Borhess Horhe Luiss

Stāsti

Horhe Luiss Borhess

Stāsti

.

PRIEKŠVĀRDS

Kad literatūru cienošu ļaužu pulkā te, mūsu dzimtajā zemē, saruna ievirzās par noslēpumaini izcilo argentīniešu rakstnieku Horhi Luisu Borhesu, ikviens zina kaut ko bilst un teju vai uzskata viņu par savu padomdevēju. Tomēr uz jautājumu — ko tieši jūs esat lasījis? — visbiežāk atbildes nav. Iespējams, ari tāpēc H. Luisu Borhesu dēvē par lielu mistifikatoru, un vispirmām kārtām, kā to atzīst daudzie rakstnieka pētnieki, Borhess mistificējis pats sevi. Modernajā valodā izsakoties, viņš veikli, lai gan daudzu gadu garumā, organizēja teicamu mārketinga politiku, izmeta smailus, vissmalkākā intelekta nopucētus āķīšus, un ilgi gaidītā, lielā zivs bija klāt. Par viņa rūpīgo attieksmi pret savu darbu liecina kaut vai tas, ka, būdams jau profesionāls dzejnieks un esejists, Borhess savu pirmo stāstu "Vīrs uz rožainā stūra" raksta sešus gadus, no 1927. līdz 1933. gadam, pārrakstīdams, nolikdams malā un vēlreiz pārrakstīdams. Turklāt pirmajā šī stāsta publikācijā avīzē Borhess slēpjas aiz pseidonīma Fransisko Bustoss. Viens no izcilākajiem Borhesa pētniekiem un draugiem visa mūža garumā Emīrs Rodrigess Monegals stāsta, ka Argentīnā Borhess bieži vien ir tikai "cilvēks, kurš sarakstījis "Vīru uz rožainā stūra"", un šis fakts autoram licis vērsties pret savu darbu ļoti kritiski.

Bez šaubām, H. Luisa Borhesa ģenialitāte slēpjas viņa nepārspējamajā intelektā. Viņa prāts ir tik izcils, kā daži apgalvo, ka viņam izdomāt nozīmē to pašu, ko radīt. Paradoksāli, bet īstenībā, proti, zemtekstā, visi izcilā argentīnieša pētnieki noņemas ar

problēmu — kas bija Borhess? Vai tiešām rakstnieks? Lai nu kā, bet Rodrigess Monegals atzīst, ka daudzas Borhesa stāstu tēmas varētu pieskaitīt pie fantastikas žanra, piemēram, ceļojumus laikā, sapņus, kas īstenojas, vai nemirstības tēmu. Bet, sākot ar "Izdomājumiem" (Ficciones), viņa stāsti visbiežāk šķiet kā parodijas par teoloģiskām un filosofiskam problēmām. Cits Borhesa draugs rakstnieks Adolfo Bjojs Kasaress apgalvo, ka Borhess izgudrojis jaunu literatūras žanru — metafizisko stāstu.

Mūsu Horhes Luisa Borhesa stāstu izlasē iekļauti darbi, kas ļauj iepazīt visas argentīniešu rakstnieka iecienītākās tēmas no krājumiem "Izdomājumi" (Ficciones, 1944) un "Alefs" (El Aleph, 1949), kas tiek uzskatīti par pamatdevumu rakstnieka prozas pūrā. Tāpat mūsu izlasē iekļauts arī Borhesa dzīves laikā pēdējais izdotais stāstu krājums "Šekspīra atmiņa" (La memoria de Shakespeare, 1983), kurā apkopoti rakstnieka pēdējie četri dažādiem izdevumiem publicēšanai nodotie stāsti. "Šekspīra atmiņa" ir pēdējais Borhesa publicētais stāsts. Borhesa mistifikāciju iespaidā laika gaitā radušies vairāki viena un tā paša stāsta tulkojumi, tāpēc redakcija nolēma dažiem stāstiem piedāvāt divas tulkojuma versijas, tādējādi uzsverot izcilā teksta daudzplākšņainību un interpretācijas diktatūru.

Edvīns Raups

IZDOMĀJUMI

.

TLONA, UKBARA, ORBĪS TERTIUS [1]

I

Par Ukbaras atklāšanu man jāpateicas spoguļa un enciklopēdijas nejaušai kombinācijai. Biedinošais spogulis atradās kādas Gaonas ielas savrupmājas gaiteņa dziļumā Ramosmehijā; enciklopēdija ar maldinošo nosaukumu The Anglo-American Cyclopaedia (Ņujorka, 1907) patiesībā ir Encyclopaedia Britannica 1902. gada izdevuma burtisks, kaut arī novēlojies pārdrukājums. Tas notika pirms gadiem pieciem. Tovakar pie manis ciemojās Bjojs Kasaress, un pēc vakariņām mēs ieslīgām ilgstošā diskusijā par ieceri radīt romānu pirmajā personā, kurā stāstītājs izlaistu vai sagrozītu faktus un nonāktu dažādās pretrunās, kas ļautu nedaudziem — ļoti nedaudziem lasītājiem nojaust stāsta nežēlīgo vai banālo īstenību. Attālā gaiteņa galā mūs klusi vēroja spogulis. Atklājām (vēlā vakara stundā šāds atklājums ir neizbēgams), ka spoguļiem piemīt zināms baisums. Tad Bjojs Kasaress atcerējās kādu Ukbaras ķeceru sektas vadoņa apgalvojumu — proti, ka spoguļi un kopošanās ir pretīgi, jo palielina cilvēku skaitu. Pajautāju par šLs ievērības cienīgās frāzes avotu, un viņš atbildēja, ka tā pieminēta The Anglo-American Cyclopaedia rakstā par Ukbaru (Ucjbar). Savrupmājā (mēs to īrējām mēbelētu) glabājās šī izdevuma eksemplārs. XLVI sējuma pēdējās lappusēs atradām rakstu par Upsalu; XLVII sējuma pirmajās lappusēs — rakstu par

Ural-Altaic Languages[2], taču ne vārda par Ukbaru. Bjojs, nedaudz apmulsis, sāka pētīt šķirkļu rādītāju. Viņš veltīgi izmeklējās visas iespējamās šī vārda rakstības formas: Ukbar, Ucbar, Ookbar, Oukhbahr… Pirms došanās projām viņš man teica, ka Ukbara esot kāds apgabals Irākā vai Mazāzijā. Es piekritu, tomēr, atzīšos, jutos mazliet neveikli. Nospriedu, ka šī annālēs neminētā zeme un šis anonīmais ķeceris ir tikai Bjoja cilvēciskās vienkāršības radīta fikcija, lai attaisnotu frāzi. Neauglīgie meklējumi kādā no Justus Perthes atlantiem tikai nostiprināja manas šaubas.

Nākamajā dienā Bjojs man piezvanīja no Buenosairesas. Teica, ka viņam priekšā esot raksts par Ukbaru no enciklopēdijas XXVI sējuma. Tajā nebija minēts ķecera vārds, taču viņa doktrīna rakstā bija formulēta gandrīz vai precīzi tiem pašiem vārdiem, kādos to izteica Bjojs, kaut literārā ziņā, iespējams, neveiksmīgākiem. Viņš bija atcerējies: Copulation and mirrors are abominable[3]. enciklopēdijas teksts vēstīja: "Kāds no šiem gnostiķiem uzskatīja, ka redzamā pasaule ir ilūzija vai, pareizāk sakot, sofisms. Spoguļi un paternitāte ir ienīstami (mirrors and fatherhood are hateful), jo vairo un izplata to." Es viņam teicu, un tas nebija melots, ka vēlētos šo rakstu redzēt. Pēc pāris dienām viņš to atnesa. Tas mani izbrīnīja, jo izsmeļošajos Ritera Erkunde[4] kartogrāfiskajos rādītājos vārds "Ukbara" nekur nebija pieminēts.

Grāmata, ko atnesa Bjojs, tiešām bija Anglo-American Cyclopaedia XXVI sējums. Alfabētiskais indekss grāmatas titullapā un uz apvāka muguriņas (Tor-Ups) bija identisks mūsu eksemplāram, taču tās apjoms bija nevis 917, bet gan 921 lappuse. Četras papildu lappuses saturēja rakstu par Ukbaru; šis šķirklis, kā jau lasītājs būs pamanījis, neiekļāvās alfabētiskajā indeksā. Vēlāk pārliecinājāmies, ka citu atšķirību šo sējumu starpā nebija. Tie abi (kā jau, šķiet, minēju) ir Encyclopaedia Britannica desmitā izdevuma pārdrukājumi.

Bjojs savu eksemplāru bija iegādājies kādā izsolē. Rakstu mēs izlasījām ar zināmu rūpību. Fragments, ko atcerējās Bjojs, laikam arī bija vienīgais, kas pārsteidza. Viss pārējais šķita visnotaļ ticams, stilistiski pieskaņots enciklopēdijas kopējai tonalitātei un (dabiski) nedaudz garlaicīgs. To vēlreiz pārlasot, aiz teksta izturētības mēs atklājām kādu būtisku nenoteiktību. No raksta ģeogrāfiskajā daļā minētajiem četrpadsmit nosaukumiem atpazinām tikai trīs — Horasānu, Armēniju, Erzurumu —, kas tekstā bija interpolēti visai neskaidrā veidā. No vēsturiskām personām — tikai vienu: krāpnieku un magu Viltus Bardiju, pieminētu drīzāk gan metaforiskā nozīmē. Rakstā it kā bija precizētas Ukbaras robežas, taču to miglainie atskaites punkti bija šī paša apgabala upes, krāteri un kalnu grēdas. Mēs, piemēram, izlasījām, ka Caihaldunas zemiene un Aksas delta iezīmē Ukbaras dienvidu robežu un ka šīs deltas salās mīt savvaļas zirgi. Tas rakstīts 918. lappuses sākumā. Vēstures nodaļā (920. lpp ) uzzinājām, ka 13. gadsimta reliģisko vajāšanu laikā šajās salās patvērumu meklējuši īstenticīgie, un tajās joprojām saglabājušies viņu obeliski un nereti gadās izrakt arī viņu akmens spoguļus. Nodaļa "Valoda un literatūra" bija īsa. Tikai viena ievērības cienīga ziņa: tajā bija rakstīts, ka Ukbaras literatūra pēc sava rakstura ir tīrā fantastika un ka tās eposos un leģendās nekam nav saistības ar realitāti, bet gan ar diviem iztēles radītiem apgabaliem — Mlehnasu un Tlonu… Bibliogrāfijā bija uzskaitītas četras grāmatas, kuras līdz šim tā ari neesam spējuši atrast, kaut arī trešā — Silasa Haslama Histon/ of the Land Called Uqbar[5], 1874 — parādās Bernarda Kvoriča grāmatnīcas katalogos [6] . Pirmā grāmata — Lesbare und leseniverthe Bemerkungen ūber das Land Ukkbar in Klein-Asien[7] — datēta ar 1641. gadu un ir Johannesa Valentinusa Andree darbs. Šis fakts ir nozīmīgs; pāris gadu vēlāk es negaidīti sastapos ar šo vārdu De Kvinsija rakstos (Writings*, trīspadsmitais sējums) un uzzināju, ka tas ir bijis vācu teologs, kas 17. gadsimta sākumā aprakstījis iztēloto rozenkreiciešu kopienu, kuru, imitējot viņa radīto prototipu, vēlāk nodibinājuši citi.

Tajā vakarā mes devāmies uz Nacionālo bibliotēku. Veltīgi bija mūsu meklējumi atlantos, katalogos, ģeogrāfijas sabiedrību gadagrāmatās, ceļotāju un vēsturnieku memuāros — Ukbarā neviens nekad nebija bijis. Arī Bjoja enciklopēdijas vispārējā šķirkļu rādītājā šis vārds nebija minēts. Nākamajā dienā Karloss Mastronardi (kuram biju par šo lietu stāstījis) kadā grāmatnīcā Korrientesas un Talkauano ielas krustojuma rajonā ieraudzīja Anglo-American Cyclopaedia sējumu melni zeltainās muguriņas… Viņš iegāja un pārlapoja XXVI sējumu. Par Ukbaru tajā, protams, nebija ne mazākās norādes.

II

Kaut kas no Herberta Eša, Dienvidu dzelzceļa inženiera, sarukušās un gaistošās piemiņas joprojām vēl vējo Adrogē pilsētas viesnīcā starp nevaldāmi smaržojošajiem sausseržiem un iluzorajās spoguļu dzīlēs. Savas dzīves laikā viņš, tāpat kā daudzi angļi, cieta no nerealitātes; tagad, pēc nāves, viņš vairs nav pat rēgs, kāds bija jau toreiz. Viņš bija garš un izstīdzējis, un viņa nogurusī, kantaina bārda kādreiz bija bijusi ruda. Cik noprotu, viņš bija atraitnis bez bērniem. Ik pārgadus viņš devās uz Angliju, lai apciemotu (spriežu pēc fotogrāfijām, ko viņš mums rādīja) kādu saules pulksteni un dažus ozolus. Starp viņu un manu tēvu bija izveidojusies cieša (īpašības vārds pārspīlē) angļu stila draudzība, kas sākas ar noslēpumu neuzticēšanu un mazliet vēlāk jau spēj iztikt bez dialoga. Viņi mēdza apmainīties ar grāmatām un avīzēm un mēroties spēkiem šaha spēlē, nerunājot ne vārda… Atceros Ešu viesnīcas gaitenī ar matemātikas grāmatu rokās, dažkārt lūkojamies neatgūstamajās

debesu krāsās. Kādu pēcpusdienu mēs runājām par duodecimālo skaitīšanas sistēmu (to, kurā skaitli divpadsmit apzīmē kā 10). Ešs teica, ka tobrīd strādājot pie nez kādu duodecimālo tabulu pārnešanas uz seksadecimālo sistēmu (kurā sešdesmit apzīmē kā 10). Viņš piebilda, ka šo darbu viņam Riograndē du Sulā bija uzticējis kāds norvēģis. Pazinām Ešu jau astoņus gadus, un nekad viņš nebija pieminējis savu uzturēšanos šajā apgabalā… Mēs runājāmies par dzīvi laukos, par capangas [8] , par vārda gaucho brazīlisko izcelsmi (daži vecie urugvajieši to vēl joprojām izrunā kā gašcho), un nekas vairāk netika bilsts — lai Dievs man piedod — par duodecimālajām funkcijām. 1937. gada septembrī (mēs toreiz nebijām viesnīcā) Herberts Ešs nomira no aneirismas plīsuma. Pāris dienu pirms tam viņš bija saņēmis aizzīmogotu, ierakstītu paku no Brazīlijas. Tajā atradās grāmata lielās oktāvas formātā. Ešs to bija atstājis bārā, kur vairākus mēnešus vēlāk es to atradu. Sāku to šķirstīt un sajutu vieglu izbrīna reiboni, kuru neaprakstīšu, jo šis ir stāsts nevis par manām sajūtām, bet gan par Ukbaru un Tlonu, un Orbis Tertius. Kādā Islāma naktī, ko dēvē par Nakšu Nakti, cita pēc citas atveras slepenās debesu durvis un ūdens krūzēs kļūst saldāks; ja šīs durvis atvērtos man, es diez vai izjustu to, ko izjutu tajā pēcpusdienā. Grāmata bija angļu valodā, un tā sastāvēja no 1001 lappuses. Uz dzeltenās ādas muguriņas izlasīju šos dīvainos vārdus, kuri atkārtojās arī titullapā: A First Encyclopaedia of Tlon. Vol. XI. Hlaer to ļangr [9] . ne datums, ne izdošanas vieta nebija minēti. Pirmajā lappusē un uz zīdpapīra ielīmes, kas sedza vienu no krāsainajām ilustrācijām, bija uzspiests zils ovāls ar šādu uzrakstu: Orbis Tertius. Bija pagājuši jau divi gadi, kopš es kādā pirātiskā enciklopēdijas izdevumā biju uzgājis virspusēju neesošas zemes aprakstu; tagad nejaušība man piespēlēja kaut ko daudz vērtīgāku un sarežģītāku. Tagad manās rokās atradās nezināmas planētas vēstures plašs, metodisks fragments — ar tās arhitektūru un spēļu kārtīm, mitoloģijas

šausmaino elpu un daudzvalodīgo balsu murdoņu, ar tās imperatoriem un jūrām, ar minerāliem, putniem un zivīm, ar tās algebru un uguni, ar tās teoloģiskajiem un metafiziskajiem strīdiem. Viss izklāstīts skaidri, sakarīgi, bez acīm redzama doktrināla nolūka vai parodiskas intonācijas.

Vienpadsmitajā sējumā, par kuru ir runa, atrodamas atsauces uz iepriekšējiem un nākamajiem sējumiem. Nestors Ibarra savā jau klasiskajā rakstā žurnālam N. R. F. noliedza pārējo sējumu esamību; Esekjels Martiness Estrada un Driē Larošēls vēlāk atspēkoja — iespējams, sekmīgi — šīs šaubas. Lieta tāda, ka līdz šim viscentīgākie meklējumi ir bijuši neauglīgi. Esam izvandījuši abu Ameriku un Eiropas bibliotēkas, taču viss velti. Alfonso Rejess, noguris no šīm mazvērtīgajām pēddziņa pūlēm, piedāvā mums visiem ķerties pie daudzo trūkstošo, masīvo sējumu atjaunošanas darba: ex ungue leonem[10]. Viņš lēš — pusnopietni, pusjokojot —, ka tam vajadzētu pietikt ar vienu tlonistu paaudzi. Šī riskantā aplēse liek mums atgriezties pie pamatproblēmas: kas ir tie, kuri izgudroja Tlonu? Daudzskaitlis ir neizbēgams, jo hipotēze par vienu izgudrotāju — par kādu bezgalīgu Leibnicu, kas strādā pustumsā un pieticībā, — ir vienprātīgi atmesta. Pastāv pieņēmums, ka šo brave neiv ivorld[11] ir radījusi kāda slepena astronomu, biologu, inženieru, metafiziķu, dzejnieku, ķīmiķu, matemātiķu, morālistu, gleznotāju, ģeometru biedrība… nezināma ģēnija vadībā. Indivīdu, kas pārvalda šīs dažādās disciplīnas, ir daudz, taču maz ir to, kam piemīt spēja izgudrot, un vēl mazāk — to, kas prot pakļaut šo spēju dzelžainam sistemātiskam plānam. Šis plāns ir tik plašs, ka ikviena autora ieguldījums tajā ir mikroskopisks. Sākumā uzskatīja, ka Tlona nav nekas vairāk kā haoss, bezatbildīga iztēles kaprīze; tagad ir zināms, ka tā ir kosmoss, un slēptie likumi, kas tajā valda, ir skaidri formulēti, vismaz provizoriski. Atliek vien atcerēties, ka vienpadsmitajā sējumā sastopamās pretrunas ir neapgāžams pierādījums tam, ka eksistē ari citi sējumi — tik spilgta un precīza ir tajā atrodamā kārtība. Lieltirāžas žurnāli ar pārmērīgu, bet piedodamu centību ir izplatījuši informāciju par Tlonas zooloģiju un topogrāfiju; es uzskatu, ka tās caurspīdīgie tīģeri un asins torņi varbūt tomēr nav visu cilvēku ilgstošas uzmanības vērti. Uzdrošinos lūgt pāris minūtes, lai izklāstītu tās Visuma koncepciju.

Hjūms uz laiku laikiem atstājis piezīmi, ka Bērklija argumenti nepieļauj ne mazāko atspēkošanas mēģinājumu, taču arī neizraisa ne mazāko pārliecību. Šis spriedums ir visnotaļ pareizs uz zemes, taču pilnīgi aplams Tlonā. Šīs planētas tautas ir iedzimtas ideālistes. Gan viņu valoda, gan valodas atvasinājumi — reliģija, humanitārās zinātnes, metafizika — prezumē ideālismu. Pasaule viņiem ir nevis telpa, kurā koncentrējas objekti, bet gan heterogēna neatkarīgu darbību rinda. Tai piemīt secīgums, laicīgums, taču ne telpiskums. Tlonas varbūtējā Ursprache*, no kuras radušās "mūsdienu" valodas un dialekti, nepazīst lietvārdus: tajā ir bezpersoniski darbības vārdi, kuru nozīmi maina vienzilbīgi piedēkļi (vai priedēkļi) ar adverba vērtību. Piemēram, nav vārda, kas atbilstu vārdam "mēness", taču ir darbības vārds, ko varētu tulkot kā "mēnešot" vai "mēnesēt". "Aiz upes uzlēca mēness" būtu Hlor u fang axaxaxas mlц jeb burtiski: "Augšup (upivard) aiz ilgitecēt uzmēnešoja." (Ksuls Solars to tulko vēl īsāk: "Opā aiz plūst mēnesēja" (Upumrd, behind the onstreaming it mooned).)

Iepriekšminētais attiecas uz dienvidu puslodes valodām. Ziemeļu puslodē (par kuras Ursprache vienpadsmitajā sējumā ir gaužām maz ziņu) valodu pamatvienība ir nevis darbības vārds, bet gan vienzilbes īpašības vārds. Substantivs tajā veidojas no īpašības vārdu sakopojuma. Viņi nesaka "mēness", bet "apaļš gaisīgs gaišs uz tumša" vai "debesu oranžbālais" vai lieto jebkuru citu savienojumu. Izvēlētajā piemērā īpašības vārdu kopums atbilst reālam objektam, taču tam ir tīras nejaušības raksturs. Šīs puslodes literatūra (tāpat kā Meinonga abstrakto priekšmetu pasaule) ir pārpilna

ideāliem objektiem, kas tiek saformēti un izformēti vienā acumirkli atkarībā no poētiskajām vajadzībām. Reizēm to formu nosaka vienkārši vienlaicīguma fakts. Ir objekti, kas sastāv no diviem terminiem, no kuriem viens ir vizuālas, bet otrs — skaniskas dabas: uzlecošas saules krāsa un attāls putna kliedziens. Ir objekti, kas sastāv no daudziem: saule un ūdens uz peldētāja krūtīm; neskaidrā rozā ņirboņa, kas parādās, aizverot acis; sajūta, kas pārņem, ļaujoties upes un arī sapņa plūdumam. Šos otrās pakāpes objektus var kombinēt ar citiem; izmantojot noteiktus saīsinājumus, šis process ir faktiski bezgalīgs. Ir slavenas poēmas, kas sastāv no viena milzīga vārda. Šis vārds ietver sevī poētisku objektu, ko radījis autors. Apstāklis, ka neviens netic lietvārdu realitātei, paradoksālā kārtā padara to skaitu bezgalīgu. Tlonas ziemeļu puslodes valodās sastopami visi indoeiropiešu valodu vārdi — kā arīdzan daudzi citi.

Bez pārspīlēšanas var apgalvot, ka Tlonas klasiskā kultūra iekļauj sevī tikai vienu zinātnes disciplīnu — psiholoģiju. Pārējās ir tai pakārtotas. Es jau minēju, ka šīs planētas iedzīvotāji uztver pasauli kā mentālu procesu virkni; šie procesi attīstās nevis telpā, bet laikā. Spinoza savai neizsīkstošajai dievībai piedēvē izplešanās un domāšanas atribūtus; Tlonā neviens nesaprastu pirmā atribūta (kas ir tipisks tikai noteiktiem stāvokļiem) un otrā — kas ir precīzs kosmosa sinonīms — pretstatīšanu. Citiem vārdiem, viņi nespēj iztēloties, ka telpiskais pastāv laikā. Uztvērumu rinda: dūmu mākonis pie apvāršņa — degošs lauks — pusnodzēsta cigarete, kas izraisījusi degšanu — tiek uzlūkota tikai kā ideju asociēšanas piemērs.

Šis monisms vai absolūtais ideālisms padara zinātni bezjēdzīgu. Paskaidrot (vai izteikt spriedumu par) kādu faktu nozīmē sasaistīt to ar citu; šo sasaisti Tlonā uzskata par subjekta vēlāku stāvokli, kas nevar ietekmēt vai paskaidrot iepriekšējo stāvokli. Jebkurš prāta stāvoklis ir nereducējams; tā nosaukšanas, id est — klasificēšanas fakts jau ietver sevī falsifikāciju. No tā būtu jāsecina, ka Tlonā zinātnes nav — nav pat spriešanas kā tādas. Paradoksālā patiesība ir tā, ka tās tomēr pastāv, turklāt gandrīz bezgalīgā skaitā. Ar filosofijām notiek tas pats, kas ar lietvārdiem ziemeļu puslodē.

Fakts, ka jebkura filosofija jau pati par sevi ir dialektiska spēle, sava veida Philosophie des Als Ob, ir veicinājis to vairošanos. Ir milzum daudz neticamu sistēmu, taču tām ir patīkama uzbūve vai sensacionāls raksturs. Tlonas metafiziķi nemeklē patiesību, pat ne ticamību: viņi meklē pārsteigumu. Pēc viņu domām, metafizika ir literārās fantastikas atzars. Viņi zina, ka sistēma nav nekas cits kā visu Visuma aspektu pakļaušana jebkuram no šiem aspektiem. Pat frāze "visi aspekti" ir noraidāma, jo paredz neiespējamo patlabanējā un visu pagājušo mirkļu saplūsmi. Tikpat nepieļaujams ir daudzskaitlis "pagājušie mirkļi", jo tas paredz citu neiespējamu operāciju… Viena no Tlonas skolām noliedz laiku vispār: tā spriež, ka tagadne ir nenoteikta, ka nākotne pastāv tikai kā šībrīža cerība, ka pagātne pastāv tikai kā šībrīža atmiņu izpausme.* Cita skola apgalvo, ka viss laiks jau ir notecējis un ka mūsu dzīve ir tikai krēslainas un, neapšaubāmi, sagrozītas un izkropļotas atmiņas par neatgriežami zudušu procesu vai tā atspulgs. Cita — ka Visuma vēsture, tostarp arī mūsu dzīve un mūsu dzīves vissmalkākās detaļas, ir raksts, ko rada otršķirīgs dievs, lai saprastos ar dēmonu. Cita — ka Visums ir salīdzināms ar tām kriptogrammām, kurās ne visi simboli ir īsti, un ka patiesība ir tikai tas, kas notiek reizi trīssimt naktīs. Cita — ka, guļot šeit, esam nomodā kaut kur citur un tādējādi katrs cilvēks ir divi cilvēki.

Neviena no Tlonas doktrīnām nav izpelnījusies tik skandalozu reakciju kā materiālisms. Daži domātāji to ir formulējuši vairāk ar kaisli nekā skaidrību, līdzīgi kā darinot paradoksu. Lai atvieglotu šīs mīklainās tēzes izpratni, kāds vienpadsmitā gadsimta** ķeceris izdomāja sofismu par deviņām vara monētām — sofismu, kam Tlonā ir tikpat skandaloza slava kā Elejas aporijām. Pastāv daudzas

*    Rasels (The Analysis of Mind, 1921, 159. lpp.) uzskata, ka planēta ir radīta pirms pāris minūtēm reizē ar cilvēci, kas "atceras" iluzoru pagātni. — Autora piezīme.

** Saskaņā ar duodecimālo skaitīšanas sistēmu vienā gadsimtā ir simt četrdesmit četri gadi. — Autora piezīme.

17 m>jĀb

šī "spožā domas izklāsta" versijas, kurās variējas monētu un to atrašanas reižu skaits; lūk, izplatītākā no tām:

Otrdien X šķērso vientuļu ceļu un pazaudē deviņas vara monētas. Ceturtdien Y atrod uz ceļa četras monētas, mazliet aprūsējušas pēc trešdienas lietus. Piektdien Z uz ceļa ierauga trīs monētas. Piektdienas rītā X atrod divas monētas savas mājas gaitenī. Ķeceris no šī stāsta gribēja deducēt deviņu atgūto monētu realitāti — id est, kontinuitāti. Ir absurds (viņš apgalvoja) iedomāties, ka četras no šīm monētām nav eksistējušas laikā no otrdienas līdz ceturtdienai, trīs — no otrdienas līdz piektdienas pēcpusdienai un divas — no otrdienas līdz piektdienas rītam. Loģiski ir domāt, ka tās eksistēja — vismaz kaut kādā noslēpumainā veidā, kas nav pieejams cilvēka izpratnei, — ikvienā no šo trīs laikposmu mirkļiem.

Tlonas valoda pretojās šī paradoksa formulēšanai; vairākums cilvēku to pat nesaprata. Veselā saprāta aizstāvji sākumā aprobežojās ar tā patiesuma noliegšanu. Viņi uzsvēra, ka šis paradokss ir verbāla aplamība, kuras cēlonis ir divu neoloģismu patvarīgs lietojums, ko nepieļauj valodas likumi un kas ir sveši precīzai domāšanai: tie ir darbības vārdi "atrast" un "zaudēt", kuri noved pie loģiskas kļūdas, jo tie iepriekšparedz pirmo un pēdējo deviņu monētu identiskumu. Viņi atgādināja, ka jebkuram lietvārdam (cilvēks, monēta, ceturtdiena, trešdiena, lietus) ir tikai metaforiska vērtība. Viņi atmaskoja nodevīgo apstākli "mazliet aprūsējušas pēc trešdienas lietus", kas iepriekšparedz pierādījuma mērķi — proti, četru monētu pastāvēšanu laikā no ceturtdienas līdz otrdienai. Paskaidroja, ka vienādība un identiskums ir divas dažādas lietas, un formulēja sava veida reducto ad absurdum[12] — proti, hipotētisku gadījumu, kad deviņi cilvēki deviņas naktis pēc kārtas cieš svelošas sāpes. Vai nebūtu muļķīgi — viņi jautāja — uzskatīt, ka šīs sāpes ir vienas un tās pašas?** Viņi teica, ka šo ķeceri vadījis nekas cits kā vienīgi zaimojošais nodoms piedēvēt dievišķo esamības kategoriju vienkāršām monētām un ka dažreiz viņš noliedz pluralitāti, bet citreiz — ne. Viņi argumentēja: ja vienādība ietver sevī identiskumu, tādā gadījumā vajadzētu pieļaut, ka deviņas monētas ir viena.

Neticamā kārtā šie pretargumenti nekļuva par noteicošajiem. Simt gadu pēc problēmas definēšanas kāds domātājs, ne mazāk izcils kā ķeceris, taču ortodoksālās tradīcijas pārstāvis, formulēja pārdrošu hipotēzi. Šī laimīgā pieņēmuma būtība ir šāda: eksistē tikai viens subjekts, un šis nedalāmais subjekts ir ikviena Visuma būtne, un visas šīs būtnes ir dievības orgāni un maskas. X ir Y un ir Z. Z atrod trīs monētas, jo atceras, ka tās pazaudējis X; X atrod divas monētas gaitenī, jo atceras, ka pārējās jau ir atrastas… Vienpadsmitais sējums liek noprast, ka šī ideālistiskā panteisma pilnīgu uzvaru noteica trīs pamatcēloņi. Pirmais — solipsisma noraidīšana; otrais — iespēja saglabāt zinātņu psiholoģisko bāzi; trešais — iespēja saglabāt dievu kultu. Šopenhauers (kaislīgais un spožais Šopenhauers) formulē visnotaļ līdzīgu doktrīnu darba Parerga und Paralipomena pirmajā sējumā.

Tlonas ģeometrija ietver sevī divas samērā atšķirīgas disciplīnas: vizuālo un taktilo. Pēdējā atbilst mūsu ģeometrijai un ir pakārtota pirmajai. Vizuālās ģeometrijas pamatā ir nevis laukums, bet punkts. Šī ģeometrija nepazīst paralēles un apgalvo, ka cilvēks, kas pārvietojas, izmaina formas, kas ir ap viņu. Tās aritmētika balstās uz nenoteiktajiem skaitļiem. Tiek izcelts jēdzienu "vairāk" un "mazāk", kurus mūsu matemātiķi apzīmē ar simboliem < un >, nozīmīgums. Viņi apgalvo, ka saskaitīšanas darbība izmaina lielumus un pārvērš tos no nenoteiktiem noteiktos. Faktu, ka vairāki indivīdi, skaitot vienādus lielumus, sasniedz vienādu rezultātu, psihologi skaidro kā ideju asociēšanas vai prasmīgas atmiņas lietošanas piemēru. Mēs jau zinām, ka Tlonā izziņas subjekts ir viens un mūžīgs.

Viena vienīga subjekta ideja ir visvarena arī literārajās tradīcijās. Grāmatām reti kad tiek norādīts autors. Plaģiāta jēdziens neeksistē: ir vispāratzīts, ka visas grāmatas ir viena ārpuslaicīga un anonīma autora darbs. Kritiķi mēdz izdomāt autorus: viņi izvēlas divus atšķirīgus darbus — piemēram, "Daodedzin" un "Tūkstoš un viena nakts" —, piedēvē tos vienam autoram un tad pēc labākās sirdsapziņas nosaka šī interesantā homme de lettres* psiholoģiju…

Arī viņu grāmatas ir citādas. Daiļliteratūras darbi risina tikai vienu sižetu — ar visiem iespējamajiem tā elementu pārstatījumiem. Filosofiska satura darbi allaž ietver sevī tēzi un antitēzi, kādas doktrīnas stingro pro un contra. Grāmata, kurā neietilpst tās pretgrāmata, tiek uzskatīta par nepilnīgu.

Daudzie ideālisma gadsimti nevarēja neietekmēt realitāti. Tlonas senākajos apgabalos pazaudētu priekšmetu duplicēšanās nav retums. Divi cilvēki meklē zīmuli; viens to atrod un neko nesaka; otrs atrod citu, ne mazāk reālu, toties viņa gaidām atbilstošāku zīmuli. Šos sekundāros priekšmetus sauc par hroniem (hronir), un tie, lai arī necilāki pēc skata, ir nedaudz garāki. Vēl nesen hroni bija nejauši, izklaidības un aizmāršības radīti bērni. Liekas neticami, ka to metodiska radīšana sākusies tikai pirms teju simt gadiem, taču tā tas tiek apgalvots vienpadsmitajā sējumā. Pirmie mēģinājumi bija nesekmīgi. Taču to modus operendi[13] ir pieminēšanas vērts. Kāda valsts cietuma direktors paziņoja ieslodzītajiem, ka izžuvušas upes vecajā gultnē atrodas vairākas kapenes, un apsolīja brīvību tiem, kuri atradīs tajās ko vērtīgu. Vairākus mēnešus pirms izrakumu sākšanas viņiem tika parādīti iespējamo atradumu fotoattēli. Šis pirmais mēģinājums pierādīja, ka konkrētas cerības un dedzīgums var būt traucējoši; nedēļu strādājot ar cērti un lāpstu, izdevās atrast tikai sarūsējuša riteņa hronu. Tika noteikts, ka tas pieder periodam, kas ir vēlāks par pašu eksperimentu. Eksperiments tika paturēts slepenībā, un vēlāk to atkārtoja četrās skolās. Trijās no tām tas cieta gandrīz pilnīgu neveiksmi; ceturtajā (kuras direktors nejauši nomira, sākoties izrakumiem) skolnieki izraka — vai radīja — zelta masku, arhaisku zobenu, divas vai trīs māla amforas un iezaļganu sakropļotu valdnieka torsu ar uzrakstu uz krūtīm, kuru līdz šim neviens vēl nav spējis atšifrēt. Tā tika atklāta liecinieku, kuri zināja par meklējumu eksperimentālo dabu, neuzticamība… Masveida meklējumu gaitā uzrodas pretrunīgi priekšmeti; tagad priekšroka tiek dota individuāliem un gandrīz improvizētiem darbiem. Metodiska hronu radīšana (teikts vienpadsmitajā sējumā) sniedz nenovērtējamu labumu arheologiem. Tā ir ļāvusi apšaubīt un pat pārveidot pagātni, kas tagad ir ne mazāk plastiska un pakļāvīga kā nākotne. Interesants fakts: otrās un trešās pakāpes hroniem — proti, hroniem, kas iegūti no cita hrona, un hroniem, kas iegūti no hrona hrona, — pastiprinās novirzes no oriģināla; piektās pakāpes kroni gandrīz visi ir vienādi; devītās pakāpes hronus var viegli sajaukt ar otrās pakāpes hroniem; vienpadsmitās pakāpes hroniem piemīt tāda līniju tīrība, kādas nav pat oriģinālam. Process ir ciklisks: divpadsmitās pakāpes hrona kvalitāte jau sāk pazemināties. Dīvaināka un tīrāka par jebkuru hronu var būt ur: objekts, ko vieliskojusi suģestija, priekšmetiskojusi cerība. Izcils tā paraugs ir lielā zelta maska, ko pieminēju iepriekš.

Tlonā priekšmeti duplicējas; tie mēdz arī izdzist un zaudēt savus vaibstus, ja cilvēki tos aizmirst. Klasisks piemērs ir kādas mājas slieksnis, kas pastāvēja, kamēr to apmeklēja ubags, un pazuda, kad viņš nomira. Dažkārt putni vai zirgs ir izglābuši amfiteātra drupas.

Salto Oriental, 1940

Postskripts (1947). Esmu saglabājis šī raksta tekstu tādu, kāds tas parādījās 1940. gada "Literārās fantastikas antoloģijā", neko neizlaižot, izņemot dažas metaforas un ironisko kopsavilkumu, kas tagad man šķiet frivols. Kopš tā laika ir notikušas tik daudzas lietas… Mēģināšu tikai tās atgādināt.

1941. gada martā kādā Hintona grāmatā, kas bija piederējusi Herbertam Ešam, tika atrasta Gunara Erfjorda rakstīta vēstule. Uz

aploksnes bija Ouropreto pilsētas zīmogs; vēstule pilnībā izgaismoja Tlonas noslēpumu. Tās teksts apstiprināja Martinesa Estradas hipotēzi. Šis apbrīnojamais stāsts aizsākās 17. gadsimta sākumā Lucernā vai Londona, kad kādu vakaru dzima slepena un labdabīga biedrība (tās biedru vidū bija Dalgarno un vēlāk arī Džordžs Bērklijs) ar nolūku izgudrot jaunu zemi. Biedrības sākotnējā visai nekonkrētajā programmā figurēja “hermētisko mācību studijas", filantropija un kabala. No šī pirmā perioda saglabājusies Andree interesantā grāmata. Pēc dažiem slepenās sapulcēs un priekšlaicīgos sintezēšanas mēģinājumos pavadītiem gadiem viņi saprata, ka, lai radītu pilnībā artikulētu jaunas zemes formu, ar vienu paaudzi nepietiek. Tika nolemts, ka katrs biedrības loceklis izvēlēsies sev mācekli darba turpināšanai. Šis pārmantojamības uzstādījums bija sekmīgs; pēc divu gadsimtu pārtraukuma vajātā brālība no jauna uzradās Amerikā. Ap 1824. gadu Memfisā (Tenesija) kāds no biedrības locekļiem tikās ar askētisko miljonāru Ezru Bakliju. Miljonārs, nicīgi smīnot, ļāvis viņam runāt — un tad smējies par projekta pieticīgo vērienu. Viņš teicis, ka Amerikā izgudrot jaunu zemi ir absurds, un ierosinājis izgudrot planētu. Šai gigantiskajai idejai viņš pievienojis vēl vienu ierosmi, sava nihilisma augli [14] : paturēt šo milzīgo pasākumu slepenībā. Tajā laikā apgrozībā bija parādījusies Encyclopaedia Britannica divdesmit sējumos; Baklijs lika priekšā izveidot metodisku iluzorās planētas enciklopēdiju. Viņš solīja atstāt biedrībai savus zelta kalnus, kuģojamās upes, vēršu un bizonu nomīdītās pļavas, nēģerus, priekanamus un dolārus, taču ar vienu nosacījumu: "Šis darbs nebrāļosies ar viltvārdi Jēzu Kristu." Baklijs neticēja Dievam, taču vēlējās šim neesošajam Dievam pierādīt, ka mirstīgie cilvēki ir spējīgi izdomāt pasauli. Baklijs tika noindēts Batonrūžā 1928. gadā; 1914. gadā biedrība saviem locekļiem, kopskaitā trīs simtiem, izsūtīja "Tlonas Pirmās enciklopēdijas" pēdējo sējumu. Šis izdevums bija slepens: tā četrdesmit sējumiem (apjomīgākais darbs, ko jebkad veicis cilvēks) bija jākļūst par pamatu citam, vēl detalizētākam izdevumam, kas taptu ne vairs angļu, bet kādā no Tlonas valodām. Šī iluzorās pasaules pārskatīšana tika provizoriski nosaukta par Orbis Tertius, un viens no tās pieticīgajiem demiurgiem bija Herberts Ešs — nezinu, vai kā Gunara Erfjorda aģents vai kā biedrības loceklis. Tas, ka viņš bija saņēmis vienpadsmitā sējuma eksemplāru, drīzāk apstiprina otro versiju. Bet pārējie? 1942. gadā notikumu gaita saasinājās. Vienu no pirmajiem notikumiem atceros neparasti skaidri, un man liekas, ka toreiz sajutu arī kaut ko no tā brīdinošā rakstura. Tas notika kādā Lapridas ielas dzīvoklī, iepretī gaišam un augstam balkonam ar skatu uz rietumiem. Princese Fosiņī Lisenža bija saņēmusi no Puatjē savu sudraba servīzi. No dziļās, dažādu valstu pasta zīmogiem izraibinātās kastes cits pēc cita iznira smalki, nekustīgi priekšmeti: sudrablietas no Utrehtas un Parīzes ar heraldisku dzīvnieku rotājumiem un patvāris. To vidū — vieglām, bet samanāmām guļoša putna trīsām — noslēpumaini pulsēja kompass. Princese to neatpazina. Zilā adata tiecās uz magnētiskajiem ziemeļiem; tā metāla korpuss bija ieliekts; ciparnīcas burti atbilda vienam no Tlonas alfabētiem. Tāda bija pirmā šīs fantastiskās pasaules ielaušanās reālajā. Nejaušs gadījums, kas joprojām nedod man mieru, ļāva kļūt par otrā notikuma aculiecinieku. Tas notika pāris mēnešus vēlāk kāda brazīlieša pārtikas veikaliņā Kučiljanegrā. Mēs ar Amorimu atgriezāmies no Santannas. Takuarembo upe bija pārplūdusi, un mēs bijām spiesti izmēģināt (un paciest) veikalnieka raupjo viesmīlību. Mums tika ierādītas čīkstošas gultas lielā istabā, kas bija pieblīvēta ar mucām un lopu ādām. Mēs likāmies gulēt, taču līdz pat rītausmai mums neļāva aizmigt kāda neredzama piedzēruša kaimiņa bļaustīšanās, kurā juceklīgas lamas mijās ar milongu fragmentiem — pareizāk sakot, vienas milongas fragmentiem. Nav grūti noprast, ka mēs šajā nerimstošajā jandāliņā vainojām saimnieka ugunīgo cukurniedru degvīnu… Rītausmā vīrs tika atrasts gaitenī miris. Balss griezīgums bija izrādījies maldinošs: tas bija jauns puisis. Dzēruma trakumā viņam no jostas bija izkritušas dažas monētas un spīdoša metāla konuss spēļu kauliņa lielumā. Kāds puika velti izmēģinājās to pacelt. Pat vīrietim tas tikko bija pa spēkam. Es to dabūju paturēt plaukstā pāris minūtes: atceros, ka tā svars bija nepanesams un ka pēc konusa noņemšanas spiediena sajuta palika. Atceros arī precīzo apli, ko tas iespieda manā plaukstā. Šī sīkā un vienlaikus ārkārtīgi smagā priekšmeta esamības pierādījums radīja nepatīkamu riebuma un baiļu iespaidu. Kāds no vietējiem ierosināja to iemest mutuļojošajā upē. Amorims par dažiem peso to iegādājās sev. Neviens neko nezināja par mirušo, izņemot to, ka tas "nācis no robežas puses". Šie mazie un ļoti smagie konusi (veidoti no metāla, kas nav no šīs pasaules) dažās Tlonas reliģijās ir dievības attēls.

Šeit es pielieku punktu mana vēstījuma personiskajai daļai. Pārējais ir visu manu lasītāju atmiņā (ja ne cerībā vai bailēs). Es tikai lūkošu atgādināt vai pieminēt turpmākos notikumus pavisam īsiem vārdiem, ko bagātinās vai paplašinās visu kopējā atmiņa. Ap 1944. gadu kāds laikraksta The American (Nešvila, Tenesija) pētnieks Memfisas bibliotēkā uzgāja "Tlonas Pirmās enciklopēdijas" četrdesmit sējumus. Vēl šodien nerimstas diskusijas par to, vai šis atklājums bija nejaušs, vai arī to pieļāva arvien vēl mīklainās Orbis Tertius vadītāji. Otrā versija ir visnotaļ ticama. Daži no vienpadsmitā sējuma neticamajiem aprakstiem (piemēram, par hronu vairošanos) Memfisas eksemplārā ir izņemti vai piegludināti; ir pamats domāt, ka šie svītrojumi veikti saskaņā ar plānu piedāvāt pasauli, kas nebūtu pārlieku nesaderīga ar reālo pasauli. Tlonas objektu izplatīšana dažādās zemēs papildinātu šo plānu… [15] Lieta tāda, ka starptautiskā prese bezgalīgi plaši aprakstīja šo "atradumu". Cilvēka Lielākā Darba autorizētie pārdrukājumi un pirātiskie pārdrukājumi, rokasgrāmatas, antoloģijas, pārstāsti un literārās versijas pārplūdināja un turpina pārplūdināt pasauli. Gandrīz tūlīt realitāte piekāpās ne vienā aspektā vien. Patiesību sakot, alka piekāpties. Pirms desmit gadiem pietika ar jebkuru simetriju, kas izskatījās pēc kārtības — ar dialektisko materiālismu, antisemītismu, nacismu, lai aizgrābtu cilvēku prātus. Vai gan iespējams pretoties Tlonai, sakārtotas planētas skrupulozajai un neaptverami plašajai liecībai? Ir bezjēdzīgi iebilst, ka realitāte arī ir sakārtota. Varbūt tā tāda ir, taču saskaņā ar dievišķajiem likumiem, citiem vārdiem — necilvēcīgiem likumiem, kurus mēs nekad līdz galam neizprotam. Tlona ir labirints, taču tas ir labirints, ko radījis cilvēks, labirints, kurš jāatšifrē cilvēkam.

Kontakts ar Tlonu un tās iedaba ir sagrāvusi šīs pasaules veselumu. Tās stingrās noteiktības apburta, cilvēce atkal un atkal aizmirst, ka tā ir šahistu, nevis eņģeļu noteiktība. Tlonas "pirmvaloda" (varbūtējā) jau ir iespraukusies skolās; tās harmoniskās (un valdzinošu epizožu pilnās) vēstures mācīšana ir izdzēsusi to vēsturi, kuru mācīja manā bērnībā; fiktīva pagātne cilvēku atmiņā jau aizēnojusi citu, par kuru neko nezinām noteikti — pat ne to, ka tā ir nepatiesa. Jau ir pārskatīta numismātika, farmakoloģija un arheoloģija. Cik noprotu, arī bioloģija un matemātika gaida savu kārtu… Kāda izkliedēta vientuļnieku dinastija ir izmainījusi pasaules seju. Viņu darbs turpinās. Ja mūsu prognozes nav kļūdainas, pēc simt gadiem kāds atklās "Tlonas Otrās enciklopēdijas" simt sējumus.

Tad no planētas pazudīs angļu, franču un arī spāņu valoda. Pasaule kļūs par Tlonu. Es tam visam jau vairs nepievēršu uzmanību, Adrogē viesnīcas klusumā es turpinu pārstrādāt nepārliecinošu Brauna Urn Burial[16] tulkojumu Kevedo garā (kuru negrasos publicēt).

PJERS MENARS, "DONA KIHOTA" AUTORS

Katram redzamais literārais mantojums, ko atstājis šis romānists, ir viegli ietverams īsā uzskaitījumā. Tādēļ jo mazāk piedodami izlaidumi un iestarpinājumi AnrI Bašeljē kundzes sastādītajā un pilnīgi nebaudāmajā bibliogrāfijā, ko sev par apkaunojumu publicējis zināms žurnāls, kura protestantiskā ievirze nevienam nav noslēpums. Atliek vienīgi izteikt līdzjūtību šā izdevuma lasītājiem — tiesa, to nav daudz un visi bez izņēmuma kalvinisti, ja ne masoni vai apgraizītie. Menāra īstenie draugi uzlūkoja šo bibliogrāfiju ar bažām un pat vieglām skumjām. Patiesi — vēl tikai vakar mēs pulcējāmies pie kapa plāksnes sērojošo ciprešu ielokā, bet jau šodien Maldi steidz apēnot viņa Piemiņu… Nav vārdam vietas: daži labojumi ir pilnīgi nepieciešami.

Es apzinos, ka manas necilās personas autoritāti nav grūti apšaubīt, un tomēr ceru, ka man netiks liegts pieminēt divas augstvērtīgas liecības. Baronese de Bakūra (viņas neaizmirstamajās piektdienās man bija tas gods iepazīt aizsaulē aizgājušo dzejnieku) ir vēlīgi atzinusi par pieņemamām manis rakstītās rindiņas. Grāfiene de Banjoredžo, kas ar savu izsmalcināto prātu greznoja Monako kņazisti (bet tagad Pitsburgu Pensilvānijas pavalsti pēc nesenajām laulībām ar starptautiski atzīto filantropu Simonu Kauču, kuru — ak vai! — tik nelāgi apmelojuši viņa nesavtīgo mahināciju upuri), "patiesības un nāves vārdā" (es citēju) ir upurējusi savu tik aristokrātisko atturību un atklātā vēstulē žurnālā Luxe dāvājusi man savu

atzinību. Abas minētās labvēlības izpausmes, manuprāt, nevar uzskatīt par nepietiekamām.

Kā jau sacīju, katram redzamos Menāda daiļdarbus nav grūti uzskaitīt. Rūpīgi iepazinies ar viņa personisko arhīvu, es pārliecinājos, ka tajā atrodami šādi sacerējumi:

a)  simbolisks sonets, kas divas reizes (ar variācijām) publicēts žurnālā La Conque (1899. gada marta un oktobra numurā);

b)   monogrāfija, kurā apcerēta iespēja izveidot poētismu vārdnīcu no jēdzieniem, kas nebūtu ikdienas informatīvajā valodā sastopamo vārdu sinonīmi vai perifrāzes, "bet gan ideāli objekti, kas radīti vienošanās ceļā un lietojami tikai dzejiskās izteiksmes vajadzībām" (Nima, 1901);

c)  monogrāfija par "dažām līdzīgām vai radniecīgām iezīmēm" Dekarta, Leibnica un Džona Vilkinsa filosofijā (Nima, 1903);

d)   monogrāfija par Leibnica Characteristica universalis (Nima, 1904);

e)   teorētisks raksts par iespēju bagātināt šaha spēli, noņemot no galdiņa torņa bandinieku (Menārs piedāvā, iesaka, apstrīd un, visbeidzot, noraida šādu jauninājumu);

f)   monogrāfija par Ramona Lullija Ars magna ģenerālis (Nima,

1906)        ;

g)   Ruja Lopesa de Seguras "Grāmatas par atraisītu iztēli un šaha spēles mākslu" tulkojums ar priekšvārdu un piezīmēm (Parīze,

1907)        ;

h)  uzmetums monogrāfijai par Džordža Būla simbolisko loģiku;

i)  pētījums par franču prozas metrikas galvenajām likumībām, ko ilustrē piemēri no Sensimona darbiem (Revue des langues romanes, Monpeljē, 1909. gada oktobris);

j) atbilde Likām Dirtēnam (kas bija apstrīdējis šādu likumību pastāvēšanu), ko ilustrē piemēri no Lika Dirtēna darbiem (Revue des langues romanes, Monpeljē, 1909. gada decembris);

k) rokrakstā atstāts Kevēdo sacerējuma "Kompass kultistu kuģojumam" tulkojums ar virsrakstu La boussole des prйcieux;

1) priekšvārds Karola Urkada litogrāfiju izstādes katalogam (Nima, 1914);

m) apcerējums Les problиmes d'un problиme (Parīze, 1917), kur hronoloģiskā secībā iztirzāti slavenās "Ahila un bruņrupuča problēmas" risinājumi. Ir saglabājušies abi šā darba izdevumi — otrajam par epigrāfu ņemts Leibnica padoms: Ne craignez point, monsieur, la tortue —, kā ari papildinātas Raselam un Dekartam veltītās nodaļas;

n) Tulē "sintaktisko principu" (N. R. F., 1921. gada marts) detalizēta analīze. Atgādināšu: Menārs tur norāda, ka nopēlums vai uzslava ir tikai emociju izpausme, kam nav nekā kopīga ar literatūrkritiku;

o) Pola Valerī Cimetiиre marin pārcēlums aleksandrieša vārsmās (N. R. F., 1928. gada janvāris);

p) ass uzbrukums Polam Valerī Žaka Rebula izdotajās "Lappusēs, kas apvērš īstenību". (Iekavās piebildīsim, ka šī kritika bija Menāra patieso uzskatu tiešs apvērsums. Dzejnieks to tā ari saprata, un abu senā draudzība netika apdraudēta);

r) grāfienes de Banjoredžo "personības definīcija" "Triumfa grāmatā" — cita šī izdevuma līdzautora Gabriēles d'Annuncio apzīmējums —, ko šī lēdija publicē ik gadus, lai atspēkotu presē neizbēgami rodamās aplamības un dāvātu "pasaulei un Itālijai" savas personas patieso tēlu, kas tik bieži (grāfienes daiļuma un kūsājošās aktivitātes dēļ) cieš no kļūmīgas un pārsteidzīgas interpretācijas;

s) baronesei de Bakūrai veltīts brīnišķīgu sonetu cikls (1934); t) manuskriptā palikuši dzejoļi, kuru iedarbes spēks slēpjas interpunkcijā. [17]

Līdz šai vietai hronoloģiskā secībā (bez jebkādiem izlaidumiem, ja neskaita dažus nenozīmīgus veltījuma sonetus lūdzoši vai varbūt paģēroši pavērtajā Anrī Bašeljē kundzes albumā) sniegts Menāra katram redzamā mantojuma apraksts. Tagad es pāreju pie kā cita: pie apslēptā, neizsakāmi varonīgā, neatkārtojamā darba. Un reizē — ak, cilvēka ierobežotās spējas! — pie nepabeigtā. Šis sacerējums, varbūt pats dižākais no musu laikmetā sarakstītajiem, ir "Dona Kihota" pirmās daļas devītā un trīsdesmit astotā nodaļa, kā ari divdesmit otrās nodaļas fragments. Saprotu, ka mans apgalvojums šķiet pagalam bezjēdzīgs. Izskaidrot šo "bezjēdzību" — tāds ir šīs apceres dziļākais nolūks. [18]

Mana darba iedvesmas avots rodams divos atšķirīgas vērtības tekstos. Viens no tiem ir Novalisa filoloģiskais fragments — Drēzdenes izdevumā tam piešķirts 2005. numurs —, kurā iztirzāta iespēja pilnīgi identificēt sevi ar kāda sacerējuma autoru. Otrs avots ir viena no tām parazitējošām grāmatelēm, kas pārceļ Kristu kādā bulvārī, Hamletu Kannebjēra ielā vai donu Kihotu Volstrītā. Kā ikkatram ar labu gaumi apveltītam cilvēkam, Menāram riebās šāda bezjēdzīga maskarāde, kas spēj izraisīt vienīgi — kā viņš sacīja — plebejisku tīksmināšanos ap neatbilstību laikam vai, kas vēl ļaunāk, iekārdināt mūs ar mūžvecajām idejām par to, ka visi laikmeti ir vienādi, vai arī — ka tie ir atšķirīgi. Daudz interesantāka, lai arī pretrunīgi un pavirši īstenota, viņam šķita Dodē slavenā iecere iemiesot vienā tēlā, tas ir, Tartarenā, atjautīgo idalgo Kihotu un viņa ieroču nesēju… Bet tie, kas melš, ka Menārs veltījis dzīvi mūsdienu "Dona Kihota" sarakstīšanai, vienkārši pulgo viņa gaišo piemiņu.

Nē, viņš negribēja vis sacerēt otru "Donu Kihotu" — to paveikt būtu viegli —, bet gan Donu Kihotu. Lieki piebilst, ka Menārs nebūt nevēlējās mehāniski pārrakstīt oriģinālu vai izgatavot tā kopiju. Viņa nodoms bija apbrīnas vērts: sacerēt dažas lappuses, kas sakristu — vārds vārdā, rinda rindā — ar Migela de Servantesa uzrakstītajām.

“Mana iecere patiešām ir dīvaina," 1934. gada 30. septembri Menārs man rakstīja no Bajonas. "Bet katra teoloģiska vai metafiziska pierādījuma galarezultāts — pasaule ap cilvēku, Dievs, nejaušība, esmes vispārējās izpausmes — ir tikpat nodeldēts un vispārzināms kā manis izvēlētais populārais romāns. Vienīgā atšķirība ir tā, ka filosofi godprātīgos foliantos apraksta starpposmus ceļā uz rezultātu, bet es esmu nolēmis pilnīgi atteikties no tiem." Un patiešām, nav saglabājies neviens uzmetums, kas liecinātu par gadiem ilgu darbu.

Iesākumā viņš bija iecerējis visai vienkāršu metodi. Pamatīgi iemācīties spāņu valodu, atjaunot sevī katoļticību, mesties cīņā ar mauriem vai ar turkiem, izdzēst no atmiņas Eiropas vēsturi starp 1602. un 1918. gadu, kļūt par Migelu de Servantesu. Pjērs Menārs izpētīja šādu ceļu (zinu, ka viņam izdevās pietiekami labi apgūt 17. gadsimta spāņu mēli), taču atmeta to kā pārāk vienkāršu. "Drīzāk gan kā neīstenojamu!" — iesauksies lasītājs. Piekritu, taču jau pati iecere bija neīstenojama, un šis bija vismazāk interesantais no visiem neiespējamiem ceļiem pretī mērķim. Divdesmitajā gadsimtā pārtapt par populāru septiņpadsmitā gadsimta romānistu — tas viņam šķita pašnoniecinājums. Tā vai citādi kļūt par Servantesu un tad nonākt pie "Dona Kihota" viņam šķita mazāk grūti — un līdz ar to mazāk interesanti — nekā turpināt būt Pjēram Menāram un nonākt pie "Dona Kihota" caur viņa paša — Pjēra Menāra pieredzi. (Pie viena piebildīšu, ka šāda atziņa lika viņam atteikties no romāna otrās daļas autobiogrāfiskā prologa. Ietvert šo prologu būtu nozīmējis radīt vēl vienu tēlu, Servantesu, turklāt tas nozīmētu arī to, ka dons Kihots kļūst par šīs personas, nevis Menāra iztēles atvasinājumu. Šādu atvieglotu pieeju Menārs, saprotams, noraidīja.) "Mana iecere savā būtībā nav sarežģīta," es lasu citā viņa vēstules rindkopā. "Lai to īstenotu, man pietiktu būt nemirstīgam."

Vai man sacīt, ka es mēdzu iztēloties — viņš ir paveicis savu darbu un tagad es lasu "Donu Kihotu" — visu "Donu Kihotu" —, it kā to būtu sacerējis Menārs? Nesen kādu nakti, pāršķirstot XXVI nodaļu, pie kuras viņš nekad netika ķēries, es pazinu mūsu drauga stilu un gandrīz vai viņa balsi šai brīnumainajā frāzē: upju nāras, skumjo un valgano Ēho… Iespaidīgais divu epitetu, jūtu un fiziskās pasaules kopstatījums atsauca atmiņā Šekspīra vārsmu, ko mēs kādu vakaru bijām iztirzājuši:

Where a malignant and a turbaned Turk…

"Bet kādēļ tieši "Dons Kihots"?" mūsu lasītājs vaicās. Ja par šādu izvēli būtu izšķīries spānis, tā nepavisam neliktos mīklaina, bet tāda tā neapšaubāmi ir, ja to izdara simbolists no Nimas, kurš apbrīno Edgaru Po, kas radījis Bodlēru, kas savukārt radījis Malarmē, kas radījis Valerī, kas radījis Edmonu Testu. Jau pieminētā vēstule ievieš skaidrību. ""Dons Kihots" mani patiešām interesē," raksta Menārs," taču šī grāmata man nešķiet — kā lai to pasaka? — neizbēgama. Es nespēju iztēloties pasauli bez Edgara Po izsauciena:

Ah, bear in mind, this garden was enchanted!…

vai bez Le bateau ivre, vai bez The Ancient Mariner, taču es varu to iedomāties bez "Dona Kihota". (Saprotams, es runāju par savu personisko uztveres spēju, nevis par šo darbu vēsturisko rezonansi.) "Dons Kihots" ir iespējama grāmata, bet "Dons Kihots" nav nepieciešamība. Es varu iztēloties, kā tas tiek sacerēts, varu to sarakstīt, neieslīgstot tautoloģijā. Divpadsmit vai trīspadsmit gadu vecumā es to izlasīju — šķiet, no pirmās lappuses līdz pēdējai. Pēc tam esmu vēlreiz uzmanīgi pārlasījis dažas nodaļas, bet uz tām mans nodoms pagaidām neattiecas. Tāpat esmu izpētījis Servantesa intermēdijas, komēdijas, "Galateju", "Paraugnoveles", patiešām mokpilnos "Persilesa un Sehismundas klejojumus", "Ceļojumu uz Parnasu"… Manas ļoti vispārīgās atmiņas par "Donu Kihotu", kas laika rituma un vienaldzības dēļ kļuvušas vēl neskaidrākas, ir pilnīgi pielīdzināmas vēl neuzrakstītās grāmatas izplūdušajām aprisēm. Konstatējot šāda atmiņu tēla esamību (un to neviens nevar manai apziņai atņemt), tomēr nav apšaubāmi, ka mans uzdevums ir daudzkārt grūtāks par Servantesa veikto. Mans vēlīgais priekštecis neatraidīja nejaušības palīdzīgo roku: savu nemirstīgo romānu viņš sacerēja mazdrusciņ ā la diable, sekojot valodas un iztēles inercei. Es turpretī esmu uzņēmies savādo pienākumu atveidot viņa spontāno sacerējumu burtu pa burtam. Manu vienpersonisko iztēli vada divi pretēji likumi. Pirmais jauj man izmēģināt dažādus formālus vai psiholoģiskus variantus, bet otrais liek ziedot tos "oriģinālteksta" labā un neapgāžami pamatot šādu upuri… Abiem mākslīgajiem pinekļiem nākas pievienot vēl vienu — dabiskas izcelsmes šķērsli. Ķerties pie "Dona Kihota" sacerēšanas septiņpadsmitā gadsimta sākumā — tas bija saprātīgi, nepieciešami, varbūt pat neizbēgami. Divdesmitā gadsimta sākuma tas ir gandrīz neiespējami. Sarežģītu notikumu pārpilnie trīssimt gadi taču nav pagājuši bez pēdām — starp šiem notikumiem atzīmēsim kaut vai vienu: pašu "Donu Kihotu".

Par spīti trim nosauktajiem šķēršļiem, Menāra fragmentārajā "Donā Kihotā" jaušama smalkāka pieeja nekā Servantesa sacerējumā. Pēdējais diezgan primitīvi pretstata bruņinieku romāniem Spānijas provinces necilo realitāti; Menārs par "realitāti" izvēlas Karmenas zemi Lepanto kaujas un Lope de Vegas laikmetā. Morisu Barresu vai doktoru Rodrigesu Larretu — kādus tik spāniskuma atribūtus šāda izvēle viņus mudinātu izmantot! Menārs, gluži dabiski, no tādiem izvairās. Viņa sacerējumā nav nekādu čigānu būšanu, nav nedz konkistadoru, nedz mistiķu, nedz Filipa Otrā, nedz autodafē. Vietējam kolorītam viņš nevelta vērību vai aizliedz sev to izmantot. Šāda atsacīšanās norāda uz jaunu pieeju vēsturiskajam romānam. Šāda atsacīšanās paraksta spriedumu "Salambo" — nepārsūdzamu spriedumu.

Ne mazāk pārsteigumu sagādā ielūkošanās atsevišķās romāna nodaļās. Ņemsim, piemēram, pirmās daļas XXXVIII nodaļu, "kurā atstāstīta dona Kihota savdabīgā runa par kara mākslu un zinātni". Vispārzināms, ka dons Kihots (tāpat kā Kevēdo līdzīgā, bet vēlāk sarakstītā "Atmaksas stundas" fragmentā) izšķir strīdu kara mākslās, nevis zinātnes labā. Servantess bija rūdīts zaldāts: viņa spriedums ir pašsaprotams. Bez Pjēra Menāra, La trahison des clercs un

Bertrana Rasela laikabiedra, dons Kihots ari ielaižas miglainā sofistikā! Bašeljē kundze te saskata slavējamu un tipisku autora pakļaušanos tēla psiholoģijai, citi (ne sevišķi vērīgi) pētnieki — "Dona Kihota" kopēšanu, bet baronese de Bakūra — Nlčes ietekmi. Nezinu, vai man uzdrīkstēties pievienot šai trešajai interpretācijai (manuprāt, neapstrīdamai) vēl ceturto, kas lieliski sabalsojas ar Pjēra Menāra gandrīz dievišķo pieticību — ar viņa tieksmi, varbūt pazemīgo, bet varbūt ironisko, daudzināt paša uzskatiem pilnīgi pretējas idejas. (Atsauksim vēlreiz atmiņā viņa uzbrukumu Polam Valerī sirreālistiskajā un nebūtībā pagaisušajā Žaka Rebula žurnālītī.) Servantesa un Menāra teksti vārdiskā nozīmē ir identiski, taču otrā saturs ir gandrīz neizmērojami bagātāks. (Tas ir divdomīgāks — sacīs pēlēji, taču divdomība — tieši tā ir bagātība.)

Nolikt blakus Menāra donu Kihotu un Servantesa varoni — tā ir vesela atklāsme! Servantess, piemēram, rakstīja ("Dons Kihots", pirmā daļa, devītā nodaļa):

"…patiesība, kuras māte ir vēsture — laika sāncense, visu darbu glabātāja, pagātnes lieciniece, piemērs un padoms tagadnei un brīdinājums nākotnei."

Tapis septiņpadsmitajā gadsimtā, "neskolotā ģēnija" Servantesa sacerēts, šis pārskaitījums nav nekas vairāk par retorisku vēstures slavinājumu. Menārs turpretī raksta:

"…patiesība, kuras māte ir vēsture — laika sāncense, visu darbu glabātāja, pagātnes lieciniece, piemērs un padoms tagadnei un brīdinājums nākotnei."

Vēsture — patiesības māte. Cik pārsteidzoša doma! Menārs, Viljama Džeimsa laikabiedrs, definē vēsturi nevis kā realitātes izpētes līdzekli, bet gan kā tās radītāju. Vēsturiska patiesība, viņaprāt, nav tas, kas ir noticis, bet gan tas, ko mēs uzskatām par notikušu. Bet noslēguma vārdi — "piemērs un padoms tagadnei un brīdinājums nākotnei" — ir izaicinoši pragmatiski.

Uzkrītošs ir arī abu romānu stilu kontrasts. Arhaizētajai Menāra valodai — autors taču sveštautietis! — mazliet kaitē tāda kā afektācija. Nekā lidzīga nemanām viņa priekšgājējā, kas brīvi pārvalda sava laika spāņu sarunvalodu.

Nav tāda intelektuāla vingrinājuma, kas beigu beigās nenestu kādu labumu. Katra filosofiska doktrīna aizsākumā tiek uztverta kā ticams visuma kārtības apraksts; paiet gadi, un tā pārvēršas tik vien kā par nodaļu — bet varbūt tikai par rindkopu vai par uzvārdu — filosofijas vēsturē. Literatūrā šāds izsīkums izpaužas vēl uzskatāmāk. ""Dons Kihots" pirmsākumā bija patīkama lasāmviela," Menārs man reiz sacīja, "tagad šis romāns pārvērties par ieganstu patriotiskiem tostiem, slavas dziesmām gramatikai un nepiedienīgi grezniem vākiem. Slavināšana ir vienkārši nespēja saprast, varbūt tās vissmagākajā izpausmē."

Šādos nihilistiskos apgalvojumos nav nekā jauna — oriģināls ir tikai lēmums, ko Pjērs Menārs pieņēma, uz tiem pamatojoties. Viņš iecerēja pacelties augstāk par slavaskāri, kas pavada visas cilvēka darbības, un nolēma ķerties pie nemēr sarežģīta un skaidri bezcerīga darba. Viņš veltīja savus pūliņus un bezmiega naktis jau pastāvošas grāmatas atkārtotai sacerēšanai, turklāt svešā valodā. Melnraksti krājās cits pie cita, viņš neatlaidīgi pielaboja un plēsa druskās tūkstošiem rokraksta lappušu. [19] Nevienam viņš neļāva tajās ielūkoties un parūpējās, lai tās viņu nepārdzīvotu. Es mēģināju atjaunot viņa tekstu, taču nesekmīgi.

Es esmu domājis par to, ka "Dona Kihota" "galīgo versiju" būtu iespējams aplūkot kā palimpsestu, kur jākļūst redzamām — kaut neskaidri, tomēr salasāmi — mūsu drauga sacerētās "agrīnās" versijas pēdām. Diemžēl tikai otrs Pjērs Menārs, veicot to pašu darbu no beigām līdz sākumam, spētu atrakt un atdzīvināt šo Troju…

"Domāt, analizēt, sacerēt," viņš man rakstīja kādā citā reizē, "nav vis anomālija, bet gan saprāta dabiska elpošana. Bet glorificēt šīs funkcijas nejaušu īstenojumu, kā dārgumus uzglabāt vecas un svešas domas, neticīgā apbrīnā atcerēties, ko teicis kāds doctor universalis, — tas nozīmē atzīties mūsu pašu nespēkā vai neaptēstlbā. Katram cilvēkam jāspēj pašam radīt visas idejas, un es apzinos, ka nākotnē tā ari būs."

Varbūt pēc tā netiekdamies, Menārs ir bagātinājis stīvo un neizkopto lasīšanas mākslu ar savu jauno metodi — ar apzināta anahronisma un maldīgi piedēvētas autoribas paņēmienu. Šādas pieejas izmantošana paver bezgalīgas iespējas, vilinot mūs pārlasīt "Odiseju", it kā tā būtu sacerēta vēlāk par "Eneīdu", un AnrI Bašeljē kundzes grāmatu Le jardin du Centaure, it kā to patiešām būtu sarakstījusi Anrī Bašeljē kundze. Šāda metode piepilda ar piedzīvojumiem pašas visrātnākās grāmatas. Piedēvēt apcerējumu "Par Kristus atdarināšanu" Luija Ferdinanda Selina vai Džeimsa Džoisa spalvai — vai gan tas nepiešķirtu pietiekamu svaigumu šim smalkajam dvēseles skolojumam?

Nima, 1939

KIHOTA AUTORS PJERS MENARS

Šī rakstnieka daiļrades redzamā daļa ir viegli un ātri saskaitāma. Tāpēc nepiedodami ir noklusējumi un papildinājumi Anrī Bašeljē kundzes melīgajā katalogā, kuru kāds laikraksts — tā protestantiskais raksturs ir visiem labi zināms — piedāvāja saviem nožēlojamajiem lasītājiem: to gan ir maz un tie paši — kalvinisti, ja ne masoni un apgraizītie.

īstie Menāra draugi uztvēra šo katalogu ar trauksmi un pat ar skumjām. Šķiet, ka vēl vakar mēs tikāmies pie kapakmens starp liktenīgajām cipresēm, bet šodien jau Kļūda mēģina aptraipīt viņa Piemiņu… īss labojums ir noteikti nepieciešams.

Saprotu, ka manu autoritāti ir viegli apšaubīt. Tomēr ceru, ka man ļaus pieminēt divas cēlas liecības. Baronese de Bakūra (kuras neaizmirstamajās vendredis* man bija gods iepazīties ar mūsu dzejnieku) piekrita apstiprināt šo rindu patiesumu. Grāfiene de Baņoredžo, viens no izsmalcinātākajiem gariem Monako kņazistē (tagad arī Pitsburgā un Pensilvānijā pēc nesen nosvinētajām kāzām ar starptautisko filantropu Simonu Kaucu, kura vienaldzīgo rīcību upuri izplatīja par viņu sliktu slavu), "patiesības un nāves vārdā" (tas ir viņas pašas izteiciens) bija ziedojusi savu izslavēto majestātisko atturību un atklātā vēstulē žurnālam Luxe pauda labvēlību manam darbam. Manuprāt, šie apliecinājumi ir pilnīgi pietiekami.

Esmu teicis, ka Menāra daiļrades redzamā daļa ir viegli saskaitāma. Cītīgi izpētot viņa personīgo arhīvu, esmu konstatējis, ka tas ietver šādus darbus:

a)  simbolisma sonets, kas tika publicēts divas reizes (ar izmaiņām) žurnālā La Conque (1899. gada marta un oktobra numurā);

b)   monogrāfija par iespēju veidot dzejas jēdzienu vārdnīcu, kurā tiktu iekļauti nevis ikdienas valodā ietilpstoši sinonīmi vai perifrāzes, "bet ideāli objekti, kas radušies vienošanās rezultātā un ir domāti tieši dzejas vajadzībām" (Nima, 1901);

c)  monogrāfija par "dažām sakarībām un līdzībām" Dekarta, Leibnica un Džona Vilkinsa domāšanā (Nima, 1903);

d)   monogrāfija par Leibnica Characteristica universalis (Nima, 1904);

e)   tehnisks raksts par iespēju pilnveidot šaha spēli, noņemot vienu no torņiem: Menārs piedāvā, iesaka, diskutē un beigās atsakās no sava jauninājuma;

f)   monogrāfija par Ramona Lula Ars magna ģenerālis ("Nima, 1906);

g)   Ruja Lopesa de Segura "Grāmatas par liberāliem izgudrojumiem un šaha spēles mākslu" tulkojums ar ievadu un piezīmēm (Parīze, 1907);

h)  melnraksti monogrāfijai par Džordža Būla simbolu loģiku;

i)   franču prozas metrikas pamatlikumu pētījums, ilustrēts ar piemēriem no Sensimona daiļrades (Revue des langues romanes, Monpeljē, 1909. gada oktobris);

j) atbilde Likām Dirtēnam (kurš noraidīja šādu likumu esamību), ilustrēta ar piemēriem no Lika Dirtēna darbiem (Revue des langues romanes, Monpeljē, 1909. gada decembris);

k) Kevedo "Kulterānisma kompass" rokraksta tulkojums ar nosaukumu La boussole des prйcieux*;

1)  priekšvārds Karolī Urkada litogrāfiju izstādes katalogam (Nima, 1914);

m) darbs Les problиmes d'une problиme[20] (parīze, 1917), kurā tiek apspriestas slavenās Ahilleja un bruņrupuča problēmas risinājumu iespējas hronoloģiskā kārtībā. Līdz šim ir publicētas divas šās grāmatas versijas; otrajā par epigrāfu ir izvēlēts Leibnica padoms Ne craignez point, monsieur, la tortue[21] un tiek pārstrādātas Raselam un Dekartam veltītās nodaļas;

n) Tulл "sintakses ieradumu" rūpīga analīze (N. R. F., 1921. gada marts). Menārs, atceros, deklarēja, ka pelt un slavēt ir emocionāla darbība, kurai nav nekāda sakara ar kritiku;

o) Pola Valerī Cimetiиre marin[22] pārstrādājums aleksandrietī (N. R. F., 1928. gada janvāris);

p) uzbrukums Polam Valerī Žaka Rebula "Realitātes iznīcināšanas lapās". (Uzbrukums — šim vārdam būtu jābūt pēdiņās — ir absolūts pretstats viņa patiesajam viedoklim par Polu Valerī. Pēdējais to saprata pareizi, un viņu senā draudzība netika apdraudēta);

r) "definīcija" grāfienei de Baņoredžo "triumfālajā izdevumā" — kā to nodēvēja līdzautors Gabriels d'Annuncio —, kuru šī dāma publicē katru gadu, lai labotu neizbēgamus žurnālistu sagrozījumus un atklātu "pasaulei un Itālijai" patiesību par savu personību, kas ir lielā mērā pakļauta kļūdainam un pārsteidzīgām interpretācijām; s) brīnišķīgu sonetu cikls baronesei de Bakūrai (1934); t) rokraksta dzejoļu krājums, kura izsmalcinātība panākta ar interpunkcijas palīdzību. [23]

Tāda ir Menāra daiļrades redzamā daļa hronoloģiskā secībā (izņemot dažus paklīdušus sonetus, kas radīti apstākļu iespaidā un veltīti kādam viesmīlīgam vai skopulīgam namatēvam, vai ari tika ierakstīti Anrī Bašeljē kundzes albumā). Tagad pāreju pie otras daļas: pagrīdē tapušas, bezgalīgi varonīgas, vienreizējas. Kā arī — ak nožēlojamās cilvēku iespējas! — nepabeigtas. Šis, laikam visievērojamākais darbs mūsdienās, atspoguļo dona Kihota pirmās daļas devīto un trīsdesmit astoto nodaļu, kā arī divdesmit otrās nodaļas fragmentu. Es apzinos, ka šāds apgalvojums šķiet absurds; attaisnot šo "absurdu" ir mana raksta pamatmērķis. [24]

Uz šo darbu rakstnieku iedvesmoja divi nevienādi vērtīgi teksti. Viens ir Novālisa filoloģisks fragments — Drēzdenes izdevumā tas parādās ar numuru 2005 —, kurā tiek skarta absolūtas saplūšanas ar kādu autoru tēma. Otrais ir viena no tām parazītiskajām grāmatām, kurās Kristus tiek novietots bulvārī, Hamlets — Kanebjērā vai dons Kihots — Volstrītā. Būdams vīrs ar izsmalcinātu gaumi, Menārs ienīda šīs bezjēdzīgās maskarādes, kas, viņaprāt, ir spējīgas izraisīt tikai plebejisku anahronisma baudīšanu vai (kas ir vēl sliktāk) apburt mūs ar primitīvo ideju par to, ka visi laikmeti ir vienādi vai atšķirīgi. Vēl interesantāks, kaut gan pasniegts pretrunīgā un paviršā izpildījumā, viņam šķita Dodē priekšlikums savienot vienā personā — Tartarēnā — atjautīgo Idalgo un viņa ieročnesi… Tie, kuri ir apgalvojuši, ka Menārs ir veltījis savu mūžu mūsdienīga Kihota radīšanai, noniecina viņa gaišo piemiņu.

Viņš negribēja radīt citu Kihotu — tas būtu viegli izdarāms —, bet Kihotu. Nav vērts piebilst, ka Menārs nebija iecerējis automātiski pārstrādāt oriģinālu, nedz arī piedāvāja to kopēt. Viņa brīnumjaukais nodoms bija radīt lappuses, kas sakristu — vārds vārdā un rinda rindā — ar Migela Servantesa sacerēto.

"Mans nolūks ir vienkārši apbrīnojams," viņš man rakstīja 1934. gada 30. septembrī no Bajonas. — "Teoloģijas un metafizikas izpausmju galamērķi — ārpasaule, Dievs, cēlonība, universālas formas — nav senāki un vispārīgāki par manis popularizēto romānu. Vienīgā atšķirība ir faktā, ka filosofi pievilcīgās grāmatās publicē savu gara darbu starpproduktus, bet es esmu paguvis tos pazaudēt." Rezultātā nav palicis neviens melnraksts, kas liecinātu par šo gadiem veikto darbu.

Sākotnēji izvēlētā metode bija diezgan vienkārša. Perfekti iemācīties spāņu valodu, atjaunot katoļticību, karot pret mauriem un turkiem, aizmirst Eiropas vēsturi laikposmā starp 1602. un 1918. gadu, būt Migelam Servantesam. Pjērs Menārs izpētīja šo metodi (zinu, ka ļoti labi apguva septiņpadsmitā gadsimta spāņu valodu), bet atteicās no tās kā no pārāk vieglas. Drīzāk neizpildāmas! — teiks lasītājs. Piekrītu, taču visa pasākuma neizpildāmība bija jau iepriekš zināma, un no visām nepiepildāmajām metodēm šī bija acīmredzot visneinteresantākā. Divdesmitajā gadsimtā kļūt par slaveno septiņpadsmitā gadsimta rakstnieku viņam šķita pazemojoši. Kaut kādā veidā kļūt par Servantesu un nonākt pie Kihota viņam šķita ne tik grūti, bet līdz ar to arī ne tik interesanti, cik, esot Pjēram Menāram, nonākt pie Kihota caur Pjēra Menāra pieredzi. (Šī pārliecība, starp citu, lika viņam izņemt autobiogrāfisko ievadu "Dona Kihota" otrajai daļai. Atstāt šo ievadu nozīmētu radīt citu personāžu — Servantesu, kā arī parādīt Kihotu šī personāža, nevis Menāra iztēlē. Pēdējais apsvērums, protams, izslēdza šādu iespēju.) "Mans darbs savā būtībā nav grūts," lasu viņa vēstulē, "man atliktu vien būt nemirstīgam, lai to pabeigtu." Atzīšos, es brīžiem iedomājos, ka viņš to pabeidza un ka lasu Kihotu — visu Kihotu —, it kā to būtu sacerējis Menārs. Naktīs šķirstot XXVI nodaļu, kuru viņš nekad nebija uzrakstījis, atpazinu mūsu drauga stilu un gandrīz arī viņa balsi sakām: upju nāras, skumjo un valgano Ēlio. Šis veiklais īpašības vārdu salikums — viens attiecas uz garīgo, bet otrs uz fizisko pasauli — man atgādināja Šekspīra dzejoli, kuru apspriedām kādā vakarā:

Where a malignant and a turbaned Turk…[25]

Kāpēc tieši Kihots? — vaicās lasītājs. Nebūtu brīnums, ja šo darbu būtu izvēlējies spānis, nevis Po uzticīgs simbolists no Nimas, kurš dāvāja dzīvību Bodlēram, kurš dāvāja dzīvību Valerī, kurš dāvāja dzīvību Edmonam Testam. Manis citētā vēstule sniedz zināmu skaidrību šaja jautājumā. "Kihots mani dikti interesē," skaidro Menārs, "bet tas man nešķiet, kā lai to pasaka, neizbēgams. Nevaru iedomāties pasauli bez Po izsauksmes:

Ah, bear in mind, this garden was enchanted![26]

vai bez Le bateau ivre[27], vai bez the ancient mariner[28], bet spēju to iedomāties bez Kihota. (Protams, runa ir par manu personisko uztveri, ne par šo darbu vēsturisko rezonansi.) Kihots ir nejaušība, Kihots nav nepieciešams. Es varu iecerēt tā radīšanu, varu uzrakstīt to, nenonākot tautoloģijā. Divpadsmit vai trīspadsmit gadu vecumā es izlasīju to, gluži vai apriju. Vēlāk esmu uzmanīgi pārlasījis dažas nodaļas, kuras šoreiz neskaršu. Izpētīju arī intermēdijas, komēdijas, "Galateju", "Paraugnoveles", tādus smalki izstrādātus darbus kā "Persilesa un Sihismundas klejojumi", "Ceļojums uz Parnasu"… Mans lielākais iespaids no Kihota, kas ir izbalējis laika un vienaldzības ietekmē, ir ļoti līdzīgs miglainam kādreiz neuzrakstītas grāmatas tēlam. Apzinoties šī tēla būtību (un neviens to man nevar pārmest), mans uzdevums neapšaubami ir daudz sarežģītāks, nekā toreiz bija Servantesam. Mans mīļais priekštecis izmantoja likteņa doto iespēju: radīja nemirstīgu mākslas darbu mazliet ā la diable[29], jaunrades un valodas inerces mudināts. Mani pārņēma mistisks pienākums atveidot viņa spontāno darbu burtiski. Mana pasjansa pamatā ir divi diametrāli pretēji likumi. Pirmais man ļauj veidot formālas vai psiholoģiskas variācijas; otrais man uzliek par pienākumu upurēt tās oriģinālā teksta labā un pamatot šo pašiznīcināšanu ar neapstrīdamiem argumentiem… Bez šīm važām ir jāmin vēl kādas: iedzimtās. Sacerēt Kihotu septiņpadsmitā gadsimta sākumā bija racionāla, vajadzīga, pat varbūt nenovēršama lieta; divdesmitā gadsimta sākumā — tā ir nepaveicama. Ne velti ir pagājuši trīssimt ar sarežģītiem notikumiem piepildīti gadi. Pietiek ar tikai vienu piemēru: pats Kihots.

Par spīti šiem trijiem šķēršļiem Menāra fragmentārais Kihots ir daudz izsmalcinātāks nekā Servantesam. Pēdējais no tiem jēlā veidā pretstata bruņinieku romāniem savas valsts provinces nabadzīgo realitāti; Menārs par savas grāmatas "realitāti" izvēlas Karmenas, Lepanto un Lope zemi. Ja Morics Baress vai doktors Rodrigess Loreta izdarītu šādu izvēli, viņi gan zinātu piepildīt savus darbus ar "spānismiem"! Menārs absolūti dabiski no tiem izvairās. Viņa darbā nav ne čigānu romantikas, ne konkistadoru, ne mistiķu, ne Filipa II, ne autodafē. Viņš ignorē un izskauž tautisko kolorītu. Šī nevērība piešķir vēsturiskajam romānam jaunu jēgu. Šī nevērība neapgāžami sagrauj "Salambo".

Arī pētot atsevišķas nodaļas, šis darbs šķiet tikpat burvīgs. Piemēram, paanalizēsim pirmās daļas trīsdesmit astoto nodaļu, "kurā atstāstīta dona Kihota savdabīgā runa par kara mākslu un zinātni". Ir zināms, ka dons Kihots (tāpat kā Kevēdo analoģiskā, bet vēlāk radītā epizodē no "Atmaksas stunda jeb saprātīga Fortūna") izgāžas strīdā pret zinātni un par kara mākslu. Servantess bija vecs kareivis: viņa izgāšanās ir izskaidrojama. Taču lai Pjēra Menāra — Trahision des clercs[30] un Bērtranda Rasela laikabiedra — dons Kihots iekristu tajā pašā miglainajā sofistikā! Bašeljē kundze saskatīja tajā apbrīnojamo un tipisko autora pakļaušanos varoņa psiholoģijai; citi (ne īpaši tālredzīgie) Kihota kopēšanu; baronese de Bakūra — Nīčes ietekmi. Uzskatot trešo izskaidrojumu par neapgāžamu, neuzdrošinos piedāvāt ceturto, kuras pamatā ir Pjēra Menāra gandrīz dievišķā kautrība: viņa pazemīgo vai ironisko ieradumu sludināt idejas, kas ir absolūts pretstats viņa atzītajām idejām. (Atcerēsimies viņa uzbrukumu Polam Valerī Zaķa Rebula efemērajā, sirreālistiskajā lapā.) Servantesa un Menāra teksti ir verbāli identiski, taču otrais ir gandrīz bezgalīgi bagātāks. (Divdomīgāks — teiks pēlēji; taču divdomība ir bagātība.)

