA

Vakarā Nikita atgriezās no kulšanas uz svaiga kviešu salmu vezuma. Šaura, blāva un rudenīgi tumši sarkana norieta svītra dzisa virs stepes, virs senajiem kurganiem — sensenos laikos šeit pārstaigājušo klejotāju tautu atstātajām pēdām.

Krēslā vientulīgajos, nopļautajos laukos vīdēja uzartās vagas. Sur tur pie pašas zemes sārtoja arāju apmetņu ugunskura liesmiņas un

vēdīja sums dūmus. Rati čikstēja, šūpojas. Nikita aizvēra acis, gulēja uz muguras. Nogurums tīksmi pārņēma visu augumu. Pusnomodā viņš atcerējās šo dienu . . .

. . . Četri pāri spēcīgu ķēvju iet kuļmašīnas piedziņas siksnas apli. Vidu uz tapas, uz sedekliša, uzsaukdams, plinkšķinādams pātagu, lēnām griežas apkārt Miška Korjašonoks.

No koka spararata plakšķinadama skrien prom bezgalīga siksna uz sarkano, ka māja lielo kuļmašīnu, kas mežonīgi tricina salmu kra-tikļus un režģus. Aizrīdamies kauc. due, neganti rēc trumulis, tālu dzirdams stepe rij izplatos kūlīšus, trenc kuļmašīnas putekļainās dzīlēs salmus un graudus. Iekšā laiž pats Vasilijs Ņikitjevičs, aizsargbrilles, līdz elkoņiem atrotitām piedurknēm, ar slapjai mugurai pielipušu kreklu, viss vienos putekļos, ar pelavu pilnu bārdu, melnu muti. Brauc klāt čikstoši vezumi ar kūlīšiem. Ieplestām kajārn aiz šļu-tes skrien puisis, pakampis milzīgu salmu gubu, nostājas uz bomja un rikšiem aizvelk gubu pie kaudzēm. Veci viri garām koka dak šam krauj salmus kaudzes. Beidzas vesela gada rūpes, pules un nemiers. Augu dienu skan dziesmas, joki. Artemu, kas met no vēzu miem kuļus uz kuļmašīnas bortiem, meičas, notvērušas starp ratiem, ņemas kul ināt viņš ir ļoti kutelīgs , nogāzušas zemē, sabāž viņam aiz drēbēm pelavas. Kas smieklu!. ..

. . . Nikita atvēra acis. Vezums līgojās, čikstēja. Stepē tagad bija pilnīgi tumšs. Visa debess nosēta augusta zvaigznājiem. Neizmēro jamas debesu dzīles ņirbēja, it ka zvaigžņu putekļus skartu vējiņš. Kā mirgojoša migla pletās Piena Ceļš. Nikita uz vezuma kā šūpuli slīdēja zem zvaigznēm, rāmi lūkojas (alas pasaules.

«Tas viss ir mans,» viņš domāja, «gan reiz iesēdīšos gaisa kuģi un aizlidošu...» Un viņš sāka iztēloties lidojošu kuģi ar spārniem kā sikspārnim, debesu tumšo klajumu un tuvojošās nezināmas planētas zilgo krastu sudrabotus kalnus, teiksmainus ezerus, piļu apveidus un virs ūdens lidojošas figūras un mākoņus, kādi mēdz but norietā.

Vezums sāka braukt no uzkalniņa lejā. Tālumā ievaukšķejās suņi. No dīķa puses uzvēdīja drēgnums. Iebrauca pagalmā. Silta, mājīga gaisma plūda no mājas logiem, no ēdamistabas. ..

AIZBRAUKŠANA

Pienāca rudens, zeme tiecās atpūsties. Saulīte leca vēlāk, nesildi daina, tāda ka novecojusi, tai vairs nebija daļas gar zemi. Aizlidoja putni. Dārzs izmira, nobira lapas. Laivu izvilka no dīķa, apgaztu uz mutes, nolika šķūni.

Rītos tagad vietās, kur no jumtiem gūlās ēnas, zāle bija nosirmojusi, sarmas klata. Pa sarmu, pa rudenīgi zaļo zāli zosis soļoja uz dīķi zosis bija nobarojušās, gāzelējās kā sniega pikas. Divpadsmit meičas no sādžas kapāja kāpostus lielā silē pie saimes namiņa, dziedāja dziesmas, klaudzināja ar kapļiem, ka skanēja viss pagalms. No piena pagraba, kur kūla sviestu, skrēja šurp, kacenus grauzdama, Duņaša, viņa bija pa rudeni vel vairāk pieņēmusies skaistumā, vaigi ziedēt zie deja, un visi zināja, ka viņa skrien uz ļaužu māju nevis tāpēc, lai grauztu kacenus vai ņemtos ar meičām, bet lai viņu pa logu redzētu jaunais strādnieks Vasilijs, ari sārts ka ābols. Artems — pagalam no kāris degunu — saimes namiņa laboja sakas.

Māmiņa pārvācās mājas ziemas galā. Istabās kurināja krāsnis. Ezis Ahilka, savilcis zem bufetes lupatas un papīriņus, manījās tur uz visu ziemu iekārtot sev guļvietu. Bija dzirdams, kā Arkādijs Iva novičs sava istabā svilpoja. Nikita pa durvju spraugu redzēja: Arka dijs Ivanovičs stāv spoguļa priekšā un, saņēmis bārdas galiņu rokā, domīgi svilpo; skaidrs - cilvēks sadomājis precēties.

Vasilijs Ņikitjevičs aizsūtīja vezumniekus ar kviešiem uz Samaru un pats izbrauca nākošajā dienā. Pirms aizbraukšanas viņam bija gara runāšana ar māmiņu. Viņa gaidīja no tā vēstuli.

Kad bija pagājusi nedēļa, Vasilijs Ņikitjevičs atrakstīja:

«Labību es, iedomājies, pārdevu izdevīgi dārgāk nekā Med vedjevs. Mantojuma lieta, ka jau to varēja sagaidīt, nav pavirzījusies ne par soli. Tāpēc pats no sevis uzmācas otrs lēmums, kam Tu, miļā Saša, tik ļoti pretojies. Nedzīvosim taču arī vel šo ziemu šķirti. Ieteicu pasteigties ar aizbraukšanu, tāpēc ka mācības ģimnāzijā jau sākušās. Nikitam tikai izņēmuma kārtā atļaus noturēt iestāju pārbaudījumus otrajā klasē. Starp citu, man piedāvā divas brinum jaukas ķīniešu vāzes — mūsu pilsētas dzīvoklim; vienīgi bailes, ka Tu dusmosies, pagaidām mani kavē tās nopirkt.»

Māmiņa nevilcinājās ilgi. Nemiers par to, ka Vasilija Nikitjeviča rokas atrodas liela nauda, un īpaši draudošās briesmas, ka viņš nopirks nevienam pasaulē nevajadzīgās ķīniešu vāzes, piespieda Alek sandru Ļeontjevnu triju dienu laikā sagatavoties. Pilsētai nepiccie šamās mēbeles, lielās lades, muciņas ar ieskābēto un iesālīto, ka arī mājputnus māmiņa nosūtīja ar vezumiem. Pati tikai ar nepieciešamāko divos trijjūgos, ar Ņikitu, Arkādiju Ivanovicu un virtuveni Vasiļisu izbrauca pa priekšu. Diena bija pelēcīga un vējaina. Visapkārt vien tūļīgas rugaines un tīrumi. Māmiņa žēloja zirgus, brauca riksīšiem. Koldibaņa pārgulēja pa nakti iebraucamā vietā. Otrā diena ap pusdienas laiku aiz stepes līdzenās malas no pelēkās miglas iznira baznīcu kupoli, tvaika dzirnavu skursteņi. Māmiņa klusēja: viņa nemīlēja pilsētu, pilsētas dzīvi. Arkādijs Ivanovičs aiz nepacietības košļāja

bārdiņu. Ilgu laiku brauca garam smirdošām tauku apstrādāšanas rūpnīcām, garam būvmateriālu noliktavām, pabrauca garam netīrai priekšpilsētai ar dzertuvēm un pārtikas preču veikaliem, pārbrauca pāri platam tiltam, kur naktīs palaidņojas priekšpilsētas pašpuikas; rau, kur Samaras upes stāvajā krasta no baļķiem celtas noliktavas; nogurušie zirgi uzkāpa kalnā, un riteņi saka dārdēt uz bruģa. Tīri ģērbušies garāmgājēji ar izbrīnu atskatijas uz dubļiem notašķītajiem pajūgiem, Nikitam tagad likās, ka abas karietes ir lempīgas un smiek līgas, ka zirgi katrs citādā krāsā, laucinieciski, kaut jel nogrieztos no galvenās ielas! Rau, garām, specigi klaudzinot ar pakaviem, aiznesās melns rikšotājs, iejūgts lakotos divričos.

