Solovjovs Leonīds

Stāsts par Hоdžu Nasredinu

Leonīds Solovjovs

Stāsts Par Hоdžu Nasredinu

Mana 1930. gada 18. aprīli kalnu kišlakā Nanajā no neģēlīgas ienaidnieka lodes kritušā drauga Mumina Adilova gaišajai piemiņai dziļā godbijībā veltīju šo grāmatu.

Viņā bija daudz, loti daudz Hodžas Nasredina rakstura īpašību — pašaizliedzīga tautas mīlestība, drošsirdība, godīga šķelmība un cildena viltība, — un, kad es rakstīju šo grāmatu, nakts klusumā ne vienu reizi vien man likās, ka viņa ēna stāv aiz mana krēsla un vada manu spalvu.

Viņš apglabāts Kanibadamā. Es nesen apmeklēju viņa kapu. Viņa kapkalniņš apaudzis ar pavasara zāli un puķēm, un bērni rotaļājās ap to, bet viņš gulēja mtīža miegā un neatbildēja manas sirds saucieniem.

Leonīds Solovjovs.

PIRMĀ GRAMATA Miera grāvējs

Un es viņam teicu: «Par prieku tiem, kas kopā ar mani dzīvo uz zemes, es uzrakstīšu grāmatu, kurā manas dzejas pavasari nekad nenomainīs grūtsirdīgs aizmirstības rudens, kuras lappusēs nek^d nepūtīs saltie laikgaitas vējil… Un raugies! — vēl dārzā rozēm nav nobirušas ziedlapiņas, un es vēl staigāju bez spieķa, bet tev jau rokās manis uzrakstītā grāmata «Gilistāna», kas nozīmē «Rožu dārzs», un tu lasi to …

Saadi

So notikumu mums pavēstīja Abu-Omars-Ahmeds-ibn-.Muhameds pec Muhameda-ibn-Ali-ibnRifa stāsta, kurš esot atsaucies uz Ali-ibn-Abdu-alAzizu, kam to teicis Abu-Ubeids-al-l lasims-ibnSelams, kas noklausījies no saviem skolotājiem, no kuriem pēdējais visu to esot dzirdējis no Omaraibn-al-Ilattaba un viņa dēla Abda-Allaha — lai allalia svētība tiek viņiem abiem!

lbn-Hazms, «Mīļotās kaklarota»

PIRMĀ DAĻA

«Stāsta arī, ka gājis kāds vientiesis, turēdams rokā sava ēzeļa pavadu un vezdams viņu aiz sevis.»

Seherezades Iris simti astoņdesmit astotā nakts.

PIRMĀ NODAĻA

Sava mūža trīsdesmit piekto gadu Hodža Nasredins sagaidīja ceļā. Vairāk neka desmit gadu viņš bija pavadījis trimdā, ceļodams no pilsētas uz pilsētu, no vienas zemes uz otru, šķērsodams jūras un tuksnešus, — pārnakšņodams,kā gadījās,— uz kailas zemes, pie trūcīga ganu ugunskura vai neērtā seralā, kur putekļos un tumsā smagi pūš un brušjājas kamieļi, žvadzinādami zvārgulīšiem, vai tvanainā, piekvēpušā čaihanā [1] , kur zemē saguluši ūdensnesēji, ubagi, kamieļu dzinēji un citi nabaga ļautiņi, kas, rītam austot, piepilda saviem spalgajiem kliedzieniem pilsētu tirgus laukumus un šaurās ieliņas. Nereti viņam iznāca pārgulēt arī uz mīkstiem zīda spilveniem kāda Irānas augstmaņa harēmā, kurš tieši tai naktī staigāja ar sargu pulku pa visām čaihanām un seraliem, meklēdams klaidoni un dieva zaimotāju Hodžu Nasredinu, lai uzdurtu viņu uz mieta . . . Aiz restotā loga bija redzama šaura debess maliņa ar dziestošām zvaigznēm, rīta vējiņš viegli un valgi žūžoja lapās, uz palodzes sāka dūdot un kārtot spalvas jautrās ūbelītes. Un Hodža Nasredins, skūpstīdams nogurušo skaistuli, runāja:

— Ir laiks. Ardievu, mana burvīgā pērle, un neaizmirsti mani!

— Pagaidi! — viņa atbildēja, kļaujot daiļās lokās ap Hodža kaklu. — Vai tu aizej pavisam? Bet kāpēc? Paklausies, šovakar, kad satumsīs, es atkal aizsūtīšu pēc tevis veceni.

—   Nē. Es sen jau esmu aizmirsis to laiku, kad divas naktis no vietas būtu pavadījis zem viena jumta. Man jādodas ceļā,es ļoti steidzos.

—   Steidzies? Vai tev kādas neatliekamas darīšanas citā pilsētā? Kurp tu gribi braukt?

—   Nezinu. Bet svīst jau gaisma, pilsētas vārti jau atvērti, un pirmās karavānas jau devušās ceļa. Tu dzirdi — skan kamieļu zvārgulīši! Kad šīs skaņas saklausu, tad it kā ugunīga dzira ielīst manās kajas un es nevaru palikt uz vietas.

—   Ej projām, ja tas tā! — skaistule sacīja, noskaitusies un veltīgi pūlēdamās slēpt asaras, kas pamirdzēja viņas garajās skropstās. — Bet šķiroties pasaki man vismaz savu vārdu!

—   Tu gribi zināt manu vārdu? Klausies, tu esi pavadījusi nakti ar Ilodžu Nasredinu! Es esmu Ilodža Nasredins — miera grāvējs, ķildu cēlājs, tas pats, par kura galvu saucēji izkliedz ik dienas tirgus laukumos lielu atlīdzību. Vakar apsolīja trīs tūkstošus tumanu, un es jau saku domāt, vai man pašam nepārdot savu galvu par tik labu cenu. Tu smejies, mana zvaigznīte, nu dod vēl ātri pēdējo reizi savas lūpas. Ja es varētu, es tev uzdāvinātu smaragdu, bet man nav smaragda, ņem, lūk, šo pašu balto, vienkāršo akmentiņu par piemiņu.

Viņš uzvilka savu nodriskāto halātu, kas, Hodžam daudz ceļojot un sēžot pie ugunskuriem, bija dabūjis jau dažu labu caurumu, un devās projām uz pirkstgaliem. Aiz durvīm skaļi kraca slinkais un dumjais einuhs, čalmā un mīkstās tupelēs ar uzliektiem galiem, — viņam uzticētā pils lielākā dārguma nolaidīgais sargs. Atstatāk krāca sargi, izstiepušies uz grīdsegām un tūbas paklājiem, nolikuši galvas uz saviem kailajiem zobeniem. Hodža Nasredins aizzagās tiem garām uz pirkstgaliem un allaž laimīgi, it kā viņš šai brīdī būtu kļuvis neredzams.

Un atkal dimdēja, pulēja baltais, akmeņainais lielceļš zem viņa ēzelīša ņiprajiem soļiem. Pār pasauli zilajās debesīs spīdēja saule; Hodža Nasredins varēja skatīties tajā bez acu mirkšķināšanas. Rasainie lauki un neauglīgie tuksneši, kur baloja pa pusei smilšu aizputinātie kamieļu kauli, zaļie dārzi un mutuļojošās upes, drūmie kalni un zāļainās ganības dzirdēja

Hodžas Nasredina dziesmu. Viņš devās vienmēr tālāk un tālāk, neskatīdamies atpakaļ, atstāto nenožēlodams un nebaidīdamies ta, kas bija gaidams.

Bet atstātajā pilsētā viņa piemiņa palika dzīva uz laiku laikiem.

Augstmaņi un mullas nobālēja niknās dusmās, kad izdzirda viņa vardu; ūdensnesēji, kamieļu dzinēji, audēji, kapara kalēji un seglinieki, sapulcējušies vakaros čaihanās, stāstīja cits citam smieklīgus notikumus par viņa dēkām, kurās tas arvien palika uzvarētājs; grūtsirdīga harēma skaistule bieži aplūkoja balto akmentiņu un noslēpa to perlamutra šķirstiņā, tiklīdz izdzirda sava kunga soļus.

— L)f! — nosēcās resnais augstmanis un elsdams pūzdams vilka nost savu brokāta halātu. — Mēs visi esam pagalam nomocījušies ar šo nolādēto klaidoni Ilodžu Nasredinu: viņš sakūdījis un satraucis visu valsti! Es šodien saņēmu vēstuli no sava sena drauga, cienījamā Horasanas apgabala pārvaldnieka. Padomājiet tikai — kā šis klaidonis Hodža Nasredins parādījies viņa pilsētā, tā uzreiz kalēji atsacījušies maksāt nodevas, bet traktieru saimnieki atteikušies barot bez atlīdzības sargus. Bez tam vel šis zaglis, islama apganītājs un grēka bērns iedrošinājies ielauzties Horasanas pārvaldnieka harēmā un piesmiet viņa mīļoto sievu! Patiesi, pasaule vēl nav pieredzējusi līdzīgu noziedznieku! 2ēl, ka šis nicināmais plukata nav mēģinājis iekļūt manā harēmā, tad gan viņa galva jau sen rēgotos mieta galā galvenajā laukumā.

Skaistule klusēja, slepus smaidīdama, — viņai gribējās gan smieties, gan raudāt.

Bet ceļš arvien vēl dimdēja un putēja zem ēzeļa ņiprajiem soļiem. Un skanēja Hodžas Nasredina dziesma. Desmit gadu laikā viņš bija izceļojies visur — gan Bagdādē, Stambula un Teherānā, Bahčisarajā, Ečmiadzinā un Tbilisi, Damaskā un Trapezunda, pazina visas šīs pilsētas un vēl ļoti daudzas citas, un visur viņš bija atstājis atmiņas par sevi.

Tagad Hodža Nasredins atgriezās savā dzimtajā pilsētā Buhārā-i-Serifā, Dižajā Buhārā, kur bija nodomājis ar pieņemtu vārdu mazliet atpūsties no saviem bezgalīgajiem ceļojumiem.

OTRA NODAĻA

Kopā ar lielu tirgoņu karavānu viņš pārgāja Buhāras robežu un sava ceļojuma astotajā dienā ieraudzīja tālumā putekļainajā miglā lielās, slavenās pilsētas pazīstamos minaretus.

Slapju un karstuma nomocītie karavānas vīri aizsmakuši iekliedzās, kamieļi paātrināja soļus: saule jau tuvojās rietam, un vajadzēja pasteigties, lai nonāktu Buharā, kamēr pilsētas vārti vēl nebija aizslēgti. Hodža Nasredins jāja pats pēdējais aiz karavānas, ietīts biezā, smagā putekļu mākonī; tie bija dzimtenes svētie putekļi; viņam likās, ka tie smaržo labāk par citu tālo zemju putekļiem. Šķaudīdams un kāsēdams viņš runāja ar savu ēzelīti'

—   Nu, lūk, beidzot mēs esam mājās. Zvēru pie allaha, ka mūs te gaida panākumi un laime.

Karavāna pienāca pie pilsētas mūra tieši tai brīdī, kad sargi slēdza ciet vārtus. — Allaha vārdā, pagaidiet! — iesaucās karavānas vadītājs, notālēm rādīdams zelta naudas gabalu, bet vārti jau aizdarījās, žvadzēdamas aizkrita aizšaujamās bultas, un sargi nostājās torņos pie lielgabaliem. Sāka pūst dzestrs vējš, pie miglā tītajam debesīm nodzisa rožainais vakara sārtums, un gaiši iezīmējās jaunā mēness šaurais sirpis, krēslainajā klusumā no visiem neskaitāmajiem minaretiem atskanēja augstā, gari stieptā un sērīgā mucdzinu balss, kas aicināja musulmaņus uz vakara lūgšanu.

Tirgoņi un karavānu ļaudis nometās ceļos, bet Hodža Nasredins ar savu ēzeli nogāja klusītiņām sāņus.

—   Siem tirgoņiem ir par ko pateikties allaham — viņi šodien ir ēduši pusdienas un tagad gatavojas vakariņot. Bet mēs abi, mans uzticamais ēzeli, neesam ēduši pusdienu un neēdīsim arī vakariņas: ja allahs grib saņemt mūsu pateicību, tad lai atsūta man bļodiņu plova [2] , bet tev — klēpi āboliņa!

Viņš piesēja ēzeli pie ceļmalas koka, bet pats nolikās tam blakus, tieši uz zemes, palicis akmeni pagalvī. Tumši dzidrajās debesīs viņa acīm atklājās mirdzošie zvaigžņu raksti, un katrs zvaigznājs bija pazīstams: desmit gadu laika viņš bija tik bieži redzējis sev pāri klajas debesis! Un viņš arvien domāja, ka šīs klusās apceres stundas dara viņu bagātāku par jebkuru bagātnieku, jo pasaulē katram lemta sava daļa, un, kaut arī bagātais ēd no zelta traukiem, taču naktis viņam katrā ziņa jāpavada zem jumta, un viņam nav ļauts pusnaktī, kad viss apklusis, izjust zemes lidojumu caur gaišzilo un vēso zvaigžņu miglāju.

Pa tam seralos un čaihanās, kas no ārpuses pieslējās robainajam pilsētas mūrim, iekvēlojās ugunskuri zem lieliem katliem un žēli ieblējās auni, kurus stiepa uz kaušanu. Bet piedzīvojumu bagātais Ilodža Nasredins piesardzīgi novietojās aizvēja pusē, lai ēdienu smarža viņu nekairinātu un netraucētu. Zinādams Buhāras kārtību, viņš nolēma aiztaupīt pēdējo naudu, lai būtu ar ko otrā rītā aizmaksāt nodevas pie pilsētas vārtiem.

Viņš ilgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem, bet nevarēja aizmigt, kaut gan bezmiega cēlonis nebūt nebija izsalkums. Hodžu Nasredinu mocīja smagas domas, pat zvaigžņainā debess nevarēja viņu šodien iepriecināt.

Viņš mīlēja savu dzimteni par visu vairāk pasaulē, šis viltīgi gudrais, jautrais bezbēdis ar melno bārdiņu vara brūnajā sejā un šķelmīgi dzirkstošām acīm. Jo tālāk no Buhāras viņš aizklīda savā salāpītajā halātā, notaukotajā tjubeteikā un caurajos zābakos, jo vairāk viņš mīlēja Buhāru un ilgojās pēc tās. Savā trimdā viņš visu laiku atcerējās šauras ieliņas, kur arba, cauri braukdama, noskrāpēja gar abām pusēm māla sētu; viņš atcerējās augstos minareius ar rakstainām podiņu cepurēm, uz kurām rītos un vakaros atspoguļojās blāzma, vecās, svētās pundurgobas, kuru zaros melnoja milzīgās stārķu ligzdas; atcerējās jautrās čaihanas zuzošo papeļu ēnā, traktieru dūmus un tvanu, raibo tirgus burzmu; viņš atcerējās savas dzimtenes kalnus un upes, tās ciemus, laukus, ganības un tuksnešus, un, kad Bagdadē vai Damaskā satika savus tautiešus un pazina viņus pēc tjubeteikas raksta un īpatnējā halāta piegriezuma, tad Ilodžam Nasredinam pamira sirds un aizrāvās elpa.

Atgriezies viņš atrada savu dzimteni vēl nelaimīgāku, nekā tā bija tais dienās, kad to atstāja. Vecais emīrs bija sen miris. Jaunais emīrs astoņu gadu laikā bija paspējis Buliāru galīgi izpostīt. Hodža Nasredins ieraudzīja sagrautus tiltus, nabadzīgus miežu un kviešu sējumus, tukšus arikus karstumā saplaisājušām gultnēm. Lauki bija nolaisti, apauguši ar stepes zāli un dadžiem, dārzi gāja bojā aiz sausuma, zemniekiem nebija ne labības, ne lopu, ubagi rindu rindām sēdēja ceļmalās, izlūgdamies dāvanas no tādiem pašiem nabagiem kā viņi. Jaunais emīrs nometināja visos ciemos sargu pulkus un pavēlēja iedzīvotājiem bez atlīdzības barot viņus, sāka celt daudz jaunu mošeju un lika iedzīvotājiem sāktos darbus nobeigt — viņš bija ļoti dievbijīgs, šis jaunais emīrs, un divreiz gadā noteikti brauca pielūgt vissvētā un izcila šeiha Bogaedina pīšļus, kuru kapa vieta atradās augstienē, tuvu pie Buharas. Viņš uzlika bez jau pastāvošiem četriem nodokļiem vēl trīs jaunus, noteica maksu par katru tilta lietošanu, paaugstināja tirdzniecības un tiesu nodevas, izlaida viltotu naudu. Panīka amatniecība, pagrima tirdzniecība; maz prieka Hodža Nasredins sastapa savā mīļotajā dzimtenē.

… Agrā rītā atkal no visiem minaretiem atskanēja muedzinu saucieni; vārti atvērās, un karavana, dobjas zvārgulīšu žvadzoņas pavadīta, lēni iegāja pilsētā.

Aiz vārtiem karavāna apstājās: ceļu aizkrustoja sargi. Viņu bija liels pulks — apautām un basām kājām, apģērbušies un puskaili, kas, kalpojot emīram, vēl nebija paspējuši iedzīvoties mantā. Viņi grūstījās, klaigāja, ķildojās, jau iepriekš dalīdami sava starpā laupījumu. Beidzot no čaihanas iznāca nodokļu piedzinējs — nobarojies un miegains, tērpies zīda halātā ar nosmērētam piedurknēm, basās kājās uzautām tupelēm, negausības un netiklas dzīves izvagotu, uztūkušu seju. Pārlaidis kāru skatienu tirgoņiem, viņš sacīja:

— Sveicinu jūs, tirgoņi, novēlu jums sekmes tirdzniecības darījumos. Un ziniet, ka emīrs izdevis pavēli — piekaut ar spieķiem līdz nāvei katru, kas slēps kaut niecīgāko preču mazumiņu!

Samulsušie un baiļu pārņemtie tirgoņi klusēdami glaudīja savas krāsotās bārdas. Nodokļu piedzinējs pievērsās sargiem, kas jau labu laiku aiz nepacietības mīdījās uz vietas, un paķustinaja resnos pirkstus. Tā bija zīme. Sargi kliegdami un brēkdami metās pie kamieļiem. Grūstīdamies un steigdamies viņi pārcirta zobeniem astru virves, trokšņaini izārdīja saiņus, izsvaidīdami uz ceļa brokātu, zīdu, samtu, kastes ar pipariem, tēju un ambru, krūkas ar dārgo rožu eļļu un Tibetas zālēm.

tirgoņi šausmās zaudēja valodu.

Divas minūtēs apskate bija pabeigta. Sargi nostājās rindā ;ii/ sava priekšnieka. Viņu halāti izplētās un piepūtās. Sākās nodevu piedzīšana par precēm un iebraukšanu pilsētā. Hodžam Nasredinam preču nebija; viņam nācās maksāt tikai par caurlaidi.

—   No kurienes tu esi atjājis un kādā nolūkā? — jautāja nodokļu piedzinējs. Rakstvedis iemērca tintnīcā zosu spalvu un gatavojās pierakstīt Ilodžas Nasredina atbildi.

—   Esmu atbraucis no Ispahanas, ak visugaišais kungs. Te, Buhārā, dzīvo mani radinieki.

—   Tā, — teica nodokļu piedzinējs. — Tu brauc ciemā pie saviem radiniekiem. Tatad tev jānomaksā ciemošanās nodevas.

—   Bet es nebraucu pie saviem radiniekiem ciemos, — pretojās Hodža Nasredins. — Es braucu svarīgās darīšanās.

—   Darīšanās! — iesaucās nodokļu piedzinējs, un viņam iemirdzējās acis. — Tātad tu brauc ciemā un tai pašā laikā darīšanās! Samaksā viesu nodevas, darīšanu nodevas un ziedo mošejas izgreznošanai — par slavu allaham, kas pasargājis tevi ceļā no laupītājiem.

«Būtu labāk, ja viņš pasargātu mani pašreiz, bet no laupītājiem es pats sevi kaut kā būtu pasargājis,» nodomāja Hodža Nasredins, bet neteica nekā. Viņš bija paspējis aptvert, ka šinī sarunā katrs vārds izmaksā vairāk par desmit tangārn. Viņš atraisīja jostu un, sargu alkatīgo, neatlaidīgo skatienu pavadīts, sāka atskaitīt naudu par caurlaidi pilsētā, viesu nodevas, darīšanu nodevas un ziedojumu mošejas izgreznošanai. Nodokļu piedzinējs bargi pavērās uz sargiem, viņi novērsās. Rakstvedis, iebāzis degunu gramatā, sāka ātri švirkstināt ar zoss spalvu.

Aizmaksājis Hodža Nasredins gribēja iet tālāk, bet nodokļu piedzinējs bija ievērojis, ka viņam jostā vēl atlikuši daži naudas gabali.

—   Pagaidi, — viņš apturēja'Hodžu Nasredinu. — Bet kas maksās nodevas par tavu ēzeli? Ja tu ej ciemā pie radiniekiem, tad tavs ēzelis arī iet ciemā pie radiniekiem.

—   Tev taisnība, gudrais priekšniek, — piekāpīgi atbildēja Hodža Nasredins, par jaunu atraisīdams jostu.— Manam ēzelim Buhārā tiešām pulka radinieku, citādi mūsu emīrs ar tādu kārtību jau sen būtu nolidojis no troņa, bet tu, cienījamais, par savu mantrausību būtu nokļuvis uz mieta!

lekārns vēl nodokļu piedzinējs paspēja atjēgties, Hodža Nasredins bija uzlēcis savam ēzelim mugurā un, palaizdams viņu pilniem lēkšiem, pazuda tuvākajā šķērsieliņā. — Ātrāk, ātrāk! — viņš mudināja. — Pieliec soli, mans uzticamais ēzeli, pieliec soli, citādi tavs saimnieks samaksās vēl vienu nodevu pats ar savu galvu!

Hodžas Nasredina ēzelis bija gudrs lops un visu saprata; viņš ar savām garajām ausīm dzirdēja troksni un kņadu pie pilsētas vārtiem, sargu kliedzienus un, nevērodams ceļu, joņoja tik ātri, ka Hodža Nasredins, abām rokām aptvēris viņa kaklu un augstu sacēlis kājas, tikko turējās seglos. Aiz viņa, aizsmakuši riedami, metās vesels bars suņu; pretimnācēji spiedās pie žogiem un noskatījās pakaļ, galvas grozīdami.

Pa to laiku sargi pie pilsētas vārtiem izkratīja visu pūli, meklēdami nekaunīgi pārdrošo spītnieku. Tirgoņi smīnēdami čukstēja cits citam:

— Lūk, atbilde, kas darītu godu pašam Hodžam Nasredinam!…

Ap pusdienas laiku visa pilsēta zināja šo atbildi; pārdevēji uz tirgus čukstēdami stāstīja pircējiem, bet tie stāstīja tālāk, un visi pie tam piebilda: «Lūk, vārdi, kas paša Hodžas Nasredina cienīgi!»

Un neviens nezināja, ka šie vārdi nāca tiešām no paša Hodžas Nasredina, ka viņš pats, slavenais un nepārspējamais Hodža Nasredins, klejo patlaban pa pilsētu izsalcis, bez graša kabatā, meklēdams radiniekus vai vecos draugus, kas viņu pabarotu un dotu uz kādu laiku pajumti.

TREŠA NODAĻA

Viņš neatrada Buhārā ne radiniekus, ne vecos draugus. Viņš neatrada pat tēva māju, kur bija dzimis un uzaudzis, rotaļajies ēnainā dārzā, kur dzidrajās rudens dienās vējā šalca dzeltējošās lapas, dobji būkšķēdami zemē krita gatavie augļi, sīkās balstiņās čivināja putni, saules lāsumi drebēja smaržīgajā zālē, dūca darbīgās bites, savākdamas pēdējās vīstošu puķu veltes, arikos neredzams murdēja ūdens, stāstīdams zēnam savus nebeidzamos, neizprotamos stāstus… Tagad šai vietā bija tukšs laukums; uzkalniņi, ūdens izrautas gravas, asas gušņas, apkūpējuši ķieģeļi, sabrukušu mūru atliekas, sagruzdējušu niedru pinumu gabali; neviena putna, nevienas bites Hodža Nasredins te neredzēja. Tikai no akmens apakšas, uz kura viņš bija paklupis, piepeši izlīda gara, eļļaina lente, nespodri pazibēja saulē un pazuda atkal zem akmeņiem — tā bija čūska, tuksnešaino, cilvēku atstāto vietu vienīgais, drausmīgais iemītnieks.

Galvu nokāris, Hodža Nasredins ilgi stāvēja klusēdams; bēdas sažņaudza viņa sirdi.

Aiz muguras viņš izdzirda čerkstošu kāsu un apgriezās.

Pa celiņu, pāri laukumam, nāca kads rūpju un bēdu saliekts vecītis. Hodža Nasredins aizturēja viņu.

—   Miers lai ir ar tevi, vecotēv, lai allalis tev vēl dod ilgus gadus veselību un labklajibu. Saki, — kam piederēja māja, kas stāvēja agrāk šai tukšajā laukumā?

—   Te stāvēja seglinieka Sjr-Mameda māja, — atbildēja vecītis. — Es kādreiz viņu ļoti labi pazinu. Šis Sir-Mameds bija slavenā Hodžas Nasredina tēvs, tā Ilodžas Nasredina, par kuru tu, ceļiniek, būsi ne mazums dzirdējis.

—   Jā, esmu šo to dzirdējis. Bet saki, lūdzams, — kur palicis šis seglinieks Sir-Mameds, slavenā Hodžas Nasredina tēvs, un kur palikusi viņa ģimene?

—   Klusāk, mans dēls. Buhārā ir tūkstošiem spiegu. Viņi var mūs izdzirdēt, un tad mēs esam pagalam. Tu droši vien esi atnācis no tālienes un nezini, ka mūsu pilsētā stingri aizliegts minēt Hodžas Nasredina vārdu, par to liek cietumā. Pieliecies man tuvāk, un es pastāstīšu.

Hodža Nasredins, apspiezdams uztraukumu, zemu noliecās pie viņa.