Salīdzināt Menāra un Servantesa donu Kihotu ir atmaskošana. Otrais, piemēram, rakstīja ("Dons Kihots", pirmā daļa, devītā nodaļa):

(…) no patiesības ceļa, kuras māte ir vēsture — laika sāncense, visu darbu glabātāja, pagātnes lieciniece, piemērs un padoms tagadnei un brīdinājums nākotnei.

"Pasaulīgā ģēnija" Servantesa septiņpadsmitajā gadsimtā radīts, šis fragments ir izcila slavas dziesma vēsturei. Menārs savukārt raksta:

(…) no patiesības ceļa, kuras māte ir vēsture — laika sāncense, visu darbu glabātāja, pagātnes lieciniece, piemērs un padoms tagadnei un brīdinājums nākotnei.

Vēsture ir patiesības māte — apbrīnojama ideja. Menārs, Viljama Džeimsa laikabiedrs, definē vēsturi nevis kā īstenības pētījumu, bet kā tās pirmcēloni. Vēsturiskā patiesība viņam ir nevis, kas noticis; bet gan tas, ko mēs uzskatām par notikušu. Teikuma beigas — "piemērs un padoms tagadnei un brīdinājums nākotnei" — ir bezkaunīgi pragmatiskas.

Tikpat uzkrītošs ir stilu kontrasts. Menāra arhaiskais stils — viņš, galu galā, ir ārzemnieks — ir manierīgs. Tāds tas nav viņa priekštecim, kas brīvi pārvalda sava laikmeta valodu.

Nav tāda prāta vingrinājuma, kas nebūtu izmantojams. Filosofiska doktrīna vispirms ir patiess visuma apraksts; gadi iet, būdami tikai nodaļa, ja ne paragrāfs vai vārds, filosofijas vēsturē. Literatūrā šī vārgulība ir manāma vēl vairāk. Kihots, Menāra vārdiem runājot, ir pirmām kārtām patīkama lasāmviela; taču mūsdienās tas ir labs iemesls patriotiskam tostam, gramatiskas gudrības izrādīšanai, vulgāri greznu izdevumu ražošanai. Slavas pamatā ir nesaprašana un, baidos, tās sliktākais paveids.

Šie nihilistiskie apgalvojumi nav nekas jauns; vienreizējs ir lēmums, ko, šo ideju ierosināts, pieņēma Pjērs Menārs. Viņš nolēma izvairīties no tukšuma, kas sagaida cilvēka centienus; pieķērās sarežģītākajam darbam, apzinoties tā bezjēdzību. Veltīja savas šaubas un bezmiega naktis jau eksistējošas grāmatas atveidošanai sev svešā valodā. Vairoja melnrakstus; neatlaidīgi laboja un iznīcināja tūkstošiem rokrakstu*. Neļāva, lai tos kāds pētītu, un parūpējās par to, lai tie viņu nepārdzīvotu. Velti mēģināju tos atjaunot.

Izdomāju, ka ir likumsakarīgi "jaunajā" Kihotā redzēt palimpsesta paveidu, kuram cauri spīd tik tikko manāmas, bet atšifrējamas mūsu drauga "iepriekšējo" rakstu pēdas. Diemžēl tikai otrs Pjērs Menārs, izmantojot pirmā darbu, varētu atklāt un atjaunot šo Troju…

"Domāt, analizēt, izgudrot (viņš man rakstīja) nav anomālas darbības, tā ir dabīga prāta elpošana. Slavēt šās darbības nejaušo sasniegumu, uzkrāt senas un svešas idejas, neticīgā apmulsumā atcerēties to, ko domāja doctor universalis, ir nekas cits kā atzīšanās mūsu vājībā un mūsu barbarismā. Cilvēkam ir jābūt spējīgam uz visām idejām, un ticu, ka nākotnē tā ari būs."

Menārs (varbūt to negribot) bagātināja gļēvulīgo un neattīstīto lasīšanas mākslu ar tīša anahronisma un kļūdainas piesavināšanās tehniku. Šī tehnika ar nebeidzamām lietošanas iespējām aicina mūs pārlasīt Odiseju, it kā tā būtu radīta vēlāk par Eneīdu, un Anrī Bašeljē kundzes grāmatu Le jardin du Centaure*, it kā tās autore būtu Anri Bašeljē kundze. Ši tehnika piepilda piedzīvojumiem pat pašas neinteresantākās grāmatas. Piedēvēt "Kristus imitēšanu" Luijam Ferdinandam Selīnam vai Džeimsam Džoisam… vai tā nebūtu šo smalko garīgo izpausmju atsvaidzināšana?

Nima, 1939

DRUPU APLI

And ifhe left off dreaming about you… Through the Looking-Glass. VI [31]

Neviens neredzēja, kā viņš piestāja krastā necaurskatāmajā nakti, neviens nepamanīja bambusa laivu nogrimstam svētajā muklājā, bet pēc dažām dienām nebija vairs neviena, kas nezinātu, ka drūmais svešinieks ir ieradies no Dienvidiem un viņa dzimtā vieta ir kāds no neskaitāmiem ciematiem upes augšteces stāvo klinšu piekājē, kur zenda valodu nav piesārņojusi grieķu mēle un kur lepra vēl ir retums. Skaidri zināms, ka sirmais virs noskūpstīja dubļus, pēc tam izrausās krastā, nepagrūzdams sāņus, varbūt pat nejuzdams šķautņainos akmeņus, kas griezās miesā, tad grīļodamies un vienās asinis aizvilkās līdz ieapaļajam laukumam, kura centrā vīdēja akmens figūra, zirgs vai tīģeris, sen atpakaļ ugunssarkana, bet tagad pelnu pelēka. Kādreiz pār šo apli pacēlies templis, ko izpostījuši aizlaiku ugunsgrēki, piegānījis mitrumā trūdošais mūžamežs un kura dievu cilvēki vairs negodā. Svešzemnieks apgūlās pjedestāla piekājē. Viņu atmodināja vēla rīta saule. Bez izbrīna viņš pārliecinājās, ka brūces aizrētojušās, pievēra balsnējās acis un iegrima miegā — nevis aiz miesas nespēka, bet pakļaudams savu gribu. Svešais zināja, ka tieši šeit ir tā vieta, kuru

prasīja viņa nepārvaramā dziņa, zināja, ka alkatīgie koki nav paspējuši nožņaugt vēl citas, līdzīgas svētnīcas drupas upes lejtecē — arī tās dievi bija pārvērsti pelnos un miruši; viņš zināja, ka visupirmais pienākums ir aizmigt. Ap pusnakti sirmgalvi pamodināja kāda putna neremdināmas žēlabas. Basu kaju nospiedumi, pāris vīģu un ūdens krūze rādīja, ka vietējie ļaudis ir bijīgi vērojuši viņa miegu un lūdz viņa aizgādnību vai varbūt baidās no burvju spēka. Viņš sajuta baiļu saltumu un sameklēja mūra drupās apbedījuma nišu, iekārtojās un piesedza ieeju ar nepazīstamu koku lapām.

Nodoms, kas viņu vadīja, nebija neizpildāms, tiesa, pārdabisks gan. Svešinieks gribēja nosapņot cilvēku — izsapņot to vissmalkākajās detaļās un tad ievest reālajā pasaulē. Šī maģiskā iecere bija līdz galam iztukšojusi viņa dvēseles telpu; ja kāds viņam būtu vaicājis pēc paša vārda vai lūdzis ko atcerēties no aizvadītās dzīves, sirmgalvis nebūtu varējis atbildēt. Viņš šķita mierā ar pamesto un sagrauto svētnīcu, jo tā bija redzamās pasaules iespējami sīkākā daļiņa, tāpat ar malkas vācēju klātbūtni, jo tie bija uzņēmušies apmierināt viņa pieticīgās vajadzības. Ziedoto augļu un risa pietika, lai uzturētu ķermeni, kas bija atdots vienīgajam mērķim — gulēt un sapņot.

Pašā sākumā sapņi bija haotiski, bet visai drīz tajos dialektiski attīstījās doma. Svešinieks redzēja sevi apaļa amfiteātra centrā — tas likās esam nodedzinātais templis. Nerunīgu mācekļu pulki piepildīja solu rindas, vistālāko sejas raudzījās viņā no gadsimtu dzīlēm un zvaigžņotas debess augstumiem, taču bija skaidri saskatāmas. Sirmgalvis lasīja viņiem lekcijas anatomijā, kosmogrāfijā, maģijā — visi alkaini klausījās un centās atbildēt ar sapratni, kā nojauzdami, cik nozīmīgs būs eksāmens, kas vienu no viņiem atbrīvos no šī šķietamības stāvokļa un ievedīs reālajā pasaulē. Gan sapnī, gan nomodā skolotājs izvērtēja savu vīziju atbildes, neļāvās meļiem sevi apmānīt un dažu mulsumā saskatīja briestošu atjēgsmi. Viņš meklēja dvēseli, kas butu cienīga piedalīties pasaulē.

Pēc kādām deviņām vai desmit naktīm viņš ne bez rūgtuma aptvēra, ka neko nesagaidīs no audzēkņiem, kas bez ierunām pieņem viņa mācību, un cerēt var tikai uz tiem, kuri reizēm uzdrošinās izteikt saprātīgas iebildes. Pirmie, lai ari pelna mīlestību un labvēlību, nekad nekļūs par personībām, no otriem var sagaidīt ko vairāk.

Kādu dienu (tagad arī dienas tika atvēlētas miegam, un viņš mēdza palikt nomodā tikai uz pāris stundām pašā rītausmā) sirmgalvis uz visiem laikiem atsvabinājās no plašā audzēkņu pulka vīzijas un paturēja tikai vienu mācekli. Tas bija noslēgts, grūtsirdīgs, reizēm iecirtīgs jauneklis ar asiem vaibstiem, kas darīja viņu līdzīgu savam radītājam. Biedru pēkšņā pazušana viņu ilgi nemulsināja, un audzēkņa progress jau pēc dažām speciālām lekcijām skolotāju pat izbrīnīja. Tomēr notika katastrofa. Reiz, izcīnījies no miega kā no staignas tuksneša smilts, sirmais vīrs nolūkojās, kā vārā vakara gaisma pakāpeniski sajaucas ar rīta ausmu, un piepeši aptvēra, ka nav sapņojis. Visu atlikušo nakti un visu nākamo dienu viņam mācās virsū neizturami žilbīgs bezmiegs. Sirmgalvis klaiņāja pa mežu, lai pagurtu, taču tikai driģeņu uzlieves malks spēja piešķirt dažus mirkļus trausla miega, kurā uznira un tūlīt izzuda neskaidras vīzijas: tās nebija lietojamas. Viņš mēģināja vēlreiz saaicināt visus audzēkņus, taču jau pēc pirmajiem pamācošajiem vārdiem klausītāju pulks sāka izplūst un izdzisa. Un tikai dusmu asaras gandrīz nepārtrauktajā bezmiegā svilināja vecīgās acis.

Viņš saprata, ka veidot kaut ko no tik irdenas, nepastāvīgas matērijas kā sapņi ir visgrūtākais darbs, ko vīrietis var uzņemties, pat tad, ja viņš izzinājis visas augstākās un zemākās sfēras mīklas; tas ir daudz grūtāk nekā novīt virvi no smiltīm vai iekalt monētā vēja neesošo seju. Sirmgalvis saprata, ka jau ieceres iedīglī slēpusies sakāve. Apzvērējis aizmirst pārvarīgo halucināciju, kas pašā aizsākumā bija novedusi no ceļa, viņš sāka meklēt citas rīcības metodes. Iekams tās izmēģināt, viņš mēnesi patērēja, lai atgūtu apmātībā izšķiestos spēkus. Atteicies no nolūka izsaukt sapņus, vecvīrs visā drīzumā iespēja krietnu diennakts daļu pavadīt miegā. Retajās reizēs, kad uzpeldēja sapņi, viņš tos necentās apcerēt. Lai varētu no jauna ķerties pie uzdevuma, sirmgalvis šķīstījās upes ūdeņos, izrunāja visvarenā vārda atļautās zilbes un iemiga. Gandrīz tajā pašā mirklī viņa sapnī parādījās pulsējoša sirds.

Cilvēka ķermeņa nenoteiktā apveidā — ne sejas, ne dzimuma vēl nebija — viņš ieraudzīja dzīvīgu, siltu, noslēpumainu sirdi dūres lielumā. Ar rūpēm un maigumu viņš to sapņoja četrpadsmit garas naktis — ar katru nakti sirds kļuva redzama skaidrāk, smalkāk. Sapņotājs to neaizskāra: vēl tikai vēroja, aplūkoja, reizēm ar skatienu pielaboja. Sirmgalvis izjuta, izdzīvoja šo sirdi no dažāda attāluma, dažādām skata vietām. Četrpadsmitajā naktī viņš ar pirkstu vieglītēm pieskārās plaušu artērijai, tad visai sirdij no ārienes un no iekšpuses. Pārbaudes rezultāts apmierināja. Vienu nakti viņš tīšām nesapņoja, pēc tam atkal uzbūra sirdi, piesauca kādas planētas vārdu un ņēmās sapni iztēloties citus galvenos orgānus. Nepagāja gads, kad varēja ķerties pie skeleta, pat pie acu plakstiem. Visgrūtāk, šķiet, bija radīt kuplo matu vilni. Viņš bija izsapņojis cilvēku visā veselumā, jaunekli, taču tas nespēja nedz piecelties, nedz runāt, nedz atvērt acis. Sirmgalvis sapņoja nakti pēc nakts, taču jauneklis joprojām bija miega vara.

Gnostiskajās kosmogonijas dievi izmīca no māliem sarkanīgu Ādamu, kurš nespēj piecelties kājās, — tikpat nespēcīgs, robusts un primitīvs kā no zemes pīšļiem veidotais Ādams šķita arī šis Ādams no sapņu matērijas, kuru bija radījušas burvestu naktis. Kādu vakaru sirmgalvis gandrīz vai iznīcināja savu darbu, tomēr kļuva žēl. (Labāk jau būtu visu saārdījis.) Kad bija izsīkušas lūgšanas zemes un ūdeņu dieviem, sapņureģis noslīga ceļos akmens tēla — varbūt tīģera, varbūt kumeļa — priekšā un uzrunāja to pēc palīdzības, pats nezinādams, pēc kādas. Tovakar viņš statuju ieraudzīja sapnī, ieraudzīja to dzīvu, trīsošu, un tā nebija vis atbaidošs tīģera un kumeļa jauktenis, bet gan abas spēkpilnās būtnes vienlaikus un vēl arī vērsis, roze un auka. Un šis daudzveidu dievs atklāja viņam savu zemes vardu — Uguns — un pavēstīja, ka šai apaļajā svētnīcā (un ari citās tādās pašās) ir daudzinājuši viņu un nesuši upurus viņam, un apsolīja, ka ar savu brīnumaino spēku atdzīvinās sapņu tēlu un visi, izņemot pašu Uguni un viņu, sapņureģi, atzīs to par cilvēku ar miesu un asinīm. Un pavēlēja — tikko jauneklim būs iemācīti rituāli, viņš jāsūta uz citu sagrautu templi, kura paliekas redzamas upes lejtecē, lai kāda balss slavinātu Uguni arī šajā pamestajā svētnīcā. Un, lūk, nosapņotais tēls sapņureģa sapnī pamodās.

Zintnieks izpildīja saņemtās pavēles. Viņš veltīja daudz laika (kā izrādījās, vajadzēja divus gadus), lai atklātu jauneklim Visuma noslēpumus un apmācītu uguns pielūgsmei. Sirds dzijumos viņam jau sāpēja šķiršanās brīdis. Izmantojot par ieganstu pedagoģisku nepieciešamību, viņš ik dienas pastiepa garākas miegam atvēlētās stundas. Turklāt vēl piegludināja labo plecu, kas izrādījās nedaudz nošķiebts. Reizēm viņu satrauca sajūta, ka tas viss kādreiz jau ir noticis… Tomēr šīs dienas bija laimīgas, un, aizdarot acis, sirmgalvis domāja: "Tagad es būšu kopā ar savu dēlu." Vai vēl dīvaināk: "Dēls, kuru esmu radījis, gaida mani — ja es neaiziešu, viņa nebūs."

Mazpamazām zintnieks radināja jaunekli pie reālās pasaules. Reiz viņš pavēlēja, lai tas izkar karogu attāla kalna korē. Nākamajā dienā karogs plīvoja augstu virs zemes. Sirmgalvis veica arī citus, līdzīgus eksperimentus, arvien drosmīgākus. Mazliet sarūgtināts, viņš saprata, ka dēls ir gatavs piedzimt — varbūt pat nepacietīgi gaida šo brīdi. Tonakt viņš jaunekli pirmoreiz noskūpstīja un aizsūtīja uz citu svētnīcu, kuras gruveši baloja tālā upes krastā, necaurejamos džungļos un muklājos. Pirms tam (lai dēls nekad neuzzinātu, ka ir tikai sapņu tēls, un uzskatītu sevi par cilvēku starp cilvēkiem) zintnieks izdzēsa no jaunekļa atmiņas visus apmācības gadus.

Sapņureģa uzvaru un mieru nerima apēnot nožēla. Vakara un rīta krēslā metoties zemē akmens tēla priekšā, viņam, iespējams, nāca prātā, ka izsapņotais dēls pilda tādus pašus rituālus citā drupu ielokā ūdeņu lejtecē; naktīs viņš nesapņoja vai redzēja sapņus kā visi cilvēki. Pasaules skaņas un formas kļuva uztveramas arvien blāvāk — aizgājušais dēls smēla no viņa sev spēkus, un dvēsele izsīka. Viņa sūtība bija piepildīta, un sirmgalvis ieslīga lieglaimes ekstāzē. Pagāja laiks, ko daži šī notikuma teicēji mēdz mērot gados, bet citi piecgados, un reiz pusnaktī zintnieku uzmodināja divi laivinieki: sejas viņš nesaskatīja, bet sadzirda stāstu par dievreģi kādā ziemeļu svētnīcā, kurš spējot kājām sabradāt uguni un neapdedzināties. Sirmgalvis tūlīt atminējās dieva vārdus. Atcerējās, ka no visām radībām, kas mitinās zemes virsū, vienīgi uguns zina, ka viņa dēls ir vīzija. Iesākumā šīs atmiņas viņu nomierināja, bet pamazām kļuva mokpilnas. Viņš izbijās, ka dēls sāks apcerēt savu neparasto privilēģiju un tā vai citādi atklās, ka ir tikai māņu tēls. Nebūt cilvēkam, būt tikai cita cilvēka sapņa iemiesojumam — kāds neiedomājams pazemojums, kāds neprāts! Katram tēvam taču ir mīļi bērni, ko viņš radījis (kam ļāvis ienākt dzīvē) jūtu mulsumā vai laimes brīdī — pilnīgi dabiski, ka arī zintniekam rūpēja, kāda nākotne sagaida dēlu, ko viņš bija nosapņojis šķiedru pa šķiedriņai, katru līniju un katru vaibstu tūkstoš un vienā burvestību naktī.

Gals viņa prātojumiem pienāca pēkšņi, lai gan dažas pazīmes par to jau bija vēstījušas iepriekš. Vispirms (pēc ilgstoša sausuma) viegls kā putns mākonis virs tālajiem kalniem, pēc tam dienvidu pusē debesis nokrāsojās sārtenas kā leoparda smaganas, tad uzradās dūmi un pārklāja nakts metālu ar rūsu, tiem sekoja panikā bēgoši zvēri. Jo atkārtojās tas, kas bija noticis pirms daudziem gadu simtiem. Uguns dieva svētnīcas drupas grāva un postīja uguns. Kādā rītausmā bez neviena putna zintnieks pamanīja, ka tempļa sienas loku lokiem sāk laizīt liesmas. Uz mirkli viņš iedomājās, ka varētu glābties ūdenī, bet tūlīt saprata, ka nāve ieradusies vainagot viņa vecumdienas un atbrīvot no visām nodarbēm. Sirmgalvis devās pretī uguns mēlēm. Tās neiezīdās viņa miesā, tās apskāva un glāstīja viņu, nedz svilinādamas, nedz pārvērzdamas pelnos. Ar atvieglojumu, ar pazemojuma sāpēm, ar šausmām viņš saprata, ka arī pats ir tikai parādība, kuru kāds cits redz sapnī.

BABILONIJAS LOTERIJA

Tāpat kā visi Babilonijas vīrieši, es esmu bijis prokonsuls, tāpat kā visi — ari vergs, es esmu iepazinis neierobežotu varu, negodu un cietumus. Skatieties: manai labajai rokai trūkst rādītājpirksta. Redzat: pa šo caurumu apmetnī man uz vēdera samanāms sarkans tetovējums — tas ir otrais simbols, Beth. Pilnmēness naktīs šis burts man piešķir varu pār cilvēkiem, kuru zīme ir Ghimel, toties liek pakļauties Aleph zīmes īpašniekiem, kuri naktīs bez mēnesnīcas savukārt nonāk Ghimel ļaužu padotībā. Rīta pustumsā pazemē, melna akmens priekšā es esmu atņēmis dzīvību svētajiem vēršiem. Uz visu mēness gadu mani pasludināja par neredzamu — es kliedzu, un man neatbildēja, zagu maizi, un mani nenokāva. Es esmu iepazinis to, kas ir svešs grieķiem, — nenoteiktību. Telpā viscaur no bronzas, viedot žņaudzēja klusošo lakatu, mani neatstāja cerība, baudu pārplūdos neizzuda šausmas. Pontijas Heraklīds ar sajūsmu stāsta: Pitagors esot paturējis atmiņā, ka iepriekšējā dzīvē bijis Pirrs, pirms tam Eiforbs un vēl senāk kāds cits mirstīgais; man nenākas aicināt talkā nedz nāvi, nedz apmānu, lai atcerētos līdzīgas pārvērtības.

Par šīm gandrīz šausminošajām veidmaiņām man jāpateicas kādam ierīkojumam, kurš citās valstīs nav pazīstams vai arī funkcionē nepilnīgi vai slepeni, — tā ir loterija. Es neesmu pētījis tās vēsturi, par kuru arī dievreģi nav vienisprātis; par tās grandiozo sūtību man zināms tikpat daudz, cik par mēnesi zina cilvēks, nebū

dams mācīts astrologs. Es nāku no galvu reibinošas zemes, kurā loterija ir dzīves galvenā sastāvdaļa: līdz pat šai dienai es esmu domājis par to ne vairāk kā par dievu vai paša sirds neizprotamo izturēšanos. Bet tagad, tālu no Babilonijas un mīļajām dzimtenes ieražām, es ar tādām kā izbailēm domāju par loteriju un zaimojošajiem minējumiem, kurus krēslas stundās čukstus pārmij ļaudis aizklātām sejām.

Mans tēvs stāstīja, ka senatnē — pirms gadsimtiem vai pirms gadiem? — loterija Babilonijā bijusi plebeju izklaide. Viņš apgalvoja (nezinu, vai tā ir tiesa), ka bārddziņi pret vara monētām izsnieguši kaula vai pergamenta taisnstūrus, izrotātus ar dažādiem simboliem. Gaišā dienas laikā notikusi izloze, un laimētāji bez jebkāda papildu riska saņēmuši sudraba naudas gabalus. Kā redzat, procedūra bijusi elementāra.

Saprotams, ka šīs "loterijas" bija lemtas neveiksmei. Tām nepiemita nekādas morālas iedarbes. Tās nevērsās pie visām cilvēka izjūtām, vienīgi pie viņa cerībām. Tirgoņi, kas bija dibinājuši spekulatīvas loterijas, sabiedrības vienaldzības dēļ sāka ciest zaudējumus. Tad kāds izmēģināja jauninājumu: iekļāva laimīgo numuru sarakstā dažus nelaimīgus. Reformas rezultātā numurēto četrstūru pircējiem radās divējādas izredzes — varēja vai nu laimēt kādu naudas summu, vai arī dabūt samaksāt sodu, reizēm visai iespaidīgu. Šis nenozīmīgais risks (uz katriem trīsdesmit laimīgiem numuriem bija viens nelaimīgs), gluži dabiski, atmodināja publikas interesi. Babilonieši metās spēlē. To, kas nepirka lozes, uzskatīja par mazdūšīgu, par zaķapastalu. Ar laiku šis pelnītais nicinājums pavērsās divējādi: nievāts tika gan tas, kas nespēlēja, gan arī tie zaudētāji, kuri labprātīgi maksāja sodu. Kompānijai (tā to sāka dēvēt) nācās aizstāvēt veiksminieku intereses, jo tie nevarēja saņemt laimestus, ja ieņēmumu kasē trūka gandrīz visu soda naudu iemaksu. Zaudētājus iesūdzēja tiesā, un tiesnesis izlēma, ka tiem vai nu jāsamaksā zaudētā summa un tiesas izdevumi, vai ari jāpavada dažas dienas cietumā. Lai apšmauktu Kompāniju, visi izvēlējās cietumu.

Tā dažu bravūra kļuva par pirmcēloni Kompānijas visspēcībai, tās dievišķajai metafiziskajai varai.

Pēc neilga laika no izložu tabulām naudas sodi nozuda, palika tikai norādes, cik dienu cietumā pienākas katram nelaimīgajam numuram.

Tolaik šādam lakonismam tikpat kā nepievērsa uzmanību, taču izrādījās, ka tam ir milzīga nozīme. Loterijā pirmo reizi parādījās elementi, kas nebija saistīti ar naudu. Panākumi bija lieliski. Dalībniekiem uzstājot, Kompānija bija spiesta palielināt nelaimīgo numuru skaitu.

Visiem ir zināms, ka Babilonijas tauta visnotaļ ciena loģiku un pat simetriju. Tāpēc izskatījās pēc neatbilstības, ka laimīgie numuri iznākumā dod apaļas monētas, bet nelaimīgie — dienas un naktis cietumā. Daži moralizētāji centās pierādīt, ka nauda ne vienmēr nes svētlaimi, iespējams, ka citas veiksmes formas taisnāk vedot pie mērķa.

Cita rakstura satraukums murdēja nabadzīgajos kvartālos. Priesteru kolēģijas locekļi palielināja likmes un baudīja visas baiļu un cerību pārvērtības, trūcīgie (ar saprotamu un neizbēgamu skaudību) apzinājās, ka ir izslēgti no šīs vispāratzīti smalkās pārmaiņu spēles. Taisnīgā tieksme pēc tā, lai visiem, nabagiem un bagātniekiem, būtu vienādas tiesības piedalīties loterijā, noveda pie apkaunojošiem nemieriem, kurus gadi nespēj izdzēst no atmiņas. Daži cietpauri nesaprata (vai izlikās nesaprotam), ka runa ir par jaunu kārtību, par nepieciešamu vēstures posmu… Kāds vergs nozaga sarkanu biļeti, kura pēc izlozes rādīja, ka viņam pienākas izdedzināt mēli. Likumu kodekss paredzēja tādu pašu sodu tam, kas nozog biļeti. Vieni babilonieši uzstāja, ka vergs pelnījis tikšanos ar nokaitētu dzelzi kā zaglis, citi augstsirdīgi atzina, ka viņš jānodod bendēm tādēļ, ka to noteicis liktenis. Sākās nekārtības, notika kaunpilna asinsizliešana, līdz beidzot babiloniešu masas panāca savu un pievārēja bagātnieku pretestību. Tauta visā pilnībā sasniedza savus cēlos mērķus. Pirmām kārtām, tika panākts, ka Kompānija saņēma savās rokās augstāko valsts varu. (Šādu centralizāciju prasīja jaunā darbības veida visaptverošais raksturs un sarežģītība.) Otrām kārtām, bija izcīnīts tas, ka loterija kļuva slepena, bezmaksas un vispārēja. Tika likvidēta biļešu pārdošana par naudu. Ievadīts Bela noslēpumos, katrs brīvs cilvēks automātiski piedalījās svētajās izlozēs, kuras notika šā dieva labirintos katru sešdesmito nakti un nosacīja cilvēka likteni līdz nākamajai izlozei. Sekas bija neparedzamas. Laimei spēlē varēja sekot iecelšana priesteru koncilā, tā varēja ieslodzīt cietumā ienaidnieku (atklātu vai slēptu), tā spēja sarīkot klusas istabas puskrēslā tikšanos ar sievieti, kura tikko sākusi tevi satraukt vai kuru vairs necerēji sastapt; nelaimīga biļete varēja radīt sakropļojumu, visādu negodu, nāvi. Reizēm viens pats fakts — kāda C nogalināšana dzertuvē vai B mīklaina augšupeja bija trīsdesmit vai četrdesmit izložu ģeniālas kombinācijas rezultāts. Saskaņot laimestus bija sarežģīti, taču jāpatur prātā, ka Kompānijas locekļi bija (un ir) visspēcīgi un viltīgi. Ne vienu reizi vien apziņa, ka iegūtā laime ir tikai nejaušības auglis, bija mazinājusi tās morālo vērtību; lai šādus kavēkļus likvidētu, Kompānijas aģenti lika lietā suģestiju un maģiju. Viņu spertie soļi, viņu manevri bija slepeni. Lai izdibinātu katra klusākās cerības un slēptākās bailes, tika izmantoti astrologi un spiegi. Eksistēja zināmi akmens lauvas, pastāvēja svētā atejas vieta Kaphka, aizsērējušā ūdensvadā bija plaisas, kuras, kā visi domāja, veda uz Kompāniju. Gan ļaunprātīgi, gan labvēlīgi noskaņotas personas šajās vietās pienesa ziņas. Dažādas ticamības ziņojumi alfabēta kārtībā glabājās arhīvā.

Liekas neticami, bet kurnēšana neapsīka. Kompānija savā ierastajā atturībā tiešu pretsparu nedeva. Tā uzskatīja par labāku uzskribelēt uz kāda masku fabrikā izmesta atgriezuma īsu vēstījumu, kas tagad figurē svētajos rakstos. Šīs pamācošās rindiņas norādīja, ka loterija pēc būtības ir nejaušības ieviešana pasaules sistēmā un pieļaut kļūdu esamību nozīmē nevis apstrīdēt nejaušību, bet gan to pastiprināt. Vēl bija atzīmēts, ka nedz lauvu, nedz svētās atejvietas autoritāti Kompānija nenoliedz (un patur tiesības griezties tur pēc padoma), taču tās funkcionē bez oficiālām garantijām.

Šī deklarācija apslāpēja sabiedrības nemieru, bet radās arī blakus efekti, kurus autors, liekas, nebija paredzējis. Uzsaukums pašos pamatos grozīja Kompānijas garu un darbību. Atlicis maz laika — mums paziņoja, ka kuģis tūliņ pacels enkuru, taču es mēģināšu minētās pārmaiņas izskaidrot.

Lai cik neticami liktos, neviens vēl nebija mēģinājis izveidot vispārēju spēļu teoriju. Pēc būtības babilonietis nav prātuļotājs. Viņš respektē nejaušības lēmumus, uztic tiem savu dzīvi, savas cerības, savas paniskās bailes, bet viņam neienāk prātā izpētīt sagadīšanās samudžinātās likumības vai rotējošās lodes, kas nosaka izlozes rezultātu. Un tomēr iepriekš minētā oficiozā deklarācija nesa sev līdzi veselu virkni juridiski matemātisku diskusiju. Kādā no tām radās šāds minējums: ja jau loterija ir nejaušības lomas pastiprināšana, haosa periodiska iepludināšana pasaules sistēmā, vai tad nebūtu ērtāk, ja nejaušība iejauktos visos izlozes posmos, nevis tikai vienā? Vai nav smieklīgi, ka nejaušība nosaka cilvēka nāvi, bet nāves apstākļi — tās slepenība vai atklātība, termiņš (pēc stundas vai pēc gadsimta) gadījumam vairs nav pakļauti? Visnotaļ pamatotās šaubas galu galā noveda pie būtiskas reformas. Tās komplicētais saturs (gadsimtu ilgās prakses pastiprināts) ir izprotams tikai dažiem speciālistiem, tomēr es mēģināšu to īsumā izklāstīt, kaut vai simboliski.

Iedomāsimies pirmo izlozi, kas nosaka kāda cilvēka nāvi. Lai to īstenotu, notiek nākamā izloze, kura ievirza, teiksim, deviņus iespējamos izpildītājus. Četriem no deviņiem var sarīkot trešo lozēšanu, kas nosauc bendes vārdu, diviem nelaimīgās lozes vietā var uzsmaidīt laime (piemēram, apslēptas mantas atrašana), citam var nākties padarīt nāvi mokošāku (papildinat to ar negodu vai bagātināt ar spīdzināšanu), vēl citi var atteikties izpildīt spriedumu… Tāda ir simboliskā shēma. Īstenībā izložu skaits ir bezgalīgs. Neviens lēmums nav galīgs, tie visi sazarojas citos. Nezinātāji varētu domāt, ka nebeidzamām izlozēm vajadzīgs bezgalīgs laiks, — patiesībā pietiek ar to, ka laiks ir bezgalīgi dalāms, kā to māca slavena alegorija par skriešanos ar bruņrupuci. Šāds bezgaligums lieliski sader ar neredzamajiem Nejaušības trikiem un Loterijas Dievišķo Arhetipu, ko pielūdz platoniķi… Liekas, ka mūsu rituālu izkropļota atbalss būs atsaukusies Tibras krastos, — Elijs Lamprīdijs "Antonija Heliogābala dzīvē" stāsta, ka šis imperators rakstījis uz gliemežvākiem laimestus, kuri pēc tam krituši viņa viesiem: kāds saņēmis desmit mārciņas zelta, kāds cits desmit mušas, desmit kāmjus, desmit lāčus. Der atgādināt, ka Heliogābals izglītojās Mazāzijā pie dieva eponīma priesteriem.

Pastāv arī bezpersoniski izložu rezultāti ar nenosakāmiem mērķiem: viens liek iemest Eifratas ūdeņos safīru no Taprobānas, cits pieprasa no torņa jumta palaist brīvībā putnu, vēl kāds pavēl reizi simt gados atņemt (vai pielikt) graudiņu smilšu no nepārskaitāmā smilšu klaida jūras malā. Sekas reizēm ir briesmīgas.

Kompānijas labvēlīgās ietekmes dēļ mūsu ikdiena ir pārpilna nejaušību. Tas, kurš pērk duci amforu ar Damaskas vīnu, nebrīnīsies, ja vienā no tām atradīs talismanu vai odzi; sastādot kontraktu, rakstvedis gandrīz nekad neiztiks, neielicis tajā kādu maldinošu ciparu; es pats šajā sasteigtajā ziņojumā esmu šo to pieskaistinājis, šo to padarījis šaušalīgāku, varbūt arī radījis kaut kādu noslēpumainības nokrāsu… Mūsu vēsturnieki — paši acīgākie uz zemes virsas — ir izgudrojuši paņēmienu, kā koriģēt nejaušību rotaļu: klīst valodas, ka šīs metodes lietojums galvenajās līnijās pelnot uzticību, lai gan arī tās, protams, netiek izplatītas bez labi izsvērtām blēdības piedevām. Starp citu, nekas nav tik ļoti piegānīts ar izdomājumiem kā Kompānijas vēsture… Templī uziets paleogrāfisks dokuments var izrādīties gan vakardienas, gan simt gadu vecas izlozes rezultāts. Netiek laista klajā neviena grāmata, kuras katrs eksemplārs ar kaut ko neatšķirtos no citiem. Pārrakstītāji ir sazvērējušies šo to izlaist, samainīt vietām, pārveidot.

Kompānija svētā pieticībā izvairās no jebkuras atklātības. Tās aģenti, gluži dabiski, ir slepeni, rīkojumi, kurus tā pastāvīgi (varbūt nepārtraukti) izplata, neatšķiras no dažādu blēžu safabricētajiem.

Turklāt kas gan var apgalvot, ka ir vienkārši blēdis? Plencis, kas sacer absurdu pavēli, cilvēks, kurš pēkšņi pamostas un savām rokām sāk žņaugt blakus guļošo sievieti, — vai viņi gadījumā neizpilda Kompānijas slēpu norādījumu? ŠI klusā rīkošanās ir pielīdzināma dieva darbiem un modina visdažādākos minējumus. Kāds no tiem izsaka derdzīgu pieļāvumu, ka Kompānija jau gadsimtiem ilgi kā neeksistē un svētā nekārtība mūsu dzīvē ir tikai pārmantota tradīcija: kāds cits iedveš ideju, ka Kompānija ir mūžīga un pastāvēs līdz pēdējai naktij, kurā pēdējais dievs iznīcinās pasauli. Nākamais sludina, ka Kompānija ir gan visspēcīga, taču iejaucas vienīgi dažādos sīkumos: putna kliedzienā, rūsas un putekļu nokrāsā, rīta stundu sapņos. Vēl kāds ar maskējušos ķeceru muti pauž domu, ka Kompānijas nekad nav bijis un nebūs. Cits, ne mazāk nekrietns, spriež, ka ir vienalga, vai mēs apstiprinām vai noliedzam noslēpumainās korporācijas eksistenci, jo pati Babilonija nav nekas cits kā bezgalīga nejaušību rotaļa.

HERBERTA KVEINA DAIĻRADES ANALĪZE

Roskomonā miris Herberts Kveins. Es bez sevišķa izbrīna konstatēju, ka laikraksta Times literārais pielikums veltījis viņam tikai pusi slejas nekroloģiskas cieņas, kurā nav atrodams neviens cildinošs epitets, ko nepielabotu (vai pat diezgan strupi neapvaldītu) kāds apstākļa vārds. Žurnālā Spectator attiecīgajā numurā izteiksme neapšaubāmi nav tik lakoniska un, iespējams, ir sirsnīgāka, taču te Kveina pirmā grāmata — The Cod of the Labyrinth [32]

— pielīdzināta kādam Agatas Kristi romānam, bet dažas citas — Ģertrūdes Stainas darbiem: šādas alūzijas nudien nav nosaucamas par nevainojamām, un nelaiķi tās nekādā ziņā neiepriecinātu. Viņš, starp citu, nekad neiztēlojās sevi par ģēniju — pat ne tajās peripatētiskajās literāru sarunu naktīs, kad cilvēks, kas jau licis pasvīst iespiedmašīnām, neizbēgami tiecas atdarināt mesjē Testu vai doktoru Semjuelu Džonsonu… Kveins pilnīgi skaidri apzinājās savu sacerējumu eksperimentālo dabu: tos varēja uzteikt par novatorismu vai par raksturīgu lakonisko tiešumu, bet nekādā gadījumā nevarēja slavēt par kaismes spēku. "Es esmu gluži tāds pats kā Koulija odas," viņš man rakstīja no Longfordas 1939. gada 6. martā. "Es piederu nevis mākslai, bet gan vienīgi mākslas vēsturei." Viņaprāt, nepastāvēja nevērtīgāka zinātne par vēsturi.

Es norādīju uz vienu Herberta Kveina pieticības iezīmi, bet šī pieticība, saprotams, neizsmeļ viņa domas apcirkņus. Flobērs un Henrijs Džeimss pieradinājuši mūs pie uzskata, ka īsta māksla ir reti sastopama un prasa milzu darbu. Sešpadsmitais gadsimts (atsauksim atmiņā "Ceļojumu uz Parnasu" un Šekspīru) nepiekrita tik pesimistiskam viedoklim. Herberts Kveins ari nepiekrita. Viņam šķita, ka laba literatūra nav nekāds retums — gandrīz vai katrs uz ielas noklausīts dialogs sasniedzot tādu kvalitāti. Vēl viņš uzskatīja, ka estētiska darbība nevar iztikt bez izbrīna elementa un ka parasta spēja atcerēties izbrīnu izraisa diezgan reti. Ar vaļsirdīgu smaidu Kveins sūkstījās par "verdzisko un sīksto" turēšanos pie sen sarakstītām grāmatām… Nezinu, vai viņa diezgan irdeno teoriju var atbalstīt, taču man ir skaidrs, ka viņa paša grāmatas pārlieku tiecas izbrīnīt.

Varu tikai nožēlot, ka reiz aizdevu kādai dāmai (uz mūžīgiem laikiem!) viņa pirmo grāmatu. Jau teicu, ka tas ir detektīvromāns The God of the Labyrinth; vēl varu piebilst, ka izdevējs to laida klajā 1933. gada novembra beigās. Decembra pirmajās dienās Londonu un Ņujorku jau bija pārņēmuši savā varā romāna Siamese Twin Mystery* sižeta pievilcīgie samezglojumi — es sliecos uzskatīt šo nelāgo sakritību par mūsu drauga sacerējuma izgāšanās cēloni. Tomēr gribu būt pilnīgi atklāts: iemesls bija arī paša Kveina romāna neizstrādātība un dažviet sastopamo juras ainu vēsā pompozitāte. Tagad, pēc septiņiem gadiem, es vairs nespēju atcerēties darbību visās detaļās — varu izklāstīt tikai savas trūcīgās atmiņas noplicināto (bet varbūt attīrīto) sižeta shēmu. Pirmajās lappusēs pavēstīts par mīklainu slepkavību, romāna vidusdaļā tā tiek nesteidzīgi iztirzāta, bet pēdējās lappuses sniedz atrisinājumu. Pēc tam kad mīkla jau atminēta, seko gara retrospektīva rindkopa, kurā ietverts šāds teikums: "Visi uzskatīja, ka abu šahistu tikšanās bijusi nejauša." Šī frāze liek noprast, ka atrisinājums ir kļūdains. Lasītājs ar nemierīgu prātu pārlasa

atbilstošās nodaļas un atklāj citu atrisinājumu, pareizo. Šīs savdabīgās grāmatas lasītājs izrādās vērīgāks par detektīvu.

Vēl ķecerīgāks ir "regresīvais un sazarotais" romāns April March [33] , kura trešā (un vienīgā) daļa izdota 1936. gadā. Neviens šā romāna vērtētājs nav atturējies no secinājuma, ka tā ir tīrā spēle; lai man atļauts atzīmēt, ka arī pats autors to neuzskatīja ne par ko citu. "Šai sacerējumā es atdzīvinu," viņš reiz sacīja, "jebkuras spēles svarīgākos elementus: simetriju, patvaļīgi izvēlētus noteikumus, garlaicīgumu." Pat darba nosaukuma ietverts tikko jaušams kalambūrs: tā nozīme ir nevis "Aprīļa maršs", bet gan burtiska — "Aprīlis marts". Kāds kritiķis ir saskatījis šā romāna lappusēs Danna doktrīnu atbalsi; pats Kveins, grāmatas prologā pieminot, devis priekšroku Bredlija ačgārnajai pasaulei, kurā nāve ir pirms piedzimšanas, rēta — pirms brūces un brūce — pirms cirtiena (Appearance and Renliti/ [34] ), 1897, 215. lpp.) [35] .

Pasaules, ko mums atklāj romāns April March, nav regresīvas — atpakaļ vērsta ir to izklāsta secība. Kā jau teicu, atpakaļ vērsta un sazarota. Daiļdarbu veido trīspadsmit nodaļas. Pirmajā uz perona sarunājas divi nepazīstami cilvēki; viņu dialogu var saprast dažādi. Otrajā nodaļā stāstīts par to, kas noticis pirms sākuma lasītā. Trešā, arī regresīva nodaļa, sniedz lasītājam citu iespējamo iepriekšnotikušā versiju. Ceturtā nodaļa — atkal cits variants. Katra no šīm trim versijām

(tās pilnīgi izslēdz cita citu) savukārt sazarojas vēl trijos tālākas iepriekšējības notikumos, kas ir tipoloģiski ļoti atšķirīgi. Tātad kopumā sacerējumu veido deviņas noveles, bet katru no tām savukārt trīs garas nodaļas. (Pirmā nodaļa, saprotams, ir kopēja visām novelēm.) Viena no novelēm veidota simbolisma garā, cita — misticisma, vēl cita — detektīvžanrā, nākamā ir psiholoģiska, aiznākamā — komunistiska, vēl nākamā — antikomunistiska utt. Iespējams, ka šā darba struktūru palīdzēs izprast shēma:

Par šo struktūru ir vērts atkārtot to, ko Šopenhauers sacīja par Kanta divpadsmit kategorijām: viss tiek upurēts nepārvaramai kaislei uz simetriju. Kā jau varēja paredzēt, daži no deviņiem stāstiem nav Kveina spalvas cienīgi; labākais nav vis sākotnēji iecerētais X4 , bet gan tas, kurš sarakstīts fantastikas žanrā, — X9 . Citus sabojā pliekani joki un nevajadzīgi pseidosmalkumi. Tie, kas romānu lasīs hronoloģiskā secībā (piemēram: X3 , Y,, Z), neizbaudīs šī dīvainā sacerējuma savdabīgo garšu. Divām novelēm — X7 un X8 — trūkst patstāvīgas vērtības; to iedarbe gūstama, tikai abas sastatot… Nezinu, vai vajadzīgs piebilst, ka jau pēc April March publicēšanas Kveins sajutās vīlies triju atzaru sistēmā un paredzēja, ka cilvēki, kas viņu atdarinās, izvēlēsies bināru izkārtojumu:

bet dievi un demiurgi — bezgalīgu sistēmu: bezgalīgi daudz bezgalīgi sazarojošos stāstu.

Pavisam citāda, taču arī retrospektīva ir Kveina heroiskā komēdija divos cēlienos The Secret Mirror [36] . iepriekš aplūkotajos darbos formas sarežģītība kavēja autora iztēli — te tā atraisās daudz brīvāk. Pirmā (garākā) cēliena darbība notiek ģenerāļa Treila, C. 7. E.[37], ārpilsētas namā netālu no Meltonmovbrejas. Sižeta neredzamais centrs ir mis Ulrika Treila, ģenerāļa vecākā meita. Viņas tēlu mums ieskicē cits dialogs — augstprātīga amazone, literatūras gudrības viņai tālas; laikraksti vispirms ziņo par viņas saderināšanos ar grāfu Ratlendu, pēc tam atsauc šo ziņu kā nepatiesu. Ulriku dievina dramaturgs Vilfreds Kvorlss — reiz jaunkundze viņu apveltījusi ar paviršu skūpstu. Darbojošās personas nāk no ļoti bagātām un dižciltīgām aprindām; kaislības — lai arī neapvaldītas, tomēr cildenas; dialogs, tā vien šķiet, balansē starp Bulvera-Litona klajo tukšvārdību un Vailda vai mistera Filipa Gedalla epigrammām. Šai lugā ir gan lakstīgala, gan nakts, netrūkst arī slepenas divkaujas uz terases. (Gandrīz nemanāmi tekstā tomēr pavīd pa savādai pretrunai, pa vulgārai detaļai.) Pirmā cēliena personas parādās arī otrajā cēlienā — bet ar citiem vārdiem. "Dramaturgs" Vilfreds Kvorlss pārvēršas par komivojažieri no Liverpūles; viņa īstais vārds ir Džons Viljams Kviglijs. Treila jaunkundze eksistē arī te; Kviglijs viņu nekad nav saticis, taču slimīgā kaislē kolekcionē viņas fotogrāfijas no žurnāliem Tatler un Sketch. Kviglijs izrādās pirmā cēliena autors. Neiedomājamais

vai pat neiespējamais "ārpilsētas nams" — tā ir viņa iztēles pārveidotā un apgarotā paša mītnes vieta, pusebreju, pusiru pansija… Abu cēlienu sižeti ir paralēli, taču otrajā viss šķiet mazliet pretīgi, viss ļoti piezemēts, viss drūp un grīļojas. Pēc lugas pirmizrādes kritika pieminēja Freidu un Žiljēnu Grīnu. Pirmā vārda piesaukšana man šķiet pilnīgi nevietā.

Nostabilizējās viedoklis, ka The Secret Mirror ir komēdija freidisma garā; šis izdevīgais (un nepareizais) traktējums noteica tās panākumus. Diemžēl Kveinam tad jau bija četrdesmit gadu; viņš bija saradis ar neveiksmēm un nespēja jūsmīgi pielāgoties atmosfēras pārmaiņām. Viņš nolēma atspēlēties. 1939. gada beigās nāca klajā Kveina Statements[38] — tā, iespējams, ir pati oriģinālākā no viņa grāmatām, bet katrā ziņā arī vismazāk cildinātā un visnoslēpumainākā. Kveins mēdza teikt, ka lasītāji esot jau izmirusi suga. "Nav tāda eiropieša," viņš prātoja, "kas nebūtu rakstnieks — īsts vai potenciāls." Vēl viņš apgalvoja, ka vislielākā no laimēm, ko spēj sniegt literatūra, ir laime izgudrot. Bet, tā kā ne visi to spēj, daudziem nākas apmierināties ar kādu aizstājēju. Tādiem "ne gluži rakstniekiem" — leģionu leģioniem — Kveins ir sacerējis astoņus grāmatas Statements stāstus. Katrā no tiem autors ieskicē vai it kā liek nojaust teicamu sižetu, ko pēc tam apzināti sabojā. Viena no stāstiem — tas nav pats labākais — ietverta veselu divu sižetu varbūtība. Iedomības apmāts lasītājs sāk uzskatīt, ka viņš pats tos izgudrojis. No trešā stāsta, The Rose of Yesterday[39], arī es savā vientiesībā aizguvu "Drupu apļu" sižetu — tas ir viens no mana krājuma "Sazaroto taku dārzs" stāstiem.

BĀBELES BIBLIOTĒKA

By this art you may contemplate the variation of the 23 letters…

The Anatomy of Melancholy, part. 2, sect. II, men. IV [40]

Visumu (ko citi dēvē par Bibliotēku) veido nenoteikts, iespējams, bezgalīgs daudzums sešskaldņu galeriju, kuru centrā atrodas platas, pazemām margām norobežotas ventilācijas lūkas. No jebkura sešskaldņa saredzami divi augšējie un divi zemākie stāvi — un tā līdz bezgalībai. Galeriju iekārtojums ir pilnīgi vienāds: divdesmit plauktu, pa pieciem gariem plauktiem pie katras sienas, izņemot divas. Plauktu augstums — tas ir arī griestu augstums — tik tikko pārsniedz bibliotekāra caurmēra augumu. No vienas brīvās sienas tālāk ved šaurs gaitenis, kas pāriet nākamajā galerijā, tādā pašā kā pirmā un kā visas citas. Gaiteņa kreisajā un labajā pusē atrodas divi mazi būcenīši. Vienā var stāvus gulēt, otrā — nokārtot dabiskās vajadzības. Turpat ari vītņu kāpnes stiepjas augšup un lejup, līdz pazūd tālumā. Gaitenī pakartais spogulis rūpīgi divkāršo visu redzamo. No tā ļaudis mēdz secināt, ka Bibliotēka nav bezgalīga (ja tā patiešām būtu bezgalīga, kam tad šis iluzorais divkāršojums?); man labāk tīk iztēloties,

ka slīpētās stikla virsmas bezgalību ļauj priekšstatīt un apsola to… Gaismu Bibliotēkai dod lodveida augļi, ko sauc par spuldzēm. Katrā sešskaldnī tādu ir divi, un tie izvietoti pie pretējām sienām. Spuldžu izstarotā gaisma ir blāva un nekad nenodziest.

Kā visi Bibliotēkas iedzīvotāji, jaunībā es daudz ceļoju. Esmu devies svētceļojumā, lai atrastu grāmatu, kas varētu būt visu katalogu katalogs, bet tagad, kad manas acis gandrīz vairs nespēj salasīt paša uzrakstīto, es gatavojos sagaidīt nāvi tikai pāris jūdžu no sešskaldņa, kurā esmu nācis pasaulē. Kad būšu miris, žēlsirdīgas rokas pārmetīs mani pār margām, par manu kapu kļūs bezdibenīgais gaiss un ķermenis lēnām grims dzīlē, sairstot un izplēnot nebeidzamā kritiena saceltajā vējā.

Es pievienojos uzskatam, ka Bibliotēka ir neizmērojama. Ideālisti tam par pierādījumu min galeriju sešskaldņu formu, kas esot absolūtās telpas atribūts vai vismaz priekšnoteikums šādas telpas uztverei. Viņi spriež, ka trijstūra vai piecstūra formas telpa esot prātam neaptverama. (Mistiķi apgalvo, ka ekstāzes brīdī viņiem paveroties sfēriska istaba ar lodveida milzu grāmatu, kuras mugurskaldne viscaur aizņemot sienas, taču viņu liecības ir apšaubāmas un izteikumi mīklaini. Šī lodveida grāmata esot Dievs.) Šobrīd man pietiek atkārtot klasisko formulu: bibliotēka ir lode, kuras absolūtais centrs ir jebkurš sešskaldnis un kuras virsma nav sasniedzama.

Katrā no sešskaldņiem pie katras sienas ir pieci plaukti, katrā plauktā novietotas trīsdesmit divas vienāda formāta grāmatas, katrā grāmatā ir četri simti desmit lappušu, katrā lappusē četrdesmit rindiņu, katrā rindā astoņdesmit melnu burtu. Burtu zīmes ir arī uz grāmatu muguriņām, taču tās nebūt neļauj spriest, par ko stāstīs lappuses. Es zinu, ka šāda neatbilstība savlaik šķita noslēpumaina. Iekams izdaru secinājumus (mana jaunā versija, neraugoties uz visām traģiskajām sekām, iespējams, ir šī vēstījuma galvenais saturs), gribu atgādināt dažas aksiomas.

Pirmā: Bibliotēka pastāv ab aeterno*. Šo patiesību, kuras tūlītējā

konsekvence ir nojausma par pasaules mūžlgumu nākotnē, nevar apšaubīt neviens loģisks prāts. Cilvēku, tālu no pilnības stāvošo bibliotekāru, var būt radījusi nejaušība vai neganti pirmspēki, bet visumu ar tā plauktu izmeklēto izkārtojumu, mīklainajiem sējumiem, ar nebeidzamajām kāpnēm ceļiniekiem un bibliotekāru klozetkambarīšiem — tādu visumu var būt radījis tikai Dievs. Lai apjēgtu, kāds bezdibenis šķir dievišķo no cilvēciskā, pietiek salīdzināt neveiklos ķeburus, ko mana roka kļūmi skricelē uz grāmatas apvāka, ar harmonijas apdvestajiem burtiem pašā grāmatā: tie ir precīzi, smalki veidoti, absolūti melni, neatkārtojami simetriski.

Otrā aksioma: rakstu zīmes kopskaitā ir divdesmit piecas.[41] pirms trīssimt gadiem šis atklājums ļāva izveidot vispārējo Bibliotēkas teoriju un apmierinoši atrisināt problēmu, ko līdz tam nebija spējuši pieveikt nekādi minējumi: redzat, turpat visu grāmatu saturs ir neskaidrs un haotisks. Kāda no tām, ko mans tēvs bija šķirstījis vienā no tūkstoš pieci simti deviņdesmit ceturtā sektora sešskaldņiem, viscaur sastāvēja no bezjēdzīga triju burtu MCV atkārtojuma. Cita (kuru tai zonā it bieži mēdz pārlūkot) kopumā ir īstens burtu labirints, bet tās priekšpēdējā lappusē rakstīts: "Ak laiks, tavas piramīdas…" Tagad jau zināms, ka blakus katrai sakarīgai rindiņai vai izlasāmam izteikumam pastāv milzu lērums bezjēdzīgu burtu kopojumu, lēveņiem vārdu atlūžņu un citāda jūkļa. (Man zināms kāds mežonīgs apvidus, kur bibliotekāri atmetuši mānīgo un velto ieradumu meklēt grāmatās jēgu, uzskatot to par līdzvērtīgu nozīmes meklēšanai sapņos vai haotiskajās plaukstas līnijās… Viņi pieļauj, ka rakstības izgudrotāji ir atdarinājuši divdesmit piecus dabā pastāvošos simbolus, tomēr apgalvo, ka to lietojumam ir gadījuma raksturs un grāmatas pašas par sevi neko nenozīmē. Šāds pieņēmums, kā redzēsim, nebūt nav pilnīgi aplams.)

Ilgāku laiku tika uzskatīts, ka šīs neatšifrējamās grāmatas sarakstītas izzudušās vai ļoti retās valodās. Tik tiešām, senatnes cilvēku, pirmo bibliotekāru valoda stipri atšķīrās no tagad lietojamās, tiesa arī, ka pāris jūdžu pa labi sarunājas dialektā, bet deviņdesmit stāvu augstāk pavisam nesaprotamā mēlē. Es atkārtoju, tā patiešām ir, taču četrsimt desmit lappušu nemainīgu MCV nevar atbilst nevienai valodai, lai cik dialektāla vai mazattīstīta tā arī būtu. Daži norādīja, ka jebkurš burts spēj ietekmēt blakusstāvošo un ka MCV jēga 71. lappuses trešajā rindā nav tā pati, kas šim burtu savienojumam var piemist citas lappuses vidū, tomēr šis miglainais prātojums neguva atsaucību. Citi līdzīgus tekstus uzskatīja par kriptogrammām — visā visumā šāda varbūtība tika pieņemta, lai gan ne tajā nozīmē, kā bija domājuši hipotēzes radītāji.

Pirms gadiem piecsimt kāda augšas sešskaldņa pārraugs [42] uzgāja vienu tikpat juceklīgu grāmatu kā pārējās, bet tajā bija gandrīz divas lapas sakritīgu rindiņu. Viņš parādīja atradumu ceļojošam atšifrētājam, kas teica, ka tās esot rakstītas portugāliski. Citi apgalvoja, ka jidiša valodā. Nepagāja ne simt gadu, un tika noskaidrots: gvarani valodas samojediski lietuviska izloksne ar klasiskās arābu valodas galotnēm. Arī saturs tika atšifrēts: kombinatoriskās analīzes jēdzienu izklāsts, ko ilustrēja bezgalīgi atkārtojumu variāciju piemēri. Šie piemēri ļāva kādam ģeniālam bibliotekāram atklāt Bibliotēkas pamatlikumu. Bibliotekārs bija ievērojis, ka visas grāmatas, būdamas tik ļoti atšķirīgas, sastāv no vienādiem elementiem: intervāliem, punkta, komata un divdesmit diviem alfabēta burtiem. Viņš ņēma vērā arī slēdzienu, pie kura bija nonākuši daudzum daudzi ceļotāji: visā milzīgajā Bibliotēkā nav divu vienādu grāmatu. No šīm neapgāžamajām premisām domātājs secināja, ka Bibliotēka ir visaptveroša un ka tās plauktos atrodamas visas varbūtējās divdesmit-un-vēl-mazliet rakstu zīmju kombinācijas (lai arī neaptverami milzīgs, šis skaitlis nav neierobežots) jeb tātad viss, ko ir iespējams pateikt — visās valodās. Viss: nākotnes izklāsts pašās sīkākajās detaļās, ercenģeļu autobiogrāfijas, īsts Bibliotēkas katalogs, tūkstošu tūkstoši viltus katalogu, šo katalogu viltojuma pierādījums, Basilija gnostiskais evaņģēlijs, minētā evaņģēlija komentārs, evaņģēlija komentāra komentārs, patiess tavas nāves apraksts, katras grāmatas tulkojums visās valodās, jebkuras grāmatas iestarpinājums visu citu grāmatu tekstos, traktāts par sakšu mitoloģiju, ko varēja uzrakstīt (bet neuzrakstīja) Bēda, Tacita pazudušie darbi.

Kad atklājās, ka Bibliotēka ietver visas iespējamās grāmatas, ļaudis sākumā pārņēma nepieredzētas laimes izjūta. Katrs iedomājās sevi par noslēpumainas un neskartas bagātības saimnieku. Nebija personiskas vai kopējas problēmas, kuru kādā no sešskaldņiem negaidītu spožs atrisinājums. Visums ieguva jēgu, visums piepeši iemantoja cerības neierobežoto apmēru. Tolaik tika daudz runāts par Attaisnojumiem: par apoloģijas un pravietojumu grāmatām, kas uz mūžiem attaisno jebkuru katra cilvēka rīcību un glabā ikkatram savās lappusēs brīnišķas nākotnes noslēpumu. Tūkstošiem alkstošo pameta mīļotos dzimtos sešskaldņus un traucās augšup pa kāpnēm, pakļaudamies mānīgajai vēlmei atrast savu Attaisnojumu. Šie svētceļnieki sāka ķildas šauros koridoros, izverda tumšus lāstus, žņaudza cits citu uz brīnumjaukām kāpnēm, meta tuneļu dziļumos velti pārlapotās grāmatas un paši tur dabūja galu, attālu novadu iedzīvotāju nogrūsti. Vēl citi sajuka prātā… Attaisnojumi patiešām pastāv (pats esmu redzējis divus, kas attiecās uz nākamības cilvēkiem, pilnīgi iespējams, uz neizdomātām personām), taču meklētāji bija aizmirsuši, ka varbūtība atrast tieši savu Attaisnojumu vai kādu tā sagrozītu variantu ir pielīdzināma nullei.

Vēl tajos gados visi gaidīja cilvēces galveno noslēpumu atklāšanu: ka cēlusies Bibliotēka, no kurienes radies laiks. Ir jo ticami, ka šo pārgrūto mīklu atminējums arī var būt izteikts vārdiem: ja nepietiktu ar filosofu valodu, daudzveidu Bibliotēka varētu būt radījusi nepieciešamo pilnīgi jauno valodu ar tai atbilstošu vārdu krājumu un gramatiku.

Nu jau četrus gadsimtus ļaudis ložņā pa sešskaldņiem… Pastāv oficiālie meklētāji inkvizitori. Esmu tos redzējis pildām savus pienākumus; viņi vienmēr ir saguruši, mēdz sūdzēties par kāpnēm bez pakāpieniem, uz kurām gandrīz nolauzuši kaklu, parunājas ar bibliotekāru par galerijām un pārejām, reizēm paņem grāmatu, kas pa rokai, un pašķirsta, meklējot bezgodīgus izteicienus. Skaidri redzams, ka neviens neko necer atrast.

Pārmēra cerībām itin dabiski sekoja galējs izmisums. Apziņa, ka vienā no plauktiem kādā sešskaldnī noglabātas nenovērtējamas grāmatas un ka šīs grāmatas nav pieejamas, likās gandrīz vai nepanesama. Kāda ķeceru sekta aicināja visus mest pie malas meklēšanu un ķerties pie burtu un simbolu patvaļīgas jaukšanas, līdz neiedomājamas nejaušības rezultātā radīsies kanoniskie teksti. Varas iestādes uzskatīja par nepieciešamu izdot bargus aizliegumus. Sekta pajuka, tomēr bērnībā es vēl dabūju redzēt sirmgalvjus, kas mēdza pailgāk ieslēgties klozettelpās, veltīgi nopūloties ar metāla kauliņiem un aizliegto glāzi imitēt dievišķo nekārtību.

Citi turpretī bija pārliecināti, ka vispirms jāiznīcina nederīgās grāmatas. Viņi ielavījās krātuvēs, uzrādīja savas apliecības (ne vienmēr viltotas), ar riebumu pašķirstīja pa sējumam un lēma iznīcībai veselus plauktus: viņu higiēniskās un askētiskās dedzības rezultātā tika bezjēdzīgi likvidēti miljoni grāmatu. Postītāju vārdi ir nolādēti, taču tie, kas apraud apsēstības dēļ zaudētos "dārgumus", neņem vērā divas būtiskas lietas. Pirmkārt: Bibliotēka ir neaptverami milzīga, tāpēc katrs cilvēka nodarījums, galu galā, būs ārkārtīgi sīks. Otrkārt: katrs sējums tiešām ir unikāls un neaizvietojams, taču, tā kā Bibliotēka ir visaptveroša, jebkurā gadījumā eksistē simtiem tūkstošu kopiju, kas atšķiras no oriģināla, teiksim, tikai ar vienu burtu vai komatu. Pretēji vispārpieņemtajam uzskatam es uzdrošinos pieļaut, ka Šķīstītāju postošās darbības sekas ir pārspīlētas, jo šie fanātiķi izraisīja pārliecīgas šausmas. Viņus vadīja neprātīgā vēlme sagrābt Purpursārtā Sešskaldņa sējumus: mazāka formāta, visspēcīgas, maģiskas, ilustrētas grāmatas.

Ir zināma vēl viena tolaiku māņticība: nostāsts par Grāmatas Cilvēku. Kādā no sešskaldņu plauktiem, ļaudis sprieda, vajag pastāvēt grāmatai, kas ir visu pārējo summa un pilnīgs to būtības izklāsts. Kāds bibliotekārs to ir izlasījis un kļuvis par dieva iemiesojumu. Šī Bibliotēkas nostūra valodā pat saglabājušās tālās senatnes kulta paliekas. Daudzi devās svētceļojumos, lai mēģinātu Viņu sastapt, un veltīgie meklējumi visdažādākajos virzienos ilga veselu gadsimtu. Kā nonākt ilgotajā svētajā sešskaldnī, kas kalpo Viņam par mājvietu? Kāds ieteica lietot regresīvo metodi: lai atrastu grāmatu A, vajag ielūkoties grāmatā B, kas norādīs, kur meklējama A; lai atrastu B, savukārt jāieskatās grāmatā C, un tā līdz bezgalībai… Tādās, lūk, avantūrās es esmu šķiedis un iztērējis savus gadus. Man nešķiet neticami, ka vienā no visuma plauktiem atrodas visu grāmatu grāmata [43] , es lūdzu neizdibināmos dievus, lai kāds cilvēks — kaut viens vienīgs, kaut pēc tūkstošiem gadu! — to tomēr atrastu un izlasītu. Ja šāds gods, šāda gudrība un laime nav lemti man, lai jel tiek citiem. Lai debesis pastāv pat tad, ja mana vieta ir ellē. Lai es tieku samīdīts pīšļos un iznīcināts, bet lai kaut uz brīdi, kaut vienā būtnē tava milzīgā Bibliotēka sevi attaisno.

Bezdievji apgalvo, ka Bibliotēkas normālais stāvoklis ir haoss un ka viss saprātīgais (pat tikko jaušama sakarība) tajā ir gandrīz pārdabisks izņēmums. Esmu dzirdējis, ka tiek spriedelēts: "Bibliotēka svaidās drudzī, nejauši sējumi nepārtrauktā jucekli pārvēršas par citiem un visu apstiprina, visu noliedz, visu sajauc kā prātu zaudējusi dievība." Šie vārdi ne vien norāda uz jucekli, bet arī paši to uzskatāmi pauž un acīm redzami demonstrē sliktu gaumi un bezcerīgu

111.i i■)11 Imkumu. īstenībā Bibliotēka aptver pilnīgi visas valoiIr.kas struktūras, visas kombinācijas, ko jauj izveidot divdesmit piecas rakstu zīmes, un tas nebūt nav vienīgi absolūts haoss. Nemaz nav vērts pieminēt, ka visu daudzo man pakļauto sešskaldņu labākā grāmata "Saķemmētais pērkons", citas nosaukums ir "Ģipša drebuļi", vēl citas — Axaxaxas mlo. Šie pirmajā brīdī šķietami nesakarīgie vārdu savienojumi neapšaubāmi var ietvert šifrētu vai alegorisku saturu, kas ir vārdos izsakāms un, ex hipothesi*, jau atrodas vienā no Bibliotēkas plauktiem. Lai kādu burtu kombināciju es arī izveidotu, piemēram,

dhcmrlchtdj —>

dievišķa Bibliotēka to jau būs paredzējusi un kādā noslēpumainā valodā tai jau piemīt draudīga jēga. Nav iespējams izrunāt zilbi, kas tīksmes vai izbaiļu pilna vienā no šīm valodām neapzīmētu visvarenu dieva vārdu. Runāt — tas nozīmē iestigt tautoloģijā. Mans nekam nevajadzīgais daudzvārdu vēstījums jau eksistē kādā no neskaitāmajiem sešskaldņiem, vienā no trīsdesmit grāmatām, kas atrodamas katrā plauktā — tieši tāpat, kā manis uzrakstītā atspēkojums. (Vienādu vārdu krājumu lieto n iespējamās valodas; dažās no tām vārdam "bibliotēka" atbilst pareizā definīcija: "visaptveroša un pastāvīga sešskaldņu galeriju sistēma", taču "bibliotēka" nozīmē "maize" vai "piramīda", vai vēl pavisam ko citu, un sešiem vārdiem, kas to definē, ir pilnīgi atšķirīga jēga. Tu, kas lasi šo sacerējumu — vai esi pārliecināts, ka saproti manu valodu?)

Plānveida rakstīšana atviļ manu uzmanību no cilvēku pašreizējā stāvokļa. Pārliecība, ka viss ir uzrakstīts, mūs iznīcina vai pārvērš vīzijās. Man ir zināmi novadi, kur jaunieši metas ceļos grāmatu priekšā un apber lappuses neprātīgiem skūpstiem, tajā pašā laikā nepazīdami ne burta. Epidēmijas, ķeceru nemieri, svētceļojumi, kas neizbēgami izvirst par bandītisku sirošanu, ir daudzkārt samazinājuši iedzīvotāju skaitu. Liekas, jau pieminēju pašnāvības, kas jo gadus kļūst biežākas. Var jau būt, ka paša vecums un bailes

liek man maldīties, tomēr es paredzu, ka cilvēku dzimums — vienīgais esošais — ir lemts izzušanai, bet Bibliotēka turpinās pastāvēt: apgaismota, tuksnesīga, bezgalīga, absolūti sastingusi, pilna vērtīgiem sējumiem, veltīga, neiedragājama, noslēpumaina.

Tikko uzrakstīju bezgalīga. Ne jau retoriska ieraduma dēļ es iekļāvu šo īpašības vārdu starp citiem: manuprat, pieļāvumā, ka pasaule ir bezgalīga, nebūt netrūkst loģikas. Ja uzskata, ka tā ir ierobežota, rodas prasība, lai kaut kur tālumos gaiteņi, kāpnes un sešskaldņi neaptveramā kārtā izbeigtos, un tas ir absurds. Ja pieņemam, ka Bibliotēka ir bezgalīga, aizmirstam, ka gramatu skaits ir ierobežots. Es uzdrīkstos piedāvāt šādu mūžsenās problēmas risinājumu: Bibliotēka ir bezgalīga un periodiska. Ja mūžīgs ceļinieks to šķērsotu jebkurā virziena, paejot gadsimtiem, viņš pārliecinātos, ka vieni un tie paši sējumi ir atrodami vienā un tajā pašā nekārtībā (kas atkārtodamās top par kārtību — par Kārtību). Ar šo izsmalcināto cerību es priecinu savu vientulību [44] .

SAZAROTO TAKU DĀRZS

Viktorijai Okampo

Lidela Harta "Eiropas kara vēstures" 242. lappusē varam lasīt, ka trīspadsmit britu divīzijas, tūkstoš četrsimt artilērijas vienību atbalstītas, bija ieplānojušas uzbrukumu Serre-Montauban frontē 1916. gada 24. jūlijā un vēlāk to pārcēlušas uz 29. jūlija rītu. šo katrā ziņā nenozīmīgo aizkavēšanos (piebilst kapteinis Lidels Harts) radīja vētrainas lietusgāzes. Nākamais paziņojums, ko nolasījis, pārlasījis un parakstījis doktors Ju Cuns, bijušais Cindao Hochschule angļu valodas pasniedzējs, šo lietu rāda pavisam citā, gluži negaidītā gaismā. Pietrūkst divu pirmo lappušu.

"..es noliku klausuli. Mirkli vēlāk es pazinu balsi, kas man bija atbildējusi vāciski. Tā bija kapteiņa Ričarda Medena balss. Medens Viktora Runeberga dzīvokli, tas nozīmēja galu mūsu pūlēm un ari galu — bet tas jau bija otršķirīgi vai arī man to vajadzēja uztvert kā otršķirīgu — mūsu dzīvēm. Tas nozīmēja, ka Runebergs ir arestēts vai nogalināts. [45]

Pirms vēl saule būs apmetusi debesīs loku, mani piemeklēs tāds pats liktenis. Medens bija nepielūdzams. Pareizāk sakot, viņam tādam bija jābūt. Irs Anglijas rindās, vīrs, kuru apsūdzēja mērenībā un varbūt pat nodevībā, kā gan lai viņš neatpleš rokas un nepateicas šai brīnumainajai dāvanai: divu Vācijas impērijas aģentu atklāšanai, sagūstīšanai un, iespējams, ari nāvei. Es uzkāpu augšā uz savu istabu, kā apdullis aizslēdzu durvis un atlaidos uz muguras šaurā dzelzs gultā. Aiz loga bija tik pierastie jumti un mākuļainā pulksten sešu pēcpusdienā saule. Man likās briesmīgi, ka šī parastā — bez zīmēm un priekšvēstnešiem — diena varētu būt manas nepielūdzamās nāves diena. Kaut arī man bija miris tēvs, kaut arī bērnībā es biju spēlējies Hai Finas simetriskajā dārzā, — man tomēr tagad būs jāmirst? Pēc tam es iedomājos, ka viss taču allaž notiek tikai tūlīt un tagad. Gadsimtu gadsimti, bet tikai tagadnē notiek tas, kas notiek; cilvēku tūkstoši gaisā, uz zemes, jūrā — bet viss, kas patiešām notiek, tas notiek ar mani… Šo spriedelēšanu pārtrauca mokoši uzbāzīgais Medena zirgaģīmis, kas uzpeldēja atmiņā. Naida un baiļu pārņemts (tagad es varu runāt par bailēm, man ir vienalga, tagad, kad esmu apsmējis Ričardu Medeņu, tagad, kad mana rīkle ilgojas pēc cilpas), es nodomāju, ka šis lielu troksni sacēlušais un, bez šaubām, aplaimotais cīnītājs pat nenojauš, ka manā rīcībā ir Noslēpums. Precīzs britu artilērijas parka jaunās atrašanās vietas nosaukums Ankrā. Pelēcīgās debesis pāršvīkoja putns, un acumirklī es to iztulkoju kā lidmašīnu un šo lidmašīnu — kā daudzas lidmašīnas (franču debesīs), kas ar vertikālajām bumbām iznīcina artilērijas parku. Ak, ja vien mana mute, pirms to sašķaidīs šāviens, spētu kliegt tik skaļi, lai šo nosaukumu sadzirdētu arī Vācijā… Manas cilvēciskās balss iespējas bija ļoti nabadzīgas. Kā lai nodod šo ziņu Šefam? Šim slimīgajam un naidā degošajam vīram, kurš par Runebergu un mani zināja vien to, ka mēs esam Stafordšīrā, un kurš savā sažuvušajā kabinetā Berlīnē, neatslābstoši pētīdams avīzes, veltīgi gaidīja ziņas no mums… Un tad es skaļi teicu: man ir jābēg. Pieslējos kājās bez trokšņa, kaut kādā nevajadzīgi ideālā klusumā, it kā

Medens man jau uzglūnētu. Kaut kas, iespējams, tīra platība pierādīt, ka mani resursi līdzinās nullei, lika man pārbaudīt kabatu saturu. Atradu to, ko biju gaidījis. Ziemeļamerikāņu pulksteni, niķeļa ķēdīti un četrstūrainu monētu, atslēgu saišķi ar kompromitējošām un nevajadzīgām Runeberga kabineta atslēgām, piezīmju blociņu, vēstuli, ko nolēmu tūlīt pat iznīcināt (bet neiznīcināju), viltotu pasi, vienu kronu, divus šiliņus un dažus pensus, sarkanzilu zīmuli, kabatlakatu, revolveri ar vienu lodi. Nejēdzīgi es to sažņaudzu plaukstā un pasvārstīju, lai uzkurinātu drosmi. Kā blāva atblāzma pazibēja doma, ka pistoles šāvienu var dzirdēt ļoti tālu. Desmit minūtēs plāns bija sagatavots. Telefongrāmatā atradu tā cilvēka vārdu, kurš vienīgais bija spējīgs pārraidīt ziņu — viņš dzīvoja Fentonas piepilsētā, vismaz pusstundas brauciena ar vilcienu attālumā.

Es esmu gļēvs cilvēks. Es to saku tagad, īstenojis plānu, ko neviens nenodēvēs par riskantu. Jā, tā izpildīšana bija briesmīga. Bet es to nedarīju Vācijas vārdā. Man neko nenozīmē šī barbaru zeme, kas mani piespiedusi uz šo zemisko rīcību — būt spiegam. Turklāt es pazīstu Anglijā kādu vīru, vienkāršu vīru, kurš man nozīmē to pašu, ko Gēte. Mēs runājām ne vairāk kā stundu, bet šīs stundas laikā viņš bija Gēte… Tātad es to izdarīju tāpēc, ka Šefs mazliet baidījās, man tā likās, no tādiem kā mana rase — no šiem neskaitāmajiem senčiem, kas saplūst mani. Es viņam gribēju pierādīt, ka arī "dzeltenais" var izglābt viņa daudzos pulkus. Turklāt man vajadzēja bēgt no kapteiņa. Viņa dūru klaudzieni un balss kuru katru brīdi varēja atskanēt pie dzīvokļa durvīm. Saģērbos klusu klusītiņām, pamāju ardievas spogulim, nokāpu lejā, izpētīju kluso ielu un devos prom. Stacija nebija aiz kalniem, bet es tomēr devu priekšroku ekipāžai. Nospriedu, ka tā būs drošāk, ja gribēju palikt nepamanīts, tukšajā ielā es jutos kā uz delnas, viegli ievainojams jebkurā brīdī. Atminos, ka kučierim vēlēju apstāties mazliet pirms galvenās ieejas. Piespiedu sevi izkāpt no ratiem tik lēniņām, ka pat izjutu sāpes; man bija jābrauc uz Ešgrovas ciemu, bet biļeti es nopirku uz kādu tālāku staciju. Vilcienam tūlīt, tūlīt vajadzēja atiet, astoņos un

piecdesmit minūtēs. Es pieliku soli, nākamais aties tikai deviņos trīsdesmit. Uz perona gandrīz neviena nebija. Izstaigāju vagonus: atceros dažus zemniekus, sievieti sēru drānās, jaunieti, kas aizrautīgi lasīja Tacita "Annāles", vēl kādu ievainotu un laimīgu kareivi. Beidzot vagoni sakustējās. Kāds cilvēks, ko es tūlīt pazinu, veltīgi joņoja tiem pakaļ līdz pat perona galam. Tas bija kapteinis Ričards Medens. Pilnīgi sabrucis, drebēdams pie visām miesām, es ierāvos sēdekļa pretējā stūrī, tālāk no draudīgā stikla.

Šo iznīcības sajūtu drīz vien nomainīja gluži vai neģēlīgs prieks. Es sev teicu, ka divkauja nu ir sākusies, un pirmajā sadursmē esmu guvis virsroku un varu pasmieties par pretinieka uzbrukumu kaut vai šīs četrdesmit minūtes, kaut vai aklas nejaušības pēc. Es nospriedu, ka šī minimālā uzvara iezīmēja pilnīgu uzvaru. Es nospriedu, ka tā nemaz nav minimāla, jo, ja nebūtu šīs brīnišķīgās laika starpības, ko man dāvāja vilcienu atiešanas saraksts, es būtu jau cietumā vai beigts. Es nospriedu (ar tādu pašu sofismu), ka mans gļēvais prieciņš apliecina manu spēju novest riskantu pasākumu līdz galam. Un no šī vājuma es izvilināju spēkus, kas mani nekad nepameta. Man ir aizdomas, ka nākotnē ļaudis samierināsies ar vēl baisākiem uzdevumiem; drīz vien būs tikai karotāji un laupītāji; un viņiem es dodu šo padomu: Kautus stindzinoša uzdevuma izpildītājam jāiedomājas, ka viņš šo darbu ir jau paveicis, jāiedēsta sevī tādas nākotnes apziņa, kas būtu negrozāma kā pagātne. Tā rīkojos es, kamēr manas — jau miruša cilvēka — acis sekoja šīs dienas plūdumam, kas, iespējams, bija mana pēdējā diena, un vēroja, kā izplešas nakts. Vilciens, klusi dunēdams, steidzās caur ošu audzi. Apstājās, kā šķita, klajā laukā. Neviens stacijas nosaukumu nepaziņoja. "Vai te ir Ešgrova?" jautāju dažiem berneļiem uz perona. "Ešgrova," tie atbildēja. Es izkāpu.

Peronu apgaismoja kāda lampa, bet bērnu sejas apslēpa tumsas josla. Viens no viņiem prašņāja: "Jūs meklējat doktora Stīvena Albēra māju?" Kāds cits, nesagaidījis apstiprinājumu, teica: "Māja ir tālu, bet jūs neapmaldīsities, ja iesit pa šo ceļu pa kreisi un ik krustojumā vēlreiz nogriezīsities pa kreisi." Pasviedu viņiem monētu (pēdējo), nokāpu pāris akmens pakāpienus un uzgāju uz vientulīgā ceļa. Tas pamazām veda lejup. Parasts zemes ceļš, virs galvas zaru jūklis, tālē zems un apaļš mēness, kas mani it kā pavadīja.

Kādu mirkli iedomājos, ka Ričards Medens manu izmisīgo soli būs atminējis. Taču drīz vien sapratu, ka tas nebija iespējams. Padoms vienmēr nogriezties pa kreisi man atgādināja, ka tāda bija parastā kārtība, lai dažos labirintos atrastu centrālo pagalmu. Par labirintiem es šo to zinu; ne velti esmu Cjū Pena, Junanas valdnieka, mazmazdēls, tā paša, kurš atteicās no laicīgās varas, lai uzrakstītu romānu, kas būtu vēl pilnāks ļaužu nekā Hung Lu Meng, un lai uzceltu labirintu, kurā apmaldītos ikviens cilvēks. Šiem neviendabīgajiem pūliņiem viņš veltīja trīspadsmit gadus, līdz kāds mežstrādnieks viņu nogalināja; romāns izrādījās nekam nederīgs, un arī labirintu neviens neatrada. Kājodams zem Anglijas kokiem, es apcerēju šo zudušo labirintu. Es to iztēlojos kā pašu pilnību, neskartu kāda nezināma kalna virsotnē, manā apziņā tas bija ieaudzis rīsu laukos vai patvēries zem ūdens, es to iztēlojos bezgalīgu, ne jau ar astoņstūra lapenēm un taciņām, kas atved atpakaļ, bet ar upēm un apgabaliem, un karaļvalstīm… Es domāju par visu labirintu labirintu, par augošas sinusoīdas labirintu, kas aptvertu pagātni un nākotni un kurā būtu iekļautas zvaigznes. Es biju tik aizrautīgi iegrimis šajos māņu tēlos, ka aizmirsu savu vajātā likteni. Kādu nenoteiktu laiku jutos kā no pasaules atšķirts pasaules atģidējs. Tālē izplūdušais, bet dzīvais lauks, mēnesnīca, aizejošā vakara skaņas darīja savu darbu manī, arī ceļa kraujums, kas izdzēsa jebkādu pagurumu. Vēlais vakars bija dziļi intīms, bez gala un malas. Ceļš laidās lejup un sazarojās pāri nu jau gluži neskaidrām lāmām. Plašumi un koku lapas klusināja dzeļošu un tādu kā sillabisku mūziku, ko te atnesa, te aiznesa vēja viļņi. Es iedomājos, ka cilvēks var būt cita cilvēka ienaidnieks, cita cilvēka citādu brīžu ienaidnieks, bet ne jau valsts ienaidnieks, ne jau simtkāju, vārdu, dārzu, ūdens straumju un saulrietu ienaidnieks. Tā nu es nonācu pie ļoti augstiem, sarūsējušiem vārtiem. Caur restēm varēju izšķirt papeļu aleju un kaut ko līdzīgu paviljonam. Tūlīt arī sapratu divas lietas, pirmā bija gluži banāla, otrā gluži neticama: proti, mūzika plūda no paviljona, un tā bija ķīniešu mūzika. Tāpēc es to biju uztvēris kā vienotu veselumu, nepievēršot tai uzmanību. Neatceros, vai pie vārtiem bija zvaniņš vai zvans vai arī es sasitu plaukstas, lai kādu sasauktu. Mūzikas dzirksteļošana turpinājās.

Bet no piemīlīgās mājas dzīlēm man tuvojās lukturis, kas te iestrīpoja, te pilnībā izdzēsa koku stumbrus, papīra lukturis tamburīna izskatā, lukturis mēness krāsā. To nesa garš vīrs, es neredzēju viņa seju, jo mani apžilbināja gaisma. Vīrs atslēdza vārtus un lēnām sacīja manā dzimtajā valodā:

—   Es redzu, ka žēlsirdīgais Si Pens apņēmies remdināt manu vientulību. Jūs droši vien vēlaties apskatīt dārzu?

Minētajā vārdā sauca mūsu konsulu; es atkārtoju krietni apjucis:

—   Dārzu?

—  Sazaroto taku dārzu.

Kaut kas sakustējās atmiņā, un es neticamā pārliecībā bildu:

—   Mana senča Cjū Pena dārzs.

—  Jūsu senča? Jūsu godājamā senča? Lūdzu, nāciet!

Miklā taciņa meta tādus pašus līkločus kā manas bērnības takas. Mēs nonācām kādā bibliotēkā ar Austrumu un Rietumu grāmatām. Es tūlīt pazinu dažus Zudušās Enciklopēdijas sējumu manuskriptus, ievākotus dzeltenā zīdā, to sarakstīšanu vadīja Apgaismotās dinastijas Trešais imperators, un tie nekad netika izdoti. Līdzās bronzas fēniksam griezās gramofona disks. Vēl atceros kādu māla vāzi no rozīgo saimes un citu, daudzus gadsimtus senāku, tajā gaišzilajā tonī, ko mūsu meistari pārņēma no Persijas podniekiem…

Stīvens Albērs mani vēroja, viņš smaidīja. Viņš bija (es jau teicu) ļoti garš virs ar it kā izslīpētiem vaibstiem, pelēkām acīm un pelēku bārdu. Viņā jautās kaut kas no garīdznieka un vienlaikus — no jūrnieka; vēlāk viņš izstāstīja, ka bijis misionārs Tientsin, "pirms aizrāvies ar domu kļūt par sinologu".

Mēs apsēdāmies, es — uz gara un zema dīvāna, viņš — ar muguru pret logu un augstu, apaļu pulksteni. Es izskaitļoju, ka mans sekotājs, Ričards Medens, nevarētu ierasties ātrāk kā pēc stundas. Mans neatceļamais lēmums varēja pagaidīt.

—   Šim Cjū Penam tiešām bija apbrīnojams liktenis, — Stīvens Albērs bilda. — Dzimtās pilsētas gubernators, speciālists astronomijā, astroloģijā un kanonisko tekstu nebeidzamā interpretācijā, šahists, slavens dzejnieks un kaligrāfs — un to visu viņš pameta, lai radītu grāmatu un labirintu. Viņš atteicās no ļaužu apspiešanas priekiem, no taisnās tiesas spriešanas, no neskaitāmiem gultas un svinību priekiem un pat no zinībām, un uz trīspadsmit gadiem noslēdzās sevī Dzidrās Vientulības paviljonā. Mantinieki pēc viņa nāves atrada vien haotiski izmētātus manuskriptus. Kā jūs varbūt zināt, ģimene gribēja tos nodot ugunij, bet viņa testamenta izpildītājs — taoistu vai budistu mūks — pastāvēja uz publicēšanu.

—  Mēs, Cjū Pena asinsradinieki, — atbildēju, — joprojām nolādam šo mūku. Publikācija bija pēdējā aplamība. Grāmata ir pretrunīgu uzmetumu šaubīga ķīpa. Reiz es to papētīju: varonis trešajā nodaļā mirst, bet jau ceturtajā atkal ir dzīvs. Kas attiecas uz viņa otru pasākumu, uz Labirintu…

—  Labirints ir šeit, — viņš mani pārtrauca, norādīdams uz augstu, lakotu rakstāmgaldu.