Sergej Ivanovič, ko jus ta braucat? Ātrāk! skubināja Nikita.

— Gan jau aizbrauksim.

Sergejs Ivanovičs cienīgi un stingri sēdēja uz bukas, pievaldīdams trijjuģu rikšos. Beidzot nogriezās sānielā, pabrauca garam ugunsdzēsēju tornim, kur pie vārtiņiem stāvēja puisis lielu seju, grieķu ķiveri* galvā, un apstājās pie baltas vienstāva mājas ar čuguna lieveni pāri visam trotuāram. Logā parādījās Vasilija Nikit jeviča līksma seja. Viņš savicināja rokas, pazuda un pēc brīža pats atvēra parādes durvis.

Nikita ieskrēja mājā pirmais. Nelielajā, balti iztapsētajā, gluži tukšajā zālē bija gaišs, smaržoja pēc eļļas krāsām, uz spožās, kraso tās grīdas pie sienas stāvēja divas ķīniešu vāzes līdzīgas ūdens krūzēm. Zāles galā, arkā ar baltām kolonniņām, kas atspoguļojās grīdā, parādījās meitene brūnā kleitiņa. Rokas viņa bija salikusi zem baltā priekšautiņa, grīdā atspoguļojās ari dzeltenie zābaciņi. Mati bija sapīti bizē, aiz ausīm uz pakauša melns lentes taurenis. Zilas acis raudzījās bargi, pat drusku samiedzās. Tā bija Ļiļa. Nikita stāvēja zāles vidu kā iemiets. Jādomā, Ļiļa skatījās uz viņu gluži tāpat, ka galvenajā ielā garāmgājēji skatījās uz Sosnovkas ratiem.

— Manu vēstuli saņēmāt? viņa jautāja. Nikita pamāja ar galvu. — Kur tā ir? Atdodiet tūlīt.

Kaut gan vēstules klāt nebija, Nikita tomēr pačamdīja kabatā. Ļiļa vērīgi un dusmīgi raudzījās viņam acis . . .

— Es gribēju atbildēt, bet. .. — nomurmināja Nikita.

— Kur tā ir?

— Čemodānā.

—- Ja jūs man to šodien pat neatdosiet mušu starpā viss izbeigts ... Es ļoti nožēloju, ka aizrakstīju jums. .. Tagad es iestājos ģimnāzijas pirmajā klase.

Viņa saknieba lūpas un pacēlās pirkstgalos. Tikai nule Nikita at ģidās: viņš taču nebija uz mēļo vēstulīti atbildējis... Viņš norija

siekalas, atrāva pielipušās kajas no spogulgrīdas. . . Ļi|a tūlīt atkal paslēpa rokas zem priekšautiņa; viņas deguntiņš paslējās augšup. Garas skropstas aiz nicinājuma aizvērās.

— Piedodiet man, — izteica Nikita, — es briesmīgi, briesmīgi. . . To visu zirgi, pļauja, kulšana, Miška Korjašonoks. ..

Viņš tumši nosarka un nokara galvu. Ļiļa klusēja. Nikita izjuta pret sevi pretīgumu tīri kā pret govs plāceni. Bet tobrīd priekšistabā iedūcās Annas Apolosovnas balss, atskanēja apsveikuma vārdi, skūpsti, ieklaudzējās kučieru smagie soļi, nesot iekšā čemodānus. Ļiļa dusmīgi, ātri pačukstēja:

Mūs redz . . . Jusesat neciešams . . . Izliecieties jautrs . . . Varbūt es jums šoreiz piedošu . . .

Un viņa aizskrēja uz priekšistabu. No turienes tukšajās istabās skaņām atbalsīm ieskanējās viņas smalka balstiņa:

Sveicināti, Sašas krustmat, ar laimīgu atbraukšanu!

Та sākās jaunās dzīves pirmā diena.

Mierīgās, priecīgās lauku brīves vietā — septiņas pašauras, vel nemājīgas istabas, aiz logiem — uz apaļajiem bruģa akmeņiem dārdoši smagie ormaņu rati un steidzīgi gājēji, visi ģērbušies kā zemstes ārsts Verinosovs no Pestravkas, norūpējušies cilvēki skrien, slēpdami mutes apkaklēs no vēja, kas triec pa gaisu papīriņus un putekļus. Kņada, troksnis, satraucošas sarunas. Pat pulkstenis te gāja citādi — skrēja. Nikita un Arkādijs Ivanovičs iekārtoja Nikitas istabu — izvietoja mebeles un grāmatas, piekāra aizkarus. Krēslā atnāca Viktors, tieši no ģimnāzijas, izstāstīja, ka piektās klases skolnieki ateja smēķējot un ka aritmētikas skolotājs viņu klasē pielipis pie krēsla, kas bijis notriepts ar gumiarabiku*.

Viktors bija pašapzinīgs un izklaidīgs. Izprasīja Nikitam kabatas nazi ar divpadsmit asmenīšiem un aizgāja pie viena drauga — «tu viņu nepazīsti» — spēlēt uz spalvam.

Mijkrēsli Nikita sēdēja pie loga. Riets aiz pilsētas bija tas pats lauku. Bet Nikita jutās kā svešinieks, notverts gūsteknis — gluži ka Dzeltītis aiz marles — nu patiešām ka Dzeltitis! Istaba ienāca Arka dijs Ivanovičs mēteli un cepuri galva, roka viņš turēja tīru, ar odekolonu sasmaržinātu mutautiņu.

— Es aizeju, atgriezīšos ap deviņiem.

— Kur jus ejat?

Tur, kur manis vel nav. — Viņš skaļi iesmējās. — Redz, brāl, ka tevi Ļiļa sagaidīja — paņēma uz dakšām . . . Nekas, gan samierināsies. Un daļēji tas pat ir labi — lauku tauciņus notecināt. . . — Viņš pagriezās uz papēža un izgāja ārā'. Pa vienu dienu kļuvis gluži cits cilvēks.

Sājā nakti Ņikita redzēja sapnī, it ka viņš zila mundierī ar sudraba pogām stāv iepretī Ļiļai un bargi saka: «Te jūsu vēstulē, ņemiet!»

Bet pie šiem vārdiem viņš pamodās un no jauna redzeja, ka iet pa spoguļgludo grīdu un saka Ļiļai: «Ņemiet savu vēstuli.»

Ļiļai garas skropstas cēlās un nolaidās, patstāvīgais deguntiņš slējās lepns un svešs, bet nupat, nupat deguntiņš un visa seja pārstās but sveša un atplauks smaidā. . .

Viņš pamodās, paveras apkārt ielas luktura dīvainā gaisma pletās pār sienu . . . Un no jauna Ņikita sapņoja to pašu. Nekad nomodā viņš tā nebija mīlējis šo neizprotamo meiteni...

No rīta māmiņa, Arkādijs Ivanovičs un Ņikita aizgāja uz ģimnāziju un runāja ar direktoru, kalsnu, sirmu, bargu vīru, kas smaržoja pēc kapara. Pēc nedēļas Ņikita izturēja iestāju pārbaudījumu un tika uzņemts otra ja klasē.

STĀSTI PAR BĒRNĪBU

Bērnība . . . Katram cilvēkam tā ir sava, neatkārtojama, un, lai cik tālu katrs no tās ir aizgājis, aiziet pavisam nav izdevies nevienam. Franču raksi niekam Antuānam de Sent-Ekziperī pieder pazīstamais teiciens, ka mēs visi nākam no zemes, kuras vārds ir bērnība.