—   Tas bija vēl vecā emīra laikā, — iesāka vecītis. — Pusotra gada pec Hodžas Nasredina izdzīšanas tirgu izplatījās baumas, ka viņš atgriezies, dzīvo slepeni Buhārā un sacer par emīru izsmejošas dziesmas. Sīs baumas nonāca līdz emīra pilij, sargi devās meklēt Hodžu Nasredinu, bet nevarēja atrast. Tad emīrs pavēlēja apcietināt Hodžas Nasredina tēvu, divus brāļus, tēva brāli, visus attālakos radiniekus, draugus un spīdzināt viņus tik ilgi, kamēr tie pasacīs, kur slēpjas Hodža Nasredins. Lai slavēts ailahs! Viņš deva tiem tik daudz vīrišķības un izturības, ka tie spēja klusēt, un mūsu Hodža Nasredins nekrita emīra rokās. Viņa tēvs seglinieks Sir-Mameds saslima pēc spīdzināšanas un drīz vien nomira, bet visi radinieki un draugi atstāja Buhāru, slēpdamies no emīra vajāšanām, un neviens nezina, kur viņi pašlaik atrodas. Tad emīrs pavēlēja sagraut viņu mājokļus un pilnīgi iznīcināt dārzus, lai iznīdētu Buhārā par Hodžu Nasredinu katru atmiņu.

—   Par ko viņus spīdzināja? — iesaucās Hodža Nasredins. Asaras viņam ritēja pār vaigiem, bet vecītis vāji redzēja un nepamanīja šīs asaras.' — Par ko viņus spīdzināja? Hodža Nasredins tai laikā taču nebija Buhārā, es to ļoti labi zinu!

— Neviens to nezina! — atbildēja vecītis. — Hodža Nasredins parādās, kur viņam iepatīkas, un pazūd, kad tam iepatīkas. Viņš ir visur un nekur, mūsu nepārspējamais Hodža Nasredins!

Pēc šiem vārdiem pūzdams un krekšķinādams vecītis tipināja tālāk, bet Hodža Nasredins, aizklājis seju rokām, piegāja pie sava ēzeļa.

Viņš apkampa ēzeli un piespieda seju pie viņa siltā, sviedrainā kakla. — Tu redzi, mans labais, mans uzticamais draugs, — runāja Hodža Nasredins, — no maniem tuviniekiem man nav palicis vairs neviena, tikai tu, manas klaidonības pastāvīgais un uzticīgais biedri. — Un, it kā sajuzdams sava saimnieka bēdas, ēzelis stāvēja rāmi un nekustēdamies un mitējās pat gremot aso zāli, kas palika karājoties starp lūpām.

Pēc kādas stundas Hodža Nasredins nomierinājās, asaras uz vaigiem nožuva. — Nekas! — viņš iesaucās, stipri uzsizdams ēzelim pa muguru. — Nekas! Mani vēl Buhārā nav aizmirsuši, mani pazīst un atceras, un mēs te pratīsim atrast sev draugus! Bet tagad mēs sacerēsim par emīru tādu dziesmu, ka viņš pārsprāgs aiz dusmām un viņa smirdošās zarnas pielips pie pils izgreznotajām sienām! Uz priekšu, man uzticamais ēzelīt, uz priekšu!

CETURTA NODAĻA

Bija spiedīgi karsta, klusa pēcpusdienas stunda. Ceļa putekļi, akmeņi, māla žogi un mūri — viss bija sakarsis un izdvesa gurdinošu tveici. Sviedri uz Hodžas Nasredina sejas nožuva ātrāk, nekā viņš paspēja tos noslaucīt.

Uztraukts viņš vēroja pazīstamās ielas, čaihanas un minaretus. Nekas nebija mainījies Buhārā šo desmit gadu laikā; pie ūdenskrātuvēm arvien vēl tapat snauda noplukušie suņi, slaida sieviete, noliekusies un pieturēdama savu čadru ar melnīgsnēju roku, izkrāsotiem nadziņiem, gremdēja tumšajā ūdenī šauru, skanīgu krūzi. Arvien vēl tikpat cieši noslēgti bija slavenās arābu augstskolas Mir-Arabas vārti, kur zem smagajām mazo ceļļu velvēm sēdēja mācītie ulemi un mudarrisi [3] , kas sen jau bija aizmirsuši pavasara lapu krāsu, saules smaržu un ūdens i čalu, un gruzdoši liesmainām acīm sacerēja biezas grāmatas par godu allaham, pierādīdami, ka nepieciešami jāiznīcina līdz septītai paaudzei visi, kas netic islamam. Hodža Nasredins iespieda ēzelim sānos papēžus, jādams garām šai briesmīgajai vietai.

Bet kur gan varētu pusdienas paēst? Kopš vakardienas Ho-' dža Nasredins jau trešo reizi pārjoza savu jostu.

Kaut kas jāizdomā, — viņš sacīja. — Apstāsimies, mans Uzticamais ēzelīt, un padomāsim. Lūk, īstā laikā, klāt arī čailinnal

Viņš noņēma ēzelim iemauktus un palaida to pie slitas uzlasīt tur izbārstīto āboliņu, bet pats, sacēlis halāta stērbeles, nosēdās grāvmalā, kur, klunkstēdams un līkumus mezdams, lēcēja biezs, mālains ūdens. «Uz kurieni, kādēļ un no kurienes tek šis ūdens — tas nezina un nedomā par to,» bēdīgi prātoja Hodža Nasredins. «Es arī nezinu ne sava ceļa, ne atpūtas, ne mājas. Kāpēc es atnācu uz Buhāru? Kurp iešu rīt? Un kur lai ņemu pustangas pusdienai? Vai tiešām man atkal būs jāpaliek neēdušam? Nolādētais nodokļu piedzinējs, viņš mani galīgi aplaupīja, un pie tam viņam vēl nebija kauna stāstīt man par laupītājiem!»

Tai pašā brīdī viņš nejauši ieraudzīja savu nelaimju vēstnesi. Oaihanai tuvojās pats nodokļu piedzinējs. Divi sargi veda pavadā arābu ērzeli, bēru skaistuli, kaisli mirdzošām, mēļām acīm. Noliecis kaklu, viņš nepacietīgi un niķīgi cilāja tievās kājas, it kā viņam būtu pretīgi nest uz savas muguras nodokļu piedzinēja trekno ķermeni.

Sargi godbijīgi nocēla no zirga muguras savu priekšnieku, un viņš iegāja čaihanā. Caihanas saimnieks, verdziskā padevībā trīcēdams, nosēdināja viņu uz zīda spilveniem, uzlēja viņam vislabāko tēju un pasniedza smalkā ķīniešu traukā. «Smalki apkalpo viņu par manu naudu!» nodomāja Hodža Nasredins.

Nodokļu piedzinējs piedzērās tēju līdz kaklam un drīz aizsnaudās uz spilveniem, piepildīdams čaihanu ar krākšanu, šņākšanu un lūpu čāpstināšanu. Visi pārējie viesi sāka sarunāties čukstot, baidīdamies iztraucēt viņa miegu. Sargi nosēdās viņam līdzās, viens pa labi, otrs pa kreisi, un zaru slotiņām atgaiņāja uzbāzīgās mušas, kamēr bija pārliecināti, ka nodokļu piedzinējs cieši aizmidzis. Tad viņi samirkšķinājās acīm, noņēma

zirgam iemauktus, nometa tam priekšā klēpi āboliņa un, paņēmuši ūdensplpes, aizgāja uz čaihanas tumšajam dibentelpām, no kurienes drīz vien atplūda līdz Hodžam Nasredinam saldā hašiša smarža: sargi savā vaļā piekopa šo netikumu.

«Nu, bet man laiks posties!» nolēma Hodža Nasredins, atcerēdamies šā rīta piedzīvojumu pie pilsētas vārtiem un baidīdamies, ka sargi varētu viņu pazīt. «Bet kur gan lai es ņemu pustangas? Ak visuvarenais likteni, kās tik daudz reižu esi glābis Hodžu Nasredinu, vērs uz viņu savu labvēlīgo skatienu!»

Sai brīdī kāds viņam uzsauca: — Ei tu, skrandaini! — Viņš apgriezās un ieraudzīja uz ceļa segtu, bagāti izrotātu arbu, no kuras, atsedzis priekškarus, raudzījās cilvēks lielā turbānā un grezna halatā.

Un, iekāms šis cilvēks — kāds bagāts tirgonis vai augstmanis — bija teicis kādu vārdu, Hodža Nasredins jau zināja, ka likteņa piesaukšana nav palikusi bez atbildes: liktenis kā arvien grūtā brīdī pievērsa viņam savu labvēlīgo skatienu.

—   Man patīk šis ērzelis, — uzpūtīgi teica bagātnieks, skatīdamies pāri Hodžam Nasredinam un nenovērsdams acis no brūnā arābu skaistuļa. — Saki man, — vai šis ērzelis nav pārdodams?

—   Pasaulē nav tāda zirga, kas nebūtu pārdodams, — izvairīgi atbildēja Hodža Nasredins.

—   Tev droši vien kabatā nav daudz naudas, — bagātnieks turpināja. — Klausies uzmanīgi. Es nezinu, kam pieder šis ērzelis, no kurienes viņš ir un kam piederējis agrāk. Es tev nejautāju to. Man pietiek, ka, spriežot pēc tavām noputējušajām drēbēm, tu esi atjājis no tālienes. Man pietiek ar to. Tu saprati?

Hodžu Nasredinu pārņēma līksms prieks. Viņš uzreiz saprata visu un pat vairāk, nekā bagātnieks bija gribējis viņam teikt. Viņš piekrītoši pamāja ar galvu. Tikai vienu viņš izlūdzās no likteņa, lai kāda nejēga muša neielīstu nodokļu piedzinējam degunā vai rīklē un tas neatmostos. Par sargiem Hodža Nasredins uztraucās mazāk: tie aizrautīgi nodevās savai kaislei, par ko liecināja biezie zaļo dūmu mutuļi, kas vēlās no tumsas.

—   Bet tu pats saproti, — uzpūtīgi un cienīgi turpināja bagātnieks, — ka tu savā nodriskātajā halātā neesi cienīgs jāt uz tāda zirga. Tas būtu pat bīstami priekš tevis, jo katrs varētu sev jautāt: «Kur gan šis ubags ņēmis tādu skaistu zirgu?» — un tu varētu viegli nokļūt cietumā.

Tev taisnība, tu augsti dzimušais! — pazemīgi atbildēja lludža Nasredins. — Zirgs patiesi pārāk labs priekš manis. Es miva nodriskātajā halātā visu mūžu esmu jājis tikai uz ēzeļa un neiedrošinos pat domāt sēsties tādam zirgam mugurā.

Viņa atbilde patika bagātniekam.

Tas labi, ka nabadzība nav tevi apstulbojusi ar lepnību: nabagam jābūt pazemīgam un pieticīgam, jo krāšņiem ziediem var lepoties tikai dižciltīgais mandeļu koks, bet nevis nabaga asa stepju zāle. Tagad atbildi man, — vai tu gribi dabūt šo naudas maku? Te iekšā tieši trīssimt tangu sudrabā.

—   Un kā vēl! — iesaucās Hodža Nasredins, aukstu baiļu pārņemts, jo nešpetnā muša tomēr bija ielīdusi nodokļu piedzinēja nāsī: viņš šķaudīja un sakustējās. — Un kā vēl! Kurš gan atteiksies saņemt trīssimt tangas sudrabā? Tas taču ir tas pats, kas pacelt naudas maku uz ceļa!

—   Nu, teiksim, ceļā tu esi atradis pavisam ko citu, — atbildēja bagātnieks, dzestri smīnēdams. — Bet to, ko tu esi atradis ceļā, es esmu ar mieru apmainīt sudrabā. Saņem savas trīssimt tangas.

Viņš pasniedza Hodžam Nasredinam smago maku un pamāja savam kalpam, kas klusēdams klausījās viņu sarunā, kasīdams ar jājamo pātagu muguru. Kalps devās pie zirga. Hodža Nasredins paguva ievērot, ka, spriežot pēc smīna kalpa plakanajā, bakurētainajā sejā un nemierīgajām acīm, — tas ir rūdīts blēdis, pilnīgi sava kunga cienīgs. «Trīs blēži kopā, — tas mazliet par daudz, vienam ir laiks pazust!» nolēma Hodža Nasredins. Uzteikdams bagātnieka cēlsirdību un devību, viņš uzlēca savam ēzelim mugurā un tik stipri iespieda sānos papēžus, ka slinkais ēzelis uzreiz sāka skriet lēkšiem.

Pagriezies atpakaļ, Hodža Nasredins redzēja, ka tfakurētainais kalps piesien pie arbas bēro arābu ērzeli.

Vēlreiz pagriezies, viņš ieraudzīja, ka bagātnieks un nodokļu piedzinējs ieķērušies viens otram bārdā, bet sargi veltīgi nopūlas viņus izšķirt.

Prātīgs cilvēks neiejaucas citu ķildās. Hodža Nasredins izlikumoja līču loču visas šķērsieliņas, kamēr jutās drošībā. Viņš pievilka pavadu, apturēdams ēzeļa aulekšus.

—   Pagaidi, pagaidi, — viņš runāja. — Tagad mums nekur nav jāsteidzas …

Pēkšņi viņš izdzirdēja tuvumā uztrauktu, saraustītu pakavu dimdoņu.

—   E-hē! Uz priekšu, mans uzticamais ēzelīt, uz priekšu, izpestī nu! — iesaucās Hodža Nasredins, bet bija jau par vēlu: aiz ceļa līkuma parādījās jātnieks.

Tas bija bakurētainais kalps. Viņš jāja uz zirga, kas bija izjūgts no arbas. Kājas kū|ādams, aizdrāzās Ilodžam Nasredinam garām un, strauji apturēdams zirgu, aizšķērsoja ce|u.

—   Palaid garām, labais cilvēk, — lēnīgi teica Hodža Nasredins. — Pa tik šauriem ceļiem vajag jāt taisni, bet nevis šķērsām.

—   A-ltā! — ļaunā priekā atbildēja kalps. — Nu tagad tu neizbēgsi pazemes cietumam. Vai tu arī zini, ka bagātais ērzeļa īpašnieks izplūca manam kungam pusbārdas, bet mans kungs sadauzīja tam asiņainu degunu. Rīt tevi nodos emīra tiesai. Tavs liktenis tiešām sūrs, ak cilvēk!

—   Ko tu runā!? — iesaucās Hodža Nasredins. — Par ko gan šie cienījamie cilvēki varēja tik neganti saķildoties? Bet kāpēc tu apturēji mani — es taču nevaru būt par tiesnesi viņu ķildā! Lai jau viņi paši tiek galā kā prazdami!

—   Pietiek pļāpāt! — kalps teica. — Griezies atpakaļ! Tev nāksies atbildēt par šo ērzeli.

—   Kādu ērzeli?

—   Tu vēl prasi? Par to pašu, par kuru tu no mana kunga dabūji maku sudraba.

—   Zvēru pie allaha, tu maldies, — atbildēja Hodža Nasredins. — Ērzelim te nav nekādas nozīmes. Spried pats — tu taču dzirdēji mūsu sarunu. Tavs augstsirdīgais, devīgais kungs, gribēdams palīdzēt nabagam, vaicāja: vai es gribot saņemt trīssimt tangu sudraba? — un es atbildēju, protams, ka gribu. Un viņš man iedeva trīssimt tangu, — lai allahs pagarina viņa mūža dienas! Bet iepriekš viņš gribēja pārbaudīt manu pieticību un pazemību, lai pārliecinātos, vai esmu šīs algas vērts. Viņš teica: «Es neprasu, kam pieder šis ērzelis un no kurienes tas,» — gribēdams pārliecināties, vai es neuzdošu sevi par šā ērzeļa saimnieku. Es cietu klusu, un devīgais, augstsirdīgais tirgonis bija apmierināts. Tad viņš teica, ka tāds ērzelis būtu pārāk labs priekš manis, es biju ar viņu pilnīgi vienis prātis, un jūsu kungs atkal bija apmierināts. Viņš teica, ka es ceļā esot atradis to, ko varot izmainīt pret sudrabu, domādams ar to manu cen-

tību nu stipro pieķeršanos islamam, ko esmu guvis savos ceļo-

………. pa svētām vietām. Un tad viņš mani apbalvoja, lai ar

šo augstsirdīgo darbu priekšlaikus nodrošinātu sev vieglāku pāreju paradīzē pa aizkapa tiltu, kas vieglāks par matu un smalkaks par zobena asmeni, kā teikts svētajā korānā. Jau sava pirmajā lūgšanā es pastāstīšu allaham par tava kunga .mi: .Isirdīgo rīcību, lai allahs jau laikus sagatavotu viņam margas uz šā tilta.

Kalps kļuva domīgs, tad, viltīgi smīnēdams, kas Hodžu Nasredinu satrauca, viņš teica:

—   Tev taisnība, ceļinieki Kā man arī tas tūliņ neienāca prata, ka tavai sarunai ar manu kungu ir tik cildena jēga! liet, ja jau tu esi nolēmis palīdzēt manam kungam pāriet pār aizkapa tiltu, tad labāk, ka margas ir abās pusēs. Būs stiprāk un drošāk. Es tāpat ar prieku aizlūgtu par savu kungu, lai • illalis ierīko margas arī otrā pusē.

—   Tad aizlūdz jel! — iesaucās Hodža Nasredins. — Kas tev to liedz? Tev ir pat pienākums to darīt. Vai korāns nepavēl vergiem un kalpiem ik dienas aizlūgt par saviem kungiem, negaidot nekādas atmaksas par to …

—   Griez apkārt ēzeli! — rupji teica kalps un ar savu zirgu piespieda Hodžu Nasredinu pie sētas. — Nu, ātrāk, lai man nav velti jāzaudē laiks!

—    Pagaidi, — viņu steidzīgi pārtrauca Hodža Nasredins. Es vēl neesmu visu izteicis. Es biju nodomājis noskaitīt lūgšanu ar trīssimt vārdiem — tikpat, cik tangu saņēmu. Bet tagad es domāju, ka pietiks ar lūgšanu no divi simti piecdesmit vārdiem. Margas manā pusē iznāks tikai mazdrusciņ tievākas un īsākas. Bet tu noskaitīsi lūgšanu ar piecdesmit vārdiem, un visugudrais allahs pratīs no tiem pašiem baļķiem uzcelt margas arī tavā pusē.

—   Kā tā? — pretojās kalps. — Manas margas tātad būs piecas reizes īsākas par tavām?

—   Bet par to pašā bīstamākā vietā! — dzīvi piebilda Hodža Nasredins.

—    Nē! Es neesmu mierā ar tik īsām margām! — stingri noteica kalps. — Daļa tilta tātad nebūs aizžogota! Mani pārņem salti drebuļi, domājot par tām lielajām briesmām, kas draud manam kungam! Es domāju, ka mums abiem jānoskaita lūgšanas ar simt piecdesmit vārdiem, lai margas būtu abās pusēs vienādas.

Lai ari tās būtu tievākas, bet par to abās pusēs. Bet, ja tu neesi ar mieru, tad es tur saskatu ļaunprātību pret manu kungu — tātad tu gribi, lai viņš nogāztos no tilta. Un es tūliņ pasaukšu ļaudis, un tu taisnā ceļā nokļūsi pazemes cietumā.

—    Tievas mardziņas! — niknumā iekliedzās Hodža Nasredins, sajuzdams it kā vieglu naudas sakustēšanos aiz savas jostas. — Pēc tavām domām, pietiek, ja tiltu iežogo ar rīkstītēm! Saproti jel, ka margām vienā pusē jābūt katrā ziņā resnākām un stiprākām, lai tirgonim būtu kur pieķerties, ja viņam paslīdētu kāja un viņš grasītos krist!

—    Pati patiesība runā ar tavām lūpām! — priecīgi iesaucās kalps. — Lai margas būtu resnākas manā pusē, es papūlēšos un noskaitīšu lūgšanu ar divsimt vārdiem!

—   Ar trīssimt negribi? — ļauni sacīja Hodža Nasredins.

Viņi ilgi strīdējās uz ceļa. Retie garāmgājēji, kas uztvēra

pa teikumam no sarunas, godbijīgi viņus sveicināja, noturēdami Hodžu Nasredinu un bakurētaino kalpu par svētceļniekiem, kas atgriežas no svēto vietu pielūgšanas.

Viņiem šķiroties, Hodžas Nasrcdina maks bija tapis divreiz vieglāks: viņi bija vienojušies, ka tilta margām, pa kuru tirgonis dosies uz paradīzi, jābūt abās pusēs vienādām gan stiprumā, gan garumā.

—    Ardievu, ceļiniek, — kalps sacīja. — Šodien mēs abi izdarījām svētīgu darbu.

—   Ardievu, labais, uzticamais un labdarīgais kalps, kas tik ļoti norūpējies par sava saimnieka dvēseles glābšanu. Teikšu vēl, ka ķildā tu droši vien nepiekāpsies pat pašam Hodžam Nasredinam.

—    Kāpēc tu viņu pieminēji? — kalps kļuva uzmanīgāks.

—    Tāpat vien. Ienāca prātā, — atbildēja Hodža Nasredins, pie sevis nodomādams: «Ehē… Tas, liekas, nav vis ar pliku roku ņemams!»

—   Varbūt tu esi viņam kāds attālāks radinieks? — kalps jautāja. — Vai varbūt pazīsti kādu no viņa radiniekiem?

—    Nē, es nekad neesmu viņu sastapis un nepazīstu neviena no viņa radiniekiem.

—    Pačukstēšu tev klusu pie auss. — Kalps noliecās seglos. — Es esmu Hodžas Nasredina radinieks. Esmu viņa brālēns. Mēs kopā pavadījām bērnību.

Hodžas Nasredina aizdomas pilnīgi apstiprinājās. Viņš neatbildēja. Kalps pieliecas viņam pie otras puses.

—   Viņa tēvs, divi brāļi un tēvocis ir gājuši bojā. Tu to droši vien būsi dzirdējis, ceļiniek?

Hodža Nasrediris cieta klusu.

—   Kāds zvēriskums no emīra puses! — kalps iesaucās liekulīgā balsī.

Bet Hodža Nasredins cieta klusu.

—   Visi Buhāras vezīri ir muļķi! — pēkšņi sacīja kalps, drebēdams aiz nepacietības un mantkārības, jo par brīvdomātāju notveršanu valsts bija izsolījusi lielu atlīdzību.

Bet Hodža Nasredins stūrgalvīgi klusēja.

—   Un pats mūsu visugaišais emīrs arī ir muļķis! — kalps sacīja. — Un nemaz nav zināms, vai debesīs ir allahs vai viņa nemaz nav.

Bet Hodža Nasredins klusēja, kaut gan dzēlīga atbilde jau ilgi svila pašā mēles galiņā. Kalps, vīlies savās cerībās, lādēdamies uzšāva zirgam ar pātagu un divos lēcienos pazuda aiz ceļa līkuma. Viss apklusa. Tikai zirga pakavu saceltie putekļi vijās un mirgoja nekustīgajā gaisā, slīpo saules staru caurstrāvoti.

«Redzi kā, atradies tomēr radinieks,» ar izsmieklu nodomāja Hodža Nasredins. «Vecītis man nav melojis: spiegu tiešām saradies Buliārā vairāk nekā mušu, un jābūt uzmanīgākam, jo veca paruna saka: nogrēkojušos mēli nocērt kopā ar galvu.»

Tā viņš jāja ilgi, gan iegrimdams drūmās domās par savu pusiztukšoto maku, gan pasmīnēdams, atceroties nodokļu piedzinēja un uzpūtīgā bagātnieka plūkšanos.

PIEKTĀ NODAĻA

Nonācis pretējā pilsētas daļā, viņš apstājās, nodeva savu ēzeli mājvietas turētāja apkopšanā, bet pats bez kavēšanās devās uz traktieri.

Tas bija pārblīvēts, pilns dūmu un tvana, trokšņa un kņadas, kvēloja krāsnis, un liesmas apspīdēja līdz pat jostas vietai kailo pavāru sviedrainās muguras. Viņi steidzās, kliedza, grūstīja cits citu, dauzīja savus mācekļus, kas, neko neapjēgdami, skraidīja pa visu traktieri, radīdami vēl lielāku burzmu, jezgu un troksni. Burbuļoja milzīgi katli, virs kuriem lēkāja koka vāki, ēdienu tvaiki sabiezēja pie griestiem, kur sīca neskaitāmu mušu pulki. Zilajos tvaikos neganti čūkstēja un sprakšķēja sviests, spīdēja sakarsēto pannu malas, no iesmiem tecēja tauki uz oglēm un dega ar zilu, tvanainu liesmu. Te gatavoja plovu un šašliku, vārīja ķidas, cepa pīrādziņus, pildītus ar sīpoliem, pipariem, gaļu un kurdjuku taukiem, kas, krāsnī izkusuši, izspiedās mīklai cauri, virdami sīkiem pūslīšiem. Hodža Nasredins ar lielām pūlēm sadabūja sev vietu un spiedās iekšā tik cieši, ka ļaudis, kurus viņš aizskāra ar savu muguru un sāniem, dobji iekrekšķējās. Bet neviens to neņēma ļaunā un neteica Hodžam Nasredinam ne vārda, pats viņš jau nepavisam neapvainojās. Viņam arvien patika tirgus traktieru trakā burzma, viss šis ņudzeklīgais troksnis, joki, smiekli, kliedzieni, grūstīšanās, ļaužu masas saskanīgā sēkšana, gremošana un čāpstināšana. 5iem ļaudīm pēc grūtā dienas darba nebija vaļas izmeklēties ēdienus: stiprie žokļi visu samaļ — kā dzīslas, tā krimstalas, bet izturīgais vēders it visu ņem pretim, dod tikai šurp, lai būtu labi daudz un lēti! Arī Hodža Nasredins prata pamatīgi iekost: viņš izēda bez atelpas trīs bļodiņas nūdeļu, trīs bļodas plova un beidzot vēl ar lielu piespiešanos divus desmitus pīrādziņu, jo nebija paradis atstāt bļodā to, par ko samaksāta nauda.