—   Ziloņkaula labirints! — es iesaucos. — Labirints miniatūrā…

—   Simbolu labirints, — viņš mani pielaboja. — Neredzams laika labirints. Un man, angļu barbaram, tika dota iespēja atklāt šo būtībā caurspīdīgo noslēpumu. Vairāk nekā pēc simt gadiem daži sīkumi, protams, ir neatgūstami, bet nav grūti uzminēt, kas bija noticis. Acīmredzot Cjū Pens reiz teica: "Es aizeju, lai rakstītu grāmatu. Un citreiz: Es aizeju, lai celtu labirintu." Visi domāja par diviem dažādiem darbiem; nevienam neienāca prātā, ka grāmata un labirints bija viens un tas pats objekts. Iespējams, ka Dzidrās Vientulības paviljons slējās aizlaista dārza vidū, un tas cilvēkiem ari iedvesa domu par fizisku labirintu. Cjū Pens nomira; neviens

viņa plašajos īpašumos labirintam neuzdūrās; romana juceklīgums man deva mājienu, ka tas ari bija šis labirints. Divi apstākļi ļāva šo problēmu atrisināt pareizi. Pirmais: saistošā leģenda par to, ka Cjū Pens bija ieplānojis labirintu, kas būtu nepārsūdzami bezgalīgs. Otrs: kādas manis atrastas vēstules fragments.

Albērs piecēlās. Uz dažiem mirkļiem viņš bija man pagriezis muguru; viņš atvēra kadu lādīti apzeltītajā un nomelnējušajā rakstāmgaldā. Tad vērsās pie manis ar kādreiz purpursārtu, bet tagad viegli rožainu un paplanu, un rūtotu papīru rokās. Cjū Pena — kaligrāfista slava tiešām bija pelnīta. Nesapratnē un dedzībā es izlasīju ar vissmalkāko otiņu izvilktos vārdus, ko reiz bija sacerējis cilvēks, kura plūda tās pašas asinis, kas manī. "Atstāju visdažādākajām (bet ne visām) nākotnēm savu sazaroto taku dārzu." Klusēdams atdevu lapu. Albērs turpināja:

—   Pirms vēl biju uzgājis šo vēstuli, mani nelika mierā jautājums, kādā veidā grāmata var būt bezgalīga. Nevarēju ieģisties kaut ko citu, kā vien ciklisku, riņķveida paņēmienā rakstītu sējumu. Sējumu, kurā pēdējā lappuse būtu identiska pirmajai — ar iespēju nebeidzamam turpinājumam. Es atcerējos arī par to nakti, kas atrodas 1001 nakts vidū, kad karaliene Šeherezade (pārrakstītāja mīklainas izklaides dēļ) ņemas vārds vārdā atstāstīt 1001 nakts pasakas, riskēdama vēlreiz nokļūt naktī, par kuru stāsta, un tā līdz bezgalībai. Es iegudrojos arī par Platona garā rakstītu darbu, pārmantojamu darbu, ko tēvs nodotu dēlam un katrs jauns indivīds papildinātu ar jaunu nodaļu vai dievbijīgā cītībā izlabotu senču sarakstītu lappusi. Šie minējumi mani patīkami izklaidēja, bet neviens no tiem acīmredzot pat attāli neatbilda Cjū Pena pretrunīgajām nodaļām. Šajā samulsas brīdī no Oksfordas man atsūtīja manuskriptu, ko jūs tikko izpētījāt. Gluži dabiski, ka es apstājos pie frāzes: "Atstāju visdažādākajām (bet ne visām) nākotnēm savu sazaroto taku dārzu." Gandrīz tajā pašā brīdī es aptvēru, ka haotiskais romāns bija "Sazaroto taku dārzs", bet frāze visdažādākajām (bet ne visām) nākotnēm manī uzbūra domu par sazarošanos laikā, nevis telpā. Romāna pārlasīšana apstiprināja šo teoriju. Jebkurā daiļdarbā personāžs, nonākot izvēles priekšā, izšķiras par vienu un atbīda malā citas iespējas; Cjū Pena samudžinātajā romānā varonis izšķiras — vienlaikus — par labu visām iespējām. Tādējādi viņš rada dažādas nākotnes, dažādus laikus, kas ar! savukārt vairojas un sazarojas. No šejienes ari pretrunas romānā. Teiksim, Fanam ir kāds noslēpums; pie viņa durvīm zvana svešinieks; Fans nolemj nogalināt viņu. Bez šaubām, ir vairāki iespējami risinājumi: Fans var nogalēt nelūgto viesi, nelūgtais viesis var nogalēt Fanu, abi paliek dzīvi vai abi mirst utt. Cjū Pena darbā norit visi atrisinājumi; katrs no tiem ir sākumpunkts citiem sazarojumiem. Dažkārt šī labirinta takas sakrīt; piemēram, jūs ierodaties manā mājā; vienā no iespējamām pagātnēm jūs esat mans draugs, bet citā — mans ienaidnieks. Ja jūs esat ar mieru paciest manu nelabojamo izrunu, mēs varētu palasīt dažas lappuses.

Lampas gaismas spilgtajā aplī viņa seja nenoliedzami bija veca veča seja, lai gan tajā jautās ari kaut kas nesalaužams un pat nemirstīgs. Lēni un precīzi viņš izlasīja divus episkas nodaļas variantus. Pirmajā kāda armija dodas kaujā pāri tuksnesīgiem kalniem; baisie akmeņi un mijkrēslis liek nicināt dzīvību, un armija viegli gūst uzvaru. Otrajā fragmentā šīs pašas armijas ceļā gadās pils, kurā pilnā sparā rit dzīres; kaujas uguņošana visiem liekas kā svētku turpinājums, un armija atkal uzvar. Es klausījos šos senos sacerējumus ar atbilstošu cieņu, lai gan man, visticamāk, tie nešķita tik apbrīnojami kā fakts, ka tos sadomājis mans radagabals un ka tagad man tos ceļ priekšā kāds vīrs no tālas impērijas, uz kādas rietumu pasaules salas, kurp mani atvedusi nožēlojama un sāpīga avantūra. Atceros noslēguma vārdus, kas abos variantos izskanēja kā slepens bauslis: "Tā cīnījās varoņi, niknu zobenu, mierīgu diženo sirdi, gatavi nogalināt un mirt."

Kopš tā brīža sava ķermeņa tumsībā un visapkārt sev es sajutu neredzamu, netveramu murdēšanu. Tā nebija nošķīrušos, paralēlu vai galu galā apkopojušos karapulku murdēšana, bet gan daudz nepieejamāka, apslēptāka viļņošanās, par ko šie karapulki paši it kā iepriekš vēstīja. Stīvens Albērs turpināja:

—  Es nedomāju, ka jūsu augsti godājamais sencis būtu spēlējies ar variācijām aiz gara laika. Manuprāt, ir ļoti maz ticams, ka veselus trīspadsmit gadus viņš būtu ziedojis bezgalīgai retoriska eksperimenta veikšanai. Viņa zemē romāns ir otršķirīgs žanrs; tajos laikos, kad viņš dzīvoja, tas bija noniecināms žanrs. Cjū Pens bija ģeniāls romānists, bet viņš bija arī ļoti skolots cilvēks, kas, bez šaubām, sevi neuzskatīja tikai par rakstnieku. Laikabiedru liecības sludina — un to pilnā mērā apstiprina viņa dzīve — par viņa aizraušanos ar metafiziku un mistiku. Filosofiski pārspriedumi aizņem lielu daļu viņa romāna. Es zinu, ka neviena problēma viņu nejundija un nenodarbināja tik ļoti kā bezdibenīgā problēma par laiku. Un, redzat, šī ir vienīgā problēma, kas neparādās "Dārza" lappusēs. Viņš pat nelieto vārdu, kura nozīme ir laiks. Kā jūs izskaidrotu šo apzināto noklusēšanu?

Es piedāvāju vairākus risinājumus; visus — neapmierinošus. Mēs tos apspriedām, līdz Stīvens Albērs bilda:

—   Kurš ir vienīgais aizliegtais vārds vārdu mīklā par šahu?

Mirkli apdomājies, es atbildēju:

—  Šahs.

—  Tieši tā, — Albērs apstiprināja. — Un "Sazaroto taku dārzs" ir šāda milzīga vārdu mīkla vai parabola, kuras tēma ir laiks. Tieši šis apslēptais iemesls aizliedz viņam minēt šo vārdu. Acīmredzot pastāvīga kāda vārda izlaišana, izlīdzēšanās ar nederīgām metaforām un nepārprotamām perifrāzēm arī ir visizteiksmīgākais veids, kā uz šo vārdu norādīt. Līkumotājs Cjū Pens visos sava nenokausējamā romāna izlokos deva priekšroku aplinku ceļam. Es esmu salīdzinājis simtiem manuskriptu, esmu izlabojis nevīžīgu pārrakstītāju ieviestās kļūdas, esmu atminējis šī haosa plānu, esmu atjaunojis — es vismaz ceru, ka esmu, — sākotnējo kārtību, esmu pilnībā iztulkojis visu darbu un varu droši sacīt, ka Cjū Pens ne reizi nelieto vārdu laiks. Izskaidrojums ir skaidrāks par skaidru: "Sazaroto taku dārzs" ir nepilnīgs, bet ne greizs tā visuma attēls, kādu to iztēlojās Cjū Pens. Atšķirībā no Ņūtona un Šopenhauera jūsu sencis neticēja viendabīgam, absolūtam laikam. Viņš ticēja bezgalīgām laika kārtām, nošķīrušos, apkopojušos un paralēlu laiku augošam un galvu reibinošam tīmeklim. Un šie laiku audi, kas te tuvojas, te sazarojas, te pārtrūkst vai gadsimtu gaitā paliek nepamanīti, — tie aptver visas iespējamības. Lielākajā daļā šo laika modeļu mēs nedzīvojam; dažos dzīvojat jūs, bet es ne; citos dzīvoju es, bet jūs ne; vēl citos dzīvojam mēs abi. Šajā laika modeli, ko man dāvājusi labvēlīga veiksme, jūs esat ieradies manā mājā; citā modelī jūs, šķērsojis dārzu, esat atradis mani mirušu; vēl citā es runāju šos pašus vārdus, bet esmu malds, rēgs.

—                Bet visos laikos, — es centos, ne bez trīsām, runāt skaidri,

—    esmu pateicīgs un augsti cienu jūsu pūliņus Cju Pena dārza atjaunošanā.

—  Ne visos, — ar tādu kā smaidu viņš klusi piebilda. — Laiks nepārtraukti sazarojas pretim neskaitāmām nākotnēm. Vienā no tām es esmu jūsu ienaidnieks.

Es atkal sajutu šo murdoņu, par ko jau runāju. Man piepeši šķita, ka izmirkušo dārzu visapkārt mājai piepilda bezgalīgs skaits neredzamu cilvēku. Šie cilvēki bijām mēs, Albērs un es, noslēpumaini, daudzveidīgi un iegrimuši darbos citās laika dimensijās. Es pacēlu acis, un murga plīvurs izgaisa. Dzeltenīgi melnajā dārzā bija tikai viens cilvēks; bet šis cilvēks bija nepieveicams kā statuja, bet šis cilvēks tuvojās pa taciņu, un šis cilvēks bija Ričards Medens.

—   Nākotne jau notiek, — atbildēju. — Tomēr es esmu jūsu draugs. Vai drīkstu vēlreiz aplūkot vēstuli?

Albērs piecēlās. Izslējies viņš atvēra augstā rakstāmgalda lādi; uz kādu brīdi viņš man pagrieza muguru. Revolveri es jau biju sagatavojis. Izšāvu, cik precīzi vien spēju: Albērs novēlās gar zemi bez neviena vaida, kā nopļauts. Es varu apzvērēt, ka viņa nāve bija acumirklīga: kā uzliesmojums.

Viss turpmākais ir nereāls, nenozīmīgs. Ielauzās Medens, mani arestēja. Man tika piespriests nāvessods pakarot. Pretīgā kārtā es esmu uzvarējis: es esmu paziņojis uz Berlīni tās pilsētas slepeno vārdu, kurai jāuzbrūk. Un vakar to bombardēja; es par to izlasīju tajās pašās avīzēs, kas piedāvāja Anglijai miklu par izcilā sinologa Stīvena Albēra slepkavību, ko veicis nez kāds Ju Cuns. Šefs atšifrēja šo miklu. Tagad viņš zina, ka mana lielākā problēma bija norādīt (cauri kara dārdiem) pilsētu, ko sauc Albēra, un ka es neredzēju citu iespēju, kā vien nogalināt cilvēku ar šādu vārdu. Bet viņš nezina (un neviens to nezina), cik liela ir mana bezgala nožēla un nogurums."

PRIEKŠVĀRDS [46]

Neveltot īpašu uzmanību neveiklībām, šajā grāmatā ietvertie darbi neatšķiras no iepriekšējiem. Droši vien jāizceļ divi stāsti: "Nāve un magnētadata" un "Funess, brīnumainā atmiņa". Otrais ir ilgstoša bezmiega metafora. Pirmā stāsta darbība līdztekus vācu un skandināvu vārdiem risinās sapņu Buenosairesā: līkumotā Rue de Toulon ir Jūlija prospekts; Triste-le-Roy — viesnīca, kurā Herberts Aše saņēma un, iespējams, neizlasīja kādas ilustratīvas enciklopēdijas vienpadsmito sējumu. Pēc šīs fantāzijas rediģēšanas es iedomājos, ka būtu saprātīgi paplašināt laiku un telpu: atriebība var būt mantojama; laiku varētu skaitīt gados, iespējams, pat gadsimtos; Vārda pirmo burtu varētu izrunāt Islandē; otro — Meksikā; trešo — Indostānā. Vai pieminēt to, ka hasīdistu pieņemtie svētie un Vārda uzliktā četru dzīvju upurēšana, lai iegūtu četrus burtus, ir fantāzija, kuru man nodiktēja mana stāsta forma?

Buenosairesa, 1944. gada 29. augustā

1956. gada pieraksts. Krājumam es pievienoju trīs stāstus — "Dienvidi", "Fēniksa sekta", "Beigas". Izņemot vienu tēlu — Rekabarrenu, kura nekustība un pasivitāte kalpo par kontrastu, stāsta īsajā izklāstā nekas vai gandrīz nekas nav manis izgudrots. Viss esošais ir atrodams kādā slavenā grāmatā, un es biju pirmais, kas tajā iedziļinājās un to izklāstīja. Fēniksa alegorijā bija problēma

atsaukt atmiņā parastu notikumu — Noslēpumu — pakāpeniski, šauboties, lai galu galā tas izrādītos nepārprotams; es nezinu, līdz kuram brīdim man veicās. Sakarā ar "Dienvidiem" atliek vien pabrīdināt, ka to iespējams lasīt kā tiešu noveles notikumu izklāstu vai citādā veidā. Šopenhauers, De Kvinsijs, Stīvensons, Mautners, Šovs, Čestertons, Leons Bluā veido heterogēnu to autoru sarakstu, kurus es nepārtraukti pārlasu. Kristoloģiskajā fantāzijā "Trīs versijas par Jūdu" es ceru izjust pēdējā senatnīgo ietekmi.

FUNESS, BRĪNUMAINA ATMINA

Es atceros viņu (man nav tiesību izrunāt viņa svēto vārdu, šādas tiesības bija tikai vienam vīram uz zemes, bet šis cilvēks jau ir miris) ar tumšu pasifloru rokās, lūkojoties uz ziedu tā, kā nevienam tas jelkad butu izdevies, pat ja viņš būtu skatījies no rītausmas līdz naktij visa mūža garumā.

Es atceros tinamies cigaretes dūmos atsvešināto, klusējošo indiāņa seju. Es atceros (man šķiet) viņa kalsnās rokas. Līdzās šīm rokām es atceros — matē ar Austrumu armijas ieročiem; es atceros mājas logā dzeltenu mašu ar pabalējušu ezera ainavu. Es skaidri atceros viņa lēnīgo, īgno balsi ar piepilsētai raksturīgo nazālo tembru — bez mūsdienīgās itāliskās svelpoņas. Es viņu redzēju ne vairāk par trijām reizēm, 1887. gadā … savākt atmiņas no tiem, kas tikās ar viņu, izrādījās veiksmīga iecere. Iespējams, ka jūsu izdotajā grāmatā mana liecība būs salīdzinoši patiesa, kaut arī visīsākā un visniecīgākā. Mans nožēlojamais argentīnieša stāvoklis liegs man vārsmot ditirambā — Urugvajas obligātajā žanrā, ja reiz ir jāapdzejo urugvajietis. Rakstnieķelis, švīts, buenosairesietis. Funess man nav teicis šos aizvainojošos vārdus, bet ir skaidri zināms, ka es viņam saistos tieši ar šīm kļūmēm. Pedro Leandro Ipuče rakstīja, ka Funess bija pārcilvēku priekšgājējs, "vietējais pagrīdes Zaratustra"; es to neapstrīdu, bet ir jāatceras, ka Ipuče bija arī Fraibentosas lielībnieks, neārstējami aprobežots.

Manas pirmās atmiņas par Funesu ir ļoti skaidras. Es viņu ieraudzīju kādā astoņdesmit ceturtā gada marta vai februāra pievakarē. Tai gadā tēvs aizveda mani vasaras brīvdienās uz Fraibentosu.

Es atgriezos no Sv. Franciska muižas ar savu brālēnu Bernardo Aedo. Mēs jajam un dziedājām, bet ne jau tikai tāpēc jutos laimīgs. Pēc sutlgās dienas debesis noklāja blāvi pelēki negaisa mākoņi. Tos paātrinaja dienvidu vējš, satracinot kokus; es baidījos (cerēju), ka lietus šalts mūs pārsteigs klajā laukā. Šķita, ka mēs sacenšamies ar negaisu. Mēs ieskrējām kādā šķērsieliņā, kas grima starp divām augstām ķieģeļu ietvēm. Piepeši satumsa; no augšas es sadzirdēju ātrus un tādus kā lavīgus soļus; paveroties turp, pamanīju kādu jaunekli, kas skrēja pa šauro, sadragāto ietvi gluži kā pa šauru un sadragātu sienu. Uz bezgalīgā, melnā mākoņa fona atceros viņa platās bikses, alpargatas un cigareti viņa raupjajās lūpās. Pēkšņi Bernardo iesaucās: "Ireneo, cik pulkstenis?", nepalūkojoties debesīs un nevilcinoties, viņš atbildēja: "Bez četrām minūtēm astoņi, jaunais cilvēk, Bernardo Huan Fransisko." Viņa balss bija spalga, smīkņājoša.

Es nebūtu pievērsis uzmanību minētajam dialogam izklaidības dēļ, ja vien to nebūtu atsaucis atmiņā mans brālēns, kuru urdīja provinciālais pašlepnums un vēlēšanās (es tā domāju) izlikties vienaldzīgam pret uzrunu visos viņa trīs vārdos.

Man teica, ka jauneklis no šķērsielas ir ar savām dīvainībām slavenais Ireneo Funess, piemēram — viņš ne ar vienu nedraudzējas un vienmēr zina precīzu laiku. Brālēns piebilda, ka Funess ir ciemata gludinātājas Marijas Klementīnes Funesas dēls; daži runā, ka viņa tēvs bijis ārsts no sālītavas, kāds anglis, O'Konors vārdā, bet citi melš, ka viņš esot bijis zirgu savaldītājs vai pēddzinis no Salto apgabala. Ireneo dzīvo kopā ar savu māti aiz Laureļu mājas.

Astoņdesmit piektā un astoņdesmit sestā gada vasaras mēs pavadījām Montevideo. Es atgriezos Fraibentosā astoņdesmit septītajā gadā. Kā ierasts, apvaicājos par visiem paziņām un beigās arī par "hronometrisko Funesu". Man atbildēja, ka viņu notriecis trakojošs zirgs Sv. Franciska muižā un viņš ticis paralizēts bez jebkādām atveseļošanās cerībām. Atminos šīs ziņas radīto neveiklas burvestības iespaidu; viemgaja reizē, kad biju viņu redzējis, mēs jājām no Sv. Franciska muižas un viņš skrēja pa augšu; šis stāsts no brālēna Bernardo mutes līdzinājās sapnim, kas tika salikts no pagātnes fragmentiem. Man stāstīja, ka Ireneo neceļas no gultas, nenovēršot skatienu vai nu no vīģes koka pagalmā, vai kāda zirnekļa tīkla. Pievakarēs viņš ļauj sevi piebīdīt pie loga. Viņa augstprātība nonākusi tik tālu, ka viņš izliekas, it kā nelaimes gadījums ir nācis viņam tikai par labu… Es redzēju viņu divas reizes aiz logu restēm, kuras neapšaubāmi akcentēja viņa mūžīgā cietumnieka lomu. Pirmajā reizē viņš bija nekustīgs ar aizvērtām acīm, otrajā reizē — arī nekustīgs, vērojot santonīna smaržīgo zaru.

Tolaik es, arī godkārības mudināts, sāku metodiski apgūt latīņu valodu. Manā somā atradās Lomona De viris illustribus[47], kišera thesaurus[48], jūlija cēzara komentāri un viens no Plīnija Naturalis historia*** sējumiem, kas pārspēja (un turpina pārspēt) manas necilās latīnista spējas. Baumas izplatījās pa visu ciematiņu. Uzzinot par šo anomālo grāmatu parādīšanos savā piekrastes rančo, Ireneo nekavējās. Viņš nosūtīja man izskaistinātu, svinīgu vēstuli, kurā atgādināja mūsu diemžēl īslaicīgo tikšanos: "Astoņdesmit ceturtā gada septītajā februārī", cildinot šajā gadā mirušā mana tēvoča dona Gregorio Aedo varoņdarbus, "kurus abu tēvzemju vārdā izpelnījās Itusaingo karagājienā", un viņš man lūdza aizdot kādu no grāmatām, turklāt vārdnīcu, "lai izprastu oriģināltekstu, jo pagaidām vēl nesaprotu latīņu valodu". Grāmatas viņš solījās nesabojātas drīzumā atdot atpakaļ. Rokraksts bija izcils, skaidrs; Andresa Beljo piedāvātā pareizrakstība — i vietā y, j vietā g. Sākumā es nodomāju, ka tas ir ļauns joks, taču mani brālēni apgalvoja, ka nav vis, tas esot Ireneo garā. Es pat nezināju, kā uztvert šādu ideju — sarežģītās latīņu valodas apgūšanai viņš prasīja tikai vienu vārdnīcu: kā nekaunību, neaudzinātību vai muļķību? Lai pavisam pieviltu viņa cerības, es aizsūtīju Kišera Grādus ad Pamassum[49] un plīnija grāmatu.

Četrpadsmitajā februārī man pienāca telegramma no Buenosairesas ar ziņu, lai es tūliņ atgriežos, jo mans tēvs "nejūtas labi". Lai Dievs man piedod, cik lepns es jutos par to, ka biju steidzamās telegrammas saņēmējs, manu sāpi izkliedēja vēlme parādīt Fraibentosai visas pretrunīgās emocijas — nepatīkamās ziņas saņemšanu, steidzamās telegrammas pagodinājumu un mēģinājumu pārspīlēt savas sāpes, iztēlojoties sevi esam stipru stoiķi.

Kravājot somas, es ievēroju, ka trūkst Grādus un Naturalis historia pirmā sējuma. "Saturns" tika aizgādāts nākamās dienas rītā; tajā naktī pēc vakariņām devos uz Funesa māju. Es atklāju, ka nakts ir tikpat sutīga, cik diena.

Pieticīgajā rančo mani sagaidīja Funesa māte.

Viņa sacīja, ka Ireneo atrodas mājas galā un lai es nebrīnoties par tumsu istabā, jo Ireneo var stundām neiedegt sveci. Es izgāju cauri flīzētam pagalmam un gaitenītim un nonācu otrajā pagalmā. Tur bija vīnogulājs. Man šķita, ka ir necaurskatāma tumsa. Pēkšņi es sadzirdēju Ireneo spalgo un smīkņājošo balsi. Balss runāja latīniski; šī balss (kas skanēja no tumsas) citēja nesteidzīgā tīksmē runu vai nu lūgsmu, vai pat himnu. Šajā pasaulīgajā pagalmā skanēja romāņu vārdi. Manam pārbīlim tie šķita nesaprotami, nebeidzami; pēc garas nakts sarunas es uzzināju, ka citētais bijis no Naturalis historia pirmās daļas divdesmit ceturtās nodaļas septītās grāmatas. Šīs nodaļas tēma bija atmiņa; tās pēdējie vārdi skan šādi: ut nihil non iisdem verbis redderetur auditum[50].

Nemainot balss tembru, Ireneo aicināja mani ienākt. Viņš gulēja gultā un smēķēja. Šķiet, ka viņa seju neredzēju līdz pat rītausmai. Vien atmiņā ataust blāvā cigaretes ogle. Istabā valdīja viegla mitruma smaka. Es apsēdos un atstāstīju notikumu ar telegrammu un mana tēva slimību.

Esmu nonācis līdz stāsta grūtākajai vietai. Tajā (beidzot lasītājam ir jāzina) nav nekā cita kā vien šis pusgadsimtu vecais dialogs.

Es nemēģināšu atstāstīt to vārds vārdā, jo tas nav iespējams. Labāk precīzi atstāstīšu visu, ko man pavēstīja Ireneo Netiešā runa ir atsvešināta un bezspēcīga; es zinu, ka upurēju sava stāsta iedarbīgumu. Lai lasītāji iedomājas tos saraustītos posmus, kas tai naktī nomāca mani.

Ireneo sāka uzskaitīt latīņu un spāņu valodā tos vienreizējās atmiņas gadījumus, kuri tika minēti Nntumlis historia: "Persiešu karalis Kīrs zināja visu savas armijas karavīru vārdus; Mitridāts Eipators sprieda tiesu savas impērijas 22 valodās; Simonīds, mnemotehnikas izgudrotājs; Metrodors, kas prata atkārtot visos sīkumos to, ko vienreiz dzirdējis." Viņš patiesi brīnījās, ka tādi gadījumi var pārsteigt. Viņš man stāstīja, ka pirms tās lietainās pēcpusdienas, kad viņu nometa dābolainais zirgs, viņš esot bijis kā jebkurš kristietis: akls, kurls, plānprātīgs, neatminīgs. (Es mēģināju viņam atgādināt viņa precīzo laika izjūtu, viņa paša vārdu atmiņu, bet viņš tam nepievērsa uzmanību.) Deviņpadsmit gadus viņš esot dzīvojis kā sapnī: skatījies un neredzējis, klausījies bez dzirdēšanas, gandrīz visu aizmirsis. Nokrītot viņš zaudējis samaņu, bet, kad atguvis to, tagadne rādījusies tik nepanesami bagātīga un skaidra, atausušas pat vissenākās un visnenozīmīgākās atmiņas. Mazliet vēlāk noskaidrojies, ka viņš ir paralizēts. Šis fakts viņu tikpat kā neinteresēja. Viņš apjēdzis, ka nekustiba ir vismazākā samaksa. Viņa uztvere un atmiņa ir nekļūdīga.

Vienā acu skatienā mēs uz galda redzam trīs glāzes; toties Funess spēj redzēt visas vīnogu zara stīgas, lapiņas un ogas. Viņš zina dienvidu mākoņu formas tūkstoš astoņsimt otrā gada trīsdesmitā aprīļa rītā un var domās tās salīdzināt ar spāņu papīra masas dzīslojumu kādas grāmatas lappusēs, ko tikai vienu reizi dzīvē redzējis, un ar putu izciļņiem, ko radījis airis Rionegro. Šīs atmiņas nebija vienkāršas. Katrs vizuālais tēls saistījās ar muskuļu, temperatūras sajūtām utt. Viņš varēja atsaukt atmiņā visus sapņus, visus starpsapņus. Divas vai trīs reizes viņš restaurēja veselu dienu. Viņš nešaubījās, tomēr katra atcerēšanās prasīja arī veselu dienu. Funess man teica: "Man ir vairāk atmiņu nekā visiem citiem cilvēkiem, kuri dzīvojuši uz pasaules no sākta gala." Kā arī: "Mani sapņi ir kā jūsu nomods." Un rītausmā: "Kungs, mana atmiņa ir kā notekgrāvis." Tāfeles apkārtmērs, taisnstūra trīsstūris, rombs — tās ir formas, kuras varam pilnībā iedomāties. Tā Ireneo iztēlojās kāda zirga pinkainās krēpes, ganāmpulku kalna galā, kustīgu uguni, neskaitāmos puteklīšus, miroņa mainīgo seju garo bēru laikā. Es tiešām nezinu, cik zvaigžņu viņš redz debesīs.

Lūk, ko viņš pastāstīja. Ne toreiz, ne arīdzan vēlāk es neapšaubīju viņa stāstītā patiesumu. Tolaik nebija kinematogrāfa, ne fonogrāfa. Tas ir neiespējami, pat neticami, ka ar Funesu neviens neveica eksperimentus. Ir skaidrs, ka mēs dzīvojam, atliekot visu, ko vien varam atlikt; brīžiem skaidri apzināmies savu nemirstību un to, ka agri vai vēlu katrs cilvēks izdarīs visu un zinās visu.

Viņš man pastāstīja, ka 1886. gadā bija izgudrojis oriģinālu numerācijas sistēmu un ka dažās dienās jau bija pārsniedzis divdesmit četrus tūkstošus. Viņš to nebija pierakstījis, jo atlika vien kaut ko iedomāties un tas vairs neizgaisa no atmiņas. Ja nekļūdos, viņu mudināja dusmas par to, ka, lai izteiktu "trīsdesmit trīs urugvajieši", viena vārda un vienas zīmes vietā ir nepieciešamas divas zīmes un trīs vārdi šo bezjēdzīgo principu viņš attiecināja uz visiem skaitļiem. "Septiņi tūkstoši trīspadsmit" vietā viņš teica (piemēram) Maksimo Peress; "septiņi tūkstoši četrpadsmit" vietā — dzelzceļš; citi skaitļi tika apzīmēti kā Luiss Melians Lafinurs, Olimars, sērs, segli, valis, gāze, katls, Napoleons, Augustīns de Vedia. "Piecsimt" vietā viņš teica deviņi. Katram vārdam bija īpaša zīme, tāds kā zīmogs. Pēdējie bija ļoti sarežģīti… es mēģināju viņam paskaidrot, ka numerācijas sistēma ir gluži pretēja šim nesaderīgo balsu kopumam. Es viņam teicu, ka nosaukt 365 nozīmē teikt "trīs simti, seši desmiti un piecas vienības"; tā ir analīze, ko neietver "skaitļa vārdi" Nēģeris Timateo vai brāziens. Funess mani nesaprata vai negribēja saprast.

17. gadsimtā Loks pieņēma (un noliedza) neiespējamu valodu, kurā katrai atsevišķai lietai, katram akmenim, katram putnam un katram zaram ir savs vārds. Kādreiz Funess bija iecerējis līdzīgu valodu, bet atteicās, jo viņam tā šķita pārāk vispārīga, pārāk divdomīga. Patiesībā Funess atcerējās ne tikai katru lapu katrā kokā, uz katra kalna, bet arī katru no tām reizēm, kad viņš to redzēja vai iztēlojās. Viņš nolēma samazināt katru savu ceļojumu pagātnē apmēram septiņdesmit tūkstoš atmiņās, kuras pēc tam apzīmēs ar skatiļiem. Viņu atrunāja pieņēmums: apziņa, ka uzdevums ir nebeidzams un bezjēdzīgs. Ireneo saprata, ka nāves stundā viņš pat nebūs beidzis klasificēt visas bērnības atmiņas.

Manis minētie divi projekti (nebeidzama dabīgās kārtas numuru vārdnīca un visu atmiņu tēlu nejēdzīgais prāta katalogs) ir bezjēdzīgi, tomēr atklāj neizprotamu diženumu. Tie mums ļauj samanīt vai iztēloties galvu reibinošo Funesa pasauli. Mēs nedrīkstam aizmirst, ka viņš gandrīz nebija spējīgs uztvert vispārējas Platona idejas. Viņam ne tikai bija grūti saprast, ka sugas vārdā suns ir iekļautas daudzas atšķirīgas dažādu izmēru un formu būtnes; viņam traucēja, ka sunim ar numuru trīs un četrpadsmit (skatoties no profila) ir tas pats vārds, kas sunim ar numuru trīs un četri (skatoties no priekšas). Viņu vienmēr pārsteidza paša seja spogulī un rokas. Svifts raksta, ka Liliputijas imperators atšķir minūšu rādītāja kustību. Funess nepārtraukti redzēja trūdēšanas, kariesa, noguruma izplatīšanos. Manīja nāves un mitruma iesūkšanos. Viņš bija vientuļais, gaišredzīgais daudzveidīgās, acumirklīgās un gandrīz nepanesami precīzās pasaules vērotājs. Babilona, Londona, Ņujorka nomāc cilvēka iztēli ar savu spēcīgo spožumu, neviens savos pārapdzīvotajos torņos vai steigas pilnajās avēnijās nav dzirdējis nenogurdināmās realitātes karstumu un nospiestību tik ļoti, cik dienu un nakti nabaga Ireneo savā latīņamerikāņu nostūrī. Aizmigt nozīmēja novērsties no pasaules. Viņam bija ļoti grūti gulēt. Guļot gultā uz muguras, viņš tumsā iedomājās katru blakusmājas spraugu, katru dzegu. (Es atkārtoju, ka viņa visnenozīmīgākās atmiņas ir smalkākas un dzīvākas par mūsu fiziskās baudas vai fizisku pārdzlvojumu uztveri.) Austrumu virzienā bija vēl neapbūvēts zemes gabals ar jaunām, nepazīstamām mājām. Funess tās iedomājās melnas, monolītas, no viendabīgas tumsas celtas; tajā virzienā viņš aizmiegot pagrieza seju. Viņš mēdza iedomāties sevi arī upes dibenā, kur straume viņu šūpo un iegremdē.

Bez piepūles viņš apguva angļu, franču, portugāļu, latīņu valodu. Man ir aizdomas, ka Ireneo nav spējīgs domāt. Domāt nozīmē aizmirst atšķirības, vispārināt, abstrahēt. Dažādiem krāmiem piekrautajā Funesa pasaulē bija vien nepastarpinātas detaļas.

Kautrs rīta gaišums ielavījās no pagalma.

Tad es ieraudzīju runātāja seju. Ireneo bija deviņpadsmit gadu. Viņš bija dzimis 1868. gadā; viņš man šķita monumentāls kā bronzas skulptūra, vecāks par Ēģipti, par praviešiem un piramīdām. Es iedomājos, ka katrs mans vārds (kā arī katrs mans žests) paliks viņa nežēlīgajā atmiņā. Bailes mani atturēja no liekiem žestiem.

Ireneo Funess mira 1889. gadā no plaušu karsoņa.

ZOBENA FORMA

Viņa seju krustoja atbaidoša rēta: pelnu pelēks, gandrīz ideāli liekts loks, kura viens gals ķēmoja deniņus, bet otrs stiepās pār vaigukaulu. Viņa īstajam vārdam nav nozīmes; Takvarembo apkaimē visi viņu dēvēja par angli no Lakoloradas. Kardoso, šo lauku saimnieks, savu īpašumu negribēja pārdot; man stāstīja, ka anglis esot licis lietā negaidītu paņēmienu: viņš saimniekam esot uzticējis savas rētas noslēpumu. Anglis bija ieradies no pierobežas, no Riugrandi du Sulas; daži apgalvoja, ka tur, Brazīlijā, viņš esot bijis kontrabandists. Lauki bija aizauguši, apūdeņošanas grāvji aizsērējuši; lai labotu šos trūkumus, anglis strādāja plecs pie pleca ar saviem peoniem. Stāstīja, ka viņa stingrība līdzinoties nežēlībai, bet viņš esot taisnīgs pat sīkumos. Stāstīja arī, ka viņš esot dzērājs, — pāris reižu gadā viņš ieslēdzās augšstāva istabā un iznira no turienes pēc divām trijām dienām, kā atguvies pēc kaujas vai prāta aptumsuma — bāls, drebošs, apjucis, bet tikpat valdonīgs. Atceros viņa ledainās acis, kalsno, spēcīgo stāvu, gaišās ūsas. Viņš ne ar vienu nebiedrojās; tiesa, viņa spāņu valoda bija primitīva, ar brazīlisku piejaukumu. Viņš saņēma vienīgi darījumu vēstules un brošūras, — nekādas privātas sarakstes.

Kad pēdējo reizi apbraukāju Ziemeļu departamentus, pārplūdusī Karaguatas upe mudinaja mani lūgt naktsmājas Lakoloradas saimniecībā. Es tūdaļ nopratu, ka mana ierašanās anglim nav tīkama, un centos iemantot viņa labvēlību, piesaucot aklāko no kaislībām — patriotismu. Teicu, ka valsti, kurā valda angļu gars, nevar

uzvarēt. Mans sarunbiedrs piekrita, taču smaidot piebilda, ka neesot anglis. Viņš esot īrs no Dangervanas. To pateicis, viņš aprāvās, it kā būtu atklājis kādu noslēpumu.

Paēduši abi izgājām laukā palūkoties debesīs. Lietus bija mitējies, bet aiz Dienvidu kalnu virsotnēm, zibeņiem plaiksnot un šķeļot mākoņus, atkal brieda negaiss. Trūcīgi iekārtotajā ēdamistabā peons, kurš bija apkalpojis pie vakariņu galda, nolika mums priekšā pudeli ruma. Dzērām ilgi, klusēdami.

Nezinu, cik vēls jau bija, kad nomanīju, ka esmu piedzēries. Nezinu, kas — iedvesma, reibums vai garlaicība — mani dzina ieminēties par rētu. Anglis nodrebēja; kādu brīdi šķita, ka viņš mani tūlīt izlingos no mājas. Tad viņš ierunājās tikpat mierīgi kā iepriekš:

—  Es jums pastāstīšu par savu ievainojumu, bet ar vienu noteikumu: es atklāšu visus šī negoda apstākļus, visus līdz pēdējam sīkumam.

Es biju ar mieru. Lūk, ko viņš man izstāstīja, pārmaiņus jaukdams angļu un spāņu valodu un iestarpinādams arī kadu vārdu portugāliski:

—  Bija 1922. gads, kāda no Konahtas pilsētām es, viens no daudziem, slepeni cīnījos par Īrijas neatkarību. Daži no maniem dzīvajos palikušajiem biedriem tagad mierīgi strādā, citi (vai tas nav paradokss?) jūras un tuksnešos karo zem angļu karoga. Vienu, visvērtīgāko no mums, reiz rītausmā kazarmu pagalmā nošāva samiegojušies vīri; citi (un viņi nebūt nebija visnelaimīgākie) ļāvās savam liktenim gandrīz slepenajās pilsoņkara bezvārda kaujās. Mēs bijām republikāņi, katoļi un droši vien arī romantiķi. Īrija mums nozīmēja ne tikai utopisko nākotni un nepieņemamo tagadni, Īrija bija arī smeldzīga un mīļa mitoloģija, apaļie torņi un sārtie purvi, nepatika pret Pārnelu un vēl bezgalgarās teiksmas, kas vēstīja par vēršu nolaupīšanu, — vēršu, kuri citos iemiesojumos bijuši te varoņi, te zivis vai kalni… Reiz pievakarē, kuru es nekad neaizmirsīšu, mums pievienojās kāds mūsu organizācijas biedrs no Mansteras, vārdā Džons Vinsents Mūns.

Viņš bija tikko divdesmit gadu vecs. Kalsnējs un vārgulīgs, viņš radīja nepatīkamu tāda kā bezmugurkaulnieka iespaidu. Mūns dedzīgi un lielīgi bija izgrauzies cauri gandrīz visām nez kādas komunisma rokasgrāmatas lappusēm; dialektisko materiālismu viņš gan izmantoja tikai, lai aprautu sarunas. Ir bezgala daudz iemeslu, kuri var pamudināt cilvēku ienīst vai mīlēt citu cilvēku, bet Mūns pasaules vēsturi tulkoja kā nožēlojamas ekonomiskās sadursmes. Viņš apgalvoja, ka revolūcijai ir lemta nenovēršama uzvara. Es atteicu, ka vienīgi džentlmenis spēj ziedot sevi bezcerīgai cīņai… Jau bija pienākusi nakts; mēs turpinājām strīdu gaitenī, uz kāpnēm, tad tukšajās ielās. Vairāk par Mūna spriedumiem mani pārsteidza neapstrīdamais pravieša tonis, kādā tie tika izteikti. Mūsu jaunais līdzgaitnieks nediskutēja, viņš vienkārši pasludināja savu viedokli, nicīgi un aizkaitināti.

Kad sasniedzām pilsētas pēdējos namus, mūs piepeši apdullināja šāvienu troksnis. (Pirms vai pēc tam gājām gar vienmuļu fabrikas vai kazarmu mūra žogu.) Metāmies prom pa grantētu ieliņu; kāds kareivis iznira no aizdedzinātas mājeles, milzīgs pret plandošajām liesmām, un pavēlēja mums apstāties. Es pieliku soli, bet mans biedrs man nesekoja. Atskatījos: Džons Vinsents Mūns nekustēja no vietas, viņš stāvēja kā sastindzis, šausmās pārakmeņojies. Es griezos atpakaļ, ar vienu sitienu notriecu zemē kareivi, sapurināju Vinsentu Mūnu, izlamaju un pavēlēju, lai viņš man seko. Taču man vajadzēja vilkt viņu az rokas, — bailes viņam bija laupījušas spēkus. Mēs bēgām nakts tumsā, ko plosīja ugunsgrēku liesmas. Mūs panāca šāvienu kārta, kāda lode viegli ķēra Mūna labo plecu; kamēr skrējām caur priedāju, viņš klusi činkstēja.

Tajā 1922. gada rudenī es slēpos ģenerāļa Bērklija savrupnamā. Ģenerālis (kuru es nekad neesmu redzējis) tolaik ieņēma kādu augstu amatu Bengālijā. Nams nebija pat simt gadu vecs, bet jau drūms un noplucis, un tajā bija daudz juceklīgu gaiteņu un tukšu vestibilu. Visu apakšstāvu aizņēma muzejs un milzīga bibliotēka: pretrunīgas un nesavienojamas grāmatas, kuras tā vai citādi pārstāvēja XIX gadsimta vēsturi, turku zobeni no Nišapūras, kuru asmeņu sastingušajos pusapļos, šķiet, vēl jautās cīņu vējš un varmācība. Mēs iegājām namā (ja nemaldos) pa sētas durvīm. Mūns drebošām, apkaltušām lūpām izstostīja, ka šīs nakts piedzīvojumi bijuši visai aizraujoši. Es apkopu viņa brūci, pasniedzu tasi tējas; pārliecinājos, ka viņa "ievainojums" ir tikai niecīga skramba. Negaidīti viņš apjucis nočukstēja:

—  Jūs taču sevi pakļāvāt nopietnam riskam.

Teicu, lai viņš nesatraucas. (Pilsoņu kara paradumi lika rīkoties tieši tā, kā biju rīkojies es; turklāt pat viena biedra arests varēja pazudināt visu mūsu kustību.)

Nākamajā dienā Mūns bija atguvis možu garu. Viņš paņēma manis piedāvāto cigareti un bargi izprašņāja mani par "mūsu revolucionārās partijas ekonomiskajiem resursiem". Viņa jautājumi bija pārsteidzoši trāpīgi; atbildēju (un, to teikdams, nemeloju), ka stāvoklis ir ļoti smags. Dobjš šāvienu troksnis tricināja visus Dienvidus. Teicu Mūnam, ka mūs gaida biedri. Aizgāju uz savu istabu pēc mēteļa un revolvera; atgriezies ieraudzīju, ka Mūns aizvērtām acīm atgūlies uz dīvāna. Viņš paziņoja, ka viņam esot drudzis, un žēlojās par mokošām sāpēm plecā.

Tad es sapratu, ka viņš ir nelabojams gļēvulis. Neveikli piekodināju viņam būt uzmanīgam un atvadījos. Man bija kaunā jāsarkst par šo baiļu mākto cilvēku, it kā gļēvulis būtu es, nevis Vinsents Mūns. Par viena cilvēka darbiem itin kā ir atbildīgi visi cilvēki. Tāpēc ir taisnīgi, ka nepaklausība kādā dārzā aptraipīja ar grēku visu cilvēku dzimumu; tāpēc ir taisnīgi, ka pietika sist krustā vienu jūdu, lai visu cilvēci izglābtu. Varbūt taisnība ir Šopenhaueram: es esmu citi, katrs cilvēks ir visi cilvēki; Šekspīrs savā ziņā ir tas pats nelaimīgais Džons Vinsents Mūns.

Deviņas dienas mēs pavadījām ģenerāļa milzīgajā savrupnamā. Par kara šausmām un gaišākiem mirkļiem neko neteikšu; mans mērķis ir pastāstīt, kā radusies šī rēta, kura mani apkauno. Manās atmiņās šīs deviņas dienas ir saplūdušas vienā, — izņemot priekšpēdējo, kad mūsu puiši iebruka kazarmās un mēs varējām atriebt sešpadsmit (tieši sešpadsmit) mūsu biedru, kuri tika nošauti Elfinā. Ik rītu pirmsausmas neskaidrajā krēslā es izlavījos no mājas. Vakara mijkrēslī atgriezos. Mans biedrs aizvien sagaidīja mani augšstāvā, ievainojums viņam neļāva nokāpt līdz apakšstāvam. Atceros viņu sēžam un lasām kādu F. N. Mouda vai Klauzevica apcerējumu par stratēģiju. "No ieročiem man vislabāk patīk artilērija," reiz naktī viņš man atzinās. Viņš nemitīgi izprašņāja par mūsu plāniem; viņam patika tos kritizēt un pārveidot. Tāpat viņam patika žēloties par "mūsu niecīgajiem ekonomiskajiem pamatiem", drūmi un pārliecināti viņš pravietoja mums bēdīgu galu. C'est une affaire flambйe'.* — viņš purpināja. Lai pierādītu man, ka viņam ir vienaldzīga paša fiziskā gļēvulība, viņš lepni apliecināja savu garīgo pārākumu. Lai bijis, kā būdams, tā pagāja deviņas dienas.

Desmitajā dienā pilsēta pilnībā nonāca Black and Tans varā. Uz ceļiem patrulēja nerunīgi liela auguma kavalēristi; vējš dzenāja pelnus un dūmus; kādā ielas stūrī redzēju guļam līķi, bet tas manā atmiņā nav iespiedies tik cieši kā laukuma vidū novietots manekens, kuru nemitīgi apšaudīja kareivji, vingrinoties trāpīgumā…

Es biju izgājis no mājām rītausmā, atgriezos pirms pusdienas. Mūns bibliotēkā ar kādu sarunājās; viņa balss tonis man ļāva noprast, ka viņš runā pa telefonu. Tad es izdzirdu savu vārdu, pēc tam to, ka es atgriezīšoties ap septiņiem, tad — ieteikumu pārtvert mani brīdī, kad es šķērsošu dārzu. Mans saprātīgais draugs mani saprātīgi pārdeva. Dzirdēju, kā viņš pieprasa, lai viņam apsola pilnīgu drošību.

Šeit mans stāsts kļūst juceklīgs un sapinas. Zinu vienīgi to, ka vajāju nodevēju pa nakts murgu tumšajiem gaiteņiem un pa neprāta stāvajām kāpnēm. Mūns lieliski pārzināja māju, daudz labāk nekā es. Pāris reižu izlaidu viņu no acīm. Taču es viņu iedzinu stūrī, pirms mani sagrāba kareivji. No ģenerāļa ieroču kolekcijas paķēru īsu, līku zobenu, — ar šo tērauda pusmēnesi es viņa sejā uz visiem laikiem iecirtu asins pusmēnesi. Borhes, jūs esat svešinieks, jums es uzticu šo grēksūdzi. Jūsu nicinājums mani īpaši nesāpinās.

Te viņa stāsts aprāvās. Ievēroju, ka viņam trīc rokas.

—   Bet ko tad Mūns? — es jautāju.

—  Savāca savus Jūdas grašus un aizbēga uz Brazīliju. Tai vakarā pirms aizbraukšanas viņš redzēja, kā piedzērušies kareivji laukumā nošauj manekenu.

Es velti gaidīju turpinājumu. Beidzot jautāju, kas notika tālāk.

Tad viņam izlauzās vaids, un viņš bikli norādīja uz savu bālo, līko rētu.

—  Jūs man neticat? — viņš čukstēja. — Vai neredzat, ka manā sejā iespiests negoda zīmogs? Es šos notikumus stāstīju tā, lai jūs spētu noklausīties līdz beigām. Es nodevu cilvēku, kurš par mani rūpējās, es esmu Vinsents Mūns. Un tagad niciniet mani.

NODEVĒJA UN VAROŅA TĒMA

So the Platonic Year Whirls out new right and wrong,

Whirls in the old instead;

All men arc dancers and their tread Goes to the barbarous clangour of a gong.

W. B. Yeats 'The Tower" [51]

Šo sižetu, kuru, iespējams, es izklāstīšu brīvajos vakaros, un tas jau mani kaut kādā veidā attaisno, es iedomājos Čestertona (elegantu noslēpumu izgudrotāja un atminētāja) un galma padomdevēja Leibnica (nenoliedzamās harmonijas izgudrotāja) pamanāmā iespaidā. Pietrūkst nieka detaļu, labojumu, precizējumu; šī stāsta robežas vēl nav atklātas; šodien, 1944. gada 3. janvārī, es to saredzu tā.

Darbība risinās kādā apspiestā un spītējošā zemē. Polijā, Īrijā, Venēcijas Republikā, kādā Dienvidamerikas vai Balkānu valstī… drīzāk jāsaka, notika, kaut arī stāstītājs ir mūsu laikabiedrs, jo viņa atstāstītais notikums risinājās 19. gadsimta sākumā vai vidū.

Teiksim (vēstījuma ērtībai) Īrija; teiksim 1824. gads. Vēstītāju sauc Raijens. Viņš ir mazmazdēls jaunajam, varonīgajam, skaistajam, noslepkavotajam Fērgusam Kilpatrikam, kura kaps tika noslēpumaini apgānīts, kura vārds daiļo Brauninga un Igo dzeju, kura statuja atrodas uz kāda pelēka pakalna sarkano purvu vidū.

Kilpatriks bija sazvērnieks, konspiratīvs un izdaudzināts sazvērnieku kapteinis. Gluži kā Mozus, kurš no Moāba zemes redzēja apsolīto zemi un nevarēja spert kāju uz tās, Kilpatriks mira paša izlolotās un izsapņotās, uzvaru nesošās sacelšanās priekšvakarā. Tuvojas viņa nāves pirmā simtgade. Nozieguma apstākļi ir noslēpumā tīti; rakstot varoņa biogrāfiju, Raijens atklāj, ka šis noslēpums pārkāpj tīras krimināllietas ietvarus.

Kilpatriks tika nogalināts teātrī, un britu policijai nekad nav izdevies atrast slepkavu, vēsturnieki paziņo, ka šī neveiksme neaizēnoja tās labo slavu, jo, iespējams, pati policija pavēlēja viņu nogalināt. Raijenu satrauc ari citi šī noslēpuma aspekti. Tiem piemīt cikliskums: šķiet, atkārtojas vai savijas notikumi senos laikos, senās zemēs. Tāpēc neviens nenoliedz, ka izmeklētāji, apskatot varoņa līķi, atrada aizlīmētu vēstuli, kas brīdināja par risku ierasties teātrī tajā naktī. Arī Jūlijs Cēzars pirms došanās uz vietu, kur viņu sagaidīja draugu dunči, saņēma vēsti par nodevību ar visiem nodevēju vārdiem, bet to neizlasīja. Cēzara sieva Kalpurnija sapnī redzējusi sagrautu torni, kur senāts godināja Cēzaru; Kilpatrika nāves priekšvakarā nepatiesas un anonīmas baumas visā zemē vēstīja par apaļā torņa ugunsgrēku Kilgarvanā, ko varētu pieņemt par zīmi, jo Kilpatriks bija dzimis tieši Kilgarvanā.

Šīs līdzības (un citas) starp Cēzara un īru sazvērnieka likteni liek Raijenam domāt par slēpto laika formu, par līniju kopumu, kas atkārtojas, viņam nāk prātā Kondorsa izgudrotā decimālā vēsture, Hēgeļa, Špenglera un Viko piedāvātās morfoloģijas, Hēsioda izvirtušie cilvēki laikposmā no zelta līdz dzelzs laikmetam Viņš domā par dvēseļu pārdzimšanas mācību, kura radīja šausmas ķeltu rakstos un kuru Cēzars piedēvēja britu druīdiem; viņš domā, ka, pirms bija Fērguss Kilpatriks, Fērguss Kilpatriks bijis Jūlijs Cēzars. No šiem riņķveida labirintiem viņu glābj kāds interesants pierādījums, kas pēc tam viņu iegrūž jaunos, vēl samezglotākos un daudzveidīgākos labirintos; kāds ubags, kas runāja ar Kilpatriku viņa nāves dienā, teica tos pašus vārdus, kurus pirms tam traģēdijā "Makbets" bija paredzējis Šekspīrs. Tas, ka vēsture atdarina vēsturi, ir pietiekami pārsteidzoši, bet, ka vēsture atdarina literatūru, ir neizskaidrojami. Raijens uzzina, ka 1814. gadā Džeimss Aleksandrs Nolans, vissenākais varoņa biedrs, pārtulkoja gailu valodā galvenās Šekspīra lugas, to skaitā "Jūliju Cēzaru". Kā arī atklāj arhīvos kādu Nolana raksta manuskriptu par Šveicē tā dēvētajām Festspiele — grandiozām klīstoša teātra izrādēm, kurās nepieciešami tūkstošiem aktieru, lai atkārtotu vēsturiskās ainas tajās pašās pilsētās un kalnos, kur tās risinājušās. Cits nepublicēts dokuments viņam atklāj, ka dažas dienas pirms nāves Kilpatriks, vadot savu pēdējo sapulci, parakstījis nāves spriedumu kādam nodevējam, kura vārds tika izsvītrots. Šis spriedums nesaskan ar Kilpatrika žēlsirdīgo būtību. Raijens izmeklē lietu (šī izmeklēšana ir viens no sižeta robiem) un nonāk pie šī noslēpuma atšifrējuma. Kilpatriks tika nogalināts teātrī, par teātri kļuva visa pilsēta, aktieri kļuva par leģionu, bet drāma, kas beidzās ar nāvi, ilga daudzas dienas un daudzas naktis. Man te ir notikumu izklāsts.

Sazvērnieki sapulcējās 1824. gada 2. augustā. Valsts bija nobriedusi dumpim. Taču kaut kas traucēja, starp sazvērniekiem bija kāds nodevējs. Fērguss Kilpatriks uzdeva Džeimsam Nolanam atrast šo nodevēju. Nolans izpildīja uzdevumu. Viņš paziņoja visiem sapulces dalībniekiem, ka nodevējs ir pats Kilpatriks, viņš pamatoja apsūdzības patiesumu ar neapstrīdamiem pierādījumiem. Kilpatriks pats parakstīja spriedumu un lūdza, lai viņa sodīšana nekaitētu tēvzemei.

Tad Nolans radīja savādu plānu. Īrija dievināja Kilpatriku; vismazākās aizdomas par viņa zemiskumu būtu kaitējušas dumpim. Nolans iecerēja pārvērst nodevēja sodīšanu tēvzemes atbrīvošanas veicināšanā. Viņš izteica domu, ka notiesātajam jāmirst no nezināma slepkavas rokas tīši dramatiskos apstākļos, lai paliktu tautas atmiņā un lai pasteidzinātu sacelšanos. Kilpatriks zvērēja atbalstīt šo ieceri, un tas viņam deva iespēju izpirkt vainu un attaisnot savu nāvi.

Laika trūkuma deļ Nolans neprata pilnībā saplānot sarežģītās izrādes apstākļus; viņam nācās atdarināt citu dramaturgu, ienaidnieku angli Viljamu Šekspīru. Viņš plaģiēja "Makbeta" un "Jūlija Cēzara" ainas. Izrāde, publiski un slepenībā, ilga dažas dienas. Notiesātais ieradās Dublinā, sarunājās, rīkojās, lūdza Dievu, pauda sašutumu, teica patētiskas runas, katra no šīm darbībām vainagosies ar slavu, kā to bija paredzējis Nolans. Simtiem aktieru sadarbojās ar galvenās lomas tēlotāju; daža loma bija sarežģīta, cita — mirklīga. Viņu vārdi un rīcība paliks ierakstīti vēstures grāmatās un kaislīgajā Īrijas atmiņā. Aizrāvies ar savu kārtīgi izstrādāto likteni, kas viņu atbrīvoja un bendēja, Kilpatriks bagātināja sava tiesneša vārdus ar improvizētām darbībām un vārdiem. Tā risinājās ļaužpilnā drāma, līdz 1824. gada 6. augustā kādā ar sēru priekškaru segtā ložā kā paredzējums Linkolna ložai gaidīts šāviens ietriecās krūtīs nodevējam un varonim, kurš, aizrijoties asinīm, knapi varēja izrunāt dažus lomai paredzētos vārdus.

Nolana darbā no Šekspīra aizgūtie fragmenti nav tik dramatiski; Raijenam ir aizdomas, ka autors tos ielika, lai nākotnē kāds atklātu patiesību. Raijens saprot, ka arī viņš ir daļa no Nolana ieceres… Pēc lielām pārdomām viņš nolemj noslēpt atklāto. Viņš publicē grāmatu, lai slavinātu varoni; iespējams, arī tas bija paredzēts.

NAVE UN MAGNETADATA

Mandjei Molinai Vedjai

Neviena no daudzajām lietām, kas bija asinājusi Lennrota velnišķīgo vērīgumu, nebija bijusi tik dīvaina — jāteic, tik izteiksmīgi dīvaina — kā periodiskie sērijveida asiņainie notikumi, kas kulminēja Tristele-Roja savrupmājā, eikaliptu neizsīkstošā aroma ielenkumā. Jā, Ēriks Lennrots nespēja novērst pēdējo slepkavību, taču nevar ari apstrīdēt, ka viņš to paredzēja. Viņš gan neatšifrēja Jarmolinska liktenīgā slepkavas identitāti, toties precīzi atklāja noziegumu sērijas noslēpumaino morfoloģiju un Reda Šarlaha, kura otra palama ir Šarlahs Dendijs, līdzdalību. Šis noziedznieks (tāpat kā daudzi citi) bija zvērējis pie sava goda Lennrotu nogalināt, bet tas nekad neļāvās iebiedēšanai. Lennrots sevi uzskatīja par caur un caur prātotāju, tādu kā Ogistu Djupēnu, tomēr viņā bija kaut kas arī no avantūrista, pat no kāršu spēlmaņa azarta.

Pirmais noziegums notika Hotel du Nord — šajā augstajā prizmā, kas lepni izslējās pār tuksneša krāsas ūdeņu upes grīvu. Trešajā decembrī šajā torni (kas ļoti uzkrītoši apvieno dziednīcas apnicīgo baltumu, cietuma numuroto sadalītību un vispār nepievilcīga nama izskatu) apmetās Trešā talmūdistu kongresa delegāts, doktors Marselo Jarmolinskis, vīrs ar pelēku bārdu un pelēkām acīm. Mēs nekad neuzzināsim, vai Hotel du Nord bija viņam pa prātam: doktors to pieņēma aizsenā padevībā, kas viņam bija līdzējusi panest

trīs kara gadus Karpatu kalnos un trīs tūkstošus gadu apspiestības un grautiņu. Viņam piešķīra guļamistabu R stāvā, pretim suite[52], ko ne bez zināma košuma apdzīvoja Galilejas tetrarhs. Jarmolinskis paēda vakariņas, atlika uz nākamo dienu svešās pilsētas izpēti, sakārtoja savas daudzās grāmatas un nedaudzās mantas placard [53] un vēl pirms pusnakts nodzēsa gaismu. (Tā liecināja tetrarha chauffeur[54], kurš gulēja blakus istabā.) Pulksten vienpadsmitos un trīs minūtēs viņam uz viesnīcas numuru piezvanīja no Yidische Zaitung; doktors Jermolinskis neatbildēja. Viņu atrada savā istabā, satumsušu seju, gandrīz kailu zem prāva, anahroniska apmetņa. Doktors gulēja pie durvīm, kas iziet uz gaiteni, viņa krūtis bija pāršķēlis dziļš dūriens. Dažas stundas vēlāk, neliekoties ne zinis par žurnālistiem, fotogrāfiem un žandarmiem, šajā pašā istabā problēmu nopietni iztirzāja komisāri Trevirānuss un Lennrots.

—  Te viss ir skaidrs kā diena, — Trevirānuss bilda, švīkādams gaisā ar kundzisku cigāru. — Mēs visi zinām, ka Galilejas tetrarham pieder pasaulē labākie safīri. Un kāds, kurš gribēja tos nozagt, kļūdas pēc būs šeit ielauzies. Jarmolinskis pamodās, un zaglim nekas cits neatlika kā viņu nogalēt. Kā jums liekas?

—  Ticami, bet neinteresanti, — Lennrots atbildēja. — Jūs tūlīt iebildīsit, ka īstenībai nav nekādas vajadzības būt interesantai. Es atbildēšu, ka īstenība tiešām var atstāt bez ievērības šo vajadzību, bet nevar neņemt vērā hipotēzes. Turklāt jūsu hipotēzē pārāk lielā mērā iejaucas laimīga nejaušība. Lūk, mūsu priekšā guļ miris rabīns; es dotu priekšroku izteikti rabīniskam izskaidrojumam, nevis kaut kāda iedomāta zagļa iedomātām nesekmēm.

Trevirānuss īgni atsaucās;

—  Man nav vajadzīgi rabīniski skaidrojumi, man vajag noķert cilvēku, kas nodūra šo nepazīstamo vīru.

—   Ne gluži nepazīstamo, — Lennrots izlaboja. — Te ir viņa kopotie raksti. — Un viņš pamāja uz augstu sējumu rindu placard plauktā: "Kabalas aizstāvībai", Roberta Flada filosofijas apskats, Sēfer Jecīrā burtisks tulkojums, Baala Šema biogrāfija, Hasīdu sektas vēsture, monogrāfija (vācu valodā) par Tetragrammu, vēl kāda monogrāfija par dievišķajiem vārdiem Pentateihā. Komisārs grāmatas nopētīja ar neslēptām bailēm, gandrīz vai ar riebumu. Un piepeši iesmējās.

—  Es esmu tikai vienkāršs kristietis, — viņš teica. — Ja gribat, stiepiet prom visas šīs bībeles, es negrasos tērēt laiku ar ebreju māņticībām.

—   Iespējams, ka šis noziegums ir piederīgs ebreju māņticību vēsturei, — Lennrots noburkšķēja.

—  Tāpat kā pati kristietība, — uzdrošinājās papildināt Yidische Zaitung redaktors. Viņš bija tuvredzīgs, bezdievīgs un ļoti kautrīgs.

Neviens viņam neatbildēja. Kāds aģents doktora mazajā rakstāmmašīnā bija atradis papīra lapu ar nepabeigtu teikumu:

"Ir pateikts Vārda pirmais burts…"

Lennrots atturējās pasmaidīt. Vienā rāvienā kļuvis bibliofils vai hebraists, viņš pavēlēja iesaiņot mirušā grāmatas un aiznesa tās uz savu kabinetu. Pilnīgi vienaldzīgs pret kriminālo izmeklēšanu, viņš ķērās studēt grāmatas. Kāda grāmata, iespiesta "lielajā oktāvā", atklāja viņam Žēlsirdīgo sektas dibinātāja Izraēla Baala Šem Toba mācību, cita — Tetragrammas, kas ir Dieva neizsakāmais Vārds, baiso varenību, cita — tēzi par to, ka Dievam ir kāds slepens vārds, kurā saīsināti ietverta (kā kristāla bumbā, ko persieši piedēvē Maķedonijas Aleksandram) Viņa devītā īpašība — mūžība, proti, acumirklīgas zināšanas par visu, kas būs, kas ir un kas bijis Visumā. Tradīcijā uzskaitīti deviņdesmit deviņi Dieva vārdi; hebraisti šo nepilnīgo skaitli saista ar maģiskām bailēm no pāra skaitļiem; hasīdi savukārt uzskata, ka brīvā vieta norāda uz simto vārdu — uz Absolūto Vārdu.

Pēc dažām dienām izmeklētāju no gudrību studijām atrāva Yidische Zaitung redaktors. Tas gribēja runāt par slepkavību, bet

Lennrots tulit pievērsās Dieva dažādajiem vārdiem. Vēlāk avīžnieks trīs sleju garumā pasteidzās ziņot, ka izmeklētājs Ēriks Lennrots iedziļinājies Dieva vārdu pētījumos, lai noteiktu slepkavas vārdu. Lennrots, kurš bija pieradis pie avīžu vienkāršojumiem, īpaši nedusmojās. Viens no tiem grāmatniekiem, kas bija atklājuši, ka jebkurš cilvēks spēj paklausīgi nopirkt jebkuru grāmatu, publicēja hasīdu sektas vēstures populāru izdevumu.

Otrais noziegums notika trešā janvāra naktī, vistukšākajā un pamestākajā galvaspilsētas rietumu nomales galā. Uz rīta pusi kāds žandarms, kas jāšus uzraudzīja šīs vientuļās malienas, uz kādas krāsotavas sliekšņa pamanīja guļošu, pončo ievīstījušos vīru. Šķita, ka viņa stingo ģīmi slēpj asiņu maska, dziļš dūriens bija uzšķērdis vīra krūtis. Uz sienas starp sarkaniem un dzelteniem rombiem ar krītu bija uzšņāpti daži vārdi. Žandarms tos saburtoja… Tajā pašā vakarā uz attālo nozieguma vietu devās Trevirānuss un Lennrots. Pa labi un pa kreisi automobilim pilsēta it kā lēnām izšķīda, debesu jums piemilza, un majas šķita pagalam nenozīmīgas. Toties zīmīgi izcēlās kada vientuļa mūra ceptuve vai stalta papele. Beidzot viņi sasniedza savu bēdīgo galamērķi: pēdējo sānieliņu ar iesarkaniem mūra žogiem, kas savā veidā atspoguļoja draudīgo vakarblāzmu. Mirušais jau bija identificēts. Tas bija Daniels Simons Asevedo, vīrs, kas vecajos ziemeļu rajonos bija izpelnījies pat tādu ka slavu, no važoņa kļūstot par priekšvēlēšanu kampaņu bļauri, bet vēlāk pagrimstot līdz zagļa un pat uzrādītāja arodam. (Vienkāršais nāves veids izmeklētājiem šķita situācijai atbilstošs: Asevedo bija pēdējais tās bandītu paaudzes pārstāvis, kas labāk prata apieties ar dunci nekā ar revolveri.) Ar kritu bija uzrakstīti šādi vārdi:

"Ir pateikts Vārda otrais burts…"

Trešais noziegums notika trešajā februāri. Neilgi pirms vieniem komisāra Trevirānusa kabinetā iezvanījās telefons. Runāja kads vīrietis zemā rīkles balsī, alkatīgā noslēpumainība; viņš pavēstīja, ka viņu saucot Ginzbergs (vai Ginzburgs) un ka viņš par saprātīgu atalgojumu esot gatavs paziņot faktus par abiem upuriem, Asevedo un Jarmolinski. Raibu raibās svilpju un tauru skaņas slāpēja uzrādītāja balsi. Mirkli vēlāk saruna pārtrūka. Paturot prātā, ka tas varēja būt tikai joks (galu galā, bija karnevāla laiks), Trevirānuss tomēr izdibināja, ka viņam zvanīts no Liverpool House, krodziņa Tulonas ielā — dzīvellgas ielas, kurā labi sadzīvoja kosmorāma un piena veikals, bordelis un Bībeles pārdevēji. Trevirānuss aprunājās ar īpašnieku. Tas (Bleks Finnegens, izbijis Iru noziedznieks, kurš pieklājībā grūši locījās zemāk par zāli) paskaidroja, ka pēdējais cilvēks, kurš lietojis mājas telefonu, bijis kāds viņa īrnieks, Grifiuss, un ka tas tikko aizgājis ar dažiem draugiem. Trevirānuss tūlīt devās uz Liverpool House. Saimnieks pavēstīja: šis Grifiuss, vīrs asiem sejas vaibstiem, pelēkblāvu bārdu un paknapi ģērbts melnās drānās, pirms astoņām dienām noņēmis istabu bāra augšstāvā. Finnegens (Trevirānuss itin labi saprata, kādam nolūkam istaba tika turēta) viņam pieprasījis neapšaubāmi pārmērīgu īres maksu, bet Grifiuss bez kurnēšanas salīgto summu tūlīt nomaksājis. No mājām viņš gandrīz nekad neizgāja, vakariņoja un pusdienoja turpat savā istabā, bārā viņu diez vai pazina sejā. Šajā vakarā viņš nokāpis piezvanīt no Finnegena kabineta. Krodziņa priekšā apstājusies slēgta ekipāža. Kučieris palicis sēžam uz bukas, daži apmeklētāji atcerējās, ka viņam bijusi lāča maska. No kulbas izkāpuši divi arlekīni, pamaza auguma, un nevienam nebijis šaubu, ka tie abi ir pamatīgi pietempušies. Tauru spalgās blēšanas pavadīti, arlekīni ievēlušies Finnegena darbistabā un apskāvušies ar Grifiusu, kurš tos it kā pazinis, tomēr atsaucies visai vēsi. Trijotne pārmijusi dažus vārdus jidišā, Grifiuss savā zemajā rīkles balsī, bet tie abi samākslotās, spalgās balsīs, un visi uzkāpuši augšistabā. Jau pēc ceturtdaļstundas tie kāpuši lejā, jautri un priecīgi. Grifiuss gājis meimurodams un licies tikpat pilns kā abi pārējie. Garš un noreibis, viņš spēris grīļīgus soļus pa vidu maskās ģērbtajiem arlekiniem. (Kāda sieviete bārā atcerējās dzeltenus, sarkanus un zaļus heraldiskus rombus.) Viņš divreiz paklupis, un divreiz arlekīni to saturējuši.Visi trīs iekāpuši ekipāžā un pazuduši netālās ostas virzienā, kur ūdeņi iesprostoti taisnstūri. Jau stāvot uz ekipāžas kāpšļa, pēdējais arlekīns uzšņāpis kaut kādu neskaidru zīmi un teikumu uz nojumītes šīfera.

Trevirānuss ieraudzīja teikumu un izlasīja to, ko nebija grūti paredzēt:

"Ir pateikts Vārda pēdējais burts…"

Mirkli vēlāk viņš izpētīja Grifiusa — Ginzberga istabiņu. Uz grīdas asins šļaksta zvaigznīte, stūros ungāru markas cigarešu gali, kādā skapī grāmata latīņu valodā — Leidena Philologus hebraeograecus (1739), pilna ar roku pierakstītām atzīmēm. Trevirānuss nikni to uzlūkoja un lika sameklēt Lennrotu. Tas ķērās pie lasīšanas, nenoņēmis cepuri, kamēr komisārs aptaujāja pretrunīgos lieciniekus sakarā ar iespējamo nolaupīšanu. Četros viņi devās prom. Līkumotajā Rue de Toulon, minot rītausmā sastingušos serpentīnus, Trevirānuss ierunājās:

—   Bet ja nu šīs nakts notikumi bija tikai veikls acu apmāns?

Ēriks Lennrots pasmaidīja un visā nopietnībā izlasīja gabaliņu

(ko pats bija pasvītrojis) no trīsdesmit trešā Philologus iztirzājuma:

—  Dies ļudaeorutn incipit a solis occasu usque ad solis occasutn diei secļuentis. Tas nozīmē, — viņš piebilda, — ka ebrejiem diena sākas ar saulrietu un beidzas ar saulrietu nākamajā dienā.

Kolēģis nespēja atturēties no ironijas.

—   Un tas ir vērtīgākais fakts, ko šonakt esat ieguvis?

—   Nē, vēl vērtīgāks ir kāds vārds, ko pateica Ginzbergs.

Vakara avīzes šīs periodiskās cilvēku nozūmēšanas neatstāja

novārtā. El Cruz de la Espada ("Zobena krusts") tām pretstatīja pēdējā eremītu kongresa apbrīnojamo disciplīnu un kārtību; Ernsts Palasts El Mārtir ("Moceklī") nopēla vārgo pagrīdes grautiņu par neciešamo gumijas stiepšanu, kam bija vajadzīgi trīs mēneši, lai iznīcinātu trīs žīdus; Yidische Zaitung kategoriski noraidīja šausminošo hipotēzi par kaut kādu antisemītisku sazvērestību, "lai gan daudzi tālredzīgi prāti pieļauj tieši šādu trīskāršā noslēpuma atminējumu".

Ari slavenākais Dienvidu šāvējs Dendijs Reds Šarlahs apzvērēja, ka viņa rajonā šādiem noziegumiem nekad nebūs vietas, un apsūdzēja komisāru Fransu Trevirānusu grēcīgā nolaidība.

Tikmēr komisārs marta pirmajā naktī saņēma iespaidīgu, aizzīmogotu vēstuli. Viņš to atvēra, aploksnē atradās ar Baruha Spinozas vārdu parakstīta vēstule un sīki detalizēts pilsētas plāns, kas acīm redzami izplēsts no kāda Baedeker. Vēstulē tika pareģots, ka trešajā martā ceturtās slepkavības nebūs, jo krāsotava rietumos, krodziņš Tulona ielā un Hotel du Nord veidojot teicamas mistiska vienādmalu trijstūra virsotnes. Kartē ar sarkanu tinti bija parādīta šī trijstūra regularitāte. Treviranuss izlasīja šo pierādījumu more geometrico klusā atturībā un aizsūtija vēstuli un karti Lennrotam uz mājām — tas neapšaubāmi bija īstais vīrs šādām neprātībām.

Ēriks Lennrots neprātības izstudēja pamatīgi. Visas trīs vietas tik tiešām šķīra vienādi attālumi. Simetrija laikā (trešais decembris, trešais janvāris, trešais februāris), un tagad simetrija arī telpā… Piepeši viņš sajuta, ka tūlīt, tūlīt noslēpums taps atšķetināts. Kompass un magnētadata šo pēkšņo nojautu tikai stiprināja. Viņš pasmaidīja, izrunāja vārdu 'Tetragramma" (pavisam nesen apgūtu) un piezvanīja komisāram.

—   Pateicos par šo vienādmalu trijstūri, ko jūs vakar man atsūtījāt. Tas ļāva atrisināt problēmu. Rīt, piektdien, noziedznieki būs jau cietumā, mēs varam but pilnīgi mierīgi, — viņš ziņoja.

—  Vai tas nozīmē, ka viņi neplāno ceturto noziegumu?

—  Tieši tāpēc, ka viņi plāno ceturto noziegumu, mēs varam but tik mierīgi. — Un Lennrots nolika klausuli.

Apmēram pēc stundas viņš jau traucās Austrālijas dzelzceļa līniju vilcienā uz kādu pamestu savrupmāju — Triste le Roy. Dienvidos pilsētai, par kuru te ir runa, plūst netīra upele, kuras dubļainos ūdeņus pazemo ādu miecētavas un atkritumi. Otrā pusē tai atrodas strādnieku priekšpilsēta, kurā, patvērušies zem sava barveža, barselonieša, spārna, plaukst un zeļ bruņoti laupītāji. Lennrots pasmaidīja, iedomājoties, ka visslavenākais no tiem — Reds Šarlahs — būtu atdevis jebko, lai tikai uzzinātu par šo slepeno vizīti. Asevedo bija Šarlaha līdzzinātājs; Lennrots pieļāva visai attālu iespēju, ka ceturtais upuris varētu būt Šarlahs. Tad šo iespēju atmeta… Virtuāli problēma bija atšifrēta; īstie apstākļi, īstenība (vārdi, aresti, sejas, tiesu un cietumu lietas) šobrīd viņu interesēja visai maz. Viņš gribēja doties pastaigā, atpūsties pēc trīs mēnešu izmeklēšanas darba pie rakstāmgalda. Lennrots uzskatīja, ka noziegumu izskaidrojums slēpjas anonīmajā trijstūri un apputējušajā grieķu vārdā. Tagad noslēpums rādījās dzidrs kā kristāls; viņš pat pietvīka no domas, ka veltījis tam veselas simt dienas.

Vilciens apstājās kādā klusā preču stacijā. Lennrots izkāpa. Bija viena no tām tuksnesīgajām pēcpusdienām, kas atgādina rītausmas. Dūmakainā līdzenuma gaiss bija vēss un mitrs. Lennrots devās pāri laukam. Viņš redzēja suņus, redzēja dzelzceļa vagonu, iedzītu strupceļā, redzēja apvārsni un sudrabainu zirgu, kas dzēra nelāgu ūdeni no peļķes. Jau tumsa, kad viņš ieraudzīja Triste le Roy savrupmājas taisnstūra verandu, gandrīz tikpat augstu kā melnie eikalipti, kas to ieskāva. Lennrots iedomājās, ka tikai viena rītausma un viens saulriets (kāda sensena blāzma austrumos un otra — rietumos) viņu atdala no Vārda meklētāju tik ilgotās stundas.

Savrupmājas nevienādo perimetru iezīmēja sarūsējis dzelzs režģa apžogs. Galvenie vārti bija slēgti. Lennrots, nelolodams lielas cerības tikt iekšā, apgāja žogam apkārt. Vēlreiz nonācis pie necaurejamajiem vārtiem, viņš gluži automātiski izbāza caur restēm roku un sataustīja aizbīdni. Dzelzs iečirkstēšanās viņu pārsteidza. Tūlīt ietiepīgā kūtrumā padevās arī vārti.

Minot sastingušo un sapluinīto lapu samistrotās paaudzes, Lennrots devās uz priekšu pa eikaliptu audzi. Tuvumā apskatīta, Triste le Roy ēka atklāja pārmērīgi daudz nevajadzīgu simetriju un maniakālu atkārtošanos: ledainai Diānas figūrai patumšā nišā atbilda vēl viena Diāna citā nišā, kāds balkons it kā atspoguļojās citā balkonā, divas vienādas kāpnes izcēla divas vienādas balustrādes. Divsejains Hermejs klāja briesmonim līdzīgu ēnu. Lennrots apmeta mājai loku, kā pirmit to bija apmetis sētai. Sīki jo sīki visu izpētīdams, zem terases līmeņa viņš pamanīja šauru aizsegu.

Lennrots to pagrūda. Pāris marmora pakāpienu veda dziļāk pagrabā. Nojautis arhitekta iecienītos paņēmienus, Lennrots uzminēja, ka pagraba pretējā sienā ari jābūt kāpnēm. Viņš tās atrada, uzkāpa augšā, pacēla rokas un atvēra izejas vāku.

Gaismas atblāzma viņu aizveda pie kāda loga. Viņš to atvēra: liels, apaļš mēness skumjajā dārzā ieskicēja divas apklusušas strūklakas. Lennrots izpētīja namu. Caur priekštelpām un galerijām viņš allaž nokļuva vienādos patio un vairākas reizes — vienā un tajā pašā patio. Pa apputējušām kāpnēm nonāca ieapaļos vestibilos, viņa attēls bezgalīgi daudzkāršojās pretstatītos spoguļos, Lennrots pagura no nemitīgas logu atvēršanas un pavēršanas, lai kārtējo reizi skatītu pamesto dārzu no dažādiem augstumiem un leņķiem. Istabās mēbeles bija apvilktas ar dzelteniem pārklājiem, tarlatāna mājokļos snauda zirnekļi. Kādā guļamistabā viņš aizkavējās; tajā bija tikai viena vienīga puķe porcelāna podā; piedurot pirkstu, aizvecās ziedlapiņas tūlīt sabirza. Trešajā, pēdējā, stāvā māja šķita bezgalīga, augoša augumā. Māja nemaz nav tik liela, viņš domāja. To dara lielāku mijkrēslis, simetrijas, spoguļi, daudzie gadi, mana nezināšana, vientulība.

Pa vītņu kāpnēm viņš uzkāpa skatu tornī. Vakara mēness rāmi caururba logu rombus — tie bija dzelteni, sarkani un zaļi. Viņš mazliet aizkavējās dīvainās, mulsinošās atmiņās.

Divi neliela auguma vīri, plecīgi un nikni, metās viņam virsū un atbruņoja; trešais, ļoti garš, viņu svarīgi sveicināja un bilda:

—   Tas ir ļoti laipni no jūsu puses. Jūs mums esat ietaupījis vienu nakti un vienu dienu.

Tas bija Reds Šarlahs. Vīri sasēja Lennrotam rokas. Beidzot Lennrots atguva balsi.

—  Šarlah, jūs meklējat Slepeno Vārdu?

Šarlahs vienaldzīgi stāvēja kur stāvējis. Viņš nebija piedalījies īsajā cīniņā, vienīgi pastiepa roku, lai paņemtu Lennrota revolveri.

Šarlahs ierunājās; Lennrots viņa balsī saklausīja nogurušu prieku par uzvaru, Visuma apmēru naidu un apmēram tikpat lielas skumjas.

— Nē, — Šarlahs teica. — Es meklēju kaut ko daudz gaistošāku, drupenāku, es meklēju Ēriku Lennrotu. Pirms trim gadiem kādā Tulonas ielas spēļu pagrabā jūs pats arestējāt un iemetāt cietumā manu brāli. Mani vīri izveda mani no apšaudes divvietīgā karietē, ar policistu lodi vēderā. Deviņas dienas un naktis es miru sāpēs šajā simetriskajā savrupmājā; drudzis mani nīdēja laukā, nīstamais, divpierainais Jānuss, kas skatās uz rietumiem un lēktiem, iedvesa manī šausmas gan sapņos, gan nomodā. Man riebās paša ķermenis, man sāka likties, ka divas acis, divas rokas, divas plaušas ir tikpat briesmonīgas kā divas sejas. Kāds īrs mēģināja mani pievērst Jēzus ticībai; viņš nemitīgi atkartoja goimu [55] izteiku — visi ceļi ved uz Romu. Caurām naktīm es murgoju par šo metaforu: es jautu, ka pasaule līdzinās labirintam, no kura nav iespējams izbēgt, jo visi ceļi — kaut arī izlikās, ka ved uz ziemeļiem vai dienvidiem — tiešām veda uz Romu, kas vienlaikus bija arī četrstūrains cietums, kurā mira mans brālis, un savrupmāja Triste le Roy. Šajās naktīs es zvērēju pie dieva, kas skatās ar divām sejām, un pie visiem savu murgu dieviem, un pie spoguļu dieviem — es zvērēju noaust labirintu ap cilvēku, kurš bija iespundējis manu brāli. Tagad es esmu to noaudis, un tas ir stiprs: tā materiāli ir miris herētiologs, magnētadata, 18. gadsimta sekta, grieķu vārds, duncis un krāsotavas rombi.

Sērijas slepkavību pirmo vietu un laiku noteica nejaušība. Kopā ar draugiem — starp viņiem arī Daniels Asevedo — es biju izplānojis, kā nozagt tetrarha safīrus. Asevedo mūs nodeva. Par naudu, ko es viņam biju samaksājis avansā, viņš piedzērās un paveica šo pasākumu dienu iepriekš. Milzīgajā viesnīcā viņš apmaldījās un ap diviem rītā iebruka Jarmolinska guļamistabā. Jarmolinskis, bezmiega nomocīts, bija ķēries pie rakstīšanas. Acīmredzot viņš pārskatīja dažas piezīmes vai rakstus par Dieva Vārdu; viņš jau bija paspējis uzrakstīt: "Ir pateikts Vārda pirmais burts." Asevedo paģērēja

klusēt; Jarmolinskis pastiepa roku pēc zvana, kas butu pamodinājis visus viesnīcas spēkus. Asevedo izdarīja tikai vienu dūrienu krūtīs. Tas bija gandrīz vai instinktīvi, pusgadsimtu ilga vardarbība viņam bija iemācījusi, ka visvienkāršāk un drošāk ir nogalināt… Pēc desmit dienām no Yidische Zaitung es uzzināju, ka Jarmolinska nāves atrisinājumu jūs meklējāt Jarmolinska rakstos. Es izlasīju hasīdu sektas vēsturi; uzzināju, ka godbijīgās bailes izrunāt Dieva Vārdu bija radījušas mācību par šā Vārda visvarenību un noslēpumainību. Es uzzināju, ka daži hasīdi šā apslēptā Vārda meklējumos bija nonākuši līdz cilvēku upuriem… Es sapratu, ka esat pieņēmis — hasīdi bija upurējuši rabīnu; tad nu es papūlējos, lai attaisnotu šo pieņēmumu.

Marselo Jarmolinskis nomira trešā decembra naktī; nākamajam upurim es izraudzījos trešo janvāri. Jarmolinskis nomira ziemeļos; nākamajam upurim mums noderēja kāda vietiņa rietumos. Bet Daniela Asevedo upuris mums bija nepieciešams. Viņš bija pelnījis nāvi: pārāk impulsīvs, turklāt vēl nodevējs; viņa notveršana draudēja pārvilkt svītru visam plānam. Asevedo nodūra viens no mūsējiem; lai sasaistītu viņa līķi ar iepriekšējo, uz krāsotavas rombiem es uzrakstīju: "Ir pateikts vārda otrais burts."

Trešais noziegums tika paveikts trešajā februārī. Tā bija balta acu aizmālēšana, kā to bija uzminējis Trevirānuss. Grifiuss — Ginzbergs — Ginzburgs esmu es. Sarūpējis pašķidru mākslīgo bārdiņu, es pavadīju vienu nebeidzamu nedēļu tajā izvirtušajā Tulona ielas ūķī, līdz mani nolaupīja draugi. Stāvēdams uz ekipāžas pakāpes, kāds no viņiem uzšņāpa uz pīlāra: "Ir pateikts Vārda pēdējais burts." šis uzraksts sludināja, ka tā ir trīskārša noziegumu sērija. Tā to saprata publika; taču es atkārtoti iestarpināju norādes, lai jūs, prātotāj Erik Lennrot, saprastu, ka tā ir četrkārša noziegumu sērija. Viens brīnums ziemeļos, viens austrumos un viens rietumos pieprasa ceturto brīnumu dienvidos; Tetragramma — Dieva Vārds, JHVVH — sastāv no četriem burtiem; arlekīni un krāsotāja izkārtne norāda uz četriem terminiem. Leizdena rokasgrāmatā es pasvītroju kādu pasāžu, kurā bija sludināts, ka ebreji dienas skaita no rieta līdz rietam; šī pasāža ļauj noprast, ka slepkavības notika katra mēneša ceturtajā datumā. Es nosūtīju Trevirānusam vienādmalu trijstūri. Es nojautu, ka jūs to papildināsiet ar trūkstošo punktu. Ar punktu, kas nosaka precīzu rombu, ar punktu, kas paredz vietu, kurā jūs sagaida nekļūdīga nāve. Es to visu biju paredzējis, Erik Lennrot, lai ievilinātu jūs vientuļajā Triste le Roy.