Daudzi rakstnieki tēlojuši bērnību, nepārskatāms ir autobiogrāfisko stāstu, romānu, dzejoļu un poēmu klāsts pasaules literatūrā, un arvien nāk klāt jauni šāda veida sacerējumi, kuros cilvēks atpazīst sevi, izprot savu saikni ar iepriekšējām paaudzēm, ar apkārtējo vidi, ar savu dzimteni. Rakstnieka atmiņas par savu bērnību, protams, allaž ir ļoti personiskas un intīmas, tomēr gandrīz vienmēr būtiski ataino ari tautas dzīvi noteiktā laika posma, taču īpatnība ir t.ada, ka iespaidi par apkārtējo pasauli tiek pasniegti bērna ska tījuma pirmreizīgajā spilgtumā.

Parasti atmiņas raksta nobrieduši rakstnieki, dažkārt atgriešanās pie ber mbas vainago visu autora radošo mūžu. Bet. izcilais krievu rakstnieks Ļevs Tolstojs savu pirmo stāstu «Bērnība» uzrakstīja jau 24 gadu vecumā 1852. gadā un būtībā iedibināja ši žanra tradīcijas krievu literatūrā.

«Bermba» nav gluži autobiogrāfisks darbs, Ļ. Tolstoja stāsta parādīta diezgan tipiska sava laika krievu muižnieku ģimene, lai gan prototipi lielā koties nav meklējami rakstnieka tuvākajos rados.

Sākumā rakstnieks gribēja attēlot pazīstamo kaimiņu Isļeņjevu ģimeni un tās bērnus. Par Ņikoļoņķas prototipu bija viens no Isļeņjevu de liem. Bet darba gaitā — Ļ. Tolstojs stāstu pārstrādāja vairakas reizes un tikai ceturto redakciju aizsūtīja tolaik labākajam krievu literārajam žurnā lam «Sovremeņņik», ko vadīja dzejnieks N. Nekrasovs, rakstnieka auto biogrāfiskais materiāls meistarīgi savijās ar citu cilvēku bērnības aprakstiem, ka ari ar paša izdomas radītiem tēliem.

«Bērnība» ir triloģijas «Bērnība. Pusaudža gadi. Jaunība» pirmā daļa. Rakstnieka nodoms bija parādīt četrus cilvēka attīstības posmus ceturtā daļa netika īstenota. Bermba Ļ. Tolstoja darbā ir nevis prologs, gatavošanās dzīvei, bet būtisks cilvēka personības izveides posms. Rakstnieka galvenā rūpē šai darbā ir Ņiko(eņkas Irteņjeva spraigās iekšējās dzīves atklāsme. Zēns ir apveltīts ar izcilām prāta spējām un saasinātu tikumisko izjutu. Ķēpa ar viņu lasītājs iesaistās nepārtrauktā pašanalīzes un pašatklāsmes procfsa.

Ņikoļeņka visiem spēkiem cenšas but labs, vaļsirdīgs, bet ik uz so|a par liecinās, ka tas nav nedz viegli, nedz vienkārši. Vērojot cilvēku attiecības, viņš atklāj, ka cilvēki ļoti bieži liekuļo. Un gluži negaidot Ņikoļeņka atskārš, ka ari viņam nav sveša izlikšanas, melīgums. Ļoti asi viņš šausta sevi par izturēšanos mates — maman, ka bērni viņu sauc, bērēs, kad tikai vienu bridi, raugoties mirušās sejā, viņš izjūt dzi|as, neviltotas bēdas. «Savus toreizējos iespaidus tagad atceroties, atzistu, ka vienīgi šis īsais pašaizmiršanas mirklis bija īstās bēdas. Pirms un pēc apbedīšanas es pastāvīgi raudāju un skumu; bet man kauns atcerēties šīs bēdas, jo tām arvien bija klāt patmīlības jutās: te vēlēšanās parādīt, ka esmu par visiem vairak sagrauzts, te rūpes par iespaidu, kādu es atstāšu uz citiem, te bezmērķīga ziņkāre, kas lika novērot Minu aubiti un klātesošo sejas. Es nicināju sevi par to, ka neizjutu tikai bēdas, un centos slēpt visas citas jūtas; tāpēc manas bēdas bija neīstas un nedabiskas. Bez tam es jutu tādu ka baudu, apzinoties, ka esmu nelaimīgs, centos modi nat sevi nelaimes apziņu, un šīs patmīlīgās jūtas tad vairāk par visu citu nomāca mani patiesās sēras.*

Ņikoļeņkas jūtīgā dvēsele sāpīgi uztver katru nepatiesību, neīstuinu, netaisnību. Tāpēc jau agri zēnā sak veidoties kritiska attieksme pret tēvu, kurš sabiedrībā un ari ģimenē tēlo reiz pieņemto smalka augstāko aprindu pārstāvja lomu, kas aizēno un iznicina viņa patieso cilvēcisko būtību. Ve rojot tēva efektīgos žestus pie mātes zarka, Ņiko|eņka izjūt nepatiku pret tēvu, kurš spēj but efektīgs šādā brīdī. Raksturīga ari epizode, kad zēns uzraksta pirmo dzejoli, ko veltī vecmāmiņai dzimšanas dienā. Aizrautībā viņš dzejolī ieraksta vārdus, ka mil to kā savu māti. Bet pārlasot, kad ir jau par veļu labot, izjūt šo vārdu ncīstuinu — vecmāmiņā nav aizstājusi mati. Ņiko|eņkam liekas, ka ari citi uztvers šo vārdu nepatiesumu, nosodīs viņu par tiem, taču pieaugušie nekā nepamana, viņiem viss dzejolis šķiet |oti jauks. Ņi ko leņķu moka kauns gan par sevi, gan par citiem.

Pamazām Ņikoļeņka saprot, ka cilvēki sava būtībā ir daudz sarežģītāki, ne tik viengabalaini, ka vienā un tai pašā cilvēka var slēpties gan labais, gan ļaunais. Ar «Bērnību* Ļ. Tolstoja daiļradē aizsākas «dveseles dialektikas» kā to formulēja krievu progresīva kritika (N. Cerniševskis) — izpētē. Dzi|a ietiekšanās cilvēkā, viņa rīcības iekšējo, bieži vien pretrunīgo dzenu|u un motīvu izsekošana ir Ļ. Tolstoja jaunatklāsme krievu un ari pasaules lite raturā.

«Bērnība» ir bērna dveseles veidošanās vēsture, bet rakstnieks neaprobežojas tikai ar to. Kādā piezīmē par šo darbu Ļ. Tolstojs izteicās, ka nedrīkst tēlot vienīgi bērna garīgo dzīvi. Sim tēlojumam jābūt vienotam ar pārējo daiļdarba personu dzīvi.

Cilvēku loks, kas ir ap Ņikoļeņku, nav pārāk plašs. Noslēgtā muižas dzīve |auj kontaktēties vienīgi ar ģimenes locekļiem un kalpotājiem. Nedaudz plasāks šis loks kļūst Maskava, vecmāmiņas mājā, kur notiek iepazīšanās ar da žieiņ augstāko aprindu pārstāvjiem.

Vistuvākie cilvēki Ņikoļeņkam ir mate un vecākais brālis Volodja. Gaišā kais tēls stāstā ir māte. Ļ. Tolstojs gandrīz nemaz neapraksta viņas ārieni: «Kad es cenšos atcerēties māmiņu tādu, kāda viņa tolaik bija, man prata nak tikai viņas brūnās acis, kas allaž izstaroja ka labsirdību, tā mīlu, dzimumzīmīte uz kakla mazliet zemāk par to vietu, kur cirtojas šikie matiņi, baltā, izrak stita apkaklīte, maigā, kalsna roka, kura mani tik bieži glastija un kuru es tik bieži skūpstīju; bet koptēls man pagaist.» Galvenais ir bezgalīgā mīlēs tiba, sajusrniba, ko izjūt stāstītājs, atceroties mati. Mātes raksturs ir paša Tolstoja fantāzijas izveidots. Mati viņš zaudēja pārak agri,lai varētu viņuatce-rēties ka konkrētu cilvēku, bet tas tcls līdz sirmam vecumam viņam palika ka visa gaišā un skaista iemiesojums, un ka lads tas iekļaujas to krievu rakstnieku izveidotajā sieviešu tēlu galerijā, ko iesāka Л. Puškina Tatjana «Jevgeņijā Oņegina» un kas personificē sava laikmeta visaugstākos tikumiskos ideālus.