Tad viņš devās uz izeju, un kad beidzot, lauzdamies, cik jaudas ar elkoņiem, bija izkļuvis laukā, juta, ka mugura ir viscaur slapja. Locekļi kļuva ļengani un gurdi, it kā viņš nupat būtu bijis spēcīga pirtnieka rokās. Ļēniem soļiem, piekusis no ēšanas un karstuma, Hodža pēc laba laika nonāca čaihanā, kur pasūtīja sev tēju un ar labpatiku izstiepās uz guļamā paklāja. Plakstiņi aizdarījās, smadzenēs uzpeldēja rāmas, patīkamas domas. «Man pašlaik daudz naudas. Būtu labi laist to apgrozībā un atvērt kādu darbnīcu — podnieka vai seglinieka darbnīcu; es taču protu šos amatus. Tiešām pietiks man apkārt klejot. Vai es esmu sliktāks un dumjāks par citiem? Vai man nevar būt laba un skaista sieva, vai man nevar būt dēls, kuru es nēsātu uz rokām? Zvēru pie pravieša bārdas, no šī brēkuļa puišeļa iznāktu rūdīts blēdis, es jau gan parūpētos iedot viņam savu gudrību! Jā, nolemts, — Hodža Nasredins mainīs savu nemierīgo dzīvi. Iesākumam jānopērk podnieka vai seglinieka darbnīca …»

Viņš sāka rēķināt. Laba darbnīca maksāja vismaz trīs simti tangas, bet viņam bija tikai simt piecdesmit. Lādēdamies viņš atcerējās bakurētaino kalpu: «Lai allahs soda viņu ar aklumu, šo laupītāju, viņš man atņēma tieši to pusi, kuras man tagad trūkst iesākumam!»

Bet liktenis nāca viņam atkal palīgā. «Divdesmit tangu!» pēkšņi kāds iesaucās, un pēc šiem vārdiem Hodža Nasredins sadzirdēja, ka uz vara paplātes norībēja metamie kauliņi.

(jrīdas paaugstinājuma galā, pie pašas slitas, kur bija piesiets ēzelis, sēdēja ciešā aplī ļaudis, bet čaihanas saimnieks stāvēja un skatījās pāri viņu galvām.

«Spēle!» noprata Hodža Nasredins, atbalstīdamies pussēdus uz elkoņa. «Jāpaskatās kaut vai iztālēm. Pats es, protams, nespēlēšu: neesmu tāds muļķis! Bet kāpēc lai prātīgs cilvēks nepaskatās uz muļķiem!»

Hodža Nasredins piecēlās un piegāja pie spēlētājiem.

—   Negudri ļaudis! — viņš čukstēja čaihanas saimniekam. — Cerēdami iegūt daudz, viņi riskē ar visu pēdējo! Vai tad Muhameds nav musulmaņiem noliedzis naudas spēles? Paldies dievam, es esmu pasargāts no šīs pazudinošās kaisles … Cik tomēr lieliski veicas šim sarkanmatainajam spēlētājam, viņš laimē jau ceturto reizi no vietas … Skaties, skaties — viņam piekto reizi ir laimējies! Ak neprātīgais! Bagātības māņu spožums viņu apstulbojis, bet nabadzība pa to laiku būs izrakuši viņam ceļā bedri! Ko? … Sesto reizi laimējies!… Es nekad vēl neesmu redzējis, ka cilvēkam būtu tāda laime. Skaties, viņš met atkal! Patiesi, cilvēka vieglprātībai nav robežu! Viņš taču nevar pēc kārtas laimēt. Tā aiziet bojā cilvēki, uzticēdamies māņu laimei! Vajadzētu pārmācīt šo sarkanmati. Nu, lai viņam tikai laimējas vēl septīto reizi, tad es pats likšu viņam pretī, lai gan savā sirdī esmu visu naudas spēļu pretinieks un emīra vietā jau sen būtu tās noliedzis.

Sarkanmatainais spēlētājs meta kauliņus un laimēja septīto reizi.

Hodža Nasredins apņēmīgi devās uz priekšu, pašķira spēlētāju apli un nosēdās starp viņiem.

—   Es gribu saspēlēt ar tevi, — viņš teica laimīgajam, paņēma kauliņus un vērīgām acīm aplūkoja tos no visām pusēm.

—   Uz cik? — sarkanmatis prasīja dobjā balsī. Viņš viegli trīcēja: viņš steidzās, viņš gribēja izspiest, cik iespējams, vairāk no savas acumirkļa laimes.

Hodža Nasredins atbildes vietā izņēma maku, atlika drošības pēc kabata atpakaļ divdesmit piecas tangas, bet pārējo/— izbēra. Sudrabs ieskanējās un iedziedājās uz vara paplātes. Spēlētāji pavadija metienu ar vieglu, uztrauktu murmināšanu: sākās lielā spēle. 1

Sarkanmatis paņēma kauliņus un ilgi tos kratīja, neiedrošinādamies mest. Visi aizturēja elpu, pat ēzelis izstiepa purnu un ausījās. Bija dzirdams tikai kauliņu troksnis sarkanmatainā spēlētāja saujā — vairāk nekas. No šīs skaudrās skaņas Hodžam pagura sirds. Bet sarkanmatis vēl visu laiku kratīja kauliņus, pieturēdams halāta piedurkni, un nevarēja izšķirties.

Beidzot viņš meta. Spēlētāji saliecās uz priekšu, bet tūliņ arī atliecās atpakaļ, visi kā viens nopūzdamies. Sarkanmatis nobālēja un caur sakostiem zobiem ievaidējās.

Uz kauliņiem bija pavisam trīs acis — drošs zaudējums, jo divnieks krīt tikpat reti kā divpadsmit, bet viss pārējais nāca par labu Hodžam Nasredinam.

Kratīdams saujā kauliņus, Hodža Nasredins domās pateicās liktenim, kas viņam šodien bija tik labvēlīgs. Bet viņš bija aizmirsis, ka liktenis ir untumains un nepastāvīgs un var viegli tapt neuzticīgs, ja kāds tam pārāk apnīk. Tas bija nolēmis pārmācīt pašpaļāvīgo Hodžu Nasredinu un par savu ieroci izvēlējies ēzeli, pareizāk sakot, tā asti, kuras gals bija izrotāts ar dzelkšņainu zāli un dadžiem. Pagriezis pakaļpusi pret spēlētājiem, ēzelis pavicināja asti, aizķēra sava saimnieka roku, kauliņi izkrita, un tai pašā brīdī sarkanmatainais spēlētājs, īsi, apslāpēti iekliegdamies, uzkrita paplātei un apklāja naudu.

Hodža Nasredins bija uzmetis divas acis.

Ilgi viņš sēdēja kā pārakmeņojies, neskanīgi kustinādams lūpas, — viss līgojās un slīdēja viņa sastingušo acu priekšā, un svešāds troksnis skanēja ausīs.

Pēkšņi viņš uzlēca kājās, paķēra mietu un sāka dauzīt ēzeli, trenkdams viņu ap slitu.

— Nolādētais išak, grēka izdzimteni, smirdošais radījums un visu zemes dzīvnieku kauns! — Hodža Nasredins kliedza. — Nepietiek, ka tu sava saimnieka vietā met par viņa naudu kauliņus, bet tu arī pazaudē! Lai izput tava nelietīgā āda, lai visuvarenais allahs tev izrok bedri ceļā, kur tu nolauztu savas kājas; kad tu beidzot nosprāgtu, un man vairs nebūs jāredz tavs riebīgais purns!

Ēzelis auroja, spēlētāji smējās, bet skaļāk par visiem sar kanmatis, nešaubīgi ticēdams savai laimei.

—   Saspēlēsim vēl, — viņš teica, kad Hodža Nasredins nokusis un aizelsies nometa mietu. — Saspēlēsim vēl: tev taču palika divdesmit piecas tangas.

To teikdams, viņš izstiepa uz priekšu un viegli kustināja krei$o kāju, tā izrādīdams Hodžam Nasredinam savu nicināšanu,

—   Lai notiek, saspēlēsim! — Hodža Nasredins atbildēja, apsvērdams, ka tagad jau viss vienalga: kad pazaudētas simt divddsmit tangas, tad nav vērts žēlot arī pēdējās divdesmit piecas.

Viņš meta nevērīgi, neskatīdamies — un laimēja.

—   Uz visu! — uzaicināja sarkanmatis, iemezdams paplātē savu zaudējumu.

Un Hodža Nasredins laimēja atkal.

Bet sarkanmatis negribēja ticēt, ka laime novērsusies no viņa.

—   Uz visu!

To viņš atkārtoja septiņas reizes pēc kārtas un visas septiņas reizes zaudēja. Paplāte bija pilna ar naudu. Spēlētāji bija kā sastinguši — tikai mirdzums acīs liecināja par uztraukumu, kas plosījās viņos.

—   Tu nevari laimēt pēc kārtas, ja pats šaitans [4] tev nepalīdz! — iesaucās sarkanmatis. — Tev arī kādreiz jāzaudē! Šajā paplātē ir tavas tūkstoš seši simti tangas! Vai tu esi ar mieru vēlreiz mest par visu! Te ir nauda, ko esmu sagādājis preču pirkšanai priekš savas pārdotavas, — es šo naudu lieku tev pretim! ;

Viņš izņēma nelielu, īpaši atliktu maku, pilnu ar zeltu.

—   Liec paplātē savu zeltu! — Hodža Nasredins iekarsis iesaucās.

Nekad vēl šai čaihanā nebija notikusi tik varena spēle. Caihanas saimnieks aizmirsa savus kumganus, kas jau sen vārījās, spēlētāji elpoja smagi un nevienmērīgi. Pirmais kauliņus meta sarkanmatis un tūliņ piemiedza acis — viņš baidījās paskatīties.

—   Vienpadsmit! — visi vienā balsī iesaucās. Hodža Nasredins saprata, ka ir pazudis. Glābt viņu varēja tikai divpadsmit.

—   Vienpadsmit! Vienpadsmit! — mežonīgā priekā atkārto/a sarkanmatainais spēlētājs. — Tu redzi — man ir vienpadsmit! Tu esi zaudējis! Tu esi zaudējis!

Hodža Nasredins drebēdams paņēma kauliņus un sagatavojās jau mest, bet tad pēkšņi apstājās.

—   Pagriez pakaļpusi! — viņš teica ēzelim. — Tu uz trim acīm prati pazaudēt, proti tagad uz vienpadsmit laimēt, citādi es tevi bez kavēšanās nogādāšu pie ādu dīrātāja!

Viņš satvēra ar kreiso roku ēzeļa asti un iesita ar tļo pa savu labo roku, kurā turēja kauliņus.

Caihana nodrebēja no spalgiem kliedzieniem, bet patS čaihanas saimnieks tvēra pie sirds un nespēkā saļima zemē.

Uz kauliņiem bija divpadsmit acu.

Sarkanmatainā spēlētāja acis izspiedās no dobumiem un sastinga bālajā sejā. Viņš lēni piecēlās un, iesaukdamies: «Ak posts man, posts!» — izgāja streipuļodams no čaih^nas.

Ļaudis runā, ka no tā laika sarkanmatis nav redzēts pilsētā: viņš aizbēdzis tuksnesī un tur drausmīgs, viss apaudzis matiem klīdis pa tuksneša smiltīm un dzeloņainajiem krūmiem, nemitīgi saukdams: «Ak posts man, posts!» — kamēr beidzot šakāļi viņu aprijuši. Bet neviens to nenožēloja, tāpēc ka viņš bijis cietsirdīgs un netaisns cilvēks, nodarījis daudz ļauna, apspēlēdams vientiešus, kas viņam uzticējušies.

Bet Hodža Nasredins, sabēris savu bagātību maisiņos, apkampa ēzeli, sirsnīgi noskūpstīja uz silta purna un pabaroja ar gardiem, svaigiem plācenīšiem, par ko ēzelis ne mazums brīnījās, jo pirms minūtēm piecām bija saņēmis no sava saimnieka pavisam ko citu.

SESTĀ NODAĻA

Paturēdams prātā gudro likumu, ka labāk ir turēties tālāk no ļaudīm, kas zina, kur stāv tava nauda, Hodža Nasredins neuzkavējās čaihanā, bet aizjāja uz tirgus laukumu. Sad un tad viņš atskatījās atpakaļ, vai kāds neseko, jo spēlētāju, kā arī čaihanas saimnieka seja nevēstīja neko labu. Hodža Nasredins jāja priecīgs, jo tagad viņš varēja nopirkt kuru katru darbnīcu, pat divas trīs darbnīcas. Tā viņš arī nolēma darīt. «Es nopirkšu četras darbnīcas: podnieka, seglinieka, drēbnieka un kurpnieka

un ielikšu katrā divus meistarus, bet pats saņemšu tikai naudu. Pēc diviem gadiem kļūšu bagāts, nopirkšu māju ar fontāniem dārza, izkāršu visur zelta būrīšus ar dziedātājiem putniem, man būs divas vai pat trīs sievas un no katras pa trim dēliem …»

Viņš ar visu sirdi un dvēseli atdevās saldajai iztēlei. Pa to laiku ezelis, nejuzdams pavadas stingrību, izmantoja sava saimnieka aizsapņošanos un, nonācis pie tiltiņa, negāja vis tam pari, kā to darīja citi ēzeļi, bet nogriezās sāņus un ieskriedamies pārlēca grāvim tieši pāri. «Un, kad mani bērni būs pieauguši, es viņus sapulcinašu un sacīšu,» tai brīdī domāja Hodža Nasredins. «Bet kāpēc es laižos pa gaisu? Vai tiešām allahs būs nolēmis pārvērst mani par eņģeli un piestiprinājis spārnus?»

Tai pašā brīdī dzirksteles nošķīda viņam gar acīm un pārliecināja, ka spārnu viņam nav. Izsviests no segliem, Hodža nokrita uz ceļa, pāris asu atstatu no ēzeļa.

Kad viņš stenēdams un vaidēdams piecēlās, novārtījies putekļos, viņam tuvojās ēzelis, mīlīgi kustinādams ausis un ar visnevainīgāko izskatu, it ka aicinādams sēsties no jauna seglos.

—   Ak tu, manu, mana tēva, vectēva un vecvectēva grēku dēļ man par sodu uzsūtītais, jo tiešām, zvēru pie islama taisnības, būtu netaisni tik smagi sodīt cilvēku par viņa paša grēkiem vien! — Hodža Nasredins sāka runāt no dusmām drebošā balsī. — Ak tu, nelietīgais zirnekļa un hiēnas krustojums! Ak tu, kas …

Bet tad viņš aprāvās, pamanījis kādas pussagruvušās sētas ēnā netālu sēdošus ļaudis.

Lāsti pamira uz Hodžas Nasredina lūpām.

Viņš saprata, ka cilvēkam, kas nonācis citu acīs smieklīgā un necienīgā stāvokli, jāsmejas pašam par sevi skaļāk par citiem.

Hodža Nasredins pamirkšķināja sēdošajiem ar acīm un plaši pasmaidīja, parādīdams uzreiz visus savus zobus.

—   E-hē! — viņš teica skaļi un priecīgi. — Tas tik bija varens lidojums! Sakiet, — cik kūleņus es apmetu, jo pats nepaguvu saskaitīt? Ak tu nebēdnīt! — viņš turpināja, mīlīgi uzpliukšķinādams ēzelim pa muguru, kaut gan tai pašā brīdi viņam niezēja roka sadot ēzelim krietni ar pātagu, — ak tu nebēdnīt! Tāds jau viņš man ir: tikko drusku neuzmanīsies, jau izdarījis kādu nedarbu!

Hodža Nasredins sāka jautri smieties, bet ar izbrīnu ievēroja, ka neviens nesmejas viņam līdzi. Visi sēdēja nokārtām galvām un drūmām sejām, bet sievietes, kas turēja uz rokām mazuļus, klusi raudāja.

—   Te kaut kas nav tā, kā vajag, — pats pie sevis runāja Hodža Nasredins un piegāja tuvāk.

—   Klausies, cienījamo vectēv, — viņš griezās pie sirmbārdaina vecīša ar izmocītu seju, — pastāsti man, kas jums noticis? Kāpēc es neredzu smaidus, nedzirdu smieklus, kāpēc raud sievietes? Un kāpēc jūs sēžat te ceļa putekļos un karstumā, vai tad nav labāk sēdēt mājā, paēnā?

—   Mājās labi sēdēt tam, kam ir mājas, — skumji atbildēja vecītis. — Ak ceļiniek, nejautā — posts ir liels, bet palīdzēt tu tikpat nevarēsi. Lūk, es, vecs un nevarīgs, patlaban lūdzu dievu, lai viņš man ātrāk sūta nāvi.

—   Kāpēc tādas runas! — pārmetoši teica Hodža Nasredins. — Cilvēkam nekad nav par to jādomā. Izstāsti man savas bēdas un nevēro to, ka es pēc izskata esmu nabags. Varbūt es varēšu tev palīdzēt.

—   Mans stāsts būs īss. Pirms kādas stundas pa mūsu ielu aizgāja augļotājs Džafars divu emīra sargu pavadībā. Bet es esmu augļotāja Džafara parādnieks, un rīt no rīta notek mana parāda termiņš. Mani izdzina no manas mājas, kurā esmu nodzīvojis visu mūžu, un man nav vairs ne ģimenes, ne kakta, kur savu galvu nolikt… Bet viss mans īpašums: māja, dārzs, lopi un vinadārzs tiks rītu pārdots Džafaram.

Asaras parādījās vecītim acīs, balss trīcēja.

—   Un daudz tu esi viņam parādā? — prasīja Hodža Nasredins.

—   Ļoti daudz, ceļiniek. Es viņam esmu parādā divi simti piecdesmit tangu.

—   Divi simti piecdesmit tangu! — izsaucās Hodža Nasredins. — Un cilvēks vēlas sev nāvi kaut kādu divi simti piecdesmit tangu dēļ! Esi nu mierīgs, — viņš piebilda, pievērsdamies ēzelim un atraisīdams muguras maisu. — Te tev būs, cienījamo vecotēv, divi simti piecdesmit tangas, atdod tās šim augļotājam, izdzen viņu no savas mājas un nodzīvo savas mūža dienas mierā un labklājībā.

Izdzirduši sudraba skaņu, visi atdzīvojās, bet vecītis neva

rēja ne vārda dabūt pār lūpām, tikai asaras acīs izteica Hodžam Nasredinam viņa pateicību.

—   Nu redzi, bet tu gandrīz negribēji stāstīt par savām bēdām, — Hodža Nasredins sacīja, noskaitīdams pēdējo naudas gabalu un pie sevis domādams: «Nekas, astoņu meistaru vieta es pieņemšu tikai septiņus, pietiks man arī ar tiem!»

Pēkšņi sieviete, kas sēdēja blakus vecītim, nokrita pie IIodžas Nasredina kājām un, gauži raudādama, stiepa viņam pretim savu bērnu.

—   Paskaties! — viņa teica raudādama. — Viņš ir slims, lūpiņas sakaltušas un sejiņa kvēlo. Un viņš tagad kaut kur ceļā nomirs, mans nabaga puisītis, jo mani izdzina no manas mājas.

Hodža Nasredins paskatījās uz vājo, bālo bērna sejiņu, uz viņa caurspīdīgajām rokam, tad pārlaida skatienu sēdošo ļaužu sejām. Un, kad viņš ieskatījās šajās krunku izvagotajās, ciešanu izmocītajās sejās un redzēja neizsīkstošo asaru aptumšotās acis, tad it kā nokarsēts asmens iedūrās viņam sirdī, rīkle sažņaudzās, karsts asiņu vilnis iesitās sejā. Viņš novērsās.

—   Esmu atraitne, — sieviete turpināja. — Mans priekš pusgada mirušais vīrs bija augļotājam parādā divi simti tangu, tagad pēc likuma parāds jāmaksā man.

—   Zēns patiesi ir slims, — sacīja Hodža Nasredins. — Un viņu nepavisam nevajag turēt saules tveicē, jo saules stari sabiezina dzīslās asinis, kā to saka Avicenna, kas, protams, zēnam nevar nākt par labu. Se tev divi simti tangu, atgriezies ātrāk mājās, liec viņam aukstu uzklāju uz pieres; še tev vēl piecdesmit tangu, lai tu varētu atsaukt ārstu un nopirkt zāles.

Pie sevis viņš nodomāja: «Var gluži labi iztikt arī ar sešiem meistariem.»

Bet viņam pie kājām nokrita bārdains liela auguma akmeņkalis, kura ģimeni rīt pārdos verdzībā par četri simti tangu lielu parādu augļotājam Džafaram… «Piecu meistaru, protams, par maz,» nodomāja Hodža Nasredins, raisīdams vaļā savu somu. Viņš nebija paspējis to vēl aizsiet, kad vēl divas sievietes nokrita viņa priekšā ceļos, un stāsti bija tik skumji, ka Hodža Nasredins bez stomīšanās apbalvoja viņas ar naudu, kas bija nepieciešama, lai norēķinātos ar augļotāju.

Pārliecinājies, ka pāri palikušās naudas tik tikko pietiks triju meistaru uzturēšanai, viņš nolēma, ka tādā gadījumā nav vērts saistīties ar darbnīcām, un ar devīgu roku ņēmās izdalīt naudu pārējiem augļotāja Džafara parādniekiem.

Somā bija palicis ne vairāk kā pieci simti tangu. Un tad Hodža Nasredins ievēroja vēl vienu savrup stāvošu cilvēku, kas nebija lūdzis palīdzību, kaut gan viņa sejā skaidri bija iezīmējušās bēdas.

—   Ei, paklausies! — Hodža Nasredins uzsauca viņam.

—   Kāpēc tu te sēdi? Tu taču neesi augļotājam parādā?

—   Es esmu viņam parādā, — dobji atteica cilvēks. — Rīt es pats, važās iekalts, nonākšu vergu tirgū.

—   Kāpēc tu visu laiku klusēji?

—   Ak devīgais, labdarīgais ceļiniek, es nezinu, kas tu esi: vai svētais Bogaedins, kas iznācis no savām kapenēm, lai palīdzētu nabagiem, vai pats Harun-al-Rašids? Es negriežos pie tevis tikai tāpēc, ka arī bez manis tu jau pārāk daudz iztērējies, un es esmu parādā vairāk par visiem — pieci simti tangu, un es baidījos, ka pietrūks vecīšiem un sievietēm, ja tu dosi man.

—   Tu esi taisnīgs, cēlsirdīgs un apzinīgs, — Hodža Nasredins aizkustināts sacīja. — Bet arī es esmu taisns, cēlsirdīgs un apzinīgs un zvēru, tu neiesi rīt, važās kalts, uz vergu tirgu. Turi savu svārku stūri!

Viņš izbēra no somas visu naudu līdz pēdējai tangai. Tad cilvēks, turēdams ar kreiso roku svārku stūri, aokamna ar labo roku Hodžu Nasredinu un ar asarām acīs noslīga viņam pie krūtīm.

Hodža Nasredins pārlaida skatienu visiem izglābtajiem ļaudīm, redzēja smaidu un sārtumu sejās, mirdzumu acīs.

—   Bet tu tiešām pamatīgi nolidoji no sava ēzeļa, — pēkšņi ierunājās milzīgais, bārdainais akmeņlauzis iesmiedamies, un visi reizē sāka smieties: vīrieši rupjās balsīs, sievietes smalkās, un uzsmaidīja bērni, stiepdami savas rociņas Ilodžam Nasredinam pretī, bet pats viņš smējās skaļāk par visiem.

—   Ak! — viņš runāja, locīdamies smieklos, — jūs vēl nezināt, kas tas par ēzeli! Tas tāds gluži nolādēts ēzelis!

—   Nē! — viņu pārtrauca sieviete ar slimo bērnu uz rokām.

—   Nerunā tā par savu ēzeli. Viņš ir pats gudrākais, nats cēlākais, pats dārgākais ēzelis pasaulē, viņam līdzīga vēl nekad nav bijis un nebūs. Es esmu ar mieru visu mūžu viņu kopt, barot viņu ar tīrām auzām, neapgrūtināt viņu ar darbu, tīrīt viņu ar suku, izsukāt asti ar ķemmi. Jo, ja šis cildenais, ziedošai rozei līdzīgais, vienīgi labu tikumu apveltītais ēzelis nebūtu lēcis pāri grāvim un nebūtu izsviedis tevi no segliem, — ak cejiniek, kas tu mums atspīdēji kā saulīte miglā, — tu būtu aizjājis mums garām, mūs neievērojis, bet mēs nebūtu iedrošinājušies tevi aizturēt.

—   Viņai taisnība, — dziļdomīgi piezīmēja vecītis. — Mēs par savu glābšanu esam daudz parādā šim ēzelim, kas tiešām ir pasaules rota un atmirdz kā dimants starp visiem citiem ēzeļiem.

Visi sāka skaļi slavēt ēzeli un, cits ar citu sacenzdamies, nesa viņam plācenīšus, grauzdētu kukurūzu, kaltētas aprikozes un firziķus. Ēzelis, atgaiņādams ar asti uzmācīgās mušas, mierīgi un pašapzinīgi saņēma dāvanas, pamirkšķinādams tomēr acīm, ieraudzījis pātagu, ko Hodža Nasredins viņam slepus parādīja.

Bet laiks gāja savu gaitu, ēnas kļuva garākas, sarkankājainie stārki, parkšķinādami un sizdami spārniem, nolaidās savās ligzdās, no kurām viņiem stiepās pretī izsalkušo jauno putnēnu atvērtie knābji.

Hodža Nasredins sāka atvadīties.

Visi palocījās un pateicās viņam:

—   Paldies tev. Tu saprati mūsu bēdas.

—   Kā gan lai es nesaprastu, — viņš atbildēja, — ja es pats nupat vēl šodien pazaudēju četras darbnīcas, kur man strādāja astoņi visveiklākie meistari, māju un dārzu, kurā šalca strūklakas un kokos karājās zelta būrīši ar dziedātāju putniem. Kā gan lai es nesaprastu!

Vecītis ar bezzobaino muti nočamstināja:

—   Man nav nekā, ar ko tev pateiktiesVienīgais, ko paguvu paķert līdzi, atstādams māju, ir korāns — svētā grāmata; ņem to, un lai tā ir tev vadošā uguns dzīves jūrā.

Hodža Nasredins nesajuta nekādas cieņas pret svētajām grāmatām, bet, negribēdams apbēdināt vecīti, paņēma korānu, ielika to savā ceļasomā un uzlēca seglos.

—   Vārdu, vārdu! — visi iesaucās vienā balsī. — Pasaki mums savu vārdu, lai mēs zinām, ko pieminēt savās pateicības lūgšanās.

—   Kam jums jāzina mans vārds? Tstā labdarība nekāro slavas, bet, kas attiecas uz lūgšanām, tad allaham ir daudz eņģeļu, kas viņam ziņo par visiem labajiem darbiem. Ja en^eji būtu slinki un nolaidīgi un gulētu kaut kur uz mīkstiem padebešiem, neatzīmēdami visus labos un bezdievīgos darbus zemes virsū, tad jūsu lūgšanas tikpat neko nelīdzētu, jo allahs būtu tiešam muļķis, ticēdams ļaužu vārdiem un neprasīdams savu uzticības personu apstiprinājuma.