Lennrots izvairījās no Šarlaha skatiena. Viņš skatījās uz kokiem un debesīs, kuras sadalīja duļķaini dzelteni, zaļi un sarkani rombi. Viņam sametās mazliet vēsi un tā savādi, bezpersoniski skumji, gandrīz anonīmi skumji. Bija jau nakts; no putekļainā dārza pacēlās gauži nevajadzīgs putna kliedziens. Lennrots vēl pēdējo reizi pārsprieda sērijveida un periodisku nāvju problēmu.

—                Jūsu labirintā trīs līnijas ir liekas, — viņš beidzot ierunājās.

—   Es zinu par kādu grieķu labirintu, kas ir viena vienīga, taisna līnija. Uz šīs līnijas apmaldījušies tik daudzi filosofi, ka vienkāršam detektīvam to izdarīt pavisam viegli. Šarlah, kad jūs mani medīsiet citā avatarā, iztēlojieties (vai paveiciet) noziegumu punktā A, tad nākamo noziegumu — punktā B, astoņus kilometrus no A, tad trešo noziegumu — punktā C, četrus kilometrus no A un B, pusceļā starp abiem punktiem. Pēc tam gaidiet mani punktā D, divus kilometrus no A un C, arī pusceļā. Nogaliniet mani punktā D, kā tagad nogalināsiet Triste le Roy.

—  Kad es jūs galināšu otrreiz, — Šarlahs attrauca, — es apsolu labirintu, kas sastāv no vienas taisnas līnijas — neredzamas un nepārtrauktas.

Viņš atkāpās dažus soļus. Un ļoti rūpīgi izšāva.

APSLĒPTAIS BRĪNUMS

Un Dievs viņu nonāvēja uz simt gadiem, bet tad atdzīvināja un teica: Cik pagājis? — Viņš teica: Diena vai cik necik no dienas…

Korāns. 2:261

Jaromīrs Hladiks, kura spalvai piederēja nepabeigta drāma "Ienaidnieki", traktāts "Mūžības attaisnojums" un pētījums par Jakoba Bēmes mācības netiešajiem jūdu avotiem, 1939. gada četrpadsmitajā martā savā miteklī Teltnieku ielā Prāgā redzēja sapnī ilgu šaha partiju. To spēlēja nevis divi cilvēki, bet divas slavenas dzimtas. Spēle bija sākta pirms daudziem gadu simtiem. Neviens vairs nezināja, cik liela balva savā laikā paredzēta uzvarētājam, taču tenkoja, ka tā esot ļoti un varbūt pat "bezgala liela". Šaha dēlis un figūras atradās kādā slepenā tornī; Jaromīrs (savā sapnī) bija pirmdzimtais dēls vienā no naidīgajām dzimtām. Pulksteņi sita to neatliekamo stundu, kad jāizdara kārtējais gājiens; sapņotājs lietū skrēja pa tuksneša smiltājiem, nespēdams atcerēties ne figūras, ne spēles noteikumus. Tad viņš pamodās. No Teltnieku ielas cēlās vienmuļa duna, kurā ielauzās komandas saucieni. Ausa rīts. Prāgā ienāca Trešās Valsts bruņotie priekšpulki.

Deviņpadsmitajā martā varas iestādes saņēma denuncējumu. Deviņpadsmitā marta pievakarē Jaromīru Hladīku apcietināja. Viņš tika ieslodzīts kādā izbalsinātā, gluži aseptiski tīrā telpā Vltavas

pretējā krastā. Neviena no gestapo izvirzītajām apsūdzībām nebija apstrīdama; viņa mātes uzvārds bija Jaroslavska, viņa dzīslās tecēja žīdu asinis, viņa pētījumam par Bērni piemita nenoliedzama žīdiska pieskaņa un kādā no protestlapām pret anšlusu rotājās viņa pašrocīgs paraksts… 1928. gadā viņš bija pārtulkojis Sēfer Jecīrā Hermaņa Barsdorfa grāmatu apgādam. Izdevniecības katalogs tirgoņu daiļrunībā nesamēr pārspīlēja tulka slavu. Šajā katalogā gadījās ielūkoties Jūliusam Rotem — vienam no tiem, kuru rokās nu bija Hladīka liktenis. Nav nemaz tāda cilvēka, kas ārpus sava "tiešā aroda" ietvariem nebūtu pietiekami lētticīgs. Divu triju gotu burtiem nodrukātu apjūsmīgu īpašības vārdu bija gana, lai Jūliuss Rote noticētu Hladīka izcilus stāvoklim literatūrā… Rote panāca, ka Hladīku notiesā uz nāvi — pour encourager Ies autres*. Nāvessods bija izpildāms divdesmit devītajā martā deviņos no rīta. Šāds novilcinājums (kura svarīgo lomu lasītājs vēl novērtēs) izrietēja no administratīvas tieksmes rīkoties maksimāli bezpersoniski un nesteidzīgi, kā to dara augi un planētas…

Sākumā Hladīks juta tikai bailes. Likās, cilpa, ešafots vai bendes bluķis neiedvestu viņam tādas šausmas, taču doma "tikt nošautam" bija neizturama. Viņš veltīgi mēģināja iestāstīt sev, ka baismīga ir pati nāve, nevis ar to saistītie konkrētie apstākļi. Viņš daudzkārt iztēlojās šos apstākļus, velti pūlēdamies izsmelt visas norises, sākot ar bezmiegā sagaidāmo ausmu un beidzot ar zalves mistēriju. Līdz Juliusa Rotēs noliktajai dienai viņš paguva mirt simtos nāvju. Tas notika pagalmos, kuru dažādā forma un stūru leņķi spētu nogurdināt ģeometriju. Viņa sodītāji mainījās gan skaitā, gan skatā, reizēm tie šāva no liela attāluma, citkārt pavisam tuvu. Viņš sagaidīja iztēlotos nāvessodus ar patiesām bailēm (varbūt ar patiesu drosmi). Katrs redzējums ilga tikai dažas sekundes, un, lokam noslēdzoties, Jaromīrs ikreiz no jauna stājās uz nāves briesmīgā sliekšņa. Vēlāk viņš apstājās pie slēdziena, ka īstenība nemēdz atkārtot

mūsu iedomāto, un baiļu izkropļotā loģika lika secināt, ka iepriekšiztēlotais vairs nevarēs īstenoties. Paļaudamies uz šādu nožēlojamu maģiju, viņš mēģināja iedomāties visbriesmīgākās varbūtības, lai tik neļautu tām iemiesoties realitātē. Protams, beidzās ar to, ka šīs iedomas sāka likties pravietiskas. Izmisuma naktīs viņš pūlējās noturēties pretim laika pludenajai substancei. Bija skaidrs, ka tā trauc pretim divdesmit devītā marta rītausmai, un Hladīks prātoja skaļā balsī: "Patlaban es kavējos divdesmit otrā marta naktī. Kamēr ilgst šī nakts (un vēl sešas naktis), es esmu neievainojams un nemirstīgs." Miegā aizvadītās naktis viņam likās kā iegremdēšanās dziļos tumšos dīķos. Reizēm viņš ar nepacietību ilgojās zalves, kas nāks kā atbrīvotāja — uz labu? ļaunu? — no melīgajām iedomu mokām. Divdesmit astotajā, kad pēdējais saulriets apspīdēja loga režģus pie griestiem, viņu no šiem pazemojošiem prātojumiem izrāva doma par nepabeigto lugu "Ienaidnieki".

Hladīkam bija jau pāri četrdesmit. Visai problemātiska aizraušanās ar literatūru likās esam viņa dzīves galvenais piepildījums — blakus zināmam skaitam ieradumu un dažām draudzībām. Kā ikviens rakstnieks, viņš gan vērtēja citus pēc to paveiktā, taču vēlējās, lai pašu viņu novērtē atbilstoši viņa iecerēm un plāniem. Līdz šim iznākušie darbi modināja viņā visai sarežģītu nožēlu. Savos pētījumos par Bērni, Ibn Ezru un Fladu viņš tagad saskatīja ne vairāk kā uzcītību, bet Sēfer Jecīrā tulkojumā — nevērību, gurdumu un tukšus minējumus. Jāatzīst, ka ne tik bargi Hladīks sprieda par savu "Mūžības attaisnojumu", kura pirmajā daļā bija aplūkotas dažādās mācības par mūžību, kas iespaidojušas cilvēci — sākot no Parmenida mūžstingušās Esmes līdz Hintona "veidojamai pagātnei", bet otrajā autors līdzīgi Frensisam Bredlijam apstrīd iespēju iekļaut Visuma neskaitāmās norises vienotā laika plUsmā. Turpat apgalvots, ka cilvēkam apgūstamā pieredzes kopsumma nebūt nav bezgalīga un ar atskārtu vien pietiktu, lai pierādītu, ka laiks ir fikcija. Par nelaimi, ne mazāk fiktīvi ir argumenti, kas to pierāda; Hladīks mēdza tos atcerēties ar tādu kā nicīgu samulsumu. Viņš bija sacerējis ari virkni ekspresionistisku dzejoļu. Par kaunu autoram, tos iekļāva kādā 1928. gadā iespiestā antoloģijā, un kopš tā laika vairs nebija iznākusi neviena antoloģija, kas tos nepārdrukātu. No savas divdomīgās un nīkulīgās literāta pagātnes Hladīks cerēja atpirkties ar dzejasdrāmu "Ienaidnieki". (Hladīks deva priekšroku vārsmām, jo tās neļauj skatītajiem aizmirst notiekošā neīstenumu, kas ir mākslas priekšnoteikums.)

Šajā drāma bija ievērota laika, vietas un darbības vienība: notikumi risinās Hradčanos, barona fon Rēmerštata bibliotēkā, vienā no pēdējām deviņpadsmitā gadsimta novakarēm. Pirmā cēliena pirmajā ainā pie Rēmerštata vizītē ierodas kads nepazīstamais. (Pulkstenis sit septīto stundu, saules pēdējo staru spozme bango rūtīs, gaisā šalko kaisla un viegli pazīstama ungāru melodija.) Pirmajam viesim seko citi? Rēmerštats nepazīst uzmācīgos apmeklētājus, taču viņam ir neomulīga sajūta, it kā tie jau būtu redzēti — varbūt sapnī? Viesi pārlieku glaimo viņam, taču jūtams — vispirms lugas skatītājiem, vēlāk ari baronam pašam —, ka tie ir slepeni ienaidnieki, sazvērējušies viņu pazudināt. Rēmerštatam izdodas paralizēt vai sagraut ienaidnieku sarežģītās intrigas. Kādā dialogā tiek minēta viņa līgava Jūlija fon Veidenau un kāds Jaroslavs Kubins, kas tai uzmācies ar savu mīlu. Pēdējais tagad zaudējis prātu un uzskata sevi par Rēmerštatu… Briesmas aug; otrā cēliena beigās Rēmerštatam nākas vienu no sazvērniekiem nonāvēt. Sākas trešais, pēdējais, cēliens. Pamanam aizvien vairāk neatbilstību: atgriežas tēli, kuri likās jau izvesti no spēles; uz īsu brīdi lugā atgriežas Rēmerštata nogalinātais cilvēks. Kāds atzīmē, ka vakars aizvien vēl nav satumsis; pulkstenis sit septīto stundu, augstajās rūtis spoguļojas saulriets, šalko kaisla ungāru melodija. Parādās pirmais viesis un atkārto vārdus, ko tas sacīja pirmā cēliena pirmajā ainā. Rēmerštats atbild viņam bez jebkāda izbrīna: skatītājs noprot, ka Rēmerštats ir nelaimīgais Jaroslavs Kubīns. Drāmas nav bijis: ir tikai murgu loks, kurā Kubīns ieslodzīts.

Nekad Hladīks netika jautājis sev, vai šī kļūmju traģikomēdija ir izcils vai mazvērtīgs mākslas darbs, vai tā ir stingri iestrādāta vai tikai pavirši uzmesta. Te ieskicētajā sižetā viņš nojauta izredzi slēpt sava talanta trūkumus un izcelt tā stiprās puses, iespēju glābt (simboliskā nozīmē) to, kas viņa mūžā šķitās pats būtiskākais. Viņš jau bija beidzis pirmo cēlienu un dažas ainas no trešā; lugas vārsmojums ļāva tās tekstu vienmēr atsaukt atmiņā. Hladīks bija paradis izstrādāt heksametru rindas arī tad, kamēr acu priekšā nebija teksta. Tagad viņš iedomājās, ka lugai trūkst divu cēlienu un ka pavisam drīz viņam jāmirst. Tumsā viņš runāja uz Dievu: "Ja es pastāvu kādā noteiktā veidā, ja es neesmu tikai Tava sastomīšanās vai pārteikšanās, tad es pastāvu kā "Ienaidnieku" autors. Lai līdz galam uzrakstītu šo lugu, kura varētu attaisnot gan mani, gan Tevi, man vajag vēl vienu gadu. Piešķir man šīs dienas, Tu, Kam pieder gadusimti un viss laiks." Bija pēdējā, pati briesmīgākā nakts; taču pēc minūtēm desmit viņš nogrima miegā kā tumšos ūdeņos.

Pret rītausmu viņš sapņoja, ka noslēpies kādā no svētā Klementa bibliotēkas plauktu ailēm. Bibliotekārs melnās acenēs jautāja viņam: "Ko jūs meklējat?" Hladīks atbildēja: "Es meklēju Dievu." Bibliotekārs sacīja: "Dievs ir vienā no burtiem vienā no lappusēm vienā no svētā Klementa bibliotēkas četrsimt tūkstošiem sējumu. Mani senči un manu senču senči ir meklējuši šo burtu. Es pats esmu kļuvis akls, to meklēdams." Viņš noņēma acenes, un Hladīks redzēja viņa acis — tās bija nedzīvas. Kāds lasītājs nāca atdot atlantu. "Šis atlants nekam neder," viņš sacīja un sniedza to Hladīkam, kas atvēra atlantu uz labu laimi. Kā reibonī viņš ieraudzīja tur Indijas karti. Piepešā nešaubigumā viņš pieskārās vienam no sīkajiem burtiņiem. Kāda visuresīga balss sacīja: "Laiks tavam darbam ir piešķirts." Šajā brīdī Hladīks pamodās.

Viņš atcerējās, ka cilvēku sapņi pieder Dievam, un Maimonids rakstījis, ka sapnī dzirdētie vārdi ir dievišķas dabas, ja tie ir skaidri un nepārprotami, taču to sacītājs nav ieraugāms. Viņš apģērbās. Divi kareivji ienāca kamerā un pavēlēja iet viņiem līdzi.

Hladīks bija iedomājies, ka aiz durvīm viņu gaida gaiteņu, kāpņu un pāreju labirints. Īstenība nebija tik dāsna: pa dzelzs kāpnēm viņi nokļuva iekšējā pagalmā. Pulciņš kareivju, daži no tiem neaizpogātos formas tērpos, sarunājās, aplūkodami motociklu. Seržants paskatījās pulkstenī — bija astoņi un četrdesmit četras minūtes. Vajadzēja gaidīt, līdz pulkstenis rādīs deviņi. Drīzāk lieks nekā nelaimīgs Hladīks apsēdās uz malkas grēdas. Kareivji vairījās skatīties viņam acīs. Seržants pastiepa viņam cigareti gaidu atvieglināšanai. Hladīks bija nesmēķētājs; viņš paņēma cigareti aiz pieklājības vai pazemības. Aizsmēķēdams viņš pamanīja, ka rokas trīc. Debesis bija aizvilkušās mākoņiem. Kareivji runāja klusu, it kā viņš jau būtu miris. Hladīks veltīgi pūlējās atcerēties sievieti, kuru lugā simbolizēja Jūlija Veidenau.

Kareivji nostājās ierindā, saslējās miera stājā. Stāvēdams pie kazarmas sienas, Hladīks gaidīja zalvi. Kādam ienāca prātā, ka asinis var notašķīt sienu; notiesātajam pavēlēja panākt dažus soļus uz priekšu. Hladīkam tas — gluži nevietā! — atgādināja fotogrāfu rosīšanos pirms uzņēmuma. Smaga lietus lāse uzkrita viņa deniņiem un lēni slīdēja pa vaigu lejup; seržants izkliedza pavēli.

Fizisko parādību pasaule sastinga.

Stobri bija vērsti pret Hladīku, bet tie, kam vajadzēja viņu nogalināt, stāvēja kā pārakmeņojušies. Seržanta rokas dilbs iemūžoja nenoapaļotu kustību. Uz pagalma bruģa plāksnes kavējās bites nekustīgā ēna. Vējš bija apstājies kā gleznā. Hladiks mēģināja iekliegties, kaut ko pasacīt, pakustināt roku. Viņš saprata, ka ir paralizēts. No lēmētā Visuma neatplūda ne visniecīgākā skaņa. Viņš iedomājās: "…esmu ellē, esmu miris…" Viņš iedomājās: "…esmu ārprātīgs…" Viņš iedomājās: "…laiks apstājies…" Bet tad taču vajadzēja apstāties arī viņa domām; Hladīks nolēma to pārbaudīt: atkārtoja (lūpām nekustoties) noslēpumaino Vergilija ceturto eklogu. Likās, ka (tagad tik tālie) kareivji izjūt tādas pašas bažas kā viņš; ļoti gribējās ar tiem kaut kā sazināties. Viņu pārsteidza, ka ilgstošā nekustība nerada nogurumu, pat neērtību. Pēc visai nenosakāma laika sprīža Hladīks iegrima snaudā. Kad viņš atmodās, pasaule vēl arvien bija mēma un nekustīga. Uz viņa vaiga vēl kavējās lietus lāse un pagalmā — bites ēna. Viņa nosviestās cigaretes dūmi nebija izklīduši. Pagāja vēl viena diena, iekams Hladīks saprata.

Viņš bija lūdzis Dievam veselu gadu, lai pabeigtu savu darbu: un Dievs savā visvarenībā viņam veselu gadu piešķīra. Dievs darīja viņam slepenu brīnumu: vācu lodei gan vajadzēja nogalināt viņu noteiktajā brīdī, taču viņa apziņā paies vesels gads no pavēles došanas līdz tās izpildei. Viņu pārņēma mulsums, pēc tam — bezgalīgs izbrīns, tad — padevība, tad — pēkšņa pateicība.

Nebija pieejams cits pieraksta veids kā vienīgi atmiņa. Katra nākamā heksametra apguve sniedza viņam nopietni līksmo izjūtu, kādu nepazīst tie, kas iedomājas un tūliņ aizmirst bezmērķīgas un laiskas rindas. Viņš nestrādāja pēcnācējiem, pat ne Dievam, par kura literāro gaumi viņš zināja gauži maz. Nasks un nekustīgs savā slēptuvē, viņš vērpa no laika pavedieniem cildenu neredzamu labirintu. Trešo cēlienu viņš pārstrādāja divkārt. Viņš atteicās no pārāk tiešas simbolikas: atkārtotajiem pulksteņa sitieniem, mūzikas. Neviens viņu nesteidzināja, varēja dzēst, īsināt, paplašināt. Viņam sāka patikt pagalms un kazarmas. Viena no sejām, kas atradās viņa priekšā, ar laiku ietekmēja Rēmerštata rakstura koncepciju drāmā. Viņš atklāja, ka nogurdinošās kakofonijas, kuras bija tik ļoti satraukušas Flobēru, nav nekas vairāk kā redzes aizspriedums: rakstītā, nevis sacītā vārda nepilnības. Viņš nobeidza savu drāmu: netrūka nekā, vienīgi vēl kāda epiteta… Viņš to atrada; ūdens lāse sakustējās uz viņa vaiga. Hladīks neprātīgi iekliedzās, sašķobīja seju, četru stobru svins viņu nogāza zemē.

Jaromīrs Hladīks mira divdesmit devītajā martā deviņos un divās minūtēs no rīta.

TRIS VERSIJAS PAR JUDU

There seemed a certainty in degradation. T. E. Lawrence "Seven Pillars of Wisdom", Cl III [56]

Mazāzijā vai Aleksandrijā mūsu ticības otrajā gadsimtā, kad Vasilids kosmosu pasludināja par pārgalvīgu un nepilnīgu eņģeļu improvizāciju, Nils Runebergs ar viņam piemītošo apbrīnojamo intelektuālo dedzību droši vien būtu vadījis kādu gnostiķu līgu.

Dante, visticamāk, viņu būtu iemetis uguns kapā; viņa vārds — starp Satomilu un Karpokratu — pagarinātu jaunāko heretiarhu sarakstus; fragments no kāda viņa sprediķa, izpušķots ar zākām, saglabātos apokrifā Liber adversus otnncs haereses** vai arī neglābjami būtu gājis bojā, kad ugunsgrēks kāda klostera bibliotēkā pazudinātu pēdējo Syntagma*** eksemplāru. Taču Dievs Runebergam atvēlēja XX gadsimtu un Lundas universitātes pilsētiņu. Šeit viņš publicēja Kristus och Jūdas**** (1904) pirmo izdevumu; šeit 1909. gadā tika publicēts viņa galvenais darbs Den hemlige Frālsaren [57] . (pēdējai

grāmatai ir tulkojums vācu valodā Der heimliche Heiland*, 1912. gadā to izdeva Emīls Šerings.)

Pirms papūlēsimies veikt nelielu ieskatu minētajos darbos, noteikti jāatgādina, ka Nils Runebergs, Nacionālās evaņģēliskās savienības loceklis, bija dziļi reliģiozs cilvēks. Kaut kur Parīzē vai pat Buenosairesā, vienā no daudzajām literātu apvienībām, kāds bez īpašām pūlēm vēlreiz varētu atklāt Runeberga tēzes, celtas priekšā šeit, literātu pulciņā, šīs tēzes būtu izklaidības vai Dieva apsmiešanas radīta nevienam nevajadzīga niekošanās. Runebergam tās bija atslēga, kas ļauj piekļūt teoloģijas lielākajam noslēpumam. Tās bija pārdomu un pētījumu viela, pamats vēsturiskai un filoloģiskai polemikai, tās bija viņa lepnums, sajūsma un šausmas. Tās attaisnoja viņa dzīvi un — samala miltos. Tiem, kuri lasis šo rakstu, jāņem vērā arī tas, ka tajā tiek uzrādīti Runeberga secinājumi, nevis viņa domas dialektika un pierādījumi. Bez šaubām, nebūs grūti pamanīt, ka secinājumi apsteidz pierādījumus. Kurš gan nodosies pierādījumu meklēšanai kaut kam tādam, kam pats netic un par ko sprediķot viņam nenāk ne prātā.

Pirmajam Kristus och Jūdas izdevumam ir kategorisks epigrāfs, kura saturu pēc vairākiem gadiem nesaudzīgi paplašinās pats Nils Runebergs: "Ne tikai viena lieta, bet visas lietas, ko tradīcija piedēvē Jūdam Iskariotam, ir nepatiesas." (De Quincey, 1857) De Kvinsijs, kura priekšgājējs bija kāds vācietis, izskaitļoja, ka Jūda uzrādīja Jēzu, lai to piespiestu pasludināt savu dievišķību un aizdegtu plašu sacelšanos pret Romas jūgu; Runebergs izvirza metafiziska rakstura aizstāvību. Viņš sāk ar to, ka meistarīgi izceļ Jūdas rīcības veltīgumu. Līdzīgi Robertsonam viņš ievēro, ka tāda skolotāja (kurš ik dienas sprediķoja sinagogās un veica brīnumus ļaužu tūkstošu priekšā) pazīšanai nebūt nebija vajadzīga kāda apustuļa nodevība. Un tomēr tā notika. Pieļaut kļūdu Rakstos ir nepaciešami; tikpat nepaciešami ir pieļaut nejaušu misēkli visizcilākajā pasaules vēstures notikumā. Ergo, Jūdas nodevība nebija nejaušība; tā bija iepriekš

noteikta rīcība, kurai ir sava noslēpumaina vieta grēku izpirkšanas mehānismā. Runebergs turpina: "Vārds, kad tika radīta miesa, no visuresības nonāca telpā, no mūžības — vēsturē, no neierobežotas laimības — mutāciju un nāves varā; lai atbildētu uz šādu upurēšanos, bija nepieciešams cilvēks, kas visu cilvēku vārdā veiktu līdzvērtīgu upurēšanos. Šis cilvēks bija Jūda Iskariots. Jūda, vienīgais starp apustuļiem, nojauta apslēpto dievišķību un Jēzus satriecošo nodomu. Vārds bija pazemojies līdz mirstīgajam; Jūda, Vārda skolnieks, spēja pazemoties līdz uzrādītājam (ļaunākais noziegums negoda listē) un kļūt par uguns mutes mūžīgo iemītnieku. Apakšējā līmeņa kārtība ir augšējā līmeņa kārtības spogulis; zemes formas atbilst debess formām; plankumi uz ādas — tā ir mūžam šķīsto zvaigznāju karte; Jūda savā ziņā atspoguļo Jēzu. Tāpēc šie trīsdesmit trīs dināri un skūpsts; tāpēc šī brīvprātīgā nāve — lai vēl vairāk izpelnītos Nolādējumu." Tā Nils Runebergs apgaismoja Jūdas mīklu.

Pilnīgi visu konfesiju teologi šādus apsvērumus noraidīja. Larss Peters Engstrēms Runebergu apsūdzēja par hipostāžu vienotības nezināšanu vai noklusēšanu; Aksels Boreliuss — par doketu ķecerības atdzīvināšanu (doketi noliedza Jēzus cilvēciskumu); Lundas dzēlīgais bīskaps — par nonākšanu pretrunā ar Lūkas evaņģēlija divdesmit otrās nodaļas trešo pantu.

Šīs dažādās anatēmas ietekmēja Runebergu, un viņš daļēji pārrakstīja nosodīto grāmatu, izdarīdams izmaiņas savā mācībā. Teoloģisko pusi viņš atstāja savu pretinieku ziņā un piedāvāja netiešus tikumiska rakstura argumentus. Viņš atzina, ka Jēzum, "kura rīcībā bija neaptveramas iespējas, kadas var piedāvāt vien Visvarenība", visas cilvēces glābšanai nebija nepieciešams kāds viens īpašs cilvēks. Tad viņš atspēkoja tos, kuri apgalvo, ka mēs neko nezinām par grūti izskaidrojamo nodevēju; mēs zinām, viņš sacīja, ka viņš bija viens no apustuļiem, viens no izraudzītajiem, lai sludinātu debesu valstību, dziedētu slimos, attīrītu lepras apsēstos, augšām celtu mirušos un lai izdzītu nešķīstos garus (Mateja 10:7-8; Lūkas 9:1). Vīrs, kuru Pestītājs tā apveltījis, ir pelnījis, lai mēs viņa darbos iedziļinātos ar lielāku pietāti. Piedēvēt viņa noziegumu alkatībai (daži to ir darījuši, atsaucoties uz Jāņa evaņģēliju 12:6) nozīmē samierināties ar visnekrietnāko pamudinājumu. Nils Runebergs piedāvā pilnīgi pretēju pamudinājumu — pārspīlētu un gandrīz neierobežotu askētismu. Askēts Dieva augstākās godības vārdā pazemo un mērdina miesu; Jūda to pašu izdarīja ar savu garu. Viņš atteicās no goda, no labā, no miera, no debesu valstības — kā citi, mazāk varonīgi, atsakās no baudas. [58] ar biedējošu prāta skaidrību viņš bija apcerējis savas negantības. Laulības pārkāpšanā līdzdalās maigums un pašuzupurēšanās; slepkavībā — drošsirdība; apgānīšanā un Dieva zaimošanā — gluži sātaniskas laismas. Juda izraudzījās tieši tās negantības, kurās nemājoja ne kripatiņas kaut kā gaiša: uzticības ļaunprātīgu izmantošanu (Jāņa 12:6) un nosūdzēšanu. Viņš rīkojās ar pārdabisku pazemību un uzskatīja, ka nav cienīgs būt labs. Pāvils ir teicis: "Kas lielās, tas lai lielās ar to Kungu." (1. vēstule korintiešiem 1:31); Jūda meklēja Elli, jo ar Tā Kunga laimību arī viņam bija gana. Viņš uzskatīja, ka laime, tāpat kā labais, piederas dievišķajam un ka cilvēkiem to neklājas piesavināties. [59]

Daudzi ir atklājuši post factum, ka Runeberga pirmajos godprātīgajos spriedumos jau slēpjas viņa ekstravagantais atrisinājums un ka Den hemlige Frālsaren vienkārši ir Kristus och Jūdas izkropļojums vai pārspīlējums. 1907. gada beigās Runebergs bija pabeidzis

un pārskatījis manuskripta tekstu; pagāja vēl divi gadi, līdz viņš to uzticēja iespiešanai. 1909. gada oktobrī grāmata iznāca ar prologu (mīklaini neizteiksmīgu), ko sarakstījis dāņu hebraists Ēriks Erfjords, un ar šādu slīpētu epigrāfu: "Viņš bija pasaulē, un pasaule caur viņu radusies; bet pasaule viņu nepazina." (Jāņa 1-10) Gramatas sižeta līnija nav sarežģīta, taču beigas ir briesmīgas. Dievs, Nils Runebergs spriež, pazemoja sevi līdz cilvēkam, lai izpirktu cilvēces grēkus; vārdu sakot, viņa paveiktais upuris ir bijis teicams, tā lielumu nevājina un neapskādē nekādi trūkumi. Ierobežot viņa ciešanas viena vakara garumā, kurā Kristus agonizē pie krusta, — tā ir Dieva zaimošana. [60] Apgalvojums, ka viņš bija cilvēks, bet nebija spējīgs sagrēkot, slēpj pretrunu; impeccabilitas[61] un humanitas[62] — šie divi atribūti nav savienojami. kemnits pieļauj, ka Pestītājs varēja just nogurumu, aukstumu, satraukumu, izsalkumu un slāpes; līdz ar to kļūst pieļaujams, ka viņš varēja sagrēkot un aiziet zūdībā. Slavenie vārdi: "Jo tas uzaug viņa priekšā it kā zariņš un kā sakne no sakaltušas zemes. Viņš bija nievāts un ļaužu atstāts, pilns sāpju un vājības," (Jesajas 53:2-3) — tie daudziem nozīmē redzējumu par krustā sisto viņa nāves stundā; dažiem (kā Hansam Lasenam Martensenam) — skaistā, pūļa piekrišanas apzīmogotā Kristus nomelnošana; bet Runebergam — precīzs pareģojums ne tikai kādam mirklim, bet visai šausminošajai nākotnei, kas — laikā un mūžībā — sagaida iemiesojušos Vārdu. Dievs bija tapis par cilvēku no galvas līdz kājām — un līdz tā negodam, nolādējumam un bezdibenim. Lai mūs glābtu, viņš varēja izvēlēties jebkuru no likteņiem, kas caurauž mūsu apjukušo vēsturi; viņš varēja būt Aleksandrs vai Pitagors, vai Rūriks, vai Jēzus; bet viņš izvēlējās visnožēlojamāko likteni — viņš kļuva Jūda.

Stokholmas un Lundas grāmatnīcas velti piedāvāja šo atklājumu. Neticīgie a priori to uzskatīja par bezgaumīgu un samocītu teoloģisku spēli; teologi no tā nicinoši novērsās. Runebergs šajā ekumeniskajā vienaldzībā nojauta gluži vai brīnumainu apstiprinājumu savai teorijai. Dievs iekārtoja šo vienaldzību; Dievs nevēlējās, lai uz zemes skandinātu viņa šausminošo noslēpumu. Runebergs saprata, ka nav pienācis īstais laiks. Viņš juta, kā virs viņa sakrājas visas senās Dieva dusmas; viņš atcerējās Eliju un Mozu, kuri, uzkāpuši kalnā, aizsedza seju, lai neredzētu Dievu; Jesaju, kurš nokrita pie zemes, kad viņa acis skatīja To, kura slava piepilda pasauli; Sauļu, kurš kļuva akls uz Damaskas ceļa; rabi Simeonu ben Azaī, kurš ieraudzīja Paradīzi un mira; slaveno burvi Huanu de Viterbo, kurš sajuka prātā, kad viņa acīm pavērās Svētā Trīsvienība; midrašimus, kuri nicina bezdievjus, kas atļaujas izrunāt Sheirt Hamephorash, Dieva Slepeno Vārdu. Vai tikai viņš, Runebergs, nebija vainojams šajā tumšajā noziegumā? Vai tā nebija Gara zaimošana, tā, ko nekad nepiedos? (Mateja 12:31) Valērio Sorano nomira, jo bija izplatījis Romas neizpaužamo vārdu; kāds nebeidzams sods gaidīja viņu, kurš bija atklājis un pavēstījis Dieva draudīgo vārdu?

Apskurbis no bezmiega un galvu reibinošās dialektikas, Nils Runebergs klīda pa Malmes ielām, skaļā balsī lūgdams, lai viņam piešķirtu žēlastību dalīt ar Pestītāju Elli.

Viņš nomira no artērijas plīsuma 1912. gada 1. martā. Ļoti iespējams, ka heretiologi viņu atcerēsies; Tā Kunga Dēla tēlu, kas šķitās jau izsmelts, viņš papildināja ar ļaunuma un likstu samezglojumiem.

TREJADAIS JUDA

There seemed a certainty in degradation. T. E. Lawrence "Seven Pillars of Wisdom", CIII

Tiklab Mazāzijā, kā Aleksandrijā mūsu ticības otrajā gadusimteni, kad Basilīds sludināja, ka Visums ir aušīgu eņģeļu vieglprātīga vai ļaunprātīga rotaļa, Nilss Rūnebergs būtu ar izcilu prāta kaismi vadījis kādu no slepenajām gnostiķu brālībām. Dante varbūt lemtu viņam ugunskapu; viņa vārds būtu papildinājis vidējas rocības viltusmācītāju sarakstu — blakus Satornilam un Karpokrātam. Izpušķots paļām, kāds viņa sprediķu fragments varētu saglabāties apokrifiskajā Liber adversus omnes haereses vai arī sadegt kāda klostera bibliotēkā reizē ar pēdējo "Sintagmas" eksemplāru. Taču Dievs viņam atvēlēja 20. gadusimteni un universitātes pilsētiņu Lundu. Tur 1904. gadā viņš laida klajā savas grāmatas Kristus och Jūdas pirmo izdevumu; 1909. gadā turpat iznāca viņa galvenais darbs Den hemlige Fralsaren (1912. gadā tas izdots vāciski Emīla Šēringa tulkojumā ar nosaukumu Der heimliche Heiland).

Pirms mēģinām aplūkot minēto darbu saturu, lieku reizi jāatzīmē, ka Nilss Rūnebergs, Nacionālās evaņģēlistu apvienības biedrs, bija dziļi ticīgs cilvēks. Parīzes vai pat Buenosairesas intelektuāļu aprindās kāds literāts varētu uzstaties ar tādām pašām teorijām kā Rūnebergs. Taču šādi intelektuālā vidē izvirzīti uzskati būtu tik vien ka

nelietīgi vingrinājumi dievzaimošanā, kurpretim Rūnebergam viņa idejas bija tā atslēga, kurai jāatver durvis uz vienu no galvenajiem teoloģijas noslēpumiem; tās veda viņu pretim apcerei un analīzei, vēsturiskām un filoloģiskām pretišķībām, augstprātībai, dusmām, līksmei un šaušalām. Tās attaisnoja, taču tiklab izpostīja viņa mūžu. Šā raksta lasītājiem tāpat jāņem vērā, ka tajā atspoguļoti vienīgi Rūneberga izdarītie secinājumi, nevis viņa metode un pierādījumu sistēma. Daži uzskatīs, ka secinājumi, bez šaubām, nākuši pirms pierādījumiem. Taču diez vai kāds meklētu pierādījumus viedoklim, kam pats netic vai kādu neuzskata par vajadzīgu sludināt.

Apcerējuma Kristus och Jūdas pirmizdevumā mēs lasām šādu visai kategorisku epigrāfu (kura jēgu pats Rūnebergs pēc dažiem gadiem paplašinās līdz pat negantuma robežām): “Ne tikai daļa — nekas no tā, ko tradīcija pieraksta Jūdam Iskariotam, nav tiesa." (De Kvinsijs, 1857) Tāpat kā jau kāds vācu autors pirms viņa, De Kvinsijs nāk pie atziņas, ka Jūda sazvērējies pret Jēzu, lai piespiestu viņu atklāt savu dievišķumu un tādējādi izraisītu plašu sacelšanos pret Romas jūgu. Kurpretim Rūneberga izvirzītajam Jūdas attaisnojumam piemīt metafizisks raksturs. Viņš ļoti veiksmīgi uzsver, ka Jūdas nodevība būtībā bija lieka. Līdzīgi Robertsonam viņš norāda: lai atrastu un sazīmētu mācītāju, kas ik dienas sprediķo sinagogā un dara brīnumus ļaužu tūkstošu priekšā, nemaz nav vajadzīga apustuļa nodevība. Taču nodevība notika. Nav pieņemama doma, ka raksti varētu kļūdīties; tikpat nepieņemami būtu pieļaut nejaušību pašā izcilākajā pasaules vēstures notikumā. Ergo: Jūdas nodevība nav nejaušība, bet gan iepriekšnosacīta, un tai piemīt sava noslēpumaina nozīme dievišķajā Pestīšanas plānā. Rūnebergs turpina: kad vārds kļuva miesa, tas apmainīja visuresību pret šepatnību, mūžību pret vēsturi, bezrobežīgu laimi pret mijību un nāvi. Lai baudītu tik lielu upuri, kādam cilvēkam kā visas cilvēces priekšstāvim vajadzēja nest samērojamu upuri pretim. Šis cilvēks bija Jūda Iskariots. Jūda vienīgais starp apustuļiem nojauta Jēzus slēpto dievišķumu un atskārta viņa baiso nolemtību. Vārds bija pazemojies miesā; Jūda, vārda māceklis, varēja pazemoties ziņupienesējā (pats zemiskākais noziegums, līdz kādam cilvēks iespēj krist!) un lemt sevi mūžīgām mokām un ugunij. Apakšā tāpat kā augšā; zemes veidi atbilst debesu veidiem; raibumi uz cilvēka ādas rada mūžīgo zvaigznāju apveidus; un Jūda savā veidā atspoguļo Jēzu. Gan trīsdesmit sudraba graši un skūpsts, gan pašnāvība bija vajadzīgi tādēļ, lai drošāk izpelnītos atstumšanu. Tā Nilss Rūnebergs skaidroja Jūdas mīklu.

Pret viņu uzstājās visu konfesiju teologi. Laršs Peters Engstrēms paziņoja, ka Rūnebergs vai nu nebūs dzirdējis par hipostatisko vienību, vai tīši to noklusē. Akselis Borēlijs pārmeta viņam docetistu (kuri noliedza Jēzus cilvēcisko dabu) ķecerības atkārtošanu. Tēraudcietais Lundas bīskaps saskatīja viņa darbā pretrunas ar Lūkas evaņģēlija divdesmit otrās nodaļas trešo pantu.

Nosodījums tik ļoti iespaidoja Rūnebergu, ka viņš daļēji pārstrādāja pelto grāmatu un mainīja tās koncepciju. Teoloģijas laukā viņš bija gatavs atzīt savu pretinieku pārākumu un tagad izvirzīja netiešus morālas dabas argumentus. Viņš piekrita, ka Jēzum, "kura rīcībā bija tie ievērojamie līdzekļi, kādus sniedz visvarenība", nemaz nevajadzēja cilvēka palīdzības cilvēces pestīšanai. Pēc tam Rūnebergs apstrīdēja tos, kuri apgalvo, ka mēs nekā nezinām "par šo tik mazizprotamo nodevēju". Mēs zinām, viņš sacīja, ka Jūda bija viens no apustuļiem, viens no tiem, kuri tika izredzēti pasludināt debesu valstību, dziedināt sirdzējus, šķīstīt spitālīgos, modināt miroņus un izdzīt ļaunus garus (Mateja 10:7, 8; Lūkas 9:1). Vīrs, ko Pestītājs tā paaugstinājis, pelna, lai mēs viņa rīcību skaidrotu iespējami labvēlīgākā gaismā. Pierakstīt viņa noziegumam tādu cēloni kā mantkārība (kā daži to dara, atsaucoties uz Jāņa 12:6) nozīmē apmierināties ar pašu elementārāko motivāciju. Nilss Rūnebergs liek priekšā pilnīgi pretēju skaidrojumu: Jūdu vadīja pārspīlēts un pat bezgalīgs askētisms. Askēts par godu Dievam šausta un nokauj miesu, Jūda darīja to pašu ar savu garu. Viņš atsacījās no goda, no labā, no miera, no debesu valstības, tāpat kā citi (parādot daudz mazāk varonības) atsakās no miesiskas tīksmes. [63] Viņš apsvēra nodomāto ļaundarljumu baismīgā apskaidrotlbā. Laulības pārkāpšanai piemīt maigums un pašaizliedzība, slepkavība apliecina drosmi; apgānīšanai un zaimiem nak līdzi zināms sātanisks spožums; Jūda izvēlējās noziegumus, kurus nepavada ne vismazākā cēluma atēna: uzticības pievilšanu (Jāņa 12:6) un nodevību. Viņa rīcībā jāredz vislielākā pazemība; viņš ticēja, ka nav cienīgs būt labs. Pāvils raksta: "Kas lepojas, lai lepojas Kungā." (1. korintiešiem 1:31). Jūda alka elli, jo viņam pietika ar Kunga laimi. Viņš uzskatīja, ka laime, tāpat kā labesamība, ir dievišķuma izpausme, un cilvēkiem to neklājas piesavināties. [64]

Post factum. Daudzi nākuši pie atziņas, ka vēl gluži attaisnojamos agrīnā Rūneberga apgalvojumos sakņojas viņa domu gaitas dīvainais noslēgums un ka Den hemlige Fralsaren nav nekas cita kā grāmatā Kristus och Jūdas pausto ideju izdzimšana vai pārspīlējums. 1907. gada beigās Rūnebergs pabeidza un izlaboja savu rokrakstu; pagāja gandrīz divi gadi, iekams viņš iesniedza to izdošanai. Grāmata parādījās atklātībā 1909. gada oktobrī ar dāņu hebraista Ērika Erfjorda priekšvārdu (līdz dīvainībai saltu) un ar šādu daiļrunīgu epigrāfu: "Viņš bija pasaulē, un pasaule bija caur viņu; bet pasaule viņu nepazina." (Jāņa 1-10) Rūneberga argumentācija nav sarežģīta, taču viņa secinājumi ir neganti. Dievs, viņš paziņo, pazemoja sevi cilvēkā, lai glābtu cilvēku dzimumu. Dabiski būtu pieņemt, ka viņa upuris bija pilnīgs un netika nedz atcelts, nedz kādas nepilnības aptumšots. Ierobežot viņa ciešanas ar vienu pēcpusdienu pie krusta būtu zaimošana.* Pieņemt, ka Kristus bija cilvēks, un apstrīdēt viņa grēkotspēju nozīmētu nonākt pretrunās; tādas pazīmes kā impeccabilitas un humanitas nav savienojamas. Kemnics pieļauj, ka Pestītājs spēja just nogurumu, aukstumu, samulsumu, badu un slāpes; mēs tāpat varam pieņemt, ka viņš spēja grēkot un pazudināt sevi. Slavenā vieta: "Un tas uzauga viņa priekšā it kā zariņš un kā sakne no sakaltušas zemes. Viņam nebija jaukuma, nedz skaistuma, un mēs viņu uzlūkojām, un tur nebija nekāds krāšņums, kas mums būtu paticis. Viņš bija nievāts un ļaužu atstāts, pilns sāpju un vājības" (Jesajas 53:2-3) daudziem nozīmē Pestītāja mokpilnās nāves iepriekšpasludināšanu. Dažiem (piemēram, Hansam Lasenam Martensenam) šķiet, ka te noliegts daiļums, kādu Kristum pieraksta vulgāra izpratne. Rūnebergam šie vārdi precīzi pravieto — nevis vienu īsu brīdi! — bet visu to šausmu pilno nākotni, kāda sagaida vārdu, kad tas top miesa: laikā un mūžībā. Dievs visā pilnībā kļuva par cilvēku — par cilvēku līdz pat nelietības dziļumiem, līdz nolādētībai un bezdibenim. Lai izglābtu mūs, viņš varēja izvēlēties jebkuru no vēstures mezglainajā tīklā iesietajiem likteņiem. Viņš varēja kļūt par Aleksandru vai Pitagoru, vai Ruriku, vai Jēzu. Viņš izvēlējās visnožēlojamāko likteni. Viņš kļuva par Jūdu.

Stokholmas un Lundas grāmatnīcas veltīgi piedāvāja šo atklāsmi lasītājiem. Neticīgie to noturēja a priori par bezgaršīgu un nomācošu teoloģisku spēli. Teologi to nievāja. Rūnebergs šādā ekumeniskā vienaldzībā saskatīja gandrīz brīnumainu apliecinājumu. Tādu vienaldzību bija iepriekšnolicis pats Dievs. Dievs negribēja, ka viņa briesmīgais noslēpums tiktu izpausts zemes virsū. Rūnebergs saprata, ka stunda vēl nav situsi. Viņš juta, ka pār viņa galvu krustojas seni dievišķi lāsti. Viņš atcerējās Eliju un Mozu, kuri kalngalā aizsedza vaigu, lai neieraudzītu Dievu, — un Jesaju, kas krita šausmās, tiklīdz viņa acis skatīja To, Kura godība pilda zemi; un Sauļu, kam acis tapa aklas uz Damaskas ceļa, un rabīnu Simeonu ben AzaI, kas nomira, tikko ieraudzījis paradīzi, un slaveno pesteļotāju Jāni no Viterbas, kas zaudēja prātu, tiklīdz tam izdevās uzlūkot Trīsvienību, un "Midrāšus", kuri nolād nekrietnos, kas izrunā Šēm hā-Meforāš, t. i., Dieva slepeno vārdu. Varbūt viņš arī bija vainojams šajā tumšajā grēkā? Vai tā nebija Gara zaimošana, kas netiks piedota nekad (Mateja 12:31)? Valērijam Sorānam nācās mirt, jo viņš bija izpaudis Romas slepeno nosaukumu — kāds nebeidzams sods tad pienācās viņam, kas bija atklājis un izpaudis Dieva briesmīgo vārdu?

Apskurbis no bezmiega un drudžainām prāta spekulācijām, Nilss Rūnebergs klīda pa Malmes ielām, skaļā balsī lūgdamies, lai tam dāvā žēlastību būt kopā ar Pestītāju ellē.

Viņš nomira no aneiras plīsuma 1912. gada pirmajā martā. Ķecerības vēstures pētnieki varbūt pieminēs viņu, kas šķietami izsmeltajai Cilvēka dēla koncepcijai pievienoja ļaundarības un posta aspektus.

BEIGAS

Rekavarrens guļus pavēra acis un ieraudzīja slīpenu meldru velvi. No otras istabas plūda ģitāras strinkšķi, īsta laime šajā bada maizes labirintā, kas bezgalīgi te satinās, te attinās… Viņš pamazām attapa īstenību, visas ikdienišķās lietas, kas vairs nekad netiks nomainītas ar citām. Bez nožēlas aplūkoja savu lielo, nevajadzīgo ķermeni, paprastu kokvilnas pončo, kas ietina kājas. Ārā, tālu aiz loga restēm, pletās līdzenums un vakars; viņš bija gulējis ilgi, bet debess vēl bija krietni gaiša. Rekavarrens pačamdīja ar roku, līdz uzdūrās bronzas zvārgulītim lāvas kājgalī. Tad pakratīja to vienu, divas reizes; viņpus durvīm joprojām virmoja vienkāršu akordu skaņas. Spēlmanis bija nēģeris, kurš kādu vakaru te uzradās, pieteikdams sevi kā dziedoni, un izaicināja vēl kādu svešinieku uz garumgaru paijadu. Pievārēts viņš tomēr itin bieži mēdza iegriezties bodītē un it kā gaidīja kādu. Stundām ilgi ar ģitāru klēpī, bet tā arī neuzsākdams dziesmu. Iespējams, sakāve viņu bija pārāk sarūgtinājusi. Cilvēki pie šī neuzmācīgā vīra bija jau pieraduši. Rekavarrens, bodītes saimnieks, nekad neaizmirsa spēlmaņu divcīņu; otrā dienā, kārtojot zāļu vīkšķus, viņam pēkšņi pamira labais sāns, un viņš zaudēja valodu. Cilvēki, kas iedabājuši just līdzi romānu varoņu nelaimēm, galu galā sāk pārāk bieži žēloties paši par savām likstām; taču ne tā cieta Rekavarrens, viņš paralīzi pieņēma tāpat, kā reiz bija pieņēmis. Amerikas bardzību un

vientulību. Pieradis dzīvot tagadnē, kā to dara dzīvnieki, viņš raudzījās debesis un sprieda, ka sarkanais gredzens ap mēnesi norāda uz lietu.

Zēns ar indiāņa vaibstiem (iespējams, viņa dēls) pavēra durvis. Rekavarrena acis jautāja, vai nav atnācis kāds apmeklētājs. Nav, klusēdams ar zīmēm rādija zēns; nēģeris neskaitījās. Spēkus zaudējušais vīrs atkal palika viens; viņa kreisā roka vēl brīdi paspēlējās ar zvārguli, kā mēģinot apzināties jelkādu varu.

Pēdējos saules staros līdzenums likās kaut kas tāls un nošķirts, kā sapni skatīts. Piepeši pie apvāršņa sakustējās kāds punkts, tas auga arvien lielāks un lielāks, līdz kļuva par jātnieku. Jātnieks tuvojās — vai tā tikai likās — mājai. Rekavarrens saskatīja čambergo, garu, tumšu pončo, melnu zirgu, bet seju neredzēja. Jātnieks beidzot savaldīja auļus un tuvojās vieglā riksī. Divsimt varu attālumā viņš nogriezās. Rekavarrens, kurš svešo vairs neredzēja, dzirdēja viņa burkšķēšanu, dzirdēja, kā viņš nokāpj no zirga, piesien to pie slitas un stingrā solī ienāk bodē.

Nēģeris, nepaceļot acis no instrumenta, it kā gribēdams tajā kaut ko atrast, klusi ierunājās:

—   Senjor, es zināju, ka varu uz jums paļauties.

Tas atcirta:

—    Un es uz tevi, mori. Maķenīt liku tev gaidīt, bet nu esmu

klāt.

Iestājās klusums. Beidzot nēģeris bilda:

—   Es esmu pieradis gaidīt. Es gaidīju septiņus gadus.

Otrs atbildēja lēnām, bez steigas:

—   Vairāk nekā septiņus gadus es nebiju saticis savus bērnus, un šodien satiku. Es negribēju, ka viņi mani uzskatītu par vīru, kurš kaujas ar nažiem.

—   Varu iedomāties, — nēģeris iestarpināja. — Ceru, ka bērnus atstājāt pie labas veselības?

Svešinieks, kurš bija apsēdies pie letes, gardi iesmējās. Viņš palūdza vienu kanju un ar patiku to nobaudīja.

—   Es viņiem devu labus padomus, — tas paziņoja. — Padomu nekad nav par daudz, un tie neko nemaksā. Cita starpā, es viņiem teicu, ka cilvēks nedrīkst izliet otra cilvēka asinis.

Stiepts akords ievadīja nēģera atbildi:

—   Jūs pareizi darījāt. Tad viņi vismaz nebūs tādi kā mēs.

—    Vismaz ne tādi kā es, — sacīja svešinieks un it kā turpināja domāt skaļā balsī. — Liktenis tā gribējis, lai es nogalinu, un arī tagad tas liek manās rokās nazi.

It kā neko nebūtu dzirdējis, nēģeris piezīmēja:

—   Rudenī dienas kļūst īsākas.

—   Būs labi ar to gaismu, kas ir, — otrs atbildēja un piecēlās.

Viņš izslējās nēģera priekšā un kā saguris teica:

—   Liec mierā ģitāru, šodien tevi gaida cita sacensība.

Abi devās uz durvīm. Nēģeris, ejot ārā, nomurmināja:

—   Varbūt šoreiz man neklāsies tik slikti kā pirmajā reizē.

Otrs atbildēja nopietni:

—   Pirmajā reizē tu nemaz nebiji tik slikts. Gluži vienkārši tevi itin labi apmierināja būt otrajam.

Soļodami līdzās, viņi pagājās kādu gabalu tālāk no mājām. Spīdēja mēness; ej, kur gribi, līdzenums visur bija vienāds. Pēkšņi viņi saskatījās, apstājās, un svešinieks noņēma piešus. Abiem pončo jau bija pārmests pār roku, kad nēģeris teica:

—    Pirms mēs klūpam viens otram virsū, es gribu ko lūgt. Lai jūs šajā cīniņā ieliekat visu savu drosmi, visu savu izveicību, kā toreiz pirms septiņiem gadiem, kad nogalinājāt manu brāli.

Šķiet, ka pirmoreiz šajā sarunā Martins Fjerro saklausīja naidu. Viņa asinis to sajuta kā pieša dūrienu. Viņi saķērās, un griezīgs tērauda asmens zibenīgi pāršņāpa nēģera vaigu.

Vakaros mēdz būt brīdis, kad līdzenums it kā vēlas kaut ko sacīt; tas nekad to nepasaka vai arī saka bez stājas, bet mēs tikai klausāmies un neko nesaprotam. Vai arī saprotam, bet tas ir kaut kas tik nepārtulkojams kā mūzika… No savas lāvas Rekavarrens redzēja beigas. Pēc trieciena nēģeris atkāpās, sagrīļojās, piesedza kā ar cirvi sejā iecirsto rētu un izstiepās garā dūrienā, kas trāpīja pretinieka vēderā. Sekoja vēl viens dūriens, ko bodnieks lāgā nesaskatīja, un Fjerro vairs necēlās. Šķita, ka nēģeris, mēms un nekustīgs, stāv sardzē pie viņa baisās agonijas. Tad, noslaucījis asiņaino dunci zālienā un neskatīdamies atpakaļ, lēnā gaitā atgriezās mājās. Izpildījis taisno darbu, viņš vairs nebija nekas. Pareizāk sakot, viņš bija cits: viņš ne tikai bija izsmēlis savu likteni uz šīs zemes, bet arī nogalinājis otru cilvēku.

FĒNIKSA SEKTA

Tie, kas raksta, ka Fēniksa sektas izcelsme meklējama Heliopolē un ka tās saknes ietiecas reliģiskās atjaunotnes laikā pēc reformatora Amenofisa IV nāves, atsaucas uz Hērodota, Tacita un Ēģiptes pieminekļu tekstiem, bet nemana vai izliekas neanām, ka nosaukumu "Fēnikss" pirmoreiz lieto Rabano Maurs un ka daudz senāki avoti (kaut vai "Saturnālijas" vai Jozefs Flāvijs) runā vien par Tikuma Ļaudīm vai par Noslēpuma Ļaudīm. Jau Gregoroviuss rakstā par slepenajām kopienām atzīmēja, ka mutiskajā valodā Fēniksa pieminēšana bijusi ļoti reti sastopama; Žeftēvā, tērzējot ar amatniekiem, es mēģināju izzināt, vai viņi būtu Fēniksa cilvēki, un viņi mani nesaprata, bet nekavējoties atzina, ka pieder Noslēpuma Ļaudīm. Ja nemaldos, kaut kas līdzīgs notiek arī ar budistiem, vārds, kurā tos pazīst visā pasaulē, viņu pašu starpā netiek izrunāts.

Miklošičs kādā pār mēru slavenā rakstā Fēniksa sektantus metis pār vienu kārti ar čigāniem. Čīlē un Ungārijā sastopami gan čigāni, gan sektanti, bet, izņemot šo savdabīgo visuresību, nekā cita kopēja tiem tikpat kā nav. Čigāni ir zirgu mijēji, varkaļi, dzelzskaļi un likteņa lēmēji; sektanti parasti veiksmīgi piekopj brīvās profesijas. Čigāni veido spilgti izteiktu fizisko tipu un runā vai runāja īpašā, noslēpumainā valodā; sektanti saplūst ar apkārtējiem un tieši tāpēc nav cietuši no vajāšanām. Čigāni ir krāšņi un iedvesmo vājus dzejniekus; sektantiem romances, spilgtas lubiņas un skaļi dancātāji gājuši secen… Martins Bubers apgalvo, ka ebreji būtībā esot patētiski;

ne visi sektanti ir tādi, un daudzi gluži vienkārši necieš patētismu. Ar šo visiem redzamo un vispāratzīto patiesību ir gana, lai atspēkotu plaši izplatīto kļūdu (ko neizprotamā kārtā aizstāv Urmanns) to starpā, kas Fēniksa sektā saskata Israēla cilmi. Cilvēki spriež apmēram tā: Urmanns bija vīrs ar vārdu, Urmanns bija ebrejs, Urmanns apmeklēja Prāgas ebreju kopienas sektantus, radniecība, ko izjuta Urmanns, kalpo kā patiess pierādījums. Godīgi sakot, šādam ieskatam es nevaru piekrist. Tas, ka sektanti ebreju starpā izskatās pēc ebrejiem, vēl neko nepierāda, bet nenoliedzams ir tas, ka viņi, gluži kā neizsmeļamais Hezlitas Šekspīrs, līdzinās ikvienam. Viņi — kā Apustulis — ir viss visiem; nesen Pajsandū doktors Huans Fransisko Amaro pamatīgi izsvēra vieglumu, ar kādu tie pielāgojas videi.

Es teicu, ka sektas vēsturē nav uzrādītas vajāšanas. Tā ir taisnība, bet, tā kā nav tādas cilvēku grupas, kurā neapgrozītos Fēniksa sektas piekritēji, tikpat droši var apgalvot, ka nav tādu bardzību vai vajāšanu, ko viņi nebūtu izcietuši un izjutuši uz savas ādas. Karojot rietumos un tālajā Āzijā, viņi no gadsimta gadsimtā lējuši asinis zem naidnieku karogiem; viņi vieglāk par vieglu sakļaujas ar, visviens, kādu tautu.

Tiem nav nevienas svētās grāmatas, kas tos pulcētu, kā Israēla bērnus pulcēja Bībele, tiem nav kopējas atmiņas, tiem nav arī šīs otras atmiņas, ko sauc par valodu, un tādus, izkaisītus pa zemes ārēm, atšķirīgām sejas krāsām un vaibstiem, viņus vieno un līdz pēdējam vīram vienos viens vienīgs kopīgs Noslēpums. Kādreiz bez ši Noslēpuma bija arī leģenda (varbūt vēl kāds kosmogonisks mīts), bet nevērigie Fēniksa ļaudis to ir aizmirsuši un šodien glabā vien kāda sena soda laikā izplūdušas tradīcijas. Soda, derības vai paaugstināšanas tradīcijas — pavērsieni tik ļoti atšķiras, ka reizēm grūti nomanīt varena Dieva spriedumu kādai dzimtai, solot nodrošināt tai mūžību, ja dzimtas locekļi paaudzi paaudzē veiks noteiktu rituālu. Esmu savācis apstiprinātus ceļotāju ziņojumu norakstus, esmu runājis ar patriarhiem un teologiem un varu apgalvot, ka rituāla izpildīšana ir vienīgā reliģiozā prakse, ko ievēro sektanti. Šis rits tad arī ir Noslēpums. Kā jau minēju, tas tiek pārņemts no paaudzes paaudzē, bet likums iebilst, ka bērnu apmācīšanu veiktu mātes vai priesteri; iesvētīšana mistērijā ir zemāko kārtu pārstāvju uzdevums. Par mistagogiem kļūst vergi, lepras slimnieki vai diedelnieki. Arī bērns drīkst ievadīt citu bērnu šajā mācībā. Pati darbība ir banāla, acumirklīga, un tai nav vajadzīgs pat apraksts. Vienīgie materiāli ir korķis, vasks un gumiarābiks. (Liturģijā vēl minētas dūņas; tās arī mēdz izmantot.) Šī kulta godināšanai nav īpaši radītu tempļu, par gana pielāgojamu uzskata graustu, pagrabu vai kādu vārtrūmi. Noslēpums ir svēts, bet vienlaikus arī mazliet smieklīgs; rituāla izpilde notiek paslepus, pat slapstīgi, un iesvētītie nevēlas runāt par to. Nav piemērotu vārdu, kurā Noslēpumu dēvēt, bet ir noprotams, ka to var dēvēt jebkurā vārdā vai, precīzāk izsakoties, jebkurš vārds — gribi vai negribi — ir kā mājiens uz to. Un, lūk, sarunas laikā es kaut ko esmu pateicis, un adepti tūlīt pasmaida vai samulst — viņi ir sajutuši, ka es esmu pieskāries Noslēpumam. Ģermāņu literatūrās sastopamas sektantu rakstītas dzejas, kuru vārdiskais saturs aptver jūru vai vakara krēslu; taču šo vārdu atkārtošanās liecina, ka tie ir savveida Noslēpuma simboli. Orbis terrarum est speculum Ludi* — sludina kāds apokrifisks izteiciens, ko Du Cange ierakstījis "Glosārijā". Kaut kas līdzīgs svētām šausmām dažiem ticīgajiem liedz izpildīt šo vienkāršo rituālu; tikmēr citi viņus noniecina, lai gan paši sevi viņi noniecina visvairāk. Turpretim lielu uzticību izpelnās tie, kas no Paražas atsakās ar nodomu un dibina tiešu satiksmi ar dievību; lai paustu šo satiksmi, viņi izmanto liturģijas tēlus, un, lūk, John of the Rood rakstīja:

Tad visām Deviņām Debesīm tīkams būs tas,

ka Dūņas un Korķis, un Dievs ir viens un tas pats.

Visos trijos kontinentos esmu izpelnījies draudzību ar daudziem Fēniksa sektas dievbijīgajiem; man ir zināms, ka sākumā Noslēpums

viņiem šķitis nožēlojami niecīgs, apgrūtinošs, prasts un (tas ir pavisam dīvaini) neticams. Viņi nespēja apmierināties ar pieļāvumu, ka viņu senči būtu nolaidušies līdz tādām izrīcībām. Un ārkārtīgi neparasti, ka Noslēpums sen jau nav izzudis; gluži otrādi, par spīti pasaules netikumībai, par spīti kariem un eksodiem tas neaptveramā kārtā nonāk līdz visiem ticīgajiem. Dažs pat nešaubīgi apgalvo, ka tas notiek instinktīvi.

DIENVIDI

Viru, kurš nokāpa no kuģa Buenosairesā 1871. gadā, sauca Johaness Dālmans, viņš bija evaņģēlistu draudzes mācītājs. Viens no viņa mazdēliem — Huans Dālmans — 1939. gadā kalpoja pilsētas bibliotēkā Kordovas ielā par sekretāru un jutās argentīnietis no galvas līdz kājām. Viņa vectēvs no mātes puses bija Fransisko Floress, tas pats 2. kājnieku līnijas kareivis, kuru ar šķēpu nodūra Katrjela indiāņi Buenosairesas frontē; no šiem diviem nesaderīgajiem radurakstu atzariem Huans Dālmans (iespējams, ģermāņu asiņu mudināts) izvēlējās savu romantisko vai romantiskās nāves senci. Kārbiņa ar neizteiksmīga un bārdaina vīra dagerotipu, vecs zobens, brašums un laimība pazīstamos meldiņos, Martina Fjerro pārzināšana, kā ari gadi, vārgums un vientulība pavēra ceļu mazliet patvaļīgam, bet nekādā ziņā ne plātīgam kreolismam. Nedaudz iegrožojot savas vajadzības, Dālmanam bija izdevies glābt kādas estansijas galveno ēku, Floresu bijušo īpašumu Dienvidos; viena no pastāvīgajām ainavām viņa atmiņā bija balzamiski eikalipti un gara, iesārta — senos laikos spilgti sarkana — māja. Taču darbi vai gluži vienkārši kūtrums noturēja viņu pilsētā. Vasaru pēc vasaras viņu tīksmināja izplūdusi doma par īpašumu un nesatricināma pārliecība, ka Dienvidu klajumos, drošā un zināmā vietā, viņu gaida viņa nams. 1939. gada februārī ar Huanu Dālmanu kaut kas notika.

Vienaldzīgs pret kļūmēm, liktenis soda pat par visniecīgāko izklaidību. Tovakar Dālmans bija dabūjis nepilnīgu "Tūkstoš un vienas nakts" eksemplāru Veila izdevumā; alkdams izpētīt atradumu,

viņš nesagaidīja, līdz nolaižas lifts, un traucās augšup pa kāpnēm; tumsā kaut kas viegli aizskāra viņa pieri — sikspārnis, putns? Sievietei, kas viņam atvēra durvis, sejā sastinga šausmas, viņš pārlaida pierei roku — tā kļuva asiņu sarkana. Dālmanu bija ieskrambājusi nesen krāsota un pusvirus atstāta loga rāmja asā šķautne. Dālmans gan aizmiga, bet jau agri no rīta bija augšā, un kopš tā brīža pasaule viņam šķita nebaudāma. Vainīgs bija drudzis, un "Tūkstoš un vienas nakts" bildes tagad noderēja kā murgu dekorācijas. Viņu apciemoja draugi un radi un pārcentīgā laipnībā atkārtoja, ka viņš izskatoties ļoti labi. Dālmans vieglā pamirumā klausījās un brīnījās, kā gan viņi nezina par elli, kurā viņš dzīvo. Astoņas dienas pagāja kā astoņi gadsimti. Kādu pēcpusdienu ierastajam ārstam atnāca līdzi vēl kāds mediķis un divatā aizveda viņu uz dziednīcu Ekvadoras ielā — vajadzīgs ļoti svarīgs rentgena uzņēmums. Važoņa ekipāžā Dālmans iedomājās, ka svešā istabā viņš beidzot varētu iemigt. Viņš bija jautrs un runīgs; dziednīcā viņu tūlīt izģērba, noskuva kailu galvu, ar metāla skavām piesprādzēja pie kušetes, apgaismoja ar tik spilgtu gaismu, ka viņš žilba un juta reiboņus, izklausīja visās malās, un vīrs sejas maskā ielaida viņam rokā adatu. Dālmans pamodās no sliktas dūšas, apsaitēts, viens pats istabā, kas atgādināja aku, un turpmākajās dienās un naktīs pēc operācijas pamazām aptvēra, ka bijis pašā elles pievārtē. Ledus gabaliņš mutē neatstāja nekādas svaiguma pazīmes. Šajās dienās Dālmans ienīda sevī katru sīkumu; viņš ienīda savu identitāti, savas miesiskās vajadzības, savu pazemošanos, bārdu, kas durstīja seju. Viņš stoiciski pacieta sāpīgās procedūras, taču, kad ķirurgs pateica, ka nāve viņu jau raustījusi aiz piedurknes no asins saindēšanās, Dālmanam kļuva žēl sava likteņa, un viņš izplūda asarās. Fiziskais posts un nepārtraukta modrība grūtajās naktis nebija ļāvušas domāt par kaut ko tik abstraktu kā nāve. Nākamajā dienā ķirurgs pavēstīja, ka viņš atlabstot un ka pavisam drīz varēšot doties nostiprināt veselību uz estansiju. Neticami, bet apsolītā diena pienāca.

īstenībai tik simetrija un neliels anahronisms; Dālmans bija

ieradies dziednīcā važoņa ratos, un tagad važoņa rati viņu veda uz Konstitūcijas laukumu. Rudens pirmais spirgtums pēc vasaras spiedoņas bija kā dabisks simbols viņa liktenim — liktenim, kas tikko atpircies no nāves un drudža. Rīta septītajā stundā pilsēta vēl nebija zaudējusi vecišķas mājas vaibstus, ko tai uzspiež nakts; ielas likās kā garumgari priekšnami, bet laukumi — kā iekšsētas. Dālmans, viegli noreibis un laimīgs, atkal pazina pilsētu, viņa acis vēl nepaguva uzskaitīt ielu stūrus, afišu stabus, Buenosairesas pieticīgās atšķirības zīmes, kad viņš jau atcerējās tās. Jaunās dienas dzeltainajā gaismā pasaule atgriezās viņā.

Neviens nenoliedz, ka Dienvidi sākas otrpus Rivadavijas ielas. Dālmans labprāt uzsvēra, ka tā nav tikai noruna vien un ka, šķērsojot šo ielu, tu it kā nokļūsti senākā un drošākā pasaulē. Sēdēdams ratos, viņš starp jaunajām ēkām centīgi meklēja restotus lodziņus, zvanu auklas, arkas virs durvīm, vārtrūmes vai klusus patio.

Stacijas hallē Dālmans uzzināja, ka viņa rīcībā vēl ir trīsdesmit minūtes. Pēkšņi viņš atcerējās, ka Brasila ielas kafejnīcā, pāris soļu attālumā no Irigoijena nama, piemājo milzīgs kaķis, kurš ļāvās cilvēku glāstiem ar dievišķu nicinājumu. Kafejnīca bija vaļā. Arī kaķis bija tur, kur tam jābūt, aizmidzis. Dālmans palūdza tasīti kafijas, nesteidzīgi sasaldināja, pagaršoja (šis prieks slimnīcā viņam bija liegts) un, glaudīdams melno kažoku, atzina, ka šī saskare ir tikai šķietama un ka viņu no kaķa atdala kaut kas līdzīgs stikla sienai: cilvēks taču dzīvo laikā, lietu secībā, bet šis teiksmainais dzīvnieks — tagadnībā, mirkļa mūžībā.

Gar pirmspēdējo peronu visā garumā stiepās vilciena sastāvs. Dālmans izstaigaja vagonus un izvēlējās tādu, kas bija gandrīz tukšs. Novietoja bagāžas sietā savu ceļa somu; kad vagoni sakustējās, viņš somu atvēra un pēc neliela šaubu brīža izvilka "Tūkstoš un vienas nakts" pirmo sējumu. Ceļošana kopā ar grāmatu, kas tik cieši saistīta ar viņa nelaimi, bija neapgāžama liecība, ka nu šī nelaime ir atsaukta, un līdztekus — apslēpta prieka pilns izaicinājums sakāvi cietušajiem ļaunuma spēkiem.

Pamazām abpus vilciena logiem pilsēta sašķīda priekšpilsētās; šī ainava un vēlāk ari dārzi un savrupmājas kavēja ķerties pie lasīšanas. Dālmans izlasīja tikai kādu nieku, magnēta akmens kalns un džins, kas zvērēja nogalināt savu labdari, — ko tur liegties — bija apburoši, bet neko daudz vairāk kā agrais rīts un esības prieks. Laimes sajūta viņu vedināja prom no Šeherezades un viņas pārmērīgajiem brīnumiem, Dālmans aizvēra grāmatu un vienkārši ļāvās dzīvei.

Pusdienas (ar buljonu mirdzošos metāla kausos, kā tālajos vasaras brīvlaikos bērnībā) sagādāja vēl vienu klusu un pateicības pilnu baudījumu.

"Rīt es pamodīšos estansijā," viņš nodomāja un jutās tā, it kā viņš būtu divi cilvēki: tas, kurš rudenīgajā dienā brauca uz priekšu pa dzimtās zemes vietām, un tas, kurš bija ieslodzīts dziednīcā, pakļauts dzelžainai klausībai. Viņš redzēja neapmestu ķieģeļu mājas, stūrainas un garas, kas mūžu mūžos vēroja garām skrienošos vilcienus, redzēja jātniekus smilšainos ceļos, redzēja grāvjus, dīķus un lopu baru, redzēja slaidus, zeltītus mākoņus, kas likās marmorā kalti, un tas viss bija klaja nejaušība, gluži kā līdzenuma sapņi. Šķita, ka viņš pazīst sējumus un kokus, bet nosaukt tos nevarētu — visas Dālmana zināšanas par laukiem bija tikai un vienīgi nostalģiskas un literāras zināšanas.

Lāgiem viņš iemiga, redzēdams trauksmainus, saraustītus sapņus kā vilciena grūdās. Baltā, nepanesamā pusdienas saule vakara gaidās jau bija kļuvusi dzeltena un pavisam drīz krāsosies sarkana. Arī vagons bija citāds, ne tas, kurš pameta Konstitūcijas stacijas peronu; daudzās stundas un līdzenums to bija pārstaigājuši un mainījuši. Vagona ēna aiz loga stiepās līdz pat apvārsnim. Zemes pirmatnību netraucēja ne apdzīvotas vietas, ne citas cilvēka atstātas zīmes. Viss bija tukšs, bet arī tuvs vienlaikus, pat tādā kā noslēpumā tīts. Neaptveramajos plašumos reizēm pavīdēja tikai kāds vērsis. Vientulība bija pilnīga un, iespējams, naidīga, un Dālmanā iezagās aizdomas, ka viņš ceļo ne tikai uz Dienvidiem, bet arī pagātnē. Šo fantastisko minējumu izkliedēja kontrolieris, kurš, pārbaudījis biļeti, viņu brīdināja, ka vilciens nepieturēs tur, kur parasti, bet gan mazliet iepriekš, stacijā, ko Dālmans knapi atcerējās. (Virs savu sacīto papildināja ar skaidrojumu, kurā Dālmans pat neklausījās, kur nu vēl papūlējās saprast; pasaules kārtības mehānisms viņu neinteresēja.)

Vilciens, smagi pūzdams, apstājās gandrīz pašā lauka vidū. Stacija bija otrpus dzelzceļam, perons un vārga nojume, nekas daudz vairāk. Nekāda braucamā, lai gan stacijas priekšnieks apsvēra, ka tirgus bodē tāds varētu būt, un norādīja kādas desmit, divpadsmit kvadras tālāk.

Dālmans uztvēra šo gājienu kā nelielu piedzīvojumu. Saule jau bija paslēpusies, bet tās pēdējais mirdzums vēl priecēja klusībā dzīvo klājienu, pirms to aprij nakts. Ne tik daudz lai nenogurtu, bet lai paildzinātu šo mirkli, Dālmans kājoja lēnām, smagnējā laimes izjūtā ieelpodams āboliņa smaržu.

Veikals acīmredzot senos laikos bijis spilgti sarkans, bet gadi šo uzmācīgo krāsu bija patīkami nodilinājuši. Kaut kas ēkas nabadzīgajā arhitektūrā Dālmanam atgādināja senu gravīru metālā, varbūt no veca Pablo y Virginia izdevuma. Pie mietu žoga bija piesieti daži zirgi. Ieejot iekšā, Dālmanam tūlīt šķita, ka viņš pazīst saimnieku; pēc tam viņš saprata, ka viņu bija pievīlusi saimnieka līdzība ar kādu dziednīcas kalpotāju. Uzklausījis vajadzību, vīrs apsolīja, ka liks iejūgt vaļējos ratus; lai papildinātu dienu ar vēl kādu notikumu un nosistu laiku, Dālmans veikalā nolēma ieturēt pusdienas.

Pie viena no galdiņiem trokšņaini ēda un dzēra krietni noauguši jaunekļi, sākumā Dālmans viņus pat nebija pamanījis. Uz grīdas, atbalstījies pret Ieti, tupēja ļoti vecs vīrs, nekustīgs kā mantu maiss. Gadu straumes viņu bija sarāvušas čokurā un nopulējušas, kā ūdeņi to dara ar akmeņiem vai kā cilvēku paaudzes izrīkojas ar gudru izteiku. Melnīgsnējs, sīks un izžuvis viņš kavējās it kā ārpus laika, kaut kur mūžībā. Dālmana acis tīksmi aptaustīja veča galvas apsēju, garās čiripā un kumeļa ādas zābakus, un, atcerēdamies tukšās runas ar ziemeļu vai Entreriosas rajonu ļaudim, viņš nodomāja, ka šādus gaučo tiešām iespejams sastapt vienīgi Dienvidos.

Dālmans iekārtojās pie paša loga. Ārā tumsa pārklāja laukus, bet to smaržas un čalas caur resnajiem dzelzs stieņiem viņu joprojām sasniedza. Saimnieks atnesa sardīnes un pēc tam ceptu gaļu; ēdamajam pa virsu Dālmans uzdzēra dažas glāzes sarkanvīna. Viņš laiski baudīja vīna rūgteno garšu un ļāva mazliet jau gurdenajam skatienam klīst pa telpu. Pie viena no šķērskokiem nokarājās petrolejas lampa; pastāvīgie apmeklētāji, kas sēdēja pie otra galdiņa, pavisam bija trīs: divi līdzinājās lauku saimniecības strādniekiem, trešais, ķīnisku un trulu fizionomiju, dzēra ar čambergo galvā. Pēkšņi Dālmans sajuta, ka viņa vaigam kaut kas viegli pieduras. Uz galdauta raksta strēles līdzās parasta, nespodra stikla glāzei bija no maizes mīkstuma saripināta lodīte. Tas arī viss, bet kāds to bija atsviedis.

Tie, kas sēdēja pie blakus galdiņa, šķiet, nelikās ne zinis gar viņu. Apstulbušais Dālmans nolēma, ka nekas nebija noticis un atvēra "Tūkstoš un vienas nakts" sējumu, it kā gribēdams piesegt īstenību. Pēc dažām minūtēm viņu sasniedza vēl viena lodīte, un šoreiz laukstrādnieki iesmējās. Dālmans klusībā teica, ka viņš nebaidās, bet ka tā būtu liela aplamība viņam, cilvēkam, kurš tikko sācis atlabt, iesaistīties šaubīgā kautiņā ar svešiniekiem. Viņš izlēma aiziet, jau piecēlās kājās, kad pie viņa pienāca saimnieks un satrauktā balsī ņēmās viņu apvārdot.

—   Senjor Dālman! Nepievērsiet šiem puišiem uzmanību, viņi ir tikai mazliet jautrā prātā!

Dālmans pat neizbrīnījās, ka šis tips — ne no šā, ne no tā — viņu pazīst, bet skaidri apjauta, ka šie nomierinošie vārdi visu pamatīgi sarežģī. Vēl pirms mirkļa laukstrādnieku izlēciens vērsās pret nejaušu garāmgājēju, tikpat kā ne pret vienu; tagad tas bija vērsts pret viņu un pret viņa vārdu, un par to varētu uzzināt arī kaimiņi. Dālmans pastūma malā saimnieku, nostājās aci pret aci ar laukstrādniekiem un jautāja, ko tiem vajagot. Drauģelis ar ķinieša seju pieslējās kājās līgodamies. Pāris soļu no Huana Dālmana tas lādēja viņu pilnā balsī, it kā atrastos nez kādās tālēs. Viņš centās pārspīlēt savu dzērumu, un šo pārspīlējumu raksturoja nežēlība un izsmiekls. Svaidoties neglītiem vārdiem un apvainojumiem, viņš izrāva garu tuteni, noglāstīja to ar acīm, pavirpināja pirkstos un izsauca Dālmanu uz kautiņu. Saimnieks drebošā balsī ieminējās, ka Dālmans nav apbruņots. Un šajā sakarā notika kaut kas pilnīgi negaidīts.

Vecais, sajūsminātais gaučo, kurā Dālmans saskatīja visu Dienvidu zīmi (viņa, Dālmana, dienvidu), no sava stūra pasvieda kailu, īsu dunci, kas novēlās tieši pie Dālmana kājām. It kā Dienvidi būtu izlēmuši, ka Dālmans pieņems dueli. Un viņš noliecās, lai paceltu dunci, un viņa smadzenēs pazibēja divas domas. Pirmā, ka šī gluži instinktīvā kustība viņu nolēma cīņai. Otrā, ka duncis viņa neveiklajā rokā drīzāk kalpos kā attaisnojums, lai viņu nogalinātu, nevis kā ierocis aizstāvībai. Kādreiz viņš bija darbojies ar nazi, kā jau visi vīrieši, bet viņa iemaņas nesniedzās tālāk par apjēgu, ka dūrieni jāizdara no apakšas uz augšu un ar asmeni uz iekšu. "Dziednīcā nekad nepieļautu, ka ar mani kaut kas tāds notiek," viņš nodomāja.

—   Ejam ārā! — tas otrs teica.

Viņi izgāja; un, ja Dālmanam nebija nekādu cerību, viņam nebija arī baiļu. Pārkāpjot slieksnim, viņš saprata, ka nomirt šādi, zem klajas debess un uzbrukumā ar nazi, tā būtu milzīga atsvabināšanās, laimes un svētku izjūta toreiz, dziednīcas pirmajā naktī, kad viņam rokā iedūra adatu. Viņš saprata, ka toreiz — ja viņam būtu iespēja izvēlēties vai nosapņot savu nāvi — viņš būtu izvēlējies vai nosapņojis tieši šādu nāvi.

Dālmans spēcīgi sažņaudz plaukstā nazi, kas diez vai viņam klausīs, un iziet klajumā.

ALEFS

.

NEMIRSTĪGAIS

Solomon saith: There is no new thing upon the earth. So that as Plato had an imagination, that all knoioledge urns but remembrance; so Solomon giveth his sentence, that all novelty is but oblivion.

Francis Bacon. Essays LV1II [65]

1929. gada jūnija sākumā Smirnas antikvārs Žozefs Kartafīluss Londonā princesei Lusenžai piedāvāja Popa "Iliādas" (1715-1720) sešus sējumus mazās ceturtdaļas iesējumā. Princese tos iegādājās; saņemot grāmatas, viņa pārmija dažus vārdus ar antikvāru. Tas bija, princese stāsta, novārdzis, zemjpelēks vīrs pelēkām acīm un pelēku bārdu, izteikti neizteiktiem vaibstiem. Viņš bez aizķeršanās un bez saprašanas mēļoja dažādās valodās; pāris minūšu laikā no franču valodas viņš pārgāja uz angļu valodu un no angļu valodas uz mīklainu Soloniku spāņu valodas un Makao portugāļu valodas sajaukumu. Oktobri princese no kāda Zeus pasažiera uzzināja, ka Kartafīluss gājis bojā jūrā, atgriežoties Smirnā, un ka viņš apglabāts Iosas salā. "Iliādas" pēdējā sējumā princese atrada šo manuskriptu.

Ja atmiņa neviļ, mani pūliņi sākās kādā no Tēbu Hekatomfilosas dārziem, kad imperators bija Diokletiāns. Es dienēju (bez slavas), kad tikko bija beigušies ēģiptiešu kari, es biju leģiona tribūns, un mūsu kazarmas bija izvietotas Berenikā, tieši pie Sarkanās jūras. Vairums vīru, kas augstsirdīgi tīkoja pēc zobena, krita par upuriem drudzim un burvestībām. Mauri bija pieveikti; agrāk dumpīgo pilsētu zemes uz mūžīgiem laikiem tika nodotas Plūtona dieviem; sakautā Aleksandrija veltīgi lūdzās Cēzaram žēlsirdību; pirms gada leģioni panāca triumfu, bet es Marsa vaigu biju matījis tikai atgabalus. Šā prieka laupīšana man dziļi sāpēja un, iespējams, bija cēlonis tam, ka es traucos pāri tālē izplūdušiem, biedinošiem tuksnešiem, lai meklētu Nemirstīgo pilsētu.

Mani pūliņi, jau teicu, sākās kādā Tēbu dārzā. Tonakt neaizmigu, sirds dauzījās tādā kā cīniņā. Piecēlos pirms ausmas, mani vergi vēl gulēja, mēness laistījās bezgalīgā smiltāja krāsās. No austrumiem, pārguris un noasiņodams, tuvojās jātnieks. Pāris soļu attālumā no manis viņš bezspēkā noslīga no zirga. Vārgā, tomēr neremdināmā balsī viņš latīņu mēlē jautāja, kā sauc upi, kas apskalo pilsētas murus. Es atbildēju, ka tā ir Ēģipte un ka to apgādā lieti. "Citu upi es meklēju, citu," jātnieks gauži atsaucās, "svēto upi, kas cilvēkus attīra no nāves." No viņa krūtīm plūda tumša asins. Tad viņš pastāstīja, ka viņa dzimtene esot kalns otrpus Gangas un ka šajā kalnā klīstot valodas, ka, ceļojot uz rietumiem, kur beidzas pasaule, varot nonākt līdz upei, kuras ūdeņi dāvājot nemirstību. Un piebilda, ka viņā pasaules malā paceļoties Nemirstīgo pilsēta ar neskaitāmiem nocietinājumiem, amfiteātriem un tempļiem. Bendes nopratināti, daži mauru cietumnieki apstiprināja ceļotāja vārdus; daži pat atcerējās Elisijas laukus zemes galā, kur cilvēki dzīvojot mūžīgi; citi minēja virsotnes, kurās dzimstot Paktola un kuru iemītnieki dzīvojot veselu gadsimtu. Romā es runāju ar filosofiem, kas cilvēku dzīves paildzināšanu dēvēja par viņu agonijas paildzinā-

šanu un viņu nāvju skaita pavairošanu. Nemāku teikt, vai kaut reizi noticēju Nemirstīgo pilsētai, toreiz, šķiet, man pilnīgi pietika ar uzdevumu to atrast. Šā pasākuma veikšanai Getūlijas prokonsuls Flāvijs manā rīcībā nodeva divsimt karavīru. Es nolīgu arī algotņus, kas teicās zinām visus ceļus, bet tieši viņi dezertēja pirmie.

Tālāko notikumu ēnā atmiņas par mūsu ceļojuma pirmajām dienam kļuvušas neatšķetināmas. Zinu, ka mēs izgājām no Arsinoes un iegājām svelmainā tuksnesī. Tad šķērsojām troglodītu zemi, kurā rij čūskas un neprot lietot vārdu; tad — garamantu zemi, kurā sievas ir koplietošanā un kurā pārtiek no lauvgaļas; tad — augilu zemes, kur godina tikai Tartaru. Nomocījāmies arī pa citiem tuksnešiem, kuru smilts ir melna un kur ceļotājam jāupurē nakts stundas, jo dienas kvēloņa ir neizturama. Iztālēm manīju kalnu, kurš devis nosaukumu Okeānam un kura nogāzēs aug dievkrēsliņi, augi, kas neitralizē indes. Kalna galā dzīvo satīri, asinskāra un rupja tauta ar noslieci uz pārmērībām baudās. Ka šajos mežoņu apvidos, kur māte zeme dzemdē visādus monstrus, ka šeit varētu patverties slavena pilsēta — tas ikvienam no mums šķita prātam neaptverami. Tomēr atkāpšanās būtu bijis liels apkaunojums, un mēs turpinājām ceļu. Daži neprātīgie naktīs gulēja ar seju pret mēnesi — viņus sadedzināja drudzis; citi kopā ar samaitājušos ūdeni cisternās iedzēra vājprātu un nāvi. Sākās dezertēšana, mazliet vēlāk — arī nemieri. Lai tos apspiestu, es nesvārstījos par visbargākajiem līdzekļiem. Es neatlaidīgi turpināju izraudzīto maršrutu, līdz kāds centurions brīdināja, ka dumpinieki (alkdami atriebt savu krustā sisto biedru) plānojot mani piebeigt. Paņēmis līdzi dažus uzticamus kareivjus, es aizbēgu tuksnesī. Bet tuksneša smilšu vērpetēs un aklajās naktīs es viņus pazaudēju. Kāda krētieša bulta mani smagi savainoja. Meklēdams ūdeni, es klīdu vairākas dienas, vai arī tā bija viena, neaptverami liela diena, ko pavairoja saule, slāpes un bailes no slāpēm. Ceļa izvēli atstāju sava zirga ziņā. Bet pret ritu visa pamale bija kā saslējusies stāvus no piramīdām un torņiem. Mani neciešami mocīja sapnis par niecīgu un neticami spodru labirintu: pašā vidū stāvēja krūze; manas rokas to gandrīz aizsniedza, manas acis to redzēja, bet eju līkumi bija tik viltīgi un mulsi, ka es zināju, ka drīzāk nomiršu nekā sasniegšu krūku.