Stāstā detalizēti atainota 19. gadsimta pirmās puses muižas dzīve, kuras bezrūpīgo ritējumu nodrošina daudzo kalpotāju padevīgā rosība. Tolaik Krievija vēl valdīja dzimtbūšana, dzimtcilvēku likteņi pilnībā bija atkarīgi no muižniekiem. Arī diezgan humāno Irteņjevu muižā kalpotājiem bija liegta ģimenes dzīve. Kad jauniņā bērnaukle Nataļja iemīl sulaini Foku un grib ar to precēties, viņa liek izsūtīta uz sādžu, un tikai tad, kad meitene ir nožēlojusi savu pārsteidzību un samierinājusies ar likteni, viņai ļauj atgriezties muižnieku māja, kur ta kļūst par saimnieku mantas pārzini Nataļju Savišnu.

Rakstnieks negrēko pret īstenību un neliek Ņikoļeņkam šausmināties par tādiem faktiem. Ņikoļeņka ir tipisks sava laika muižnieku bērns, un viņam nerodas protests pret dzimtbūšanas netaisnību. Bet ikdienas saskarē ar auk lem, kučieriem un citiem kalpotajiem zēns iemīl vienkāršo tautu. Rakstnieka demokrātiskums izpaužas tādējādi, ka nevis daudzie aristokrāti, bet tieši muižas kalpotāji ir apveltīti ar labākām, cēlākām īpašībām. Ņikoļeņka jūt šo cilvēku sirds siltumu un paņem to līdzi dzīvē ka vislielāko dārgumu. Pēc mātes naves vislielāko izpratni un sirsnību Ņikoļeņka atrod pie Nataļjas Savišnas, mates bijušās aukles, kuras mīlestība un bēdas bija patiesākas un dziļākas nekā tuviniekiem. Ari šai sievietei, kuras «visa . . dzīve bija skaidra, nesavtīga mīlestība un pašuzupurēšanās», Ļ. Tolstojs veltījis sava darba skaistākās lappuses, nostādot viņu blakus mātei un atzīstot, ka šis divas būtnes visdziļāk ietekmējušas viņa tikumisko izaugsmi.

Svarīga Ļ. Tolstoja «Bērnība» ir doma par mīlestības nozīmi bērna rak stūra un cilvēcisko īpašību izveidē. Tolstojs uzsver, ka bērnā galvenais ir nevainīga jautrība un bezgalīgas mīlas slāpes. Tāpēc, tēlojot bērnus līdzas pieaugušajiem, rakstnieks lielāko uzmanību pievērš savstarpējo attiecību piepildījumam ar patiesam, neviltotām jūtām. Viss darbs, ka to atzina autors, ir uzrakstīts «no sirds», nevis «ar pratu». Tas liela mērā nosaka «Bērnības» lirisko pamattoni, kura dominē «jaukums un poēzija», lai ari aprakstīti vairaki

smagi, pat traģiski notikumi. Sada stilistiska ievirze deva pamatu dažiem krievu kritiķiem nosaukt šo Ļ. Tolstoja darbu par «eleģiju prozā».

Pavisam citā, daudz skarbāka, nesaudzīgākā toņkārtā ir sarakstīta Mak-sinia Gorki ja bērnības apcere. Savu darbu proletāriskais rakstnieks publicējis 1913. gadā, vairāk nekā sešdesmit gadus pēc Ļ. Tolstoja «Bērnības», kad Krievija bija Pirmā pasaules kara priekšvakarā, kad tautas dzīlēs ruga un pieņēmās spēka revolucionārais noskaņojums.

M. Gorki ja «Bērnība» pamatos ir autobiogrāfisks darbs, taja nav rakstnieka fantāzijas raditu tēlu — viņš atceras tos cilvēkus un apstākļus, kas veidoja viņa cilvēcisko butību. M.Gorkijs ir nācis no pavisam citām aprindām nekā Ļ. Tolstojs. Ņikoļeņkam vajadzēja iepazīt un iemīlēt vienkāršo tautu, toties A|oša Peškovs stāstā galvenais varonis — pats ir šīs tautas pārstāvis. Viņš ir cēlies no Krievijas sīkpilsoņu vides, un |oti agri viņam bija jāiesaistās cīņā par eksistenci. Tajā vecumā, kad Ņikoļeņka Irteņjevs izglītojas mājskolotāju vadībā, Aļošam vectēvs pasaka smagus vārdus par to, ka viņš nav nekāda medaļa, lai karātos viņam kaklā, un sakas zēna dzīve «ļaudis» — grūta maizes darba un neatlaidīgas pašizglītošanās laiks, kas attēlots «Bērnības» turpinājumā stāstos «Ļaudis» un «Manas universitātes».

Tāpat ka Ļ. Tolstoja darbā, M. Gorki ja «Bērnības» centrā ir mazs zēns, kas kari tver apkārtnes iespaidus, tikai Aļošas pasaule nav izolētā un labklājīgā muiža, viņš aug lielpilsētā, nepārtrauktā saskare ar daudziem un dažādiem Krievijas zemāko slāņu cilvēkiem, un tie atstāj neizdzēšamas pēdas viņa dvēselē. «Domājot par bērnību,» rakstīja M. Gorkijs, «es sevi iztēlojos par stropu, kurā vienkārši, ikdienišķi cilvēki sanesuši kā bites savas dzīves gudrības un atziņu medu, bagātīgi apveltījot manu dvēseli, ar ko nu katrs varēdams. Bieži vien šis medus bija netīrs un sīvs, bet ikviena zināšana tomēr ir medus.»

Agrā bērnībā Aļoša zaudē tēvu. Sī nāve un mātes bēdas par to ir viņa pirmās spilgtās atmiņas. No mātes viņš gandrīz visu laiku dzīvo šķirti vec tēva Vasilija Kaširina mājā. Saja māja, kur valda nežēlības, nejēdzīgu strīdu un kautiņu gars, Aļoša iepazīst dzīves pretrunas. Visdrošākais balsts viņam ir vecmāmiņā Akuļina Ivanovna, kuras tēls pieder pie vērienīgākajiem sievietes raksturiem krievu literatūrā. Daudzi rakstnieki un kritiķi atzīmējuši vecmāmiņas tēla lielo vispārinošo nozīmi. M.Prišvins rakstīja: «Gorkija vecmāmi ņas tēls vairumā krievu cilvēku izsauc mīļotas dzimtenes tēlu, priecīgu arī tās lielajās pagātnes ciešanas.» Si vienkāršā sieviete nav idealizēta, tai piemīt arī daudzi trūkumi, bet viņa, ka izteicies rakstnieks D. Graņins, ir apveltīta ar «dzīvošanas talantu».

Smacīgajā despotisma un savstarpēja naida piesātinātajā atmosfēra vecmāmiņā prot saglabāt labestību, dzīvesprieku, ticību gaišajam. Viņas mīlēs tība pasargā Aļošu no nocietināšanās, no neticības cilvēkiem. «Viņas nesavtīga mīlestība uz pasauli bija tā, kas bagātināja mani, piesātināja ar varenu spēku grūtajai dzīvei,» atzīst pats rakstnieks. Vecmāmiņa mača saskatīt dzīvē labo. Viņas gudrība ir tautas gudrība, no viņas stāstījumiem Aļoša iepazīst

krievu folkloras varoņus, tautasdziesmas un pasakas. Brīžos, kad Akuļina Ivanovna skandē vārsmas par tautas cietējiem un varoņiem, kad, it kā pār kāpjot saviem gadiem, aizmirstas deja, Alošam viņa šķiet ka tāds brīnišķīgs pasaku tēls.

Vecmāmiņa ir apveltīta ar skaidru pratu un apskaužamu vīrišķību. Tā mirk|os, kad deg vecteva krāsošanas darbnīca un ugunsgrēks draud izvērsties par lielu nelaimi, tieši viņa nepadodas panikai, bet rīko dzēšanas un glābšanas darbus. Viņai pilnīgi sveša savtība, vectēva un dēlu mūžīgās bailes pazaudēt mantu viņai šķiet nesvarīgas, un, kad vectēvs tiešam ir izpu tināts, viņa ar apbrīnojamu vieglumu nomaina pārtikušu dzīvi pret naba dzību, jo, pēc viņas domām, ne jau nauda nosaka dzīvei vērtību.