Kāda sieviete pēkšņi klusu iesaucās, pēc viņas — otra, tad vecītis satrūcies platam acīm vērās Hodžā Nasredinā. BetHodža Nasredins steidzās un neko neievēroja.

—   Ardievu! Miers un labklājība lai ir ar jums!

Ļaužu pateicības pavadīts, viņš nozuda ceļa līkumā.

Palicēji klusēja, acīs visiem plaiksnījas viena doma.

Klusumu pārtrauca vecītis. Viņš teica izjusti un svinīgi:

—   Tikai viens cilvēks visā pasaulē var izdarīt tādu darbu, tikai viens cilvēks pasaulē prot tā runāt, un tikai viens cilvēks pasaulē nes krūtīs tādu sirdi, kuras gaisma un siltums sasilda visus nelaimīgos un apbēdinātos, un šis cilvēks ir viņš — mūsu …

—   Ciet klusu! — viņu strauji pārtrauca otrs. — Vai tad tu esi aizmirsis, ka žogiem ir acis, akmeņiem ausis un daudzi simti suņu mestos viņam pa pēdām pakaļ?

—   Tev taisnība, — piebilda trešais. — Mums jācieš klusu, jo viņš patlaban iet pa virvi, un pietiktu mazākā pagrūdiena, lai viņu pazudinātu.

—   Lai man labāk izrauj mēli, nekā es kaut kur izrunātu, citiem dzirdot, viņa vārdu! — sacīja sieviete ar slimo bērnu uz rokām.

—   Es klusēšu! — iesaucās otra sieviete. — Jo es esmu ar mieru drīzāk mirt pati nekā nejauši uzdāvāt viņam virvi.

Tā runāja visi, izņemot tikai bārdaino, milzīgo akmeņkali, kas nebija visai apķērīgs un, klausoties citu runās, nekādi nevarēja saprast, kāpēc lai suņi dzītos pa pēdām ceļiniekam, kas taču nebija ne miesnieks, ne vārītu ķidu pārdevējs; bet, ja šis ceļinieks ir virves staigātājs, tad kāpēc nedrīkst, citiem dzirdot, izrunāt viņa vārdu, un kāpēc sieviete ir gatava drīzāk mirt nekā uzdāvāt savam glābējam virvi, kas būtu tik nepieciešama viņa arodā? Akmeņkalis galīgi apjuka, sāka stipri elsot, skaļi nopūtās un nolēma vairāk nedomāt, lai nesajuktu prātā.

Pa to laiku llodža Nasredins bija tālu aizjājis, bet viņa acu priekšā arvien vēl stāvēja nabaga ļaužu izmocītās sejas; viņš atcerējās slimā bērna drudža sārtos vaigus un no karstuma sasprēgājušās lūpas; atcerējās sirmgalvi, kas bija izmests no dzimtās mājas, — un no viņa sirds dziļumiem izlauzās niknums.

Viņš nevarēja nosēdēt seglos, nolēca un sāka iet blakus ēzelim, kājām spārdīdams akmeņus, kas gadījās ceļā.

— Nu, pagaidi, augļotāj, pagaidi! — Hodža čukstēja, un Jauna uguns iekvēlojās viņa tumšajās acīs. — Mēs vēl tiksimies, un labi tev neklāsies! Un tu, emīr, — viņš turpināja, — trīci un bālē, emīr, jo es, Hodža Nasredins, esmu Buhārā. Ak jūs, nicināmās dēles, kas manai nabaga tautai izsūc asinis, ak jūs, rijīgās hiēnas, smirdošie šakāļi, — ne mūžīgi jūs baudīsiet laimi un ne mūžīgi mocīsies tauta! Bet, kas attiecas uz tevi, augļotāj Džafar, tad lai mūžu mūžos mans vārds ir kauna aptraipīts, ja es neizrēķināšos ar tevi par visu to postu, ko tu nodari nabagiem.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Pat Hodžam Nasredinam, kas savā mūžā bija tik daudz pieredzējis, šī pirmā diena dzimtenē bija pārāk nemierīga un dēku bagāta. Hodža Nasredins jutās noguris un centās noslēpties kādā klusā vietiņā, lai atpūstos.

«Nē!» viņš nodomāja, ieraudzījis iztālēm ļaužu drūzmu pie ūdenskrātuves. «Kā redzams, tad man šodien nav lemts atpūsties! Lūk, tur jau atkal kaut kas noticis!»

Ūdenskrātuve atradās sāņus no lielceļa, un Hodža Nasredins varētu aizjāt garām, bet viņš nebija tas cilvēks, kas spēj palaist garām izdevību neiejaukties ķildā, skandālā vai kautiņā.

Ēzelis, kas pa ilgiem gadiem bija pamatīgi iepazinies ar sava kunga raksturu, bez mudināšanas pagriezās uz ūdenskrātuves pusi.

— Kas noticis? Vai kāds nosists? Vai apzagts? — iesaucās Hodža Nasredins, jādams tieši ļaužu pūlī. — Nu, pašķirieties! Dodiet ceļu! Ceļu!

Izspraucies pūlim cauri un piejājis pie lielās, zaļganām gļotām pārklātās ūdenskrātuves, viņš ieraudzīja neparastu ainu.

Trīs soļus no krasta slīka cilvēks. Viņš te uzpeldēja, te nogrima, un lieli burbuļi uzvirmoja augšup.

Krastā rosījās daudz ļaužu; viņi sniedzās pēc slīcēja, mēģinādami satvert to aiz drēbēm, bet rokas neaizsniedza slīcēju ne par pusaršīnu.

—   Pasniedz rokul Pasniedzi Pasniedz! — tie kliedza.

Slīcējs it kā nedzirdēja viņus un nesniedza roku, vienmērīgi

grimdams un atkal uzpeldēdams. Viņa kustības lejup un augšup sacēla ūdenskrātuvē gurdus viļņus, kas, klusi plunkšķēdami, laizīja krastu.

—   Dīvaini! — sacīja Hodža Nasredins, vērodams slīcēju.

—   Pavisam dīvaini! Kas tam varētu būt par cēloni? Kāpēc viņš nepasniedz rokas? Varbūt viņš ir veikls ūdenslīdējs un saderējis nirt, bet kāpēc tad viņš halātā?

Hodža Nasredins kļuva domīgs. Kamēr viņš domāja, slīcējs paguva ienirt četras reizes, pie kam katru reizi palika arvien ilgāk un ilgāk dibenā.

—   Ļoti savādi! — atkārtoja Hodža Nasredins, nokāpdams no ēzeļa. — Pagaidi te, — viņš uzrunāja ēzeli, — bet es iešu tuvāk palūkoties.

Slīcējs tai brīdī iegrima dziļi un neparādījās ilgi, tā ka daži krastā jau sāka skaitīt dvēseles aizlūgumu. Bet pēkšņi viņš parādījās atkal. — Dod roku! Dod! Dod! — ļaudis iesaucās, stiepdami pretim rokas, bet viņš, paskatījies baltam acīm un nepastiepis roku, atkal klusu un viegli nogāja dibenā.

—   Ak jūs, neapķērīgie ērmi! — Hodža Nasredins sacīja.

—   Vai jūs neredzat pēc dārgā halāta un zīda turbāna, ka šis cilvēks ir mulla vai bagāts augstmanis? Un vai jūs vēl līdz šim pašam laikam neesat iepazinušies ar mullu un augstmaņu raksturu un nezināt, kā tie velkami ārā no ūdens?

—   Velc ātrāk, ja tu zini! — pūlī kliedza. — Glāb viņu, viņš ir uzpeldējis. Velc ārā!

—   Pagaidiet, — Hodža Nasredins atbildēja. — Es savu runu vēl neesmu pabeidzis. Kur jūs esat redzējuši mullu vai augstmani, es jums prasu, kas jebkad jebkādam kaut ko būtu devis? Pieminiet, nejēgas: mullas un augstmaņi nekad neko nedod, viņi tikai ņem. Un glābt viņus no ūdens vajag prast saskaņā ar viņu raksturu. Lūk, paskatieties!

—   Bet tu jau esi nokavējis! — sauca no pūļa. — Viņš jau vairs neiznirs.

—   Jūs domājat, ka ūdens gari tik viegli pieņem mullu vai augstmani? Maldāties. Ūdens gari no visa spēka pūlēsies tikt vaļā no viņa.

Hodža Nasredins notupās un sāka pacietīgi gaidīt, vērodams ūdens burbuļus, kas cēlās no ūdenskrātuves dibena un, lēna vēja dzīti, peldēja uz krastu.

Beidzot kaut kas tumšs lēni pacēlās no dziļuma. Slīcējs parādījās virs ūdens — pēdējo reizi, ja nebūtu bijis Hodža Nasredins.

—   Ņem! — Hodža Nasredins iesaucās, stiepdams viņam pretī roku. — Ņem!

Slīcējs krampjaini ieķērās pasniegtajā rokā, tā ka Hodža Nasredins pat saviebās aiz sāpēm.

Ilgi pēc tam krastā nevarēja atliekt izglābtā pirkstus.

Dažas minūtes viņš gulēja nekustēdamies, iepinies ūdens zālēs un aplipis smirdošām gļotām, kas aizsedza viņa seju. Tad no mutes, deguna un ausīm izšļāca ūdens.

—   Soma! Kur mana soma? — viņš ievaidējās un ātrāk neapmierinājās, kamēr nebija sataustījis sev pie sāniem somu. Tad viņš nokratīja no sevis ūdenszāles un ar halāta apakšmalu noslaucīja gļotas no sejas. Hodža Nasredins atrāvās atpakaļ: tik izķēmota bija šī seja ar plakani saspiestu degunu, uz āru izvērstām nāsīm, ar nagu labajā acī. Piedevām viņš bija arī kuprains.

—   Kurš ir mans glābējs? — viņš jautāja čērkstošā balsī, pārlaizdams ļaužu pūlim savas vienīgās acs skatienu.

—   Te viņš ir! — nodūca visi, pastumdami Hodžu Nasredinu uz priekšu.

—   Panāc šurp, es tevi apbalvošu. — Izglābtais iebāza roku savā somā, kur vēl guldzēja ūdens, un izvilka samirkuša sudraba sauju. — Taisnību sakot, tas nav nekas sevišķs, ne brīnišķīgs, ka tu mani izvilki, es droši vien arī pats būtu izpeldējis, — viņš turpināja ķildīgā balsī.

Kamēr viņš runāja, viņa sauja — vai nu aiz nespēka, vai cita cēloņa — pamazām atdarījās, un nauda, klusi skanēdama, ritēja pa pirkstu starpām atpakaļ somā. Pēdīgi rokā palika viens naudas gabals — pustanga; viņš nopūzdamies pasniedza naudas gabalu Hodžam Nasredinam.

—   Te tev būs nauda. Aizej uz tirgu un nopērc sev bļodiņu plova.

—   Te nepietiek bļodiņai plova, — Hodža Nasredins sacīja.

—   Nekas, nekas. Ņem plovu bez gaļas.

—   Tagad jūs saprotat, ka es viņu tiešām izglābu tā, kā to prasa viņa raksturs. — Hodža Nasredins griezās pie pārējiem.

Viņš gāja pie sava ēzeļa.

Ceļā viņu apstādināja liels, vājš, dzīslains drūma, nepiemīlīga izskata cilvēks, oglēm un sodrējiem notraipītām rokām, ar kalēja knaiblēm aiz jostas.

—   Ko teiksi, kalēj? — Ilodža Nasredins prasīja.

—   Vai tu arī zini, — kalējs atbildēja, nomērīdams Hodžu Nasredinu ar nelabvēlīgu skatienu no galvas līdz kājām, — vai tu arī zini, ko tu pašā pēdējā mirklī izglābi, pēc tam neviens vairs nebūtu varējis viņu glābt? Un vai tu arī zini, cik asaru līs tagad tava darba dēļ, un cik ļaužu pazaudēs tagad savas mājas, laukus, vīnadārzus un tiks aizdzīti uz vergu tirgu, bet pēc tam — važās pa Lielo Hivas ceļu.

Hodža Nasredins paskatījās viņā izbrīnījies.

—   Es tevi nesaprotu, kalēj! Vai ir cilvēka un musulmaņa cienīgi iet slīcējam garām, nepasniedzot viņam glābēja roku?

—   Kā tev liekas, vai ir jāglābj no bojā ejas visas indīgās čūskas, visas hiēnas un katrs nekrietnelis! — kalējs iesaucās un tad apdomājies piebilda: — Vai tu esi šejienietis?

—   Nē! Es esmu atjājis no tālienes.

—   Tātad tu nezini, ka cilvēks, ko tu izglābi, ir ļaundaris un

asinssūcējs, un katrs trešais cilvēks Buhārā vaid un raud viņa dēļ!

Briesmīgas aizdomas iešāvās Hodžam Nasredinam prātā.

—   Kalēj! — viņš drebošā balsī sacīja, baidīdamies ticēt savām aizdomām. — Pasaki man izglābtā vārdu!

—   Tu esi izglābis augļotāju Džafaru, lai viņš ir nolādēts šajā un nākošajā dzīvē, un lai posts piemeklē visu viņa cilti līdz četrpadsmitam augumam! — atbildēja kalējs.

—   Kā! — iesaucās Hodža Nasredins. — Ko tu runā, kalēj! Ak bēdas, ak kauns pār manu galvu! Vai es patiesi pats savām rokām izvilku no ūdens šo čūsku? Patiesi, tāds grēks nav piedodams! Ak bēdas, ak kauns un nelaime!

Viņa nožēla aizkustināja kalēju, tas mazliet atmaiga.

—• Apmierinies, ceļiniek, tur jau nu nekā vairs nevar darīt. Un vajadzēja tev arī taisni tai brīdī piejāt pie ūdenskrātuves. Kāpēc gan tavs ēzelis kaut kur nesāka niķoties un neaizkavēja tevi ceļā? Pa to laiku augļotājs būtu noslīcis.

—   Sis ēzelis! — sacīja Hodža Nasredins. — Ja viņš arī kaut kur ceļā aizkavējas, tad tikai tāpēc, lai iztukšotu naudu no manas pārsviežamās ceļa somas: viņam, redzi, smagi nest, tās pilnas ar naudu. Bet, ja man lemts sevi apkaunot, ka esmu glābis augļotāju, tad vari būt pārliecināts — šis pats ēzelis nogādās mani laikus tur, kur vajadzīgs.

—   Jā! — atteica kalējs. — Bet izlietu ūdeni nesasmelsi. Augļotāju otrreiz vairs neiedzīsi atpakaļ dīķī!

Hodža Nasredins kļuva vērīgs.

—   Esmu izdarījis ļaunu darbu, bet es to izlabošu. Klausies, kalēj, zvēru, ka noslīcināšu augļotāju Džafaru. Zvēru pie sava tēva bārdas, ka es viņu noslīcināšu šinī pašā ūdens bedrē. Piemini manu zvērestu, kalēj! Es nekad ar vārdiem nemētājos. Augļotājs tiks noslīcināts! Un, kad tu par to dzirdēsi uz tirgus laukuma, tad zini, ka es savu grēku Diženās Buhāras iedzīvotāju priekšā esmu izpircis.

ASTOTA NODAĻA

Pār pilsētu jau nolaidās viegla krēsla, kad Hodža Nasredins nonāca pie tirgus laukuma.

Caihanās iedegās spoži ugunskuri, un drīz vien viss laukums ieslēdzās uguņu lokā. Rit bija gaidāms liels tirgus — mīkstiem soļiem cita aiz citas gāja kamieļu karavānas, nozuzdamas tumsā, bet gaiss arvien vēl bija pilns ar vienmērīgām, skumjām vara zvārgulīšu skaņām; un, kad tālumā sāka apklust vienas karavānas zvārgulīši, tos nomainīja citas, kas ienāca tirgus laukumā, un tas atkārtojās bezgalīgi, liekas, pati tumsa virs tirgus laukuma klusi skanētu, drebētu, vai lētu, būtu pilna skaņu, kas it kā no visas pasaules malām šurp atnestas. Te vaidēja indiešu un afgāņu, Arābijas, Irānas un Ēģiptes zvārguļi. Hodža Nasredins visu laiku klausījās un klausījās un būtu labprāt klausījies bez gala. Blakus čaihanā iedunējās tamburīns, viņam atbildēja dutāras stīgas. Un neredzams dziedonis augstu līdz pašām zvaigznēm pacēla skanīgu, stieptu balsi: viņš dziedāja par savu visumīļo, viņš žēlojās par to.

Sīs dziesmas pavadīts, Hodža Nasredins gāja meklēt naktsmājas.

—   Mums par abiem ar ēzeli ir pustangas, — viņš sacīja čaihanas saimniekam.

—   Par pustangu vari pārgulēt uz paklāja, — atbildēja saimnieks. — Segu nedabūsi.

—   Bet kur lai piesienu ēzeli?

—   Ko vēl negribēsi — es lai rūpējos par tavu ēzeli.

Slitas pie čaihanas nebija. Hodža Nasredins pamanīja kādu dzelzs klamburu, kas rēgojās no dēļu paaugstinājuma apakšas. Pie šā klambura viņš piesēja ēzeli, nepapūlēdamies apskatīties, kur tas piestiprināts, tad iegāja čaibanā un nolikās gulēt, jo bija ļoti piekusis.

Pussnaudā Hodža nejauši izdzirdēja savu vārdu. Viņš atvēra acis.

Netālu pulciņā sēdēja un dzēra tēju ļaudis, kas bija atbraukuši uz tirgu, — kamieļu dzinējs, gans un divi amatnieki. Viens no tiem pusbalsī runāja:

—   Par Hodžu Nasredinu vēl stāsta: reiz viņš gājis Bagdādē pa tirgus laukumu un pēkšņi izdzirdējis troksni un kliedzienus, kas nākuši no traktiera. Mūsu Hodža Nasredins, kā zināsit, ir ziņkārīgs cilvēks — viņš ielūkojies traktierī. Viņš redzējis, ka resns traktiernieks ar sarkanu mūli purina aiz apkakles kādu nabagu un prasa naudu, bet nabaga virs negrib maksāt.

—   Kas tas par troksni? — vaicājis mūsu Hodža Nasredins. — Kas jums te dalāms?

—   Lūk, šis klaidonis, — traktiernieks atkliedzis, — šis nožēlojamais skrandainis un blēdis, kaut viņam visas iekšas sakalstu, ienāca manā traktierī, izņēma no azotes plāceni un turēja tik ilgi virs ogļu trauka, kamēr plācenis bija piesūcies ar šašlika smaržu un tā kļuvis divreiz gardāks. Tad šis nabags aprija plāceni, bet tagad negrib maksāt, kaut viņam izbirtu visi zobi un noluptu āda!

—   Vai taisnība? — mūsu Hodža Nasredins noprasījis nabagam, bet tas aiz bailēm nav varējis izrunāt ne vārda, tikai pametis ar galvu.

—   Nav labi, — sacījis Hodža Nasredins. — Pavisam nav labi bez maksas izmantot otra labumu.

—   Vai tu dzirdi, skrandaini, ko tev saka šis cienījamais cilvēks? — nopriecājies traktiernieks.

—   Vai tev ir nauda? — Hodža Nasredins griezies pie nabaga. Tas klusēdams izņēmis no kabatas pēdējos vara gabalus. Traktiernieks jau izstiepis pēc tiem savu trekno ķetnu.

— Pagaidi, cienījamais! — viņu apvaldījis Hodža Nasredins. — Pieliec man vispirms savu ausi!

Un viņš ilgi skandinājis saujā naudas gabalus traktierniekam pie pašas auss. Bet tad atdevis naudu atpakaļ nabagam un teicis:

—   Ej ar dieva palīgu, nabaga cilvēki

—   Kā! — iekliedzies traktiernieks. — Es taču nesaņēmu maksu!

—   Viņš tev visu samaksāja, un jūs esat norēķinājušies, — atbildējis Hodža Nasredins. — Viņš ostīja tava šašlika smaržu, bet tu klausījies viņa naudas skaņā.

Caihanā visi locījās aiz smiekliem. Tad kāds steidzīgi atgādināja:

—   Klusāk! Citādi tūliņ nopratīs, ka mēs runājam par Hodžu Nasredinu.

«No kurienes viņi to dabūjuši zināt?» pie sevis pasmaidīja Hodža Nasredins. «Tas, taisnību sakot, nebija Bagdādē, bet Stambula, taču vienalga, no kurienes viņi to uzzinājuši?»

Savu stāstu pusbalsī iesāka otrs — gana drēbēs un krāsainā turbānā, kas norādīja, ka viņš ir Badahšanas iedzīvotājs.

—    Stāsta vēl tā. Reiz Hodža Nasredins gājis garām mullas sakņu dārzam. Mulla taisni tobrīd ievācis ķirbju ražu un lielā alkatībā piebāzis maisu tik pilnu, ka nevarējis to pacelt, kur nu vēl panest. Viņš stāvējis un domājis: «Kā lai aizstiepju maisu mājās?» Ieraudzījis garāmgājēju un nopriecājies:

—    Paklausies, mans dēls! Vai tu neaiznestu šo maisu līdz manām mājām?

Bet Hodžam Nasredinam nav bijis naudas.

— Cik tu man maksāsi? — viņš jautajis mullam.

—   Ak mans dēls! Kam gan tev nauda? Kamēr tu nesīsi ķirbjus, es tev uzticēšu trīs gudrības, un tās tevi padarīs laimīgu uz visu mūžu.

«Interesanti, kādas gudrības gan mulla man apsolās atklāt?» Hodža Nasredins nodomājis pie sevis.

Viņu pārņēmusi ziņkāre. Tad Hodža Nasredins uzcēlis plecos maisu un nesis. Bet ceļš gājis stāvus kalnā un gar aizas malu. Kad Hodža Nasredins apstājies atpūsties, mulla viņam teicis noslēpumainā, svarīgā balsī:

—    Klausies pirmo gudrību, par kuru lielāku pasaule nepazīst no Ādama laikiem, un, ja tu izpratīsi visu tās dziļumu, tad tas būs tikpat daudz kā izprast burtu Alif, Lam, Ra nozīmi, ar kuriem mūsu pravietis un skolotājs Muhameds iesāk korāna otro nodaļu. Klausies uzmanīgi: ja kads tev saka, ka iet kājām ir labāk nekā jāt — tad netici šim cilvēkam. Atceries manus vārdus un pārdomā tos neatlaidīgi dienu un nakti, un tev atklasies tajos apslēptā gudrība. Bet šī gudrība nav nekas salīdzinājumā ar otru gudrību, kuru es tev pastāstīšu, lūk, pie ta koka. Redzi, tur priekšā!

«Labi!» Hodža Nasredins nodomājis pie sevis. «Pagaidi, mulla!»

Sviedriem līstot, viņš aizstiepis maisu līdz kokam.

Mulla pacēlis pirkstu.

—   Atdari savas ausis un klausies, jo otra gudrība satur sevī visu korānu, pusi no šariata un vēl ceturto daļu no tarikata grāmatas. Kas būs iepazinies ar šo gudrību, tas nekad nenomaldīsies, nekad nepaklups uz patiesības ceļa. Centies, mans dēls, saprast šo gudrību un priecājies, ka saņem to bez maksas. Otra gudrība skan tā: ja kāds tev saka, ka nabagam ir vieglāk dzīvot nekā bagātam, tad netici šim cilvēkam. Bet arī šī otra gudrība nav nekas salīdzinājumā ar trešo, kuras spožumu var salīdzināt tikai ar žilbinošo saules mirdzumu un kuras dziļumu var salīdzināt tikai ar okeāna dziļumu. Trešo gudrību es tev pastāstīšu pie savas majas vārtiem. Iesim ātrāk, jo es jau esmu atpūties.

—   Pagaidi, mulla! — atbildējis mūsu Hodža Nasredins.

—   Es jau iepriekš zinu tavu trešo gudrību. Tu pie savas mājas vārtiem gribi man pateikt, ka gudrs cilvēks arvien var piedabūt muļķi stiept bez maksas maisu ar ķirbjiem.

Pārsteigtais mulla sarāvies. Hodža Nasredins bija vārdu pa vārdam uzminējis viņa trešo gudrību.

—   Bet tagad klausies, mulla, manu vienu vienīgo gudrību, kas visu tavu gudrību vērta, — turpinājis Hodža Nasredins.

—   Un mana gudrība, zvēru pie Muhameda, ir tik žilbinoša un tik dziļa, ka satur sevī visu islamu ar korānu, šariatu, tarikata grāmatām un visām citām grāmatām, un visu Būdas mācību, un visu jūdu ticību, un visus kristiešu maldus. Nē, nekad nav bijis un nebūs patiesākas gudrības par to, ar kuru es tevi tūliņ iepazīstināšu, mulla! Bet sagatavojies, lai šī lielā gudrība tevi pārāk nesatriec, jo no tās var viegli zaudēt prātu, tik satriecoša, žilbinoša un neaptverama tā ir. Saņem kopā savus prātus un paklausies: ja tev kāds sacīs, ka, lūk, šie paši ķirbji nav izšķīduši, tad iespļauj tādam cilvēkam sejā, nosauc viņu par meli un izdzen no savas mājas!

To pateicis, Hodža Nasredins pacēla maisu un nosvieda to no stāvās krants. Ķirbji izbira no maisa un palēkdamies skanīgi pārplīsa uz akmeņiem.

—   Ak, manas bēdas! Ak, lielais zaudējums un posts! — iekliedzās mulla.

Un viņš sāka skaļi vaimanāt, žēloties, skrāpēt seju un izturējās kā ārprātīgs.

— Redzi nu! — pamācoši teicis Hodža Nasredins. — Es jau tevi brīdināju, ka no manas gudrības tavs prāts var viegli aptumšoties.

Klausītāji sāka sirsnīgi smieties.

Hodža Nasredins, gulēdams kaktā uz putekļainā, blusainā paklāja, domāja:

«Viņi pat to uzzinājuši! Bet no kurienes? Mēs taču bijām tikai divi pie aizas, un es nevienam to neesmu stāstījis. Jādomā, ka izstāstījis pats mulla, beidzot apķēries, kas bijis viņa maisa nesējs.»

Sāka stāstīt trešais.

—    Reiz Hodža Nasredins atgriezās no pilsētas uz turku ciemu, kur tai laikā dzīvojis. Sajuzdams nogurumu, viņš nolikās atpūsties upītes krasta — un, maigo, smaržīgo pavasara vēsmu iežūžots, pašam nemanot, aizmiga.