II

Kad beidzot biju nokratījis šo murgu, attapos iesviests sasietām rokām iegarenā akmens nišā, ne lielākā kā parasts kaps, kas bija izdobts kāda kalna graubainā piegāzē. Iedobes malas bija miklas un, šķiet, laika, nevis prasmīgu roku nopulētas. Krūtīs kaut kas sāpīgi iedūra, mani dedzināja slāpes. Es pabāzu galvu un vārgi iekliedzos. Kalna piekājē bez trokšņa aizplūda netīrs strauts, lauzdamies caur drazām un smilšu sanesumiem. Tam otrā krastā spoži laistījās (pirmās vai pēdējās saules staros) Nemirstīgo pilsēta. Par to šaubu nebija. Es ieraudzīju mūrus, arkas, priekšplānus un dibenplānus: pilsētas pamati bija akmens plato. Kalnu un ieleju izraibināja simtiem greizu nišu, tādu kā manējā. Smiltīs rēgojās seklas akas, un no šiem nožēlojamiem caurumiem (un nišām) snaikstījās kaili pelēkas ādaskrāsas ļaudis ar nevīžīgām bārdām. Man likās, ka es viņus pazīstu: tie piederēja troglodītu mežonīgajai cilmei, kas noposta Arābu līča krastus un etiopiešu alas. Es nebrīnītos, ja tie neprastu runāt un rītu čūskas.

Neatliekamās slāpes mani darīja pārdrošu. Apsvēru, ka līdz smiltīm bija kādi trīssimt soļi, aizžmiedzu acis un uz muguras sasietām rokām metos lejā. Iegrūdu netīrajā ūdenī asiņojošu ģīmi. Un tempu, kā tempj lopi. Pirms vēlreiz iekrist miegā un murgos, nez kādēļ grieķiski atkārtoju dažus vārdus: "Zeleas bagātie trojieši, kas dzer Ezepas melnos ūdeņus…"

Nezinu, cik dienu, cik nakšu aizvēlās man pāri. Ciezdams sāpes, nespēdams atgriezties alu pavēnī, kails nezināmā smiltājā ļāvu saulei un mēnesim izšķirt manu kļūmīgo likteni. Savā mežonībā bērnišķīgie troglodīti man nepalīdzēja ne izdzīvot, ne nomirt. Veltīgi es viņus lūdzu, lai padara man galu. Kādu dienu ar krama šķēpeles asmeni man izdevās pāršķelt savas saites. Jau citu dienu es spēju piecelties un saubagot vai nozagt — es, Marko Flaminio Rufo, Romas leģionu militārais tribūns — savu pirmo pretīgās čūskas gaļas gabalu.

Lielā kāre ieraudzīt Nemirstīgos, pieskarties pārcilvēku Pilsētai gandrīz pilnībā liedza man iemigt. Arī troglodīti, gluži kā ielauzušies manās domās, allaž palika nomodā: sākumā iedomājos, ka tie mani uzrauga, vēlāk šķita, ka viņus bija pārņēmis mans satraukums. Barbaru ciema pamešanai izvēlējos visdzīvākās stundas, vakarpusi, kad dīvainie ļaudis iznira no alām un akām un, neko neredzēdami, blenza saulrietā. Noskaitīju lūgšanu skaļā balsī — ne tik daudz lai izlūgtos Dieva žēlastību, bet lai iebaidītu šo cilti ar artikulētiem vārdiem. Tad šķērsoju strautu, kura tecējumu kavēja sanesumi, un devos uz Pilsētu. Divi vai trīs pagalam apjukuši ļautiņi man sekoja. Tie bija paknapi augumā (kā visi viņu ciltsbrāļi) un iedvesa nevis šausmas, bet riebumu. Man vajadzēja apmest līkumu ap vairākiem neregulāriem padziļinājumiem, ko es noturēju par akmeņlauztuvēm; pati Pilsēta atradās daudz tālāk, nekā es, tās lieluma apžilbināts, biju iedomājies. Ap pusnakti dzeltenajās smiltīs es jau minu pilsētas mūru dievišķi robaino formu melnās ēnas. Apstājos kā svētu šausmu sastindzināts. Jaunais un tuksnesis, tas ir tik neizturami cilvēkam, ka es pat nopriecājos par troglodītu, kurš bija man sekojis līdz pašam galam. Aizvēru acis un nogaidīju (neaizmigdams), līdz ausīs rīts.

Es teicu, ka Pilsēta bija dibināta uz akmens plato. Plato, ko varēja salīdzināt ar krauju klinti, bija tikpat stingrs kā mūri. Velti pagura mani soļi: melnā pamatne neatklāja ne vissīkāko nelīdzenumu, bet nemainīgās sienas neļāva noģist pat vismazākās duravas. Dienas pārspēks piespieda mani patverties kādā alā; tās dziļumā bija aka, bet akā — trepes, kas nolaidās bezdibenīgā tumsībā. Es nokāpu; caur piemēslotu gaiteņu jūkli nokļuvu plašā, apaļā un tikko saskatāmā kamerā. Šajā pagrabā bija pavisam deviņas durvis, astoņas veda labirintā, un visi astoņi ceļi nodevīgi satecēja tajā pašā kamerā. Devītās durvis veda (caur vēl vienu labirintu) citā apaļā kamerā, kas bija tāda pati kā iepriekšējā. Visu kameru kopskaitu es neatceros, acīmredzot to pavairoja mans nemiers un neveiksmes. Klusums te valdīja naidīgs un gandrīz pilnīgs; vienīgais troksnis dziļajos akmens tīklos bija nez kāds pazemes vējš, kura izcelsmi es neatklāju. Plaisās bez trokšņa nozuda rūsaina ūdens pavedieni. Sev par šausmām šajā baisajā pasaulē es iedzīvojos, man jau likās neticami, ka varētu būt arī vēl kaut kas bez pagrabiem ar deviņām durvīm un deviņām ejām, kas sazarojas. Cik ilgi klaiņoju zem zemes, neatceros; zinu vien to, ka reiz savās ilgās sajaucu mežoņu briesmīgo ciemu ar savu dzimto pilsētu, ko ieskāva vīnogulāji.

Kādā gaitenī ceļu man piepeši noslēdza siena, nez no kādām tālēm pār mani nokrita gaisma. Es pacēlu aiztumsušās acis: tur, galvu reibinošos augstumos, es ieraudzīju tik spožu debesu apli, ka man tas varēja likties kvēla purpura krāsās. Sienā bija metāla pakāpieni. Pavisam slābs no pārguruma es tomēr kāpu un apstājos tikai pāris reižu, lai aiz laimes pamuļķi nopūstos. Es jau nomanīju kapiteļus un astragālus, trijstūra frontonus un velves, marmora un granīta vēl neskaidros krāšņumus. Tā man tika dāvāta uzkāpšana no melno, samudžināto labirintu aklās valstības uz brīnumā mirdzošo Pilsētu.

Izniru virszemē kāda laukuma pleķītī, kas visdrīzāk bija patio. To apņēma viena nevienādu formu un dažādu augstumu ēka; šo neviendabīgo celtni rotāja dažādi kupoli un kolonnas. Bet pirmām kārtām mani pārsteidza šī neticamā monumenta būves aizvēsturiskums. Jautu, ka tā bija senāka par cilvēkiem, senāka par zemi. Šis uzkrītošais senatnigums (kaut kādā ziņā neizturams acīm) man šķita piekritīgs nemirstīgu strādnieku veikumam. Sākumā piesardzīgi, vēlāk jau vienaldzīgi un beigās izmisumā klīdu pa sarežģītās pils kāpēm un celiņiem. (Ar laiku atklāju, ka pakāpienu augstums un platums allaž mainījās, kas izskaidroja, kāpēc mani pārņēma tik neizsakāms sagurums.) "Šī pils ir dievu veidota," tas bija pirmais, kas ienāca prātā. Izpētījis neapdzīvotās telpas, es pielaboju: "Dievi,

kas to cēluši, ir miruši." Savukārt pils savdabība lika atzit: “Dievi, kas to cēluši, bijuši traki." Labi atceros, ka es to pateicu ar nesaprotamu nosodījumu, kas jau vērtās sirdēstos un uzdzina drīzāk intelektuālas šausmas neka jutekliskas bailes. Bezmēra senatnīgumam pievienojās arī citi iespaidi: par nepabeigtību, par kaut ko atbaidošu un par kaut ko pilnīgi neprātīgu. Es biju krustām šķērsām izstaigājis baisu labirintu, bet izsmalcināti spožā Nemirstīgo Pilsēta man tikai uzdzina šermuļus un šķebināja. Labirints ir celts ar nolūku maldināt cilvēkus, tā arhitektūra, simetriju pārpilna, pakļautam vienam konkrētam mērķim. Turpretī pilī, ko es vēl nebiju pilnībā izpētījis, arhitektūrai mērķa nebija. Kur vien skaties — koridors bez izejas, augsts, neaizsniedzams logs, greznas durvis, kas ved uz kādu celli vai uz aku, aplam apvērstas kāpnes ar pakāpieniem un margām lejup. Vai ari daudzas citas kāpnes, kas slejas stāvus gaisā, pielipušas pie kadas iespaidīgas sienas sāniem, un kas pēc pāris vijumiem, tā arī nekur nevezdamas, pazūd kupolus klājošajā miglā. Nezinu, vai visi piemēri, ko esmu te sarindojis, ir tieši tādi, kādi tie bija; katrā ziņā daudzus gadus tie ārdīja manu miegu, un es neesmu pārliecināts, vai kāda nianse vairāk atbilst īstenībai vai tēliem, ko atraisīja nakts murgi. "Šī Pilsēta (es domāju) ir tik šausminoša, ka tās kailā eksistence un ilgstamība vien — kaut arī apslēpta tuksneša vidū — aptraipa pagātni un nākotni un pat kompromitē zvaigznes. Kamēr tā ilgs, neviens pasaule nevarēs justies kaut kā vērts un laimīgs." Es to nevēlos aprakstīt; heterogēnu vārdu haoss, tīģera vai vērša miesas, kurās briesmu paskatā ņudzētu kopā saķērušies cits citu nīstoši zobi, orgāni un galvas — varētu, iespējams, būt piemēroti tēli.

Neatceros visus posmus, kā atgriezos pa miklajām un putekļainajām kapu velvēm. Zinu vien to, ka, izejot no pēdējā labirinta, mani nepameta bailes vēlreiz ieraudzīt derdzīgo Nemirstīgo Pilsētu. Vairāk neko neatceros. Un šī aizmirstība, ko vairs nespēju kliedēt, lielā mērā bija manas gribas akts; acīmredzot manas bēgšanas apstākļi bija tik nepateicīgi, ka kādā jaukā dienā, ko arī esmu veiksmīgi aizmirsis, es zvērēju visu aizmirst.

Ill

Tie, kas būs uzmanīgi lasījuši stāstu par manām gaitām, atcerēsies, ka kāds no cilts ļaudīm man sekoja — kā vien suns varētu sekot — līdz pat greizajām mūru ēnām. Kad izlīdu no pēdējā pagraba, viņš sēdēja pie alas mutes. Sēdēja smiltīs un neveikli zīmēja, un tūlīt nodzēsa dažādu zīmju virtenes, tādus kā burtus — sapņus, kas teju, teju taptu saprasti, bet saplūda. Sākumā es domāju, ka tā ir kaut kāda mežoņu rakstība; taču drīz vien attapu, ka ļaudis, kas nebija nonākuši pie vārda, diez vai būtu nonākuši pie savas rakstības, tas šķita muļķīgi. Turklāt neviena no zīmju formām nebija līdzīga citai, kas nepieļāva vai attālināja iespēju, ka tās būtu simboli. Vīrs tās uzšņāpa, apskatīja un pārlaboja. Un piepeši, it kā šī spēlīte tam būtu pagalam apnikusi, viņš zīmes nodzēsa ar plaukstu un apakšdelmu. Vīrs paskatījās uz mani, bet diez vai pazina. Un tomēr mani pārplūdinājušais atvieglojums bija tik liels (vai arī tik liela un iztrūcināta bija mana vientulība), ka es pieķēros pie domas, ka šis rudimentārais troglodīts, kas blenza uz mani, tupēdams zemē, bija mani gaidījis. Saule dedzināja klājienu; kad reizē ar pirmajām zvaigznēm mēs devāmies atceļā uz ciemu, smiltis zem kājām joprojām bija karstas. Troglodīts gāja pa priekšu; tonakt es apņēmos iemācīt viņam pazīt un varbūt arī atkārtot dažus vārdus. Uz pirmo (tā es domāju) ir spējīgi pat suns un zirgs; daudzi putni, piemēram, cēzaru lakstīgalas, ir spējīgi ari uz otro uzdevumu. Lai cik neaptēsta būtu cilvēka saprašana, tā vienmēr būs pārāka pār tiem, kam saprāta nav.

Troglodīta nožēlojamais un pazemīgais skats man atsauca atmiņā Argusa tēlu, veco, mirstošo suni no "Odisejas". Tāpēc es viņu ari nosaucu par Argusu un mēģināju viņam to iemācīt. Izgāšanās un vēlreiz izgāšanās. Nelīdzēja ne īpaši paņēmieni, ne bardzība, ne pacietība — viss velti. Dīkām acīm, nekustīgs, viņš, šķiet, neuztvēra nevienu skaņu, ko pūlējos viņam iedvest. Tepat līdzās, bet it kā būtu nez kur tālumā. Nometies smiltīs kā maza un sabrukusi lavas sfinksa, viņš no rīta līdz vakara atēnām vien ļāva, lai debess iet savu

gaitu pār viņa galvu. Es nospriedu: nav iespējams, ka viņš neuztvertu manu nolūku. Atminējos, ka etiopi melš par mērkaķiem, ka tie apzināti nerunājot, lai tos nepiespiestu strādāt, un Argusa klusēšanu piedēvēju aizdomīgumam vai bailēm. No šīs iedomas nonācu pie vēl amizantākām iedomām. Iedomājos, ka mēs ar Argusu piederam pie dažādām pasaulēm; iedomājos, ka mūsu uztvērumi gan bija vienādi, bet Arguss tos salika kopā kaut kā citādi un veidoja no tiem pavisam citas lietas; iedomājos, ka viņam, iespējams, tās nebija nekādas lietas, bet galvu reibinoša un nepārtraukta gauži strupu iespaidu gūzma. Iedomājos par pasauli, kurā nav ne atmiņas, ne laika; apsvēru iespēju par valodu, kurā nav lietvārdu, par valodu no bezpersoniskiem darbības vārdiem un nelokāmiem epitetiem. Tā nomira diena pēc dienas un ar dienām — gadi, bet kādu rītu notika kas tāds, ko varētu saukt par laimi. Sāka līt, lēni un vareni līt.

Tonakt tuksnesis bija īsta pirts, lai gan tuksnešu naktis var būt Joti aukstas. Es sapņoju par kaut kādu Tesālijas upi (kuras ūdeņiem biju atdāvinājis zelta suni), kas nāca mani izpirkt; es dzirdēju, ka tā tuvojas pa sarkanajām smiltīm un melnajiem akmeņiem; taču spirgtais gaiss un lietus sarūpētais troksnis mani pamodināja. Tāpat kails izskrēju pretī lietum. Nakts gāja uz rīta pusi; visa cilts — tikpat laimīga kā es — zem dzeltenajām debesīm atdevās dzīvinošajām lietus strāvām īpašā sajūsmā. Kā Ķibeles priesteri, kurus pārņēmis dievišķais. Arguss, piekalis acis debesīm, kunkstēja; ūdens straumes vēlās pār viņa seju; tās nebija tikai ūdens (es to uzzināju vēlāk), bet arī asaru straumes. Argus, es uzsaucu, Argus.

Un tad rāmā izbrīnā, gluži kā atrazdams kaut ko jau sen pazaudētu un aizmirstu, Arguss nopurpināja vārdus: "Arguss, Ulisa suns." Un pēc tam, joprojām neskatīdamies uz mani: "Šis mēslos iemestais suns."

Īstenību mēs pieņemam pavisam viegli, varbūt tāpēc, ka nojaušam, ka nekas nav īsts. Es apvaicājos, ko viņš zina par "Odiseju". Grieķu valoda viņam padevās ar lielām grūtībām; es atkārtoju jautājumu.

"Ļoti nedaudz," viņš atbildēja. "Vēl mazāk kā visnabadzīgākais rapsods. Nu jau būs pagājuši simt tūkstoši gadu, kopš es to sacerēju."

IV

Todien man viss tika apgaismots. Troglodīti bija Nemirstīgie; smilšaino ūdeņu čurga — Upe, ko meklēja jātnieks. Kas attiecas uz pilsētu, kuras vārds bija aizskanējis līdz pat Gangai, tad būs jau deviņi gadsimti, kopš Nemirstīgie to nopostīja. Tās vietā no drupu pārpalikumiem tie uzslēja šo aplamīgo pilsētu, kurā es pabiju: tādu kā pilsētu — izsmieklu vai apvērsto pilsētu un vienlaikus templi nesaprātīgiem dieviem, kuri vada pasauli un par kuriem mēs zinām tikai to, ka tie nelīdzinās cilvēkam. Šis iestādījums bija pēdējais simbols, līdz kuram nolaidās Nemirstīgie; tas iezīmēja jaunu posmu, kurā, uzskatīdami, ka jebkurš pasākums ir lemts neveiksmei, troglodīti nolēma dzīvot tikai domāšanā, tikai prāta konstrukcijās. Uzcēluši būvi, viņi to aizmirsa un devās mājot alās. Iegrimuši sevī, fizisko pasauli viņi tikpat kā neuztvēra.

To visu Homērs man atstāstīja, kā sarunājoties ar bērnu. Viņš izstāstīja ari par savu vecumu un par savu pēdējo ceļojumu, ko līdzīgi Ulisam bija uzņēmies, lai atrastu cilvēkus, kas nepazīst jūru, neēd garšvielām bagātinātu gāju un nenojauš, kas ir airis. Nemirstīgo Pilsētā viņš nodzīvoja veselu gadsimtu. Kad to sagrāva, viņš ierosināja dibināt citu. Tas nav nekas pārsteidzošs; zināms, ka pēc Trojas kara apdziedāšanas viņš apdziedāja peļu un varžu karu. Gluži kā Dievs, kurš vispirms radīja kosmosu un pēc tam — haosu.

Būt nemirstīgam ir nožēlojami; visas radības, izņemot cilvēku, ir nemirstīgas, jo nezina, kas ir nāve; dievišķais, briesmīgais, nesaprotamais — tas nozīmē apjēgt savu nemirstību. Esmu ievērojis, ka, neskatoties uz reliģiju daudzveidību, šāda pārliecība sastopama ļoti reti. Israelīti, kristieši un musulmaņi māca par nemirstību, bet lielā godāšana, ko tie izrāda pirmajam mūžam, apliecina, ka tie vienigi tic nemirstībai un visiem pārējiem mūžiem, bezgalīgi lielā skaitā, uzdod šo pirmo apbalvot vai sodīt. Tad jau daudz prātīgāks šķiet rats dažās Indostānas reliģijās; šajā ratā, kam nav ne sākuma, ne gala, katra dzīve ir iepriekšējās iznākums un iedīglis nākamajai, bet neviena no tām nenosaka veselumu… Izskolojusies mūžu ritumā, nemirstīgo cilvēku republika bija sasniegusi iecietības, kas jau līdzinājās noniecinājumam, pilnību. Tā zināja, ka bezgalīgā laikposmā ar ikvienu cilvēku atgadās pilnīgi viss. Par krietnumu pagātnē vai nākotnē ikviens var būt visu veidu laipnību sekmētājs, bet par kauna lietām pagātnē vai nākotnē — visu veidu neģēlību sekmētājs. Gluži kā azartspēlēs visi pāra skaitļi tiecas līdzsvaroties ar nepāra skaitļiem, tieši tāpat tiek likvidēts un koriģēts arī talants un cietpaurība, un laucinieciskā poēma par Sidu varbūt ir nepieciešamais atsvars vienam vienīgam epitetam no "Eklogām" vai Heraklīta sentencei. Viszibenīgākā doma pakļaujas neredzamam zīmējumam un vainago vai aizsāk kādu apslēptu formu. Es zinu par tādiem, kas piekopa ļaunumu, lai nākamajos mūžos rastos labais vai arī tas jau bija radies iepriekšējos… Ar šādu nostāju visi mūsu darbi ir taisni, bet — arī bijuši nebijuši. Nav morālu vai intelektuālu mērauklu. Homērs sacerēja "Odiseju"; bet, ja ir dots bezgalīgs laikposms ar bezgalīgu skaitu apstākļu maiņu, nemaz nav iespējams kaut vienu vienīgu reizi nesacerēt "Odiseju". Jebkurš ir neviens, un viens pats nemirstīgais — tie ir visi. Kā Kornēlijs Agripa, es esmu dievs, es esmu varonis, es esmu filosofs, es esmu dēmons un es esmu pasaule — satriecoši apgrūtinošs veids, kā pateikt, ka manis nav.

Uzskats par pasauli kā par izsvērtu kompensāciju sistēmu Nemirstīgos dziļi ietekmēja. Vispirms jau tā viņiem liedza iespēju just līdzi. Es jau pieminēju senas akmeņlauztuves, kas uzšķērda pretējā krasta laukus; kāds vīrs iekrita visdziļākajā no tām un nevarēja ne pavaidēt, ne nomirt, bet viņu dedzināja slāpes; virvi viņam pameta tikai pēc septiņdesmit gadiem. Tāpat Nemirstīgie bija vienaldzīgi arī pret savu likteni. Ķermenis bija vien paverdzināts mājdzīvnieks, un tam ik mēnesi bija gana ar ubagdāvanu — pāris stundām miega, malciņu ūdens un gaļas sloksni. Tikai nevajag mūs piezemināt līdz askētiem. Nav pilnīgākas baudas par domāšanu, un tai mēs nodevāmies ar visu sirdi. Retu reizi kāds ārpuskārtas pamudinājums mūs atsvieda fiziskajā pasaulē. Piemēram, kā torīt, kad pirmatnējā tīksmē līksmojām par lietu. Bet šādi misēkļi gadījās ļoti reti; visi Nemirstīgie bija spējīgi uz pilnīgu mieru; atceros kādu viru, kuru nekad neesmu redzējis stāvam kājās: uz viņa krūtīm ligzdoja putns.

No mācības par to, ka jebkura lieta tiek kompensēta ar citu lietu, izriet teorētiski nenozīmīgs atvedinājums, kas X-ā mūža beigās vai sākumā mūs pamudināja izklīst pa visu pasauli. To var formulēt šādiem vārdiem: "Pastāv upe, kuras ūdeņi dāvā nemirstību; kādā citā apvidū noteikti jābūt upei, kas to dzēš." Upju skaits nav bezgalīgs; nemirstīgs ceļinieks, kas apstaigā pasauli, kādu dienu būs padzēris no visām upēm. Mēs izvirzījām uzdevumu atklāt šo nemirstību anulējošo upi.

Nāve vai mājiens par to cilvēkam piešķir vērtību, piepilda viņu ar jūtām. Īslaicīgas parādības statuss cilvēku dziļi saviļņo, jo ikviena izrīcība var būt pēdējā; nav tāda vaiga, kam nedraudētu izzušana tāpat kā sapnī redzētam vaigam. Mirstīgo dzīvē it visam ir kaut kā neatgūstama un kaut kā apdraudēta vērtība. Turpretim Nemirstīgajiem ikviena rīcība ir jau nepārskatāmā pagātnē notikušu rīcību atbalss vai nepārsūdzama pirmzīme nākotnē sagaidāmām atbalsīm, kas atkārtosies, līdz tumšs metīsies gar acīm. Nav nekā tāda, kas mūžīgi neklīstu kā attēls starp nepagurstošiem spoguļiem. Nekas nevar notikt tikai vienreiz, nekas nav valdzinoši nedrošs. Nemirstīgo pasaulē nav nekā skumīga, grūta vai svinīga. Mēs ar Homēru šķīrāmies pie Tanheras vārtiem; manuprāt, mēs pat neatsveicinājāmies.

Es izstaigāju jaunas karaļvalstis un jaunas impērijas. 1066. gada rudenī es dienēju pie Stemfordas tilta, diemžēl vairs neatceros, vai Harolda, kurš drīz vien te atrada savu galu, rindās, vai pie nelaimes putna Haralda Hardrada, kurš te iekaroja sešas pēdas — vai mazliet vairāk — angļu zemes. Hidžras septītajā gadsimtā Bulakas priekšpilsētā es pārrakstīju Sindbada septiņus ceļojumus un Bronzas pilsētas vēsturi — glītā, nosvērtā kaligrāfijā, sen aizmirstā valodā, kuras alfabētu es nezinu. Samarkandas cietuma iekšpagalmā es vareni izspēlējos šahu. Bikanirā es pasniedzu astroloģiju, arī Bohēmijā. 1638. gadā es biju Kolossvarā un pēc tam Leipcigā. Aberdenā 1714. es parakstījos uz Popa "Iliādas" sešiem sējumiem; zinu, ka tajos bieži ieskatījos ar patiesu baudu. Ap 1729. gadu šīs poēmas izcelsmi es apspriedu ar retorikas profesoru, kuru, ja nemaldos, sauca Džambatista; viņa apsvērumi man likās neapgāžami. 1921. gada ceturtajā oktobrī "Patnai", kas mani veda uz Bombeju, vajadzēja noenkuroties kādā Eritrejas piekrastes ostā*.

Es izkāpu; atcerējos citus ļoti senus rītus, ari pie Sarkanās jūras, kad biju Romas tribūns un drudzis, pesteļi un bezdarbība izdeldēja zaldātu dzīvības. Netālu no pilsētas uzdūros dzidra ūdens straumei; ieraduma dzīts, es to nogaršoju. Rāpjoties stāvajā krastā, dzelkšņaina koka zars ievainoja delnas virspusi. Agrāk nepieredzētā sāpe likās ļoti dzīva. Nespēdams tam noticēt, aiz laimes gluži \

mēms, es vēroju, kā lēniņām top brīnumaina asins lāse. Mirstīgs, es atkal esmu mirstīgs — bez mitas atkārtoju — es atkal esmu tāds pats kā citi! Tonakt nogulēju līdz pašai ausmai.

…Apmēram pēc gada es visas šīs lappuses pārskatīju. Nav šaubu, ka tās atbilst patiesībai, tomēr pirmajās nodaļās, kā ari dažās rindkopās no citām nodaļām es it kā sajutu kaut ko neīstu. Iespējams, ka vainojamas pārmērības garāmslīdošos sīkumos — parādībā,

ko būšu apguvis no dzejniekiem, parādībā, kas pilnīgi visu saindē ar kaut ko melīgu, jo ar minētajiem sīkumiem var būt pārpilni darbi, nevis atmiņas… Lai nu kā, esmu tomēr atradis — manuprāt — daudz pamatīgāku attaisnojošu iemeslu. Un lai jau mani apsmej par fantazētāju — es to uzrakstīšu.

Manis aprakstītais stāsts šķiet nereāls tāpēc, ka tajā sajaucas divu dažādu cilvēku dzīves notikumi. Pirmajā nodaļa jātnieks grib zināt, kā sauc upi, kas apskalo Tēbu mūrus; Flaminio Rufo, kurš mirkli iepriekš pilsētai piešķīris epitetu Hekatomfilosa, atbild, ka šī upe ir Ēģipte; neviens no šiem izteikumiem nepieder teicējam, bet gan Homēram, kurš "Iliādā" runā par Hekatomfilosas Tēbām un kurš "Odisejā" ar Proteja un Ulisa muti Nīlu nepagurdams dēvē par Ēģipti. Otrajā nodaļā romietis, dzerdams nemirstības ūdeni, izrunā dažus vārdus grieķiski; arī šie vārdi pieder Homēram, un tos var atrast slavenā kuģu kataloga beigās. Tālāk, galvu reibinošajā pilī, tiek runāts par "nosodījumu, kas jau līdzinājās sirdsēstiem". Šie vārdi arī pieder Homēram, kuram šādas šausmas patika aprakstīt. Tamlīdzīgas anomālijas mani patiesi uztrauca, turpretim citas, estētiska rakstura anomālijas, ļāva atklāt patiesību. Tās visas apvienotas pēdējā nodaļā; te bilsts, ka dienēju pie Stemfordas tilta, ka Bulakā pārrakstīju Sindbada Jūrasbraucēja piedzīvojumus un ka Aberdenā pasūtīju Popa "lliadu" angļu valodā. Vēl, interalia, lasām: "Bikanirā es nodarbojos ar astroloģiju, arī Bohēmijā." Visas šīs liecības ir patiesas; nozīmīgs ir tas, kāpēc šīs liecības izceltas. Pirmā liecība it kā aicina pievērst uzmanību militāristam, taču vēlāk mēs nomanām, ka stāstītājs nebūt nekavējas pie kara lietām, bet gan pie cilvēku likteņiem. Turpinājums ir vēl aizraujošāks. Reģistrēt šīs liecības man lika neskaidrs, bet vienkāršs iemesls — es zināju, ka tās ir ļoti aizkustinošas. Tās nav tādas, kad runā romietis Flaminio Rufo. Homēra pateiktas — tās ir tādas. Jo ir taču savādi, ka Homērs trīspadsmitajā gadsimtā parraksta Sindbada, cita Ulisa, piedzīvojumus un pēc daudziem gadsimtiem kādā ziemeļu karaļvalstī un nez kādā barbaru valodā atklāj savas "Iliādas" metus. Kas attiecas uz teikumu, kurā ietverts Bikaniras vārds, tad labi redzams, ka to sace-

rējis mācīts vīrs, kurš kāro (kā kuģu kataloga autors) izcelties ar dažu spožāku vārdu. [66]

Tuvojoties beigām, atmiņu tēli zūd, paliek tikai vārdi. Kāds tur brīnums, ka laiks būtu sajaucis vārdus, kas reiz precīzi atspoguļoja mani, ar tiem, kas kļuva par simboliem tā cilvēka liktenim, kurš bija kopā ar mani tik garus gadsimtus. Es biju Homērs; pavisam drīz es būšu Nekas — kā Uliss; pavisam drīz es būšu visi — miris.

1950. gada piezīme.

Starp komentāriem, kurus pamudinājusi iepriekš minētā publikācijā, visinteresantākā, kaut arī ne pati civilizētākā, bibliski nodēvēta par A coat of many colours (Mančestera, 1948), un šis darbs pieder doktora Nauma Kordovero bargi piekasīgajai spalvai. Tajā ir ap simt lappusēm. Komentārs veltīts grieķu centoniem, vulgārā latīņu valodā sarakstītiem centoniem, Benam Džonsonam, kurš savus laikabiedrus izskaidroja ar fragmentiem no Senekas, Aleksandera Rosa Virgilius evangelizans, Džordža Mūra un Eliota paņēmieniem un, visbeidzot, "stāstījumam, ko piedēvē antikvāram Žozefam Kartafilusam". šā darba pirmajā nodaļā viņš acīgi uzrada iespraudumus no Plīnija (Historia naturalis, V, 8); otrajā nodaļā — no Tomasa de Kvinsija (Writings, III, 439); trešajā nodaļā — no Dekarta vēstījuma vēstniekam Pjēram Šanū; ceturtajā nodaļā — no Bernarda Šova (Back to Methuselah, \/). No šiem nelikumīgajiem iestarpinājumiem vai zādzībām autors secina, ka dokuments ir apokrifisks.

Manuprat, šāds slēdziens nav pieļaujams. "Tuvojoties beigām," rakstīja Kartafīluss, "atmiņu tēli zūd, paliek tikai vārdi." Vārdi, vārdi, pārvietoti un pārgrozīti, jau citiem piederoši vārdi — tāda bija trūcīgā žēlastības dāvana, ko viņam pameta stundas un gadsimti.

Veltīts Sesīlijai Inhenjerosai

TEOLOGI

Izpostījuši dārzu, apgānījuši vīna kausus un altārus, huņņi jāšus ielauzās klostera bibliotēkā un plosīja nesaprotamās grāmatas, lādēja tās un dedzināja, varbūt bīdamies, ka burti to lapās slēpa zaimus pret viņu dievu — līku dzelzs zobenu. Dega palimpsesti un kodeksi, taču liesmojošā sārta vidū starp pelniem gandrīz neskarta saglabājās Civitas Dei* divpadsmitā grāmata, kurā stāstīts — Platons reiz Atēnās mācījis, ka laika galā visas lietas atgūs savu iepriekšējo stāvokli un ka viņš Atēnās no jauna skaidros to pašu doktrīnu tās pašas auditorijas priekšā. Pret tekstu, kuru liesmas bija saudzējušas, visi izjuta īpašu godbijību, un tie, kas to lasīja un pārlasīja tajā tālajā provincē, spītīgi nevēlējās atcerēties, ka tā autors bija piesaucis šo doktrīnu tikai tādēļ, lai to labāk atspēkotu. Gadsimtu vēlāk Aureliāns, Akvilejas draudzes vikārs, uzzināja, ka Donavas krastos jaunuzradusies monotoņu sekta (saukta arī anulāri) sludināja, ka vēsture ir aplis un ka nav nekā, kā nebūtu jau bijis un ka nebūs nākotnē. Kalnos Krusta vietā bija stājušies Ritenis un Čūska. Visi baidījās, tomēr rada mierinājumu baumās, ka Jānis no Pannonijas, kurš bija kļuvis slavens ar savu traktātu par Dieva septīto atribūtu, gatavojoties atspēkot šo tik neganto ķecerību.

Aureliānu sarūgtināja šī ziņa, jo sevišķi tās otrā daļa. Viņš zināja, ka teoloģijas lietās neviens jauninājums nav bez riska; pārdomājis

viņš tomēr atzina, ka cikliskā laika tēze ir pārāk neordināra, pārāk kurioza, lai šo risku uzskatītu par nopietnu. (Bīstamas ir tikai tās ķecerības, kuras var tikt sajauktas ar ortodoksiju). Pannonijas Jāņa iejaukšanās — viņa nelūgtā ielaušanās — šajā lietā Aureliānam kremta vairāk. Pirms diviem gadiem ar savu daudzvārdīgo De septima affectione Dei sive de aeternitate [67] viņš bija piesavinājies tēmu, ko Aureliāns uzskatīja par savu; tagad, it kā laika problēma piederētu viņam, Jānis gatavojās vērsties pret anulāriem — droši vien ar Prokrusta argumentiem, ar vēl baismīgākam pretindēm nekā pati Čūska… Tajā naktī Aureliāns pārlapoja Plūtarha seno dialogu par orākulu apklušanu; divdesmit devītajā rindkopā viņš izlasīja satīru, vērstu pret stoiķiem, kuri aizstāv ideju par bezgalīgu pasauļu skaitu ar neskaitāmām saulēm, mēnešiem, Apolloniem, Diānām un Poseidoniem. Šis atradums viņam likās laba zīme; viņš apņēmās apsteigt Pannonijas Jāni un pirmais atspēkot Riteņa pielūdzējus ķecerus.

Ir cilvēki, kuri cenšas iegūt kādas sievietes mīlestību tikai tādēļ, lai viņu aizmirstu, lai vairāk nebūtu par viņu jādomā; līdzīgā kārtā Aureliāns gribēja pārspēt Pannonijas Jāni — nevis lai viņu aizskartu, bet lai atbrīvotos no skaudības, ko tas viņā modināja. Pats darba process — siloģismu un pulgojošu frāžu darināšana, visi šie nego, autem un nequaquam [68] — palīdzēja viņam nomierināties un aizmirst skaudību. Viņš būvēja plašas, gandrīz neatšķetināmas teikumu konstrukcijas, pieblīvētas ar iekavām, kur paviršības un sintakses kļūdas likās kalpojam kā nonievāšanas līdzeklis. No nelabskanības viņš radīja instrumentu. Viņš paredzēja, ka Jānis šaustīs anulārus ar pravietisku bardzību; lai neietu tajās pašās pēdās, Aureliāns par savu ieroci izvēlējās izsmieklu. Augustīns bija rakstījis, ka Jēzus ir taisnais ceļš, kas glābj mūs no cirkulārā labirinta, kurā maldās bezdievji; Aureliāns skolnieciskā centībā tos salīdzināja ar Iksionu, ar Prometeja aknām, ar Sīzifu, ar Tēbu ķēniņu, kas redzēja divas saules, ar stostīšanos, ar papagaiļiem, ar spoguļiem, ar atbalsīm, ar

mūļiem, kas griež ūdensratu, un ar divragainiem siloģismiem. (Pagānu leģendām šeit tika atvēlēta tikai izpušķojoša loma.) Kā katrs bibliotēkas īpašnieks, Aureliāns jutās nelāgi, ka nepārzina to pilnībā; šis konflikts ļāva viņam izpildīt savu lasītāja pienākumu pret daudzām grāmatām, kuras, likās, pārmeta viņam nevērību pret sevi. Tādējādi viņš varēja iestarpināt vienu fragmentu no Origena darba De principiis[69], kurā autors noliedz, ka jūda iskariots reiz atkal nodos mūsu Kungu un Pāvils Jeruzālemē atkal būs liecinieks Stefana mocekļa nāvei, un otru no Cicerona Academica priora**, kurā viņš izsmej tos, kuri iedomājas, ka, kamēr viņš runā ar Lukullu, citi neskaitāmi Lukulli un Ciceroni runā precīzi to pašu neskaitāmās citās pasaulēs. Turklāt viņš vērsa pret monotoniem ari Plūtarha tekstu un sašutis norādīja, cik tas ir apkaunojoši, ka elku pielūdzējs ir vērtējis lumen naturae[70] augstāk nekā anulāri dieva vārdu. darbs pie teksta viņam aizņēma deviņas dienas; desmitajā viņam tika atgādāts Pannonijas Jāņa atspēkojuma noraksts.

Tas bija gandrīz kaitinoši īss; Aureliāns to uzlūkoja ar nicinājumu, bet pēc tam — ar bailēm. Tā pirmā daļa saturēja skaidrojumu par Vēstules ebrejiem devītās nodaļas beigu pantiem, kuros teikts, ka Jēzus nav ticis daudzkārt upurēts kopš pasaules iesākuma, bet tikai vienreiz — tagad, laiku piepildījumā. Otrajā daļā bija izmantota atsauce uz Bībelē doto norādījumu attiecībā uz pagānu veltīgo vārdu malšanu (Mateja 6:7) un uz to vietu Plīnija septītajā grāmatā, kurā autors spriež, ka visā plašajā Universā nav divu vienādu seju. Pannonijas Jānis norādīja, ka tāpat arī nav divu vienādu dvēseļu un ka visnekrietnākais grēcinieks ir tikpat vērtīgs kā par viņu izlietās Jēzus Kristus asinis. Viena cilvēka rīcība (viņš apgalvoja) ir vairāk vērta nekā deviņas koncentriskās debesis, un iedomāties, ka šī rīcība var izzust un atkal atgriezties, ir pompoza frivolitāte. Zudušo laiks neatsauc; mūžība to glabā debesu godībai un arī elles ugunij. Traktāts

bija nevainojams, universāls; likās, ka to ir rakstījis nevis kads viens konkrēts cilvēks, bet gan jebkurš cilvēks vai, iespējams, visa cilvēce. Aureliāns izjuta gandrīz fizisku pazemojumu. Vienu brīdi viņš gribēja iznīcināt vai pārstrādāt savu darbu; tad, aizvainots savā krietnumā, viņš to nosūtīja uz Romu, neizmainījis ne burta. Pēc vairākiem mēnešiem, kad sanaca Pergamas sinode, monotonu maldu atspēkošana tika uzticēta (kā jau to varēja paredzēt) Pannonijas Jānim; viņa erudītā, izsvērtā uzstāšanās bija pietiekama, lai Euforbs, ķecerības tēvs, tiktu nodots sārtam. ''Tas jau ir kādreiz noticis un notiks atkal," teica Euforbs. "Ne sārtu jūs aizdedzat, bet uguns labirintu. Ja šeit saliktu kopā visus tos sārtus, kuros esmu dedzis, uz zemes pietrūktu vietas un eņģeļi kļūtu akli. To es esmu teicis jau daudzas reizes." Pēc tam viņš iekliedzās, jo viņu bija aizsniegušas liesmas.

Krita Ritenis Krusta priekšā [71] , bet Aureliāns un Jānis turpināja savu slepeno cīņu. Abi bija vienas armijas kareivji, abi alka pēc vienas un tās pašas balvas, karoja pret vienu Ienaidnieku, taču ikkatrs Aureliāna rakstītais vārds slepus tīkoja pārspēt Jāni. Viņu divkauja bija neredzama; ja apjomīgie personvārdu rādītāji nemelo, daudzajos Aureliāna sējumos, kas iekļauti Miņa "Patroloģijā", otra vārds neparādās ne reizi. (No Jāņa darbiem ir saglabājušies tikai divdesmit vārdi.) Abi nosodīja otrā Konstantinopoles koncila anatēmas; abi vajāja ariāņus, kuri noliedza, ka Dēls ir dzemdināts pirms visiem mūžiem; abi apliecināja Kosmas darbā Topographia Christiana** pausto ortodoksiju, ka Zeme ir četrstūraina — kā ebreju tabernākuls. Diemžēl pa visiem zemes stūriem sāka vērsties plašumā kāda cita postoša ķecerība. Radusies Ēģiptē vai Āzijā (jo liecības ir atšķirīgas, un Busē nevēlas piekrist Harnaka argumentiem), tā līdzīgi mērim aplipināja Austrumu provinces un slēja tempļus Maķedonijā, Kartāgā un Treverisā. Likās, tā iespiedusies visur; runāja, ka Britānijas diecēzē krucifiksi tikuši apgriezti ar kājām gaisā un ka

Cēzarejā Pestītāja tēls aizstāts ar spoguli. Spogulis un obols bija jauno shizmatiķu emblēmas. Vēsturē viņi ir pazīstami ar daudziem vārdiem (spekulāri, abismāļi, kainiti), tomēr izplatītākais no visiem ir histrionieši — šo vārdu tiem deva Aureliāns, un viņi to nekaunīgi pieņēma. Frīģijā viņus sauca par simulakriem, un tāpat arī Dardanijā. Damaskas Jānis tos sauca par formām; te gan jāpiezīmē, ka Erfjords šo teksta fragmentu noraida. Nav neviena herēsiologa, kas ar mulsumu nepieminētu viņu mežonīgās paražas. Daudzi histrionieši sludināja askēzi; vieni sevi sakropļoja — piemēram, Origens; otri mitinājās pazemē, kloākās; citi izrāva sev acis, un vēl citi (Nītrijas nabukodonosori) "ēda zāli kā vērši, un viņiem izauga spalvas kā ērgļiem". No miesas mērdēšanas un stingrības tie bieži pārgāja pie noziedzības; dažās kopienās tika pieļauta zagšana, citās — cilvēka nogalināšana, vēl citās — sodomija, asinsgrēks un pārošanās ar lopiem. Tie visi bija svētuma zaimotāji; viņi gānīja ne tikai kristiešu Dievu, bet arī sava panteona noslēpumainās dievības. Viņi fabricēja svētās grāmatas, kuru pazušanu apraudāja zinību vīri. Sers Tomass Brauns ap 1658. gadu rakstīja: "Laiks ir iznīcinājis pretenciozos histrioniešu evaņģēlijus, taču ne Apsūdzības, ar kādām tika šaustīta viņu Bezdievība": Erfjords ir paudis viedokli, ka šīs "apsūdzības" (kuras saglabājušās kādā grieķu kodeksā) ir tie paši zudušie evaņģēliji. Tas nav izprotams, ja nepārzinām histrioniešu kosmoloģiju.

Hermētiskajās grāmatās ir rakstīts, ka tas, kas ir lejā, ir vienāds ar to, kas augšā, un tas, kas ir augšā, ir vienāds ar to, kas lejā, savukārt "Zoharā" tiek runāts par to, ka apakšējā pasaule ir augšējās pasaules atspulgs. Histrionieši savu doktrīnu dibināja uz šīs idejas perversa izkropļojuma. Viņi piesauca Mateja evaņģēlija 6:12 ("piedod mums mūsu parādus, kā arī mēs piedodam saviem parādniekiem") un 11:12 ("debesu valstībā laužas iekšā"), lai pierādītu, ka zemes dzīve ietekmē debesis, un Pāvila 1. vēstules korintiešiem 13:12 ("mēs tagad redzam neskaidri, kā raudzīdamies spogulī"), lai pierādītu, ka viss, ko mēs redzam, ir nepatiess. Viņi iedomājās — iespējams, monotonu maldu mācības ietekmē —, ka katrs cilvēks ir divi cilvēki un ka īstais no tiem ir otrais — tas, kurš atrodas debesīs.

Tāpat viņi iedomājās, ka jebkura mūsu darbība debesīs projicējas kā tās pretmets, proti — ja mēs esam nomodā, otrs guļ, ja mēs piekopjam netiklību, otrs ir šķīsts, ja mēs zogam, otrs ir augstsirdīgs. Pēc nāves mēs savienosimies ar šo otru un būsim viņš. (Zināmas šo doktrīnu atskaņas ir saglabājušās Bloja darbos.) Citi histrionieši sprieda, ka pasaules gals pienāks, kad būs izsmelts tās iespējamību skaits; tā kā atkārtošanās nav iespējama, taisnajam ir jāizdzēš (jāpaveic) viszemiskākie darbi, lai tie neaptraipītu nākotni un lai paātrinātu Jēzus valstības atnākšanu. Šo tēzi neatzina citas sektas, kuras uzstāja, ka pasaules vēsturei ir jātop piepildītai katrā cilvēkā. Ļaužu vairākumam, līdzīgi kā Pitagoram, vajadzēs pārmiesoties daudzos ķermeņos, pirms viņi iegūs atbrīvošanu; daži, tā sauktie "daudzveidīgie", "vienas dzīves laikā ir lauvas, pūķi, mežacūkas, ūdens un koks". Dēmostens piemin šķīstīšanos caur dubļiem, kurai tika pakļauti orfiskajās mistērijās iesvētītie; "daudzveidīgie" līdzīgā kārtā piekopa šķīstīšanos caur ļauno. Viņi saprata, tāpat kā to saprata Karpokrats, ka neviens neizies no cietuma, līdz nebūs nomaksājis pēdējo obolu (Lūkas 12:59), un mēdza maldināt grēku nožēlniekus ar šo Bībeles pantu: "Es esmu nācis, lai tiem būtu dzīvība un pārpilnība." (Jāņa 10:10) Viņi ari teica, ka nebūt ļaunam ir sātaniska lepnība… Histrionieši izgudroja daudzas un dažādas mitoloģijas; vieni sludināja askēzi, citi visatļautību, bet visi — sajukumu. Teopomps, histrionietis no Berenises, noliedza visus mītus; viņš apgalvoja, ka ikviens cilvēks ir orgāns, kuru projicē dievība, lai sajustu pasauli.

Aureliāna diecēzes ķeceri bija no tiem, kuri apgalvoja, ka laiks nepieļauj atkārtošanos — ne no tiem, kuri apgalvoja, ka ikkatra rīcība atspoguļojas debesīs. Šis apstāklis bija dīvains; kādā no saviem ziņojumiem romiešu varasvīriem Aureliāns to pieminēja. Prelāts, kuram tas tika nosūtīts, bija ķeizarienes biktstēvs; nevienam nebija noslēpums, ka šis atbildīgais amats pasargāja viņu no spekulatīvās teoloģijas intīmajiem priekiem. Viņa sekretāram — kādreizējam Pannonijas Jāņa līdzstrādniekam, kurš tagad bija kļuvis par viņa pretinieku, — bija ļoti skrupuloza heterodoksiju vajātāja slava; savam ziņojumam Aureliāns pievienoja histrioniešu ķecerības izklāstu tādā veidā, kādā tas aprakstīts Dženovas un Akvilejas slepenajās sanāksmēs. Viņš sacerēja pāris rindkopu; brīdī, kad grasījās rakstīt drausmīgo tēzi, ka nav divu vienādu mirkļu, viņa rakstāmspalva apstājās. Viņš nespēja atrast vajadzigo formulu; jaunās doktrīnas pamācības ("Vai gribi redzēt to, ko cilvēka acis vēl nav skatījušas? Paraugies mēnesī. Vai gribi dzirdēt to, ko ausis nav dzirdējušas? Ieklausies putna kliedzienā. Vai gribi pieskarties tam, ko rokas vēl nav skārušas? Pieskaries zemei. Patiesi es saku, ka Dievs vēl radīs pasauli") bija šim mērķim pārlieku afektētas un metaforiskas. Pēkšņi viņam iešāvās prātā sentence, kas sastāvēja no divdesmit vārdiem. Viņš to pierakstīja, pilns prieka; mirkli vēlāk viņu pārņēma šaubas, vai tik šī sentence nepieder kādam citam. Nākamajā dienā viņš atcerējās, ka pirms daudziem gadiem bija to lasījis grāmatā Adversus annulares*, kuras autors bija Pannonijas Jānis. Viņš pārbaudīja citātu; tas tiešām tur bija. Viņu mocīja neziņa. Izmainīt vai izsvītrot šos vārdus nozīmētu vājināt izteiksmi; atstāt tos nozīmētu plaģiēt vīru, kas viņam bija pretīgs; norādīt frāzes avotu nozīmētu denuncēt viņu. Lūgšanās viņš piesauca dievišķo palīdzību. Otrās novakares sākumā viņa sargeņģelis nodiktēja kompromisa risinājumu. Aureliāns paturēja uzrakstītos vārdus, bet to priekšā pievienoja šādu piezīmi: “To, ko tagad vankšķ ķeceri ticības sajaukšanai, mūsu laikmetā ir teicis kāds augsti mācīts vīrs, vairāk aiz vieglprātības nekā grēcīguma." Pēc tam notika baiļotais, gaidītais, nenovēršamais. Aureliānam vajadzēja uzrādīt, kurš bija šis vīrs; Pannonijas Jānis tika apsūdzēts ķecerīgu uzskatu paušanā.

Četrus mēnešus vēlāk kāds Aventīnas kalējs, histrioniešu melu apstulbots, uzkrāva uz sava mazā dēlēna pleciem lielu dzelzs lodi, lai viņa dubultnieks varētu lidot. Zēns nomira; šī nozieguma izraisītais sašutums lika Jāņa tiesnešiem ķerties pie visstingrākās bardzības. Jānis nevēlējās atteikties; viņš atkārtoja, ka, noliedzot savu tēzi,

kristu samaitājošās monotonu ķecerības grēkā. Viņš nesaprata (nevēlējās saprast), ka piesaukt monotonus nozīmēja piesaukt jau aizmirsto. Ar tādu kā senilu stūrgalvību viņš bārstīja spožākās frāzes no saviem kādreizējiem disputiem; tiesneši pat neklausījās vārdos, kas reiz bija tos sajūsminājuši. Tā vietā, lai mēģinātu nomazgāt no sevis kaut mazāko histrionisma traipu, viņš pūlējās pierādīt, ka tēze, kuras dēj viņu apsūdzēja, bija visstingrākajā saskaņā ar ortodoksiju. Viņš diskutēja ar vīriem, no kuru sprieduma bija atkarīgs viņa liktenis, un pieļāva galēju nesaprātību, darot to asprātīgi un ar ironiju. Divdesmit sestajā oktobrī pēc diskusijas, kas bija ilgusi trīs dienas un trīs naktis, viņam piesprieda nāvessodu sadedzinot.

Aureliāns bija klāt soda izpildē, jo pretēja rīcība nozīmētu savas vainas atzīšanu. Soda vieta bija kāds paugurs, kura zaļajā virsotnē slējās dziļi zemē ierakts stabs un ap to — daudzi zaru saišķi. Kāds no tiesas ierēdņiem nolasīja tribunāla spriedumu. Karstajā dienasvidus saulē Pannonijas Jānis gulēja ar seju putekļos, gaudodams kā zvērs. Viņš ar rokām kārpīja zemi, taču bendes to uzrāva kājās, izģērba un beidzot piesēja pie staba. Galvā viņam uzlika ar sēru piesūcinātu salmu kroni; blakus novietoja nešķīsto Adversus annulares eksemplāru. Iepriekšējā naktī bija lijis, un zari dega vāji. Pannonijas Jānis noskaitīja lūgsnu grieķu un pēc tam kādā citā nepazīstamā valodā. Uguns jau grasījās viņu apņemt, kad Aureliāns beidzot uzdrošinājās pacelt acis. Liesmu mēles sastinga; Aureliāns pirmo un pēdējo reizi ieraudzīja ienīstā ķecera seju. Tā viņam kādu atgādināja, bet viņš nevarēja atminēt — kuru. Tad Jāni aizsedza liesmas; tad viņš iekliedzās, un likās, it kā būtu kliegusi uguns.

Plūtarhs stāsta, ka Jūlijs Cēzars esot apraudājis Pompeja nāvi; Aureliāns neraudāja par Jāņa nāvi, tomēr sajuta to, ko jūt cilvēks, izārstējies no nedziedināmas slimības, kas jau bija kļuvusi par daļu no viņa dzīves. Akvilejā, Efesā un Maķedonijā viņš ļāva gadiem ritēt sev pāri. Viņš pārstaigāja impērijas skarbās nomales, snaudulīgos purvājus un apcerīgos tuksnešus, meklēdams vientulību, kas viņam palīdzētu apjēgt savu likteni. Kādā Mauritānijas cellē lauvu pilnā naktī viņš no jauna pārdomāja sarežģīto apsūdzību pret Pannonijas Jāni un nez kuro reizi atzina tiesas spriedumu par taisnīgu. Daudz grūtāk viņam bija attaisnot savu aplinku denunciāciju. Rusadirā viņš nolasīja savu anahronisko sprediķi "Gaismu gaisma deg atkritēja miesā". Hibernijā, mežu ieskauta klostera būdā, kādu nakti uz rīta pusi viņu pārsteidza lietus čaboņa. Viņš atcerējās kādu citu nakti Romā, kad viņu arī bija pārsteigusi šī tikko dzirdamā skaņa. Ap pusdienas laiku zibens šautra aizdedzināja kokus, un Aureliāns varēja nomirt tādā pašā veidā, kādā bija nomiris Jānis.

Šī stāsta nobeigumu iespējams pārstāstīt tikai metaforās, jo tas norisinās debesu valstībā, kur laiks nepastāv. Varbūt vajadzētu teikt, ka Aureliāns sarunājās ar Dievu un ka Viņu tik maz interesēja reliģiskie strīdi, ka Aureliāns tika noturēts par Pannonijas Jāni. Taču tas netieši norādītu uz dievišķā prāta juceklīgumu. Pareizāk būtu teikt tā: paradīzē Aureliāns uzzināja, ka neizdibināmajai dievībai viņš un Pannonijas Jānis (īstenticīgais un ķeceris, nīdējs un nīstais, apsūdzētājs un apsūdzētais) bija viena vienīga persona.

EMMA CUNCA

1922. gada četrpadsmitajā janvāri, pārnākusi no tekstilfabrikas "Tārbuhs un Lēventāls", Emma Cunca priekšnamā uz grīdas atrada vēstuli ar Brazīlijas zīmogu un no tās uzzināja, ka miris viņas tēvs. Marka un aploksne viņu pirmbrld pievīla — rokraksts izrādījās nepazīstams, un tas jau pēc mirkļa sāka viest bažas. Deviņas vai desmit ķeburaini izsmērētas rindiņas tiecās piepildīt visu lappusi. Emma izlasīja, ka Maijera kungs kļūdas pēc iedzēris pārmērīgu veronāla devu un nomiris šā mēneša trešajā datumā Bažē slimnīcā. Vēstuli bija parakstījis tēva pansijas biedrs, kāds Feins vai Fains no Riugrandi, kas nevarēja zināt, ka raksta mirušā meitai.

Lapa izslīdēja Emmai no rokām. Vispirms viņu pārņēma nelabums un saļodzījās ceļi, pēc tam uzmācās tāda kā vainas apziņa, notiekošā nerealitātes izjūta, saltums un bailes, tad radās vēlme, lai acumirklī iestātos rītdiena. Tūlīt gan viņa saprata, ka tāda iegriba ir veltīga, jo tēva nāve bija vienīgais, kas noticis šai pasaulē un turpināsies bez gala. Emma pacēla vēstuli, devās uz savu istabu un gandrīz vai zagšus noglabāja to skapja atvilktnē, it kā jau zinātu, kas sekos tālāk. Varbūt turpmāko notikumu aprises sāka iezīmēties apziņā un viņa jau bija tā, par ko kļūs.

Tumsai sabiezējot, Emma līdz vēlam vakaram apraudāja pašnāvību, ko bija izdarījis Manvels Maijers, senajās laimes dienās saukts par Emanuēlu Cuncu. Viņa atcerējās vasaras brīvdienas

fermā netālu no Gvalegvajas, atsauca atmiņā (pūlējās atsaukt atmiņā) mati, atcerējās mājiņu Lanusā, kuru viņiem atsavinaja, atcerējās dzeltenos aizkarus kādā logā, atcerējās cietuma mašīnu, negodu, anonīmi piesūtītos avīžu izgriezumus par "blēdīgo kasieri", atcerējās (to viņa nekad nebija aizmirsusi), ka tēvs pēdējā naktī viņai bija apzvērējis, ka naudu nozadzis Lēventāls. Lēventāls, Ārons Lēventāls, tolaik pārvaldnieks, tagad viens no fabrikas īpašniekiem. Emma glabāja šo noslēpumu kopš 1916. gada. Viņa to nevienam nebija atklājusi, pat ne savai labākajai draudzenei Elzai Ūršteinai. Varbūt viņa negribēja izraisīt aklu neticību, varbūt domāja, ka šis noslēpums ir saikne ar promesošo tēvu. Lēventāls nezināja, ka viņa zina, — šis nieka fakts modināja Emmā Cuncā varas apziņu.

Tonakt viņa neaizmiga, un, kad pirmā gaismiņa sāka iezīmēt loga taisnstūri, plāns bija pilnīgi gatavs. Emma parūpējās, lai diena, kas šķita velkamies bezgalīgi, neatšķirtos no citām. Fabrikā klīda runas par streiku — Emma kā vienmēr izteicās pret jebkādu vardarbību. Sešos pēc darba viņa kopā ar Elzu aizgāja uz sieviešu klubu, kur bija vingrošanas zāle un baseins. Pierakstoties nācās atkārtot pa burtiem vārdu un uzvārdu un smaidot paciest prastos jociņus, ko tie izraisīja. Ar Elzu un jaunāko no Kronfūsām viņa pārsprieda, kādu filmu varētu noskatīties svētdienas vakarā. Pēc tam pasākās saruna par līgavaiņiem, un neviens nebrīnījās, ka Emma cieta klusu. Aprīlī viņai būs deviņpadsmit gadu, taču vīrieši viņā vēl arvien iesvēla tīri vai patoloģiskas bailes… Pārnākusi mājās, Emma uzvārīja zupu no tapiokas un dārzeņiem, agri pavakariņoja, likās gultā un piespieda sevi aizmigt. Tā ierasti triviālā ritmā pagāja piektdiena, piecpadsmitais datums, priekšvakars.

Sestdien viņu pamodināja nepacietība. Nevis nemiers, bet nepacietība un savāds atvieglojums, ka beidzot šī diena ir pienākusi. Nekas vairs nebija jāplāno vai jāiztēlojas, pēc pāris stundām savu paveiks notikumu ikdienišķība. Avīzē La Prensa Emma izlasīja, ka Malmes kuģis "Ziemeļzvaigzne" šovakar aties jūrā no trešā mola, tad piezvanīja Lēventālam un lika noprast, ka gribētu tikties ar viņu tā, lai pārējās neuzzinātu — esot kaut kas sakāms streika sakarā, un apsolīja ierasties rūpnieka kabinetā, līdzko iestāsies tumsa. Viņai trīcēja balss — kā jau nodevējai. Nekas cits ievērības cienīgs torīt nenotika. Līdz divpadsmitiem Emma strādāja, tad kopā ar Elzu un Pērļu Kronfūsu smalki izsprieda, ko darīs svētdienas vakarā. Pēc pusdienām viņa atgūlās un, aizvērtām acīm apkopojusi iecerēto plānu, nolēma, ka noslēguma posms nebūs tik briesmīgs kā sākums un neapšaubāmi ļaus izjust uzvaras un taisnās tiesas saldmi. Piepešā satraukumā Emma pielēca kājās, metās pie skapja, atvēra durvis. Aiz Miltona Sillza fotogrāfijas, turpat, kur, iepriekšēja vakarā nolikta, gulēja Faina vēstule. Neviens to nevarēja būt redzējis; viņa iesāka lasīt un tad saplēsa lapiņu.

Kaut cik sakarīgi pārstāstīt tāvakara notikumus būs grūti, varbūt to pat nevajadzētu. Visu baismīgo vienmēr pavada nerealitātes izjūta — liekas, ka tā mazina drausmas, bet īstenībā ir pavisam pretēji. Kā padarīt ticamu rīcību, kam pats veicējs gandrīz nespēj noticēt, kā lai restaurē to acumirklīgo haosu, no kura šodien Emmas Cuncas atmiņa vairās, kuru tā cenšas izkliedēt? Emma dzīvoja Almagro rajonā, Linjersa ielā; ir zināms, ka pievakarē viņa devās uz ostu. Uz bezgoda piesātinātā Jūlija bulvāra viņa droši vien neskaitāmās spoguļvitrīnās redzēja sevi gaismas izceltu un kārīgu skatienu izģērbtu, tomēr prātīgāk būtu pieļaut, ka sākumā viņa, neviena neievērota, klīda vienaldzīgajā pūlī… Emma iegriezās divos vai trijos bāros, kur dabūja pavērot citu sieviešu rutinētās izdarības, un tikai tad uzgrūdās "Ziemeļzvaigznes" vīriem. Viņa sabijās, ka pirmais, pavisam jauniņš, izraisīs kaut ko līdzīgu maigumam, un, lai nekas nemīkstinātu šausmu skaidrumu, izšķīrās par otro, kas šķita robustāks un augumā mazāks par pašu. Vīrietis ieveda viņu pa kādām durvīm; tumša priekštelpa, tad līkumainas kāpnes, gaitenis, vēl vienas durvis, kas tika aizslēgtas. Izšķirīgi notikumi noris neatkarīgi no laika — gan tāpēc, ka tajos acumirklīgo pagātni spēji salauž nākotne, gan arī tādēļ, ka to atsevišķie posmi nešķiet secīgi izkārtoti.

Vai tajā neesošā laika nogrieznī, tajā nesakarīgu un riebīgu izjūtu mudžeklī Emmai Cuncai kaut vienu reizi iešāvās prātā doma par mirušo, kas motivētu viņas upuri? Man šķiet, ka vienreiz tas notika un ka tobrīd viņas izmisīgais nodoms bija apdraudēts. Emma iedomājās (nevarēja neiedomāties), ka tēvs bija darījis ar māti to pašu briesmīgo, ko patlaban kāds darīja ar viņu. Iedomājās ar vāju izbrīnu un tūliņ patvērās reiboņa miglā. Vīrietis — zviedrs vai soms — spāniski nerunāja; viņš Emmai bija tāds pats līdzeklis kā viņa tam, vienīgi Emma kalpoja baudai, bet svešinieks — taisnajai tiesai.

Palikusi vienatnē, Emma tikai pēc brīža atvēra acis. Uz naktsgaldiņa atradās vīrieša atstātā samaksa. Viņa paslējās un saplēsa naudaszīmes, tāpat kā iepriekš bija saplēsusi vēstuli. Saplēst naudu ir tāda pati bezdievība kā izmest maizi — Emma tūlīt pat nožēloja izdarīto. Padoties lepnībai un vēl tādā dienā… Bažas izgainīja grūtsirdības un pretīguma sajūta visā miesā. Grūtsirdība un riebums saistīja viņu kā važas, tomēr Emma lēnām piecēlās un sāka ģērbties. Istabā vairs nemanīja dzīvu krāsu, vakara krēsla kļuva aizvien biezāka. Emmai izdevās iziet nepamanītai, uz stūra viņa iekāpa autobusā, kas devās austrumu virzienā. Saskaņā ar savu plānu viņa apsēdās priekšējā sēdvietā, lai neviens nedabūtu redzēt seju. Vērojot ikdienišķo kņadu ielās, viņa, iespējams, spēcināja sevi ar domu, ka notikušais nav mainījis pasaules kārtību. Autobuss šķērsoja panīkušus un bezkrāsainus kvartālus. Emma skatījās pa logu, uzreiz aizmirsdama redzēto, tad izkāpa kādā no Varnesa šķērsielām. Paradoksāli, bet viņas pagurums kļuva par spēku, jo lika koncentrēt uzmanību uz riskantā pasākuma smalkumiem un atvairīja domas par ieceres jēgu un galamērķi.

Āronu Lēventālu apkārtējie uzskatīja par godavīru, nedaudzie tuvākie paziņas — par mantrausi. Viņš pilnīgā vientulībā dzīvoja augšstāvā virs fabrikas. Tā atradās paklusā priekšpilsētā, un Lēventāls baidījās no zagļiem: fabrikas pagalmā viņš turēja lielu suni un rakstāmgalda atvilktnē — visi to lieliski zināja — revolveri. Pirms gada viņš ar pienācīgu cieņu bija apraudājis sievas pēkšņo nāvi (dzimusi Gausa, tā bija atnesusi teicamu pūru!), taču Lēventāla patiesā kaislība bija nauda. Dziļi sevī fabrikants ar nožēlu apzinājās, ka mazāk spēj naudu pelnīt nekā to uzkrāt. Viņš bija ļoti reliģiozs un uzskatīja, ka ir noslēdzis ar Visaugsto slepenu vienošanos, kas viņu atbrīvo no labiem darbiem, ļaujot tos aizstāt ar lūgsnām un dievkalpojumiem. Plikpaurains, pilnmiesīgs, sarkanu bārdu, viss melnā un ar dūmakainu pensneju — tāds viņš, stāvēdams pie loga, gaidīja strādnieces Cuncas konfidenciālo ziņojumu.

Lēventāls redzēja Emmu pagrūžam vārtus, ko viņš ar nodomu bija atstājis tikai pievērtus, un, šķērsojam tumšo pagalmu, redzēja, kā viņa salēcās, kad ierējās piesietais suns. Emmas lūpas kustējās, it kā murminot klusu lūgšanu — tās nenogurdamas atkārtoja spriedumu, ko Lēventāla kungs izdzirdēs pirms nāves.

Nekas nenotika tā, kā Emma Cunca bija iecerējusi. Kopš vakarrīta viņa ne reizi vien bija iztēlojusies, kā stingrā rokā pacels revolveri, piespiedīs nelieti atzīties zemiskajā nodarījumā un īstenos drosmīgo plānu, kas atļaus Dieva tiesai ņemt virsroku pār cilvēku spriedumu. (Emma gribēja izbēgt no soda nevis aiz bailēm, bet gan būdama taisnās tiesas ierocis.) Pēc tam viena vienīga lode krūtīs pieliks punktu Lēventāla likteņgaitai. Taču notika pavisam citādi.

Ieraudzījusi Aronu Lēventālu, Emma sajuta lielāku nepieciešamību atriebt savu pazemojumu nekā tēva nāvi, kuras dēļ tas bija izciests. Pēc šī rūpīgi sagatavotā negoda Emma nevarēja viņu nenogalināt. Liekam teatrālismam laika arī neatlika. Bikli apsēdusies, viņa lūdza Lēventāla kungu atvainot, atsaucās (tā tas ziņu pienesējai piederētos) uz pienākumu un lojalitāti, minēja dažus uzvārdus, ļāva noprast vēl citus, tad, it kā baiļu pārņemta, aprāvās — ar to viņa panāca, ka Lēventāls izgāja meklēt glāzi ūdens. Kad viņš, tādu klīrēšanos neņēmis par pilnu, bet gatavs to piedot, atgriezās no virtuves, Emma jau bija paņēmusi no atvilktnes smago revolveri. Viņa nospieda mēlīti divas reizes.

Pilnmiesīgais ķermenis salīka, it kā šāvienu troksnis un dūmi būtu to aizlauzuši, glāze sašķīda, seja vērās Emmā ar izbrīnu un niknumu, mute izverda lamas spāņu un jidiša valodā. Riebīgie vārdi nemitās, un Emmai nācās izšaut vēlreiz. Pagalmā pieķēdētais suns jau rēja līdz aizsmakumam, kad pēkšņi asins šalts izšļācās pār neķītrajām lūpām, notraipot bārdu un apģērbu. Viņa iesāka sagatavoto apsūdzības runu ("Es atriebu savu tēvu, un mani nevarēs sodīt…"), bet to nepabeidza, jo Lēventāla kungs jau bija miris. Emma tā arī neuzzināja, vai viņš ko paspēja saprast.

Mežonīgās suņa rejas atgādināja viņai, ka vēl nav laiks atpūsties. Emma savandīja dīvānu, atpogāja mirušajam kreklu, noņēma asinīm notašķīto pensneju un nolika uz kartotēkas. Tad pacēla telefona klausuli un pateica vārdus, ko tik daudzkārt bija sev tā vai mazliet citādi atkārtojusi: "Ir noticis kaut kas neiedomājams… Lēventāla kungs… lika man atnākt sakarā ar streiku… izvaroja mani, un es viņu nošāvu…"

Atgadījums patiešām bija neticams, tomēr tas visus pārliecināja, jo pēc būtības tā arī bija noticis. Patiess bija Emmas Cuncas balss tonis, patiess bija kauns, patiess viņas naids. Patiesa bija arī pārciestā vardarbība. Īstenībai neatbilda vienīgi apstākļi, laiks un viens vai divi personu vārdi.

ASTERIONA NAMS

Un valdniece laida pasaule dēlu, kuru nosauca par Asterionu.

Apollodors. Bibliotēka. III; I.

Es zinu, ka man piedēvē augstprātību, varbūt arī mizantropiju un varbūt pat vājprātu. Šādi apvainojumi (kurus es pienācīgā reizē izkliedēšu) ir smieklīgi. Tiesa gan, es nemēdzu atstāt savu māju, taču tiesa arī tas, ka manas namdurvis (kuru skaits ir bezgalīgs [72] ) dienu un nakti ir atvērtas tiklab cilvēkiem, kā zvēriem. Lai nāk iekšā, kas vien vēlas. Te gan viņš nesastaps ne sievišķīgu greznību, nedz piju izšķērdīgo iekārtojumu, toties atradīs mieru un vientulību. Un atradīs namu, kāda nav nekur citur uz zemes virsas. (Melo tie, kas stāsta, ka Ēģiptē esot kas līdzīgs.) Pat mani nelabvēļi atzīmē, ka namā nav nevienas pašas mēbeles. Smieklīgs apgalvojums ir arī tas, ka es, Asterions, esot cietumnieks. Vai man atkārtot, ka te nav nevienu aizslēgtu durvju, vispār nav atslēgu? Starp citu, kādā novakarē es biju izgājis uz ielas; ja es atgriezos vēl pirms nakts iestāšanās, tad tikai tāpēc, ka mani pārņēma šausmas, ieraugot plebeju sejas, bezkrāsainas un plakanas kā plauksta. Saule jau bija norietējusi, taču kāda bērna nevarīgas raudas un pūļa prastie izbrēcieni liecināja, ka mani ir pamanījuši. Ļautiņi skaitīja lūgsnas, citi metās bēgt, vēl citi pieplaka zemei. Vieni mēģināja uzrāpties Lāpu tempļa

pakājē, citi lasīja akmeņus, vēl kāds droši vien meklēja slēptuvi jūras viļņos. Ne jau velti mana māte bija valdniece — man nav iespējams iejukt pūlī pat tad, ja es to savā pieticībā gribētu.

Lieta tā, ka tāds es esmu viens vienīgs. Mani neinteresē tas, ko cilvēks var pavēstīt citiem cilvēkiem; kā filosofs es uzskatu, ka rakstītais vārds citam neko nespēj pateikt. Šiem apgrūtinošajiem un banālajiem sīkumiem nav vietas manā gara pasaulē, tā radīta lielākām lietām. Nekad es neesmu paturējis prātā, ar ko burti atšķiras cits no cita, kaut kāda cildena nepacietība nav ļāvusi man iemācīties lasīt. Reizēm es to nožēloju, jo dienas un naktis ir garas.

Protams, iespēju izklaidēties man netrūkst. Kā auns uz badīšanos es joņoju pa akmens galerijām, līdz pakrītu nogurumā. Es noslēpjos ēnā pie avota vai aiz ejas līkuma un izliekos, ka mani meklē. Es esmu kritis no dažām nojumēm un sadauzījies līdz asinīm. Šad un tad es tēloju aizmigušu: aizveru acis un dziļi elpoju. (Reizēm es aizmiegu pa īstam — kad atdaru acis, dienas krāsa ir mainījusies.) Taču vairāk par visām rotaļām man patīk iztēloties otru Asterionu. Es iedomājos, ka viņš ir atnācis viesos un es viņam izrādu namu. īpašā godbijībā es viņam saku: "Šobrīd mēs atgriežamies iepriekšējā krustojumā" vai "Es taču teicu, ka tev patiks šī noteka", vai "Patlaban mēs pārejam uz citu pagalmu", vai "Tagad tu redzēsi smiltīm piebirušu ūdenstvertni", vai "Šī pazemes eja tūlīt sazarosies". Reizēm es kaut ko sajaucu, un tad mēs abi gardi smejamies.

Es neesmu izgudrojis šīs spēles vien — es esmu daudz domājis arī par savu mītni. Visas nama daļas daudzreiz atkārtojas, katra vieta reizē ir arī kāda cita. Nav vienas konkrētas notekas, viena pagalma, vienas dzirdinātavas, vienas siles — ir četrpadsmit (ir bezgalīgi daudz) siļu, dzirdinātavu, pagalmu un noteku. Mana māja ir tik liela kā pasaule, labāk būtu teikt — tā ir pasaule. Tomēr reiz man galīgi apriebās pagalmi ar ūdenstvertnēm un putekļainās pelēkā akmens galerijas, es izkļuvu uz ielas un ieraudzīju tur Lāpu templi un jūru. Sākumā es nesapratu, tikai vēlāk vakara vīzija man atklāja, ka arī jūru un tempļu ir četrpadsmit (ir bezgalīgi daudz). Viss atkārtojas daudzas reizes, četrpadsmit reižu, bet divas lietas pasaulē, liekas, ir tikai pa vienai: tur, augšā, neizprotamā saule un lejā — Asterions. Pilnīgi iespējams, ka zvaigznes, sauli un milzīgo namu esmu radījis es, taču to vairs neatceros.

Reizi deviņos gados manā mājoklī ienāk deviņi cilvēki, lai es tos atbrīvotu no visa ļauna. Izdzirdis viņu soļus vai runu atbalsojamies akmens galerijās, es priecīgs metos viņus meklēt. Visa ceremonija ilgst dažas minūtes. Ienācēji krīt cits pēc cita, es nepaspēju pat rokas ar asinīm notraipīt. Viņi paliek, kur nokrituši, un līķi man vēlāk palīdz atšķirt galeriju no galerijas. Es nezinu, kas viņi ir, taču atceros — viens no cilvēkiem brīdi pirms nāves pravietoja, ka reiz ieradīsies arī mans atsvabinātājs. No tā brīža vientulība man vairs nedara sāpes, jo zinu — kaut kur mīt mans atbrīvotājs, un viņa stāvs beigu beigās izsliesies pāri putekļiem. Pat ja mana dzirde aptvertu reizē visus pasaules trokšņus, es tomēr spētu atšķirt viņa soļus. Kaut viņš aizvestu mani uz vietu, kur ir mazāk galeriju un mazāk durvju! Kas būs mans atsvabinātājs? — es sev vaicāju. Vai tas būs vērsis vai cilvēks? Varbūt tas būs vērsis ar cilvēka seju? Bet varbūt tāds kā es?

Rīta saule atmirdzēja uz bronzas zobena. Uz tā vairs nebija neviena asins traipa.

—  Vai tu maz ticēsi, Ariadne? — sacīja Tēsējs. — Mīnotaurs tikpat kā nepretojās.

AVERROESA MEKLĒJUMI

S'imaginant que la tragйdie n'est autre chose que l'art de louer… [73]

Ernest Renan: Averroйs, 48 (1861)

Abulvalпds Muhammeds Ibn Ahmeds Ibn Muhammeds Ibn Rušds (gadsimtam vajadzēja paiet, iekams šis garais vārds saruka par Benraistu, Avenrizu, citur — par AbenRasadu un Filius Rosadis un beidzot guva vispārpieņemtu skanējumu: Averroess) rakstīja vienpadsmito nodaļu savam sacerējumam "Tahāfut-ul-tahāfut" ("Atspēkojuma atspēkojums"), kurā viņš apgalvo, ka pretēji sacerējuma "Tahāfut-ul-falāsifa" ("Filosofu atspēkojums") autora persiešu askēta Gazālī uzskatam dievība pārzina vienīgi pasaules vispārējos likumus, kad tie skar nevis atsevišķus īpatņus, bet gan veselas kategorijas. Viņš rakstīja ar nesteidzīgu pašpārliecību, no labās puses uz kreiso, siloģismu veidošana un pagaru fragmentu saliedēšana nemaz netraucēja tam apjaust ap sevi kā īpašu svētību vēsā un plašā nama dzelmi. Dienasvidus dzīlēs sēca iemīlējušās dūjas; augšup no kāda skatienam slēpta pagalmiņa plūda strūklakas murdoņa, un Averroess, kura senči bija dzīvojuši Arābijas tuksnešos, juta kaut kur miesas audos pateicību par ūdens nemitību.

Lejā bija puķu dobes, augļu dārzi, tālāk — rosigā Gvadalkvivira, vēl tālāk — brīnišķā Kordovas pilsēta, tikpat slavena kā Bagdāde vai Kahira, līdzīga sarežģītam un smalkam mūzikas rīkam; un visapkārt (Averroess izjuta arī to) līdz pat debesu malai sniedzās Spānijas zeme, uz kuras gan nav pārāk daudz visa kā, taču it visam piemīt pasaulīgums un mužigums.

Niedre slīdēja pa lapu, neapstrīdamie argumenti virknējās, taču Averroesa svētlaimi aptumšoja tādas kā vieglas raizes. Tās neizraisīja vis "Tahāfut", nejauša rakstura sacerējums, bet kāda filoloģiska problēma, saistīta ar lielo darbu, kuram jāattaisno viss viņa mūžs ļaužu acīs; ar komentāru Aristotelim. Šis grieķis, visas filosofijas pirmavots, bija sūtīts mācīt cilvēkiem visu, ko vien iespejams izzināt; skaidrot viņa grāmatas, tāpat ka ulemi izskaidro Korānu — tāds bija Averroesa smagais uzdevums. Vēsture nevar nosaukt daudz tāda, kam piemistu vēl vairāk skaistuma vai cildenuma nekā šā arābu ārsta pašaizliedzīgajai nodošanās tāda cilvēka domām, no kura viņu jau šķīra četrpadsmit gadsimti. Vēl jo grūtāks Averroesa uzdevums izrādījās tādēļ, ka, neprazdams ne sīriešu, ne grieķu valodu, viņš bija spiests strādāt pie tulkojuma tulkojuma. Iepriekšējā vakarā divi neskaidri vārdi apstādināja viņu "Poētikas" pašā sākumā. Šie vārdi bija "traģēdija" un "komēdija". Averroess bija sastapies ar tiem jau pirms vairākiem gadiem. "Retorikas" trešaja grāmatā; ko šie vārdi izsaka, to neapjauta neviens visā Islāma Pagalmā. Velti viņš izšķirstīja Afrodīsijas Aleksandra rakstītās lappuses, velti salīdzināja Huneina Ibn Ishāka un Abūbašāra Matas versiju. Šie divi vārdi "Poētikas" tekstā atkartojās tik bieži, ka izlaist tos nekādi nevarēja.

Averroess nolika niedru. Viņš sacīja sev (gan bez pārlielas ticības), ka mēs bieži meklējam to, kas ir tepat līdzās, noglabāja rokrakstu un piegāja pie plaukta, kur nošķirus stāvēja persiešu kaligrāfu pārrakstītie aklā Abensidas "Mankama" daudzie sējumi. Smieklīgi būtu domāt, ka viņš kļūmīgos vārdus tur vēl nebūtu meklējis; taču tagad Averroesu visvairāk vilināja tīkamā iespēja atkal pāršķirstīt šīs lappuses. No zinātniskās izklaides viņu iztraucēja kāda dziedoša balss. Viņš paskatījās caur balkona režģi: lejā šaurajā nebruģētajā pagalmiņā rotaļājās puskaili puisēni. Viens, uzkāpis otram plecos, redzams, izlikās par muedzinu — cieši aizmiedzis acis, tas skandēja: "Nav cita dieva kā vien Dievs!" Viņa turētājs stāvēja gluži nekustēdamies, jo izlikās par minaretu, bet vēl viens uz ceļiem rāpoja putekļos, izlikdamies par ticīgo draudzi. Rotaļa neturpinājās ilgi, jo visi vēlējās kļūt par muedzinu, un neviens par draudzi vai torni. Averroess dzirdēja viņus strīdamies "prastajā mēlē", tas ir, pussalas musulmaņu plebeju agrīnajā spāņvalodā. Viņš atvēra Halīla "Kitāb-ul-ain" un nodomāja ar lepnumu, ka visā Kordovā (bet varbūt pat visā al-Andalūsā) nav cita šā lieliskā darba noraksta kā vien viņējais, un to viņam atsūtījis emīrs Jakūbs al-Mansūrs no Tanžēras. Šīs ostas vārds atgādināja viņam, ka ceļotājs Abulkāsims al-Ašarī, kurš atgriezies no Marokas, šodien vakariņos kopā ar viņu Korāna zinātāja Faradža namā. Abulkāsims sacījās sasniedzis pat Šinas valsts īpašumus (Ķīnu). Viņa nelabvēļi — ar to īpatnējo loģiku, kādu rada naids, — zvērēja, ka tas nesavmūž nav spēris kāju uz Ķīnas zemes, taču ir zaimojis Allāhu minētās zemes tempļos. Protams, tikšanās turpināsies vairākas stundas; Averroess steidzīgi atsāka darbu pie sacerējuma "Tahāfut". Viņš strādāja līdz pat vakara krēslai.

Saruna Faradža namā vispirms skāra vietvalža un vēlāk — viņa brāļa emīra ne ar ko nesalīdzināmos tikumus. Pēc tam, dārzā, viņi sāka runāt par rozēm. Abulkāsims, kurš tām patiesībā netika ne aci uzmetis, apgalvoja, ka nekur pasaulē neesot jaukāku rožu kā Andalūzijas dārzos. Tomēr Faradžs nebija uzpērkams glaimiem; viņš tūliņ atzīmēja, ka Ibn Kuteiba aprakstījis kādu brīnumainu mūžamziedošās rozes paveidu, kuru nes Indostānas zeme un kuras ugunssarkanajās ziedlapās redzami burti, kas veido vārdus: "Nav cita dieva kā vien Dievs, un Muhammeds ir Dieva pravietis." Viņš piebilda, ka Abulkāsims noteikti būšot šīs rozes skatījis. Abulkāsims nu palūkojās uz saimnieku ar bažām. Ja viņš sacītu "Jā!", tad visi gluži pamatoti uzskatītu viņu par nožēlojamu un mazdūšīgu meli. Ja viņš sacītu: "Nē!", tad viņu uzskatītu par bezdievi. Tādē) Abulkāsims nomurmināja, ka noslēpumu atslēgas ir Kunga rokā un nava virs zemes nekā zaļoksnēja, nedz vītuša, kas nestāvētu atzīmēts Viņa Grāmatā. Šie vārdi skan vienā no pirmajām sūrām, un tie izraisīja godbijīgus čukstus. Lepns par vārdu cīņā gūtajiem panākumiem, Abulkāsims grasījās jau apgalvot, ka Kungs ir tikpat neizzināms, cik pilnīgs savos darbos. Tobrīd Averroess, apsteigdams vēl tikai attālā nākotnes iespējā pastāvošo Hjūma argumentāciju, paziņoja:

—   Man liekas vieglāk pieļaut augsti mācītā Ibn Kuteibas vai viņa pārrakstītāju kļūdu nekā iedomāt, ka zeme varētu nest rozes ar ticības apliecinājumu ziedlapās.

—   Tik tiešām! Tie ir diži un patiesi vārdi, — piekrita Abulkāsims.

—   Kāds ceļotājs, — atcerējās dzejnieks Abdelmeliks, — stāsta par koku, kura augļi ir zaļi putni. Tie man izliekas daudz ticamāki nekā rozes ar burtiem.

—   Minēto putnu krāsa, — sacīja Averroess, — varētu šīs neparastās dabas parādības izcelšanos atvieglot. Turklāt gan augļi, gan putni pieder dabas valstībai, kurpretim raksti ir mākslas veids. Vieglāk nonākt no lapām pie putniem nekā no rozēm pie burtiem.

Kāds viesis ar sašutumu noraidīja iespēju uzskatīt rakstus par mākslas veidu, jo Korāna pirmtēls — Grāmatas Māte — ir senāks par pasaules radīšanu un glabājas debesīs. Cits pieminēja Džāhizu no Basras, kas teicis, ka Korāns ir būtība, kura spēj pieņemt arī cilvēka vai dzīvnieka veidu — šis uzskats šķiet sakrītam ar mācību, kura piedēvē svētajai Grāmatai divas sejas. Faradžs visai plaši izklāstīja īstenticības viedokli. Korāns, viņš teica, ir viens no Dieva atribūtiem, tāpat kā Viņa žēlsirdība. Tas var tikt ierakstīts grāmatā, izsacīts mutiski, sirdī iegaumēts — jo valoda un rakstu zīmes ir cilvēku radītas, taču Korāns paliek nemainīgs un mūžīgs. Averroess, kas savā laikā bija rakstījis komentārus "Valstij", varētu piebilst, ka Grāmatas Māte ir kaut kas līdzīgs tās pirmveidam Platona filosofijā; taču viņš saprata, ka teoloģija ir Abulkāsimam gluži nepieejams novads.

Ari pārējie jau bija pamanījuši to pašu un pieprasīja, lai Abulkāsims pastāsta par kādu svešzemju brīnumu. Tāpat kā tagad, arī tajos laikos pasaule bija nežēlīga; drosmīgie uzdrīkstējās to apceļot — bet arī tie gļēvie starp gļēvajiem, kuri bija gatavi nolaisties pavisam zemu… Abulkāsima atmiņa patiesībā bija kā slepenu nekrietnību spogulis — kuru no tām viņš drīkstēja atklāt? Turklāt no viņa vēlas dzirdēt brīnumstāstus, bet brīnums nav pārstāstāms; Bengālijas mēness nemaz nav tāds pats kā Jemenas mēness, kaut gan tos abus varētu aprakstīt vienādiem vārdiem. Abulkāsims bridi šaubījās, tad sāka stāstīt:

—   Tie, kuri apceļo septiņu pasaules klimatu pilsētas, — viņš paziņoja ne bez svinīguma, — pieredz daudz ko atzīmēšanas vērtu; tad lūk, šo stāstu esmu izstāstījis tik vienīgi Turku zemes valdniekam. Tas notika Sin Kalanā (Kantonā), kur Dzīvā Ūdens upe ieplūst jūrā.