Vecmāmiņas rakstura dominante ir samierināšanās, viņa necenšas uzlabot dzīvi, bet pielāgojas esošajiem apstāk|icin. Ar laiku Aļoša saprot, ka ne gluži viss vecmāmiņas uzskatos viņam pieņemams. Pec dabas būdams darbīgs, A|oša noraida bezgalīgas pacietības un nepretošanās filozofiju, dzīve iemāca viņu nevis padoties netaisnībai, bet cīnīties pret to. Kad vectevs pirmo reizi Aļošu noper, zēna protests izpaužas stihiski — viņš iekož vectēvam rokā, bet, kad patēvs grasas iespert mātei ar kāju, zēns jau apzināti nostājas pret ciet sirdibu un cilvēka pazemošanu. Viņa pamostas riebums un nepatika pret jeb kuru netaisnību, bet it sevišķi tādu, kas vērsta pret cilvēkiem, kuri paši nevar sevi aizstāvēt. Aļoša bieži iesaistās zēnu kautiņos, viņš nebūt nav malāstāvē tajs, kad attiecību noskaidrošana norisinās ar dūrēm. «No zilumiem un skram bām es nebaidījos,» lasām autora atzīšanos, «bet mani allaž uzbudināja ielas kautiņu nežēlība — nežēlība, ko es pārāk labi pazinu un kas mani uztrauca līdz neprātam. Es nespēju paciest, kad puikas sarīdīja suņus vai gaiļus, mocīja kaķus, trenkāja ebreju kazas, ņirgājas par apreibušiem nabagiem un vien tiesīti «lgošu, Nāve Kabatā». Taisnības izjuta Alošam ir tikpat asa ka N'iko leņkam Irteņjevam, kas juta bezgalīgu kaunu, kad, gribēdams izpatikt dievinātajam Serjožam Ivinam, piedalījās nabadzīgā zēna I|iņkas Grapa ap smiešanā. Vērtējot savu rīcību no gadu tāles, Ļ. Tolstojs atzīst: «Ja, ne apskaužama bija šī mīla (uz Scrjožu — V. V.) un vēlēšanās izrādīties par brašuliI Tās radījušas vienīgos tumšos traipus manu bērnības dienu atmiņu lappuses.»

A|oša Peškovs alkaini tiecas izzināt un saprast cilvēkus. Si iepazīšana atnes viņam ne tikai prieku un izbrīnu, bet iecērt ari sāpīgas brūces sirdi. Dzi vojot «negudrās dzimtas», kā savu ģimeni sauc vecmāmiņa, vidu, Aļoša ļoti agri iepazīst cilvēka dveseles ēnas puses — alkatību, zvērīgu naidu pret sev līdzīgiem, gaišuma trūkumu. Un, lauzdamies cauri šai tumsības valstībai, viņš gūst atziņu, ka cilvēki nav ļauni no dabas, bet par tādiem kļūst netaisnības un trūkuma pilnajā dzīvē. So patiesību zēns atklāj, klausoties vectēva stāstus par jaunību, kad tas bija strugu vilcējs uz Volgas, straujš un dedzīgs, un tikai pamazām dzīves pārbaudījumi pārvērtuši viņu par sīkumainu un ļaunu cil vāciņu. Zīmīgi, ka vecmāmiņai un vectētiņam katram ir savs dievs visu saprotošais, piedodošais Akuļinas Ivanovnas dievs, pie kura var griezties ar

visam bēdām un priekiem, un dusmīgais, visu nosodošais vectētiņa dievs, kurš jāpielūdz ar stingri reglamentētiem un A|ošam nesaprotamiem vārdiem.

Aļošas redzeslokā nonāk daudzi un dažadi cilvēki, kas atklāj viņam jau nus apvāršņus. Tas ir gan jautrais, labsirdīgais vecmāmiņās audžudēls Ciga nens, ko nomaitā viņas dēli, gan īrnieks «Jauka būšana» — pirmais dumpinieks, cīnītājs par taisnību,ar ko sava dzīve satiekas Aļoša, kam viņš sirsnīgi pieķeras un no ka mācās sociālas taisnības ābeci. M.Gorkija darba personāžs ir tik plašs, ka autobiogrāfiskais stāsts pārtop par 19. gadsimta beigu Krievijas vēsturiskās dzīves panorāmu, iezīmē ne tikai Aļošas personības izaugsmi, bet arī rada Krievijas sabiedrības perspektīvu.

Aļošas bērnības tēlojums sakas ar tēva nāvi un noslēdzas ar mates zaudējumu. Kaut ari šie traģiskie notikumi sāpīgi iedraga bērna dvēseli, kaut arī agri iepazīta dzīves nežēlība un skarbums, Aļoša nenocietinās, nekļūst par «negudrās dzimtas» piederīgo. Zīmīgi ir šādi Ļ. Tolstoja M. Gorki jam teiktie vardi: «Jus tomēr esat labs, kaut ari Jums ir tiesības būt ļaunam.» Ka atzina pats rakstnieks, no ļaunuma viņu pasargaja velēšanas mācīties, izrauties no dzīves padibenēm un lielā darba mīlestība. Atceroties savu bērnību, rakst nieks M. Gorki js uzdeva sev jautājumu: vai vajadzēja attēlot tālaika dzīvi visa mežonībā, ar visām tās drausmīgajām nejēdzībām? Un pats atbildēja bija jāparāda, lai varētu to visu izdeldēt, lai pateiktu, ka ari šāda īstenībā var veidoties patiesa cilvēcība. «Par mušu dzīvi var brīnīties ne tikai tāpēc, ka to klāj auglīgs un lekns lopisku nejēdzību slānis,» raksta M.Gorkijs, «bet ari tāpēc, ka cauri šim slānim uzvaroši dīgst un aug spilgtais, veselīgais un radošais, aug krietnums — cilvēcība, modinot nesatricināmu cerību, ka mēs atdzimsim gaišai, cilvēcīgai dzīvei.»

Alekseja Tolstoja «Ņikitas bērnība» sarakstīta 1920. gada, un tajā attēloti vismaz piecpadsmit gadu vēlāki notikumi nekā M.Gorkija darba. Dzīve vel asak, vel sāpīgāk bija jūtamas cariskās Krievijas īstenības radītās pretrunas un nejēdzības, tauta brieda protesta un nemiera gars. Bet nekā no tā lasitajs neatradīs A.Tolstoja darbā. Aļošam Peškovam apkart viļņojas tautas dzīves jūra, toties Ņikita dzīvo bezrūpības un laimības salā. No visiem trim šajā grāmata ievietotajiem darbiem «Ņikitas bērniba» ir pats gaišākais.

A. Tolstoja stāsts sarakstīts emigrācijā, laika, kad rakstnieks bija noilgojies pēc dzimtenes, pēc savas tautas. Svešumā atceroties bērnību, tā viņam rādās ka īsti saulains stūrītis. Pirmpublikācijā 1922. gadā Berlīnē darba nosaukums bija «Stāsts par daudzām lieliskam lietam», kas vel vairāk akcentēja gaišo, optimistisko ievirzi. Nikitas dveseles pamatstāvoklis ir laimes izjūta. Pat tajos brīžos, kad viņu māc skumjas un garlaicība, Nikita dzīvo laimes priekšnojautās, gaida atgriežamies šo viņa psihei tik dabisko stāvokli.

Līdzīgi Ļ. Tolstoja «Bērnībai», arī ši stāstā darbība norisinās nošķirtā muižas pasaulē. Tiesa, tā vairs nav 19. gadsimta sakuma muiža. No tautas pārstāvjiem Nikoļeņka ir saticies tikai ar kalpotājiem, bet Ņikita draudzējas ar sādžas bērniem. Ar draugu Mišu Korjašonoku viņš piedalās zemnieku bērnu rotaļās un kautiņos. Viena no spilgtākajām bērnudienu atmiņām ir cīniņš

«siena pret sienu», kad viena sādžas gala zēni izaicina otru. Ņikita kopā ar zemnieku bērniem jaj ar neiebrauktiem zirgiem, rīko sniega kaujas, ziemas vakaros spēlē kārtis kalpotāju galā un dzīvo līdzi visām tā iemītnieku be dam un priekiem.

Demokrātiskākas, vienkāršākas nekā Ņikoļeņkam ir Ņikitas attiecības ari ar mājskolotāju. Ļoti mijā, bet mazizglītotā vācu guvernante Kārla Iva-noviča tēlojumā kā vadmotīvs skanēja līdzcietība pret viņa pilnīgi atkarīgo stāvokli, turpretī Ņikitas attiecības ar skolotāju Arkādiju Ivanoviču tēlotas ar smalku humoru, parādītas ka laba biedriska saprašanās. Ņikitas galvenā rupe ir izbēgt no tādu viņa uztverē garlaicīgu priekšmetu mācīšanās kā, pie mēram, aritmētika.