Sapnī viņš redzēja sevi mirušu. «Ja es esmu miris,» nolēma pie sevis mūsu Hodža Nasredins, «tad man nevajag kustēties un nevajag atvērt acis.» Tā viņš nogulēja mīkstajā zālē ilgu laiku bez kustēšanās un nāca pie pārliecības, ka mirušam būt nav nemaz tik ļauni: guli tik un guli bez kādām raizēm un rūpēm, kas mūs ik uz soļa pavada šīs zemes nīcīgajā dzīvē.

Garām gāja kaut kādi ceļinieki un ieraudzīja Hodžu Nasredinu.

—    Skaties! — viens sacīja. — Tas ir musulmanis.

—   Viņš ir miris, — piebilda otrs.

—    Jāaiznes uz tuvāko ciemu, lai viņu tur nomazgātu un cienīgi paglabātu, — trešais ieteica, minēdams tieši to ciemu, kurp devās Hodža Nasredins.

Ceļinieki nocirta dažus jaunus kociņus, pagatavoja nestuves un uzvēla uz tam Hodžu Nasredinu.

Tie ilgi to nesa, bet viņš gulēja nekustēdamies, aizvērtām acīm, kā pienākas mironim, kura dvēsele jau klauvē pie paradīzes vārtiem.

Pēkšņi nestuves apstājās. Ceļinieki sāka ķildoties — kur brasls. Viens sauca — uz labo pusi, otrs uz kreiso, trešais aicināja iet taisni upītei pāri.

Hodža Nasredins mazliet pavēra vienu aci un ieraudzīja, ka ceļinieki stāv pie pašas dziļākās, straujākās un bīstamākās upītes vietas, kur jau ne vienu reizi vien bija slikuši nevērīgi peldētāji. «Par sevi pašu es nebēdāju,» nodomāja Hodža Nasredins. «Es taču esmu miris, un man vienalga, kur gulēt, — kapa vai upes dibenā. Bet šos ceļiniekus vajag brīdināt, citādi viņi, rūpēdamies par mani, var aiziet boja, kas no manas puses būtu visskaidrākā nepateicība.»

Viņš mazliet piecēlās uz nestuvēm un, norādīdams ar roku uz brasla pusi, vājā balsī ierunājās:

—   Ak ceļinieki, kad es vēl biju dzīvs, es arvien pārgāju pār šo upiti, lūk, tur, pie tam papelēm.

Un viņš atkal aizvēra acis. Ceļinieki, pateikušies Hodžarn Nasredinam par aizrādījumu, aizstiepa nestuves tālāk, skaļi, skaitīdami lūgšanas par viņa dvēseles glabšanu.

Kamēr klausītāji un arī pats stāstītājs smējās, piebikstīdami cits citam elkoņiem, Hodža Nasredins ar nepatiku murmināja:

—   Visu sagrozījuši. Pirmkārt, neesmu sapņojis, ka būtu miris. Tāds muļķis taču neesmu, lai pats neizšķirtu, vai esmu dzīvs vai miris. Es pat labi atceros, ka mani visu laiku koda blusa un neganti gribējās pakasīties, — tas taču acīm redzams pierādījums, ka es patiesi biju dzīvs, jo citādi nebūtu izjutis blusas kodienus. Es tikai biju noguris, un man netikās iet, bet ceļinieki veselīgi puiši: kas tas gan viņiem — pamest mazu līkumu un aiznest mani līdz ciemam? Bet, kad tie taisījās pāriet pār upi tai vietā, kur tā bija triju cilvēku augumu dziļa, es viņus apturēju, rūpēdamies ne tik daudz par savu ģimeni, jo man tās nav, kā tieši par viņu ģimenēm. Un tūliņ arī izbaudīju nepateicības rūgtos augļus. Pateicības vietā, ko biju izpelnījies par īstā laikā izteiktu brīdinājumu, viņi izmeta mani no nestuvēm, uzbruka man ar dūrēm un droši vien būtu mani stipri piekāvuši, ja manas veiklās kājas nebūtu mani paglābušas … Brīnos, kā ļaudis var izkropļot un sagrozīt patiesību.

Tad ceturtais iesāka savu stāstu.

—   Vēl par Hodžu Nasredinu stāsta tā. Viņš, Hodža Nasredins, dzīvojis apmēram pusgadu kādā ciemā un ar savām attapīgajām atbildēm un aso prātu ticis ļoti iecienīts.

Hodža Nasredins sāka vērīgi klausīties. Kur viņš bija dzirdējis šo balsi — ne visai skaļu, bet skaidri saprotamu, ar tikko manāmu aizsmakumu? Un gluži nesen … Varbūt pat šodien … Bet, lai kā nopūlējās, atcerēties nevarēja.

Stāstītājs turpināja:

—   Ta apgabala gubernators reiz nosūtīja uz to ciemu, kur dzīvoja Hodža Nasredins, kadu no saviem ziloņiem, lai iedzīvotāji dotu viņam pajumti un to uzturētu. Zilonis bija neaprakstāmi rijīgs. Viņš diennaktī apēda piecdesmit mēru miežu, piecdesmit mēru džugaras, piecdesmit mēru kukurūzas un simt kūļu svaiga āboliņa. Divu nedēļu laikā iedzīvotāji izbaroja zilonim visus savus krājumus, sevi izputinaja un nonāca izmisumā. Un beidzot nolēma sūtīt Hodžu Nasredinupie paša gubernatora ar lūgumu, lai ziloni aizvāc no ciema.

Nogāja pie Hodžas Nasredina un sāka viņu lūgt. Hodža bija ar mieru, apsegloja savu ēzeli, kura visā pasaulē pazīstamā stūrgalvība, ļaunā daba un slinkums bija tāds, it kā tajā butu apvienojušies šakālis, zirneklis, odze un varde, un devas pie gubernatora, pie kam neaizmirsa iepriekš vienoties ar iedzīvotājiem par atalgojumu un maksu nolika tik lielu, ka daudzi bija spiesti pārdot savas mājās un kļuva nabagi Hodžas Nasredina dēļ.

—    Khm! — atskanēja no kakta, kur uz sava paklāja valstījās un mētājās Hodža Nasredins, tikko valdīdams niknumu, kas kūsāja tam krūtīs.

Stāstītājs turpināja:

—    Un viņš, Hodža Nasredins, atnāca pilī un ilgi nostāvēja galma kalpu un liekēžu pulkā, gaidīdams, kad viņa gaišībai —, greznībā un varā kā saulei mirdzošajam gubernatoram iepatiksies vērst uz viņu savu visugaišo skatienu, kas dažus ceļ laimē, bet citus gāž postā. Un, kad gubernators, kas savu pavadoņu pulka mirdzēja kā sudrabotais mēness starp zvaigznēm vai slaikā, smaržojošā ciprese zemu krūmiņu vidū, visžēlīgi aplaimoja Hodžu Nasredinu un pievērsa viņam savu vaigu, kurā apvienojās dižciltība un gudrība kā rubīns un dimants vienā gredzenā, kad, es saku, gubernators pievērsa viņam savu skatienu, tad Hodžam Nasredinam sāka trīcēt ceļi kā šakaļa aste tādas varenības priekšā un asinis dzīslās ritēja lēnāk, viņš viss nosvīda un kļuva bāls kā krīts.

—   Khml — atskanēja no kakta, bet stāstītājs tam nepievērsa uzmanību un turpināja:

—   Ko tu gribi? — gubernators prasīja dižmanīgā, skaļā balsī, kas atgadināja lauvas rūkšanu.

Hodža Nasredins aiz bailēm tikko varēja pakustināt mēli; viņš spiedza kā riebīga hiēna.

—   Ak valdniek! — atbildēja Hodža Nasredins. — Tu mūsu apgabala gaisma, tu mūsu saule un mēness, un miera un prieka devējs visiem, kas dzīvo mūsu apvidū, uzklausi savu nievājamo vergu, kas nav cienīgs noslaucīt ar savu bārdu pat tavas pils slieksni. Tev, spožajam, visužēlīgi labpatika novietot mūsu ciema iedzīvotāju pajumtē un kopšana vienu no taviem ziloņiem. Ar to nu mēs esam mazliet nemierā.

Gubernators bargi sarauca uzacis un izskatījās kā negaisa mākonis, bet Hodža Nasredins noliecās viņa priekšā līdz zemei kā niedre vētras laikā.

—   Ar ko jūs neesat mierā? — prasīja gubernators. — Runā taču ātrāk! Vai tava mēle ir piekaltuši pie tavas netīrās un nekrietnās rīkles?!

—   A . .. jūsu … jū … — šļupstēja bailīgais Hodža Nasredins. — Mēs, visugaišais pavēlniek, neesam apmierināti, ka zilonis ir viens vienīgs un ļoti garlaikojas. Nabaga dzīvnieks ir galīgi novārdzis, un visi iedzīvotāji cieš viņam līdzi. Tāpēc, lūk, mani arī atsūtīja pie tevis, ak dižciltīgais no dižciltīgākajiem, kas grezno mūsu zemi, lūgt, lai tev labpatiktu parādīt mums vēl vienu žēlastību un atsūtīt zilonim ziloņa mātīti iedzīvotāju pajumtē un kopšanā.

Gubernators bija visai apmierināts ar tādu lūgumu un pavēlēja to tūliņ izpildīt, bet Hodžam Nasredinam par savas labvēlības zīmi atļāva noskūpstīt savu zābaku, ko tas arī izdarīja ar tik lielu centību, ka gubernatora zābaks kļuva rūsgans, bet Hodžas Nasredina lūpas melnas.

Bet šajā brīdī stāstītāju pērkona balsī pārtrauca pats Hodža Nasredins.

—   Tu melo! — iekliedzās Hodža Nasredins. — Tu melo, bezkauņa, kas pats esi līdzīgs šakāļa, zirnekļa, odzes un vardes krustojumam. Tavas lūpas, tu netīrais, kašķainais suns, un tava mēle, un visas tavas iekšas ir melnas no valdnieku zābaku laizīšanas! Bet Hodža Nasredins nekad un nekur vēl nav liecies pavēlnieka priekšā. Tu apmelo Hodžu Nasredinu! Viņš nav tāds!

Tu melo! Neklausieties viņā, musulmaņi, trenciet viņu prom kā meli un nomelnotāju, lai jūsu nicināšana ir viņa daļa. Musulmaņi, novērsiet no viņa savas acis un sirdis!

Viņš metās uz priekšu, lai pats savām rokām izrēķinātos ar šo apmelotāju, bet tad pēkšņi atrāvās atpakaļ. So bakurētaino, plakano seju un dzeltenās, nemierīgās acis Hodža pazina. Tas bija tas pats kalps, kas mazajā ieliņā bija strīdējies ar viņu par aizkapa tilta margu garumu.

— A-hā! — iesaucās Hodža Nasredins. — Es pazīstu tevi, tu uzticamais un godīgais sava kunga kalps! Un tagad es zinu, ka tev ir vēl kāds kungs, kura vārdu tu slēp! Bet saki, — cik emīrs tev maksā par Hodžas Nasredina nozākāšanu? Cik tev maksā par apsūdzībām, cik tev maksā par katru tevis nodoto un ar nāvi sodīto, par katru pazemes cietuma iemesto, važās iekalto, verdzībā pārdoto? Es tevi pazīstu, tu emīra spiegs un nodevējs!

Spiegs, kas līdz tam bija stāvējis nekustīgs, ar bailēm noraudzīdamies Hodžā Nasredinā, pēkšņi sasita plaukstas un iekliedzās augstā balsī: — Sargi, šurp!

Hodža Nasredins sadzirdēja, ka pa tumsu skrien sargi, žvadz šķēpi un skan vairogi. Nezaudēdams laiku, viņš palēcās sāņus, nogāzdams gar zemi bakurētaino spiegu, kas aizkrustoja ceļu.

Bet tad viņš sadzirdēja sargu soļus, kas skrēja no laukuma otra gala.

Lai uz kuru pusi viņš metās, visur atdūrās uz sargiem. Un bija brīdis, kad viņš domaja, ka ir jau pazudis. — Ai bēdas! Esmu iekritis! — Hodža iesaucās skaļā balsī. — Dzīvo vesels, mans uzticīgais ēzelīt!

Bet tad notika kaut kas brīnišķīgs un negaidīts, ko vēl tagad atmin Buhārā un neaizmirsīs nekad, jo liels bija uztraukums un lieli postījumi.

Ēzelis, izdzirdis sava kunga bēdīgos saucienus, devās pie viņa, bet tam nopakaļis no paaugstinajuma izvēlās milzīgas bungas. Hodža Nasredins pa tumsu bija piesējis ēzeli pie bungu dzelzs klambura. Ar bungām čaihanas saimnieks lielos svētkos mēdza saaicināt viesus savā čaihanā. Bungas aizķērās aiz akmens un ierībējās; ēzelis atskatījās, bet bungas ierībējās no jauna — un ēzelis, domādams, ka ļaunie gari, pieveikuši Hodžu

Nasredinu, metīsies tagad uz viņa pelēko ādu, lielās izbailēs iezviedzās, pacēla asti un metās skriet pa laukumu.

— Nolādēts! Manas bungas! — iebrēcās čaihanas saimnieks un devās ēzelim pakaļ.

Velti! Ēzelis skrēja kā vējš, kā vētra, bet, jo ātrāk viņš auļoja, jo negantak, briesmīgāk un apdullinošak rībēja bungas aiz viņa, lēkadamas pa akmeņiem un ciņiem. Ļaudis čaihanās uztraucās, sāka sasaukties, apvaicāties — kāpēc tik neparastā laikā rīb bungas, kas noticis?

Bet tieši tobrīd laukumā ienāca pēdējie piecdesmit kamieļi, apkrauti traukiem un vara plāksnēm. Ieraudzījuši tumsā kaut ko briesmīgu, rūcošu, apaļu, lēkājošu un rībošu, kas drāzās viņiem virsū, kamieļi izbailēs sāka trakot, metās uz visām pusēm un izsvaidīja traukus un dārdošos vara gabalus.

Neilgā laikā visu laukumu un apkārtējās ielas pārņēma lielas izbailes un nepieredzēts apjukums: dārdoņa, žvadzoņa, rūkoņa, zviegšana, riešana, kaukšana un šķindoņa — viss saplūda tadā ellišķīgā troksnī, ka neviens nevarēja neko saprast. Simtiem kamieļu, zirgu, ēzeļu, kas bija norāvušies no slitas, auļoja tumsā pa izmētātām, dārdošām vara plāksnēm; bet dzinēji vaimanāja un, lāpas vicinādami, skraidīja pa laukumu. Ļaudis uzmodās no šausmīgā trokšņa, izlēca no gultām un skrēja puskaili, paši nezinādami, kurp, uzgrūdās cits citam, kliedza aiz sāpēm un izmisuma, domādami, ka pienācis pasaules gals. Spārnus sizdami, iekliedzās gaiļi. Jukas pieauga un pārņēma visu milzīgo pilsētu līdz pašām nomalēm. Ierūcās lielgabali uz pilsētas mūriem, jo pilsētas sardze domāja, ka Buhārā ielauzies ienaidnieks, un ierūcās lielgabali pilī, jo pils sardze domāja, ka izcēlušies nemieri; no visiem neskaitamajicm minaretiem atskanēja muedzinu histēriskās, uztrauktās balsis, — apjukums bija liels, un neviens nezinaja, kurp bēgt un ko darīt! Bet visellišķīgākā burzmā, veikli izlocīdamies no trakojošiem zirgiem un kamieļiem, skrēja Hodža Nasredins, dzīdamies pakaļ savam ēzelim, bet ātrāk to nesaķēra, kamēr nebija pārtrūkusi virve un aizlidojušas sāņus bungas zem kamieļu kājām, kuri drāzās pāri tām, ar lielu troksni sagraudami palieveņus, šķūņus, čaihanas un pārdotavas.

Hodžam Nasredinam būtu ilgi nācies ķert ēzeli, ja viņi nebūtu nejauši sadūrušies aci pret aci. Ēzelis bija vienas putās un drebēja.

— Iesim, iesim ātrāk, te tā kā par daudz trokšņaini priekš mums, — Hodža Nasredins sacīja, vilkdams ēzeli sev līdzi. — Tiešām brīnums, ko lielā pilsētā var izdarīt viens pats mazs ēzelitis, ja viņam piesien bungas! Papriecājies, ko esi izdarījis! Tiesa gan, tu mani izglābi no sargiem, bet man tomēr žēl Buhāras nabaga iedzīvotāju: viņiem būs ko noņemties līdz pat rītam. Bet kur gan mums atrast klusu, nomaļu kaktiņu?

Hodža Nasredins nolēma pārgulēt kapsētā, pareizi apsvērdams, ka nekādas jukas nesatrauks nāvē aizmigušos, viņi neskries, nevaimanās, nekliegs un nevicinās lāpas.

Tā Hodža Nasredins, miera grāvējs un ķildu cēlējs, nobeidza pirmo dienu dzimtajā pilsētā, pilnīgi atbilstoši savam titulam. Piesejis pie kāda pieminekļa ēzeli, viņš ērti ierīkojās uz kādas kapa kopiņas un atri aizmiga. Bet pilsētā vēl ilgi turpinājās jukas — tarkšķi, kliedzieni, dārdoņa, žvadzoņa un lielgabalu šāvieni.

DEVITA NODAĻA

Līdzko ausa rīts, apdzisa zvaigznes un no tumsas iznira neskaidri priekšmetu silueti — laukumā iznāca simtiem slaucītāju, aptīrītāju, namdaru un mālu minēju; viņi saskaņoti ķērās pie darba; pacēla apgāztās nojumes, izlaboja tiltus, sataisīja salauztās sētas, salasīja visas koka šķēpeles un trauku lauskas — un pirmie saules stari vairs neatrada Buhārā ne pēdas no nakts grautiņa.

Sākās tirgus.

Kad Hodža Nasredins, labi izgulējies kapa pieminekļa ēnā, atjāja laukumā, tur jau dūca, viļņojās un kustējās no viena gala līdz otram dažādu tautību, valodu un krāsu ļaužu jūra. — Ceļu! Ceļu! — kliedza Hodža Nasredins, bet pats tikko spēja atšķirt savu balsi tūkstošiem citu balsu drūzmā, jo kliedza visi: tirgoņi, dzinēji, ūdensnesēji, bārddziņi, klejojošie derviši, ubagi, tirgus zoburāveji, kratīdami savus sarūsējušos un briesmīgos amata rīkus. Daudzkrāsainie halāti, turbāni, zirgu segas, tepiķi, ķīniešu valoda, arābu, indusu, mongoļu un vēl daudz dažādu citu izlokšņu — tas viss saplūda kopā, līgojas, kustējās, dūca, un sacēlas putekļi, un apmiglojās debesis, bet laukumā nemitīgā straumē ieplūda jauni ļaužu simti, izlika preces, un viņu balsis pievienojas kopīgai kņadai.

Podnieki ar vālītēm skaļi rībināja podus un ķēra garāmgājējus aiz halātu apmalēm, lai taču paklausoties, cik dzidra skaņa, un nopērkot; kalēju izstrādājumu rinda acis žilbināja varš, gaiss sanēja no mazo veserišu klaudzoņas, ar kuriem meistari iesita rakstus paplātēs un krūzēs, skaļa balsī cildinādami savu mākslu un nopeldami savu kaimiņu darbu. Juvelieri kausēja mazās ēzitēs sudrabu, stiepa zeltu, slīpēja uz ādas apļiem Indijas krāsainos dārgakmeņus. Viegls vējiņš pa brīžiem atnesa šurp smaržu viļņus no blakus nodalījuma, kur pārdeva smaržūdeņus, rožu eļļu, ambru, muskusu un dažādas garšvielas; sāņus aizlocījās bezgalīga rinda, izrotāta ar raibiem, izrakstītiem, krāsainiem persiešu, damaskiešu, tekiniešu tepiķiem, Kašgaras audumiem, krāsainam zirgu segām, dārgām un lētam — vienkāršiem un dižciltīgiem zirgiem.

Tad Hodža Nasredins jāja gar zīda tirgotāju, seglinieku, ieroču un krāsu rindām, gar vergu tirgu, vilnas veltuvi — un tas viss bija tikai tirgus sākums, bet tālāk aizstiepās vēl simtām citu rindu: un, jo tālāk Hodža Nasredins uz sava ēzeļa iespiedās pūlī, jo apdullinošāk bļāva, kliedza, strīdējās, kaulējās; jā — tas bija tas pats tirgus, slavenais un nesalīdzināmais Buhāras tirgus, kuram līdzīga tai laikā nebija ne Damaskā, ne pašā Bagdādē!

Rindas izbeidzās, un Hodžas Nasredina acīm atklājās emīra pils, iežogota ar augstu mūri, ar šaujamām lūkām un robainu virsu. Četri torņi pils stūros bija mākslīgi aplikti ar mozaīku, pie kuras ilgus gadus bija pūlējušies arābu un persiešu meistari.

Pils vārtu priekšā bija apmeties raibs klaidoņu bars. Pussagruvušo nojumju ēnā uz niedru mašām sēdēja karstuma nogurdinātie ļaudis, — gan pa vienam, gan kopā ar savām ģimenēm; sievietes šūpoja bērnus, vārīja ēdienu, lapīja saplīsušos halatus un segas; visgaram skraidīja puskaili bērneļi, kliedza, plēsās un krita, visai necienīgā kārtā pagriezdami pilij to miesas daļu, kuru neklājas rādīt. Vīrieši vai nu gulēja, vai nodarbojās ar dažādiem mājas darbiem, vai sarunājās, sēdēdami ap tējkannam. «Ehē! Kā redzams, šie ļaudis te nedzīvo pirmo dienu!» nodomāja Hodža Nasredins.

Viņa uzmanību saistīja divi: plikpauris un bārdainis. Sie vīri gulēja tieši uz kailas zemes, katrs savā nojumē, ar mugurām viens pret otru, un starp viņiem pie papeles mietiņa bija piesieta balta kaza, tik vāja, ka ribas draudēja izurbties cauri noplukušai ādai. Tā, žēli blēdama, grauza jau pa pusei noēsto mietiņu.

Ilodža Nasredins bija visai ziņkārīgs un nevarēja atturēties, neuzrunājis vīrus.

—   Miers ar jums, Dižās Buhāras iedzīvotāji! Sakiet man, — vai jau sen pārgājāt čigānu kārtā?

—   Nezobojies par mums, ceļinieki — atbildēja bārdainis.

—  Mēs neesam čigāni, mēs esam tādi paši krietni musulmaņi kā tu pats.

—   Kāpēc tad jūs nesēžat mājās, ja jūs esat krietni musulmaņi? Ko jūs te gaidat pils priekšā?

—   Mēs gaidam mūsu valdnieka, par sauli spožākā kunga un pavēlnieka emīra taisno un visžēlīgo tiesu.

—   Tā! — sacīja Hodža Nasredins, neslēpdams izsmieklu.

—   Un sen jau jūs gaidāt sava valdnieka, par sauli gaišākā kunga un pavēlnieka emīra taisno un visžēlīgo tiesu?

—   Mēs gaidām jau sesto nedēļu, ak ceļiniek! — iejaucās plikpauris. — Lūk, šis bārdainais viltnieks, lai allahs viņu soda, lai šaitans pārklāj savu asti viņa guļas vietai! — šis bārdainais viltnieks ir mans vecākais brālis. Mūsu tēvs mirdams atstāja nelielu mantojumu, mēs to visu sadalījām, izņemot kazu. Lai emīrs izspriež, kuram no mums tā lai pieder.

—   Bet kur tad pārējā manta, ko tēvs jums atstāja?

—   Mēs visu izmainījām naudā, jo bija taču jāmaksā sūdzības raksta sastādītājam un rakstvežiem, kas pieņem sūdzības, un sargiem bija jāmaksā, un vēl daudziem citiem.

Plikpauris pēkšņi trūkās augšā un metās pretī netīram baskājainam dervišam, kam galvā bija cepure ar asu smaili un melns, izdobts ķirbis pie sāniem.

—   Lūdz, svētais cilvēk! Lūdz, lai tiesu izspriestu man par labu!

Dervišs paņēma naudu un sāka lugt. Un ik reizes, kad viņš izrunāja lūgsnas beigu vārdus, plikpauris iemeta viņa ķirbī naudas gabalu un lika atkārtot visu no jauna.

Bārdainis nepacietīgi piecēlās un sāka vērot pūli. Pēc neilgas meklēšanas viņš atrada otru dervišu, vēl netīrāku un skrandaināku, un tātad vēl svētāku. Sis dervišs prasīja nesamērīgi lielu maksu, bārdainis sāka kaulēties, bet dervišs, parakņājies zem savas cepures, izvilka no turienes veselu sauju lielu utu un parādīja tās viņam; un bārdainis, pārliecinājies par derviša svētumu, vairāk nekaulējās. Noskatīdamies ar pārākuma apziņu uz savu jaunako brāli, viņš atskaitīja naudu. Dervišs, nometies ceļos, sāka skaļi skaitīt lūgsnu, parspēdams ar savu basu pirmā derviša smalko balstiņu. Tad plikpauris uztraucies pielika savam dervišam naudu, bet bārdainis — savam, un abi, cenzdamies pārspēt viens otru, sāka tik skaļi kliegt un vaimanāt, ka allahs droši vien pavēlēja eņģeļiem aizvērt savas pils logus, lai nekļūtu kurls. Kaza, grauzdama savu papeles mietiņu, žēli un stiepti blēja.

Plikpauris nometa tai priekšā puskūli āboliņa, bet bārdainis iekliedzās:

—   Aizvāc savu netīro, smirdošo āboliņu no manas kazas!

Viņš aizsvieda āboliņu tālu prom un nolika kazai priekšā

podu ar klijām.

—   Nē! — nikni iebrēcās plikpaurainais brālis. — Mana kaza neēdis tavas klijas!

Pods aizlidoja turpat, kur āboliņš un saplīsa, klijas sajaucās ar ceļa putekļiem, bet brāļi jau vārtījās niknā cīņā pa zemi, apveltīdami viens otru ar belzieniem un lāstiem.

—   Divi muļķi plēšas, divi blēži skaita lūgsnas, bet kaza pa to laiku nosprāgusi aiz bada, — galvu kratīdams, sacīja Hodža Nasredins. — E, jūs, krietnie un saticīgie brāļi, paskatieties šurp! Allahs izšķīris jusu strīdu pēc sava prata un paņēmis kazu pie sevis!

Brāļi attapās, atlaidās viens no otra un ilgi stāvēja asiņainam sejām un skatījās uz nosprāgušo kazu.

Beidzot plikpauris teica:

—   Jānovelk āda!

—   Es novilkšu ādu! — steidzīgi atsaucās bardainis.