Faradžs jautāja, cik jūdžu atstatu šī pilsēta būšot no mūra, kuru Iskanders Zulkarneins (Maķedonijas Aleksandrs Dujradzis) tika cēlis pret Gogu un Magogu.

—  Tuksneši šo nošķir no tā, — ar netīšu augstprātību atbildēja Abulkāsims. — Četrdesmit dienas aizsteigtos, iekams kāfila (karavāna) ieraudzītu tā torņus, un stāsta, ka otrtik vajadzētu, lai turp nokļūtu. Sin Kalanā es nepazinu neviena, kas būtu to redzējis vai būtu redzējis kādu, kas redzējis to.

Bailes no skarbi bezrobežīgā, no nepiepildītās telpas, neapdvašotās vielas uz mirkli pārņēma Averroesu. Lūkodamies uz samēros veidoto dārzu, viņš pats jutās vecs, nevajadzīgs, neesīgs. Abulkāsims stāstīja:

—  Kādu vakaru Sin Kalanas musulmaņu tirgoņi aizveda mani uz krāsotu koka namu, kurā iemita pulka ļaužu. Nespēšu izstāstīt, kāds izskatījās šis nams vai, patiesību sakot, šī viena telpa ar galerijām un balkoniem, kas rindojās cits virs cita. Šajās ielodzēs bija cilvēki, kuri ēda un dzēra, un tāpat uz grīdas un tāpat uz īpaša paaugstinājuma. Tie, kuri uzturējās uz paaugstinājuma, sita bungas

un spēlēja kokles, izņemot kādus piecpadsmit vai divdesmit purpursarkanās maskās, kuri skaitīja lūgsnas, dziedāja un sarunājās. Tie nonāca ieslodzījumā, taču tur nebija cietuma, tie jāja seglos, bet viņu zirgi nebija ieraugāmi, tie karoja, taču vienīgi niedru zobeniem, tie mira un vēlāk cēlās no jauna.

—  Vājprātīgo izrīcība, — sacīja Faradžs, — var tālu pārsniegt saprāta paredzes iespējas.

—                 Viņi nebija vājprātīgi, — nācās skaidrot Abulkāsimam.

—   Viens no tirgoņiem teica man, ka tie tēlojot stāstu.

Neviens viņu nesaprata un nevēlējās saprast. Pavisam samulsis, rokas vēzēdams, Abulkāsims nu ķērās pie neveikliem salīdzinājumiem:

—  Iedomāsimies kādu nevis stāstām, bet gan rādām notikumu. Pieļausim, lai tas butu stāsts par Efesas Gulētājiem. Mēs ieraugām, kā viņi ieiet alā, kā lūdz Dievu un iemieg, ka dus atvērtām acīm, kā tie miegā aug lielāki, kā tie mostas pēc trīssimt un deviņiem gadiem, kā sniedz tirgonim senlaiku naudas gabalu, ieraugām, kā tie atmostas paradīzē, ieraugām, kā viņu suns mostas reizē ar tiem. Kaut ko līdzīgu mums tovakar attēloja cilvēki uz paaugstinājuma.

—  Vai viņi runāja? — iejautājās Faradžs.

—  Protams, ka runāja, — atbildēja Abulkāsims; viņam tagad nācās aizstāvēt izrādi, kuru tas gandrīz pavisam neatcerējās un kura bija viņu pamatīgi garlaikojusi. — Viņi tērzēja, dziedāja un turēja runas!

—  Šādā gadījumā, — teica Faradžs, — nemaz taču nevajadzēja visu divdesmit. Arī viens pats stāstītājs var pasacīt jelko un jelcik sarežģītu.

Visi piekrita šim spriedumam. Tika atzīmētas arābu valodas izcilus īpašības, jo tā ir valoda, kurā savus eņģeļus izrīko Dievs. Pēc tam sprieda par arābu dzeju; Abdelmeliks, pienācīgi to uzteicis, tomēr apzīmēja par novecojušiem dzejniekus, kuri mājo Damaskā vai Kordovā, taču spītīgi turas pie ganudzīves ainām un beduīnu leksikas. Viņam liekoties bezjēdzīgi, ja cilvēks, kura acu priekšā veļ viļņus Gvadalkvivira, ņemas apdziedāt ūdeni tuksneša akā. Dzejnieks aizrādīja, ka visbiežāk vērts aizstāt senierastās metaforas ar jaunām. Kad Zūhairs salīdzināja likteni ar aklu kamieli, tas varēja pārsteigt klausītājus, taču pieci apjūsmas gadsimti šo tēlu paguvuši nodeldēt. Visi piekrita spriedumam, kuru bija jau daudzkārt dzirdējuši no daudzu mutēm. Averroess klusēja. Pēc brīža viņš ierunājās, drīzāk vērsdamies pie sevis paša nekā pie citiem:

—   Ne tik daiļrunīgi, taču, izmantodams radniecīgus argumentus, arī es reiz aizstāvēju viedokli, kuru nupat izteica Abdelmeliks. Aleksandrijā ir reiz skanējuši vārdi, ka vien tas ir drošs no grēka, kurš jau ir to darījis un ir jau nožēlojis; piebildīsim, ka izvairīties no kļūdas vieglāk tad, ja pats tajā sevi pieķēris. Zūhairs savā muallakā min, ka astoņdesmit ciešanu un godības gados ir daudzkārt redzējis likteni līdzīgi aklam kamielim notriecam cilvēkus zemē. Abdelmeliks uzskata, ka šis tēls vairs nespēj sajūsmināt. Tādai ierunai varētu pretnostatīt daudzus pretiebildumus. Pirmkārt, ja dzejas uzdevums būtu pārsteigt, mēs nemērotu tās mūžu gadsimtos, bet gan dienās un stundās vai pat minūtēs. Otrkārt, slavens dzejnieks nav tikdaudz izgudrotājs, kā slēptā atsedzējs. Cildinot Ibn Šerafu no Barkas, daudz reižu atkārtots, ka tikai viņš varējis iedomāties zvaigznes rītausmā lēni birstam kā lapas no kokiem; ja tā būtu taisnība, tad tā vispirms liecinātu, ka šis tēls ir gauži mazvērtīgs. Jo aina, kuru iedomāt spēj tikai viens cilvēks, nevarēs saviļņot nevienu citu. Zemesvirsū ir bezgala daudz esību, un ikvienu varētu salīdzināt ar visām pārējām. Salīdzināt zvaigznes ar lapām nav mazāka patvaļība, kā salīdzināt tās ar zivīm vai putniem. Kurpretim nav tāda cilvēka, kurš nebūtu kaut reizi izjutis, cik liktenis ir varens un nesaprātīgs, cik tas ir nevainīgs, taču arī nežēlīgs. Šīs izjūtas dēļ, kura var būt īslaicīga vai ilgstoša, taču no kuras it neviens vēl nav pratis izvairīties, tās dēļ ir sacerēts Zūhaira dzejolis! Labāk, nekā pateikts tajā, vairs nepasacīs neviens. Turklāt (un tas varbūt ir manās pārdomās galvenais) laiks, kas noposta cietokšņus, toties spodrina vārsmas. Kad Zūhairs sacerēja šīs savas vārsmas Arābijā, tajās tika salīdzināti divi tēli — vecais kamielis un liktenis. Atkārtotas šodien, tās atgādina mums Zūhairu un liek salīdzināt mūsu pašu raizes ar šā sen mirušā arāba rūpestiem. Šim salīdzinājumam bija divas sastāvdaļas, taču nu to jau ir četras. Laiks paplašina vārsmu ietverību, un es zinu vairākas tādas, kuras līdzīgi mūzikai kļuvušas par itin visu it visiem. Tā pirms daudziem gadiem Marakešā, kur mani tirdīja ilgas pēc Kordovas, es guvu remdinājumu kādā uzrunā, ar kuru Abderrahmāns reiz Rusafas dārzos vērsies pie Āfrikas palmas:

Arī tu esi, ak palma,

Svešiniece šai zemē…

Tāda ir dzejas neatkārtojamā balva — vārdi, kurus rakstījis valdnieks, kas alka pēc Austrumiem, palīdzēja man Āfrikas trimdā izsacīt ilgas pēc Spānijas.

Pēc tam Averroess runāja par pirmajiem dzejniekiem, kuri Neziņas Laikmetā pirms Islāma ir jau it visu izsacījuši bezrobežīgajā tuksnešu valodā. Uztraukts, un ne bez pamata, par Ibn Šerafa izsmalcināto blēņošanos, viņš paziņoja, ka senatnes dzejnieki un Korāns jau ietver dzejas pilnību, un nosodīja kā analfabētiskus un vieglprātīgus jebkurus tīkojumus dzeju jaunināt. Pārējie klausījās viņā ar patiku, jo viņš aizstāvēja senierasto.

Muedzini jau aicināja rītausmas lūgšanai, kad Averroess atgriezās savā bibliotēkā. (Tumšmatainās verdzenes harēmā bija mocījušas kādu rudmatainu verdzeni, bet to viņš uzzinās tikai pievakarē.) Kaut kas bija licis viņam nojaust divu neskaidro vārdu jēgu. Stingriem, rūpīgiem glītburtiem viņš uzrakstīja šādas rindas: "Aristū (Aristotelis) nosauc slavinājumus par traģēdijām, bet satīras un nopēlumus par komēdijām. Brīnumjauku traģēdiju un komēdiju netrūkst Korāna un svētnīcas muallaku lapās."

Viņam nāca miegs, un viņam bija nedaudz vēsi. Noritinājis turbānu, viņš palūkojās metāla spogulī. Es nezinu, ko viņa acis tur ieraudzīja, jo neviens vēsturnieks nav viņa vaibstus aprakstījis. Zinu, ka viņš piepeši pazuda, it kā neredzamas uguns aprīts, un reizē ar viņu pazuda nams un skatienam apslēptā strūklaka, un grāmatas, un rokraksti, un dūjas, un daudzās tumšmatainās verdzenes, un drebošā rudmatainā verdzene, un Faradžs, un Abulkāsims, un rožu krūmi, un varbūt arī Gvadalkvivira.

Šajā stāstā es gribēju parādīt kādas sakāves norisi. Sākotnēji es tiku domājis par to Kenterberijas arhibīskapu, kas taisījās pierādīt Dieva vienesamību, vēlāk — par alķīmiķiem, kuri meklēja filosofu akmeni, tad — par veltīgajiem leņķa trisekcijas un apļa kvadratūras meklējumiem. Taču beidzot es izlēmu, ka pats dzejiskākais stāsts var iznākt par cilvēku, kura nosprausto mērķi gan varētu sasniegt kāds cits, tikai ne viņš… Es atcerējos Averroesu, kas Islāma Pagalmā nebija atradis iespēju izzināt vārdus "traģēdija" un "komēdija". Es aprakstīju šo gadījumu; rakstīšanas gaitā es jutos taisni kā tas Bērtona minētais dievs, kurš taisījies radīt vērsi, taču radījis bizonu. Dzirdēju, kā mans sacerējums par mani smejas. Jutu, ka Averroess, kurš nopūlas iztēloties, kas ir luga, taču pat nenojauš, kas ir teātris, nav daudz neprātīgāks par mani, kurš nopūlas iztēloties Averroesu, vadīdamies no dažām Renana, Leina un Asina Palasjosa darbu druskām. Rakstīdams pēdējo lappusi, es sapratu, ka mans stāsts atspoguļo mani pašu, kāds es biju, kamēr to sacerēju, ka, lai šo stāstu sacerētu, man bija jābūt tieši tādam, ka, lai par tādu kļūtu, man bija jāuzraksta šis stāsts, un tā līdz bezgalībai. (Tikko es pārstāju tādam sev ticēt, "Averroess" izgaist.)

ABENHAKANS ELBOHARĪ, NĀVES PIEMEKLĒTS PAŠA LABIRINTĀ

…ir saltdzinami ar zirnekli, kas būvē māju.

Korāns, XXIX, 40

—        Raugi, — sacīja Danreivens, un viņa plašais žests, neatraidīdams zvaigžņu spietus debesīs, ietvēra arī melno, tuksnesīgo zemieni, jūru un majestātisko, bet pussabrukušo celtni, kas izskatījās pēc panīkuša zirgu staļļa, — šī ir manu senču zeme.

Anvins, viņa pavadonis, izvilka no mutes pīpi un nomurmināja pāris atturīgas atzinības vārdu. Ritēja 1914. gads, agrīnas vasaras vakars; pasaule bez briesmu cildenās piedvesmas draugiem bija apriebusies līdz kaklam, un viņi atlikām baudīja šī Kornvolas nostūra vientulīgumu. Danreivens dīdzināja tumšu bārdu un bija pazīstams kā apjomīgas episkas poēmas autors — tiesa, <

laikabiedri nebija spējīgi īsti uztvert poēmas ritmu un arī tās tēmu vēl neviens nebija pratis formulēt. Anvins bija publicējis pētījumus par teorēmu, ko Fermā nebija uzmetis uz kādas Diofanta lappuses malām. Abi — vai tas gan būtu jāsaka? — bija jauni, dedzīgi un mazliet bezrūpīgi.

—    Būs pagājis jau ceturtdaļgadsimts, — sacīja Danreivens,

—  kopš Abenhakans Elboharī, sazin kādas tur nilotu cilts virsvadonis vai ķēniņš, šī nama centrālajā istabā sagaidīja nāvi no sava brāļadēla Saīda rokas. Viņa nāves apstākļi pat pēc tik daudziem gadiem vēl aizvien šķiet mīklaini.

Anvins padevīgi pavaicāja, kāpēc.

—  Iemesli ir vairāki, — skanēja atbilde. — Pirmkārt, šī celtne ir labirints. Otrkārt, namu apsargāja vergs un lauva. Treškārt, pazuda paslēptie dārgumi. Ceturtkārt, brīdī, kad notika slepkavība, slepkava pats bija miris. Piektkārt…

Anvins paguris viņu pārtrauca.

—   Nevajag vairot mīklas, — viņš sacīja. — Tām jābūt vienkāršām. Atceries nozagto vēstuli — Po. Atceries Zangvila aizslēgto istabu.

—  Vai arī sarežģītām, — Danreivens atteica. — Atsauc prātā Visumu.

Pārvarējuši smilšainu pakalnu, viņi nonāca pie labirinta. Tuvumā tas izskatījās pēc taisnas, gandrīz bezgalīgas neapmestas ķieģeļu sienas, kas slējās mazliet augstāk par cilvēka augumu. Danreivens apgalvoja, ka siena veido apli, taču tā bija tik nepārskatāma, ka izliekumu nevarēja manīt. Anviņam ienāca prātā Nikolajs Kūzietis, kas jebkuru taisni aplūkoja kā bezgalīgu riņķa līniju… Turpat ap pusnakti viņi atrada izgāzušās durvis, kas veda uz aklu un biedīgu priekštelpu. Danreivens sacīja, ka tālāk mājā esot ne mazums šķērseju, taču, ja viņi visu laiku turēšoties tikai pa kreisi, tad apmēram pēc stundas nonākšot tīkla centrā. Anvins bija ar mieru. Piesardzīgie soļi atbalsojās pret akmens grīdu; eja sadalījās citās — šaurākās. Griesti nolaidās tik zemu, ka šķita — nams grib viņus nožņaugt. Pilnīgā tumsā viņiem vajadzēja virzīties vienam aiz otra. Anvins gāja pa priekšu. Kavēdama gaitu ar stūriem un izciļņiem, viņa rokai nerimus plūda pretī neredzamā siena. Lēni taustīdamies melnumā, Anvins no drauga mutes klausījās stāstu par Abenhakana nāvi.

—                Šķiet, vissenākais tēls manā atmiņā, — Danreivens iesāka,

—  ir Abenhakans Elboharī Pentritas ostā. Viņu pavadīja melnādains cilvēks ar lauvu; tie neapšaubāmi bija pirmais nēģeris un pirmais lauva, ko skatīja manas acis, ja neskaita gravīras Svētajos rakstos. Tomēr, kauču es biju bērns, saules krāsas zvērs un nakts krasas cilvēks uz mani atstāja mazāku iespaidu nekā pats Abenhakans. Man viņš likās nemēr garš; tas bija vīrs ar dzeltenīgu seju, puspievērtām melnām acīm, nekaunīgu degunu, gaļīgām lūpām, safrānkrāsas bārdu, platām krūtīm, ar drošu un klusu soli. Pārnācis mājās, es sacīju: "Ar kuģi ir atbraucis ķēniņš." Vēlāk, kad bija sākuši strādāt mūrnieki, es šo titulu papildināju — Bābeles ķēniņš.

Vēsts par to, ka svešzemnieks apmetīsies Pentritā, tika uzņemta labvēlīgi, bet viņa nama samēri un forma izraisīja milzu izbrīnu un bezmaz vai skandālu. Šķita neaptverami, ka māja var sastāvēt no vienas vienīgas istabas un gaiteņiem jūdžu garumā. "Pie moriem tādas mītnes varbūt var būvēt, bet pie kristiešiem nu gan ne," ļaudis sprieda. Mūsu draudzes mācītājs Elbija kungs, smalks grāmatzinis, izcēla dienasgaismā stāstu par ķēniņu, ko Dievs sodījis par to, ka viņš uzbūvējis labirintu, un izklāstīja to no kanceles. Pirmdien Abenhakans devās vizītē uz mācītājmāju; īsā apmeklējuma saturs precīzi nav zināms vēl šobaltdien, taču nevienā no turpmākajiem sprediķiem vairs netika pelta dižmanība, un morim izdevās nolīgt mūrniekus. Pēc vairākiem gadiem, kad Abenhakanu atrada mirušu, Elbijs izklāstīja varasvīriem viņu sarunas būtību.

Kājās stāvēdams, Abenhakans viņam bija teicis apmēram tā: "Nevienam nav varas nosodīt to, ko es daru. Manu grēku smagums ir tāds, ka, pat gadsimtiem ilgi atkārtojot Visaugsto Dieva Vārdu, es nespētu mazināt niecīgāko no mocībām, kas man lemtas; manu grēku smagums ir tāds, ka, pat nogalinot jūs ar savām rokām, es ne par matu nepalielinātu mokas, ko man lēmusi Taisnā Tiesa. Retā zemē nav zināms mans vārds: es esmu Abenhakans Elboharī, un es valdīju pār tuksneša ciltīm ar uguni un zobenu. Brāļadēlam Saīdam palīdzot, daudzus gadus es tās aplaupīju, taču Dievs uzklausīja to vaimanas un neliedza tām sacelties. Mani ļaudis tika pievārēti un nokauti, bet man izdevās aizbēgt ar visām gadu gaitā salaupītajām bagātībām. Saīds mani aizveda līdz kāda svētā kapenēm klints piekājē. Es pavēlēju savam vergam uzmanīt tuksneša seju, bet mēs ar Saīdu pārguruši aizmigām. Naktī es nosapņoju, ka mani cieši aptin no čūskām savīts tīkls. Es šausmās uztrūkos: man blakus rīta svīdumā gulēja Saīds, briesmīgo sapni bija izraisījis zirnekļa tīkla pieskāriens miesai. Man iedūrās sirdī — Saīds, šis gļēvulis, dusēja vienā mierā. Es nodomāju, ka manas bagātības nav bez mēra un viņš var pieprasīt savu tiesu. Aiz jostas man bija aizsprausts duncis ar sudraba spalu; es to izrāvu un pārvilku viņa rīklei. Agonijā viņš izgārdza kādus vārdus, ko es nesapratu. Es paskatījos uz viņu — Saīds bija miris, taču es baidījos, ka viņš celsies augšā, un pavēlēju vergam ar akmeni sašķaidīt viņa galvu. Pēc tam mēs klīdām zem tuksneša debesīm, līdz kādu dienu ieraudzījām jūru. Viļņus vagoja milzu kuģi; es nodomāju, ka mirušie nespēj iet pa ūdeni, un nolēmu meklēt citas zemes. Pirmajā naktī uz kuģa es sapnī redzēju Saīdu. Viss atkārtojās, taču šoreiz es saklausīju viņa vārdus: "Kā tagad tu izdeldē mani, tā es izdeldēšu tevi, visviens, kur tu mitīsi." Es apzvērēju, ka izjaukšu viņa nodomu, es paslēpšos labirinta centrā, un viņa rēgs apmaldīsies."

To pasacījis, viņš aizgāja. Elbijs nosprieda, ka moris ir jucis un absurdais labirints ir viņa ārprāta simbols un tiešs pierādījums. Bet tad viņam ienāca prātā, ka šāds skaidrojums gan piederētos pārlieku dīvainajai celtnei un dīvainajam stāstam, taču nekādi nesaskan ar iekšēji spēcīga cilvēka iespaidu, ko radījis šis vīrs. Var jau būt, ka šādi stāsti nav nekas neparasts ēģiptiešu zemēs, un iespējams, ka šādas dīvainības (tāpat kā Plīnija nezvēri) neraksturo vis personu, bet gan tās pārstāvēto kultūru… Londonā Elbijs izšķirstīja kaudzīti Times un pārliecinājās, ka tik tiešām ir notikusi sacelšanās, kura gāzts Elbohan un viņa vezīrs, izdaudzināts gļēvulis.

Kad mūrnieki bija beiguši darbu, Abenhakans iemitinājās labirinta centrā. Ciematā viņš vairs neparādījās; brīžiem Elbijam uzmācās bailes, ka Saīds sadzinis Abenhakana pēdas un viņu nogalinājis. Naktīs vējš atnesa lidz mums lauvas rēkoņu, un aitas aplokā pirmatnīgās bailēs spiedās barā.

Šaurajā līcītī pa ceļam uz Bristoli vai Kardifu mēdza noenkuroties kuģi no Austrumu ostām. Vergs tad atstāja labirintu (kas tolaik, kā atceros, nebija vis rozā, bet gan tumši sarkanā krāsā) un āfrikāņu valodā pārmija vārdus ar kuģu komandu — šķita, ka viņš starp cilvēkiem meklē vezlra rēgu. Klīda runas, ka šādi kuģi vedot kontrabandas preci, un, ja jau kravā ir aizliegtais alkohols vai ziloņkauls, kāpēc lai tur nebūtu arī mirušie?

Trīs gadus pēc mītnes uzcelšanas pakalnu piekājē noenkurojās "Šaronas roze". Manis nebija starp tiem, kuri redzēja burinieku, tāpēc, iespējams, kuģa veidolu manā iztēlē rada piemirsušās Abukiras vai Trafalgaras kauju litogrāfijas, taču esmu pārliecināts, ka tas bija no tiem perfekti veidotajiem kuģiem, kuri vairāk izskatās pēc galdnieka, nevis pēc kuģu būvētāja roku darba, pat — ne pēc galdnieka, bet pēc sarkankoka meistara darinajuma. Tas bija (ja ne īstenībā, tad manos sapņos) gludi pulēts, tumsnējs kuģis ar ātru un klusu gaitu, un komanda sastāvēja no arābiem un malajiešiem.

Kuģis izmeta enkuru kādas oktobra dienas rītausmā. Kad sāka krēslot, Elbija mājā iebrāzās Abenhakans. Šausmu pārņemts, moris tik tikko jaudāja izgrūst, ka Saīds jau esot labirintā un ka vergs un lauva jau nonāvēti. Viņš pilnīgā nopietnībā vaicāja, vai varas iestādes spēs viņu pasargāt. Bet, iekams Elbijs paguva atbildēt, Abenhakans jau bija aizmeties prom, it kā viņu trenktu tās pašas šausmas, kas viņu otro un pēdējo reizi bija atvedušas uz šo namu. Palicis vienatnē savā bibliotēkā, Elbijs izbrīnīts nodomāja: šis pats baiļu pārņemtais cilvēks ar zobenu rokā bija apspiedis Sudānas ciltis — viņš bija zinājis, ko nozīmē kauja un ko nozīmē nokaut. Nākamajā dienā mācītājs pamanīja, ka burinieks jau ir prom (kā viņš noskaidroja vēlāk, tas devies uz Suakinu pie Sarkanās jūras). Elbijs nosprieda, ka viņa pienākums ir pārliecināties par verga nāvi, un devās uz labirintu. Elboharī saraustītais stāsts viņam šķita tīrā fantāzija, taču vienā no ejas pagriezieniem viņš atrada lauvu, un lauva bija miris, un citā atrada vergu, kas arī bija miris, bet centrālajā istabā viņš uzgāja Elboharī ar sašķaidītu seju. Pie guļošā kajam vāļājās ar perlamutru inkrustēta lādīte — kāds to bija atlauzis, un nebija palikusi pat ne monēta.

Noslēguma frāzes, ko stāstītāja ritmiskās pauzes padarīja smagnējas, tiecās pretendēt uz daiļrunību; Anvins nojauta, ka Danreivens tās jau daudzkārt izrunājis ar vienlīdz lielu patosu un vienlīdz mazām sekmēm. Tēlodams interesi, viņš pajautāja:

—   Kā bija nogalināti lauva un vergs?

Nemainot izteiksmi, Danreivena balss ar drūmu apmierinājumu atbildēja:

—   Arī tiem bija sašķaidītas galvas.

Soļu troksnim pievienojās lietus plikšķināšana. Anvins nodomāja, ka viņiem būs jāpāmakšņo labirintā, stāsta "centrālajā istabā", un ka atmiņās šīs pailgās neērtības pārvērtīsies par piedzīvojumu. Viņš cieta klusu; Danreivens nespēja to izturēt un, kā pieprasīdams atdot parādu, jautāja:

—   Vai tad šis notikums nav neizskaidrojams?

Anvins, it kā skaļi domādams, atbildēja:

—   Nezinu, vai tas ir izskaidrojams vai neizskaidrojams. Bet es zinu, ka tie ir meli.

Danreivens visai nepiedienīgi nošķendējās un piesauca par lieciniekiem mācītāja vecāko dēlu (Elbijs pats, liekas, jau bija miris) un visus Pentritas iedzīvotājus. Tikpat izbrīnīts kā bridi iepriekš Danreivens, Anvins atvainojās. Tumsā laiks šķita velkamies lēnāk; abi jau baiļojās, ka pazaudējuši ceļu, un jutās krietni saguruši, kad vāja gaismiņa no augšas beidzot atklāja viņu skatieniem šauru kāpņu pirmos pakāpienus. Viņi devās augšup un nonāca apaļā un noskretušā istabā. Divas zīmes vēl arvien liecināja par likteņa piemeklētā ķēniņa baidām: šaurs lodziņš, no kura pavērās skats uz klaido zemieni un jūru, un virs kāpņu līkuma grīdā ierīkota lūka. Lai arī visai plaša; telpa šķita gaužām līdzīga cietuma kamerai.

Ne tik daudz lietus dēļ, kā tādēļ, lai būtu ko atcerēties un kādreiz kā joku pastāstīt, draugi pārlaida nakti labirintā. Matemātiķis mierīgi aizmiga, bet dzejniekam tas tik drīz neizdevās, jo viņu bija apsēdušas rindiņas, kas pašam šķita derdzīgas:

Faceless the sultry and overpowering lion,

Faceless the stricken slave, faceless the king [74]

Anvinam bija šķitis, ka stāsts par Elboharl nāvi viņu nav ieinteresējis, taču viņš atmodās ar apziņu, ka ir atšifrējis notikumu. Visu nākamo dienu viņš bija sevī noslēdzies un nerunīgs, prātā kārtodams un pārkārtodams epizodes, un pēc trim vai četrām dienām Londonā uzaicināja Danreivenu uz krodziņu un pastāstīja viņam apmēram šo:

—   Kornvolā es sacīju, ka stāsts, ko no tevis dzirdēju, ir meli. Notikums bija vai varēja būt īstenība, bet, izklāstīts tā, kā tu to darīji, pārvērtās par acīm redzamiem meliem. Sākšu ar vislielākajiem meliem — ar prātam neaptveramo labirintu. Bēgulis neslēpjas labirintā. Viņš nebūvē labirintu krasta augstākajā vietā, ķieģeļsarkanu labirintu, kas jau iztālēm piesaista jūrnieku skatus. Nav jēgas būvēt labirintu, jo Visums jau ir labirints. Tam, kas patiešām grib paslēpties, Londona ir daudz labāks labirints nekā jumta istaba, uz kuru ved visi ēkas gaiteņi. Saprātīgā atziņa, ko es tev izklāstu, man tika dāvāta tajā naktī, kad mēs klausījāmies lietus šalkās virs labirinta un gaidījām atnākam miegu; šīs atziņas iedvesmots un pacilāts, es raudzīju aizmirst tavas neldzības un paprātot par kaut ko jēdzīgu.

—  Teiksim, par kopu teoriju vai par ceturto dimensiju, — Danreivens iesprauda.

—   Nē, — Anvins pilnīgi nopietni iebilda, — es prātoju par Krētas labirintu. Par labirintu, kura centrā bija cilvēks ar vērša galvu.

Labi pārzinādams detektīvromānus, Danreivens nodomāja, ka noslēpuma atrisinājums vienmēr ir triviālāks par pašu noslēpumu. Noslēpumā jaušama pārdabiskā, pat dievišķā klātbūtne, atminējums — tīrā roku veiklība. Lai attālinātu neizbēgamo, viņš sacīja:

—   Vērša galva Mīnotauram ir skulptūrās un uz monētām. Dante viņu iztēlojās ar vērša ķermeni un cilvēka galvu.

—   Mani apmierina ari šāds variants, — Anvins piekrita. — Svarīga ir baismīgās celtnes atbilstība tās baismīgajam iemītniekam. Mīnotaura esamība papilnam attaisno labirinta pastāvēšanu. Bet to nevar teikt par draudiem, kas nosapņoti. Atsaucot atmiņā Mīnotauru (notikumā, kas saistīts ar labirintu, tas ir neizbēgami), problēma, pilnīgi iespējams, var tikt atrisināta. Tomēr man jāatzīstas — es neatģidu, ka šis arhaiskais tēls ir risinājuma atslēga, un tāpēc bija vajadzīgs, lai tavs stāsts piegādātu man precīzāku simbolu — zirnekļa tīklu.

—  Zirnekļa tiklu? — Danreivens samulsis pārjautāja.

—   Jā. Mani sevišķi neizbrīnīja, ka zirnekļa tīkls (zirnekļa tīkls savā universālajā izpausmē, sacīsim, zirnekļa tīkls Platona garā) ir iedvesis slepkavam (jo slepkava pastāv) šī nozieguma ideju. Atceries — Elboharī kapenēs redzēja sapnī no čūskām vītu tīklu un pamodies atklāja, ka šo sapni izraisījis zirnekļa tīkla pieskāriens. Atgriezīsimies tajā naktī, kad Elboharī nosapņoja čūsku murskuli. Gāztais ķēniņš, vezīrs un vergs ar visām bagātībām aizbēg tuksnesī. Viņi patveras kapenēs. Aizmieg vezīrs, kas — kā mums zināms — ir gļēvulis, un uztrūkstas ķēniņš, ko pazīstam kā drosminieku. Lai nevajadzētu dalīties dārgumos, ķēniņš nodur vezīru; pēc kāda laika nogalētā ēna viņam sapnī piedraud. Tas viss ir neticami: manuprāt, notika pavisam citādi. Tonakt aizmiga ķēniņš — drosminieks un nomodā palika gļēvulis Saīds. Aizmigt nozīmē atdalīt sevi no Visuma, un šāda nošķiršanās nav viegla tam, kas apzinās, ka viņu vajā ar kailiem zobeniem. Alkatīgais Saīds noliecās pār guļošo ķēniņu. Viņš iedomāja to nogalināt (varbūt pat pasvārstīja rokā dunci), taču neuzdrīkstējās. Saīds pasauca vergu, noslēpa daļu no dārgumiem kapenēs un aizbēga uz Suakinu, pēc tam uz Angliju. Nevis lai paslēptos no Elboharī, bet lai to ievilinātu un nonāvētu, viņš uzcēla jūras krastā sarkano mūra ēku ar labirintu. Viņš zināja — kuģi aizvedīs uz Nūbijas ostām valodas par kaparkrāsas cilvēku, par vergu un par lauvu, un agri vai vēlu Elboharī ieradīsies, lai sameklētu viņu šai labirintā. Eju tīkla pēdējā gaitenī viņu gaidīja slazds. Elboharī bezgalīgi nicināja vezīru un nenolaidās tik zemu, lai domātu kaut vai par niecīgāko piesardzību. Ilgi gaidītā diena bija klāt:

Abenhakans nokāpa no kuģa angļu zemē, aizgāja līdz labirinta vārtiem, atšķetināja aklās ejas un, kā šķiet, jau bija spēris pirmos soļus uz pakāpieniem, kad vezīrs viņu nogalināja — visticamāk, ar šāvienu caur lūku. Vergs nonāvēja lauvu, un nākamais šāviens nogalēja vergu. Pēc tam Salds ar akmeni pāršķēla visiem trim galvas. Tas viņam bija jāizdara: viens līķis ar sašķaidītu seju varētu izraisīt identitātes problēmu, bet zvērs, melnādainais un ķēniņš kopā veido rindu. Zinot sākuma postulātus, katrs nonāks pie secinājuma. Kas tur dīvains, ka, sarunājoties ar Elbiju, Saids bija šausmu varā — viņš tikko bija pastrādājis briesmu darbus un dzīrās bēgt no Anglijas, lai atgūtu paslēptos dārgumus.

Anvina teiktajam sekoja pārdomu vai neticības pilns klusuma bridis. Iekams ko bilst, Danreivens palūdza vēl vienu kausu alus.

—                Es pieņemu, ka mans Abenhakans bija Salds, — viņš sacīja.

—    Tādas pārvērtības, var teikt, ir klasisks žanra līdzeklis, tie patiešām ir nosacījumi, kurus prasa ievērot lasītājs. Bet es nevaru piekrist pieļāvumam, ka daļa bagātību palika Sudānā. Atceries, ka Salds bēga no ķēniņa un no ķēniņa ienaidniekiem; vieglāk iztēloties, ka viņš nolaupīja visus dārgumus, nevis kavēja laiku, daļu no tiem aprokot. Monētas varbūt neatrada tāpēc, ka no tām vairs nekas nebija atlicis — mūrniekdarbi aprija mantību, kas atšķirībā no N1belungu sarkanā zelta nebija bez mēra. Tad iznāk, ka Abenhakans šķērsoja jūru, lai atprasītu jau izšķērdētu bagātību.

—  Nē, izšķērdēta tā nebija, — sacīja Anvins. — Ta tika ieguldīta neticīgo zemē uzbūvētā apaļā milzu slazdā, kurā viņu varētu iedabūt un iznīcināt. Ja tavs pieņēmums ir pareizs, tad Saīdu vadīja nevis alkatība, bet gan ienaids un bailes. Saīds nolaupīja mantu, taču drīz saprata, ka bagātības viņam nav galvenais. Galvenais — Abenhakanam jāizzūd no zemes virsas. Viņš izlikās par Abenhakanu, nogalināja Abenhakanu un beigu beigās kļuva par Abenhakanu.

—  Jā, — Danreivens piekrita. — Viņš kļuva par klaidoni, kas, iekams nāves skavās taps par neko, kādudien varēs atcerēties, ka ir bijis ķēniņš vai izlicies esam ķēniņš.

DIVI KĒNINI UN DIVI LABIRINTI

(Stāsts, kuru mācītājs Elbijs izklāstīja no kanceles)

Īstenticīgie stāsta (bet Allāham zināms labāk), ka laiku sākumos Babilonijas salās dzīvojis kāds ķēniņš, kas sasaucis savus arhitektus un zinātniekus un pavēlējis viņiem uzbūvēt tik āķīgu un bīstamu labirintu, ka pat visapsviedīgākie vīri neuzdrošinātos tur ieiet, bet tie, kas uzdrīkstētos, dabūtu galu. Tā bija nepiedienīga izrīcība, jo mulsināt un izbrīnīt ir Dieva, nevis cilvēka tiesa. Aizritēja laiks, pili ieradās kāds arābu zemju ķēniņš, un Babilonijas valdnieks (lai pazobotos par sava ciemiņa neaptēstību) iemānīja viņu labirintā, kur tas pazemots un apjucis klīda līdz vēlam vakaram, kamēr piesauca Dieva palīdzību un atrada izeju. No viņa lūpām neatskanēja neviens aizvainojuma vārds, bet viņš bilda saimniekam, ka Arābi jā viņam esot dižāks labirints un, ja Dievam labpatikšot, Babilonijas ķēniņš kādudien varēšot to iepazīt. Drīz viņš kopā ar saviem karakalpiem un mantziņiem atgriezās Arābijā un tad ar tādu likteņa svētību iebruka Babilonijas zemēs, ka nopostīja visas pilis, apkāva ļaudis un saņēma gūstā pašu ķēniņu. Viņš uzsēdināja Babilonijas valdnieku žigla kamieļa mugurā un izveda tuksnesī. Trīs dienas viņi klejoja, un tad uzvarētājs teica: "Ak, laika un matērijas valdniek, gadu simteņa acuraugs! Babilonijā tu iegribēji, lai es nomaldos bronzā kaltā labirintā ar daudzām kāpnēm, durvīm un

sienām, bet tagad Visvarenajam ir labpaticis, lai es tev izrādu savu labirintu, kur nav nedz kāpņu, pa kurām pakāpties, nedz durvju, ko izlauzt, nedz apnīkstošu eju, ko šķērsot, nedz mūru, kas aizkavē tavu soli."

To pateicis, viņš atraisīja visus gūstekņa valgus un pameta viņu tuksneša vidū, kur tas nomira no izsalkuma un slāpēm. Lai slavēts Tas, kurš nekad nemirst!

GAIDĪŠANA

Automobilis viņu izlaida pie Ziemeļrietumu ielas četrtūkstoš ceturtā numura. Vēl nebija deviņi no rīta. Apmierināts viņš ievēroja nīkulīgās platānas, kvadrātveida zemes kleķīti zem katras no tām, vienkāršās mājas ar balkoniņiem, blakusesošo aptieku un neizteiksmīgos ķīmiskās tīrītavas un dzelzkaļa dītes apveidus. Gara un akla slimnīcas mūra siena piekļāvās ielas pretējās puses trotuāram. Mazliet tālāk siltumnīcas stikla rūtīs atstarojās saule. Cilvēkam ienāca prātā, ka visas šīs lietas (gadījuma rakstura un nejaušas, virknētas tikpat nejaušā secībā kā sapņu priekšstati), laikam ritot, ja Dievs tā lems, kļūs nemainīgas, pazīstamas un nepieciešamas. Porcelāna burti aptiekas skatlogā veidoja uzrakstu: Breslauers. Ebreji pamazām aizstāja itāļus, kā tie savulaik bija nomainījuši kreolus. Tā arī labāk: cilvēks negribēja ielaisties darīšanās ar tautiešiem.

Šoferis viņam palīdzēja izcelt koferi. Kāda sieviete, saguruma vai izklaidības mākta, beidzot tam atdarīja durvis. Šoferis no kabīnes viņam pasniedza atpakaļ vienu no saņemtajām monētām — urugvajiešu divdesmitnieku, kas viņa kabatā bija atradies kopš tās nakts Melo viesnīcā. Cilvēks to vietā iedeva četrdesmit sentāvo, pie sevis nodomādams: "Man jāuzvedas tā, lai visi par mani tūdaļ aizmirstu. Esmu pieļāvis divas kļūdas: dodams svešzemju monētu un parādīdams, ka šī pārskatīšanās mani satrauc."

Sekodams sievietei, viņš šķērsoja priekšnamu un pirmo iekšpa-

galmu. Istaba, ko tas bija rezervējis, par laimi, veda uz otru pagalmu. Dzelzs gultu amatnieks bija veidojis ar fantastiskiem liekumiem, atdarinot vina zarus un lapas. Istabā bez tās atradās ari augsts priežkoka drēbju skapis, naktsgaldiņš, uz grīdas novietots grāmatplaukts, divi nevienādi krēsli un mazgājamā bļoda ar kannu, ziepju trauku un blāva stikla pudeli. Sienas greznoja Buenosairesas provinces karte un krucifikss. Sārto tapešu rakstā atkārtojās milzonlgi karaliskie pāvi ar izvērstām astēm. Vienīgās durvis veda uz iekšpagalmu. Lai novietotu koferi, bija japārstata krēsli. Jaunajam īrniekam viss bija pa prātam. Kad sieviete jautāja pēc tā vārda, viņš teica — Viljari, gan nedomādams ar to slepenu izaicinājumu, nedz arī gribēdams mīkstināt pazemojumu, kuru īstenībā nejuta, bet gan tāpēc, ka šis vārds bija viscaur to pārņēmis un bija neiespējami izdomāt citu. Viņam ne prātā nenāca, ka lētā literatūrā ienaidnieka vārda pieņemšana varētu tikt pasniegta kā rafinēts maldināšanas gājiens.

Pirmajā laikā senjors Viljari nepameta mājvietu. Pēc dažām nedēļām, tumsai iestājoties, viņš jau atļāvās uz bridi iziet. Dažreiz vēlos vakaros viņš devās uz trīs kvartālus attālo kinoteātri. Nekad nesēdās citur kā vien beidzamā rindā un vienmēr piecēlās īsi pirms seansa beigām. Tur viņš redzēja arī gabalus par noziedznieku dēkām. Tajos, protams, bija daudz aplamību, lai gan bija arī daudz tādu epizožu, kas reiz bija bijušas daļa no viņa paša dzīves. Viljari tām nepiegrieza vērību, jo doma par mākslas tēla un dzīves vienotību viņam bija sveša. Viņš pieticīgi centās būt mierā ar redzēto, identificēties ar tiem nolūkiem, kuru dēļ šādas filmas rādīja. Atšķirībā no romānu lasītājiem viņš nekad nebija sevi iztēlojies par mākslas darba personāžu.

Nekad tam nepienāca nedz vēstules, nedz sludinājumi, vienīgi kādu avīzes sadaļu viņš lasīja ar neskaidru cerību. Vakarpusē, piebīdījis pie durvīm vienu no krēsliem, tas lēni un domīgi sūca mate, vērdamies pretējā nama mūra tīklojumā. Vientulības gadi tam bija mācījuši, ka, lai arī atmiņā dienas šķiet esam līdzīgas, tomēr nav nevienas, pat ne slimnīcā vai cietumā pavadītas dienas, kurai nebūtu savu pārsteigumu. Citās ieslodzījuma reizēs viņš bija ļāvies kārdinājumam uzskaitīt dienas un stundas, bet šis ieslodzījums bija citāds — tam nebija termiņa, ja vien avīze kādu rītu neatnestu vēsti par Alehandro Viljari nāvi. Pastāvēja arī varbūtība, ka Viljari jau bija miris, un tādā gadījumā šī dzīve bija sapnis. Šāda iespēja viņu satrauca, jo nebija skaidrs, vai tā būtu jāuztver kā atvieglojums vai gluži otrādi — kā liksta. Viņš sev teica, ka tās ir blēņas, un atmeta šo domu. Senākās dienās, kas bija senākas ne laika plūduma, bet gan divu vai trīs neatsaucamas rīcības brīžu dēļ, viņš bija pēc daudz kā tiecies, nešaubīgas mīlestības vadīts. Šī spēcīgā dziņa, kas reiz bija spējusi radīt naidu vīriešos un mīlestību dažās sievietēs, vairs nealka noteikta mērķa — tā gribēja vien turpināties, ne vainagoties ar kaut ko. Tējas garša, melnās tabakas smarža, draudīgi augoša ēna, kas pamazām pārņēma patio.

Mājā bija vecs vilku suns. Viljars ar to iedraudzējās. Runāja ar to spāniski, itāliski un dažreiz tais nedaudzajos vārdos, ko atminējās no savas bērnības zemnieciskā dialekta. Viljari centās dzīvot tagadnes brīdī, bez atmiņām un nākotnes vīzijām; pirmās tam šķita mazāk svarīgas kā otrās. Viņš neskaidri apjauta, ka pagātne ir tā viela, no kuras veidots laiks; un tamdēļ ikkatrs brīdis uzreiz pārtop pagātnē. Daždien nogurums tam ļāva noģiest ko līdzīgu laimei. Tādos brīžos viņš nebija daudz sarežģītāks par suni.

Kādu nakti, pārsteigumā trīsēdams, viņš sajuta asas sāpes mutē. Šis drausmīgais pārsteigums atkārtojās pēc neilga brīža un vēl reizi — pirms rītausmas. Nākamajā rītā Viljari lika izsaukt automobili, kas to aizveda uz zobārsta klīniku Onses rajonā. Tur zobu izrāva. Šīs procedūras laikā viņš nebija nedz bailīgāks, nedz daudz drosmīgāks kā jebkurš cits.

Citunakt, atgriežoties no kinoteātra, viņš sajuta grūdienu mugurā. Dusmās un sašutumā, bet arī ar slēptu atvieglojumu viņš pagriezās pret pāridarītāju. Iebļāva tam sejā rupju apvainojumu. Tas pārsteigts nomurmināja biklu atvainošanos. Cilvēks bija gara auguma, jauns, tumšiem matiem, un kopā ar to kāda vāciska izskata sieviete. Šai naktī Viljari sev vairākkārt atkārtoja, ka redzējis tos pirmoreiz. Tomēr pagāja četras vai piecas dienas, pirms tas atkal izgāja ārā.

Grāmatplauktā atradās "Dievišķās komēdijas" eksemplārs ar seniem, Andreoli sacerētiem komentāriem. Drīzāk ar pienākuma apziņu, nekā ziņkāres dzīts, Viljari ķērās pie šī apjomīgā darba: kārtīgi izlasīja vienu dziesmu pirms katras ēdienreizes un pēcāk, stingri ievērodams secību, attiecīgās piezīmes. Elles mocību attēlojums tam nešķita neticams vai pārmērīgs, viņš arī nedomāja par to, ka Dante viņam būtu piespriedis beidzamo apli, kurā Ugolīno zobi nebeidzami kremt Rudžēro pakausi.

Karaliskie pāvi uz sarkanajām tapetēm šķita kā radīti ļaunu murgu izraisīšanai, tomēr senjors Viljari sapņos nekad neredzēja atdzīvojušos putnu juceklīgo riņķadanci. Pret rītausmu tam allaž rādījās sapnis ar nemainīgu sižetu, tomēr ikreiz ar citām detaļām. Divi vīri kopā ar Viljari revolveriem rokās ienāca istabā; vai arī uzbruka, tam iznākot no kinoteātra; vai arī visi trīs vienlaikus bija nepazīstamais, kurš to bija pagrūdis; vai arī noskumuši gaidīja iekšpagalmā, izlikdamies to nepazīstam. Sapņa beigās viņš tvēra pēc revolvera blakusesošā naktsgaldiņa atvilktnē (tur viņš tiešām glabāja revolveri) un izlādēja to, pavērsis pret vīriem. Šāviena troksnis to allaž pamodināja, tas izrādījās esam sapnis, bet citā sapnī uzbrukums atkārtojās, un viņam tie atkal bija jānogalina.

Kādā blāvā jūlija rītā viņu pamodināja nepazīstamu ļaužu klātbūtne (bet nevis durvju atvēršanas troksnis). Garie silueti, kas istabas puskrēslā šķita dīvaini vienkāršoti (trauksmainajos sapņos tie vienmēr bija bijuši daudz skaidrāki), gaidīja — vērīgi, nekustīgi un pacietīgi, nolaistām acīm, it kā ieroča smagums tos nomāktu: Alehandro Viljari un vēl kāds nepazīstamais beidzot tam bija sadzinuši pēdas. Ar žestu lūgdams tos uzgaidīt, viņš pagriezās pret sienu, kā atkal ļaudamies sapņa varai. Vai šādi viņš gribēja savos slepkavās modināt līdzjūtību, vai varbūt tāpēc, ka ir mazāk mokoši piedzīvot baismīgu mirkli nekā bezgalīgi to iztēloties vēl un vēlreiz, vai ari — un tas šķiet visticamāk — gribēdams padarīt slepkavas par daļu no sapņa, kā tas jau bijis daudzas reizes šai pašā vietā, šai pašā stundā?

Brīdi, kad viņš ļāvās šīs burvības varai, to izdzēsa šāviens.

ALEFS

O Cod, I could be bounded in a nutshell and count myself a King of infinite space.

Hamlet, II, 2 [75]

But they will teach us that Eternity is the Standing still of the Present Time, a Nuncstans (as the Schools call it); which neither they, nor any else understand, no more than they would a Hic-stans for an Infinite greatnesse of Place.

Leviathan, IV, 46’*

Tajā svelmainajā februāra rītā, kad Beatrise Viterbo nomira pēc majestātiskas agonijas, kas ne uz brīdi nepagrima līdz jūtelīgumam vai bailēm, es pamanīju, ka uz metāla sludinājumu dēļiem Konstitūcijas laukumā no jauna uzradusies sazin kādu vieglo cigarešu reklāma; šis fakts mani sāpināja, jo es aptvēru, ka nerimstošā un milzīgā pasaule jau nošķīrusi sevi no viņas un ka šī pārmaiņa ir tikai pirmā bezgalīgajā virknē. Mainīsies pasaule, bet es ne, melanholiskā augstprātībā nodomāju; dažkārt, es zinu, mana bezcerīgā uzticība viņu bija dzinusi izmisumā, — tagad, kad viņa bija mirusi, es varēju veltīt sevi viņas piemiņai, bez cerībām, bet arī bez zemošanās. Ierakstīju prātā, ka trīsdesmitais aprīlis bija viņas dzimšanas diena; šajā datumā ierasties Garaja ielas namā, lai paspiestu roku viņas tēvam un brālēnam Karlosam Arhentīno Danēri, bija pilnīgi nevainojams, varbūt pat neatraidāms pieklājības žests. Es varētu atkal gaidīt pārblīvētās priekšistabas pustumsā, atkal pētīt viņas daudzo fotogrāfiju vēsturi. Beatrise Viterbo profilā, krāsainā attēlā; Beatrise pusmaskā 1921. gada karnevālā; Beatrises iesvētības; Beatrise savās kāzās ar Roberto Alesandri; Beatrise īsi pēc šķiršanās Žokeju kluba brokastīs; Beatrise Kilmesā kopā ar Dēliju Sanmarko Porselu un Karlosu Arhentīno; Beatrise ar pekinieti, ko viņai uzdāvināja Viļjēgass Aēdo; Beatrise pretskatā un trīs ceturtdaļprofilā, smaidoša, roku pie zoda… Man nebūtu kā citkārt jāattaisno sava klātbūtne ar lētu grāmatu dāvināšanu — grāmatu, kuru lappuses es pēdīgi ielāgoju atgriezt, lai pēc mēnešiem nenāktos pārliecināties, ka tām neviens nav pieskāries.

Beatrise Viterbo nomira 1929. gadā — kopš tā laika nepagāja neviens trīsdesmitais aprīlis, kad es nebūtu atgriezies viņas mājā. Es mēdzu ierasties ceturksni pāri septiņiem un uzkavēties divdesmit piecas minūtes; ik nākamo gadu es ierados mazliet vēlāk un uzkavējos mirkli ilgāk. 1933. gadā man izpalīdzēja stipra lietusgāze — viņiem nācās uzaicināt mani vakariņās. Es, saprotams, neatstāju neizmantotu šo lielisko precedentu: 1934. gadā ierados jau pēc astoņiem ar pīrāgu Santafē provinces gaumē un, pilnīgi dabiski, paliku uz maltīti. Tā šajās melanholijas un veltīgas kaisles iekrāsotajās gadadienās es pamazām saņēmu aizvien lielākas Karlosa Arhentīno Danēri uzticēšanās devas.

Beatrise bija slaida, trausla, mazdrusciņ sakumpušu stāvu; viņas gaitā (ja te ir vietā oksimorons) jautās tāda kā gracioza neveiklība, kas lika iekvēloties sajūsmā. Karloss Arhentlno ir sārtsejains, miesās pilnīgs, sirms kungs ar smalkiem sejas vaibstiem. Viņš ieņem kaut kādu sīku amatu nevienam nezināmā dienvidu priekšpilsētas bibliotēkā. Pēc dabas valdonīgs, bet vienlaikus nespējīgs rīkoties — vēl pavisam nesen vakari un svētku dienas viņam bija tikai labs iegansts neiziet no mājām. Cauri divām paaudzēm viņā saglabājusies itāļu s izruna un izšķērdīgā žestikulācija. Prāts viņam darbojas bez apstājas, kaismīgi, nepastāvīgi un, galu galā, bez jebkādas jēgas. Tas vai kūsā no tukšām analoģijām un bezmērķīgas apšaubīšanas. Rokas viņam (tāpat kā Beatrisei) ir lielas un slaidiem pirkstiem, skaistas. Vairākus mēnešus viņš bija kā apsēsts ar Polu Foru — ne tik daudz ar viņa balādēm, cik ar neievainojamas slavas ideju. "Francijas dzejnieku Karalis!" — viņš mēdza aizgrābts skandināt. "Un nemēģini stāties pret viņu, nē, pat tava visindīgākā bulta viņu nesasniegs!"

1941. gada trīsdesmitajā aprīlī es atļāvos papildināt pīrāgu ar vietējā konjaka pudeli. Karloss Arhentlno to nomēģināja, atzina par interesantu un pēc pāris glāzītēm sāka lekciju mūsdienu cilvēka aizstāvībai.

—  Te, manu acu priekšā, — viņš iesāka diezgan neizprotamā iejūsmā, — savā kabinetā, varētu teikt, tādā kā pilsētas sargtornī, apgādāts ar telefoniem, telegrāfa aparātiem, fonogrāfiem, radiotelefoniem, kinoaparātiem, kinoprojektoriem, skaidrojošām vārdnīcām, grafikiem, rokasgrāmatām, biļeteniem…

Viņš norādīja, ka tā nodrošinātam cilvēkam neesot nekādas vajadzības ceļot — mūsu 20. gadsimts esot pārveidojis līdzību par kalnu un Muhamedu: kalni tagad paši pulcējoties pie mūsdienu Muhameda.

Viņa iedomas man šķita tik muļķīgas un to izklāsts tik pārmērīgi uzpūsts, ka es to tūlīt saistīju ar literaturu un ievaicājos, kāpēc viņš savas domas neizliek uz papīra. Kā to varēja gaidīt, viņš atbildēja, ka esot to jau izdarījis: gan šīs, gan citas ne mazāk novatoriskas idejas esot izklāstītas "Aizsākuma Dziesmā", "Ievadījuma

Dziesmā" jeb vienkārši "Prologa Dziedājumā" — poēma, pie kuras viņš strādājot jau daudzus gadus: bez reklamēšanās, bez apdullinošas kņadas, vienmēr balstoties uz diviem spieķiem — vārdā "darbs" un "vientulība". Vispirms viņš plaši atverot vārtus iztēlei, pēc tam slīpējot. Poēmu saucot "Zeme" — tā esot mūsu planētas apraksts, kurā, saprotams, netrūkstot nedz gleznainu atkāpju, nedz elegantu mājienu.

Es palūdzu, lai viņš man nolasa kādu fragmentu, kaut vai pavisam īsu. Viņš pavēra rakstāmgalda atvilktni, izcēla pamatīgu žūksni lapu, kam visām bija spiedogs "Huana Kristosomo Lafinūra bibliotēka", un pašapmierināti noskandēja:

Kā senais grieķis es skatījis tautas un valstis,

un darbus, un dienas, un pieskāries badam un ambrai,

kas noticis — stāstu, kas varonis — zinībās balstos,

bet viss mans voyage [76] — tas paliek… autour de ma chambre. [77]

—  Šis pants ir interesants no jebkura viedokļa, — viņš izplūda komentāros. — Pirmā rinda izpelnīsies atzinību no profesora, no zinātnieka, hellēnista, lai arī ne no visādiem plānā galdiņa urbējiem, kuru ietekme uz vispārējiem uzskatiem ir diezgan plaša. Otrā pārmet tiltu no Homēra uz Hēsiodu (tā būs kā tiešs veltijums didaktiskās poēzijas tēvam uz nebijušās būves frontona), bet ne bez svaigas pieejas paņēmienam, kura pirmsākumi rodami Svētajos rakstos: uzskaitījums, savirknējums jeb sabiezinājums. Trešā rindiņa — vai tas ir baroks, dekadentisms, attīrīts un fanātisks formas kults? — sastāv no divām kā dvīņiem pusvārsmām, bet ceturtā, neslēpti divvalodīga, nodrošina man nedalītu atbalstu no ikviena, kura gars spēj atsaukties, kad vilina jautrs rotaļīgums. Nerunāšu par neparastajām atskaņām vai par erudīciju, kas man ļauj — turklāt bez pedantisma! — četrās rindiņās iepīt trīs smalkus mājienus, aptverot trīsdesmit bagātus literatūras gadsimtus: pirmais attiecas uz "Odiseju", otrais uz "Dienām un darbiem", bet trešais uz nemirstīgo greznumlietiņu, ko mums savos dīkajos brīžos sarūpējusi savojieša spalva… Atkal un atkal es saprotu, ka mūsdienu māksla prasīt prasa smieklu balzamu, scherzo [78] . skaidrāk par skaidru, te vārds Goldoni!

Viņš nolasīja man vēl daudz citu pantu, kas arī izpelnījās paša atzinību un izšķērdīgus komentārus. Tajos nebija nekā ievērības cienīga, bet tie ari nebija daudz sliktāki par pirmo. Viņa sacerējumā bija savienojušās uzcītība, pašpietiekamība un nejaušība — vērtības, ko tam piedēvēja Daneri, palika otrajā plānā. Es aptvēru, ka dzejnieka pūļu objekts šajā gadījumā nebija dzeja, viņa uzdevums bija izgudrot pamatojumu, kāpēc šī dzeja ir izcila. Saprotams, pēdējie centieni cēla sacerējumu viņa acīs, bet ne citu skatījumā. Danēri mutiskais vēstījums bija ekstravagants, taču viņa nemākulīgā vārsmošana — atskaitot dažus gadījumus — liedza šo ekstravaganci pārvietot uz poēmu [79] .

Tikai vienreiz vien dzīvē man ir gadījies aplūkot piecpadsmit tūkstošus divpadsmitpēdu pantu "Poliolbionā", topogrāfiska epopejā, kurā Maikls Dreitons apsekojis Anglijas faunu, floru, hidrogrāfiju, orogrāfiju, militāro un klosteru vēsturi; esmu pārliecināts, ka šis apjomīgais, tomēr ģeogrāfiski ierobežotais produkts ir mazāk apnicīgs par Karlosa Arhentīno radniecīgo, bet milzum plašo ieceri. Tajā bija plānots apvārsmot visu zemeslodi: 1941. gadā viņš jau bija ticis galā ar dažiem hektāriem Kvinslendas pavalsts, ar vairāk nekā kilometru no Obas tecējuma, ar gāzes krātuvi uz ziemeļiem no Verakrusas, ar lielākajiem tirdzniecības namiem Konsepsjonas draudzes robežās, ar Marianas Kambaseresas de Alvearas ārpilsētas māju Belgrano, Vienpadsmitā septembra ielā, un vēl ar turku pirtīm netālu no izslavētā Braitonas akvārija. Viņš man nolasīja dažus darbietilpīgus fragmentus no poēmas Austrālijas zonas — garajos un izplūdušajos, tā kā aleksandrietī sacerētajos pantos trūka pat prologa necilā dzīvīguma. Te viens piemērs:

Jel raugi: pie vienmuļā ceļrāža staba, te rimis cīņā ar ziemeļaustrumu dabu, nīkst ģindenis. — Un krāsas? — Viss bāldebeszils, pat aitu bars aplokā kaulu nokrāsā silst.

—   Divi drosmīgi triepieni, — viņš iesaucās, — kas galu galā tomēr attaisnosies. Nekurni, nekurni, tā ir! Pirmais ir epitets vienmuļš, kas en passant* trāpīgi atmasko ganu gaitu un lauku darbu neizbēgamo garlaicību, ko nekad tik skaidri un gaiši neuzdrīkstējās uzrādīt nedz "Georgikas", nedz mūsu lauriem vainagotais "Dons Segundo". Otrs — aktīvais prozaisms nīkst ģindenis, no kura tā sauktais estēts šausmās pārkrustīsies, bet kritiķis ar vīrišķīgu gaumi to vērtēs augstāk par jebko. Starp citu, viss pants ir pašas augstākās raudzes. Otrā divrinde aizsāk patiesi dzīvu sarunu ar lasītāju: viņa rosīgā interese apsteigta, viņa mutē ielikts jautājums, kas tiek atbildēts… tūliņ pat uz vietas. Un ko teiksi par manu atradumu — bāldebeszils? Šis gleznainais neoloģisms liek iztēloties debesis, kam Austrālijas ainavā ir milzum svarīga loma. Bez šī redzes tēla gleznas toņi kļūtu pārāk drūmi un lasītājs būtu spiests aizvērt grāmatu, dvēseles slēptākajās dzīlēs sajutis melnu un nedziedināmu melanholijas brūci.

Es atvadījos jau tuvu pusnaktij.

Pēc divām svētdienām Danēri man piezvanīja — kā liekas, viņš to darīja pirmoreiz mūžā. Viņš lika priekšā satikties četros, "lai iedzertu glāzi piena tuvējā salonā bārā, ko progresīvie uzņēmēji Dzunino un Dzungri — atceries, tie paši mana nama īpašnieki — ver vajā tepat uz stūra. Šo konditoreju tev vajadzētu iepazīt." Pieņēmu ielūgumu, gan vairāk aiz gļēvuma nekā entuziasma. Bija grūti sameklēt brīvu galdiņu; "salons bārs" izrādījās nepārspējami moderns un vien kādu nieku mazāk briesmīgs, nekā es biju iztēlojies. Pie blakus galdiņiem uzbudinātā publika apsprieda summas, ko Dzunino un Dzungri bez liekas domāšanas te ieguldījuši. Karloss Arhentīno izlikās sajūsmināmies par kaut kādiem apgaismojuma meistardarbiem (kurus, bez šaubām, bija izpētījis jau iepriekš) un diezgan bargi norādīja:

—  Gribi vai ne, tev nāksies atzīt, ka šī vietiņa itin nemaz neatpaliek no smalkākajiem Floresas bāriem.

Pēc tam viņš man vēlreiz nolasīja četras piecas lappuses no poēmas. Tās bija pielabotas, sekojot maldīgajam valodas izpušķošanas principam: kur iepriekš bija rakstīts zilgans, tagad ņirbēja zilgs, zilgmains un pat zilzils. Ar nejauko pienains viņam arī vēl nebija gana: aizgūtnēm aprakstot vilnas mazgātāja darbu, priekšroka tika pienbaltam, pienkrāsas, pietiējošam un laktozam… Rūgti izbāris kritiķus, viņš tos tad jau mazliet augstsirdīgāk pielīdzināja cilvēkiem, "kam pašiem nav ne cēlmetālu, ne tvaika prešu, ne sērskābes vai darbagaldu dārglietu izgatavošanai, bet kuri toties var norādīt citiem kāda dārguma atrašanās vietu". Elpu neatvilcis, viņš izsunīja prologomāniju, "ko Ģēniju Karalis jau pavilcis uz zoba asprātīgajā priekšvārdā "Donam Kihotam"". Par spīti tam viņš domāja, ka topošajam darbam būtu lieti iesākties ar spožu priekšvārdu, ar tādu kā iecelšanu bruņinieku kārtā, ko parakstītu asa un prasīga spalva. Un piebilda, ka grasoties publicēt poēmas pirmos dziedājumus. Te es aptvēru dīvainā telefoniskā ielūguma jēgu: šis cilvēks lūgs mani sarakstīt priekšvārdu savai pedantiskajai drazu krātuvei. Mans izbilis tomēr izrādījās nepamatots: Karloss Arhentino skaudīgā apbrīnā konstatēja, ka droši vien nebūšot kļūdījies epitetā, ja nosaukšot par neiedragājamu augsto prestižu, ko visās aprindās izpelnījies Alvaro Meliāns Lafinūrs, patiess spalvas meistars; ja es aizlikšot kādu vārdu, viņš noteikti ar prieku ievadīšot poēmu. Lai izslēgtu absolūti nepiedodamu neveiksmi, man bija jāceļ gaismā divi neapstrīdami poēmas tikumi: formas pilnība un zinātniska precizitāte, "jo visā šai plašajā dzejas figūru, tropu un citu izsmalcinājumu dārzā netiek paciesta pat vissīkākā detaļa, ko neapstiprinātu bargā patiesība". Viņš piemetināja, ka Beatrise vienmēr izklaidējusies kopā ar Alvaro.

Es piekritu, izplūdu daiļrunībā un piekritu. Lielākas ticamības labad precizēju, ka runāšu ar Alvaro nevis pirmdien, bet gan ceturtdien, nelielās vakariņās, kas mēdz vainagot Rakstnieku kluba sanāksmes. (Nav tādu vakariņu, bet kluba saieti nenoliedzami notiek ik ceturtdienu — par to Karloss Arhentino Danēri varētu pārliecināties laikrakstos, un tas piešķīra solījumam zināmu reālismu.) Vēl apdomīgi un godbijīgi piebildu — iekams ķerties pie priekšvārda tēmas, aprakstīšu visa darba neatkārtojamo ieceri. Mēs atvadījāmies un, nogriezies uz Bernarda Irigojena ielas, es pilnīgi bezkaislīgi izsvēru atlikušās iespējas: a) runāt ar Alvaro un teikt viņam, ka tāds un tāds Beatrises brālēns (aprakstošais eifēmisms ļaus man ņemt lūpās viņas vārdu) ir savārstījis poēmu, kas, tā vien liekas, izpletusi kakofonijas un haosa iespējas līdz bezgalībai; b) nerunāt ar Alvaro. Es ļoti saprātīgi paredzēju, ka mana laiskā daba atdos priekšroku "b".

Sākot no pulksten vieniem piektdienā, tālrunis vairs nedeva mieru. Mani māca sašutums: šis aparāts, kas agrākos laikos uzbūra vairs neatgūstamo Beatrises balsi, spēj pazemoties tiktāl, lai kļutu par pieviltā Karlosa Arhentino Danēri veltīgo un, kas zina, histērisko žēlabu krātuvi. Par laimi, nekas vairāk nenotika — ja neskaita neizbēgamo nīgruma uzjundu pret cilvēku, kas bija uzspiedis delikātu uzdevumu un pēc tam mani aizmirsis.

Telefoniskais terors apsīka, bet oktobra beigās Karloss Arhentīno mani tomēr sazvanīja. Viņš bija ārkārtīgi uzbudināts, acumirkli es pat neatpazinu viņa balsi. Žēlās dusmās tika izstomīts, ka Dzunino un Dzungri savā bezmēra alkatībā, lai paplašinātu patvaļas perēkli konditoreju, plānojot nojaukt viņa namu.

—  Manu tēvu namu, manu namu, Garaja ielas senvēsturisko namu! — viņš atkārtoja, šķiet, vārdu labskanīgumā aizmirstoties no likstām.

Man nebija pārāk grūti just līdzi viņa bēdās. Kad nāk pēc četrdesmit, jebkuras pārmaiņas kļūst par derdzīgu sarūkošā laika simbolu, turklāt runa bija par namu, kas man nebeidzami atgādināja Beatrisi. Es alku izklāstīt šo smalko niansi, taču sarunas biedrs manī neklausījās. Viņš sacīja, ka tad, ja Dzunino un Dzungri neatkāpsies no savas absurdās ieceres, viņa advokāts, doktors Dzunni, pieprasīs no tiem ipso facto* par zaudējumiem un tadu izturēšanos un piespiedīs viņus samaksāt simttūkstoš peso.

Dzunni vārds atstāja uz mani iespaidu — viņa kantoru solīdums Kaserosā un Takvari jau kļuvis vai par sakāmvārdu. Pavaicāju, vai advokāts jau uzņēmies šo lietu. Daneri atbildēja, ka runāšot ar viņu šo pašu vakaru. Brīdi pavilcinājies, viņš rimtā un bezpersoniskā balsī, kādu mēdzam likt lietā, lai uzticētu kaut ko ļoti personisku, piebilda, ka māja viņam esot absolūti nepieciešama poēmas pabeigšanai, jo pagraba vienā stūrī atrodoties Alefs. Tad paskaidroja, ka Alefs esot viens no visuma telpas punktiem, kas ietverot visus citus punktus.

—  Tas ir pagrabā zem ēdamistabas, — viņš piemetināja raižu pieslāpētā balsī. — Tas pieder man, man: es to atklāju bērnībā, vēl pirms sāku iet skolā. Kāpnes uz pagrabu ir stāvas, tēvocis un krustmāte man bija aizlieguši kāpt lejā, bet kāds reiz ieminējās, ka pagrabā esot vesela pasaule. Kā uzzināju vēlāk, ar to bija domāta lielā lāde, bet es sapratu burtiski — vesela pasaule. Paslepšus devos turp, uz aizliegtajām kāpnēm aizķēros un noripoju lejā. Atvēris acis, ieraudzīju Alefu.

—  Alefu? — es pārvaicāju.

—  Jā, to vietu, kur nesaplūstot atrodas visas pasaules vietas, turklāt tās aplūkojamas no visiem skata punktiem. Es nevienam neteicu par savu atklājumu, bet atgriezos tur atkal. Bērns, protams, nespēja aptvert, ka šī privilēģija viņam dāvāta, lai, pieaudzis būdams, viņš izkaldinātu poēmu. Nē, Dzunino un Dzungri mani nedabūs aplaupīt, nē un simtkārt nē! Ar likumu kodeksu rokā doktors Dzunni pierādīs, ka mans Alefs ir neatsavināms.

Es mēģināju atdabūt viņu pie saprāta.

—   Bet vai tad pagrabā nav ļoti tumšs?

—   Patiesībai nudien nav viegli ielauzties, ja prāts stīvējas pretī. Ja visas pasaules vietas atrodas Alefā, turpat taču ir arī visi apgaismes stabi, visas lampas, visi gaismas avoti!

—   Es tūlīt pat eju apskatīt.

Noliku klausuli, iekams viņš būtu paspējis pateikt nē. Pietiek ar vienu vienīgu faktu, lai kopējā virknē sakārtotos apstiprinošas pazīmes, kas savlaik paslīdējušas garām: biju pārsteigts — kā es līdz pat šim laikam nebiju aptvēris, ka Karloss Arhentīno ir vājprātīgs? Galu galā, visi šie Viterbo… Beatrisei (es pats to mēdzu atkārtot) kā sievietei, kā meitenei piemita gandrīz vai nežēlīgi ass prāts, taču vienlaikus tāda vieglprātība, izklaidība, necieņa pret citiem, pat atklāta cietsirdība, kas, iespējams, prasīja skaidrojumu no patoloģijas jomas. Karlosa Arhentīno vājprāts pildīja mani ar ļaunu gandarījumu: sirds dziļumos mēs viens otru vienmēr bijām ienīduši.

Garaja ielā kalpone mani palūdza būt tik laipnam un uzgaidīt. Jaunskungs, kā parasti, esot pagrabā, attīstot fotogrāfijas. Blakus lielai vāzei bez neviena zieda pie sen nelietota pianīno smaidīja (drīzāk pārlaicīgi, nevis anahroniski) liels Beatrises portrets kliedzošās krāsās. Mūs neviens nevarēja pamanīt — piepešā maiguma uzplūdā es piegāju klāt un uzrunāju portretu:

—  Beatrise, Beatrise Elēna, Beatrise Elēna Viterbo, mīļotā Beatrise, Beatrise uz mūžu pazaudētā, tas esmu es, Borhess.

Karloss ienāca mirkli pēc tam. Balss sausais tonis man apliecināja, ka viņš nespēj domāt ne par ko citu kā vien par Alefa zaudēšanu.

—   Glāzīti šī pseidokonjaka, — viņš pavēlēja, — un varēsi mesties pagrabā. Tu jau zini, citādi nevar kā tikai guļus uz muguras. Tikpat nepieciešama tumsa, pilnīga nekustība, kāds laiciņš, lai pierastu acis. Nogulies uz fližu grīdas un sakopo skatienu uz deviņpadsmito pakāpienu. Es kāpšu augšā, aizvēršu luku, un tu paliksi viens. Tevi var pabaidīt kāds grauzējs — neņem galvā! Pēc pāris minūtēm ieraudzīsi Alefu. Alķīmiķu un kabalistu mikrokosmu, musu, tā teikt, jau zināmo draugu, multum in parvo*.

Kad nonācām ēdamistabā, viņš piebilda:

—  Saprotams, ja tu to neieraudzīsi, tava nespēja neliks apšaubīt manus pierādījumus. Laidies lejup, pavisam drīz tu varēsi sarunāties ar Beatrisi visos viņas veidolos.

Nevilcinoties kāpu lejā — viņa tukšā pļāpāšana man jau bija līdz kaklam. Pagrabs bija tikai mazliet platāks par kāpnēm un atgādināja aku. Mans skatiens velti izmeklējās lādi, ko Karloss Arhentīno bija pieminējis. Vienu stūri aizņēma kastes ar pudelēm un brezenta maisi. Karloss paņēma vienu maisu, salocīja un nolika, rūpīgi izvēlēdamies vietu.

—  Spilvens jau necils, — viņš paskaidroja. — Taču, ja es to uzlikšu kaut par centimetru augstāk, tu neieraudzīsi ne tik, cik melns aiz naga, iznāksi apmulsis un nokaunējies. Nu tad liecies slīpi, iekārtojies un noskaiti deviņpadsmit pakāpienus.

Izpildīju smieklīgos rīkojumus. Viņš beidzot aizvācās, uzmanīgi aizvēra lūku, un iestājās, kā man šķita, melna tumsa, kaut gan vēlāk samanīju kādu spraugu. Piepeši apjautu visas briesmas: es biju ļāvis ārprātīgajam ieslēgt mani pazemē, iepriekš izdzerdams indi. Karlosa bravūrīgajā runā vīdēja slēptas bailes no tā, ka es neieraudzīšu brīnumu; lai pasargātu savu apmātību, lai nenāktos uzzināt, ka ir zaudējis prātu, viņam vajadzēja mani nogalināt. Sajutu vieglu reiboni un mēģināju izskaidrot to ar savu nekustīgumu,

nevis ar narkotiku iedarbību. Aizvēru acis, atvēru tās. Un tad ieraudzīju Alefu.

Tagad esmu nonācis pie sava stāsta neaprakstāmā kodola, un te mani kā literātu pārņem izmisums. Katra valoda ir no simboliem veidots alfabēts, un to lietošana paredz, ka abām saziņas pusēm ir līdzīga pagātnes pieredze. Taču ka lai citiem attēlo bezgalīgo Alefu, ko mana apstulbusi atmiņa pati gandrīz nespēj aptvert? Mistiķi līdzīgos gadījumos neskopojas ar emblēmām: lai aprakstītu dievību, persietis runā par putnu, kas kaut kādā veidā ir reizē visi putni; Alanuss de Insulis min sfēru, kuras centrs ir visur, bet virsmas nav nekur; Ecekiēls vēsta par eņģeli četrām sejām, kas vienlaikus vēršas uz austrumiem, rietumiem, ziemeļiem un dienvidiem. (Ne velti es atdzīvinu atmiņā šīs miglainās analoģijas — kaut kāda saistība ar Alefu tām ir.) Var jau būt, ka dievi man reiz neliegs atrast līdzvērtīgu tēlu, bet šai vēstījumā tikmēr paliks literārisma un mākslotības sārņi. Turklāt galvenā problēma ir neatrisināma: bezgalīga daudzuma uzskaitījums, kaut daļējs. Vienā gigantiskā mirklī es redzēju miljonus notikumu, gan valdzinošu, gan riebīgu; neviens no tiem mani neizbrīnīja vairāk par faktu, ka visi notikumi savietojās vienā punktā, nedz pārklājoties, nedz kļūstot caurredzami. Tas, ko redzēja manas acis, bija vienlaicīgs, bet tas, ko aprakstīšu — secīgs, jo tāda ir valoda. Kaut ko es tomēr uzskaitīšu.

Pakāpiena lejasdaļā pa labi es ieraudzīju mazu, mirgojošu, gandrīz nepanesami spilgtu lodīti. Sākumā man šķita, ka tā rotē, pēc tam sapratu, ka kustības ilūziju izraisa tajā ietvertās reibinošās ainas. Alefa diametrs varēja būt divi trīs centimetri, taču tur bija visa kosmiskā telpa nesamazinātā mērogā. Jebkura lieta (teiksim, spoguļa stikls) bija bezgalīgi daudz lietu, jo es to skaidri redzēju no katra Visuma punkta vienlaikus. Es redzēju biezi apdzīvotu juru, redzēju ausmu un rietu, redzēju ļaužu pūļus Amerikā, redzēju sudrabotu zirnekļa tīmekli melnas piramīdas iekšienē, redzēju sabrukušu labirintu (tā bija Londona), redzēju sev blakus bezgaldaudzas acis, kas visas urbās manī kā spogulī, redzēju visus planētas spoguļus, un manis nebija nevienā no tiem, redzēju kādā Solera ielas iekšpagalmā tās pašas akmens plātnes, ko pirms trīsdesmit gadiem biju skatījis kāda nama priekštelpā Fraja Bentosa ielā, redzēju vīnogu ķekarus, sniegu, tabaku, rūdas dzīslas, ūdens tvaikus, redzēju uzdubušus ekvatoriālos tuksnešus un katru smilšu graudiņu tajos, redzēju Invernesā sievieti, ko nekad neaizmirsīšu, redzēju viņas kuplo matu vilni, stalto augumu, redzēju vēzi viņas krūtī, redzēju izkaltušas zemes apli uz ietves, kur kādreiz bija audzis koks, redzēju vasarnīcu Androgē ciematā, Plīnija sējumu pirmajā angļu tulkojumā, Failemona Holenda veikumu, redzēju vienlaikus katras lappuses katru burtu (bērnībā es mēdzu brīnīties, kāpēc aizvērtā grāmatā burti nakti nesajūk kopā un neapmaldās), redzēju nakti un dienu vienlaidus, redzēju rietumpuses debesis Kerētaro pavalstī, kurās šķita atspīdam kādas rozes krāsa no Bengālijas, redzēju savu tukšo guļamistabu, redzēju kādā Alkmāras kabinetā globusu starp diviem spoguļiem, kas to pavairoja līdz bezgalībai, redzēju zirgus plandošām krēpēm rītausmā Kaspijas jūras krastā, redzēju kādas delnas smalko skeletu, redzēju izdzīvojušos pēc kaujas sūtām pastkartes, redzēju spāņu kāršu komplektu Mirzapūras veikala vitrīnā, redzēju paparžu kumpās ēnas uz oranžērijas grīdas, redzēju tīģerus, asins recekļus, bizonus, trakojošus viļņus un karapulkus, redzēju visas skudras, kas mīt uz zemes virsas, redzēju persiešu astrolābu, redzēju rakstāmgalda atvilktnē neķītras, neticamas, bet trāpīgas vēstules (rokraksts uzdzina man drebuļus!), ko Beatrise bija sūtījusi Karlosam Arhentmo, redzēju pielūgto pieminekli Čakaritas kapsētā, redzēju derdzīgās atliekas no tā, kas kādreiz bijusi burvīgā Beatrise Viterbo, redzēju savu tumšo asiņu riti, redzēju savienošanos mīlā un izmaiņas, ko nes nāve, redzēju Alefu, no visiem punktiem redzēju Alefā zemeslodi un šai zemeslodē atkal Alefu un Alefā zemeslodi, redzēju savu seju un savus iekšējos orgānus, redzēju tavu seju; man uznāca reibonis, un es sāku raudāt, jo manas acis bija viedušas slepeno, uz pieļāvumā balstīto esību, kuras vārdu ļaudis ir piesavinājušies, bet kuru pašu neviens cilvēks nav skatījis: neaptveramo Visumu.

Es izjutu bezgala godbijību un bezgala žēlumu.

—   Acis no pieres izsprāgs, ja tik ilgi bāzīsi degunu, kur tevi neviens nav lūdzis, — pretīgi dzīvespriecīga balss ieteicās. — Lai kā galvu lauzītu, mūžam nespēsi man samaksāt par šo atklājumu. Satriecoša observatorija, Borhes, vai ne?

Karlosa Arhentīno kurpes vīdēja uz paša augšējā pakāpiena. Piepešajā puskrēslā es kaut kā pieslējos un kājās un nomurmināju:

—  Satriecoša. Nudien satriecoša.

Mani izbrīnīja vienaldzība paša balsī. Karloss Arhentīno satraukti turpināja prašņāt:

—  Vai labi visu redzēji, krāsās?

Tajā pašā brīdī manī dzima atriebības plāns. Ļoti laipni, uzsvērti līdzjūtīgi, bet vienlaikus nervozi un izvairīgi pateicos Karlosam Arhentīno par viņa pagrabā baudīto viesmīlību un ieteicu izmantot mājas nojaukšanu, lai pamestu veselībai kaitīgo galvaspilsētu, kas nevienam — tici, patiešām nevienam! — nedod nekādas atlaides. Es maigi, bet noteikti atteicos runāt par Alefu; atvadoties apskāvu Karlosu un vēlreiz atkārtoju, ka dzīve laukos un pilnīgs miers ir divi lieliski ārsti.

Uz ielas, kāpnēs uz Konstitūcijas metrostaciju, vagonā visas sejas man šķita pazīstamas. Es izbijos, ka pilnīgi nekas vairs nespēs mani pārsteigt, izbijos, ka nekad nezudīs izjūta, ka tas viss jau bijis. Par laimi, pēc dažām bezmiega naktīm spēja aizmirst atkal sāka darboties.

Post scriptum 1943. gada pirmajā martā. Sešus mēnešus pēc Garaja ielas nama nojaukšanas izdevniecība "Prokrusts" nenobijās no iespaidīgās poēmas apjoma un laida klajā "Argentīnas fragmentu" izlasi. Nemaz nav jāteic, ka Karloss Argentīno Danēri saņēma otro Nacionālo prēmiju literatūrā [80] . Pirmo piešķīra doktoram Aitām,

trešo doktoram Mario Bonfanti. Pilnīgi neticami, bet mans stāstu krājums "Blēdnieka kārtis" nesaņēma nevienu pašu balsi. Atkal triumfēja aprobežotība un nenovīdība! Man jau sen nav izdevies satikt Danēri, bet laikraksti vēsta, ka drīz viņš mūs aplaimos ar vēl vienu sējumu. Viņa veiksmes apvītā spalva (kuru vairs neapgrūtina Alefs) tagad nodevusies doktora Asevēdo Diasa gara darbu pārcelšanai vārsmās.

Vēl es gribu pievienot divas piezīmes: vienu par Alefa dabu, otru par tā nosaukumu. Tas, kā zināms, ir svētās valodas alfabēta pirmais burts. Tā lietojums, lai manā stāstā apzīmētu mirdzošo punktu, nešķiet nejaušs. Kabalā šis burts apzīmē En Soph — neizmērojamu un šķīstu dievību; tur arī teikts, ka tā pieņem cilvēka veidolu, kas reizē rāda uz debesīm un zemi, lai pateiktu, ka zemākā pasaule ir augstākās spogulis un karte; Mengenlehre* to skaidro kā tādu bezgalīgu skaitļu simbolu, kuros viss skaitlis nav lielāks par jebkuru no tā sastāvdaļām. Man gribētos zināt, vai Karloss Arhentīno pats izvēlējās šo vārdu vai arī izlasīja tā lietojumu attiecībā pret kādu citu punktu, kurā saplūst visi punkti, kādā no neskaitāmajiem tekstiem, ko viņa pašmāju Alefs uzrādīja. Lai cik neticami tas liktos, es domāju, ka pastāv (vai pastāvēja) cits Alefs un ka Alefs no Garaja ielas bija neīsts Alefs.

Mani argumenti ir šādi. Līdz 1867. gadam kapteinis Bērtons pildīja britu konsula pienākumus Brazīlijā; 1942. gada jūlijā Pedro Enrikess Ureņja kādā Santušas bibliotēkā uzgāja viņa manuskriptu, t

kurā bija vārsmots par spoguli, ko Austrumi piedēvē Iskandaram Zu Alkarnainam jeb Aleksandram Divradzim Maķedonietim. Tā stiklā atspoguļojies viss universs. Bērtons piemin vēl citus līdzīgas dabas darinājumus — Kaja Hosru septiņkārtu kausu, spoguli, ko Tariks Ben-Zijads atrada tornī ("Tūkstoš un viena nakts", 272), spoguli, ko Samosātas Lukiāns varēja aplūkot uz Mēness ("Patiess stāsts",

I, 26), neredzamo šķēpu, ko Kapella "Satirikona" pirmajā grāmatā pieraksta Jupiteram, Merlina universālo spoguli, "apaļu, dobu, kā

veselu stikla pasauli"("Feju karaliene", III, 2,19), — un piemetina šādus dīvainus vārdus: "Bet visi iepriekš uzskaitītie (turklāt nekad nepastāvējušie) spoguļi ir tikai optiskas ierīces. Īstenticīgajiem, kas apmeklē Amra mošeju Kairā, ir labi zināms, ka visums atrodas vienā no akmens kolonnām, kas izkārtotas ap centrālo pagalmu. Saprotams, neviens to nespēj ieraudzīt, bet tie, kas piespieduši ausi akmens virsmai, apgalvo, ka pēc īsa brīža izdzirduši tā spraigo dunu… Mošeja celta VII gadsimtā, bet kolonnas ņemtas no citām, priekšislāma reliģiju svētnīcām, kā to apraksta Abenhalduns: "Valstīs, ko dibinājušas klejotāju ciltis, ir neizbēgams svešzemnieku pieplūdums visādu būvniecības darbu veikšanai."

Vai pastāv šis akmenī ieslēptais Alefs? Vai es to ieraudzīju toreiz, kad redzēju visas lietas, un pēc tam esmu aizmirsis? Mūsu prāts viegli ieņem aizmirstspēju: es pats, gadiem traģiski sadrūpot, pamazām izkropļoju un zaudēju Beatrises vaibstus.

Estelai Kanto

ŠEKSPĪRA ATMIŅA

.

DIVDESMIT PIEKTAIS AUGUSTS, 1983

Nelielās stacijas pulksteni ieraudzīju, ka bija pāri vienpadsmitiem vakarā. Es gāju uz viesnīcu. Tāpat kā citkārt, izjutu atvieglojumu un atslābumu, ko allaž sagādā ļoti pazīstamas vietas. Plašās ārdurvis bija atvērtas, namu ieskāva krēsla. Iegāju vestibilā, blāvie spoguļi atstaroja salona augus. Savādi, bet saimnieks mani nepazina un pastiepa reģistrācijas grāmatu. Paņēmu uz rakstāmpults nolikto spalvu, iemērcu bronzas tintnīcā un, noliecoties par atvērto grāmatu, sastapos ar pirmo no vēl daudzajiem šīs nakts pārsteigumiem. Mans vārds, Horhe Luiss Borhess, grāmatā jau bija ierakstīts, turklāt tinte vēl gluži svaiga.