«Ņikitas bērnības» lielākā pievilcība ir absolūtā iedzīvošanās bērna pa saules izjūta. Ļ. Tolstoja «Bērnībā» Ņikoļeņkas pārdzīvojumu tēlojumā bieži jo bieži rakstnieks ielaužas ar moralizējošām pārdomām, Aļošas stāstījums sa vukart nedalāmi savijies ar autora vērtējumiem, bet A. Tolstoja darbā viss ir parādīts ar desmitgadīga zēna acīm. Kad M. Gorkijs izlasīja «Ņikitas bērnību», viņš vispirms uztvēra tieši šo īpatnību: «Par gudro ir vieglāk rakstīt. Man, gre cīgajam, mana grāmatā zēns daudz zina un ļoti cenšas par to pastāstīt. Pat Ļevam Nikolajevičam Tolstojam, kad viņš bija jauns, «Bērnībā» zēns ir gudrs. Literatūra zēni ir gudri un daudz spriež. Bet, lūk, Aleksejam Nikola jevičam «Ņikitas bērnībā» zēns ne par ko nedomā, viņš vienkārši dzīvo, un kas tas par īstu cilvēku! Cik daudz mes domājam viņa vietā!» Krievu padomju rakstnieks un literatūrzinātnieks V. Sklovskis nosaucis Ņikitu par «dzīvu, apaļu» zēnu, kurš plaši atvērtām acīm vēro dabas apriti no ziemas līdz rudenim.

Tuvība dabai ir viens no galvenajiem audzinošajiem faktoriem Ņikitas dzīvē. Apkārtējie lauki, upe, dīķis, dārzs zinātkārajam zēnam atklāj savus noslēpumus. Viņu īpaši saista putni. Putnu dziesmas pavasari, no ligzdas izkritušā un mājās pārnesta strazdulena Dzeltīša jocīgās izdarības apraksti tas poētiski un ar mīlestību. Netrūkst ari humora dzirksts. Ūdeņiem, kokiem, putniem ir liela nozīme Ņikoļeņkas Irteņjeva un Aļošas Peškova dzīvē. Bet Ņikitas pasaulē dabai ir īpaša vieta. A. Tolstojs atcerējās: «Atskatoties do māju, ka jaunrades nepieciešamību noteica bērna gadu vientulība: es augu viens, vērojot, saplūstot ar lieliskam zemes un debesu parādībām.» Ņikitas bagātā izdoma apdvēseļo dabu, un viņš uztver tās parādības kā dzīvas būtnes. Mušu acu priekšā veidojas cilvēka mākslinieciskā personība.

Rakstnieks tēlaini un dzīvi apraksta zēna fantāzijas lidojumu, viņa iztēles radītos tēlus un ainas. Kāda ziemas vakarā, ieklausoties vēja gaudošanā, «. . Ņikita iztēlojās, ka aukstajos, tumšajos bēniņos pa luku saputināts sniegs. Starp milzīgajiem baložu noķēpātajiem griestu baļķiem mētājas veci nodris kāti atzveltnes krēsli ar plikam atsperēm un nolietotu dīvānu paliekas. Uz viena šāda krēsla pie krāsns skursteņa sēž Vējš: pinkains, viss vienos putek ļos, timekļos. Sēž mierīgi un, atspiedis vaigus delnās, gaudo: «Garrlaicīīīgi!» Nakts gara, bēniņos auksts, bet viņš sež pavisam vientuļš un kauc.»

No iepriekšaprakstītajiem bērnības stāstu varoņiem Nikita atšķiras ar savu absolūto vienaldzību pret reliģiju. Vecāki neliek viņam lūgt dievu, neliek apgūt ticības mācību. Ziemassvētku eglīte, baznīcas apmeklējums Lieldienās ir tikai svētku rituāls un nerada zēna sirdī nekādās pārdomas par attiecībām ar dievu. Viņa dabiskajā, gaišaja pasaulē šādai pārdabiskai būtnei nav vietas.

Trīs dažādu rakstnieku bērnības stāsti ataino dažādus laikmetus, rada dažādus raksturus un atšķiras ar savu pasaules uztveres īpatnību un vēstījuma intonāciju. Un tomēr triju krievu klasiķu atmiņās ir daudz kopīga.

Visu stāstu centrā ir cilvēks, tā garīgā izaugsme, personības veidošanās. Sis process noris |oti dažādos apstākļos, taču galvenie tikumiskie kritēriji, galvenās vērtības, kas kā ceļamaize tiek paņemtas tālākai dzīvei, pamatos ir līdzīgas. Tās ir īsta, patiesa cilvēcība, cieņa pret cilvēku neatkarīgi no viņa sabiedriskā stāvokļa, izglītības, līdzcietība pret vājākiem, neaizsargātiem. Ari mīlestība uz visu dzīvo, uz dabu ka cilvēka un cilvēcības veidotāju. Un mīlestība uz darbu. Visi trīs zēni gatavojas nevis laiskumam un bezdarbībai, bet īstai darba dzīvei. Jaunais rakstnieks L. Tolstojs, tikko pabeidzis «Ber nibu», atzinās: «Darbs, darbs! Cik laimīgs es jutos, kad strādāju!»

M. Gorkijs vēstulē A. Makarenko kolonijas audzēkņiem uzsvēra, ka viņš bērnībā bijis pavisam parasts cilvēciņš, tikai ļoti agri iemācījies but neatlaidīgs, tiecies pēc zināšanām un nav baidījies ne no kāda darba.

Ļ. Tolstoja, M.Gorkija un A. Tolstoja izcilo krievu reālistiskās literatūras meistaru stāsti par savu bērnību sen kļuvuši par bērnu literatūras klasiku visā pasaulē. Ari latviski šie darbi netiek izdoti pirmo reizi. Ar tiem ir izaugušas jau vairākas lasītāju paaudzes, mācoties dziļu humānismu, patiesu internacionālismu, augstu jūtu kulturu.

Sakopoti vienā izdevumā, šie darbi paver plašu skatu uz vēsturiskām izmaiņām tautas dzīvē, tās psihē, tikumiskajos priekšstatos. Un visi kopā tie veido vērienīgu cilvēka iekšējās attīstības likumsakarību izpētes mākslinie cisko panorāmu.

Vera Vāvere

KOMENTĀRI

ĻEVS TOLSTOJS (1828 1910)

Izcila krievu rakstnieka Ļ. Tolstoja daiļrade dziļi ietekmējusi pasaules rakstniecības, kultūras attīstību. Latvija Ļ. Tolstoja darbi tulkoti kopš 1886. gada. īpašu uzmanību piesaistījuši romāni «Karš un miers» (pirmoreiz latviešu valodā 1903 1904), «Anna Kareņina» (pirmoreiz latv. 1904—1909), «Augšāmcelšanās» (pirmoreiz latv. 1911). Divas reizes 1936. 1940. gadā un 1958. 1962. gadā latviešu valodā iznākuši Ļ. Tolstoja Kopoti raksti.

Daudz spēka un talanta veltīdams pedagoģijai, Ļ. Tolstojs 1859.—1862. gada mača zemnieku bērnus skola, ko iekārtojis Jasnajā Poļanā, un izdod pedagoģisku žurnālu «Jasnaja Poļana» (1862), saraksta «Ābeci» (1871 —1872) un «Jauno ābeci» (1874 1875). Šiem izdevumiem viņš sacer bērniem domā

tus stāstus un pārstrādā pasakas un fabulas, kas veido četras «Krievu lasāmās grāmatas». Stāstiņus no šīm lasāmgrāmatām tulkojuši Sudrabu Edžus («Pasaka par muļķa Jāni un viņa diviem brāļiem», 1908), E. Birznieks-Upītis, K. Egle, A. Jesens u. c.

Pirmais Ļ. Tolstoja literārais darbs «Bērnība» nebija adresēts bērniem. Rakstnieks to bija iecerējis ka četrdaļīgu romāna «Četri attīstības posmi» («Четыре эпохи раэпития») pirmo daļu. Iecere pilnība neīstenojās: vel Ļ. Tolstojs uzrakstīja «Zēna gadus» un «Jaunību» (nepabeigts), bet «Pilu gādību» vispār neuzrakstīja jauno autoru, kurš piedalījās vairākos karos (Kaukāza un Krimas karš 1851 1855), pārņēma sava vara militāri patriotiskā, heroiskā tēma.