—   Kāpēc gan tu? — jautāja otrs, un viņa plikais pauris metās sarkans aiz niknuma.

—   Mana kaza, tātad arī āda mana!

—   Nē, mana!

Hodža Nasredins nepaspēja iebilst ne vārda, kad brāļi valstījās jau atkal pa zemi, un neko nevarēja izšķirt šai gārdzošaja kamola, tikai uz bridi pazibēja netīra dūre ar cieši sažņaugtu melnu matu kušķi saujā, no kā Hodža Nasredins sprieda, ka vecākais brālis zaudējis labu daļu savas bardas.

Bezcerīgi atmetis ar roku, Hodža Nasredins aizjāja tālāk.

Ceļa viņš satika kalēju ar maiglēm aiz jostas, to pašu, ar kuru viņš vakar bija runājis pie ūdenskrātuves.

—   Labdien, kalēj! — priecigi iesaucas Hodža Nasredins. — Esam atkal satikušies, kaut gan es vēl neesmu paspējis izpildīt savu zvērestu. Ko tu še dari, kalēj, vai ari tu atnaci uz emīra tiesu?

—   Vai tik būs kāds labums no šās tiesas? — drūmi atbildēja kalējs. — Esmu atnācis ar sūdzību no kalēju tirgus rindas. Mums piešķīra piecpadsmit sargus, lai mēs uzturētu viņus trīs mēnešus, bet ir jau pagajis vesels gads, un mēs vel arvien barojam un barojam viņus un ciešam lielus zaudējumus.

—   Bet es naku no krāsu tirgus rindas, — iejaucās cilvēks ar krāsu plankumiem uz rokām un zaļganu seju, kas tāda bija k(uvusi no ik dienas ieelpotajiem indīgu krāsu tvaikiem. — Es nāku tieši ar tadu pašu sūdzību. Mums lika uzturēt divdesmit piecus sargus, bet musu tirgus paputējis, ieņēmumi samazinājušies. Varbūt emīrs apžēlosies un atbrīvos mūs no šā nepanesamā jūga.

—   Kāpēc gan jūs uzsākat tādu cīņu pret nabaga sargiem! — iesaucās Hodža Nasredins. — Viņi taču patiesi nav visļaunākie un rijīgākie Bubāras iedzīvotāji. Jūs bez kurnēšanas barojat pašu emīru, visus viņa vezīrus un augstmaņus, barojat divi tūkstošus mullu un seši tūkstošus dervišu, — kāpēc gan lai šie nelaimīgie sargi badotos? Un vai jūs nezināt parunu: tur, kur barību atradis viens šakālis, drīz vien sarodas desmit. Es nesaprotu jusu neapmierinātību, kalēj un krāsotāji

—   Klusāk! — kalējs iesaucās, pametis acis visapkārt.

Krāsotājs pārmetoši paskatījās uz Ilodžu Nasredinu. — Tu

esi bīstams cilvēks, ceļiniek, un tavi vārdi nav labi. Bet mūsu emīrs ir gudrs un visužēlīgs …

Viņš nenobeidza, jo saka kaukt taures, rībēt bungas, viss raibais pūlis sakustējās — un smagi vērās varā kaltie pils vārti.

—   Emīrs! Emīrs! — atskanēja saucieni, un Jaudis no visām pusēm plūda uz pili, lai paskatītos uz savu valdnieku. Hodža Nasredins novietojās visizdevīgākā vietā pirmajās rindas.

Pirmie pa vārtiem izskrēja ziņotāji. «Ceju emīram! Ceļu viņa gaišībai emīram! Ceļu ticīgajo pavēlniekam!» Aiz viņiem izjoņoja sargi, zveldami ar rungām pa labi un kreisi pārāk uzmācīgajam ziņkārīgo pūlim. Izveidojās plata eja, un tad iznāca muzikanti ar bungām, flautām, tamburīniem un karnajiem; aiz viņiem sekoja svīta — zīdā un zeltā, ar līkiem zobeniem dārgakmeņiem izrotātās samta makstīs; tad izveda divus ziloņus ar augstiem spalvu pušķiem uz galvām, beidzot iznesa grezni izrotātas nestuves, kurās zem smaga brokāta baldahīna zvilnēja pats lielais emīrs.

Pūlis iedūcās, saviļņojās; it kā vējš pāršalca visu laukumu, un Jaudis nokrita uz ceļiem, kā to prasīja emīra pavēle, kas lika uzticamajiem pavalstniekiem skatīties uz savu valdnieku ar verdzisku padevību un katrā ziņā no apakšas uz augšu. Nestuvēm pa priekšu skrēja kalpi, klādami tepiķus uz ceļa; nestuvēm pa labi gāja galma mušu sitējs ar zirga astru vēdekli uz pleca, bet pa kreisi nopietni un cienīgi soļoja emīra ūdenspīpes nesējs ar turku zelta ūdenspīpi rokā. Gājienu noslēdza sargi vara ķiverēs ar vairogiem, šķēpiem, šaujamiem stopiem un kailiem zobeniem; nopakaļus veda divus mazus lielgabalus. Tam visam pāri spīdēja spilgta pusdienas saule: tā iekvēlināja dārgakmeņus, dega zelta un sudraba izrotājumos, kvēlā spožumā atspoguļojās vairogos un ķiverēs, vizuļoja uz kailo asmeņu baltā tērauda . . . Bet milzīgajā, pie zemes pieplakušajā pūlī nebija ne dārgakmeņu, ne zelta, ne sudraba, pat ne vara, nekā tāda, kas sirdij par prieku varētu degt un spīguļot saulē — tikai skrandas, nabadzība un bads; un, kad greznā emīra procesija kustējās caur netīro, tumšo, iebiedēto un skrandaino ļaužu jūru, tas bija tā, it kā netīrajam nabaga kreklam vilktu cauri vienu vienīgu smalku zelta pavedienu.

Augstais, tepiķiem izklātais paaugstinājums, no kura emīram vajadzēja izliet savu žēlastību pār viņam padevīgo tautu, bija jau no visām pusēm sargu ielenkts, bet apakšā soda vietā rīkojās bendes, gatavodamies izpildīt emīra gribu, — izmēģināja rikšu vijīgumu un nūju stiprumu, izmērcēja daudzstarainas ādas pletnes, uzstādīja karātavas, trina cirvjus un iedzina zemē noasinātus mietus. Rīkojumus deva galma sardzes priekšnieks Arslanbeks, kas ar savu cietsirdību bija pazīstams tālu aiz Buhāras robežām; viņš bija ar sarkanu ģīmi, izplūdis miesās, melniem matiem, bārda apsedza viņa krūtis un sniedzās līdz vēderam; balss atgādināja kamieļa rēcienus.

Priekšnieks neskopojās ar spērieniem, bet pēkšņi pavisam sakņupa un sāka drebēt verdziskā padevībā.

Nestuves, viegli šūpodamās, pacēlās uz paaugstinājuma, un emīrs, atbīdījis baldahīnu, atļāva ļaudīm apskatīt savu seju.

DESMITA NODAĻA

Nekāds skaistulis nebija šis visugaišais emīrs. Viņa seja, kuru galma dzejnieki savās dzejas mēdza salīdzinat ar pilno, sudrabaino mēnesi, drīzāk atgādinaja pārgatavojušos savītušu meloni. Kad emīrs, vezīru atbalstīts, piecēlās no nestuvēm, lai parsēstos sava zeltītajā tronī, Hodža Nasredins pārliecinājās, ka arī viņa stāvs pretēji galma dzejnieku vienbalsīgiem apgalvojumiem nebūt nelīdzinās slaikajai cipresei; emīra viduklis bija tukls un smagnējs, rokas īsas, bet kājas tik līkas, ka pat halāts nevarēja noslēpt to kroplumu.

Vezīri ieņēma savas vietas pa labi, mullas un augstākie ierēdņi pa kreisi, rakstveži ar savām grāmatām un tintnīcām novietojās lejā, galma dzejnieki nostājās pusaplī aiz troņa, padevīgām acīm lūkodamies emīra pakausī. Galma mušu sitējs pavēdināja vēdekli. Pīpes glabātājs iebāza savam kungam mutē zelta pīpes kātu. Pūlis aizturēja elpu. Hodža Nasredins, pacēlies kāpšļos un izstiepis kaklu, sāka vērīgi klausīties.

Emīrs miegaini pameta ar galvu. Sargi pašķīrās, ļaudami pienākt plikpaurim un bārdainim, kas visbeidzot bija sagaidījuši savu kārtu. Brāļi pielīda uz ceļiem pie paaugstinajuma un pieskārās ar lūpām paklājam, kas nokarājās līdz zemei.

—   Piecelieties! — pavēlēja lielvezīrs Bahtijars.

Brāļi piecēlās, neiedrošinādamies notīrīt putekļus no saviem halātiem. Mēle sametās aiz bailēm, viņu runa bija nesaprotama un juceklīga. Bet Bahtijars bija piedzīvojis vezīrs un saprata visu pusvārdā.

—   Kur jūsu kaza? — viņš nepacietīgi pārtrauca brāļus.

Plikpauris atbildēja:

—   Viņa ir mirusi, ak augstdzimušais vezīr! Allahs paņēmis mūsu kazu pie sevis. Bet kuram no mums lai tagad pieder āda?

Bahtijars pievērsās emīram.

—   Kāds būs tavs spriedums, tu visgudrākais valdniek?

Emīrs gari nožāvājās un vislielākā vienaldzībā aizvēra acis.

Bahtijars godbijīgi nolieca smagā, baltā turbānā tērpto galvu.

—   Es izlasīju spriedumu tavā sejā, ak valdniek! Klausieties, — viņš griezās pie lūdzējiem; brāļi noslīka ceļos, būdami gatavi pateikties emīram par gudrību, taisnību un žēlastību. Bahtijars pasludināja spriedumu; rakstvežu spalvas sāka sprakšķēt, ierakstot viņa vārdus biezajās grāmatās.

—   Ticīgajo pavēlniekam un visas zemes saulei, mūsu lielajam emīram, lai allaha svētība nolaižas pār viņu, labpatika pavēlēt: ja kazu paņēmis pie sevis allahs, tad ada pēc taisnības pienakas allaha vietniekam zemes virsū, tas ir, lielajam emīram, tāpēc kazai jānovelk āda, jāizžāvē, jāizstrādā, jāatnes pilī un jānodod valsts kasē.

Brāļi samulsusi saskatījās, pūli pāršalca klusa sačukstēšanās. Bahtijars turpināja tikpat skaidri un skaļi:

—   Bez tam no prāvniekiem nakas piedzīt divi simti tangu tiesas izdevumu, pusotra simta tangu galma nodokļa, piecdesmit tangu rakstvežu uzturēšanai un ziedojumus mošejas izgreznošanai — un visu to vajag bez kavēšanās no viņiem piedzīt vai nu naudā, vai graudā.

Viņš vēl nebija paspējis nobeigt, kad sargi jau uzkrita brāļiem, pavilka viņus sāņus, noraisīja jostas, apvērsa kabatas, norāva halātus, novilka zabakus un basām kājām, puskailus, tik bēdīgās drēbju paliekās, kas tikko kaunumu apsedza, izgrūda ārā.

Tas viss norisinājās pusminūtē. Tūliņ pēc sprieduma pasludināšanas galma dzejnieku koris sakustējās un sāka daudzbalsīgu slavināšanu:

—   Ak gudrais emīr, ak gudrākais no gudrajiem, ak gudro gudrības pārpilnais, ak pār gudrajiem gudrais emīr! …

Tā viņi ilgi klaigāja, kaklus izstiepuši uz troņa pusi: katrs centās, lai emīrs atšķirtu viņa balsi no visām citām. Bet vienkāršie ļautiņi, kas drūzmējas ap paaugstinajumu, ciet.^ klusu, līdzcietīgi nolūkodamies brāļos.

—   Nu, lūk, — piebilda Hodža Nasredins cildenā balsī, griezdamies pie nelaimīgajiem, kas apkampušies skaļi vaimanāja. — Jūs tomēr ne velti sešas nedēļas nosēdējāt laukumā. Beidzot jūs taču sagaidījāt taisnibu un visžēlīgo spriedumu, jo visiem zināms, ka pasaulē nav neviena gudrāka un žēlsirdīgāka par mūsu emīru, bet, ja kāds par to šaubās, — un Hodža pārlaida skatienu pār apkārtējiem pūli, — tad nevajag daudz laika, lai pasauktu sargus, un tie nodos bezgodi bendes rokās, un tam jau ir viegli pierādīt cilvēka maldu postīgurnu. Ejiet ar dieva palīgu mājās, brāļi, ja turpmāk jums iznāk ķilda vistas dēļ, — atnāciet atkal uz emīra liesu, bet iepriekš neaizmirstiet pārdot savas mājas, vīnadārzus un laukus, jo citādi jūs nevarēsit nomaksāt nodokļus.

—   Ak, labāk mums būtu nomirt kopā ar mūsu kazu! — brāļi iesaucās, birdinādami asaras kā pupas.

—   Vai jūs domājat, ka tur debesīs nav pašiem savu muļķu? — atbildēja Ilodža Nasredins. — Uzticami ļaudis man apgalvoja, ka patlaban tikpat elle, kā paradīze pilnas muļķu līdz pēdējai vietiņai, ka tur vairāk neviena neielaiž. Apgalvoju, ka tapsit nemirstīgi, brāļi, un pazūdiet ātrāk no šejienes, jo sargi jau sākuši skatīties uz mūsu pusi, bet es nevaru cerēt uz nemirstību tāpat kā jūs.

Brāļi aizgāja, skaļi raudādami, skrāpēdami sejas un ienirdami dzeltenajos ceļa putekļos.

Emīra tiesas priekšā stājās kalējs. Viņš dobjā, drūmā balsī izstāstīja savu sūdzību. Lielvezīrs Bahtijars pievērsās emīram.

—   Kāds būs tavs spriedums, pavēlniek?

Emīrs gulēja krākdams. Bet Bahtijars nebūt neapmulsa.

—   Ak valdniek! Es lasu spriedumu tavā sejā!

Viņš svinīgi pasludināja:

—   Visu žēlīgā un žēlsirdīgā allaha vārdā: īsteni ticīgajo pavēlnieks un mūsu valdnieks emīrs rūpēs par saviem pavalstniekiem parādījis lielu žēlastību un labvēlību, likdams uzturēt savus uzticamos sargus un kalpus, un tādējādi devis Diženās Buhāras iedzīvotājiem godpilnu iespēju izteikt pateicību savam emīram un kalpot viņam ik dienas un ik stundas, kādu laimi neviens valdnieks nav piešķīris citu mūsu kaimiņu valstu iedzīvotājiem. Bet kalēju tirgus rinda nav izcēlusies starp citām ar savu cēlsirdību. Turpretī kalējs Jusups, aizmirsdams aizkapa ciešanas un smalko mata tiltiņu grēciniekiem, nekaunīgā pārdrošībā atvēris savas lūpas, lai izteiktu nepateicību, un uzdrošinājies nolikt to pie mūsu kunga un pavēlnieka, visugaišā, ar savu spožumu sauli aptumšojošā emīra kājām. To apsverot, mūsu visugaišajam emīram labpaticis nolemt: uzdāvāt kalējam Jusupam divi simti pletnes cirtienus, lai viņam iedvestu nožēlas vārdus, bez kādiem velti gaidīt, lai atveras paradīzes vārti.

Bet visai kalēju tirgus rindai visugaišais emīrs no jauna parada labvēlību un žēlastību un pavēl uzturēt vēl divdesmit sargus, lai kalējiem neatņemtu iespēju ik dienas un ik stundas slavēt emīra gudrību un žēlsirdību. Tāds ir emīra spriedums, un lai allahs pagarina viņa mūža dienas par svētību visiem viņa uzticamajiem pavalstniekiem!

Viss galma lišķu koris no jauna sakustējās un sāka daudzbalsīgi dūkt, slavēdams emīru. Sargi pa tam sagrāba kalēju Jusupu, novilka viņu soda vietā, kur bendes, neģēlīgi un asinskari smaidīdami, jau rokās vicināja smagās pletnes.

Kalējs nogūlās uz mašas ar seju pret zemi; iesvilpās un nolaidās pletne, kalēja mugura krāsojās asinīs.

Bendes sita viņu nežēlīgi, izārdīja adu uz muguras, pārcirta miesu līdz pašiem kauliem, bet tā ir nedabūja dzirdēt no kalēja ne tikai kliedzienu, bet pat neviena vaida. Kad viņš piecēlās, tad visi ievēroja uz lūpām melnas putas: pa pēršanas laiku kalējs bija grauzis zemi, lai nekliegtu.

—   Sis vīrs nav no tiem, kas viegli aizmirst, — Hodža Nasredins sacīja. — Viņš tagad līdz mūža galam pieminēs emīra žēlastību. Ko tad tu tā stāvi, krāsotāj? Ej, tagad tava kārta!

Krāsotājs nospjāvās un neatskatījies aizgāja no pūla.

Lielvezīrs ātri nobeidza vēl dažas lietas, pie kam ik lietā ieguva labumus valsts kasei, ar šo prasmi izceldamies starp citiem augstajiem ierēdņiem.

Bendes strādāja soda vietā bez atpūtas. No turienes skanēja vaidi un kliedzieni. Lielvezīrs sūtīja bendēm arvien jaunus un jaunus grēciniekus. Tie veidoja jau garu rindu: veci cilvēki, sievietes un pat desmit gadus vecs zēns, kas bija pieķerts nekaunīgi pārdrošā un tīšā zemes slapināšanā emīra pils priekšā. Zēns trīcēja un raudāja, seju asaru pēdām izraibinādams. Hodža Nasredins nolūkojās viņā ar līdzcietību un dusmām sirdī.

—   Patiesi, viņš ir bīstams noziedznieks, šis zēns! — stiprā balsī prātoja Hodža Nasredins. — Un slavējama ir emīra apdomība, kas sarga savu troni no tamlīdzīgiem ienaidniekiem, kas jo bīstamāki tāpēc, ka zem jaunības gadu nevainības slēpj savu domu kaitīgo virzienu. Nupat šodien es redzēju vēl vienu noziedznieku, ļaunāku un bīstamāku, salīdzinot ar šo. Tas noziedznieks — nu, vai jūs varat iedomāties? — viņš izdarīja vēl ko lielāku pie pašas pils sienas! Ikviens sods būtu par vieglu tādai nekaunīgai pārdrošībai, vienīgi varbūt uzduršana mietā.

Es tikai baidos, ka iniets izietu šim noziedzniekam cauri kā iesms cālim, jo viņam, šim noziedzniekam, bija ne vairāk ne maz^k kā četri gadi. Bet tas, protams, kā es jau teicu, nevar būt par attaisnojumu.

Tā viņš runāja, cenzdamies tuvoties mullam, kas teica sprediķi; tikpat balss, kā vardi bija cildeni, bet ļaudis, kas spēja dzirdēt, saklausīja tos, nepārprata un bārdā slepus pie sevis nelabi smīnēja.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Nejauši Hodža Nasredins pamanīja, ka pūlis kļuva retāka. Daudzi steidzīgi izklīda, pat aizskrēja. «Vai tik man nepielavās sargi?» viņš uztraukts nodomāja.

Uzreiz viņš visu saprata, kad ieraudzīja tuvojošos augļotāju. Aiz viņa sargu apsardzībā nāca nevarīgs vecītis ar sirmu bārdu, māliem nosmērētā halātā un šķidrautā ietinusies sieviete, drīzāk meitene, vēl pavisam jauniņa, kā Hodža Nasredins noprata, pieredzējušu skatienu vērodams viņas gaitu.

—   Bet kur ir Zakirs, Džura, Muhameds un Sadiks? — ķērcošā balsī vaicāja augļotājs, pārlaizdams ļaudīm savas vienīgās acs skatienu — otra tam bija nespodra un nedzīva. Tikko te bija, es viņus no tālienes ievēroju. Drīz pienāks termiņš viņu parādiem, velti mēģina bēgt un slapstīties. Noteiktajā dienā es viņus tikpat atradīšu.

Klibodams viņš aizvilkās ar savu kupri tālāk.

Ļaudis pūlī sāka runāt:

—   Skatieties, skatieties! Sis zirneklis aizvilka uz emīra tiesu podnieku Nijazu un viņa meitu!

—   Nav devis podniekam pat nevienas dienas pagarinājuma!

—   Lai viņš nolādēts, šis augļotājs! Pēc divi nedēļām ir manam parādam termiņš!

—   Bet man termiņš pēc nedēļas.

—   Skatieties, visi bēg no augļotāja un slēpjas, it kā viņš izplatītu spitālību vai holēru!

—   Viņš ļaunāks par spitālīgo, šis augļotājs! — Hodžas Nasredina dvēseli plosīja rūgta nožēla. Viņš atkārtoja savu zvērestu: «Es noslīcināšu šo zirnekli tai pašā dīķī!»

Arslanbeks ielaida augļotāju ārpus kārtas. Aiz augļotāja pie paaugstinājuma piegāja podnieks un viņa meita, nometās ceļos un noskūpstīja tepiķa bārkstis

—   Miers ar tevi, cienījamais Džafar! — laipni teic^ lielvezīrs. — Kāda vajadzība atvedusi tevi šurp? Izstāsti savu vajadzību lielajam emīram, nometies viņam pie kājām.

—   Ak lielais valdniek, mans kungs, — Džafars iesāka, griezdamies pie emīra, kas snauda pameta ar galvu un sāka atkal krākt un svilpt caur degunu. — Es atnācu izlūgties no tevis taisnību. Lūk, šis cilvēks, vārdā Nijazs, pēc amata podnieks, ir man parādā simt tangu un vēl trīssimt tangu par procentiem. Šorīt notecēja maksājuma termiņš, bet podnieks man nekā nav samaksājis. Izspried mums tiesu, gudrais emīr, pasaules saule!

Rakstveži ierakstīja grāmatās augļotāja sūdzību, tad lielvezīrs griezās pie podnieka.

—   Podniek, tev prasa lielais emīrs. Vai tu atzīsti šo parādu? Varbūt tu apstrīdi nosacīto dienu un stundu?

—   Nē, — vārgā balsī atbildēja podnieks, un viņa sirmā galva noliecās zemu. — Nē, visugudrais un taisnīgais vezīr, es neko neapstrīdu — ne parādu, ne dienu, ne stundu. Es tikai lūdzu vienu mēnesi pagarinājuma un griežos pie mūsu emīra augstsirdības un žēlastības.

—   Atļauj, valdniek, pasludināt spriedumu, ko es nolasīju tavā sejā, — Bahtjjars sacīja.

—   Visužēlīgā un žēlsirdīgā allaha vārdā likums noteic, ja kāds laika nenomaksā savu parādu, tad viņš ar visu savu ģimeni nonāk tā verdzībā, kam ir parādnieks, un paliek tur tik ilgi, kamēr nav aizmaksājis visu parādu ar procentiem par visu laiku, ieskaitot arī to, kas pavadīts verdzībā.

Podnieka galva nokārās arvien zemāk un pēkšņi ietrīcējās. Pūlī daudzi novērsās, apspiezdami smagas nopūtas. Meitenes pleci noraustījās: viņa raudāja zem sava šķidrauta. Hodža Nasredins simto reizi atkārtoja pie sevis: «Es viņu noslīcināšu, šo nežēlīgo nabaga ļaužu mocītāju!»

—   Bet mūsu pavēlnieka emīra žēlastība un viņa augstsirdība ir neizsmeļama! — Bahtijars pa tam turpināja pastiprinātā balsī. Pūlis apklusa. Vecais podnieks pacēla galvu, sejā tam pamirdzēja cerība.

—   Kaut gan nomaksas termiņš jau notecējis, bet emīrs dāvā podniekam Nijazam pagarinājumu — vienu stundu. Ja pēc stundas podnieks Nijazs neievēros ticības nosacījumus un

neaizmaksās visu parādu ar procentiem, tad jārīkojas pēc likuma, kā\jau tika sacīts. Ej, podniek, un lai tevi vienmēr pavada emīra žēlastība.

Balitijars apklusa, un tad sakustējās un sāka dūkt lišķu koris, kas drūzmējās aiz troņa.

—   Ak taisnais, kas ar savu taisnību apēno pašu taisnību, ak žēlsirdigais un gudrais, ak augstsirdigais emir, ak zemes krāšņums un debesu slava, mūsu visgaišais emir!

Šoreiz lišķi pārspēja paši sevi un slavināja emīru tik skali, ka pat uzmodināja viņu. Emīrs neapmierināts sarauca pieri un pavēlēja korim klusēt. Viņi apklusa, un visi ļaudis laukumā cieta klusu, un tad pēkšņi šai klusumā atskanēja varens, dzirdi plosošs rēciens.

Rēca Hodžas Nasredina ēzelis. Vai nu viņam bija apnicis stāvēt uz vietas, vai arī bija kaut kur pamanījis tādu pašu garausi brāli un gribēja ar viņu apsveicināties, bet ēzelis zviedza, pacēlis asti un izstiepis dzeltenzobaino, atvērto purnu, zviedza apdullinoši, nevaldāmi, un, ja uz brīdi apstājas, tad tikai tādēļ, lai atpūties atvērtu vēl platak savu rīkli un vēl skaļāk iezviegtos, ierēktos.

Emīrs aizbāza ausis. Sargi metās pūlī. Bet Hodža Nasredins jau bija tālu. Viņš vilka stūrgalvīgo ēzeli un, visiem dzirdot, lamāja to.

—   Par ko tu priecājies, nolādētais ēzeli! Vai gan tu nevari klusāk paslavēt emīra žēlsirdību un gudrību! Vai varbūt tu ceri par savu centību dabūt galvenā galma ļišķa amatu?

Pūlis uzņēma viņa vārdus skaļiem smiekliem, palaida viņu garām un atkal saslēdzās tā, ka sargiem tā ir neizdevās panākt Ilodžu Nasredinu, nolikt viņu par nekaunīgi pārdrošo miera traucējumu zem pletnēm un atņemt emīra kasei par labu viņa ēzeli.

DIVPADSMITA NODAĻA

— Nu, lūk, tiesa beigusies, un tagad man par jums neaprobežota vara, — augļotājs Džafars sacīja podniekam Nijazam un viņa meitai Gildžanai, kad pēc sprieduma pasludināšanas viņi trijatā atstāja tiesas vietu. — Skaistulīt, no ta laika, kad es nejauši ieraudzīju tevi, esmu zaudējis miegu un mieru.