Saimnieks vērsās pie manis:

—   Domāju, ka esat jau uzkāpis.

Tad ieskatījās ciešāk un izlaboja sevi:

—    Atvainojiet, senjor. Tas otrs ir ļoti līdzīgs jums, bet jūs esat jaunāks.

—   Kurā istabā viņš apmeties? — apvaicājos.

—  Kungs lūdza deviņpadsmito numuru, — skanēja atbilde. Tieši no tā es biju baidījies.

Nometu rakstāmspalvu un skriešus metos augšā pa kāpnēm. Deviņpadsmitā istaba bija otrajā stāvā, tās logi izgāja uz nolaistu iekšpagalmu ar balustrādi un — to labi atceros — soliņu laukuma

vidū. Viesnīcā šī istaba atradās visaugstāk. Pavēru durvis, tās padevās. Griestu lampa nebija nodzēsta. Nežēlīgajā gaismā pazinu sevi. Es gulēju uz muguras šaurā dzelzs gultā, daudz vecāks, novājējis un ļoti bāls, acīm klīstot pa augstajām ģipša dzegām. Izdzirdēju balsi. Tā nebija gluži mana balss; tā bija balss, kuru mēdzu dzirdēt ierakstos, nepatīkama un vienmuļa.

—  Savādi, — balss sacīja, — mēs esam divi un esam viens. Taču sapņos nekas nav savāds.

Satrūcies apvaicājos:

—  Tātad tas viss ir sapnis?

—  Esmu pārliecināts, ka tas ir mans pēdējais sapnis.

Viņš ar roku norādīja uz tukšu zāļu pudelīti uz marmora naktsgaldiņa.

—  Bet tev, iekams nonāksi līdz šai naktij, būs vēl daudz sapņu. Kurā gadā tu esi?

—  īsti nezinu, — apmulsis atbildēju. — Bet vakar man palika sešdesmit viens gads.

—  Kad nomodā būsi nonācis līdz šai naktij, tev būs palikuši — vakar — astoņdesmit četri. Šodien ir 1983. gada 25. augusts.

—  Vēl tik daudz jāgaida, — nopurpināju.

—   Bet man nav atlicis nenieka, — viņš asi noskaldīja. — Es varu nomirt jebkurā brīdī, varu pazust nezināmajā, bet joprojām sapņoju par dubultnieku. Tā ir apnicīga tēma, uz ko uzvedinājuši spoguļi un Stīvensons.

Nojautu, ka Stīvensona piesaukšana bija tādas kā atvadas, nevis izrādīšanās. Es biju viņš, es sapratu. Lai būtu Šekspīrs un svaidītos ar atmiņā paliekošām frāzēm, nepietiek piedzīvot dramatiskus brīžus. Lai izklaidētu viņu, bildu:

—    Es zināju, ka ar tevi tā notiks. Šajā pašā vietā pirms vairākiem gadiem kādā no lejas numuriņiem mēs sagatavojām uzmetumu šai pašnāvībai.

—  Jā, — viņš atbildēja lēni, it kā sakopodams atmiņas. — Bet es neredzu nekādas saistības. No tā uzmetuma es izrāvu atsevišķu aprakstu par došanos uz Adrogesu un viesnīcā Las Delicias uzkāpu deviņpadsmitajā istabiņā, kas bija visnomaļākā, un izdarīju pašnāvību.

—  Tāpēc es esmu šeit, — atbildēju.

—  Šeit? Šeit mēs esam vienmēr. Šeit es tevi redzu sapnī Maipū ielas namā. Šeit es guļu, istabā, kas piederēja manai mātei.

—                Kas piederēja mātei, — atkārtoju, pat nepūlēdamies saprast.

—   Es tevi sapņoju deviņpadsmitajā istabiņā, pašā augšā.

—  Kurš kuru sapņo? Zinu, ka es sapņoju tevi, bet nezinu, vai tu sapņo mani. Adrogesas viesnīcu iznīcināja pirms daudziem gadiem, pirms divdesmit, varbūt trīsdesmit. Kas to vairs zina.

—  Tas, kurš sapņo, esmu es, — iecirtīgi atbildēju.

—  Tu nesaproti, cik svarīgi ir noskaidrot, vai sapņo viens cilvēks vai divi cilvēki sapņo viens otru.

—  Es esmu Borhess, es ieraudzīju tavu vārdu sarakstā un devos augšā.

—   Borhess esmu es, es mirstu Maipū ielas namā.

Iestājās klusums, tas otrs man bilda:

—   Veiksim pārbaudi. Kurš brīdis ir bijis pats briesmīgākais mūsu dzīvē?

Noliecos uz guļošā pusi, mēs ierunājāmies abi reizē. Zinu, ka abi melojām.

Vecišķo seju izgaismoja blāvs smaids. Nojautu, ka šis smaids kaut kādā veidā atspoguļoja manu smaidu.

—   Mēs samelojām, — viņš teica. — Tāpēc jūtamies kā divi, nevis kā viens. Patiesība mēs esam divi un esam viens.

Saruna mani kaitināja, un es to pateicu.

Tad piebildu:

—  Un tu šajā 1983. gadā, vai tu neatklāsi neko par gadiem, kas man atlikuši?

—   Ko es varu tev pateikt, nabaga Borhes? Atkārtosies visas tās likstas, pie kurām esi jau pieradis. Šajā namā tu paliksi viens. Aptaustīsi grāmatas bez burtiem, Svēdenborga medāli un koka paplāti ar Federālo Krustu. Aklums nav tumsa; tas ir vientulības paveids. Tu atgriezīsies Islandē.

—   Islande! Jūru ieskautā Islande!

—   Romā atkārtosi Kltsa dzejoļus, kura vārds, tāpat kā daudzi citi, tika ierakstīts ūdenī.

—  Nekad neesmu bijis Romā.

—   Vēl dažas lietas. Uzrakstīsi mūsu labāko poēmu, kas būs elēģija.

—  Kas veltīta… — ierunājos, bet neuzdrošinājos nosaukt vārdu.

—  Nē, viņa dzīvos ilgāk par tevi.

Mēs apklusām. Tad viņš turpināja:

—   Uzrakstīsi grāmatu, par kuru mēs abi tik ilgi sapņojām. Ap 1979. gadu sapratīsi, ka viss tavs tā sauktais darbs ir viena vienīga uzmetumu virtene, raibum raibu uzmetumu virtene, un piekāpsies pilnīgi veltam un aizspriedumu apzīmogotam kārdinājumam uzrakstīt savu mūža grāmatu. To aizspriedumu, kuri mums sagādājuši Gētes "Faustu", "Salambo", "Ulisu". Neticami, bet tu pierakstīsi daudzas lappuses.

—  Un galu galā sapratīsi, ka esi izgāzies.

—   Vēl sliktāk. Es sapratu, ka tas ir meistardarbs šī vārda visnomācošākajā nozīmē. Mani cēlie nolūki nebija tikuši tālāk par pirmajām lappusēm, tālāk jau bija labirinti, iespraudumi, cilvēks, kas sevi uzskata par atspulgu, spogulis, kas sevi uzskata par patiesu, tīģeris naktī, kaujas, kas noplūst asinīm, Huans Muranja akls un nolemts, Masedonio balss, no mirušo nagiem būvēts kuģis, senlaiku anglis, kas parādās vakaros.

—   Šo muzeju es pazīstu, — ironiski piezīmēju.

—    Vēl aplamas atmiņas, divkārša spēle ar simboliem, gari uzskaitījumi, lieliska prasme apieties ar ikdienišķo, nepilnīgas simetrijas, ko ar lielu brēku atklāj kritiķi, ne vienmēr ticami citāti.

—  Tu publicēji šo grāmatu?

—   Bez lielas pārliecības spēlējos ar melodramatisku nolūku iznīcināt grāmatu, iespējams, sadedzinot. Galu galā publicēju to ar pseidonīmu Madridē. Paklīda runas par kādu neveiklu Borhesa atdarinātāju, kura vaina bija tā, ka viņš nebija Borhess un atdarināja sava parauga ārējo pusi.

—   Neesmu pārsteigts, — atbildēju. — Ikviens rakstnieks beigu beigās kļūst par savu neattapīgāko skolnieku.

—   ŠI grāmata bija viens no ceļiem, kas mani atveda līdz šai naktij. Kas attiecas uz pārējiem ceļiem… Vecuma pazemojums, pārliecība, ka šo un katru nākamo dienu esi jau dzīvojis…

—  Es nerakstīšu šo grāmatu, — paziņoju.

—   Uzrakstīsi. Mani vārdi, kas tagad ir tagadne, būs vien atmiņas par kādu sapni.

Viņa dogmatiskais tonis mani ērcināja, savās stundās es noteikti runāju tāpat. Ērcināja tas, ka tik ļoti esam līdzīgi un ka viņš izmanto nāves tuvuma doto nesodāmību. Lai atspēlētos, teicu:

—  Vai esi tik pārliecināts, ka drīz mirsi?

—  Jā, — viņš atbildēja. — Jūtu kaut ko līdzīgu saldam atvieglojumam, nekad agrāk tā neesmu juties. Nevaru to izstāstīt. Ik vārds pieprasa kopīgu pieredzi. Kāpēc tu esi tik ērcīgs par to, ko es saku?

—   Tāpēc, ka esam pārāk līdzīgi. Mani šķebina tava seja, kas ir manas karikatūra, šķebina tava balss, kas ir manas izsmiekls, šķebina tava patētiskā sintakse, kas ir mana.

—   Mani arī šķebina, — otrs atbildēja. — Tāpēc nolēmu darīt sev galu.

Kaut kur ārā iedziedājās putns.

—  Tas ir pēdējais, — otrs teica un pamāja, lai pienāku klāt.

Viņa roka sameklēja manējo. Atkāpos, es baidījos, ka saplūdīsim kopā.

Viņš teica:

—   Stoiķi māca, ka par dzīvi nevajag žēloties, cietuma durvis vienmēr ir vaļā. Tā es to vienmēr esmu sapratis, bet mani kavēja slinkums un gļēvums. Apmēram pirms divpadsmit dienām Laplatā sniedzu konferenci par "Eneīdas" VI grāmatu. Piepeši, skandējot kādu heksametru, sapratu, pa kuru ceļu jāiet. Un es pieņēmu šo lēmumu. Kopš tā brīža jūtos neievainojams. Mans liktenis būs tavs liktenis, tu latiņu valodas un Vergilija klātbūtnē saņemsi spēju atklāsmi, un šo amizanto, pravietisko dialogu, kas notiek divos laikos un divās vietās, būsi pilnībā jau aizmirsis. Kad atkal par to sapņosi, būsi tas, kas esmu es, un tu būsi mans sapnis.

—  Es to neaizmirsīšu, rīt no rīta es to pierakstīšu.

—   Tas ieguls dziļi tavā atmiņā, pašā apakšā zem sapņu viļņošanās. Un, kad to rakstīsi, domāsi, ka aud fantastisku stāstu. Bet tas nebūs rīt, tev vēl jāgaida daudzi gadi.

Viņš pārstāja runāt, sapratu, ka viņš ir miris. Savā ziņā kopā ar viņu nomiru arī es. Sarūgtināts noliecos pār spilvenu, tur neviena vairs nebija.

Es bēgu prom. Ārā nebija ne pagalma, ne marmora kāpņu, ne klusumā iegrimušās ēkas, ne eikaliptu, ne statuju, ne lapenes, ne strūklaku, ne Adrogesas ciemata savrupmājas restoto vārtu.

Arā mani gaidīja citi sapņi.

ZILIE TĪĢERI

Kāda slavena Bleika lappuse atveido tīģeri līdzīgu liesmojošai ugunij un mūžīgam Ļaunuma arhetipam; man labāk patīk Čestertona spriedums, kas tīģeri nosauc par biedinošas elegances simbolu. Diemžēl nav vārdu, kas spēj būt tīģera noslēpuma atslēga, tā atveida atslēga, kas gadu simtiem mājo cilvēku iztēlē.

Tīģeris mani saistījis vienmēr. Zinu, ka bērnībā apstājos pie noteikta būra zoodārzā un citi būri man bija vienaldzīgi. Par enciklopēdijām un dabas vēstures grāmatām spriedu pēc tā, kas tajās bija rakstīts par tīģeriem. Kad apguvu "Džungļu grāmatu", mani apbēdināja, ka Širhans, tīģeris, bija varoņa ienaidnieks. Laika gaitā šī savādā mīlestība mani nepameta. Tā izdzīvoja, neskatoties gan uz manu paradoksālo vēlmi kļūt par mednieku, gan uz netikumiem, kas piemīt visiem cilvēkiem. Līdz pavisam nesenam laikam — man gan tā šķiet tāla pagātne, bet tā tas nav — rāmā garā sadzīvoju ar ikdienas pienākumiem Lahoras universitātē. Esmu Austrumu un Rietumu loģikas profesors, bet svētdienas veltu seminaram par Spinozas darbiem. Piebildīšu, ka esmu skots; iespējams, ka tieši mīlestība uz tīģeriem no Aberdīnas mani atveda uz Pendžabu. Dzīve man bija vienkārša, sapņos allaž redzēju tīģerus. (Tagad sapņus apdzīvo citas formas.)

Esmu stāstījis par to ne reizi vien, un notikumi šķiet jau tāla pagātne. Bet, lai tos aizmirstu pavisam, nepieciešama vaļsirdīga grēksūdze.

1904. gada beigās izlasīju, ka Gangas deltā atklāta zila tīģeru

pasuga. Vēlāk ziņu apstiprināja vairākas telegrammas, tajās bija daudz pretrunu un atšķirību, bet tas pieder pie lietas. Vecā mīlestība no jauna atdzīvojās. Bija, protams, aizdomas par kļūdu, ko parasti rada neprecizitāte krāsu nosaukumos. Atceros, kaut kur lasīju, ka islandiešu valodā vārds "Etiopija" skan Bldland, Zilā zeme vai Nēģeru zeme. Arī zilais tīģeris tikpat labi varēja būt melnā pantera. Nebija nekādas norādes uz svītrojumu vai atsauces uz Londonas presē izplatītā zilā tīģera ar sudraba svēdrām paraugu; krāsa bija acīm redzami apšaubāma. Zilā krāsa vairāk piemērota heraldikas, nevis īstenības aprakstam, tā man šķita. Reiz kādā sapnī redzēju nekad nemanītas zilas krāsas tīģerus, un šai krāsai nespēju atrast piemērotu vārdu. Zinu, ka tā bija gandrīz melna, bet ar to bija par maz, lai apzīmētu toni.

Pēc dažiem mēnešiem kāds kolēģis man pavēstīja, ka kādā ciematā ļoti tālu no Gangas esot dzirdēts runājam par ziliem tīģeriem. Pats fakts mani gauži pārsteidza, es zināju, ka šajā reģionā tīģeri ir reti sastopami. Un atkal sapnī redzēju zilo tīģeri, kas ejot meta garu ēnu pār smilšaino zemi. Izmantojot brīvdienas, devos ceļojumā uz šo ciematu, kura nosaukumu nevēlos atcerēties. Kāpēc, to es drīz paskaidrošu.

Ierados, kad lietus sezona bija beigusies. Ciemats gulēja kāda drīzāk plata nekā augsta kalna piekājē, un to draudīgi ieskāva tumši brūni džungļi. Droši vien kādā Kiplinga lappusē šāds ciematiņš ir aprakstīts, viņa darbos atrodama visa Indija un savā ziņā visa pasaule. Minēšu tikai to, ka mazās būdeles skopi aizsargāja grāvis ar vējā viļņojošu niedru tiltiņiem. Dienvidu pusē pletās purvāji un rīsu lauki, bet ieplakā plūda dubļaina upe, kuras vārdu tā arī nenoskaidroju, un tad atkal džungļi.

Iedzīvotāji bija hinduisti. Fakts, ko biju paredzējis, mani nebūt neiepriecināja. Vienmēr esmu labāk sapraties ar musulmaņiem, lai gan zinu, ka islāms ir vistrūcīgākā reliģija, kas cēlusies no jūdaisma.

Mēs uzskatām, ka Indijā cilvēki čum un mudž, ciematā man šķita, ka čum un mudž tropu mežs, tas burtiski spraucās katrā būdā. Dienas bija nospiedoši karstas, bet naktis nesniedza veldzi.

Ciema sirmgalvji laipni mani sveicināja, es iesāku pirmo sarunu, ko veidoja tukšas pieklājības frāzes. Jau bildu par šīs vietas nabadzību, bet zinu arī to, ka neviens cilvēks nešaubās, ka viņa dzimtajai vietai piemīt kas īpašs. Novērtējis apšaubāmās istabas un ne mazāk apšaubāmo ēdmaņu, bildu, ka šī nostūra slava sasniegusi Lahoru. Cilvēku sejas tūliņ mainījās, acumirklī nojautu, ka biju pielaidis kļūmi, ko atlika tikai nožēlot. Uzskatīju, ka vietējie glabā kādu noslēpumu un nevēlējās tajā dalīties ar kaut kādu svešinieku. Varbūt viņi pielūdza Zilo Tīģeri un piekopa kultu, ko mani neapdomīgie vārdi būtu aptraipījuši.

Sagaidīju otrās dienas rītu. Notiesājis rīsus un padzēris tēju, ķēros pie savas tēmas. Neskatoties uz iepriekšējā vakarā pieredzēto, nesapratu, nevarēju saprast, kas noticis. Ļaudis uzlūkoja mani apmulsuši, gandrīz ar bailēm, bet, dzirdot, ka mans mērķis bija sagūstīt neparastas ādas krāsas plēsoņu, atviegloti uzelpoja. Daži pat bilda, ka to manījuši džungļu pamalē.

Pusnaktī mani pamodināja. Kāds puisis apgalvoja, ka no aploka aizbēgusi kaza un, meklējot to, manījis zilu tīģeri otrā upes krastā. Iedomājos, ka pieaugošā mēness gaisma neļāva precīzi noteikt krāsu, bet visi apstiprināja teikto, arī vīrs, kas visu laiku bija klusējis, apliecināja, ka redzējis zilu tīģeri. Paņēmām šautenes un gājām, un es ieraudzīju, bet varbūt man likās, ka ieraugu kaķim līdzīgu ēnu, kas nozuda džungļu tumsumā. Kazu tā arī neatrada, bet plēsoņa, kas to bija aizstiepis, tikpat labi varēja arī nebūt zilais tīģeris. Man gan dedzīgi norādīja uz dažām pēdām, bet tas, protams, neko nepierādīja.

Pēc vairākām šādām naktīm nopratu, ka viltus trauksmes bija kļuvušas par ikdienišķu notikumu. Tāpat kā Daniels Defo, vietējie iedzīvotāji ārkārtīgi veikli prata sagudrot nejaušus pierādījumus. Tīģeri viņi mēdza pamanīt jebkurā laikā un vietā, pie rīsu laukiem dienvidos vai brikšņiem ziemeļos, bet itin drīz atklāju, ka čaklie novērotāji mainās ar aizdomīgu regularitāti. Mana ierašanās notikuma vietā nekļūdīgi sakrita ar brīdi, kad tīģeris bija tikko aizbēdzis. Un vienmēr man norādīja uz pēdām vai kādu skrāpējumu, bet tīģera ķetnu nospiedumu viegli var atdarināt ar cilvēka dūri. Vienu otru reizi biju liecinieks beigtam sunim. Reiz mēnesnīcā kā ēsmu izlikām kazu un veltīgi gaidījām līdz pašam rītam. Sākuma domāju, ka šīs ikdienišķās pasakas tika sacerētas, lai aizkavētu manu uzturēšanos, jo no manis ciematam tika labums; ļaudis pārdeva man pārtiku, palīdzēja mājas darbos. Lai pārbaudītu šo pieņēmumu, teicu, ka došos meklēt tīģeri citā vietā lejup pa upi. Mani pārsteidza, ka visi kā viens piekrita šim lēmumam. Tomēr es joprojām biju pārliecināts, ka ciemats glabā kādu noslēpumu un ļaudis manis bīstas.

Jau teicu, ka mežiem apaugušais kalns, kura pakājē bija izvietojies ciems, nebija augsts, to nostrupinaja meseta. Rietumu un ziemeļu pusē pletās džungļi. Tā kā slīpums nebija kraujš, kādu vakaru piedāvāju uzkāpt kalnā. Mani vienkāršie vārdi apstulbināja ļaudis. Kāds iesaucās, ka nogāze esot pārāk stāva. Visvecākais sirmgalvis ar grūtībām bilda, ka mans uzdevums esot neizpildāms. Virsotne bija svēta un cilvēkiem aizliegta vieta maģisku iemeslu dēļ. Ja to mina mirstīga cilvēka kajas, tam varēja gadīties redzēt dievību un palikt trakam vai aklam.

Es neuzstāju, bet nakti, kad visi bija aizmiguši, klusiņām izlīdu no būdas un devos augšā pa visnotaļ lēzeno kāpumu. Ceļa nebija, iešanu kavēja brikšņi.

Pie apvāršņa spīdēja mēness. Vēroju apkārtni ar īpašu uzmanību, it kā nojauzdams, ka šī būs nozīmīga diena, varbūt pati svarīgākā manā mūžā. Atceros pat sauso lapu tumšos, gandrīz melnos toņus. Svīda gaismiņa, bet tropu mežā neiedziedājās neviens putns.

Divdesmit vai trīsdesmit minūšu kāpiens, un es jau gāju pa mesetu. Tūlīt sapratu, ka gaiss te bija daudz spirgtāks nekā ciematā, kas smaka pie tās kājām. Pārliecinājos, ka meseta nebija virsotne, tikai tāda kā terase, ne pārāk plaša, un ka pa kalna sānu rāpās augšā džungļi. Jutos neticami brīvs, it kā ciematā pavadītais laiks būtu bijis ieslodzījums. Vairs nebija svarīgi, ka ciema iedzīvotāji būtu centušies apmānīt mani; savā ziņā uztvēru viņus kā bērnus.

Runājot par tīģeri… Mana ziņkāre un ticība bija maksājušas lielu satraukumu, taču es gandrīz mehāniski ķēros meklēt pēdas.

Zeme bija saplaisājusi un smilšaina. Vienā no spraugām, kas, protams, nebija dziļas un sazarojās daudzās citās, samanīju atspīdam pazīstamu krāsu. Neticami, bet tā bija sapnī redzētā zilā tīģera krāsa. Kaut nekad to nebūtu redzējis! Ieskatījos labi. Plaisa bija pilna ar akmentiņiem, tie visi bija vienādi, apļveida, ļoti gludi un diametrā tikai dažus centimetrus. To regulārās formas piešķīra akmentiņiem kaut ko mākslīgu, it kā tie būtu spēļu kauliņi.

Noliecos, iebāzu spraugā plaukstu un paņēmu dažus. Es viegli nodrebēju. Noglabāju guvumu labajā kabatā, tur vēl bija mazas šķērītes un kartīte no Allahabadas. Šīm divām nejaušajām lietām manā stāstā ir īpaša vieta.

Atgriezies būdiņā, novilku žaketi. Atlaidos gultā un atkal sapni redzēju tīģeri. Ievēroju zvēra krāsu, tā bija tāda pati kā jau reiz nosapņotajam tīģerim un tāda pati kā mesetas akmentiņiem. Kad pamodos, sejā augstu spīdēja saule. Piecēlos. Lai izvilktu no žaketes kabatas gludos diskus, traucēja šķērītes un kartīte. Izvilku pirmo sauju un jutu, ka vēl paliek divas trīs. No tādas kā kutināšanas un viegla satraukuma roka kļuva silta. Atverot plaukstu, ieraudzīju, ka tur bija ap trīsdesmit vai četrdesmit gludu disku. Es varētu apzvērēt, ka nebiju paņēmis vairāk par desmit. Uzliku tos uz galda un izņēmu no kabatas pārējos. Nevajadzēja skaitīt, lai pārliecinātos, ka to skaits bija pavairojies. Saliku akmentiņus vienā kaudzē un mēģināju saskaitīt, vienu pēc otra.

Šī vienkārša darbība izrādījās neiespējama. Vēroju plakanos akmentiņus ar vislielāko uzmanību, turēju tos ar īkšķi un rādītājpirkstu, un, kad tas bija viens, — to bija daudz. Pārliecinājos, ka man nav drudža, un veicu pārbaudi vairākas reizes. Nešķīstais brīnums atkārtojās. Kājās un vēdera lejasdaļā iemetās aukstums, ceļgali trīcēja. Nezinu, cik ilgs laiks pagāja.

Neskatoties savācu diskus vienā kaudzē un izmetu pa logu. Pamanījis, ka to skaits bija samazinājies, sajutu savādu atvieglojumu. Kārtīgi aizslēdzu durvis un atlaidos gultā. Centos atgulties iepriekšējās nakts pozā un mēģināju pārliecināt sevi, ka viss bijis vien sapnis. Lai nedomātu par diskiem, lai kaut kā aizpildītu laiku, lēni un akurāti skaļā balsi atkārtoju "Ētikas" astoņas definīcijas un septiņas aksiomas. Iegrimis šādā eksorcismā, dzirdēju, ka pie durvīm klauvē. Instinktīvi satrūkos, ka mani bija dzirdējuši runājam vienatnē, un atvēru durvis.

Tas bija ciema vecākais sirmgalvis Bhagvans Dass. Brīdi šķita, ka viņa klātbūtne atved mani atpakaļ ikdienā. Izgājām. Cerēju, ka akmentiņi būs pazuduši, bet tie tepat zemē vien bija. Dievs vien zina, cik.

Sirmgalvis paskatījās uz tiem, tad paskatījās uz mani.

—   Šie akmeņi nav no šejienes. Tie ir no augšas, — viņš teica svešādā balsī.

—  Tā tas ir, — piekritu un ne gluži bez izaicinājuma piebildu, ka atradu tos mesetā, un tūlīt arī nokaunējos, ka sniedzu paskaidrojumus. Bhagvans Dass, nepievēršot man vērību, apburts aplūkoja akmeņus. Pavēlēju, lai viņš tos savāc. Sirmgalvis nekustējās.

Sāpīgi atzīties, bet es izvilku revolveri un atkārtoju pavēli skaļākā balsī.

Bhagvans Dass nopurpināja:

—   Labāk lode krūtis nekā zilais akmens rokā.

—  Tu esi gļēvulis, — teicu.

Šķiet, ari es biju krietni satrūcies, tomēr aizveru acis un ar kreiso roku pagrābu sauju akmeņu. Noglabāju revolveri un ļāvu akmeņiem krist labās rokas atvērtajā plaukstā. Tagad to skaits bija daudz lielāks.

Pašam nemanot, biju sācis jau pierast pie šīm pārvērtībām. Katrā ziņā tās mani pārsteidza mazāk nekā Bhagvana Dasa kliedzieni.

—  Akmeņi, kas vairojas! — viņš sauca. — Tagad to ir daudz, bet to skaits var mainīties. To apveids atgādina pilnmēnesi, un šo zilo krāsu atļauts skatīt vienīgi sapņos. Tēvutēvi man nemeloja, kad stāstīja par akmeņu varu!

Mūs apstāja viss ciems.

Es jutos kā šo brīnumu burvju pavēlnieks. Vienbalsīgas apbrīnas pavadībā vācu plakanos diskus, cēlu gaisā, ļāvu krist, izkaisīju, redzēju, kā to skaits dīvainā kārtā pieaug un daudzkāršojas vai samazinās.

Ļaudis drūzmējās, apstulbuma un izbīļa pārņemti. Vīri lika sievām raudzīties uz šo brīnumu. Dažas bija piesegušas seju ar plaukstu, dažas aizspiedušas plakstiņus. Neviens neuzdrošinājās pieskarties savādajām ripiņām, izņemot kādu laimīgu bērnu, kas ar tām rotaļājās. Tobrīd sapratu, ka šis juceklis noniecina brīnumu. Savācu visus ripuļus, ko varēju, un atgriezos būdiņā.

Iespējams, ka esmu mēģinājis aizmirst dienas otru pusi, kas ievadīja joprojām nebeigušos nožēlojamu dienu virteni. Bet es to neatceros. Vēlā pēcpusdienā ar skumjām atminējos aizgājušo, lai gan ne pārāk priecīgo, vakaru, kurā, tāpat kā citos, bija pārņēmusi apsēstība ar tīģeri. Es gribēju patverties šajā tēlā, kas agrāk bija spēks un vara, bet tagad — vien niecība. Zilais tīģeris šķita tikpat nekaitīgs kā romieša melnais gulbis, ko vēlāk atklāja Austrālijā.

Pārlasot agrākās piezīmes, pārliecinos, ka esmu pieļāvis būtisku kļūdu. Labas vai sliktas, bet par psiholoģisko literatūru neglīti dēvētās lasāmvielas tradīciju iespaidā nez kāpēc gribēju atjaunot secīgu sava atraduma hroniku. Vairāk būtu vajadzējis pievērsties šo ripiņu ellišķīgajām īpašībām.

Ja man teiktu, ka uz mēness dzīvo vienradži, es vai nu pieņemtu, vai atraidītu šo informāciju, varbūt vienkārši noklusētu savu spriedumu, bet es tos varētu iztēloties. Turpretī, ja man teiktu, ka uz mēness seši vai septiņi vienradži var būt trīs vienradži, es, daudz nedomājot, apgalvotu, ka nekas tāds nav iespējams. Kurš ir sapratis, ka trīs plus viens ir četri, necenšas to pārbaudīt ar monētām, spēļu kauliņiem, šaha figūrām vai zīmuļiem. Viņš to zina un viss. Citu skaitli viņš nevar iegūt. Ir matemātiķi, kas apgalvo, ka trīs plus viens ir tautoloģisks četri, atšķirīgs veids, kā pateikt četri… Tikai man, Aleksandram Kraigem, izredzētam pasaules iedzīvotājam, liktenis bija vēlējis atklāt vienīgos priekšmetus, kas apstrīd šo cilvēka prāta pamatlikumu.

Sākumā mani mocīja bailes, ka esmu sajucis prātā. Ar laiku es pat būtu gribējis palikt traks, mani neuztrauca manas personiskās halucinācijas, bet gan pierādījums, ka Visumā rodama nekārtība. Ja trīs plus viens var būt divi vai četrpadsmit, tad saprāts ir vājprāts.

Tajā laikā piemetās paradums akmeņus redzēt sapnī. Apstāklis, ka šis sapnis neatgriezās katru nakti, radīja cerību stariņu, kas drīz vien pārvērtās murgā. Sapnis lielā mērā bija viens un tas pats. Jau pats sākums vēstīja par baisām beigām. Margas un dzelzs pakāpieni, kas aiziet lejup pa spirāli, tad pagrabs vai pagrabu sistēma, viss iegrimst vēl vienās kāpnēs, kas nogrieztas gandrīz pie pašas augšas un grimst lejup caur kalēju un atslēdznieku darbnīcām, caur pazemes karceriem un purviem. Viss nogrimst dzīlēs, kur savā ilgotajā plaisā dus akmeņi, kas tajā pašā laikā ir Begemots vai Leviatāns, dzīvnieki, kas Bībelē norāda, ka Mūsu Kungs ir iracionāls. Es modos, trīcēdams pie visām miesām, un šie akmeņi tepat bija, lādē, gatavi kuru katru mirkli mainīties.

Cilvēku attieksme pret mani kļuva citāda. Kaut kas no plakano ripuļu, ko vietējie nodēvēja par zilajiem tīģeriem, dievišķības bija skāris mani, bet tajā pašā laikā viņi uzskatīja, ka esmu vainīgs kalna virsotnes apgānīšanā. Jebkurā diennakts laikā, jebkurā brīdī dievi varēja sodīt mani. Ļaudis neuzdrošinājās uzbrukt man vai nolādēt manu rīcību, bet ievēroju, ka visi bija kļuvuši bīstami verdziski. Es vairs nekad neredzēju bērnu, kurš bija spēlējies ar akmens ripuļiem. Es baidījos no saindētas bultas vai naža mugurā. Kādu rītu vēl pirms ausmas es nozudu no ciema. Jutu, ka visi kā viens mani novēroja, un mana bēgšana bija tiem atvieglojums. Kopš pašas pirmās dienas neviens no ciema iedzīvotājiem nebija gribējis redzēt akmeņus.

Atgriezos Lahorā. Kabatā bija saujiņa plakano ripuļu. Manu grāmatu ierastā vide nedeva cerēto mieru. Skaidri apjautu, ka uz planētas joprojām pastāv netīkamais ciemats un džungļi, un ērkšķainā nogāze ar mesetu, un meseta ar nelielām plaisām, un plaisas ar akmeņiem. Visas šīs dažādās lietas sapņos jaucās un daudzkāršojās. Ciemats bija akmeņi, džungļi bija dumbrājs, dumbrājs bija džungļi.

No draugiem vairījos. Baidījos, ka ļaušos kārdinājumam un parādīšu tiem šo murgaino brīnumu, kas sašķobīja cilvēces zinātni.

Veicu dažādus eksperimentus. Vienā no ripuļiem izdarīju iegriezumu krusta formā. Sajaucu to ar citiem un pēc vienas vai divām pārvērtībām to pazaudēju, lai gan kopējais ripuļu skaits bija pieaudzis. Līdzīgu pārbaudi veicu ar akmeni, kurā ar vīli biju izzāģējis pusloku. Arī tas pazuda. Ar caurumsiti kāda ripuļa centrā izsitu caurumu un atkārtoju eksperimentu. Tas pazuda uz visiem laikiem. Otrā dienā no savas nebūtības atgriezās ripulis ar krustu. Kas tā bija par noslēpumainu telpu, kas iesūca akmeņus un pēc laika vienu vai otru atdeva, paklausot neaptveramiem likumiem vai kādai pārcilvēciskai gribai?

Tās pašas alkas pēc kārtības, kas sākumā radīja matemātiku, panāca, lai meklēju kārtību šajā novirzē no matemātikas — aplamajos akmeņos, kas vairojās. To neparedzamajās mainībās es gribēju saskatīt kādu likumību. Dienas un naktis veltīju, lai izveidotu pārmaiņu statistiku. No šī laika esmu saglabājis dažas burtnīcas, veltīgi izraibinātas ar cipariem. Mana rīcība bija šāda. Saskaitīju ar acīm ripuļus un atzīmēju burtnīcā skaitli. Tad sadalīju tos divās saujās un izbēru uz galda. Saskaitīju ar acīm ripuļus abās kaudzītēs, pierakstiju skaitli un atkārtoju darbību. Meklēt kaut kādu kārtību, kaut kādu slepenu zīmējumu šajās kustībās bija veltīgi. Maksimālais iegūto ripuļu skaits bija četri simti divdesmit deviņi, minimālais skaits — trīs. Bija viens bridis, kad es cerēju — vai baidījos —, ka ripuļi pazudīs pavisam. Pēc dažiem mēģinājumiem pārliecinājos, ka no citiem atdalīts ripulis nespēj ne daudzkāršoties, ne izzust.

Skaidrs bija tas, ka nevienu no četrām darbībām — saskaitīšanu, atņemšanu, reizināšanu un dalīšanu — nebija iespējams veikt. Akmeņi norobežojās no aritmētikas un varbūtību izskaitļošanas. Četrdesmit ripuļi sadalīti varēja dot deviņus ripuļus; savukārt deviņi sadalīti ripuļi varēja dot trīssimt ripuļu. Nezinu, cik tie svēra. Es nemeklēju svarus, bet esmu pārliecināts, ka tie bija viegli un to svars nemainījās. Arī krāsa vienmēr bija tā pati zilā.

Šī nodarbošanās palīdzēja nesajukt prātā. Izrīkojoties ar akmeņiem, kas sagrauj matemātikas zinātni, es kārtējo reizi iedomājos par tiem grieķu akmeņiem, kuri noderēja par pirmajiem skaitļiem un tik daudzām valodām mantojumā atstājuši vārdu "kalkulēt". Akmeņos, es sev teicu, matemātika sākas un tagad — arī beidzas. Ja Pitagora rīcībā būtu šie ripuļi…

Mēneša laikā pārliecinājos, ka haoss ir neatšķetināms. To noteica ripuļu patvaļīgā daba un nebeidzams kārdinājums pieskarties tiem, vēlreiz un vēlreiz izjust kutināšanu, izkaisīt tos, redzēt, kā to skaits pieaug vai samazinās, un apturēt uzmanību pie pāra vai nepāra skaita. Galu galā sāku bīties, ka akmeņi saindēs citas lietas un pirmām kārtam jau pirkstus, kas ar tiem alka nodarboties.

Vairākas dienas klusībā centos iedvest sev pienākumu nepārtraukti domāt par akmeņiem, es zināju, ka aizmiršana var būt tikai acumirklīga un ka vēl vienu atgriešanos pie šīm mocībām es neizturētu.

Desmitā februāra naktī es negulēju. Pēc garas pastaigas, kas ilga līdz pašam rītam, pavēru Vasila Khana mošejas vārtus. Tā bija stunda, kad gaisma vēl nav izplaukusi krāsās. Pagalmā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Bez jebkāda iemesla iemērcu rokas ūdens tvertnē. Nokļuvis telpās, iedomājos, ka Dievs un Allāhs ir vienas neaptveramas būtnes divi vārdi, un skaļā balsī lūdzu, lai mani atsvabina no manas nastas. Kā sastindzis gaidīju kādu atbildi.

Soļus es nedzirdēju, bet pavisam līdzās kāda balss teica:

—   Te es esmu.

Man līdzās stāvēja ubags. Mijkrēšļa gaisma saskatīju turbānu, blāvās acis, dzelteni zaļu ādu un pelēku bārdu. Viņš bija neliela auguma.

Ubags pastiepa roku un klusā balsi teica:

—   Dāvaniņu, Nabagu Aizbildņa kungs!

Pameklēju kabatās un atbildēju:

—  Man nav nevienas monētas.

—  Tev ir ļoti daudz, — skanēja atbilde.

Labajā kabatā bija akmeņi. Izvilku vienu un iemetu tukšajā plaukstā. Nedzirdēju ne vismazākā troksnīša.

—  Tev jādod visi, — ubags teica. — Tas, kurš nav devis visu, nav devis neko.

Es sapratu un atbildēju:

—   Bet tev jāzina, ka mana dāvana var būt šaušalīga.

—  Varbūt šī dāvana ir vienīgā, ko drīkstu saņemt. Esmu daudz grēkojis, — viņš atteica.

Iemetu plaukstas ieliekumā visus akmeņus. Tie iekrita kā jūras dibenā bez jebkāda trokšņa.

Tad ubags bilda:

—  Es vēl nezinu, kāda ir tava dāvana, bet mana ir briesmīga. Tu paliksi ar savām dienām un naktīm, ar veselo saprātu, ar ieradumiem, ar šo pasauli.

Ne es dzirdēju akla ubaga soļus, ne redzēju, kā viņš nozuda ausma.

PARACELZA ROZE

De Quincey: Writings, XIII, 345*

Darbnīcā, kas bija iekārtota divās pagraba istabās, Paracelzs lūdza Dievu, savu nenoteikto Dievu, jebkuru Dievu — lai tam atsūta mācekli. Krēsloja. Kamīna vārgās liesmas meta drebelīgas ēnas, bet piecelties, lai iedegtu dzelzs gaismekli, ija viņam par grūtu. Nogurums Paracelzu darīja izklaidīgu, drīz viņš aizmirsa par savu lūgumu. Un, kad nakts jau bija ietinusi tumsā apputējušās attīrīšanas aparāta caurules un krāsni, pie durvīm klauvēja. Samiegojies Paracelzs piecēlās, pievārēja īsās vītņveida kāpnes un pavēra vienu durvju pusi. Ienāca svešinieks. Arī viņš bija ļoti noguris. Paracelzs pamāja uz ķebli, un svešinieks apsēdās, viņš gaidīja. Abi divi labu brīdi nepārmija ne vārda.

Pirmais ierunājās meistars.

—   Atceros daudzas Rietumu un Austrumu sejas, — viņš bilda ar tādu kā dīžību. — Bet tavējo neatceros. Kas tu esi, ko gribi no manis?

—   Nav svarīgi, kā mani sauc, — ienācējs atsaucās. — Es gāju trīs dienas un trīs naktis, lai nonāktu pie tevis. Gribu kļūt par tavu mācekli. Te būs visi manu pūliņu augļi.

Viņš izvilka maišeli un izbēra tā saturu uz galda. Monētu bija daudz, visas no zelta. Svešinieks to izdarīja ar labo roku, kamēr

Paracelzs bija pavērsis muguru, lai iedegtu gaismekli. Kad meistars atkal pagriezās, kreisajā svešinieka rokā viņš pamanīja rozi. Un roze viņu satrauca.

Paracelzs, salicis kopā abu roku pirkstu galus, atlaidās krēslā.

—  Tu uzskati, ka varu izgudrot akmeni, kas visus elementus pārvērš zeltā, un piedāvā man zeltu. Bet es nemeklēju zeltu. Un, ja tev galvenais ir zelts, tu nekad nekļūsi par manu mācekli.

—   Zelts man nav galvenais, — atbildēja svešinieks. — Zelta monētas ir tikai maza daļiņa no tā, kas apliecina manu strādīgumu. Es gribu, lai tu iemāci Mākslu. Gribu kopā ar tevi iet pa ceļu, kas aizved pie Akmens.

Paracelzs atbildēja lēni, nesteidzīgi:

—  Akmens ir ceļš, un ceļa sākums ir Akmens. Ja nesaproti šos vārdus, tavs laiks saprast vēl nav pienācis. Katrs solis, ko sper, ir tavs mērķis.

Viesis aizdomīgi paskatījās uz viņu. Un ierunājās jau citā balsi:

—   Vai tad mērķis ir?

Paracelzs iesmējās.

—  Mani aprunātāji, kuri ir tikpat lielā mērā neaptēsti, cik viņu ir daudz, runā, ka neesot, un dēvē mani par melkuli. Nevaru piekrist, tomēr, iespējams, esmu sapņotājs. Es uzskatu, ka Ceļš ir.

Iestājās klusums, tad ierunājās atnācējs:

—  Kaut mums vajadzētu iet daudzus gadus, esmu ar mieru to darīt kopā ar tevi. Palīdzi šķērsot tuksnesi. Palīdzi kaut iztālēm samanīt apsolīto zemi pat tad, ja zvaigznes neļautu spert soli uz tās. Bet, pirms dodamies ceļā, es gribu vienu pierādījumu.

—   Kad? — Paracelzs kļuva nemierīgs.

—  Tūlīt pat, — negaidīti apņēmīgi atbildēja māceklis.

Sarunu viņi bija iesākuši latiniski, tagad pārgāja uz: vācu valodu.

Jauneklis pacēla rozi.

—   Stāsta, — viņš bilda, — ka tu varot sadedzināt rozi un ar savas mākslas paņēmieniem likt tai atdzimt no pelniem. Es gribu būt šī brīnuma liecinieks. Es tev to lūdzu, pēc tam mans liktenis būs tavā ziņā.

—    Tu esi no tiem, kurš ātri uzticas, — meistars atbildēja. — Taču ne uzticība man vajadzīga, es pieprasu ticību.

Tomēr sarunbiedrs neatlaidās.

—  Tieši tāpēc, ka neesmu no tiem, kurš ātri uzticas, gribu redzēt pats savām acīm rozes iznīdēšanu un rozes atdzimšanu.

Paracelzs bija paņēmis rozi rokās, runājot viņš ar to spēlējās.

—  Tu esi gan lētticīgs, — meistars bilda. — Tātad tu apgalvo, ka varu rozi samalt miltos?

—   Nav tādu, kas to nevarētu samalt miltos, — māceklis atbildēja.

—  Tu kļūdies. Vai tiešām tu domā, ka kaut ko iespējams pārvērst par neko? Vai tiešām tu domā, ka pirmais Ādams paradīzē būtu varējis samalt miltos kaut vienu puķi, kaut vienu zāles stiebriņu?

—  Mēs neesam paradīzē, — jauneklis ietiepās. — Šeit, zemes virsū, viss ir mirstīgs.

Paracelzs bija piecēlies kājās.

—   Bet kur tad mēs esam, ja ne paradīzē? Vai tu domā, ka dievišķais spēks iespēj radīt tādu vietu, kas nav paradīze? Vai tu domā, ka apgrēkošanās nozīmē ko citu nekā sapratnes trūkumu, ka dzīvojam paradīzē?

—   Rozi var sadedzināt! — māceklis izaicināja.

—   Kamīnā ir vēl nedaudz uguns, — teica Paracelzs. — Ja uzmetīsi uz kvēlošajām oglēm šo rozi, droši vien domāsi, ka to aprīs uguns un ka pelni būs īsti. Bet es apgalvoju, ka šī roze ir mūžīga un ka mainīties var tikai tās āriene. Pietiktu ar vienu manu vārdu, lai tu to atkal ieraudzītu.

—   Ar vienu vārdu? — brīnījās māceklis. — Tava krāsns ir nodzisusi, attīrīšanas aparāta caurules ir putekļu klātas. Kā tu panāksi, lai roze atdzimtu?

Paracelzs skumji pavērās savā viesī.

—  Krāsns ir apdzisusi, — viņš atkārtoja. — Destilācijas aparāta caurules ir putekļu klātas. Šajā savas garās dzīves ceļa posmā es izmantoju citus līdzekļus.

—    Neuzdrošinos pat jautāt, kādi tie ir, — ļoti slīpēti vai pazemīgi bilda svešinieks.

—   Es runāju par to, ko izmantoja dievišķais spēks, lai radītu debesis un zemi, lai radītu šo neredzamo paradīzi, kurā dzīvojam un ko mūsu acīm apslēpj iedzimtais grēks. Es runāju par Vārdu, ko māca kabalas zinības.

—  Bet es lūdzu izrādīt laipnību un parādīt, kā notiek rozes izgaišana un parādīšanās. Man vienalga, vai tu izmanto pārtvaicēšanas caurules vai rīkojies ar Vārdu, — māceklis vēsi atsaucās.

Paracelzs apdomājās un teica:

—  Labi, bet, ja es to izdarītu, tu teiktu, ka tā ir šķietamība, burvestība, ko izraisījis acu apmāns. Brīnums nedāvās ticību, ko tu meklē. Tāpēc liec mierā rozi.

Jauneklis joprojām skatījās uz viņu aizdomu pilns. Tad meistars pacēla balsi:

—  Turklāt, kas tu tāds esi, ka uzdrošinies ienākt meistara mājās un pieprasīt, lai rāda brīnumus? Ko tu esi izdarījis, lai būtu pelnījis šādu pagodinājumu?

Atbildot jaunekļa balss drebēja:

—  Zinu, ka neko neesmu izdarījis. Bet to daudzo gadu vārdā, kurus pavadīšu, mācoties tavā ēnā, lūdzu, parādi man pelnus — un pēc tam rozi. Liecībai, ko sniegs manas acis, es ticēšu.

Negaidīti viņš paķēra uz galdiņa atstāto sulīgi sārto rozi un iesvieda kamīna liesmās. Krāsa tūlīt pat izzuda, palika maza kaudzīte pelnu. Kādu mirkli, kas ilga veselu mūžību, viņš gaidīja vārdus un brīnumu.

Paracelzs pat aci nebija pamirkšķinājis. Vienkāršībā, kas izstaroja ziņkāri, viņš bilda:

—  Visi Basilejas ārsti un aptiekāri apgalvo, ka esmu krāpnieks. Tā vien šķiet, ka viņiem taisnība. Te ir pelni, kas bija roze un kas vairs nebūs roze.

Jauneklis nokaunējās. Paracelzs izrādījās parasts šarlatāns, visīstākais sapņotājs, un viņš, nelūgtais viesis, bija ielauzies pa durvīm, lai piespiestu meistaru atzīties, ka viņa izslavētā burvju māksla ir tukša skaņa.

Viņš nometās ceļos un teica:

—  Es izturējos neciešami. Man pietrūka ticības, ko mūsu Kungs prasa no savām avīm. Lai pelni ir pelni. Es atgriezīšos, kad būšu kļuvis stiprāks. Es būšu tavs māceklis un ceļa galā ieraudzīšu rozi.

Viņš runāja ar patiesu degsmi, bet tā bija degsme, ko izraisīja žēlums pret veco meistaru, tik cienījamu, tik ievainotu, tik slavenu — un tāpēc tik tukšu. Kas gan viņš, Johanness Grisebahs, bija, ka ar savu grēcīgo roku uzdrošinājās noraut masku, aiz kuras nekā nebija?

Atstāt viņam zelta monētas nozīmētu atstāt žēlastības dāvanu, tāpēc promejot viņš tās sagrāba atpakaļ maišelī. Paracelzs pavadīja viesi līdz kāpnēm un bilda, ka šajā namā kungs vienmēr esot mīļi gaidīts. Abi zināja, ka vairs nekad neredzēsies.

Paracelzs palika viens. Pirms nodzēst lampu un atlaisties sagurušajā krēslā, viņš iebēra plaukstas bedrītē saujiņu gaisīgu pelnu un klusā balsi pateica kādu vārdu. Roze atdzima.

ŠEKSPĪRA ATMIŅA

Ir Gētes, "Edu" un rāmo "Nībelungu" dziedājumu pielūdzēji; Šekspīrs ir bijis mans liktenis. Un joprojām ir. Taču tik savdabīgā veidā, kāds nevienam nebija ienācis prātā, izņemot vienu vienīgu cilvēku, Dānieļu Torpi, kurš nesen pretorijā nomira. Ir vēl viens, bet viņa seju es nekad neesmu redzējis.

Mani sauc Hermans Soergels. Zinātkārais lasītājs droši vien būs šķirstījis manu "Šekspīra hronoloģiju", ko savulaik uzskatīju par joti nepieciešamu teksta labākai izpratnei un kas tulkota vairākās valodās, arī kastīliešu. Pilnīgi iespējams, ka viņš atceras arī pagaru polemiku par kādu labojumu, ko Teobalds iestarpināja savā 1734. gada kritikas krājumā un kas kopš tā laika palicis neapspriests. Bet es brīnos par savu neaudzināto toni, kas dzirdams šajās gluži pasvešajās lappusēs. Ap 1914. gadu izrediģēju, bet iespiešanai neatdevu pētījumu par salikteņiem, ko hellēnists un dramaturgs Džordžs Čepmens bija sagudrojis savām Homēra darbu versijām un kas angļu valodu, viņam to neapzinoties, aizveda atpakaļ pie anglosakšu valodas pirmsākumiem (Urprung). Nekad nedomāju, ka viņa jau piemirstā balss kādreiz šķitis man pazīstama… Vēl daži korektūras novilkumi ar iniciāļiem, un mana literārā biogrāfija, manuprāt, būtu pilnīga. Nezinu, vai esmu tiesīgs pievienot kādu neizdotu versiju par Makbetu, ko sāku rakstit, lai nebūtu visu laiku jādomā par brāļa Oto Huliusa nāvi, kas

krita Rietumu frontē 1917. gadā. Neesmu to pabeidzis; sapratu, ka angļu valoda var lepoties ar diviem reģistriem — ģermāņu un latiņu —, bet mūsu vācu valodai, neskatoties uz tās pārākumu muzikalitātē, jāaprobežojas ar vienu.

Es jau pieminēju Dānieļu Torpi. Mūs iepazīstināja majors Barklajs kādā Šekspīram veltītā kongresā. Neminēšu ne vietu, ne laiku, labi zinu, ka šādi precizējumi nevieš nekādu skaidrību.

Daudz svarīgāks par Daniela Torpes seju, ko mans daļējais aklums sekmīgi palīdz aizmirst, bija viņa uzkrītoši nelaimīgais izskats. Ar gadiem cilvēks iemācās notēlot daudzas lietas, tikai ne laimi. Un Daniels Torpe gluži fiziski izstaroja grūtsirdību.

Pēc gara un grūta darba cēliena vakars mūs pārsteidza kādā krodziņā. Lai iejustos angļu zemē (un tieši tur mēs bijām), no tradicionālajiem cinka, svina un alvas sakausējuma kausiem tukšojām tumšu un siltenu alu.

—   Pendžabā, — majors bilda, — mani apgaismoja par kādu diedelnieku. Islāma tradīcija ķēniņam Zālamanam piedēvē gredzenu, kas ļāvis tam saprast putnu valodu. Vēlāk gredzens nonācis šī diedelnieka īpašumā. Bet gredzena vērtība bijusi tik nenovērtējama, ka ubags to nav spējis pārdot un nomiris kādā Vasila Khana mošejas pagalmā Lahorā.

Iedomājos, ka Čoseram par šo brīnumaino gredzenu nekas nebija zināms, bet neko neteicu, lai nesabojātu Barklaja stāstu.

—   Un kur palika gredzens? — vaicāju.

—  Pazuda, kā jau tas mēdz notikt ar maģiskiem priekšmetiem. Varbūt tas meklējams kādā mošejas slēptuvē vai pie vīra, kas mīt tādā vietā, kur nav putnu.

—   Vai arī tādā, kur to ir ļoti daudz, — ieminējos. — Lai viņu sacītais saplūstu un nebūtu saprotams.

—   Barklaj, jūsu stāstā ir kaut kas no parabolas.

To teica Daniels Torpe. Viņa vārdi izskanēja mazliet bezpersoniski, neskatoties uz mums. Daniela Torpes angļu valoda šķita tik savdabīga, ka es to piedēvēju ilgai dzīvei Austrumos.

—  Tā nav parabola, — Barklajs iebilda. — Un, ja ir, tad tā ir patiesa parabola. Dažas lietas ir tik nenovērtējamas, ka pārdot tās nav iespējams.

Vārdi, kurus cenšos atjaunot, mani iespaidoja mazāk nekā pārliecība, ar kādu Daniels Torpe tos pateica. Mēs domājām, ka viņš bildis vēl kaut ko, bet Daniels Torpe strauji aprāvās, it kā nožēlodams. Barklajs atvadījās. Viesnīcā mēs atgriezāmies divatā. Bija jau vēls, bet Daniels Torpe piedāvāja turpināt sarunu viņa istabiņā. Pēc dažām triviālām frāzēm viņš teica:

—  Es jums piedāvāju ķēniņa gredzenu. Protams, tā ir metafora, bet tas, ko šī metafora ietver, ir tikpat brinumains kā gredzens. Es jums piedāvāju Šekspīra atmiņu, kas viņam piemita no agras bērnības līdz pat 1616. gada aprīļa pirmajām dienām.

Man nebija ko teikt. Tikpat labi man varēja piedāvāt jūru.

Torpe turpināja:

—   Es neesmu krāpnieks. Es neesmu traks. Lūdzu, apvaldiet savu skarbo spriedumu, līdz nebūsiet mani uzklausījis. Majors droši vien jums teica, ka es esmu, tas ir, biju, kara ārsts. Stāsts nav garš. Tas sākas Austrumos kādā kara hospitālī rīta agrumā. Precīzs laiks nav svarīgs. Ierindnieks Ādams Klejs, kuru bija ķērušas divas šautenes lodes, īsi pirms nāves savos pēdējos vārdos man piedāvāja šo brīnišķīgo atmiņu. Agonija un drudzis ir ļoti radoši; pieņēmu kareivja piedāvājumu, ne mirkli neticot viņam. Galu galā, ja esi piedalījies karā, nekas vairs nešķiet pārāk dīvains. Kareivis tik tikko paguva izskaidrot šīs neparastās dāvanas vienkāršos nosacījumus, īpašniekam tā jānodod tālāk skaļā balsī, un pieņēmējam tā skaļā balsī jāpieņem. Tas, kurš atmiņu atdod, zaudē to uz visiem laikiem.

Kareivja vārds un dāvināšanas patētiskie apstākļi man šķita ļoti literāri šī vārda sliktākajā nozīmē.

Jautāju, mazliet iztrūcināts:

—   Un jums tagad piemīt Šekspīra atmiņa?

Torpe atbildēja:

—    Pagaidām man vēl ir divas atmiņas. Savējā un tā Šekspīra, kas daļēji esmu. Labāk būtu teikt, ka tas esmu es, kurš pieder šīm abām atmiņām. Ir josla, kurā tās abas saplūst. Un ir kādas sievietes seja, par kuru nezinu, uz kuru gadsimtu tā attiecas.

Tad es vaicāju:

—   Ko jūs esat darījis ar savu Šekspīra atmiņu?

Iestājās klusums. Pēc brīža viņš atbildēja:

—  Esmu uzrakstījis biogrāfisku romānu, kas izpelnījies kritikas nosodījumu un guvis nelielus komerciālus panākumus Savienotajās Valstīs un kolonijās. Manuprāt, tas arī viss. Mana dāvana nav nekāda sinekūra, es jūs brīdināju.

Kļuvu domīgs. Vai es savu gana bālo un tikpat dīvaino dzīvi nebiju veltījis Šekspīra meklējumiem? Vai nebūtu taisnīgi, ka šos pūliņus vainagotu tikšanās ar viņu?

Skaidri izrunājot katru vārdu, teicu:

—   Es pieņemu Šekspīra atmiņu.

Droši vien tajā brīdī kaut kas notika, bet es to nejutu.

Vienīgi tādus kā paguruma aizmetņus, bet tās varēja būt arī iedomas.

Torpes atbildi atminos ļoti skaidri.

—  Atmiņa ir jau iegājusi jūsu apziņā, bet tā vēl ir jāatklāj. Tā var iznirt nomodā vai nomidzī, pāršķirot kādu grāmatas lappusi vai pagriežoties ap stūri. Esiet pacietīgs, neizgudrojiet atmiņas. Jebkurš gadījums savā noslēpumainajā veidā var kavēt vai mudināt to atnākšanu. Kamēr es pamazām aizmirsīšu, jūs pamazām atminēsities. Nekādus termiņus es nesolu.

Atlikušo nakts daļu pavadījām, apspriežot Šeiloka tēlu. Es atturējos izprašņāt, vai Šekspīram bijušas personiskas attiecības ar ebrejiem. Negribēju likt Torpem iedomāties, ka pakļauju viņu tādam kā pārbaudījumam. Nezinu, vai ar atvieglojumu vai satraukumu, bet pārliecinājos, ka viņa uzskati bija tikpat akadēmiski un konvencionāli kā manējie.

Neskatoties uz nomodā pavadīto nakti, tikpat kā negulēju arī nākamo. Kārtējo reizi pārliecinājos, ka biju gļēvulis. Es neļāvos

cildenajai cerībai vien tāpēc, ka baidījos no apmāna. Centos pārliecināt sevi, ka Torpes esamība bija tikai iedoma. Tomēr cerība neatturami guva virsroku. Šekspīrs būtu mans, vairāk mans, nekā jebkad kāds kādam bijis — vai mīlestībā, vai draudzibā, vai pat naidā. Savā ziņā es pats būtu Šekspīrs. Es nerakstītu ne traģēdijas, ne aizplīvurotus sonetus, bet atcerētos brīdi, kad man parādījās raganas, kas ir arī parkas, un arī to brīdi, kad mani aplaimoja daudznozīmīgās rindas:

And shake the i/oke of inauspicious stars Froin this u>oldweary flesh.[81]

Atcerētos Anni Hatveju, tāpat kā atceros sievieti, jau nobriedušu, kas man iemācīja mīlestību kādā Lībekas dzīvoklī pirms tik daudziem gadiem. (Pūlējos viņu atcerēties, atmiņā atausa vienīgi dzeltenās tapetes un gaišā blāzma no loga. Šai pirmajai neveiksmei būtu vajadzējis brīdināt par citām.)

Es biju pieprasījis, lai brīnumainās atmiņas tēli pirmām kārtām būtu vizuāli. Bet tā gluži nebija. Dažas dienas vēlāk, skujoties spoguļa priekšā, izrunāju vārdus, kas mani ļoti pārsteidza un kas, ka norādija kāds mans kolēģis, bija no Čosera poēmas "A, B, C". Kādu pēcpusdienu, nākot ārā no Britu muzeja, sāku svilpot ļoti vienkāršu melodiju, ko nekad nebiju dzirdējis.

Lasītājs būs jau ievērojis kopīgu iezīmi šīm pirmajām atklāsmēm, kuras piedāvāja atmiņa, kas, neskatoties uz dažām spīdošām metaforām, vairāk attiecās uz dzirdi nekā redzi.

De Kvinsijs apgalvo, ka cilvēka smadzenes ir kā palimpsests. Katrs jauns ieraksts pārklāj iepriekšējo pierakstu, un to pārklāj nākamais ieraksts, bet visvarenā atmiņa, ja vien to atbilstoši paskubina, spēj izvilināt jebkuru iespaidu, lai cik mirklīgs tas būtu bijis. Spriežot pēc Šekspīra testamenta, viņa mājās nebija nevienas grāmatas, pat ne Bībeles, taču neviens nenoliedz, ka viņš atsaucies uz daudzu autoru darbiem. Tie bija Čosers, Gouers, Spensers, Kristofers Mārlovs. "Holinšeda hronika", Džona Florio tulkotais Montēņs, Tomasa Norta tulkotais Plūtarhs. Šekspīra atmiņa mani pārņēma lēnām; šo seno darbu lasīšana, precizāk, pārlasīšana, varēja kalpot par paskubinājumu, ko meklēju. Pārlasīju arī sonetus — viņa nepastarpinātākos darbus. Nereti uzdūros kādam paskaidrojumam vai vairākiem paskaidrojumiem. Labi dzejoļi mudina lasīt skaļā balsī; pēc pāris dienām jau bez grūtībām pratu izrunāt sešpadsmitā gadsimta cietos "r" burtus un atvērtos patskaņus.

Zeitschrift ftir germanische Philologie rakstīju, ka 127. sonets attiecas uz neaizmirstamo "Neuzvaramās armādas" sakāvi. Neatcerējos, ka 1899. gadā Semjuels Batlers šo tēzi bija jau formulējis.

Kā jau iepriekš varēja paredzēt, Stretfordas pie Eivonas apmeklējums nedeva nekāda labuma.

Pēc tam sākās pakāpeniska sapņu pārveide. Man netika piedāvāti — kā de Kvinsijam — krāsaini un spoži murgi vai dievišķas alegorijas viņa skolotāja Žana Pola stilā. Manās naktīs ienāca svešas sejas un svešas istabas. Pirmo pazinu Čepmena seju; pēc tam Bena Džonsona un kāda viņa kaimiņa, biogrāfijās neminēta dzejnieka, seju, pie kura Šekspīrs bieži viesojies.

Ja kāds iegādājas enciklopēdiju, tas nenozīmē, ka viņa prāts "iegādājas" katru rindiņu, katru nodaļu, katru lappusi un katru ierakstu; viņš iegādājas tikai iespēju kaut ko uzzināt par to visu. Un, ja tā notiek ar visnotaļ konkrētu un diezgan vienkāršu objektu, kas sakārtots alfabētiskā secībā, kas gan varētu notikt ar tik neskaidru un mainigu, ondoyant et divers* objektu kā miruša vīra apbrīnojama atmiņa?

Vienā mirklī visu savas pagātnes plašumu aptvert nespēj neviens. Šāda dāvana nebija dota ne Šekspīram, ne man, kas savā

ziņā bija viņa mantinieks. Cilvēka atmiņa nav kaut kā summa, tā ir neskaidru iespējamību juceklis. Ja nemaldos, svētais Augustīns runā par atmiņas pilīm un alām. Otrā metafora man šķiet vispareizākā. Un šajās alās es devos iekšā.

Tāpat kā mūsu atmiņā, arī Šekspīra atmiņā bija lielas, krēslainas zonas, no kurām viņš bija labprātīgi atteicies. Ne bez neliela trača atminējos, ka Bens Džonsons bija licis Šekspīram rečitēt grieķu un latīņu heksametrus un ka Šekspīra ne ar ko nesalīdzināmā dzirde itin prāvus gabalus mēdza salaist šķērsām, kolēģiem skaļi smejoties.

Iepazinu ēnu un veiksmes brīžus, kas caurauž jebkuru cilvēcisku pieredzi. Ilgā un centīgu studiju bagātā vientulība nemanāmi mani bija sagatavojusi vērīgai lielā brīnuma saņemšanai.

Pagāja apmēram trīsdesmit dienas, mirušā vīra atmiņa bija sākusi mani iedvesmot. Veselu nedēļu, kas bija apbrīnas cienīgas laimes pilna, gandrīz ticēju, ka esmu Šekspīrs. Viņa darbs manās acīs ieguva jaunas krāsas. Tagad zinu, ka mēness Šekspīram nebija tik daudz mēness kā Diāna un nebija tik daudz Diāna kā šis aizplīvurotais vārds, kas vienmēr kaut kur klīst — moon. Pierakstīju vēl kādu atklājumu. Šekspīra šķietamā nevīžība, šie absence dans l'infini[82], par ko apoloģētiski runā Viktors Igo, bija labi apsvērti. Šekspīrs pret savām paviršībām izturējās ar lielu iecietību, viņš tās apzināti iestarpināja tekstā, lai skatuvei paredzētā runa izklausītos mirkļa radīta un nebūtu pārlieku noslīpēta vai samākslota (nicht allzu glatt und gekьnstelt). Tas pats iemesls mudināja samudžināt metaforas.

My way of life Is fall'n into the sear, the yellow leaf.[83]

Kādu rītu Šekspīra atmiņas dzīlēs samanīju grēciņu. Es pat nepūlēšos to nosaukt, Šekspīrs to bija izmetis no prāta uz visiem laikiem. Pietiks, ja atklāšu, ka šim grēkam nebija nekā kopīga ar izvirtību.

Aptvēru, ka cilvēka dvēseles trīs dotības — atmiņa, saprašana un griba — nav sholastu izdomājums. Šekspīra atmiņa spēja atklāt tikai apstākļus, kādos Šekspīrs dzīvoja. Un ir acīm redzams, ka šie apstākļi nekādi nenosaka dzejnieka savdabību; būtiskais ir darbs, ko es veicu ar šo viegli plīstošo materiālu.

Līdzīgi kā Torpe, es naivā kārtā bija ieplānojis rakstīt biogrāfiju. Bet visai drīz atklāju, ka šis literārais žanrs pieprasa rakstnieka dāvanas, un tādu man, protams, nav. Es neprotu stāstīt. Neprotu stāstīt pats savu vēsturi, kas ir nesalīdzināmi neparastāka par Šekspīra vēsturi. Turklāt no grāmatas nebūtu nekada labuma. Veiksme vai liktenis piedāvāja Šekspīram vistriviālākās sadzīves drāmas, kas pazīstamas ikvienam; bet viņš tās pārveidoja sižetos un tēlos, kuri bija daudz spilgtāki par pelēcīgo virinu, kas tos nosapņoja; pārvērta dzejoļos, kuri iedvesmos paaudžu paaudzes, pārvērta vārda mūzikā. Kamdēļ atšķetināt šo tiklu, kamdēļ minēt torni, kamdēļ līdz dokumentālas biogrāfijas vai reālistiska romāna niecīgajām proporcijām noplicināt Makbeta sirdi plosošās skaņas?

Kā zināms, Gētes kults Vācijā ir valsts līmeni; mazliet pieticīgāks ir Šekspīra kults, kam atdodamies ar patiesu nostalģiju. (Arī Anglijā angļiem tik svešā Šekspīra kults ir valsts līmenī, bet Anglijas grāmata ir Bībele.)

Pirmajā sava neparastā piedzīvojuma posmā justies Šekspīram bija laime; vēlākajā — nomāktiba un šausmas. Sākumā abu atmiņu ūdeņi kopā nejaucās. Ar laiku Šekspīra varenā upe sāka apdraudēt un gandrīz iznīcināja manu vienkāršo atmiņas plūsmu. Ar šausmām aptvēru, ka sāku aizmirst savu vecāku valodu. Un, tā kā cilvēka identitātes pamatā ir atmiņa, sāku baidīties par savu saprātu.

Pie manis ciemos nāca draugi, es brīnos, bet viņi nemanīja, ka esmu ellē.

Pamazām nespēju vairs izprast vienkāršas, sadzīviskas lietas savā ceļā (die alltдgliche Umwelt). Kādu rītu apmaldījos milzīgu dzelzs, koka un stiklu formās. Ausīs grieza svilpienu un kliedzienu troksnis. Kādu brīdi, kas varēja šķist mūžība, nepazinu Brēmenes dzelzceļa stacijas lokomotīves un vagonus.

Gadiem ritot, ikvienam cilvēkam jāiztur arvien pieaugošs atmiņu nastas smagums. Divas atmiņas, kas reizēm jaucās kopā, bija pāri maniem spēkiem; turklāt manai ar to otru atmiņu nebija nekādas komunikācijas.

"Ikviena lieta tiecas būt viņa pati," rakstīja Spinoza. Akmens grib palikt akmens, tīģeris grib palikt tīģeris, un es gribēju atkal būt Hermans Zoergels.

Datumu, kad nolēmu tikt vaļā no otrās atmiņas, esmu aizmirsis. Izšķīros par vienkāršāko metodi. Zvanīju uz labu laimi izvēlētiem telefona numuriem. Atbildēja te bērnu, te sieviešu balsis. Mans pienākums bija izturēties pret tām ar cieņu, tā es uzskatīju. Beidzot atbildēja izglītota vīrieša balss. Es teicu:

—  Gribi iegūt Šekspīra atmiņu? Zinu, ka mans piedāvājums nav vienkāršs. Bet apdomā labi.

Atsaucās neticīga balss:

—   Es riskēšu. Es pieņemu Šekspīra atmiņu.

Paziņoju neparastās dāvanas nosacījumus. Dīvainā kārtā vienlaikus jutu nostalģiju pēc grāmatas, ko man būtu vajadzējis uzrakstīt un ko neizdevās uzrakstīt, un bailes no viesa, no rēga, kas man to nekad nebūtu ļāvis darīt.

Noliku klausuli un kā klusu cerību atkārtoju šos samiernieciskos vārdus:

Simply the thing I am shall make me live.

Lai atmodinātu atdoto atmiņu, biju izgudrojis dažādus vingrinājumus; nu vajadzēja meklēt citus, lai šo atmiņu aizmirstu. Viens no tiem bija Viljama Bleika, Svēdenborga dumpīgā skolnieka, mitoloģijas studijas. Pārliecinājos, ka ši mitoloģija nav tik visaptveroša, cik sarežģīta.

Bet šis un vēl citi ceļi izrādījās velti; tie visi veda atpakaļ pie Šekspīra.

Beidzot uzdūros vienīgajam paņēmienam, kas ļāva īstenot manu vēlmi, — precīzajai un plašajai Baha mūzikai.

P. S. 1924. Atkal esmu cilvēks starp cilvēkiem. Bezmiega stundās esmu nopelniem bagāts profesors Hermans Zoergels, kas vada kādu kartotēku un rediģē erudītas blēņas, bet rītausmā tomēr nereti apzinās, ka tas, kurš sapņo, ir cits. Un ik pa laikam atkārtojas vakari, kad mani pārsteidz niecīgu, bet acīmredzot autentisku atminu zibšņi.

Guntis Berelis

BORHESA EVAŅĢĒLIJS

Atšķirībā no daudziem citiem 20. gadsimta prozas korifejiem Borhess, turpat sešdesmit gadus darbodamies literatūrā, sarakstīja apbrīnojami maz. Runa nav par apjomu — Borhesa pilni kopoti raksti aizpilda daudzus sējumus. Taču pārsvarā tie ir perifēra rakstura teksti. Borhesa daiļrades kodols — sauksim to par Borhesa evaņģēliju — ir aptuveni 20 stāsti no krājumiem "Izdomājumi" (1944) un "Alefs" (1949). Viss pārējais — variācijas, komentāri, mazas esejas, recenzijas, lekcijas, priekšvārdi citu autoru grāmatām, literatūrvēsturiski apcerējumi, kompilācijas, intervijas, darbi, kas sarakstīti ar līdzautoriem. Vēl arī dzeja. Pats autors tieši dzeju uzskatīja par savas daiļrades nozīmīgāko daļu, lai gan lielākoties Borhesa poētiskie teksti nav nekas vairāk kā ilustrācijas dažādām metafiziskām un filosofiskām koncepcijām. Cita lieta — šīs koncepcijas jau pašas par sevi iemitušas neitrālajā joslā starp filosofiju un poēziju. Taču, ja viss Borhesa sarakstītais piepeši pagaistu nebūtībā, paliktu tikai "Izdomājumi" un "Alefs" — mūsu priekšstati par Borhesa prozu neko daudz nemainītos. Jo — ar šiem pārdesmit stāstiem Borhess precīzi trāpīja būtiskākajos 20. gadsimta kultūras mezglpunktos. Kultūra ļoti jūtīgi uztvēra šos dūrienus — daudzi 20. gadsimta otrās puses rakstnieki vismaz epizodiski ir pabijuši Borhesa iezīmētajās teritorijās.

Daži piemēri. Visupirms, protams, atmiņā nāk Umberto Eko, kurš "Rozes vārdā" tipiski borhesisko bibliotēku izvērsa līdz pasaules mērogiem, par valdītāju tajā ieceldams Borhesa ēnu, aklo Horhi. Savukārt "Fuko svārsta" cilme atrodama Borhesa stāstā "Tlona, Ukbara, Orbis Tertius" — idejā par to, ka izdomātā pasaule sāk iespaidot reālo. Milorads Pavies pasauli iekapsulēja vienvienīgā ne pārāk liela apjoma romānā "Hazāru vārdnīca", turklāt ievākota tika ne jau tikai taustāmā, redzamā, lietiskā pasaule — līdzās tai "Hazāru vārdnīcā" liela vieta ierādīta arī visnemateriālākajai esamības substancei, Borhesa daudzkārt apcerētajiem sapņiem. Ja Borhess savulaik būtu rakstījis romānus — vai vismaz uzrakstījis kādu no tiem neesošajiem romāniem, kurus viņam tik ļoti patika apcerēt un recenzēt savos stāstos, — tie, iespējams, stipri atgādinātu Umberto Eko romānus vai "Hazāru vārdnīcu". Citiem vārdiem, Eko un Pavies tikai realizēja Borhesa ieskicētās ieceres — gluži tāpat kā Kortāsars, kurš atzina, ka "Klasīšu spēli" vismaz daļēji inspirējusi Borhesa proza. Ja lasīts Borhesa stāsts "Tuvošanās Almutāsimam", rodas aizdomas, ka arī Salmans Rušdi patiesībā ir tikai stāstā aprakstītā Bombejas advokāta Mira Bahādūra Alī pseidonīms. Tāpat arī tā sauktais Latīņamerikas maģiskais reālisms grūti iedomājams, ja krusttēva loma netiek iedalīta Borhesam. Borhesa klātbūtne nojaušama Italo Kalvino, Džona Faulza, Pītera Akroida, Džona Barta, Arturo Peresa-Revertes romānos. Katrs šo uzskaitījumu var turpināt atkarībā no paša gaumes un erudīcijas, kaut gan nav lielas jēgas virknēt autoru vārdus un darbu nosaukumus, jo Borhess savā prozā pamanījās izkonspektēt vai visu gaidāmā postmodernisma laikmeta literaturu jau krietnu laiku, iekams tapa pasludināta postmodernisma dzimšana. Lāgiem Borhesa pēdas var iznirt visnegaidītākajās vietās. Mišels Fuko "Vārdu un lietu" ievadā raksta, ka šī filosofiskā apcerējuma ierosme rasta kada Borhesa tekstā (gan jāpiebilst, ka Borhesa prātnieciskie pēcnieki ir krietni plašāka apcerējuma tēma, jo Borhess uz analītiskām avantūrām iedvesmoja gan strukturālistus, gan poststrukturālistus). Trilleru lielmeistars Stlvens Kings dažbrīd savus sižetus būvē Istenticīga Borhesa pielūdzēja manierē, bet Mihaila Endes populāro bērnu lasāmgabalu "Bezgalīgais stāsts" var uzlukot kā plašu un nebūt ne pārāk adaptētu borhesisko motīvu enciklopēdiju.

Borhesa idejas var uzlūkot arī plašākā skatījumā. 1944. gadā Borhess publicēja "Sazaroto taku dārzu", 1975. gadā — "Smilšu grāmatu". "Sazaroto taku dārzā" aprakstīts bezgalīgs un nekad nepabeidzams romāns: ja, piemēram, tiek ritināta kāda sižetiskā līnija un tai iespējami divi risinājumi, tad autors izvēlas nevis vienu no tiem, bet abus, kas tiek risināti paralēli; savukārt tie sadalās vēl citās sižetiskajās līnijās, ari tālāk romāns turpina zaroties, dažbrīd līnijas satuvinās un savijas, veidodamas neaptveramus labirintus. "Smilšu grāmatā" aprakstīta cita grāmata: sējums, kurā ir bezgalīgs lappušu skaits; jēdziens "viens" šajā grāmatā nepastāv — arī starp jebkurām brīvi izvēlētām lappusēm allaž bus bezgalīgi daudz citu lappušu; tādējādi grāmatu var šķirstīt līdz bezgalībai, nekad otrreiz neatrodot vienu un to pašu lappusi un nekad nenonākot strupceļā, pēdējā lappusē ("Smilšu grāmatas" pirmsākumu vērīgs lasītājs samanīs "Bābeles bibliotēkas" beigu gala zemsvītras piezīmē). Bez šaubām, diez vai atradīsies kāds apsēstais, kurš no tiesas ķertos rakstīt (vēl jo vairak — lasīt) bezgalīgu romānu, taču Borhesa ideja vismaz daļēji — kā "bezgalības fragmenti" — realizējusies hipertekstos: "Sazaroto taku dārzā" aprakstītais romāns atgādina hipertekstuālu darbu, "Smilšu grāmatas" bezgalīgais sējums — visa internēta izveides principus. Zināmā mērā pat jānožēlo, ka Borhesa tik elegantās un iespaidīgās idejas mūslaikos izrādījušās realizējamas praktiski.

Borhesa dzīve — strupceļš biogrāfam un arī bibliogrāfam: lēna un vienmērīga esamība, bez pārmērīgiem satricinājumiem, bez dramatiskiem pavērsieniem; esamiba, kas izpaužas kā plaša un nepārtraukta mazu tekstu plūsma — turklāt pats Borhess nepavisam neuzskatīja, ka šos periodikā izkaisītos nesaskaitamos tekstus būtu nepieciešams apkopot un saglabāt mūžībai. Bērnība — Buenosairesas priekšpilsētā, precīzāk — tēva Horhes Giljermo Borhesa prāvajā bibliotēkā. Borhesa tēvs nodarbojās ar rakstniecību, taču savus manuskriptus mēdza iznīcināt un publicēja tikai vienu grāmatu — vēsturisku romānu "Kaudiljo" (1921). Vēlāk Borhess izteicās: "Jau kopš bērnības, kad tēvs sāka zaudēt redzi, ģimene kā pašu par sevi saprotamu uzskatīja, ka man literatūrā jārealizē tas, ko neizdevās izdarīt tēvam." Astoņu gadu vecumā Borhess no angļu valodas pārtulkoja Oskara Vailda pasaku "Laimīgais princis". Tulkojums tika publicēts ar Horhes Borhesa vārdu. Ģimenes draugi, protams, uzskatīja, ka tulkotājs bijis Borhess vecākais, kura vārds arī ir Horhe.

1914. gadā Borhesu ģimene devās uz Eiropu — un ietrāpīja tieši uz Pirmā pasaules kara sākumu. Atpakaļceļš pāri okeānam bija bīstams, tāpēc nemierīgie gadi tika aizvadīti mierīgaja Šveicē, tostarp aptuveni gads — Lugāno, kur tobrīd dzīvoja arī Rainis un Aspazija. Un, ja atceramies, ka 1919.-1920. gadā Lugāno dzīvoja vēl Hermanis Hese, izveidojas elegants nenotikušas tikšanās ornaments, kuru labi prastu novērtēt Borhess. Sastopoties uz šauras taciņas, Rainim, Hesem un Borhesam būtu bijis ne mazums ko pārrunāt, jo, lai arī viņu daiļrades izpausmes dažbrīd ir radikāli atšķirīgas, tomēr viņi pa dažādiem ceļiem gāja ja ne gluži uz vienu mērķi, tad vismaz vienā virzienā. Visi trīs bija burtiski apsēsti ar bezgalības metaforu: Raiņa bezgalīgie aprites loki un meklējumu ceļi, Heses stikla pērlīšu spēles bezgalīgās kombinācijas un mūžīgais ceļojums uz Austrumzemi, Borhesa bezgalīgās grāmatas un bibliotēkas. Viņus vieno arī tas, ka visi trīs līdz tam teoloģijas gandrīz pilnībā okupēto bezgalības metaforu tiecās padarīt neatkarīgu no reliģijas tradīcijām un uzlūkot to savdabīgi "poētiski pragmatiskā" skatījumā. Uz šaurās taciņas Heses doma par kalpošanu kā cilvēka augstāko sūtību neitralizētu, no vienas puses, Raiņa apsēstību ar sociāldemokrātijas idejām, no otras — Borhesa snobisko intelektuālismu. Borhesa jaunība sarunai nebūtu bijis šķērslis — Šveices periodā izveidojās viņa interešu joma, kas saglabājās tikpat kā nemainīga līdz pat mūža galam. Tieši Šveicē viņš izlēma, ka būs rakstnieks, Šveicē tapa pirmie dzejoji, Šveices presē parādījās pirmās Borhesa publikācijas.

Tālāk — Spānija, kur jaunajā dzejā tobrīd valdīja Eiropas avangarda spāniskais atzars, dēvēts par ultraismu. Ultraismam gan nepiemita tik izteikts agresivitātes potenciāls, kāds bija raksturīgs futūrismam Itālijā vai dadaismam Vācijā un Francijā, tomēr arī ultraisms tiecās graut kultūras inerci un sastingumu un manifestēja jaunu, dinamisku poētiku. Borhesa tālaika dzejoļi tapa ultraisma poētikas iespaidā — vēl jo īpaši tāpēc, ka viņš bija labi pazīstams ar ultraisma radītāju R. Kansinosu Asensu un vienu no tā vadoņiem Giljermo de Torri.

1921. gadā Borhess atgriezās Argentīnā — un no aktīvās Eiropas kultūras vides nokļuva sastingušā provincē. Visupirms Borhess Argentīnas literatūrā tiecās iedzīvināt ultraisma impulsus. Bēdīgā kārtā viņš varbūt gan spēja reprezentēt dažas avangardisma idejas, taču viņam nepavisam nepiemita anarhistisks temperaments, kāds būtu nepieciešams jauna literāra virziena inspirētājam. Nākamais posms — Borhess, kā pats izteicās, "cītīgi centās būt argentīnietis". Ja lasīti tikai Borhesa vēlākie sacerējumi, grūti noticēt, ka šis mazliet snobiskais intelektuālis un kosmopolīts nevis noliedza Argentīnas provinciālismu, bet gan pūlējās tajā saskatīt specifiski argentīniskus elementus, radīt kaut ko līdzīgu poētiskai nacionālajai mitoloģijai — bez truli patriotiskas jūsmības par pulkvežu varoņdarbiem, bez sentimentālas slienāšanās par gaučo dzīves "dabiskumu". Īstenībā Borhess šādai lomai būtu reti piemērota personība, jo viņš bija piesātināts ar Argentīnas un Urugvajas vēsturi bezmaz ģenētiskā līmenī: Borhesa senči — gan no tēva, gan no matēs puses — bija piedalījušies vai visās svarīgākajās šo valstu vēstures norisēs. [84]

Divdesmitajos gados strādāts tika daudz: Borhess publicēja trīs dzejoļu un trīs eseju krājumus, dibināja vairākus žurnālus, daudz publicējās periodikā, tulkoja. No šī uzskaitījuma varētu rasties priekšstats par jauna rakstnieka panākumiem, popularitāti vai ko tamlīdzīgu. Taču, ja Borhesa visai produktīvo darbību vērtē pēc mūslaiku kritērijiem, nekādu panākumu nebija. Gluži pretēji. Dzejoļu grāmatas iznāca dažu simtu eksemplāru tirāžās. Lai tekstus vismaz kaut kā nebūt aizgādātu līdz lasītājam, Borhess 100 eksemplārus no pirmā dzejoļu krājuma "Kaislība uz Buenosairesu" 300 eksemplāru tirāžas uzdāvināja kāda literāra žurnāla redaktoram, lai viņš grāmatiņas slepus iebāztu redakcijas priekštelpā atstāto apmeklētāju mēteļu kabatās. Arī vēlāk neklājās neko labāk: uzzinot, ka eseju krājumu "Mūžības vēsture" gada laikā nopirkuši tikai 37 lasītāji, Borhesam radās iecere sameklēt visus šos 37 cilvēkus un katram personiski pateikties. Borhesa iedibinātie un rediģētie žurnāli parakstītāju trūkuma dēļ ātri beidza savu eksistenci. Vispār viņš pats ļoti skeptiski vērtēja divdesmitajos gados sarakstīto. Nevienu no eseju grāmatām Borhess savas dzīves laikā neļāva atkārtoti izdot [85] un kādā intervijā pat izteicās, ka, ja vien tas būtu iespējams, labprāt savāktu visus saglabājušos eksemplārus un sadedzinātu. Taču ipaši daiļrunīgs ir fakts, ka divdesmito gadu nogalē Borhess pārstāja rakstīt dzeju. Nav gan zināms, kadu iemeslu dēļ tas notika, tomēr, ja atceramies, ka topošās nacionālajās literatūras dzejnieks allaž zināmā mērā uzņemas pravieša un reformētāja lomu, tad šī atteikšanās varētu liecināt par to, ka mainījās Borhesa attieksme gan pret literatūru, gan pret savu lomu Argentīnas literatūrā. Turpmākajos gados viņš rakstīja tikai mazas esejas un recenzijas [86] . Lielākoties tas bija rutīnas darbs, vien retumis tapa kāds stāsts, no kā pamazām saveidojās krājums "Nelietības vispārējā vēsture" (1935), ar kuru kritika parasti sāk Borhesa prozas apskatu, lai gan pats autors to vērtēja stipri skeptiski un izteicās, ka šie stāsti uztverami kā "vingrināšanās stāstīšanas mākslā".