Ar «Bērnību» latviešu lasītāji pirmoreiz iepazinās 1901. gada periodika. Atsevišķā gramatā «Bērnība» iznaca 1928. gada, Ļ. Tolstoja 100. dzimšanas dienā, K. Egles tulkojumā, atkārtoti 1929. gadā. «Bērnība» iekļauta «Sko las literatūras» izdevumos 1941. un 1946. gadā, ievietota abos Ļ. Tolstoja Kopotu rakstu izdevumos.

Bērnība (5. lpp.)

lietute — beretes veida galvassega.

Septiņgadu karš — karš, kas notika no 1756. līdz 1763. gadam. Karoja Austrija, Francija, Krievija, Spānijā, Zviedrija ar Prūsiju, Lielbritāniju, (savienībā ar Hannoveri) un Portugāli. Karu izraisīja Lielbritānijas un Francijas cīņa par kolonijām Ziemeļamerikā un Indijā, kā ari Prūsijas agresīva iekarošanas politika un tās sadursme ar Austrijas, Francijas un Krievijas politiskajam interesēm.

Puds - masas mērvienība krievu mēru sistēmā. 1 puds — 40 krievu mar ciņas — 16,38 kg.

Kaftans — gari, senlaicīgi svārki ar divrindu pogām (turku, slāvu tautam).

Piķieris — cilvēks, kas kopj medību suņus un piedalās ar tiem medībās.

Birka skaitāmais koks, uz kura ar iegrieztiem robiņiem atzīmēja saim nieciskus datus, rentes maksājumus vai parādus.

Nankins blīvs sārti dzeltenas krasas izturīgs, gluds kokvilnas audums, kas austs linu audekla pinumā.

Kaleša — puskariete.

Satups plats sieviešu mētelis.

Grosfāters — sena deja ar lēnām, laidenām kustībām; to dejoja veci vīri. No vācu der Groļivater — vectētiņš.

Bezmēns — rokas svari — svira ar maināmu atbalsta punktu.

Bešmets vīriešu apmetņveida apģērba gabals (tjurkiem, mongoļiem, kaukāziešiem).

MAKSIMS GORKiJS (1868—1936)

M. Gorkija (īstajā vārdā Aleksejs Maksimovičs Peškovs) krievu padomju rakstnieka, sociālistiskā reālisma literatūras pamatlicēja darbi Latvijā pazīstami kopš 19. gadsimta beigām (pirmie tulkojumi latviešu valoda — 1899), un tiem bija ievērojama loma 20. gadsimta sākuma sabiedriskas domas un revolucionārās literatūras attīstībā. Viens no pirmajiem ar M. Gorki ja biogrāfiju un darbiem latviešu sabiedrību iepazīstināja J. Rainis. Savukārt M. Gorkijs augstu vērtēja Raiņa talantu un veicināja viņa darbu tulkojumus krievu valoda.

Lai sekmētu dažādu tautu kultūru tuvināšanos, M. Gorki js kopā ar V. Brjusova izdeva Krievijas mazo tautu literatūras krājumus. Pec M. Gorkija iniciatīvas un viņa redakcijā 1916. gadā Petrogradā iznāca pirmais lielākais latviešu literatūras kopojums krievu valodā grāmata «Сборник латышской литературы», kam bija izcila nozīme latviešu literatūras popularizācijā ne vien Krievijā, bet arī aiz tās robežām.

M. Gorkija stāsts «Bērnība» publicēts 1913. gada un ir autobiogrāfiskās triloģijas «Bērnība», «Ļaudis» (1915), «Manas universitātes» (1923) pirmā daļa. «Bērnības» teksta galīgo redakciju ar veltījumu dēlam autors izveidoja 1915. gadā, kad gatavoja savu Kopotu rakstu izdevumu.

Nodoms uzrakstīt māksliniecisku autobiogrāfiju M. Gorkijam radas jau literāro gaitu sakumā. Pirmie uzmetumi (vēlāk iekļauti Kopotos rakstos kā atsevišķi darbi) datējami ar 1893. gadu. 1906. 1910. gada vēstulēs dažādiem adresātiem rakstnieks vairākkārt piemin šo nodomu un pamato tā nozīmi. 1910. gada pavasarī viņš raksta no Kapri salas Itālija: «Es visai labi pazīstu krievu sadzīvi un krievu literatūru un ne bez nožēlas varu teikt: neviens ne izdomā mazak par mani. Kādreiz uzrakstīšu savu autobiogrāfiju un tajā do kumentāli ar norādēm uz vietām un personām attaisnošu visus, dažkārt it ka neticamus, notikumus un dvēseles stāvokļus, kas sastopami manos stāstos.»

Latviski «Bērnības» fragmenti pirmo reizi publicēti 1914. gadā.

Atsevišķos izdevumos «Bērnība» latviešu valoda publicēta 1937. gadā Maskavā «Prometeja» izdevuma Sudrabu Edžus tulkojumā, pec tam 1940. un 1941. gada VAPP izdevumos Rīgā K. Dziļlejas tulkojuma (šis tulkojums ievietots ап M. Gorkija Kopotu rakstu 14. sējumā, 1951) un E. Klienes tul kojumā 1956. un 1968. gada.

Sandals, fuksins — krāsvielas.

Jezuīts katoļu muku ordeņa — Jēzus biedrības loceklis; šeit: viltīgs, divkosīgs cilvēks.

Farmazons — izkropļota forma no vārda «frankomasons», no franču francmatĻons — brīvmūrnieki jeb masoni — starptautiska organizācija (kapitālistiskajās valstīs, sākot ar 18. gs.), kuras locekļi, galvenokārt turīgo šķiru pārstāvji, aicināja uz reliģiski tikumisku pilnveidošanos. Sadzīve par farma-zoniem krievi mēdza saukt brīvdomātājus, cilvēkus, kas neievēro vispārpieņemtās paražas. Tautas valodā vārds «farmazons» kļuvis par lamu vārdu.

Rekrūšu kvīts — kvīts, kas atbrīvoja no karaklausības.

Arhierejs — augsts pareizticīgo baznīcas garīdznieks.

. . .ņēma un ņēma manus bērniņus par eņģeļiem. — Proti, bērni nomira mazi. Uzskatīja, ka tādiem bērniem grēku nav, un sauca tos par «eņģeļu dvēselēm», ticēdami, ka pēc nāves viņi kļūst eņģeļi.

Ornāts katoļu baznīcas kulta kalpotāju liturģiskais tērps.

Jaatver svētas durvis... Pec ticējuma, lai palīdzētu grūtās dzeni dibas, vajadzēja baznīcā atvērt altāra durvis.

Zolotņiks — senāk Krievijā lietota svara vienība — 4,266 g.

liikus — šeit: tītars.

Šeit turējos pie latiņu alfabēta un veclaicīgajiem latviešu burtošanas paņēmieniem. Senslāvu burtošanas veids latviski pārak sarežģīts un nesa protams. (Tulk. piezīme.)

. . . kad mežos tvarstīja Oloņecas virus. — Oloņecas guberņas zemnieki ar varu tika piesaistīti pie rūpnīcām, no kurienes viņi bēga.

. . . ungāru kara laika ... — Runa ir par Nikolaja 1 organizēto karagājienu pret revolūciju Ungārija (1848 1849).

Jefrems Sirins — kristīgās ticības sludinātājs, daudzu lūgšanu un garīgu dziesmu sacerētājs (4. gs.).

Diakons — zemākais kristiešu kulta kalpotājs, pareizticīgo un katoļu mācītāja palīgs.

Tamb\ovas] gub[erņā], Borisoglebovas apriņķi, Koļupanovkas ciema es dzirdēju citu šis leģendas variantu: nazis nogalina padēlu, kurš apmelojis pamati. (M. Gorkija piezīme.)

Tatad kara gan? — Runa ir par krievu-turku karu 1877.—1878. g.

Populārā trlssējumu darba *Sem> lautu reliģija», raksta «Ēģiptiešu me tempsihoze», ka ari publicistiska raksta «Laulība un sieviete» autors. Sis raksts, ko izlasīju jaunība, mani dzifi ietekmēja. Šķiet, ka raksta virsrakstu esmu nosaucis nepareizi. Raksts bija iespriests kādā teoloģijas žurnālā septiņ desmitajos gados. (M. Gorkija piezīme.)