Parādi man savu seju. Šodien tieši pēc stundas tu ienāksi manā mājā. Un, ja tu būsi man labvēlīga, es došu tavam tēvam vieglu darbu un labu uzturu; bet, ja būsi stūrgalvīga un tiepsies, tad, zvēru pie savu acu gaismas, es viņu barošu ar zaļam pupām, likšu nest akmeņus un pārdošu hiviešiem, kuru nežēlīgā apiešanās ar vergiem vispār zināma. Netiepies un parādi man savu seju, skaistā Gildžana!

Kāriem, līkiem pirkstiem viņš pacēla viņas šķidrauta malu. Dusmās un īgnumā tā atgrūda viņa roku. Gildžanas seja bija neaizklata tikai īsu acumirkli, bet arī tā pietika, lai Hodža Nasrcdins, kas jāja uz sava ēzeļa garām, to pamanītu. Un meitenes skaistums bija tik brīnišķīgs, ka Hodža Nasredins tikko nezaudēja samaņu: pasaule izdzisa viņa acu priekšā, sirds apstājas pukstēt — viņš nobālēja, sagrīļojās seglos un satraukts aizklāja ar plaukstām acis.

Mīla viņu bija acumirklī satriekusi, līdzīgi zibenim.

Pagāja diezgan ilgs laiks, iekāms Hodža atjēdzās.

—   Un šis klibais, kuprainais, līkais pērtiķis iedrošinās tīkot pēc tāda pasaulē vēl nebijuša skaistuma! — viņš iesaucās. — Kāpēc, kāpēc es izvilku viņu vakar no ūdens; un nu mana rīcība ir vērsusies pret mani pašu! Bet redzēsim, redzēsim vēl, netīrais augļotāji Tu vēl neesi podnieka un viņa meitas saimnieks, viņiem ir vēl vesela stunda laika, bet Hodža Nasredins var stundas laikā padarīt tik daudz, cik cits cilvēks nepadarīs veselā gadā!

Pa tam augļotājs izņēma no savas somas koka saules pulksteni un atzīmēja laiku.

—   Gaidi mani, podniek, zem šā koka. Pēc stundas es atgriezīšos, un nemēģini noslēpties, jo es tevi tikpat atradīšu, kaut vai jūras dibenā, un rīkošos ar tevi kā ar izbēgušu vergu. Bet tu, skaistā Gildžana, pārdomā manus vārdus: no tavas labvēlības tagad atkarīgs tava 'tēva liktenis.

Un ar svinīgu uzvaras apziņas smīnu viņš devās uz juveliera tirgotavu pēc rotām savai jaunajai draugaļai.

Bēdu nomāktais podnieks un viņa meita palika ceļmalas koka paēnā.

Pienāca Hodža Nasredins.

—   Podniek, es dzirdēju spriedumu. Tevi piemeklējušas bēdas, bet varbūt es varēšu tev palīdzēt?

—   Nē, labais cilvēk, — atbildēja podnieks izmisušā balsī.

— Es redzu pēc-taviem ielāpiem, ka tev nav nekādas bagātības. Man taču jadabū veseli četri simti tangu! Man nav tik bagātu paziņu, visi mani draugi ir nabagi, nodevu izpostīti un aplaupīti.

—   Man arī Buhārā nav bagātu draugu, bet es tomēr mēģināšu dabūt, — Hodža Nasredins viņu pārtrauca.

—    Stundas laikā sadabūt četri siinti tangu! — Vecītis, rūgti smaididams, papurināja sirmo galvu. — Tu droši vien smejies par mani, ceļiniek! Tādā reizē palīdzēt varētu vienīgi Hodža Nasredins.

—   Ak ceļiniek, glab mūs, glāb! — iesaucās Gildžana, apkampdama tēvu.

Hodža Nasredins paskatījās uz meiteni un ieraudzīja viņas nevainojamās rokas; viņa atbildēja tam ar ilgu skatienu, viņš uztvēra šķidrautam cauri acu valgo mirdzumu, dedzīga lūguma un cerības pilnu. Asinis viņam saka kūsāt, uguns izskrēja pa dzīslām, viņa mīla uzliesmoja kvēlāk. Hodža sacīja podniekam:

—   Sēdi te, sirmgalvi, un gaidi mani, un, lai es esmu pats nicināmākais un pēdējais cilvēks, ja es līdz augļotāja atnākšanai nedabūju četri simti tangu!

Uzlēcis ēzelim mugurā, viņš nozuda tirgus drūzmā …

TRISPADSMITA NODAĻA

Laukumā bija daudz klusāk un klajāk nekā no rīta, drudžainās tirgus steigas laikā, kad visi skrēja, kliedza, steidzās, baidīdamies palaist garām kādu izdevību. Tuvojās pusdiena, un ļaudis, no karstuma vairīdamies, izklīda pa čaihanām, lai mierīgi aprēķinātu savu peļņu un zaudējumus. Saule applūdināja laukumu ar karstu svelmi, ēnas bija īsas, spilgtas, it kā iecirstas cietajā zemē. Ēnainajās vietās visur bija apmetušies ubagi, bet viņiem apkārt lēkāja zvirbuļi, kas, jautri čivinādami, uzlasīja maizes drusciņas.

—   Dod, labais cilvēk, allaha dēļ! — svepstēja ubagi, rādīdami Hodžam Našredinam savu kroplumu un brūces.

Viņš noskaities atbildēja:

—   Pievāciet savas rokas, es nebūt neesmu bagātāks par jums un pats meklēju, kas man varētu pasniegt četri simti tangu.

Ubagi uzņēma šos vārdus kā izsmieklu un Hodžu Nasredinu izlamāja. Viņš, domās nogrimis, neatbildēja.

Izvēlējies no čaihanām vislielāko un ļaužu pilnāko,, kur nebija ne dārgu tepiķu, ne zīda spilvenu, iegāja tur ar visu ēzeli, ko vis nepieseja ārā pie slitas, bet uzvilka pa kāpnēm sev līdzi.

Hodžu Nasredinu uzņēma ar izbrinu un klusēšanu, bet viņš nebūt neapmulsa, izņēma no ceļa somas korānu, ko vakar uz atvadām uzdāvināja vecītis, atvēra to un nolika ēzelim priekšā.

Visu to viņš darīja nesteigdamies un mierīgi, bez smaida sejā, it kā tam tā vajadzētu būt.

Ļaudis čaihanā sāka saskatīties.

Ēzelis uzspēra ar kāju pa skanošo grīdu.

—   Vai jau? — vaicāja llodža Nasredins un pāršķīra lapu.

—   Tev redzami veicas.

No savas vietas piecēlās tuklais, labsirdīgais čaihanas saimnieks un piegāja pie Hodžas Nasredina.

—   Paklausies, labais cilvēk, vai tad te ir vieta tavam ēzelim? Un kāpēc tu esi nolicis viņam priekšā svēto grāmatu?

—   Es mācu šo ēzeli svētajos rakstos, — bez uztraukuma atbildēja llodža Nasredins. — Mēs korānu jau beidzam un drīz pāriesim pie šariata.

Cajhanu pāršalca sačukstēšanās, daudzi piecēlās, lai varētu labāk redzēt.

Čaihanas saimniekam ieplētās acis, atvērās mute. Savu mūžu viņam vēl nebija gadījies redzēt tādu brīnumu. Sai brīdi ēzelis atkal piesita ar kāju.

—   Labi, — Hodža Nasredins uzslavēja un pāršķīra lapu,

—   Ļoti labi! Vēl papūlies maķenīt, un tu varēsi ieņemt galvenā teologa vietu Mir-Araba augstskolā. Lūk, tikai lapas viņš vēl neprot pats pāršķirt, vajag palīdzēt. Allahs devis viņam asu prātu un lielisku atmiņu, bet aizmirsis piešķirt tam pirkstus, — llodža Nasredins piebilda, griezdamies pie čaihanas saimnieka.

Ļaudis pameta savas tējkannas, piegāja tuvāk; drīz vien ap Hodžu Nasredinu bija salasījies pūlis.

—   Sis ēzelis nav vis kaut kāds vienkāršs ēzelis! — Hodža Nasredins paskaidroja. — Viņš pieder pašam emīram. Reiz emīrs mani pasauca un prasīja: «Vai tu vari manu mīļoto ēzeli apmācīt svētos rakstos, lai viņš zinātu tikpat daudz, cik es pats?» Man parādīja ēzeli, es pārbaudīju viņa spējas un atbildēju: «Ak visugaišais emīri Sis ievērojamais ēzelis ar sava prāta asumu neatpaliek no taviem ministriem, ne no tevis paša, es apņemos apmācīt viņu svētos rakstos, un ēzelis zinās tikpat daudz, cik tu zini, un pat vairāk, bet šīm nodarbībam vajadzīgi divdesmit gadi.» Emīrs pavēlēja izmaksāt man no valsts kases piecus tūkstošus tangu zeltā un sacīja: «Ņem šo ēzeli un māci viņu, bet, zvēru pie allaha, ja pēc divdesmit gadiem viņš nezinās svētos rakstus un nepratīs no galvas korānu, es nocirtīšu tev galvu!»

—   Nu, tatad tu pie laika vari atvadīties no savas galvas! — iesaucās čaihanas saimnieks. — Kur gan tas redzēts, ka ēzeli mācītos svētos rakstus un lasītu korānu no galvas!

—   Tādu ēzeļu nav mazums arī patlaban Buhārā, — atbildēja Hodža Nasredins. — Vēl jāpiezīmē, ka ne katru dienu cilvēkam izdodas dabūt piecus tūkstošus tangu zeltā un labu ēzeli saimniecībā. Bet par manu galvu nav ko raudat, jo divdesmit gadu laikā kāds no mums droši vien nomirs — vai nu es, vai emīrs, vai šis ēzelis. Ej nu tad un izspried, kurš no mums trim labāk zinājis svētos rakstus!

Caihana tikko nesagruva no pērkonam līdzīgiem smieklu dārdiem, bet pats čaihanas saimnieks krampjos nokrita uz masas un smējās tā, ka visa seja viņam bija slapja no asarām. Viņš bija visai jautrs un ātri sasmīdināms cilvēks, šis čaihanas saimnieks! — Jūs dzirdējāt! — viņš kliedza aizsmacis un bez elpas. — l.ai tad izspriež, kurš no viņiem labāk zinājis svētos rakstus! — Un droši vien viņš nobeigtos no smiekliem, ja tam pēkšņi nebūtu ienākusi galvā laba doma.

—   Pagaidiet! Pagaidiet! — viņš māja ar roku, uzaicinādams visus uzmanīties. — Kas tu, cilvēk, esi, un no kurienes tu esi, kas māci savu ēzeli svētos rastos? Vai tik tu neesi pats llodža Nasredins?

—    Bet kas tur ko brīnīties? Tu uzminēji, saimniek! Es esmu Hodža Nasredins. Esiet sveicināti, Diženās Buhāras iedzīvotāji!

Visi it kā sastinga, un pagāja labs brīdis, līdz kāda gavilējoša balss pārtrauca klusumu:

—   Hodža Nasredins!

—   Hodža Nasredins! — uztvēra otrs, pēc viņa trešais, ceturtais; un ziņa izplatījās pa čaihanu, citām čaihanām, pa visu tirgu, — visur dūca, atkārtojās un atbalsojās:

—   Hodža Nasredins! Hodža Nasredins!

Ļaudis saskrēja no visām pusēm pie čaihanas — uzbeki, tadžiki, iranieši, turkmēņi, arābi, turki, gruzini, armēņi, tatari — un atskrējuši skaļiem saucieniem apsveica savu mīluli, ievērojamo gudrinieku un jautrībnieku Modžu Nasredinu. Pūlis kļuva arvien lielāks.

Ēzelim priekšā nez no kurienes gadījās tarba ar auzām, klēpis āboliņa un skaidra, auksta ūdens spainis.

—   Esi sveicināts, Hodža Nasredin! — atskanēja saucieni. — Kur tu klejoji? Saki mums kaut ko, Hodža Nasredin!

Viņš piegāja pie pašas paaugstinājuma malas un zemu palocījās ļaužu pūlim.

—   Sveicinu jūs, Buhāras iedzīvotāji! Desmit gadu biju no jums šķirts, un tagad mana sirds priecājas par tikšanos. Jūs lūdzat, lai saku kaut ko, — es labāk uzdziedāšu!

Viņš paķēra lielu māla podu, izlēja ūdeni un, sizdams ar dūri pa to ka pa tamburīnu, sāka skaļi dziedāt:

Jel skani, pod, jel dziedi, pod,

Lai pienācīgi slavēts kumirs!

Teic visai pasaulei, ak pod,

Cik žēlsirdīgs ir musu emiis!

Pods skan un sīc, pods skan un rūc,

Un nikna balsi' dziesmu duc.

Pods aizsmakuša balsī duc,

Nākt paklausīties ļaudis ludz!

Nu uzklausiet, ko teica tas:

«Bij podnieks vecs, kam vārds Nijazs.

Viņš skaistus podus taisīja

Un nabadzībā dzivoja.

Un naudas, lai cik čakls viņš,

Tam nebija ne mazumiņš.

Bet toties kupris Džafars krāj,

Tam naudas pods pie poda stāj.

Un zelta kasē emīram

Jau sen nav vietas sudrabam.

Pils sardzei nakts bez miega iet, —

Zelts jāsargā, zelts jātur ciet!

Tik Nijazam ir bēdu kauss

Ar visām mielēm jādzer sauss.

Lūk, galvu liecis, valgos siets,

Uz soda vietu vecais iet.

Bet Džafars velkas nopakaļ

Un prātā |aunus plānus ka|!»

Vai ilgi vel mums jācieš būs?

Pod, teic, kad netaisnība grūs!

Tev māla sirdij taisnīgs spēks,

Teic, kāds ir vecā vīra grēks?

Pods dobji dun, pods sīc un dzied.

Mums sūru patiesību vied:

«Ir nogrēkojies Nijazs tā,

Ka iekrita viņš lamatā.

Ka zirneklis nu Džafars lien

Un veco vīru tīklos sien.»

Jau tiesas priekšā Nijazs stāj.

Tam asru migla acis klāj.

Viņš klusi bilst: «To visi zin,

To visās pasaul's malās min,

Cik cildens, emir, esot tu,

Nu lūdzu tavu žēlību!»

Tam emīrs teic: «Te neraudi.

Vēl stundu dzīvi izbaudi!

Ne velti mani labu min

Un manu žēlsirdību zin!»

Vai ilgi vēl mums jācieš būs?

Pod. teic, kad netaisnība grūs!

Pods dobji dun, pods sīc un dzied,

Mums «v ru patiesību vied:

«Tas neprātīgam līdzīgs kļūst,

Kas cer, ka emīrs taisnīgs būs.

Tā žēls'rdībai vienumer

Ir vienāds liekulības mērs!

Kas einirs ir? īsts spalu maiss.

Kam galva — pods, kur stulbums baiss!»

Vai ilgi vēl mums jācieš būs?

Pod, teic. kad emīrtronis grūs!

Kad beidzot tautai laime dzims,

Kad ciešanas un sāpes rims3

Pods dobii dun. pods sīc un dzied,

Mums īstu patiesību vied:

«Ir liela vara emīram,

Bet krist reiz nāksies arī tam.

Reiz tautai bēdas izgaisīs.

Jo p-adi steidz, laiks pienāks drīz,

Kad emīram drups vara, gods

Ka sabirst lauskās mala pods!»

Hodža Nasredins pacēla podu augstu virs galvas un spēcīgi trieca to pret zemi; pods sašķīda simt mazos gabalos. Ar pūlēm pārkliegdams pūļa troksni, Hodža Nasredins Iesaucās:

—   Glābsim visi kopā podnieku Nijazu no augļotāja un no emīra žēlastības. Jūs pazīstat Hodžu Nasredinu, viņš parādā nepaliks! Kas man aizdos uz neilgu laiku četri simti tangu?

Uz priekšu panācās baskājains ūdensnesējs.

—     Hodža Nasredin, kur lai ņemam naudu? Mēs taču maksājam lielus nodokļus. Bet, lūk, man ir josta, gandrīz pavisam jauna. Par to var kaut ko dabūt.

Viņš nosvieda uz grīdas pie Hodžas Nasredina kājām savu jostu; dūkoņa un kustība puli pastiprinājās, pie Hodžas Nasredina kājām atlidoja cepures, tupeles, jostas, lakati un pat halāti. Katrs uzskatīja par godu pakalpot Hodžam Nasredinam. Resnais čaihanas saimnieks atnesa divas pašas skaistākās tējkannas, vara paplāti un paskatījās uz pārējiem ar lepnumu, jo bija bagatīgi ziedojis. Mantu kaudze auga augumā. Ilodža Nasredins kliedza, cik jaudas:

— Diezgan, diezgan, devīgie Buhāras iedzīvotāji! Diezgan, vai jūs dzirdat! Segliniek, ņem atpakaļ savus seglus, — diezgan, es saku! Ko jūs — vai esat nolēmuši pārvērst savu Hodžu Nasredinu par vecu lietu tirgotāju? Es sāku pārdošanu! Te ūdensnesēja josta — kas to nopirks, nekad necietīs slāpes. Sanāciet, lēti pārdodu! Lūk, vecas salapītas kurpes, tās droši vien jau reizes divas bijušas Mekā; kas tās uzvilks, tas jutīsies kā no svētceļojuma atgriezies! Ir naži, cepures, halāti, kurpes! Ņemiet, pārdodu lēti un nekaulējos, jo laiks man patlaban dārgāks par visu!

Bet lielvezīrs Bahtijars nemitīgās rūpēs par savu uzticamo pavalstnieku labklājību centās ievest Buhārā tādu kārtību, ka neviens grasis nevarēja patverties iedzīvotāju kabatās un bez kavēšanas nonāca emīra valsts kasē, lai iedzīvotājus neapgrūtinātu lieks smagums. Velti kliedza Hodža Nasredins, uzteikdams savu preci, — pircēju tomēr nebija.

ČETRPADSMITA NODAĻA

Tai laikā netālu garām gāja augļotājs Džafars: viņa soma nosvērās no zelta un sudraba rotām, ko tas bija sapircis juveliera tirgotavā Gildžanai.

Kaut gan pagarinājuma stunda jau tuvojās beigām un augļotājs, nepacietīgas iekāres pārņemts, steidzās, tomēr mantkārība apslāpēja visas citas jūtas, kad viņš izdzirdēja Hodžas Nasredina balsi, kas pasludināja lētu izpārdošanu.

Augļotājs nāca tuvāk, viņu pamanīja, un pūlis sāka strauji samazināties, jo katrs trešais cilvēks pūlī bija viņam parādā.

Augļotājs pazina Hodžu Nasredinu:

—   Liekas, te tirgojies tu, cilvēk, kas izvilki mani vakar no ūdens? Bet no kurienes tev tik daudz mantu?

—   Tu jau pats iedevi man vakar pustangas, godājamais Džafar, — atbildēja Hodža Nasredins. — Es šo naudu laidu apgrozībā, un man bija panākumi tirdzniecībā.

—   Tu esi pratis satirgot tadu kaudzi preču vienā rītā? — augļotājs izbrīnā iesaucās. — Mana nauda tev atnesusi labumu. Cik tu gribi par visu šo kaudzi?

—   Seši simti tangu.

—   Tu esi prātu zaudējis! Un tev nav kauna plēst tādu maksu no sava labdara! Vai tev par savu labklājību nav jāpateicas man? Divi simti tangu — ta mana cena.

—   Pieci simti, — atbildēja Hodža Nasredins. — Aiz cieņas pret tevi, godājamais Džafar, — pieci simti tangu.

—   Nepateicīgais! Atkārtoju, vai tev par savu labklājību nav jāpateicas man?

—   Bet vai par savu dzīvību tev nav jāpateicas man, augļotāj? — atbildēja pacietību zaudējušais Hodža Nasredins. — Tiesa gan, tu man par savas dzīvības glābšanu iedevi pustangas, bet šī lava dzīvība arī nav vairāk vērts, un es neesmu piekrāpts. Ja gribi pirkt, tad saki īsto cenu!

—   Trīs simti!

Hodža Nasredins klusēja.

Augļotājs ilgi rakņājās, pieredzējušu skatienu vērtēdams preci, un, kad pārliecinājās, ka par visiem šiem lialatiem, kurpēm un cepurēm var ieņemt vismaz septiņi simti tangu, — nolēma pielikt.

—   Trīs simti piecdesmit.

—   Četri simti,

—   Tris simti septiņdesmit pieci.

—   Četri simti.

Hodža Nasredins bija nelokāms. Augļotājs aizgāja un atkal atgriezās, pielikdams pa vienai tangai, līdz beidzot piekāpās. Viņi salīga un sadevās rokās. Augļotājs vaimanādams un stenēdams sāka noskaitīt naudu.

—  Zvēru pie allaha, esmu divkārtīgi pārmaksājis par šo preci. Bet tads jau mans raksturs, ka aiz savas labas sirds vienmēr ciešu lielus zaudējumus.

—    Viltota, — viņu partrauca Hodža Nasredins, atdodams naudas gabalu. — Un te nav četri simti tangu. Te ir trīssimt astoņdesmit, tev vāja redze, godājamais Džafar.

Augļotājam nācās pielikt divdesmit tangu un apmainīt viltoto naudas gabalu. Tad viņš par ceturtdajtangu salīga nesēju un pavēlēja viņam sekot ar nastu. Nabaga nesējs saliecās trijos likumos un tikko neklupa zem nastas smaguma.

—   Mums pa ceļam, — Hodža Nasredins sacīja. Viņš dega aiz nepacietības ātrāk ieraudzīt Gildžanu, un viņš visu laiku paātrināja soļus. Augļotājs ar savu klibo kāju atpalika un gaja nopakaļus.

—   Kurp tu tā steidzies? — prasīja augļotājs, norausdams sviedrus ar halāta piedurkni.

—   Turpat kur tu, — atbildēja Hodža Nasredins, un viņa tumšajās acīs iegailējās viltīgas uguntiņas. — Mēs abi, godājamais Džafar, ejam uz vienu un to pašu vietu ar vienu un to pašu nolūku.

—   Tu taču nezini manu nolūku, — augļotājs sacīja. — Ja tu zinātu, tu mani apskaustu.

Hodžam Nasredinam bija skaidra šo vārdu apslēptā jēga, un viņš atbildēja, jautri smiedamies:

—   Bet, ja tu, augļotāj, zinātu manu nolūku, tu apskaustu mani desmitkārt vairāk.

Augļotājs sarauca uzacis: viņš samanīja bezkaunīgu pārdrošību Hodžas Nasredina atbildē.

—   Tu neproti valdīt savu mēli, tev vajadzētu drebēt, runājot ar mani. Nav daudz tādu ļaužu Buhārā, kurus es apskaustu. Esmu bagāts, un manām iegribam nav šķēršļu. Es iekāroju visskaistāko meiteni Buhārā, un šodien viņa būs mana.

Sai brīdī viņiem pretī nāca ķiršu pārdevējs ar lēzenu grozu uz galvas. Hodža Nasredins, garām ejot, paņēma no groza vienu ogu gara kātiņā un parādīja to augļotājam.

—   Uzklausi mani, godājamais Džafar. Stāsta: reiz šakālis ieraudzījis koka ķiršu ogu. Viņš teicis pie sevis: «Lai tur vai kas, šo ogu es apēdīšu.» Viņš līdis kokā, līdis tur divi stundas, zaru saskrambāts. Un, kad viņš jau gatavojies baudīt gardo kumosu un plati atplētis savu rīkli, nez no kurienes atlaidies vanags, paķēris ogu un aiznesis. Tad šakālis laidies zemē no koka atkal divi stundas, saskrambājies vēl vaifāk un, rūgtas asaras raudādams, runājis:

«Kādēļ gan es līdu pēc šās ogas, jo sen taču visiem zināms, ka ķirši aug uz kokiem ne priekš šakaļiem!»

—   Tu esi muļķis, — augstprātīgi sacīja augļotājs. — Tavā pasakā es neredzu nekādās jēgas.

—   Dziļa nozīme nav uzreiz izprotama, — Hodža Nasredins viņam atbildēja.

Oga karājās viņam aiz auss, kātiņš bija aizsprausts aiz cepures.

Ceļš meta līkumu. Aiz līkuma uz akmeņiem sēdēja podnieks un viņa meita.

Podnieks piecēlās, cerība viņa acīs izdzisa, un skatiens kļuva tukšs. Viņš domaja, ka svešiniekam nav izdevies sadabūt naudu. Gildžana ar klusu nopūtu novērsās.

—   Tēvs, mēs esam pazuduši! — viņa sacīja, un viņas balsī bija tik daudz ciešanu, ka pat akmeņiem būtu jāraud, bet augļotaja sirds bija cietāka par jebkuru akmeni. Nekas vairāk neatspoguļojās viņa seja kā ļauns prieks un iekāre, kad viņš sacīja:

—   Podniek, laiks ir notecējis. No šā brīža tu esi mans vergs, bet tava meita mana verdzene un draugaļa.

Gribēdams aizvainot un pazemot Hodžu Nasredinu, viņš ar pārākuma apziņu atsedza meitenes seju.

—   Paskaties, — vai viņa nav skaista? Šodien es gulēšu ar viņu. Tagad saki, — kurš kuru lai apskauž?

—   Viņa tiešām ir skaista! — Hodža Nasredins sacīja. — Bet vai tev ir podnieka paraksts?

—   Protams. Vai naudas lietas var kārtot bez paraksta: visi cilvēki taču ir blēži un zagļi. Luk, parada zīme, te ir noteikts kā parāds, tā maksāšanas termiņš, un apakšā ir podnieka pirksta nospiedums.

Viņš sniedza parāda zīmi Hodžam Nasredinam.

—   Parāda zīme pareiza, — apstiprināja Hodža Nasredins. — Saņem savu naudu, kas tev pēc šīs zīmes nākas. Apstājieties uz mirkli, godājamie! Esiet liecinieki! — viņš griezās pie ļaudīm, kas gāja garām pa ceļu. Hodža pārplēsa zīmi uz pusēm, vēl četrreiz uz pusēm un palaida gabaliņus vējā. Tad atraisīja savu jostu un atdeva augļotājam visu naudu, ko tikko no viņa paša bija dabūjis.

Podnieks un viņa meita palika kā sastinguši no negaidītās laimes, bet augļotājs — no niknuma. Liecinieki samirkšķinājās acīm, sasmaidijās, priecādamies par neieredzētā augļotāja apkaunošanu.

Ilodža Nasrcdins paņēma ogu, ielika mutē un, pamirkšķinādams augļotājam, skaļi nošmaukstināja lūpas.