Mums, protams, nav zināms, ar kādiem iekšējiem dēmoniem Borhesam nācās cīnīties — nedz tolaik, nedz vēlāk viņam neko daudz nepatika stāstīt par savām problēmām un pārdzīvojumiem, tomēr rodas iespaids par talantīgu rakstnieku, turklāt apveltītu ar apskaužamām darbaspējām, kurš kaut kādu iemeslu dēļ nespēj īsti atraisīties un tāpēc nonācis daiļrades un esamības strupceļa. Ir arī ziņas, ka ap 1934. gadu Borhess mēģinājis izdarīt pašnāvību (vai vismaz nopietni pieļāvis šādu izeju no strupceļa). Rakstniecība vienlaikus ir gan dziļi personiska, gan publiska nodarbošanas. Šķiet, Borhesam tā bija kļuvusi pārak personiska. Gadu gadiem viņa dzejas un labāko eseju lasītāju loks aprobežojās ar ģimeni, tuvākajiem draugiem un kolēģiem. Plašākai publikai Borhess bija pazīstams tikai kā recenziju autors. Gluži loģiski, ka šādā situācijā seko vilšanās. Kad īsti sākas "īstais" Borhess? Varbūt — eseju krājumā "Pārspriedumi" (1932), kurā jau labi jūtama Borhesa milzīgā erudīcija, kas izpaužas nebeidzamās citātu mežģīnēs, izsmalcināti askētiskā stilistika, interese par plašai publikai mazpazīstamiem domātājiem, Kabalu un kombinatoriku; vienā no esejām neuzkrītoši pavīd kāds motīvs, pie kura Borhess daudzkārt atgriezīsies: sapnis, kurā viņš sapņo, ka atmostas no cita sapņa. Bet, ja runā par prozu, tad "īstā" Borhesa sākumu var datēt precīzi: tas ir stāsts "Tuvošanās Almutāsimam", sarakstīts 1935. gadā un gadu vēlāk publicēts eseju krājumā "Mūžības vēsture". "Tuvošanās Almutāsimam" ir recenzija par Bombejas advokāta Mira Bahadura Ali romānu "Tuvošanās Almutāsimam". Borhess konspektīvi izklāsta sižetu, analizē romāna īpatnības, norāda uz divu izdevumu atšķirībām, izsaka ari dažas kritiskas piezīmes, uz mirkli pavīd tipiski borhesiska teoloģija (Dievs, kurš meklē sev Dievu). Vārdu sakot, viss, kā jau literatūrkritikā pieņemts, ja neskaita to, ka izdomāts ir gan Mira Bahadurs Alī, gan viņa romāns. Mistifikācija izdevās tik veiksmīgi, ka kāds Borhesa paziņa pat pasūtīja "Tuvošanos Almutāsimam" no Londonas. Tomēr tā nav tikai mistifikācija, kas turklāt iecerēta drīzāk sevis — ne lasītāja — izklaidēšanai. Borhess, iespējams, pats vēl to īsti neapjauzdams, beidzot bija izdomājis Borhesu — rakstnieku, kurš izdomātā Mira Bahadura Alī izdomāto romānu uztver kā vispatiesāko realitāti. Rakstnieku, kurš līdzās reālajai vispasaules bibliotēkai ir sācis konstruēt izdomātu bibliotēku kā vienu no šīs reālās bibliotēkas iespējamībām. Vēlāk Borhess savā prozā un esejās ne reizi vien apspēlēs domu par to, ka ir reālais cilvēks Borhess un ir rakstnieks Borhess: viņi gan ir ļoti līdzīgi, taču pilnīga identificēšanās nav iespējama. Katrs rakstnieks visupirms rada spoguli pats sev — un tad visu mūžu tiecas aprakstīt savu spoguļattēlu. Reizēm tas izdodas.

1937.  gadā Borhess sāka strādāt municipālās bibliotēkas filiālē Buenosairesas nomalē. Viņš izteicās, ka tie bijuši deviņi nelaimīgākie gadi viņa mūžā. Borhess nodarbojās ar fondu kataloģizāciju un sistematizāciju, kas būtībā bija strādāšanas imitācija, pasākta vien tāpēc, lai nodrošinātu pārdesmit bibliotekārus ar darbu. Kolēģi, kā atceras Borhess, bijuši reti aprobežoti tipi, kas interesējušies tikai par futbolu un zirgu skriešanas sacensībām. Viņu intelekta līmeni labi raksturo šāds starpgadījums: viens no bibliotekāriem, pamanījis enciklopēdijā šķirkli par rakstnieku Horhi Luisu Borhesu, bijis ļoti izbrīnījies, ka rakstnieka vārds, uzvārds un dzimšanas gads ir gluži tāds pats kā viņa kolēģim Horhem Luisam Borhesam. Ceļā uz bibliotēku katru dienu nācās pavadīt vairākas stundas tramvajā, taču šo laiku Borhess pamanījās izmantot lietderīgi: lasīdams Dantes "Dievišķās komēdijas" izdevumu ar paralēliem itāļu un angļu tulkojuma tekstiem, viņš iemācījās itāļu valodu. Visticamāk, tieši šajā tramvaja vagonā meklējami pirmsākumi grāmatai "Deviņas esejas par Danti". Ar saviem darba pienākumiem Borhess tika galā stundas laikā, bet pārējo laiku patvērās bibliotēkas pagrabstāva grāmatu krātuvē, kur lasīja un rakstīja“1 '.

1938.  gadā nomira Borhesa tēvs. Drīz pēc tam Borhess pēc muļķīgas sadzīviskas traumas (kāpdams pa kāpnēm, viņš sadauzīja galvu pret atvērtu logu) ar asins saindēšanos nokļuva slimnīcā un mēnesi nogulēja bezsamaņā. Palātā viņš iecerēja stāstu "Pjērs Menārs, "Dona Kihota" autors". Un tālāk jau īsti borhesiski teksti radās cits pēc cita: "Tlona, Ukbara, Orbis Tertius", "Bābeles bibliotēka", "Sazaroto taku dārzs" un citi. Nonācis esamības strupceļā, Borhess atrada izeju no radošā strupceļa.

Būtībā Borhesa evaņģēlijā ir tikai divas fundamentālas metaforas: grāmata un bezgalība. Viss, ko rakstīja Borhess, reducējams uz šiem pirmelementiem un dažādām to kombinācijām un variācijām. Nevajadzētu pārāk zemu novērtēt šis metaforas. Kultūra pastāv vien tāpēc, ka cilvēks tiecas apjēgt bezgalību un mūžību. Savukārt ar teksta palīdzību cilvēks mēģina turpināt savu esamību mūžībā (ne velti aizlaikos jebkurai zīmju sistēmai primārā bija maģiskā funkcija). Tikai beidzamajos gadsimtos grāmata ir utilitārs priekšmets, līdzeklis laika nosišanai vai — labākajā gadījumā — informācijas nesējs, bet domas par mūžību un bezgalību reducējušās uz formālu ceremoniju kapos. Gadu tūkstošiem teksts un bezgalība veidoja esamības centrālo asi, spēka līniju, ap kuru izkārtojās triviālie ikdienišķās esamības fakti.

Borhess bija reti izcils lasītājs. īpašu uzmanību viņš pievērsa margināliem un plašai publikai mazpazīstamiem autoriem — īpatņiem, apsēstajiem, varbūt savulaik nenovērtētiem ģēnijiem. Vai — labi zināmu tekstu niansēm, kas parasti paliek nepamanītas (izteiksmīgs piemērs ir epizode no Servantesa "Dona Kihota" otrā sējuma, kurā dons Kihots lasa un komentē romāna pirmo sējumu: parasti to uztver kā Servantesa kaprīzi, joku vai barokālu rotājumu, kas visa romāna kontekstā ir maznozīmīgs; turpretī Borhess uzskatīja, ka šī mulsinošā spoguļspēle ir "Dona Kihota" "slēptās maģijas" pamatā). Taču, cik noprotams, ar īpatņiem un apsēstajiem, kas atrodami literatūras vēsturē, Borhesam bijis par maz, tāpēc viņš izdomāja neesošu autoru plejādi: romānistu Herbertu Kveinu ("Herberta Kveina daiļrades analīze"), Pjēru Menāru, kurš no jauna pūlas sacerēt "Donu Kihotu" ("Pjērs Menārs, "Dona Kihota" autors"), ķecerīgo norvēģi Nilsu Runebergu, kurš uzraksta grāmatu par Dieva dēlu Jūdu ("Trejādais Jūda"), bezgalīgā romāna radītāju Cjui Penu un viņa pētnieku Stīvenu Albēru ("Sazaroto taku dārzs"), čehu dramaturgu Jaromīru Hladīku ("Slēptais brīnums"), jau pieminēto Miru

Bahaduru Alī un daudzus citus, no kuru tekstiem varētu saveidot veselu bibliotēku [87] .

Kāpēc Borhess veidoja savus stāstus kā recenzijas par neesošām grāmatām? Var jau būt, ka īstenībā viņš labprāt būtu rakstījis vērienīgus romānus, bet kaut kādu iemeslu dēļ nespēja nevienu dabūt gatavu — un tāpēc izlīdzējās ar recenzijām par saviem neuzrakstītajiem romāniem. Vai — varbūt recenzija vienkārši bija forma, kuru Borhess vislabāk pieprata, — un tāpēc savas proziskās ieceres viņš pakļāva šai formai. Tomēr šķiet, ka atbilde atrodama stāstā "Bābeles bibliotēka": lai cik dvēseli plosoša, sajūsmu radoša vai kaitinoša būtu grāmata, savā būtībā tā ir tikai rakstu zīmju kombinācija. A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, K, L, M, N, O, P, R, S, T, U, V, Z — šajās pārdesmit zīmēs iekodēta visa literatūras vēsture, visi jau radītie teksti un arī vēl neuzrakstītie šedevri, tikai pagaidām mēs nenojaušam to veidojošo zīmju proporcijas, vēl neredzam to aprises gigantiskajā iespējamo tekstu haosā. Nevienam rakstniekam gan netiek liegts tās uzminēt. Vienalga, vai tas būtu ģeniāls daiļdarbs vai grafomāna sacerējums, grāmatveža atskaite vai sapņu tulks, kriminālkodekss vai premjera runa — tas viss varētu rasties kā nejauša burtu kombinācija. Te, protams, veidojas skaista pretruna — un šādus paradoksus Borhess prata novērtēt. No vienas puses — milzīgais darbs, kas tiek ieguldīts tekstu radīšanā, viss tekstu un autoru kopums, kuram jau no sākta gala tik svarīga vieta ierādīta cilvēka esamībā, literatūras emocionālais un intelektuālais piesātinājums. No otras — zīmes, kas aizņem tikai pāris rindiņu, doma, ka visu literatūru varētu radīt ar pavisam vienkāršas mehāniskas kombinatoriskas spēlītes palīdzību.

Doma patiešām ķecerīga — vismaz tikpat lielā mērā kā Nilsa Runeberga ideja par to, ka Jūda bijis Dieva dēls —, jo tā faktiski padara bezjēdzīgu visu literatūru un radošo darbību. Tomēr tā ļauj tuvināties literatūrai no citas puses. Būtu pārspīlēti teikt, ka šādā skatījumā visi iznīcinātie (Borhesam ļoti patika uzskaitīt gadsimtu gaitā pačibējušos tekstus) un vēl neuzrakstītie darbi pēkšņi būtu tapuši esoši, tomēr it kā rodas sajūta, ka tie nav zuduši uz neatgriešanos. Ja ne citādi, pastāv iespēja tos sacerēt no jauna — gluži tāpat, kā Pjērs Menārs no jauna rakstīja "Donu Kihotu". Turklāt recenzija par neesošu grāmatu — tas ir teksts par objektu, kas gan reāli neeksistē, bet tomēr pastāv kā iespējamība. Un, cik noprotams, Borhesu vairāk interesēja nevis reālais, bet iespējamais teksts.*

Mazliet vienkāršojot, varētu teikt, ka, recenzējot neesošu grāmatu, Borhess vienlaikus radīja ne tikai pāris lappušu īso recenzijas tekstu, bet ari visu grāmatu. Recenzija vispār ir īpatnējs žanrs. Ja lasītājs nav lasījis grāmatu, tad recenzija par to ļauj viņam, neteiksim, izdomāt šo grāmatu, bet iedomāties, kāda tā varētu būt. Un tā ir bezgala kārdinoša nodarbība — izdomāt daudzas grāmatas, daudzus pasaules modeļus, daudzas atšķirīgas estētikas, bet nevienu no tām līdz galam neizstrādāt. Sākt radīt pasauli, bet to nepabeigt — ļaut tai eksistēt kā iespējamībai. Šie izdomātie darbi ar Borhesa gādību iemituši kaut kur mīklainajā teritorijā starp esamību un neesamību, no kuras jau gadu tūkstošiem barojas visas pasaules māksla. Galu galā — mēs varam pieļaut, ka neesamība vistiešākajā veidā spēj ietekmēt esamību — kā tas notiek Borhesa stāstā "Tlona, Ukbara, Orbis Tertius": tekstā izdomātā pasaule iejaucas reālās pasaules norisēs. Gluži tāpat Borhesa izdomātās neesošās grāmatas literatūru iespaido tikpat lielā mērā kā reāli teksti. Plaisa starp esamību un neesamību literatūrā ir daudz šaurāka, nekā parasti pieņemts uzskatīt.

Parasti uzskata, ka literatūrkritika ir stipri garlaicīga nodarbošanās, taču Borhesa prozā izrādās, ka arī tīri literatūrkritiskiem tekstiem piemīt tā nedefinējamā kategorija, kas parasti tiek domāta, apgalvojot, ka attiecīgais teksts ir interesants. Borhess savas literārās refleksijas mēdza sapīt ar grēcīgi aizraujošu detektīvsižetu [88] . Neaizmirsīsim, ka šie teksti tapuši trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados, kad vienprātīgi tika uzskatīts, ka detektīvs ir "augstās" literatūras profanācija un sevi cienošs rakstnieks ar detektīviem var atļauties paniekoties labi ja atslodzei. Turpretī Borhess detektīvā ieraudzīja intelektuālu spēli, kas ne par matu nav sliktāka par jebkuru citu prātniecisku konstrukciju.

Bibliotēka nav tikai grāmatu krātuve, precīzāk, tikai ļoti pragmatiski domājošam cilvēkam tā var likties vieta, kur glabā un lasa grāmatas. Tiesa, reāli bibliotēka gan atgādina plauktus, kas aizpildīti ar grāmatu ķieģelīšiem, taču īstenībā tas ir prātam neaptverams labirints, kurā grāmatas saķēdējušās kopā visneiedomājamākajās attiecībās. Turklāt labirintu veido ne jau paši teksti — galvenais, kā apgalvoja Borhess, — tās ir attiecības starp tekstiem: tuvināšanās un attālināšanās, pirkšana un pārdošana, zādzības, laulības un ārlaulības sakari, prostitūcija utt. Borhess bibliotēku uzlūkoja kā dzīvu organismu, kurā šūniņas nekad neatrodas miera stāvoklī, bet gan nemitīgi savā starpā mijiedarbojas, radot jaunus tekstus. Beidzamo gadsimtu Eiropas kultūrā grāmata tika uzlūkota tikai kā utilitārs priekšmets. Protams, paradokss: jo plašāka kļuva grāmatas izplatība, lielākas tirāžas un autoru un grāmatu nosaukumu skaits, jo mazāka interese tika pievērsta vārda maģijai, grāmatas fenomenam kā tādam un tai mīklainajai ņirboņai, ko rada pasaulē palaists vārds. Vai nu informācijas avots, vai līdzeklis laika nosišanai — un viss. Iedziļināšanos vārda maģijā aizstāja bibliogrāfija un statistika. Turpretī Borhess it kā pasludināja: racionālisma laikmets ir beidzies, vārds nav tikai informācijas nesējs; kas ir vārds — to nezina nedz Borhess, nedz arī kāds cits, tik vien atliek kā bezgalīgi citēt: sākumā bija vārds, t. i., ar savu vārdu radīt pasauli. Un pēc tam mēmā izbrīnā nolūkoties, par ko šis pasākums izvērtīsies. No šāda skatpunta Borhess literatūrā paveica to pašu, ko filosofijā Vitgenšteins un Heidegers. Precīzu izteikumu nav, ir tikai metaforas, visviens, vai mēs runājam par humanitārām, vai eksaktām būšanām; metaforas rada metaforas; tās pašas metaforas tiek aprakstītas ar citu metaforu palīdzību — un tas ir bezcerīgi bezgalīgs process, jo maz ticams, ka kāda metafora būtu pareizāka vai patiesāka par citām.

Ja runā par bezgalības būšanām, tad borhesiskajai bezgalībai nav nekā kopēja ar kaut ko skaistu un poētisku. Precīzāk, Borhess prata novērtēt bezgalības abstrakciju skaistumu: bezgalīgi augošu progresiju, bezgalīgi mazus lielumus, kas tuvojas nullei, nekad to nesasniedzot, "vienu", kuru iespējams dalīt nesaskaitāmās sīkākās vienībās (kā "Alefā"), un tamlīdzīgi. Turpretī reālā bezgalība Borhesa izpratnē ir baiss murgs. Funess no stāsta "Funess, brīnumaina atmiņa", ieraudzījis bezgalību, norobežojas no pasaules. Gluži tāpat no pasaules noslēdzas arī nemirstīgie no stāsta "Nemirstīgais" (nemirstība ir viena no variācijām par bezgalības tēmu), jo viņi ir pieredzējuši jau tik daudz, ka jebkurš nākamais notikums tikai atkārtos kaut ko jau piedzīvotu. Bābeles bibliotēkas anonīmie iemītnieki, maldīdamies pa bezgalīgo gaiteņu labirintiem, nemitīgi nonāk bezjēdzības strupceļā. "Alefa" Borhess, ieraudzījis bezgalību, teju vai sajūk prātā. Vēl viena bezgalības variacija — pretstatīti spoguļi, kas, atspoguļodami viens otru, veido bezgalībā aizejošu gaiteni; vai — sapni redzēts sapnis, stāstā izstāstīts stāsts [89] . Arī labirints ir ne tikai ideāls esamības modelis, ar kura palīdzību iespējams atveidot jebkuru norisi, bet ari reāli iedomājama bezgalības projekcija, kuru cilvēks radījis vien talab, lai cīnītos ar bezgalības šausmām un murgiem. Raksturīgi, ka Borhesa labirintiem lielākoties nav izejas, visviens, vai tie būtu absolūtās sakārtotības labirinti (kā "Bābeles bibliotēka") vai haosa labirinti (kā "Alefā"). Bezgalība vienlaikus ir arī bezjēdzība — labirintam tikai tad ir jēga, ja no tā var atrast izeju.

Borhess nebūt nebija tik oriģināls, kā varētu likties no pirmā acu uzmetiena. Viss, par ko viņš rakstīja, jau tādā vai citādā veida pastāvēja — austrumnieku mācībās, jūdu kabalistikā, dažādos viduslaiku tekstos, antīkajā pasaulē u. c. Tostarp, piemeram, Rablē "Gargantijā un Pantagriēlā" cītīgi kataloģizēja neesošā svētā Viktora neesošo grāmatu bibliotēku, kurā ietilpa 133 darbi. "Alefs" ir aizgūts no Herberta Velsa "Kristāla olas", bet pašu ideju lieliski formulējis jau Viljams Bleiks: "Bezgalību var saskatīt delnā, / Mūžību — brītiņā viena." Svifts aprakstīja nemirstīgos straldbragus, kurus Gulivers sastapis Glabdabdribā un kuri šķiet aizdomīgi līdzīgi Borhesa nemirstīgajiem. Borhesa augstu vērtētais Gustavs Mairinks "Golema" sižetam ļāva ritēt pa absurdu, noslēgtu loku, kurā savienojās pagātne un nākotne, sapņi un realitāte. Borhess nebūt neslēpa savus aizguvumus. Viņa esejās dažkārt atrodami virziena rādītāji, no kurienes stāsti cēlušies. Apcerot "Bābeles bibliotēkā" ietverto domu par literatūru kā par mehānisku zīmju kombināciju, Borhess atsaucas gan uz Aristoteli, kurš, liekas, bija stipri apmulsis, pamanīdams, ka divi viņa uztverē tik pretišķīgi mākslas atzari kā traģēdija un komēdija sastāv no vieniem un tiem pašiem elementiem, 24 grieķu alfabēta burtiem (vēl vairāk, Aristotelis uzskatīja, ka visu pasauli veido nedaudzu atomu iespējamās kombinācijas: gan esamība, gan literatūra viņa izpratnē savā dziļākajā būtībā bija kombinatoriska spēlīte — te ari laikam meklējami pirmsākumi idejai par pasauli kā bibliotēku), gan uz Luisu Kerolu, kurš rakstīja par to, ka valodā vārdu skaits ir ierobežots, līdz ar to ierobežots ir arī iespējamo to kombināciju — grāmatu — skaits, gan uz 19. gadsimta angļu filosofu Tomasu Haksliju (rakstnieka Oldesa Hakslija vectēvs), kurš rakstīja, ka, ja seši pērtiķi būtu piesēdināti klabināt rakstāmmašīnas taustiņus un viņiem būtu priekšā vesela mūžība, viņu nejauši uzklabināto tekstu vidū būtu atrodamas arī visas Britu muzejā esošās grāmatas. Ari Svifts "Gulivera ceļojumos" aprakstīja kādu ietaisi, ar kuru izklaidējās Lagado akadēmijas profesori: mehāniski kombinējot plāksnītes ar dažādiem vārdiem, viņi mēģināja radīt sakarīgu tekstu. Ja vien pērtiķiem būtu pie rokas vesela mūžība, viņi patiesi spētu radīt visus iespējamos tekstus, tostarp, arī Borhesa "Bābeles bibliotēku" un sīku šā stāsta komentāru. Vienīgā nelaime — pirms lasītājs sagaidītu daudzmaz sakarīgu nejauši radušos tekstu, nemaz nerunājot par nezināmu šedevru vai kādu sējumu no Britu muzeja bibliotēkas, viņš un vēl neskaitāmas citas lasītāju paaudzes jau sen būtu kapā.

Borhess funkcionēja kā filtrs, kas atsijāja šīs aizlaiku būšanas un izbīdīja mūslaiku kultūras priekšplānā — bet nu jau eleganti paradoksālu metaforu skatā; precīzāk, kultūra jau to visu gaidīja — un Borhesam bija janāk, gribi vai negribi. Būtībā Borhess tikai pārtulkoja mūslaiku literatūras valodā dažas pratnieciskas idejas, kuru cilme meklējama tajos tālajos laikos, kad racionālās un iracionālās būšanas vēl netika šķirtas. Tā vien liekas, ka Borhess bija nevis rakstnieks, bet ģeniāls bibliotekārs, kurš, labi orientēdamies milzīgajos kultūras mantojuma krājumos, atlasīja tos tekstus un autorus, kuru gaidības viņš kādā mīklainā veidā bija saklausījis literatūras zemslāņos.

Tātad — trīsdesmito un četrdesmito gadu mijā Borhess, banāli izsakoties, bija sevi atradis? Tas tiesa, bet pasaule vēl nebija atradusi Borhesu. Un arī Argentīnā Borhess joprojām bija perifēra persona: erudīts literatūras zinātājs un vērtētājs, kurš dažbrīd izklaidējas ar mazliet fantastisku, grūti saprotamu un katrā ziņā stipri neargentīnisku stāstu sacerēšanu. Kā rakstnieks Borhess plaši pazīstams bija tikai ļoti šaurā lokā. Viņš turpināja pelnīt iztiku pilsētas bibliotēkā, bet, 1946. gadā nākot pie varas diktatoram Huanam Domingo Peronam, Borhesu atlaida arī no šī darba [90] . Tomēr izrādījās, ka īstenībā diktatūra Borhesam izdarījusi pakalpojumu: pateicoties draugu gādībai, viņš sāka lasīt lekcijas. Borhess bija reti introverta personība, uzstāšanās publikas priekšā viņam iedvesa šausmas, bet dīvainā kārtā lektora darbs Borhesam pamazām iepatikās — un viņš ar savām lekcijām apbraukāja daudzas Argentīnas un Urugvajas pilsētas, bet vēlāk kļuva par angļu literatūras pasniedzēju Buenosairesas universitātē.

1951. gadā "Izdomājumi" iznāca Francijā — to var uzskatīt par Borhesa pirmo soli pretī pasaules slavai. Pēc Perona diktatūras krišanas Borhesu iecēla par Argentīnas Nacionālās bibliotēkas direktoru, par ko viņš nebeidza brīnīties, jo jutās pagalam nepiemērots šim amatam. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tolaik viņš jau bija gandrīz akls; kādā dzejolī Borhess apcerēja likteņa ironiju: viņam tiek dāvāti bibliotēkas 800 000 sējumu un vienlaikus — mūžīga tumsība. Būtībā visus mūža nogalē tapušos Borhesa tekstus iespaidojis aklums. Piecdesmito gadu vidū ārsti viņam aizliedza lasīt un rakstīt, tāpēc Borhess savus darbus sacerēja prātā un diktēja (sekretāra lomu līdz pat septiņdesmito gadu vidum lielā mērā pildīja Borhesa māte). Līdz ar to proziskie darbi saruka līdz pāris rindkopu gariem tekstiem, bet dzejā Borhess sāka izmantot klasiskās vārsmošanas struktūras, jo ritmizētus pantus gluži vienkārši bija vieglāk atcerēties. Savukārt eseju grāmatām parādījās līdzautori, kuri vāca materiālus, pierakstīja Borhesa diktēto, rediģēja tekstus. Kādā intervijā Borhess izteicās, ka progresējošais aklums veicinājis viņa abstraktās pasaules tapšanu: Borhess bija spiests dzīvot nevis reālajā, bet tekstu pasaulē.

īstenībā tā arī visa Borhesa biogrāfija. Viss turpmākais izstāstāms pāris teikumos. Borhess turpināja rakstīt, kļuva par Buenosairesas universitātes angļu un amerikaņu literatūras profesoru [91] , cits pēc cita iznāca dzejas, prozas un eseju krājumi, viņa grāmatas tika tulkotas daudzās valodās, Borhesu aplaimoja ar neskaitāmam prēmijām, apbalvojumiem un goda tituliem, ar savām lekcijām viņš apbraukāja visu pasauli. Šķiet, Borhess jutās krietni samulsis par savu pasaules slavu. Katrā ziņā — viņš rakstīja, ka nebūt nejūtas to pelnījis, jo īstenībā taču visu mūžu tikai rakstījis zemsvītras piezīmes kultūrai.

Noslēgumā — maza epizode, kurā Borhesa biogrāfija uz mirkli saskaras ar Latviju. 1969. gadā ASV Oklahomas universitātē notika Borhesam veltīta konference. Viens no tās organizētājiem bija Ivars Ivasks, Oklahomas universitātes moderno valodu profesors un žurnāla Books Abroad (vēlāk tas pārtapa par World Literature Today) redaktors. Kā stāsta Astrīde Ivaska, Ivars Ivasks bija iecerējis, no vienas puses, izcelt spāņvalodīgos rakstniekus, kurus tolaik ASV vēl neko daudz nepazina (Latīņamerikas literatūras bums vēl īsti nebija sācies), no otras, — ar šim konferencēm pievērst uzmanību ari stipri provinciālajai Oklahomas universitātei. Naudīgiem mecenātiem palīdzot, 1967. gadā tika sarīkota pirmā konference, veltīta spāņu dzejniekam Horhem Giljenam. Divus gadus vēlāk — Borhesa konference (vēl pēc dažiem gadiem notika arī Hulio Kortāsaram veltīta konference). Uz konferencēm ielūdza arī pašus rakstniekus. Astrīde Ivaska atceras, ka Borhess divas nedēļas dzīvojis universitātes viesu mājā, nolasījis sešas lekcijas angļu valodā, lasījis arī dzejoļus, tostarp īpaši prātā iespiedies kāds teksts, kurā Borhess izteicis nožēlu, ka līdz ar acu gaismu pazaudējis arī dzelteno un melno krāsu. Kaut gan — pavisam akls Borhess neesot bijis: viņš tomēr spējis atšķirt krāsas, bet reiz izvilcis no kabatas milzīgu pulksteni, pacēlis ļoti tuvu acīm un spējis saskatīt, cik tas rāda. Atšķirībā no citiem spāņvalodīgajiem rakstniekiem Borhess bijis ļoti nosvērts, pieklājīgs un mazprasīgs, klasiska temperamenta cilvēks, "liels džentlmenis" un daudz un labprāt sarunājies ar studentiem. Nosēdināts milzīgā atzveltnes krēslā ar blakus pieslietu spieķīti, Borhess ar interesi noklausījies, kas konferencē tiek spriests par viņu. Borhess viesojies arī Ivasku mājā. No šīm sarunām Astrīde Ivaska gan neko daudz neatceras, vien to, ka par politiku runāts ļoti maz, lielākoties, protams, par literatūru. Borhess lieliski orientējies klasiskajā angļu literatūrā, mazliet pieticīgāk pārzinājis amerikāņu literatūru. Un — kārtējo reizi izteicies, ka augstāk vērtējot sevi kā dzejnieku.

Šī tikšanās nepagaisa arī no Borhesa atmiņas. Savās autobiogrāfiskajās piezīmēs viņš piemin gan konferenci, gan to, ka Ivars Ivasks viņam uzdāvinājis somu dunci zivs formā ("forma, kas pavisam sveša manas bērnības vecās Palermo tradīcijām").

1971. gadā Louela Danhema un Ivara Ivaska redakcijā iznāca konferences materiālu apkopojums The Cardinal Points of Borges, kurā līdzās literatūrpētnieciskiem apcerējumiem lasāms ari Ivara Ivaska Borhesam veltīts dzejolis (igauņu, angļu valodā) "Borhess Oklahomā 1969".

BORHESA DZĪVES UN DAIĻRADES SVARĪGĀKIE FAKTI

1899. 24. augusts. Buenosairesā piedzimst Horhe Luiss Borhess. Viņa dzimtā valoda ir spāņu, taču lasīt Borhess visupirms iemācās angliski, jo tēvs Horhe Giljermo Borhess (1874-1938) ir liels angļu literatūras cienītājs, pasniedz filosofiju un psiholoģiju angļu valodā. Turklāt Borhesa vecmāmiņa no tēva puses — Frensisa Heizlema (1842-1935) — ir angliete, kura ap 1870. gadu Patagonijā sastapa savu nākamo vīru, pulkvedi Fransisko Borhesu (1833-1874). Māte Leonora Asevedo Aedo (1876-1975) ir no Urugvajas, kurā viņas senči ieceļojuši no Portugāles.

1910. Laikrakstā "Zeme" publicēts Oskara Vailda pasakas "Laimīgais princis" tulkojums ar parakstu Horhe Borhess. Visi uzskata, ka tulkotājs ir Borhess vecākais, kura vārds arī ir Horhe, taču īstenībā pasaku tulkojis Horhe Luiss Borhess.

1914. Borhesu ģimene dodas uz Eiropu, kur iecerēts pavadīt dažas nedēļas. Žcnēvā viņus pārsteidz Pirmais pasaules karš. Borhess mācās koledžā, kurā nodarbības notiek franču valodā, atklāj franču literatūru, lasa Igo un Rembo.

1918.     Lugāno. Borhess dzejo — angliski un franciski, mācās vācu valodu, daudz lasa, iepazīst arī Kafkas (vēlāk Borhesa tulkojumā iznāks Kafkas prozas grāmata) un Gustava Mairinka daiļradi.

1919.     Borhesa pirmā oriģinālpublikācija: spāņu grāmatu apskats kādā Ženēvas laikrakstā franču valodā. Ģimene pārceļas uz Spāniju. Borhess iepazīstas ar spāņu ultraistiem, tostarp Giljermo de Torri (1900-1977), kurš vēlāk pārcelsies uz Argentīnu un 1928. gadā apprecēs Borhesa māsu Noru. Borhesa pirmā dzejas publikācija.

1920.     Madrides žurnālā "Servantess" Borhesa tulkojumā publicēta "Ekspresionisma antoloģija" — vācu un austriešu ekspresionistu teksti. Top pirmās Borhesa grāmatas — eseju krājums "Iezīmētās kārtis" un dzejoļu krājums "Sarkanie psalmi". Borhess abus manuskriptus iznīcina.

Pēc daudziem gadiem "Iezīmētās kārtis" pašironiskā kontekstā iznirs stāstā "Alefs": Borhess (ta sauc stāsta galveno varoni) žēlojas, ka "Iezīmētās kārtis" nav saņēmušas Argentīnas Nacionālo literatūras prēmiju.

1921. Iznāk žurnāla "Ultra" pirmais numurs, kura lasāmi ari Borhesa dzejoļi un recenzijas.

Martā Borhesu ģimene atgriežas Argentīnā. Borhess iepazīstas ar Masedonio Fernandesu, kurš kļūst par viņa literāro skolotāju, un citiem rakstniekiem, publicē manifestu "Ultraisms". Pēcāk kritika par Borhesa ultraisma avantūru rakstīs, ka viņš pārstājis būt ultraists, kad uzrakstījis pirmo ultraistisko dzejoli.

1923. Iznāk pirmais Borhesa dzejoļu krājums "Kaislība uz Buenosairesu" 300 eksemplāru tirāžā. Grāmatas izdošanu finansē Borhesa tēvs, vāka noformējumu darina māsa.

1925.      Dzejoļu krājums "Mēness iepretī". Eseju un recenziju krājums "Pētījumi", kurā lielākoties apcerēti spāņu un angļu baroka rakstnieki. Presē publicēts Džoisa "Ulisa" tulkojuma fragments.

1926.     Eseju krājums "Manu cerību zeme", kurā lasāmas esejas un recenzijas par spāņu rakstniekiem.

1928.     Grāmata "Argentīniešu valoda".

1929.   Dzejoļu krājums "Sanmartina burtnīciņp". Borhess pilnībā pievēršas

esejistikai un prozai; dzejot viņš atsāks krietni vēlāk — un tie būs jau pavisam atšķirīgi teksti.

1930.      Grāmata "Evaristo Karjego" — pirmā eseju grāmata, kuru pats Borhess uzskatīja par uzmanības vērtu, atļāva tās atkārtotus izdevumus un iekļāva savos kopotajos rakstos. Evaristo Karjego (1883-1912) bija tipisks otrā plāna dzejnieks, Borhesu ģimenes draugs un kaimiņš, kurš apdzejoja Bucnosairesas priekšpilsētas. Dīvainā kārtā par pašu Karjego grāmatā ir ļoti maz — krietni lielāku uzmanību Borhess pievērš Buenosairesas priekšpilsētu specifikai un mitoloģijai.

Borhess iepazīstas ar rakstnieku Adolfo Bjoju Kasaresu (1914-1999), kurš kļūst par Borhesa tuvāko draugu un līdzautoru.

1932.      Eseju krājums "Pārspriedumi".

1933.      Periodikā sāk publicēt stāstus, kas vēlāk veidos "Nelietības vispārējo vēsturi".

1934.      Kopā ar rakstnieku Enriki Amorimu, Borhesa māsīcas vīru, apceļo

Urugvajas ziemeļu nomales, iepazīst gaučo dzīvi. Mazliet estetizēta gaučo esamības poētika vēlāk ne reizi vien iznirs Borhesa prozā.

1935.     Stāstu krājums "Nelietības vispārējā vēsture". Žurnālā "Pavards" sāk publicēt mazas esejas rubrika "Ārzemju grāmatas un to autori: lasītāja ceļvedis"; šo nodarbību turpina līdz 1940. gadam. Saraksta stāstu "Tuvošanās Almutāsimam".

1936.     Eseju krājums "Mūžības vēsture".

1937.     Sāk strādāt bibliotēkā Buenosairesas nomalē. Tulko Virdžīnijas Vulfas romānu "Orlando". Iznāk Borhesa un Pedro Enrikes Urenjas sastādīta "Argentīnas literatūras klasiskā antoloģija".

1938.     Tēva nāve. Ap Ziemsvētkiem Borhess pēc sadzīviskas traumas nokļūst slimnīcā ar smagu asins saindēšanos. Palātā tiek iecerēts stāsts "Pjērs Menārs, "Dona Kihota" autors".

1940.     Kopā ar Silvinu Okampo publicē "Fantastiskās literatūras antoloģiju". Grāmata piedzīvo daudzus atkārtotus izdevumus; to labi iepazīst rakstnieki, kas vēlāk radis Latīņamerikas maģisko reālismu. Pēc vairāk nekā desmit gadu ilga pārtraukuma Borhess atsāk publicēt dzejoļus.

1941.     Stāstu krājums "Sazaroto taku dārzs".

1942.     Borhess un Bjojs Kasaress ar Onorio Bustosa Domeka pseidonīmu publicē parodisku detektīvstāstu krājumu "Seši uzdevumi donam Isidoro Parodi".

1943.     Dzejoļu izlase "1922.-1943. gada dzejoļi", kurā daudzi teksti lasāmi jaunā redakcijā (savu darbu atkārtotajos izdevumos un izlasēs Borhess vispār mēdza tekstus pamatīgi pārstrādāt). Kopā ar Bjoju Kasaresu publicē antoloģiju "Labākie detektīvstāsti".

1944.     Ar nosaukumu "Izdomājumi" iznāk "Sazaroto taku dārza" atkārtots izdevums, kas papildināts ar vairākiem jauniem stāstiem.

1945.     Kopā ar Bjoju Kasaresu izveido sēriju "Septītais loks", kurā tiek publicēta detektīvžanra klasika. Sērija iznāk līdz 1955. gadam.

1946.     Pēc militārā apvērsuma pie varas nāk Perons. Borhesu par pretvalstiskiem izteikumiem "paaugstina amatā" — pārceļ par putnu un trušu tirdzniecības inspektoru pilsētas tirgos. Borhess atsakās no ši amata, lasa lekcijas Argentīnā un Urugvajā.

Kopā ar Bjoju Kasaresu, maskējoties aiz Suaresa Liča pseidonīma, izdod detektīvstāstu "Slepkavības modelis".

Sāk izdot žurnālu "Buenosairesas annāles". Žurnāls iznāk divus gadus; cita starpa tajā parādās pirmā Hulio Kortāsara publikācija.

1947.      Eseju krājums "Jauns laika atspēkojums".

1949.     Stāstu krājums "Alefs".

1950.      Borhesu ievēlē par Argentīnas Rakstnieku biedrības prezidentu; šajā amatā viņš paliek trīs gadus. Strādā par angļu literatūras pasniedzēju Buenosairesas universitātē. Atrodas nepārtrauktā policijas uzraudzībā.

1951.     Stāstu krājums "Nāve un magnētadata. Izdomājumi" iznāk Francijā.

1952.      Eseju krājums "Jauni pētījumi".

1953.     Sāk iznākt pirmie Borhesa kopoti raksti paša autora sastādījumā. Tekstu atlase ir ļoti paškritiska.

1955. Perona diktatūras krišana. īstenojoties draugu gādībai, Borhess kļūst par Argentīnas Nacionālās bibliotēkas direktoru.

Kopā ar Bjoju Kasaresu publicē fantastisku stāstu antoloģiju "īsi un neparasti stāsti", kurā līdzās reālu autoru tekstiem ir arī mistifikācijas, divsējumu gaučo poēzijas antoloģija, divi kinoscenāriji. Monogrāfija "Leopoldo Lugonjess" (kopā ar Betīnu Edelbergu).

1957. Antoloģija "Fantastiskās zooloģijas rokasgrāmata" (kopā ar Margaritu Gerero).

1960.      Dzejoļu un mazu prozas tekstu krājums "Radītājs", kurā lasāmi jau trīsdesmitajos gados rakstīti teksti. Borhess "Radītāju" vērtēja ļoti augstu, uzskatīdams, ka tā ir viņa vispersoniskākā un patiesākā grāmata, jo tajā apkopotie teksti sacerēti iekšējas nepieciešamības dēļ, nedomājot par publicēšanu. Antoloģija "Debesu un Elles grāmata" (kopā ar Bjoju Kasaresu), kurā apkopoti dažadu laikmetu autoru teksti par elli un paradīzi.

1961.     Borhesam un Beketam piešķir starptautisko grāmatizdevēju prēmiju Formentor. Vienu semestri lasa lekcijas Teksasas štata universitātē.

1962.     Argentīnas Nacionālā mākslas fonda prēmija. Francijas Mākslas un Literatūras ordenis. Iznāk pirmie Borhesa prozas tulkojumi angliski — grāmatas "Labirinti" un "Izdomājumi".

1963.     Brauciens uz Angliju.

1964.      Francijā iznāk žurnāla Ern numurs, kas veltīts Borhesam.

1965.     Saņem Peru Saules ordeni. Grāmata "Ievads angļu literatūrā" (kopā ar Mariju Esteri Vaskesu). Milongu krājums "Sešām stīgām", kurām Astors Pjacolla sacer mūziku.

1966.     Grāmata "Ģermāņu viduslaiku literatūra" (kopā ar Mariju Esteri Vaskesu).

1967. Septiņi mēneši ASV. Lekcijas Kembridžas un Hārvarda universitātē. Parodisku recenziju krājums "Bustosa Domeka hronikas" (kopā ar Bjoju Kasaresu).

Grāmata "Ievads ASV literatūrā" (kopā ar Esteri Semborainu de Torresu).

"Izdomāto radījumu grāmata" (kopā ar Margaritu Gerero), kurā ar enciklopēdista vērienu aprakstītas visdažādākās radības: kentauri, vienradži, Mīnotaurs, Svēdenborga eņģeļi, Kafkas vabole no stāsta "Pārvērtība" u. c.

1969.      Dzejoļu un īsprozas krājums "Tumsas slavinājums". Lekcijas Telavivā un Jeruzālemē. Francijas televīzija rāda dokumentālu filmu par Borhesu. Trešais brauciens uz ASV: Oklahomas štata universitātē notiek Borhesa daiļradei veltīts simpozijs.

1970.     Stāstu krājums "Broudija ziņojums". Bernardo Bertoluči uzņem filmu "Zirnekļa stratēģija", kas veidota pēc Borhesa stāsta "Nodevēja un varoņa tēma". Borhesu izvirza Nobela prēmijai.

1971.      Kolumbijas un Oksfordas universitātes goda doktors. Itālijā Turīnas teātris iestudē lugu "Borhesa evaņģēlijs".

1972.      Dzejas un īsprozas grāmata "Tīģeru zelts". Mičiganas universitātes goda doktors.

1973.      Buenosairesas goda pilsonis. Lekcijas Madridē. Pēc tam kad pie varas no jauna nāk peronistu partija, pamet Argentīnas Nacionālās bibliotēkas direktora amatu.

1975.     Stāstu krājums "Smilšu grāmata", dzejoļu krājums "Apslēptā roze". 99 gadu vecumā mirst Borhesa māte. Brauciens uz ASV ar Mariju Kodāmu, kas pavadīs viņu visos turpmākajos ceļojumos, kļūs par viņa sekretāri un tuvāko cilvēku līdz pašai Borhesa nāvei.

1976.      Dzejoļu krājums "Dzelzs monēta". Grāmata "Kas ir budisms?" (kopā ar Alisiju Hurado).

1977.      Dzejoļu krājums "Nakts vēsture". Krājums "Priekšvārdi", kurā apkopoti Borhesa pusgadsimta laikā sarakstītie priekšvārdi.

1978.     Sorbonas universitātes goda doktors. Brauciens uz Šveici un Ēģipti.

1980.     Grāmata "Septiņi vakari" — lekcijas, kuras Borhess 1977. gadā nolasīja Buenosairesas teātrī "Kolizejs: Dievišķā komēdija", budisms, "Tūkstoš un viena nakts", murgi literatūrā, dzeja, Kabala, aklums. Saņem Spānijas augstāko literāro godalgu — Servantesa prēmiju.

1981.      Dzejoļu krājums "Slepenraksts".

1982.     Grāmata "Deviņas esejas par Danti".

1983.      Francijas Goda Leģiona ordenis.

1984.      Brauciens uz Itāliju, Grieķiju, Spāniju, Portugāli iedvesmo Borhesu uzrakstīt mazu eseju grāmatu "Atlants", kas tiek ilustrēta ar Marijas Kodāmās fotogrāfijām.

1985.      Dzejoļu krājums "Dumpinieks". Dodas uz Ženēvu, jau nojauzdams, ka vairs nekad neatgriezīsies Argentīnā.

1986.      Apprecas ar Mariju Kodāmu. 14. jūlijā Borhess mirst. Iznāk pirmā Borhesa pēcnāves grāmata — recenziju krājums "Iemūrētie teksti".

Sastādījis Guntis Berelis

KOMENTĀRI

Tlona, Ukbara, Orbis Tertius

Ramosmehija (Rāmos Meji'a) — rajons Buenosairesas nomalē.

Adolfo Bjojs Kasaress (Adolfo Bioy Casnres, 1914-1999) — argentīniešu rakstnieks, Borhesa draugs, ar kuru kopā viņš uzrakstījis vairākas grāmatas.

Justus Perthes — vācu izdevniecība, kuru dibinājis Justus Johans Georgs Pertess 1785. gadā. Tā specializējās ģeogrāfijas grāmatu un karšu izdošanā.

Karls Riters (Carl Ritter, 1779-1859) — vācu ģeogrāfs. "Zemes zinātne" 19 sējumos (1817-1859) ir viņa galvenais darbs.

Viltus Bardija (dz. gads nezināms-522. p. m. ē.) — mīdiešu mags un priesteris, kura vadībā sākās sacelšanās pret Persijas valdnieku Kambīžu II. Uzdodamies par Kambīza brāli Bardiju, ko valdnieks bija licis slepeni nogalināt, ieguva troni. Viltus Bardiju nogalināja sazvērnieki, ko vadīja Dārijs I.

Silass Haslams (Silas Haslam) — fiktīvs, Borhesa radīts tēls. Haslam ir rakstnieka mātesmātes uzvārds.

Bernards Kvoričs (Bernard Quaritch, 1819-1899) — angļu grāmatizdevējs, bukinists un retu grāmatu tirgotājs.

Johaness Valentinuss Andree (Johannes Valentinus Andrйa, 1586-1654) — vācu dzejnieks un teologs. De Kvinsijs (Collected Writings, vol. 13, 405-410) piedēvē viņam rozenkreiciešu fundamentālo tekstu autorību.

Tomass de Kvinsijs (Thomas de Quincey, 1785-1859) — angļu rakstnieks.

Karloss Mastronardi (Carlos Mastronardi, 1901-1976) — argentīniešu rakstnieks un žurnālists, tuvs Borhesa draugs.

Nestors Ibarra (Nestor Ibarra, 1908) — argentīniešu rakstnieks un dzejnieks, viens no pirmajiem Borhesa darbu tulkotājiem. Raksts franču literārajā žurnālā NRF (Nouvelle Revue Franзaise), protams, ir apokrifisks.

Esekjels Martiness Estrada (Ezequiel Martinez Estrada, 1895-1964) — argentīniešu rakstnieks, tiek uzskatīts par izcilāko 20. gadsimta argentīniešu esejistu.

Pjērs Drič Larošēls (Pierre Drieu la Rochelle, 1893-1945) — franču rakstnieks, viens no pirmajiem kritiķiem, kurš atzina Borhesa darbu izcilo vērtību.

Alfonso Rejess (Alfonso Reyes, 1889-1959) — meksikāņu rakstnieks un diplomāts.

Brave New World (1932) — angļu rakstnieka Oldosa Hakslija (1894-1963) antiutopijas žanra romāns.

Ksuls Solars (Xu/ Solar, 1887-1963) — argentīniešu valodnieka un gleznotāja, Borhesa jaunības drauga Alehandro Šulca (Alejandro Schultz) pseidonīms.

Aleksiuss Meinongs (Alexius Meinong, 1853-1920) — austriešu filosofs, kurš savā darbā "Objektu teorija" (Gegenstandstheorie, 1904) nošķir tos objektus, kuriem piemīt fiziska esamība, no tiem, kuri pastāv musu prātā kā abstrakti jēdzieni, apgalvojot, ka arī pēdējiem piemīt substancionāla esamība kā mūsu iztēles produktiem.

Philospohie des Als Ob (1911) — vācu filosofa Ernsta Faihingera (Ernst Vaihinger, 1852-1933) darbs.

Bertrāns Rasels (Bertrand Russell, 1872-1970) — angļu filosofs un matemātiķis, Nobela prēmijas laureāts (1950).

Gunārs Erfjords (Gunnar Erfjord) — fiktīvs tēls, kas parādās vairākos Borhesa stāstos.

Džeimss Hintons (James Hinton, 1822-1875) — angļu ārsts, teologs, filosofs un Metafizikas biedrības loceklis.

Džordžs Dalgarno (George Dalgarno, 1626-1687) — skotu filologs, kas veltīja savu dzīvi universālas valodas radīšanai un pilnveidoja zīmju valodu kurlmēmajiem.

Ezra Baklijs (Ezra Buckley) — fiktīvs Borhesa radīts tēls.

Princese Fosiņī Lisenža (Faucingy Lucinge) — Borhesa argentīniešu draudzene, kura apprecējās ar princi Bertrānu de Fosiņī Lisenžu un pārcēlās dzīvot uz Parīzi.

Enrike Amorims (Enrique Amorim, 1900-1960) — urugvajiešu rakstnieks.

Milonga — populārā argentīniešu dziesma un deja.

Tomass Brauns (Thomas Browne, 1605-1682) — angļu ārsts un esejists. "Apbedīšanas urna" (1685) ir traktāts par nāvi un apbedīšanas rituāliem dažādās pasaules zemēs. Borhess kopā ar Bjoju Kasāresu pārtulkoja šī darba 5. nodaļu spāņu valodā.

Fransisko de Kevedo (Francisco de Quevedo, 1580-1645) — viens no spožākajiem spāņu baroka laika rakstniekiem, dzejniekiem un dramaturgiem.

Kihota autors Pjers Menārs

Raimundo Lulio (1235-1315) — spāņu filosofs.

Liks Dortēns (1881-1959) — franču rakstnieks.

Pols Žans Tulē (1867-1920) — franču dzejnieks.

Kanebjēra — iela Marseļā.

Alfonss Dodē (1840-1897) — franču rakstnieks.

Lepanto — domāta slavenā kauja pie Lepanto (1571) starp Svēto Līgu un Turciju, kas beidzās ar Turcijas sakāvi. Migels Servantess piedalījās šajā kaujā.

Vega — domāts Lope de Vega.

Morics Baress (1862-1925) — franču rakstnieks.

Rodrigess Loreta (1875-1961) — argentīniešu rakstnieks.

Viljams Džeimss (1842-1910) — amerikāņu filosofs ideālists, viens no pragmatisma izveidotājiem.

Palimpsests — rokraksts uz pergamenta pāri nomazgātam vai nokasītam tekstam; palimpsesti bija izplatīti senatnē un agrajos viduslaikos.

"Kristus imitēšana" — 12. vai 14. gadsimta anonīma autora darbs latīņu valodā.

Drupu apli

Zenda (avestas) valoda — mirusi irāņu grupas valoda, jau 1. gadu tūkstotī p. m. ē. bijusi nevis sarunu, bet reliģisko rakstu valoda.

Babilonijas loterija

Bels (Baals) — auglības, ūdens, pērkona un kara dievs Vidējo un Tuvo Austrumu tautu mitoloģijā.

Dievs eponīms — mitoloģisks tautas pirmtēvs, kura vārdu iegūst tauta un tās apdzīvotā teritorija; šeit — feniķiešu saules dievs Heliogābals.

Herberta Kveina daiļrades analīze

Abrahams Koulijs (Cowley, 1618-1667) — mazpazīstams angļu dzejnieks, "metafiziskās skolas" pārstāvis.

Džons Viljams Danns (Dunne, 1875-1949) — angļu filosofs; apcerējis ideju par vairāku laika dimensiju reizēpastāvēšanu. Dannam un viņa mācībai Borhess veltījis arī eseju "Laiks un Džons Viljams Danns".

Frensiss Herberts Bredlijs (Bradley, 1846-1924) — angļu filosofs, matēriju un tās izpausmes formas traktējis kā domas produktus.

Teopomps (ap 377-320 p. m. ē.) — sengrieķu vēsturnieks.

Žiljēns Grīns (Green, 1900) — franču rakstnieks, kura daiļradē jūtama katolicisma un psihoanalīzes ideju ietekme.

Bābeles bibliotēka

"Melanholijas anatomija" — angļu filosofa Roberta Bērtona (1577-1640) sacerējums.

Ak laiks, tavas piramīdas… — rinda no H. L. Borhesa dzejoļa.

Basilijs Lielais — II gs. filosofs, agrās kristietības teologs, kura sacerējumi līdz mūsdienām nav saglabājušies.

Beda Visgodājamais (673-735) — angļu teologs un vēsturnieks.

Tacits (ap 58-ap 117) — romiešu vēsturnieks.

Bonaventura Kavaljēri (1597-1647) — itāliešu matemātiķis.

Sazaroto taku dārzs

Viktorija Okampo (1890-1979) — argentīniešu rakstniece, tulkotāja, Borhesa draudzene, žurnāla El Sur ("Dienvidi"), ar ko Borhess daudzus gadus sadarbojās, izdevēja.

Nāve un magnētadata

Ogists Dipēns — vairāku E. Po stāstu acīgais detektīvs.

Patio — iekšpagalms (spāņu vai).

"Kabalas aizstāvībai" — H. Luisa Borhesa eseja.

Tetragramma — slepens Dieva vārds no četriem burtiem (tetragramma JHWH).

Asevedo — Borhesa mātes Leonoras meitas uzvārds.

Johans Leizdens (1624-1699) — Nīderlandes sludinātājs, leksikogrāfs-hebraists.

…precīzu rombu — rombs kā svēts simbols atspoguļo kosmosu ar tā radītāju centrā.

Apslēptais brīnums

Sēfer ļecīrā — "Radīšanas grāmata" (senebreju vai.) — viena no judaistu Talmūda grāmatām.

Fēniksa sekta

Amenofiss IV — desmitais faraons no XVIII dinastijas, ap 1424.-1380. g. p. m. ē.

Rabano Maurs (780-856) — panku sludinātājs un pedagogs.

"Saturnālijas" (5. gs.) — vēlīnā latīņu rakstnieka Ambrozija Feodosija Makrobija kompilatīvs darbs.

Ferdinands fon Gregoroviuss (1821-1891) — antīkās vēstures vācu pētnieks.

Francs Miklošičs (1813-1891) — austriešu slāvu valodu filologs.

Urmanns — pirmcilvēks (no vācu vai.).

Huans Fransisko Amaro — Borhesa stāsta "Cita nāve" varonis.

Du Cange — Šarls Dikanžs (1610-1688) — baroka laika erudīts un literāts.

Tad visām Deviņām Debesīm… — Borhesa mistifikācija.

Dienvidi

Siprians Katrjels — indiāņu vadonis, kas cīnījās kaujā pie Laverdes, kur krita Borhesa vectēvs.

Kvadra — 463 metri.

Čiripā — Dienvidamerikā platas vīriešu bikses no viena auduma gabala.

Nemirstīgais

Smima — vieta, ko mēdz uzskatīt par Homēra dzimteni.

Kartafīluss — kristiešu leģendas tēls vēlajos viduslaikos, kas atteicis Kristum īsu atpūtu ceļā uz Golgātu.

Soloniku spāņu valoda — ebreju valodas spāņu variants; pēc ebreju izdzīšanas no Spānijas (1492) daudzi ebreji pārcēlās uz Grieķiju.

Makao portugāļu valoda — portugāļu valodas dialekts Kvantunas provincē Ķīnā.

Troglodlti — sena tauta Ziemeļāfrikā.

Zeleas bagātie trojieši… — no Homēra "Iliādas".

"Eklogas" — Vergilija "Bukolikas".

"Dziesma par manu Sidu" (ap 1140) — spāņu varoņpoēma.

"Patna" — kuģis Džozefa Konrādā romānā "Lords Džims", ar kuru 800 musulmaņu no Bombejas dodas svētceļojumā uz Meku.

Ernesto Sabato (1911) — argentīniešu rakstnieks, Borhesa oponents un sarunu biedrs.

A coat of many colours — angļu tradīcijā tā sauc Jāzepa svārkus ar piedurknēm, ko viņam norauj brāļi (1. Mozus 37:23).

Centons — dzejolis, kas sacerēts, izmantojot citu dzejnieku dzeju.

Emma Cunca

Miltons Sillzs (1882-1930) — amerikāņu kinoaktieris.

Abenhakans Elboharī, nāves piemeklēts paša labirintā

Pjērs Fermā (1601-1665) — franču matemātiķis; viņa galvenais darbs, t. s. Fermā teorēma, palika nepierādītas hipotēzes formā.

Diofants (ap 3. gs.) — sengrieķu matemātiķis. Fermā izmantojis viņa darbus savu teoriju izstrādāšanai.

"Nozagta vēstule" — viens no Edgara Alana Po detektlvstāstiem.

Zangvils Israēls (1864-1926) — amerikāņu rakstnieks. Aizslēgta istaba ir nozieguma vieta kādā no viņa detektīvromāniem.

Nikolajs Kūzietis (1401-1464) — vācu teologs un filosofs. Taisne kā bezgalīga riņķa līnija kalpoja viņam par dievišķā absolūta simbolu.

Flīnijs Vecākais (23-79) — romiešu karavadonis un rakstnieks, enciklopēdiskās "Dabas vēstures" (37 grāmatās) autors. Līdzās nopietnām dabaszinātņu un ģeogrāfijas atziņām Plīnija sacerējumos ir arī daudz nekritiski pārņemtu ziņu un fantastisku izdomājumu.

Gaidīšana

Melo — pilsēta Urugvajā.

Mate — paragvajiešu tēja.

Alefs

"Ceļojums apkārt paša istabai" — Savojas provincē dzimušā franču rakstnieka Ksavjē de Mestra (1763-1852) tēlojumu grāmata.

Divdesmit piektais augusts, 1983

Roberts Lūiss Stīvensons (1850-1894) — skotu rakstnieks un dzejnieks.

Emanuēls Svēdenborgs (1688-1772) — zviedru zinātnieks, filozofs un kristiešu mistiķis.

Džons Kītss (1795-1821) — viens no lielākajiem angļu romantisma dzejniekiem.

Huans Muranja — Horhes Luisa Borhesa stāsta tēls.

Masedonio Fernandess (1874-1952) — argentīniešu rakstnieks, viņa oriģinālie darbi radīja lielu ietekmi uz vēlāko argentīniešu literatūru.

Zilie tīģeri

Viljams Bleiks (1757-1827) — angļu dzejnieks un gleznotājs.

Gilberts Kīts Čestertons (1874-1936) — ietekmīgs 20. gs. sākuma angļu rakstnieks, viņa radošais darbs iekļāva visdažādākās jomas.

Radjards Kiplings (1865-1936) — Indijā dzimis angļu rakstnieks, viņa slavenākais darbs "Džungļu grāmata".

Paracelza roze

Tomass de Kvinsijs (1785-1859) — angļu rakstnieks un intelektuālis, pazīstamākais darbs "Angļu opijēdāja atzīšanās" (1822).

Šekspīra atmiņa

Edas — Vecā un Jaunā Eda — skandināvu mitoloģijas teksti dzejā un prozā.

Džefrijs Čosers (1343-1400) — angļu dzejnieks, filosofs, diplomāts, tiek dēvēts par angļu literatūras tēvu.

Džons Gouers (1330-1408) — angļu dzejnieks, Čosera draugs.

Edmunds Spensers (1552-1599) — angļu renesanses dzejnieks.

Kristofers Mārlovs (1564-1593) — angļu renesanses dzejnieks.

Rafaels Holinšeds (miris 1580) — angļu hronists; viņa darbu, kas pazīstams kā "Holinšeda hronikas", Viljams Šekspīrs izmantoja kā avotu daudzām lugām.

Džons Florio (1553-1625) — itāliešu izcelsmes valodnieks un tulkotājs, Džeimsa I galma valodas skolotājs, tuvs Viljama Šekspīra draugs, pazīstams kā Montēņa tulkotājs angliski.

Tomass Norts (15357-1601?) — pazīstams kā Plūtarha tulkotājs angliski.

Semjuels Batlers (1835-1902) — angļu rakstnieks, utopisks satīriķis, ko bija spēcīgi ietekmējis pavadītais laiks Jaunzēlandē.Žans Pols (1763-1825) —

Žans Pols Fridrihs Rihters — vācu rakstnieks.

Džordžs Čepmens (1559-1634) — angļu dramaturgs, tulkotājs, dzejnieks.

Bens Džonsons (1572-1637) — dramaturgs un dzejnieks, Viljama Šekspīra konkurents.

SATURS

Edvīns Raups. Priekšvārds

IZDOMĀJUMI (Ficciones, 1944)

Tiona, Ukbara, Orbis Tertius. Tulkojuši Valdis Ābols, Jekaterina Leidmane Pjērs Menārs,

"Dona Kihota" autors. Tulkojis Guntis Valujevs

Kihota autors Pjērs Menārs. Tulkojusi Jekaterina Leidmane

Drupu apļi. Tulkojis Guntis Valujevs

Babilonijas loterija. Tulkojis Guntis

Valujevs Herberta Kveina daiļrades analizē. Tulkojis Guntis Valujevs

Bābeles bibliotēka. Tulkojis Guntis Valujevs

Sazaroto taku dārzs. Tulkojis Edvīns Raups

Priekšvārds. Tulkojusi Anna Kalve Funess,

brīnumainā atmiņa. Tulkojusi Anna Kalve

Zobena forma. Tulkojusi Dace Meiere

Nodevēja un varoņa tēma. Tulkojusi Anna Kalve

Nāve un magnētadata. Tulkojis Edvīns Raups

Apslēptais brīnums. Tulkojis Uldis Bērziņš

Trīs versijas par Jūdu. Tulkojis Edvīns Raups

Trejādais Jūda. Tulkojis Uldis Bērziņš

Beigas. Tulkojis Edvīns Raups

Feniksa sekta. Tulkojis Edvīns Raups

Dienvidi. Tulkojis Edvīns Raups

ALEFS (E/ Aleph, 1949)

Nemirstīgais. Tulkojis Edvīns Raups

Teologi. Tulkojis Valdis Ābols

Emma Cunca. Tulkojis Guntis Valujevs

Asteriona nams. Tulkojis Guntis Valujevs

Averroesa meklējumi. Tulkojis Uldis Bērziņš

Abenhakans Elboharī, nāves piemeklēts paša labirintā. Tulkojis Guntis Valujevs

Divi ķēniņi un divi labirinti. Tulkojis Guntis Valujevs

Gaidīšana. Tulkojis Ivars Hermanis

Alefs. Tulkojis Edvīns Raups

ŠEKSPĪRA ATMIŅA (La Memoria de Shakespeare, 1997)

Divdesmit piektais augusts, 1983. Tulkojis Edvīns Raups

Zilie Tīģeri. Tulkojis Edvīns Raups

Paracelza roze. Tulkojis Edvīns Raups

Šekspīra atmiņa. Tulkojis Edvīns Raups

Guntis Berelis. Borhesa evaņģēlijs

Borhesa dzīves un daiļrades svarīgākie fakti

Komentāri

** Bet viņi mums ņems mācīt, ka mūžība ir tagadnes apstāšanās, Nuncstans (kā skolas to nosauc), kaut nedz viņi paši, nedz jebkurš cits to neizprot vairāk kā Hic-stans, ja ar to tiktu apzīmēts telpas bezgalīgais diženums.

“Leviatāns", IV, 46

** Man tomēr nāk prātā dažas rindas no satīras, kurā viņš bargi šausta sliktus dzejniekus:

* Tur tapa ari viens no Borhesa meistardarbiem, stāsts "Bābeles bibliotēka", kurā cita starpā aprakstīts, cik katrā Bābeles bibliotēkas telpā ir plauktu, cik grāmatu katrā plauktā. Nevajadzētu šajos skaitļos meklēt iešifrētu dziļi simbolisku jēgu. Borhess gluži vienkārši aprakstīja bibliotēkas telpu, kurā tika rakstīts stāsts. Un ari "Bābeles bibliotēkas" sākotnējā iecere bija pavisam pieticīga — radīt municipālās bibliotēkas murgainu atspulgu, stilizētu, kā pats autors izteicās, Kafkas manierē.

[1] trešā pasaule (latīņu vai.). — te un turpmāk — tulkotāju skaidrojumi līdztekus paša autora piebildēm un komentāriem ar norādi — Autora piezīme.

[2] urāliešu-altajiešu valodas (angļu vai.).

[3] Kopošanās un spoguļi ir pretīgi (angļu vai.).

[4] “zemes zinātne" (vācu vai).

[5] "zemes, ko sauc ukbara, vēsture" (angļu vai).

[6] haslams ir izdevis arī A General History of Labyrinths ("Vispārīga labirintu vēsture"). — Autora piezīme.

[7] "patīkamas un lasīšanas vērtas ziņas par Ukbaru Mazāzijā" (vācu vai.).

[8] bandīti (portugāļu vai.).

[9] tlonas Pirmā enciklopēdija. XI sējums. Hlaer-Jangr (angļu vai.).

[10] pēc naga pazīstam lauvu (latīņu vai.).

*’ brašā jaunā pasaule (angļu vai.).

[12] novešana līdz absurdam (latīņu vai).

[12] Literāts (franču vai.).

[13] Darbības veids (latīņu vai).

[14] baklijs bija brīvdomātājs, fatālists un verdzības aizstāvis. — Autora piezīme.

[15] dažu objektu matērijas problēma, protams, paliek. — Autora piezīme.

[16] "apbedīšanas urna" (angļu vai.).

[17] anrī bašeljē kundze piemin arī kevēdo veiktā Saies Sv. Franciska Introduction а la vie dйvote burtiskā tulkojuma burtisku atpakaļvērsumu oriģinālvalodā. Pjēra Menāra bibliotēkā nav ne vēsts no šāda darba. Acīmredzot te vienkārši pārprasts kāds mūsu drauga joks. — Autora piezīme.

[18] tiesa, man bija vēl ari cits nodoms — mēģināt ieskicēt paša Pjēra Menāra tēlu. Bet kā gan lai uzdrīkstos sacensties ar augstākās raudzes lappusēm, kuras, kā man stāstīts, gatavo baronese de Bakūra, vai ar Karola Urkada smalko un precīzo zīmuli? — Autora piezīme.

[19] es atminos viņa rūtiņu burtnīcas, melnās tintes traipus, savādos tipogrāfiskos simbolus un sīkos kā skudriņas burtus. Pievakarēs viņam patika klejot pa Nimas nomalēm, reizēm paņemot līdzi pa burtnīcai līksma ugunskura iekuram. — Autora piezīme.

[20] "vienas problēmas problēmas" (franču vai.).

[21] Nebaidieties, kungs, tas ir tikai bruņrupucis (franču vai.).

*»» "jūr as kapsēta" (franču va!.).

[23] anrī Bašeljē kundze sarakstā iekļauj ari Sanfransisko de Salesa Introducction а la vie dйvote Kevedo literārā tulkojuma literāro tulkojumu. Pjēra Menāra bibliotēkā netika atrastas šī darba pēdas. Visticamāk, ka šo pārpratumu izraisīja kārtējais mūsu drauga joks, kuru nesaprata. — Autora piezīme.

[24] man bija ari otrs mērķis — ieskicēt pjēra Menāra tēlu. Bet kā lai es uzdrošinos sacensties ar zeltītām lapām, kuras — biju dzirdējis — gatavo baronese de Bakūra, vai ar Karolī Urkāda uzticīgo un precīzo zīmuli? — Autora piezīme.

[25] kur ļauns un turbānu uzvilcis turks… (angļu vai).

[26] ak, neaizmirsti — šis dārzs bija apburts! (Angļu vai.)

[27] "Piedzēries kuģis" (franču vai.) — Artura Rembo dzejolis.

[28] "vecais jūrnieks" (angļu vai.) — Semjuela Koldridža dzejolis.

[29] Šeit: uz labu laimi (franču vai.).

[30] "inteliģentu nodevība" (fratiču vai.) — franču rakstnieka Žiljēna Bendā (1867-1956) grāmata.

[30] Atceros viņa rūtainās burtnīcas, viņa melnos svītrojumus, viņa dīvainos tipogrāfiskos simbolus un viņa kukaiņu burtus. Krēslas stundā viņam patika iziet pastaigā pa Nimas nomaļām vietām, dažreiz ņēma līdzi kādu burtnīcu un kūra jautru ugunskuru. — Autora piezīme.

[30] "Kentaura dārzs" (franču vai.).

[31] un ja viņš par jums vairs nesapņos… (angļu vai.). — Aizspoguļa valstībā, VI.

[32] "Labirinta Dievs" (angļu vai.).

[33] "aprīlis marts" (angļu vai.); iespējams tulkot ari "Aprīļa maršs".

[34] "Šķietamība un realitāte" (angļu vai.).

[35] diez cik spoža Herberta Kveina erudīcija vis nav — 1897. gada grāmata, 215. lappuse! Jau Platona "Politikā" viens no sarunas biedriem aprakstījis līdzīgu regresiju — Zemes Dēlus jeb Autohtonus, kas, kosmosam rotējot ačgārni, no vecuma dzīvojuši līdz briedumam, no brieduma — līdz bērnībai, no bērnības — līdz izzušanai nekurienē. Ari Teopomps savās "Filipikās" stāsta par kaut kādiem ziemeļu augļiem, kurus nobaudot cilvēkā rodas tāds pats ačgārns process… Interesantāk ir iztēloties Laika pretējo virzību: tādu stāvokli, kurā mēs spētu atcerēties nākotni un nezinātu vai tik tikko nojaustu pagātni. Sal. ar Dantes "Elles" desmito dziedājumu, 97.-102. pantu, kur pareģa vīzijas tiek salīdzinātas ar fizisko tālredzību. — Autora piezīme.

[36] "slepenais spogulis" (.angļu vai.).

[37] companion of indian empire — indijas impērijas ordeņa kavalieris (angļu vai.).

[38] "apgalvojumi" (angļu vai).

[39] "Vakardienas roze" (angļu vai.).

[40] Šī māksla ļauj jums iedziļināties divdesmit triju burtu variācijās… "Melanholijas anatomija", 2. d., II sekt., IV atsauce (angļu vai).

[41] manuskriptā nav lietoti nedz cipari, nedz lielie burti. No pieturas zīmēm izmantots tikai punkts un komats. Šīs divas zīmes, intervāli starp vārdiem un divdesmit divi alfabēta burti veido nezināmā autora pieminēto skaitli divdesmit pieci. — Autora piezīme.

[42] senāk uz katriem trim sešskaldņiem bija pa cilvēkam. Pašnāvības un plaušu slimības šādu proporciju izjauca. Pārņem neaprakstāma melanholija, atceroties, ka reizēm esmu naktis un naktis klejojis pa gaiteņiem un pievilcīga izskata kāpnēm, nesatikdams nevienu bibliotekāru. — Autora piezīme.

[43] saku vēlreiz: lai grāmata eksistētu, pietiek, ka tā ir iespējama. Nevar pastāvēt tikai neiespējamais. Piemēram, neviena grāmata nevar reizē būt kāpnes, lai gan, bez šaubām, pastāv grāmatas, kurās šāda varbūtība tiek iztirzāta, noliegta un pierādīta, kā arī citas, kuru struktūra atbilst kāpņu struktūrai. — Autora piezīme.

[44] letīsija alvaresa de tolēdo ir atzīmējusi, ka tik milzīgai Bibliotēkai trūkst jēgas: īstenībā pietiktu ar vienu parastā formātā sējumu, kas būtu iespiests deviņu vai desmit punktu ķegļa šriftā un sastāvētu no neierobežota skaita bezgalīgi plānu lapu. (Kavaljēri XVII gadsimta sākuma ir teicis, ka jebkuru cietu ķermeni veido bezgalīgs daudzums plakņu.) Šāda zīdaini smalka vademecum lietošana nebūtu visai ērta: katra šķietamā lappuse sadalītos citās tādās pašās, un neiedomājamai vidus lapai nebūtu otrās puses. — Autora piezīme.

[45] garlaicīga un murgaina hipotēze. Prūšu spiegs Hans Rabeners, viņš arī Viktors Runebergs, ar automātisko pistoli apdraudēja aresta ordera uzrādītāju kapteini Ričardu Medeņu. Savukārt tas pašaizsardzības nolūkos ievainoja prūšu spiegu, un šie ievainojumi arī radīja cietušā nāvi. — Autora piezīme.

[46] autora priekšvārds stāstu krājuma Ficciones izdevumam. — Red.

[47] "par slavenajiem cilvēkiem" (latīņu vai.).

[48] "Dārgumu krātuve" (latīņu vai.).

»»»» “pa kāpiens uz Parnasu" (latīņu vai.).

[50] lai nekas, kas ir dzirdēts, netiktu atdots atpakaļ ar tiem pašiem vārdiem (latīņu vai).

[51] tā platoniskais gads Šķiļ jaunu taisnību,

Šķiļ vecās vietā to;

Tik ļaudīm dejā virpuļot,

Līdz baisā dunā nošķind gongs.

(V. B. ītss "Tornis", atdzejojis Edvīns Raups.)

[52] Šeit: luksusnumurs (angļu vai.).

[53] sienas skapis (frattču vai.).

[54] Privātmašīnas šoferis (angļu vai.).

[55] goim — ne-ebreji (ivritā), goji.

[56] "Degradācijā jautās zināma drošība." T. E. Lorenss "Septiņi gudrības pīlāri" (angļu vai.).

[57] "Slepenais glābējs" (zviedru vai).

[58] boreliuss zobodamies vaicā: "kāpēc viņš neatteicās no atteikšanās? Kāpēc viņš neatteicās no atteikšanās atteikšanās?" — Autora piezīme.

[59] euklīds da kunja kādā Runebergam nezināmā grāmatā pamana, ka heretiarham no Kanudosas Antonijam Konseljeiru krietnums "bija gandrīz vai nepiedienība". Argentīniešu lasitajs atcerēsies līdzīgas pasāžas Almafuertes darbos. Simbolistu lapele Sju insegel Runebergs publicēja pamatīgu deskriptīvu poēmu "Apslēptais ūdens"; pirmajās strofās tiek stāstīts par trauksmainas dienas notikumiem; pēdējās — par kāda lediem klāta dīķa atrašanu; dzejnieks dod mājienu, ka šo kluso ūdeņu mūžīgais miers it kā izlīdzina mūsu trakulības un zināmā mērā tās pat pieļauj un attaisno. Poēma beidzas šādi: "Selvas ūdeņi ir laimīgi; mēs varam ļaunība un sāpes būt." — Autora piezīme.

[60] moriss abramovičs novēro: "jēzus saskaņā ar šo skandināvu vienmēr ir izdevīgākā lomā; pateicoties tipogrāfijas mākslai, viņa likstas ir slavenas daudzās valodās; viņa trīsdesmit trīs gadu ilgā atrašanās mūsu, mirstīgo, vidū patiesībā izskatās kā izbraukums zaļumos." Erfjords Christelige Dogma tic ("Kristīgā dogmatika") trešajā pielikumā šos izteikumus atspēko. Viņš piebilst, ka Dieva krustā sišana nav stājusies — viss, kas reiz noticis laikā un telpā, nerimis atbalsojas mūžībā. Jūda ari tagad turpina saņemt sudraba grašus; turpina skūpstīt Jēzu Kristu un mest sudraba grašus templī uz grīdas; turpina uzsiet cilpu asiņainā laukā. (Lai apliecinātu šos apgalvojumus, Erfjords atsaucas uz Jaromīra Hladīka "Mūžības apstrīdēšanas" pirmā sējuma pēdējo nodaļu.) — Autora piezīme.

[61] bezgrēciskums (latīņu vai).

[62] Cilvēciskums (latīņu vai.).

[63] borelijs izsmējīgi vaica: "kadeļ viņš neatsacijas no šīs atsacīšanas? Kādēļ viņš neatsacījās no atsacīšanās atsacīšanās?" — Autora piezīme.

[64] eiklīds da kunja kādā Rūnebergam nepazīstamā darbā atzīmē, ka Kanudusas ķecerim Antoniu Konseleiru “nevainība likās gandrīz vai nešķīstība". Argentīniešu lasītājam nebūs grūti atcerēties analogus apgalvojumus Almafuertes darbā. Simbolistu lapā Sju insegel Rūnebergs publicējis pedantisku aprakstošu dzejojumu "Slēptie ūdeņi"; tā pirmie panti pārstāsta trokšņainas dienas notikumus; pēdējā vārsma vēstī par apstāšanos ledkušņa ezeriņa krastā; dzejnieks apgalvo, ka kluso ūdeņu pastāvīgums labo mūsu nevajadzīgo svaidīšanos un dažā ziņā attaisno un atļauj to. Dzejolis beidzas šādi: "Mežu ūdeņi ir laimīgi; mēs varam but nelietīgi un nelaimīgi." — Autora piezīme.

[64] Moriss Abramovičs atzīmē: Jйsus, d'aprиs ce Scandinave, a toujour le beau rфle; ses dйboires, grвce а la science des typographes, jouissant d’une rйputation polyglotte, sa residence de trente-trois ans parmi les humains ne fut, en somme, qu’une villйgiature. Erfjords savas grāmatas Christelige Dogmatic III pielikumā apstrīd šo domu. Viņš piezīmē, ka Dieva krustāsišana nav beigusies, jo viss, kas reiz risinājies laikā, bezgalīgi atkārtojas mūžībā. Jūda šobrīd arvien vēl pieņem sudraba gabalus; arvien vēl skūpsta Jēzu, arvien vēl pamet sudraba gabalus templī; arvien vēl stāv asins tīrumā un sien cilpu virvē. (Lai pierādītu šo apgalvojumu, viņš atsaucas uz Jaromīra Hladīka "Mūžības apliecinājuma" pirmā sējuma pēdējo nodaļu.) — Autora piezīme.

[65] salamans bilda: “jo nekā jauna nav zem saules. Un Platonam tad ienāca prātā, ka zināšanas nav nekas cits kā atmiņas-, tātad tieši Salamans mums devis savu atziņu — kas ir jau bijis, tas atkal būs, un, kas jau ir noticis, tas atkal notiks."

Frānsiss Bekons, Esejas LVIII

[65] Manuskriptā te ir dzēsums: iespējams, ka izsvītrots ostas nosaukums. —

Autora piezīme.

[66] ernesto sabato pieņem, ka Džambatista, kurš "Iliādas" izcelsmi apsprieda ar antikvāru Kartafīlusu, ir Džambatists Viko; šis itālietis aizstāvēja uzskatu, ka Homērs ir simboliska persona, tāpat kā Plūtons vai Ahillejs. — Autora piezīme.

[67] "par dieva septīto afektu jeb par mužību" (latīņu vai.).

[68] noliedzu, turpretī, nekādā ziņā (latiņu vai.).

[69] "par sākumiem" (latīņu vai.).

[70] dabas gaisma (latīņu vai.).

[71] rūniskajos krustos abas naidīgās emblēmas ir savijušas vienā zīmē. —

[72] oriģinālā teikts “četrpadsmit", taču ir pietiekams pamats uzskatīt, ka Asterionam šis skaitļa vārds nozīmē "bezgalīgi daudz". — Autora piezīme.

[73] iedomāsimies, ka traģēdija nav nekas cits kā slavētmāksla… (franču vai).

[74] šķaidītu galvu guļ straujais un varenais lauva,

Šķaidītu seju guļ vergs, blakām karalis tam (angļu vai.).

[75] ak dievs, es labprat dzīvotu rieksta čaulā un uzskatītu sevi par bezgalīgas telpas pavēlnieku.

"Hamlets", II, 2 (Tulk. K. Egle)

[76] ceļojums (frartču vai.).

[77] apkārt paša istabai (franču vai).

[78] joks (itāļu vai.).

[79] viens dzejo prātulās un dižojas kā gailis,

Cits tukšas jūsmas pantus izcēlis no guļas.

Cik smieklīgi un velti abiem spārni kuļas…

o aizmirsts, ziniet, faktors svarīgākais — DAILE!

Un tikai bažas, ka uzradīsies vesels pulks nesaudzīgu un ietekmīgu ienaidnieku, atturēja viņu (tā viņš man sacīja) no šo rindu bezbailīgas publicēšanas. — Autora piezīme.

[80] "saņēmu tavu samocīto apsveikumu," viņš man rakstīja. "Tu els un pūt no skaudības, mans nožēlojamais draugs, tomēr — lai kā tas Tev kostu kaulā! — Tev nāksies atzīt, ka šoreiz esmu spējis piespraust pie cepures košsārtāko no spalvām un izrotāt savu turbānu ar visu rubīnu kalifu." — Autora piezīme.

[81] lai tavas no pasaules nogurušās miesas Sapurina ļaunu vēstošo zvaigžņu jūgu (angļu vai.).

[82] bezgalīgie teikumi (franču vai.).

[83] mana dzīve krīt sausās, dzeltenās lapās (.angļu vai.).

[84] ari vēlāk borhess savos stāstos izmantoja faktus iz ģimenes vēstures. Piemēram, "Stāsta par karavīru un gūstekni" no krājuma "Alefs" aprakstīta epizode, ko Argentīnas pampās jaunībā bija pieredzējusi viņa vecmāmiņa, angliete Frensisa Heizlema. Vairāki Borhesa priekšteči pavīd stāstā "Tadeo Isidoro Krusa biogrāfija". Lāgiem Borhess ar savu senču uzvārdiem — Asevedo, Suaress, Laprida u. c. — aplaimoja arī izdomātās personas; vairākkārt Borhess izmantoja pseidonīmu Bustoss, kas ir viņa vecvectēva uzvārds, tostarp ar šo vārdu viņš parakstīja savu pirmo prozas publikāciju. Aprakstot reālus Argentīnas vēstures notikumus, Borhess allaž tos centās sastatīt vai nu ar labi pazīstamām vēstures leģendām, vai arī ar mītiem. Tādējādi Borhess, no vienas puses, tiecās apstiprināt ideju par to, ka vēsture savā būtībā ir nepārtraukta vienu un to pašu norišu cikliska atkārtošanās, no otras, — mēģināja šos no pirmā acu uzmetiena pavisam nenozīmīgos Argentīnas vēstures faktus "paaugstinat" līdz mīta līmenim.

[85] tas publicēja borhesa atraitne marija Kodama 20. gs. deviņdesmitajos gados.

[86] borhess savās gramatās iekļāva tikai piekto daļu no sarakstītā. Divdesmito, trīsdesmito un četrdesmito gadu Argentīnas periodikā izkaisīti daudzi simti Borhesa tekstu (dažkart bez paraksta), kas patlaban tiek publicēti sējumu pēc sējuma. Lai mazliet piepelnītos, Borhess 1937. gadā pat sāka rakstīt recenzijas par ārzemju grāmatām "ģimenes žurnālam" "Pavards". Drīz pēc autora nāves tās iznaca, apkopotas grāmata "Iemūrēti teksti", — un atklājās, ka tā ir nozīmīga Borhesa daiļrades sastāvdaļa.

[87] Šai sakarā jāpiemin vēl divi rakstnieki: Onorio Bustoss Domeks, kurš

1942.  gadā publicēja stāstu krājumu "Seši uzdevumi donam Isidoro Parodi", un Benito Suaress Linčs, grāmatas "Slepkavības modelis" (1946) autors. Starp citu, "Slepkavības modelim" priekšvārdu sarakstījis Onorio Bustoss Domeks. Grāmatas gan ir gluži reālas, toties abi autori ir mistifikācijas, ko radīja Borhess un viņa draugs un līdzautors Adolfo Bjojs Kasaress (Bustoss — Borhesa vecvectēva uzvārds, Domeks — Bjoja Kasaresa vecvectēvs), kura vārds mūslaiku Latīņamerikas rakstnieku panteonā tiek minēts līdzās Borhesa vārdam. Lasot Borhesa stāstus, grūti iedomāties viņu smejamies — rodas pat iespaids, ka viņam vispār nepiemita humora izjūta (ne velti Umberto Eko Horhe no "Rozes vārda" tik nikni vērsās pret smiekliem), taču šajos darbos viņš atklājas kā reti kodīgs ironists. Abas grāmatas ir parodijas par detektīvliteratūru: dons Isidoro Parodi atrisina noslēpumainas slepkavības, pats sēdēdams cietuma. Tiesa gan, mistifikācijas mērogi bija ļoti pieticīgi: grāmatas izdeva autori paši par saviem līdzekļiem, kritika tās tikpat kā nepamanīja. 1967. gadā Borhess un Bjojs Kasaress publicēja "Bustosa Domeka hronikas" — parodisku recenziju krājumu.

[87] Arī citējot vai pārstāstot reālus tekstus, Borhess citātu lielākoties barbariskā manierē izrāva no konteksta un izmantoja par atspēriena punktu saviem domu mežģījumiem, kuros mēdza aizklīst bezgala tālu no citēta teksta, diez ko neuztraucoties par to, ka citējamā autora idejas tiek sagrozītas līdz nepazīšanai. T. i., arī citēšana vai vienkāršs sižeta pārstāsts Borhesa izpratnē ir jauna teksta radīšana.

[88] borhess vispār augstu vērtēja detektīvliteratūru, uzlūkodams to kā žanru, kas haosa laikmetā mēģina saglabāt stabilitāti un pašcieņu. Viņa attieksmi pret detektīviem labi raksturo tas fakts, ka, lasīdams lekcijas, Borhess allaž līdzās, teiksim, budismam vai Kabalai apcerēja arī detektīvu.

[89] borhess bieži piesauca "1001 nakts pasakas", kurās Šeherezade vienubrīd sāk stāstīt stāstu par sevi, tādējādi no jauna aizsākdama arī visu ciklu, kas nebeidzami rit pa noslēgtu loku.

[90] borhess nekad nebija īpaši interesējies par politiku, nemaz nerunājot par iesaistīšanos politiskajās batālijās. Taču viņš piederēja pie intelektuāļu kategorijas, kas jebkurai diktatūrai šķiet visai apšaubāma. Atlaišanas formālais iemesls — publiski izteikumi pret Peronu. Turpmākajos gados Borhess atradās policijas uzraudzībā, bet viņa māsa Nora uz īsu bridi pat tika apcietināta.

[91] tas tika izdarīts tipiski borhesiskā manierē. Atšķirībā no citiem kandidātiem, kuri konkursam iesutija plašus savu panākumu un darbu aprakstus, Borhess aprobežojās ar šādu tekstu: "Gluži neapzināti visu dzīvi esmu gatavojies šim pienākumam."

Content

Borhess Horhe Luiss Stāsti

PRIEKŠVĀRDS

IZDOMĀJUMI

TLONA, UKBARA, ORBĪS TERTIUS

PJERS MENARS, "DONA KIHOTA" AUTORS

KIHOTA AUTORS PJERS MENARS

DRUPU APLI

BABILONIJAS LOTERIJA

HERBERTA KVEINA DAIĻRADES ANALĪZE

BĀBELES BIBLIOTĒKA

SAZAROTO TAKU DĀRZS

PRIEKŠVĀRDS

FUNESS, BRĪNUMAINA ATMINA

ZOBENA FORMA

NODEVĒJA UN VAROŅA TĒMA

NAVE UN MAGNETADATA

APSLĒPTAIS BRĪNUMS

TRIS VERSIJAS PAR JUDU

TREJADAIS JUDA

BEIGAS

FĒNIKSA SEKTA

DIENVIDI

ALEFS

NEMIRSTĪGAIS

TEOLOGI

EMMA CUNCA

ASTERIONA NAMS

AVERROESA MEKLĒJUMI

ABENHAKANS ELBOHARĪ, NĀVES PIEMEKLĒTS PAŠA LABIRINTĀ

DIVI KĒNINI UN DIVI LABIRINTI

GAIDĪŠANA

ALEFS

ŠEKSPĪRA ATMIŅA

DIVDESMIT PIEKTAIS AUGUSTS, 1983

ZILIE TĪĢERI

PARACELZA ROZE

ŠEKSPĪRA ATMIŅA

BORHESA EVAŅĢĒLIJS

BORHESA DZĪVES UN DAIĻRADES SVARĪGĀKIE FAKTI

KOMENTĀRI

SATURS