Metempsihoze — koncepcija par dveseles iemiesošanos no viena ķermeņa citā cilvēka vai dzīvnieka ķermenī, dažkart pat augā un nedzīvās dabas priekšmetā.

ALEKSEJS TOLSTOJS (1883—1945)

A. Tolstojs — krievu padomju literatūras klasiķis. Plašu atzinību, ari aiz Padomju Savienības robežām, guvusi viņa romānu triloģija «Sāpju ceļi» (pir moreiz latviski — 1947), vēsturiskais romans «Pēteris Pimais» (pirmoreiz latv. — 1936). Liela interese, it īpaši jaunatnei, bijusi par rakstnieka zinātniskās fantastikas romāniem «Aelita» (pirmoreiz latv. 1924), «Inženiera Garina hiperboloīds» (pirmoreiz latv. — 1959).

Ka bērnu rakstnieks Л. Tolstojs visvairāk pazīstams ar itāliešu rakst nieka K. Kollodi stāsta «Pinokio piedzīvojumi. Stāsts par koka lelli» pārstrādājumu «Zelta atslēdziņa jeb Buratino piedzīvojumi» (pirmoreiz latv. — 1952).

latviešu valodā «Ņikitas bērnība» pirmoreiz publicēta 1956. gada grā matā Л. Tolstojs «Stāsti» E. Lāses tulkojumā. Sai pašā izdevumā ievietoti ari divi citi rakstnieka stāsti beriliem («Stāsts par kapteini Gaterasu, par Mitjku Stre|ņikovu, par huligānu Vasjku Taburetkinu un nikno runci Nelieti», «Tā, it ka nekas ncbutu noticis»). Bērnības atmiņas izmantotas arī jau agrāk sarakstītajās «Žagatas pasakas» (1910).

Nikitas bērnība (267. lpp.)

Bašliks kapuce (no vilnas auduma) ar gariem galiem.

Aršīna — ari aršina garuma mērvienība, aptuveni 0,71 metrs (vecajā krievu mērvienību sistēmā).

Kizjdks — kaltēti lopu mēsli.

Igvats — caurumota koka kaste dzīvu zivju glabāšanai ūdenī. Ugunszeme arhipelāgs Dienvidamerikas galējos dienvidos.

Kalikons — ar saistvielām piesūcināts kokvilnas audums (grāmatu iesējumiem) .

Pipins Īsais — Franku valsts karalis (no 751. g.).

Ķelderis zemnieku vadmalas svārki.

Kulies Lieldienu cepums, parasti izrotāts ar krusta nospiedumu. Pasha Lieldienu salds biezpiena ēdiens.

Kumačs koši sarkanas krasas kokvilnas audums.

Gregoriskais kalendārs kalendārs, ko 1582. g. ieviesis Romas pāvests Gregors XIII; pašreiz Gregora kalendāru lieto lielākajā daļa pasaules valstu. Arkāns gara virve ar cilpu dzīvnieku ķeršanai.

Grieķu ķivere šeit: ugunsdzēsēju ķivere.

Gumiarābiks ātri sacietējoši sveķi, ko izdala dažu sugu akacijas; lieto par liīnvielu.

SATURS

TOLSTOJS LEVS

BĒRNĪBA. No krievu vai. tulk. Kārlis Egle •>

GORKIJS MAKSIMS

BĒRNĪBA. No krievu vai. tulk. Elija Kliene

TOLSTOJS ALEKSEJS

ŅIKITAS BĒRNĪBA. No krievu vai. tulk. Ērika Lūse 267

VĀVERE VERA. Stāsti par bērnību 35.)

Komentāri 361

4 БИБЛПОТЕКА СПРИДИТИСА* Том 3

Лев Толстой ДЕТСТВО

Перевел с русского Карлис Эгле Максим Горький ДЕТСТВО

Перевела с русского Одни Клиент

Алексей Толстой ДЕТСТВО НИКИТЫ

Перевела с русского Эрика Л усе

Автор послесловия и комментариев Вера Вавере

Художник Арвидс Буманис

Рига «Лиесма» 1988 Па латышском языке

Графическое оформление серии Андриса Ламстера

HR N» 5092

SPRlDTSA BIBLIOTĒKA

3. s ēj u m s

Ļevs Tolstojs

bērnība

Maksims Gorkijs BĒRNĪBA

Aleksejs Tolstojs NIKITAS BĒRNĪBA

Redaktors Andris Capiņš Mākslinieciskais redaktors Aivars Sprūdis Tehniskā redaktore Viktorija Blaua Korektore Мага Tirzītc Nodota salikšanai 16.10.86. Parakstīta iespiešanai 26.02.88. Kormats 60X84/16. Ofseta papīrs h* 1. Kudriašova garnitūra. Ofsetspicdums.

21,39u_2TkTcasp?edl..83,64 ursk. krasu nov,

24 99 izdeva. 1. Metiens 135 000 ck..

Iespiests Latvijas PSK Valsts izdevniecību, poligratijas un gramatV tirdzniecības lielu kom, ejas Rīgas Paraugtipogrāfija, 226004 Riga, Vienības gatve 11.

Iesieta tipogrāfijā .tipa. 2260И Rīga, Blaumaņa iela 38/4u.

Tolstojs Ļ.

To 335 Bērnība / Ļ. Tolstojs. Bērnība / M. Gorkijs. IsJiki-tas bērnība / A. Tolstojs; V. Vāveres pēcv., koment.; II. A. Bumanis. — R.: Liesma, 1988. — 365 lpp.; il. — (Sprīdīša b ka; 3)

1

Ar zvaigznīti apzīmēto Vārdu skaidrojumus skat. komentāros.

2

Celieties, bērni, celieties! ... ir jau laiks. Māte jau zāle! (Vācu vai.)

3

Nu, nu, sliņķi! (Vācu vai.)

4

Лк, liecieties mierā . . . (Vācu vai.)

5

Vai drīz būsiet gatavi? (Vācu vai.)

6

Ceļojumu apraksts. (Franču vai.)

7

Mīļais,( Vatu ml.)

8

nodaļa MAMAN

Māmiņā sēdēja viesistabā un lēja tasēs tēju; ar vienu roku viņa pieturēja tējkannu, bet ar otru rīkojās ap patvāra krānu, no kura ūdens tecēja pāri tējkannai uz paplātes. Un, kaut gan viņa cieši skati jās, tomēr neredzēja, tāpat ari nemanīja, ka mēs ienācām.

9

Akordi ar citu pēc citas sekojošām skaņām.

7 Viens, divi, trīs. viens, divi, trīs. (Franču vai.)

■' Pateicos mijais. (Vācu vai.)

10

No kurienes jus nākat? (Varu vai.)

2 Es nāku no kafejnīcas. (Varu vai.)

3 Vai avīzi neesat lasījis? (Vācu vai.)

11

Punkts. (Latam vai.)

12

Labdien, Mimī! (Franču vai.)

13

Runājiet franciski! (Franču vai.)

14

Ēdiet taču ar maizi. Ka jus turat dakšiņu? (Franču vai.)

15

Та viņš dēvēja bez izšķirības visus vīriešus. (Autora piezīme.)

16

Daudzsološs zēns. (Franču vai.)

2 Manu brālēn. (Franču ml.)

3 Es jums jautāju. (Franču vai.)

17

Лк, mans dārgais. (Franču vai.)

2 Pjērs. (Franču vai.)

3 Eh, mans mīļais draugs. (Franču vai.)

18

Vai jūs vienmēr dzīvojat Maskavā? (Franču vai.)

19

Bet es vēl nekad neesmu apmeklējis galvaspilsētu. (Franču vai.)

20

Apmeklēt. (Franču vai.)

21

Pateicos. (Franču vai.)

22

Rozi vai nātri? (Franču vai.)

23

Nevajadzēja iet dejot, ja neprotat! (Franču vai.)

Content

Tolstojs Ļevs, et al Stāsti par bērnību.

ĻEVS TOLSTOJS. BĒRNĪBA

MAKSIMS GORKIJS. BĒRNĪBA

ALEKSEJS TOLSTOJS. ŅIKITAS BĒRNĪBA

STĀSTI PAR BĒRNĪBU

KOMENTĀRI

SATURS

1