Augļotāja kroplās miesas parņēma lēni drebuļi, rokas sarā1 vās čokura, vienīgā acs nikni valbījās, kupris drebēja.

Podnieks un Gildžana lūdza Ilodžu Nasredinu:

—Ak ceļiniek, teic mums savu vārdu, lai mēs zinātu, ko pieminēt savās lūgšanās!

—   Ja! — atkārtoja augļotājs nosiekalojies. — Saki savu vārdu, lai es zinu, ko nolādēt!

Ilodžas Nasredina seja mirdzēja, viņš atbildēja skanīgā, stingrā balsī:

—   Bagdādē un Teheranā, Stambulā un Buhārā — visur mani sauc vienā vārdā — Hodža Nasredins.

Augļotājs sagrīļojās, nobāla.

—   Hodža Nasredins!

Un izbailēs metās prom, grūzdams uz priekšu savu mantu nesēju.

Visi pārējie apsveikdami sauca: «Hodža Nasredins! Hodža Nasredins!» Gildžanas acis mirdzēja zem šķidrauta. Podnieks arvien vēl nevarēja atjēgties un ticēt savai izglabšanai. Viņš kaut ko murmināja, mulsi rokas plātīdams.

PIECPADSMITA NODAĻA

Emīra tiesa turpinājās. Bendes vairākas reizes nomainījās. Gaidītaju rinda arvien vēl pieauga. Divi notiesātie raustījās krampjos uz mietiem, viens gulēja bez galvas uz asinīm piemirkušās, melnās zemes. Bet snaudošā emīra ausis nesasniedza vaidi un kliedzieni. Tos nomāca no lielas centības aizsmakušo galma lišķu koris. Savos suminājumos viņi neaizmirsa arī ne lielvezīru, ne citus ministrus, ne Arslanbeku, ne mušu sitēju, ne pīpes turētāju, pareizi spriezdami, ka vajag iztapt katram gadījumam visiem: vieniem — lai iegūtu sev kādu labumu, citiem — lai tie nekaitētu.

Arslanbeks jau sen nemierīgi klausījās savādajā rūkoņā, kas nāca no tālienes.

Viņš pieaicināja divus pašus veiklākos un gudrākos spiegus.

—   Ejiet un uzziniet, kāpēc ļaudis tik uztraukti. Atgriezieties

bez kavēšanās.

Spiegi aizgāja: viens pārģērbies ubaga skrandās, otrs — klejojoša derviša tērpā.

Bet, pirms vēl spiegi atgriezās, atskrēja, klupdams un pīdamies sava halāta stērbelēs, nobālušais augļotājs.

—   Kas noticis, godājamais Džafar? — vaicāja uztrauktais Arslanbeks.

—   Nelaime! — trīcošām lūpām atbildēja augļotājs. — Ak augsti cienījamais Arslanbek, notikusi liela nelaime. Mūsu pilsētā ieradies Ilodža Nasredins. Es tikko redzēju viņu un runāju ar viņu.

Arslanbeka acis izsprāga no orbītām un sastinga. Ieliekdams ar savas miesas smagumu kāpņu dēlīšus, viņš devās teciņus uz paaugstinājuma pusi un pieliecās snaudošajam emīram pie auss.

Emīrs pēkšņi salēcās uz troņa tik augstu, it kā viņam kāds būtu iegrūdis īlenu muguras daļā.

—   Tu melo! — iekliedzās emīrs, seja viņam sašķobījās no bailēm un niknuma. — Tas nevar būt! Bagdades kalifs man nesen rakstīja, ka nocirtis viņam galvu. Turku sultāns rakstīja, ka uzdūris viņu uz mieta! Persijas šahs pašrocīgi rakstīja man, ka pakāris viņu! Hivas hans vēl pagājušā gada, visiem dzirdot, paziņoja, ka novilcis viņam ādu! Viņš taču tiešam nevarēja iziet sveiks un vesels no četru valdnieku rokām, šis nolādētais Hodža Nasredins!

Vezīri un augstmaņi nobālēja, izdzinuši Hodžas Nasredina vārdu. Mušu sitējs satrūcies nosvieda zemē savu vēdekli, pipes turētājs aizrijās un sāka kāsēt; lišķīgās dzejnieku mēles piekalta no bailēm pie zobiem.

—   Viņš šeit! — atkārtoja Arslanbeks.

—   Tu melo! — iekliedzās emīrs un ar savu valdnieka plaukstu zvēla Arslanbekam varenu pļauku. — Tu melo! Bet, ja viņš patiesi ir šeit, ka tad viņš varēja iekļūt Buhārā un kam tad der visa tava sardze! Tātad viņš šonakt sacēlis tirgū tādas jukas. Viņš gribēja sadumpot tautu pret mani, bet tu gulēji un nekā nedzirdēji!

Un ernirs cirta Arslanbekam otru pļauku.

Arslanbeks zemu palocījās, zibeņātri noskūpstīdams emīra roku.

—   Ak pavēlniek, viņš ir šeit, Buhārā. Vai tu nedzirdi?

Tālā rūkoņa pastiprinājās un pieauga, līdzīgi zemes trīcei, kas tuvojas, un pūlis ap soda vietu, vispārējā uztraukuma aizrauts, arī sāka dūkt, sakumā neskaidri un dobji, bet tad arvien skaļak un stiprāk, un emīrs sajuta liganu paaugstinājuma un sava zeltītā troņa šūpošanos. Sai brīdī no kopīgas saskaņotās dūkoņas, kas jau bija pārgājusi spēcīgā rūkoņā, pēkšņi izdalījās un atkārtojās, un atbalsojās daudzkārtīgi visās malās:

—   Hodža Nasredins!

—   Hodža Nasredins!

Sargi skrēja ar kūpošiem degļiem pie lielgabaliem. Emīra seja sašķobījās no uztraukuma.

—   Bēdziet! — viņš iekliedzās. — Pilī!

Sacēlis brokāta halāta stērbeles, viņš metās pilī, aiz viņa klupdami skrēja kalpi ar tukšām nestuvēm plecos un, izbaiļu pārņemti, joņoja, grūstīdamies un cits citam garām skriedami, zaudēdami kurpes un neapstādamies, lai tās paceltu, vezīri, bendes, muzikanti, sargi, mušu sitējs un pīpes turētājs. Tikai ziloņi aizsoļoja ar parasto cienīgumu un mieru, jo viņiem nebija nekada iemesla baidīties no tautas, kaut gan viņi skaitījās emīra svītā.

Aiz emīra un viņa svītas aizdarījās smagie, vara apkaltie pils vārti.

Bet ļaužu pārpildītais tirgus laukums dūca, trokšņoja un kustējās, atkartojot atkal un atkal Hodžas Nasredina vārdu.

OTRĀ DAĻA

«Lūk, interesanti gadījumi; daži no tiem notikuši man klātesot, bet citus man atstāstījuši |audis, kuriem es uzticos.»

Usama -Ibn-Munkizs. cGarigu pamācību grāmatai.

SESPADSMITA NODAĻA

No neatminamiem laikiem Buhāras podnieki apmetās uz dzīvi pie austrumu vārtiem ap lielu māla pakalnu, — un nebūtu arī varējuši izvēlēties labāku vietu: māli bija tepat blakus, bet ar ūdeni viņus apgādaja grāvis, kas tecēja gar pilsētas mūri. Vectēvi, vecvectēvi un to tēvi bija jau norakuši pakalnu līdz pusei, — viņi cēla no māliem savas mājas, no māliem veidoja podus un mālos apgulās, tuvinieku gaužo vaimanu pavadīti, un vēlāk, pēc daudziem gadiem, ne vienreiz vien, bez šaubām, gadījās, ka podnieks, izveidojis podu vai krūzi, izkaltējis to saulē un apdedzinājis ugunī, brīnījās par nedzirdēto, stipro un tīro poda skaņu, nenojauzdams, ka tāls sencis, rūpēdamies par sava pecteča labklājību un par viņa iespēju veiksmīgāk pārdot preces, atdevis māliem daļiņu no saviem pīšļiem, un tā pods ieguvis labu skaņu, līdzīgu tīram sudrabam.

Te, pie paša grāvja, stāvēja arī podnieka Nijaza māja varenu pundurgobu paēna; lapas šalca vējā, ūdens burbuļoja, un no rīta līdz vakaram skanēja skaistās Gildžanas dziesmas.

Hodža Nasredins atteicās apmesties Nijaza mājā.

— Mani tavā mājā var notvert, Nijaz. Es parnakšņošu ne visai tālu; esmu atradis drošu vietu. Bet pa dienu es nākšu pie tevis un palīdzēšu tev darbā.

Tā Hodža arī darīja: ik rītu vēl pirms saules lēkta viņš atnāca pie Nijaza un sēdās kopā ar veco pie podu ripām. Pasaulē nebija ainata, ko neprastu Hodža Nasredins; podnieka amatu viņš prata teicami, podi viņam iznāca skanīgi, gludi, un tajos varēja uzglabāt ūdeni ledus aukstu pat vislielākajā karstumā. Agrāk vecītis, kuram redze bija kļuvusi vāja, dienā izgatavoja tikai piecus vai sešus podus, bet tagad sētmalē saulgozī žāvējās garum garās rindas — trīsdesmit, četrdesmit, bieži pat piecdesmit podu un krūžu. Tirgus dienās vecītis atgriezās ar pilnu maku, pievakarē no viņa mājas pa visu ielu izplatījās gaļas plova smarža. Kaimiņi priecājās par podnieku un runāja:

—   Beidzot Nijazam laimējies izkļūt no nabadzības, lai dievs dod, ka tas būtu uz visiem laikiem!

—   Ļaudis runā, ka viņš esot pieņēmis sev palīgos strādnieku. Vēl runa, ka šis strādnieks esot sevišķi izveicīgs podnieka amatā. Reiz es tiešām iegriezos pie Nijaza, lai redzētu viņa palīgu. Bet, tikko iegāju pa vārtiņiem, ta palīgs piecēlās, aizgāja un vairs nerādījās.

—   Vecais slēpj savu palīgu. Viņš droši vien baidās, vai tikai kāds no mums nedomā aizvilināt tādu veiklu meistaru pie sevis. Tāds aplamnieks! Vai tad mēs, podnieki, pavisam jau būtu zaudējuši sirdsapziņu un iedrošinātos postīt vecā vīra labklājību un ilgi meklētu laimi.

Pie tā kaimiņi arī palika, un nevienam, protams, neienāca prātā, ka vecais Nijazs par palīgu pieņēmis pašu Hodžu Nasredinu. Visi bija pārliecināti, ka Hodža Nasredins sen vairs nav Buhārā: viņš pats izlaida šīs baumas, lai maldinātu spiegus un mazinātu viņu meklēšanas centību, tā sasniegdams savu mērķi: pēc desmit dienām papildu barjeras bija noņemtas no visiem pilsētas vārtiem un nakts sardzes vairs netraucēja Buhāras iedzīvotājus ar lāpu gaismu un ieroču šķindoņu.

Reiz vecais Nijazs ilgi krekšķināja un stomījās, skatīdamies uz Hodžu Nasredinu, un beidzot sacīja:

—   Tu, Hodža Nasredin, izglābi mani no verdzības, bet manu meitu no kauna. Tu strādā kopā ar mani un padari desmit reižu vairāk nekā es. Te ir trīssimt piecdesmit tangu skaidra ienākuma, ko esmu ieņēmis par podiem no tā laika, kamēr tu sāki man palīdzēt. Ņem šo naudu, tā pēc taisnības pieder tev.

Hodža Nasredins apturēja savu ripu un uzlūkoja vecīti izbrīnījies.

—   Tu, kā rādās, esi saslimis, godājamais Nijaz! Tu runā kaut kādas nesaprotamas lietas. Tu esi te saimnieks, bet es

tavs kalns, un, ja tu man dosi desmito daju no sava ienākuma, trīsdesmit piecas tangas, es būšu pilnīgi apmierināts.

Viņš paņēma Nijaza nodilušo maciņu, atskaitīja trīsdesmit piecas tangas un iebāza kabata, pārējo atdodams vecītim. Bet vecītis iespītējās un negribēja ņemt.

—    Tā nevar, Hodža Nasredin! Sī nauda pieder tev. Ja negribi ņemt visu, tad ņem kaut pusi.

Hodža Nasredins saskaitas:

—    Noglabā savu maku, godājamais Nijaz, un nejauc, lūdzams, pasaules kartību. Kas gan notiks zemes virsū, ja visi saimnieki sāks dalīt savus ieņēmumus līdzīgi ar saviem straa niekiem? Tad zemes virsū nebūs ne saimnieku, ne strādnieku, ne bagatu, ne nabagu, ne sargu, ne emīru. Padomā pats — vai allahs cietis tadu kartību? Ņem savu maku un paglaba viņu labi tālu, citādi tu ar savu neprātīgo rīcību vari pievērst ļaudim allaha dusmas un tā pazudinat visu cilvēku dzimumu virs zemes!

To teicis, Hodža Nasredins ar kāju atkal iedarbināja lēzeno podnieka ripu.

—    Būs teicams pods! — viņš runāja, ar delnām pieplakšķinādams mitros mālus. — Skanīgs ka mūsu emīra galva! Vajadzēs aiznest šo podu uz pili, lai tas tur uzglabājas tam gadījumam, kad emīram noņems galvu!

—    Pielūko, Hodža Nasredin, ka tev pašam kādreiz par tādiem vārdiem nenoņem galvu!

— Ellē! Tu domā, ka tas tik viegli — noņemt Hodžarh Nasredinam galvu?

Esmu Hodža Nasredins, ļaudis visur.mani zin, Sirds niari mūžam br.va degs, kapa tumsa neapsegs! Emīrs mani zagli teic, pelt un lādēt neizbeidz, Bendes bluķis gatavs jau, tikai manis viņam nav, Jo es — Hodža Nasredins, |audis visur mani zin, Sirds man mūžam dzīva degs, kapa tumsa neapsegs! Gribu dzīvot, gribu diet, plašus saules ceļus iet, Visiem [audim droši teikt reiz pats emīrs kritīs beigts! Sultāns cirvi trin jau sen, visur manas pēdas dzen, Irānā šahs gribot kārt, Hivinā jau gatavs sārts, Bet es — Hodža Nasredins, |audis visur mani zin. Sirds man mūžam dzīva degs, kapa tumsa neapsegs! Galds man reti pilni klāts, tomēr vienmēr priecīgs prāts, Gribu dzīvot, gribu diet, plašus saules ceļus iet.

Tautai esmu mi|ots dēls, liktenis man labu vēl, Smejos es par sultānu un par šahu, emīru! Hsmu Ilodža Nasredins, |audis mani visur zin, Sirds man mūžam brīva degs, kapa tumsa neapsegs!

Nijazam aiz muguras vīnogulāju zaļumā paradījās Gildžanas smaidošā seja. Hodža Nasredins pārtrauca dziesmu un apmainījās ar viņu jautram, noslēpumainam zīmēm.

—   Kurp tu skaties? Ko tu tur ieraudzīji? — jautāja Nijazs.

—    Es redzu paradīzes putnu, par kuru skaistāka nav pasaulei

Vecais krekšķinādams apgriezās, bet Gildžana jau bija nozudusi lapotnē, tikai iztālēm atskanēja viņas sidrabainie smiekli. Vecais ilgi mirkšķināja pusaklās acis, ar plaukstu sargādams tās no spožās saules, bet vairāk neko nesaredzeja kā tikai zvirbuļus, kas lēkāja pa kārtīm.

—   Atjēdzies, Hodža Nasredin! Kur tu ieraudzīji paradīzes putnu? Tas taču tikai vienkāršs zvirbulis!

Hodža Nasredins smējās, bet Nijazs tikai pašūpoja galvu, nesaprazdams šadas jautrības cēloni.

Pēc vakariņām vecais podnieks, pavadījis Hodžu Nasredinu, uzkāpa uz jumta un nolikās tur gulēt, silta mīlīga vējiņa iežūžots. Drīz viņš iekrācās un cieši iemiga, un tad aiz zemās sētiņas kāds viegli iekāsējas: Hodža Nasredins bija atgriezies. «Guļ,» viņam čukstēdama atbildēja Gildžana. Ar vienu lēcienu Hodža bija pāri sētai.

Viņi apsēdās pie ūdenskrātuves, klusi snaudošo, savos garajos, zaļajos tērpos ietinušos papeļu ēna. Augstu pie skaidrajām debesīm spīdēja mēness, viss bija zilganas gaismas pārliets; tikko dzirdami murdēja ūdens, te pavizēdams dzirkstīs un vizuļos, te atkal nozuzdams ēnā.

Gildžana stāvēja Ilodžas Nasredina priekšā, mēnesnīcas apmirdzēta, pati līdzīga pilnam mēnesim, slaida un lokana, savu kuplo matu plīvurā. Hodža klusā balsī runāja ar viņu:

—    Es mīlu tevi, manas dvēseles karaliene, tu mana pirmā un vienīgā mīlestība. Es esmu tavs vergs un darīšu visu, ko vien tu iegribēsi. Visa mana dzīve bijusi viena vienīga vēlēšanās tevi satikt; un lūk — es ieraudzīju tevi un vairs nekad neaizmirsīšu, un dzīvot bez tevis nevarēšu!

—   Tu droši vien nesaki to pirmo reizi, — viņa greizsirdīgi piebilda.

—   Es! — viņš iesaucās ar īgnumu balsī. — Kā tu vari tā domāt, Gildžana!

Un balss viņam skanēja tik patiesi, ka viņa noticēja, kļuva pieļāvīgāka un nosēdās Hodžam blakus uz māla sola. Viņš pieplaka ar lūpām pie viņas lūpām un neatrāvās tik ilgi, kamēr Gildžanai aizrāvās elpa.

—   Klausies, — viņa pēc tam sacīja. — Meitenēm par skūpstiem mēdz kaut ko dāvināt, bet tu skūpsti mani katru nakti jau vairāk nekā nedēļu un neesi man ne kniepadatu iedāvinājis!

—   Man vienkārši nebija naudas, — viņš atbildēja. — Bet šodien es dabūju maksu no tava tēva un rītu, Gildžana, es atnesīšu tev bagātas dāvanas. Ko tu vēlies — pērles vai lakatu, vai varbūt gredzenu ar ametista akmeni?

—   Man vienalga, — viņa čukstēja. — Man vienalga, dārgais Hodža Nasredin, lai tikai tā būtu tava davana.

Upītē plunkšķēja ūdens, skaidrā un spodrā gaismā mirgoja zvaigznes pie dzidrajām debesīm; Hodža Nasredins pievirzījās tuvāk meitenei, izstiepa roku pret viņas krūtīm — un viņa plauksta piepildījās. Viņš sastinga, bet pēkšņi acu priekšā izsprāga dzirksteles: vaigu apdedzināja pamatīga pļauka. Viņš atrāvās, drošības pēc aizsargadamies ar elkoni. Gildžana pie cēlās, smagi elpodama aiz dusmām.

—   Es, liekas, dzirdēju pļaukas cirtienu, — mierīgi teica Hodža Nasredins. — Bet kāpēc noteikti jākaujas, ja var izrunāties?

—   Izrunāties! — Gildžana pārtrauca. — Nepietiek ar to, ka es, kaunu aizmirsdama, atklāju tev seju, tu vēl stiep savas garās rokas, kur nevajag.

—   Bet kas gan ļauns noticis, un kur tad drīkst rokas stiept un kur nedrīkst? — Hodža Nasredins pretojās, galīgi apjucis un apmulsis. — Ja tu būtu lasījusi visugudrā ibn-Tufeila grāmatas …

—   Paldies dievam, — dusmās iekaisusi, viņa to pārtrauca. — Paldies dievam, ka neesmu lasījusi šīs izvirtušās grāmatas un aizstāvu savu godu, kā godīgai meitenei pienākas!

Viņa pagriezās un aizgāja, iečīkstējās laipas zem vieglajiem soļiem, un drīz no lieveņa slēģu spraugām atmirdzējās uguns.

«Es viņu apvainoju,» domāja Hodža Nasredins. «Kā es tik aplam izdarīju? Nu, nekas: tagad es pazīstu viņas raksturu. Ja Gildžana man iesita, tad viņa izpļaukās ari kuru katru un būs uzticama sieva. Esmu ar mieru saņemt līdz kāzām vel desmitreiz desmit pļauku, ja tik viņa pēc kazām butu tikpat devīga ar pļaukām pret citiem.»

Viņš piegaja uz pirkstgaliem pie lieveņa un sauca klusā balsī: — Gildžana!

Viņa neatbildēja.

—   Gildžana!

Smagā, smaržīgā tumsa klusēja. Hodža Nasredins noskuma. Aizturēdams balsi, lai neuzmodinātu veco, viņš sāka dziedat:

Mana sirds ir palikusi tavās skropstās.

Bet tu pārmet man, kaut tavas skropstas laupa.

Un vel prasi maksu par to, ka esi aplaupījusi mani!

Ak allali! Ak brīnums! Kur gan tas redzēts? Kurš gan ir maksajis zaglim?

Dāva par velti man pāris skupstu. Ne, ne, tas man ir par maz!

Jo skūpsti ir gluži kā juras ūdens.

Jo vairak to dzer, jo lielākās slapēs.

Tu aizvēri man savas durvis, ak daiļā — Kaut jel manas asinis izplūstu zeine!

Kur nu lai rodu sev miegu un mieru? Varbūt to pateiksi, mīļotā, man?

Es sadegšu ilgās pec tavām acīm, Kas zibeņus šķiļ!

Es sadegšu ilgas pec tavam cirtām, Kas smaržo ka reibinošs muskuss!

Viņš dziedāja, un, kaut gan Gildžana nerādījās un neatbildēja, Hodža zināja, ka viņa uzmanīgi klausās, zināja arī, ka neviena sieviete pasaulē nevar pretoties tādiem vārdiem. Un viņš nemaldījās — slēģis viegli pavēras.

—   Nāc! — no augšas čukstēja Gildžana. — Tikai klusītiņām, lai neuzmostas tēvs.

Viņš uzgaja pa kāpnītēm, nosēdās atkal viņai blakus, un spulga, kausētos aitu taukos peldošā dakts sprakšķēja un dega līdz rīta ausmai; viņi runāja un nevarēja izrunāties; vārdu sakot, viss bija tā, kā tam vajadzēja būt un kā tas aprakstīts visugudrā Abu-Muhamcda Ali-ibn-Hazmas grāmatā «Mīļotās kaklarota», nodaļā «Par mīlas dabu». — «Mīla, — lai allaha slava tai! — sākumā joks, bet beigās — svarīga lieta. Viņas īpašības visai smalkas un augsti stādāmas, lai tās varētu aprakstīt, un tikai ar pūlēm izprotama tās īstā būtība. Kas attiecas uz to apstakli, ka mīlestību allaž izsauc patīkams izskats, tad pilnīgi saprotams, ka dvēsele ir skaista un aizraujas no visa skaista un tiecas pēc pilnīgiem veidoliem. Kad ta kādu no tādiem ierauga, dvēsele sāk viņā lūkoties un, ja aiz arējas čaulas pamana kaut ko sev līdzīgu, meklē ar to savienošanos, un rodas īstā, neviltota mīlestība. Patiesi, cilvēka izskats brīnišķīgā karta savieno dvēseles šķirtās daļiņas!»

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Vecītis uz jumta sakustējās, pagrabinājās, iekāsējās un aizsmakušā, miegaina balsī sauca Gildžanu, lai padodot viņam auksta ūdens trauku. Viņa bīdīja Ilodžu Nasredinu uz durvīm; gandrīz nepieskardamies kājām pie pakāpieniem, Hodža nolaidās pa kāpnēm, parlēca pār setu, bet pēc neilga laika, tuvākā grāvi nomazgājies un halāta malā noslaucījies, jau klaudzināja pie vārtiņiem no otras puses.

—   Labrīt, llodža Nasredin! — viņu no jumta sveicinaja vecītis. — Cik tu pēdējā laikā agri celies! Kad gan tu paspēj izgulēties? Tūliņ mēs padzersim tēju un ar dieva palīgu ķersimies pie darba.

Pusdienas laikā Hodža Nasredins atstaja veco un devās uz tirgu pirkt Gildžanai dāvanu. Ka arvien, viņš aiz piesardzības uzlika galvā krāsainu Badahšanas turbānu un piestiprināja neīstu bārdu. Tāda izskata viņš nebija pazīstams un varēja brīvi pastaigāties pa tirgus pardotavām un čaihanam, nebaidoties no spiegiem.

Viņš izvēlējās koraļļu kakla rotu, kas ar savu krāsu atgādināja viņa iemīļotas lūpas. Juvelieris bija cilvēks, ar kuru varēja viegli vienoties, un jau pēc kādas stundas, kad viņi bija izstrīdējušies, kakla rota pārgāja Hodžas Nasredina īpašuma par trīsdesmit tangām.

Atceļa Hodža Nasredins ieraudzīja pie tirgus mošejas lielu ļaužu pūli. Ļaudis spaidījās un grūdas cits citam virsū. Tuvāk pienācis, Hodža Nasredins izdzirdēja griezīgu balsi:

—   Pārliecinieties paši savām acīm, īsteni ticīgie, viņš ir triekas ķerts un guļ bez kustēšanās jau desmit gadu! Viņa locekļi ir auksti un bez dzīvības. Skatieties, viņš neatver pat acis. Sis nelaimīgais ieradies mūsu pilsētā no tālienes. Labi draugi un radinieki viņu atveduši, lai izmēģinātu pēdējo līdzekli. Pēc nedēļas, vissvētākā un nepārspējamākā šeiha Bogaedina piemiņas svētku dienā, viņu noliks uz kāpņu pakāpieniem. Akli, klibi, triekas ķerti jau ne vienreiz vien tādā kārtā izveseļojušies. Lūgsimies, īsteni ticīgie, lai svētais šeihs iežēlotos par šo nelaimīgo un dotu viņam veselību!

Sapulcējušies noskaitīja lūgšanu; pēc tam atkal atskanēja griezīgā balss.

—   Pārliecinieties savām acīm, īsteni ticīgie, — viņš ir triekas ķerts un guļ bez kustēšanās jau desmit gadu! . ..

Hodža Nasredins iespraucās pūlī, pacēlās pirkstgalos un ieraudzīja garu, kaulainu mullu ar mazām, ļaunām ačelēm un retu bārdeli. Viņš kliedza, radīdams ar pirkstu lejup, sev pie kājām, kur uz nestuvēm gulēja triekas ķertais.

—   Skatieties, skatieties, musulmaņi, cik viņš nožēlojams un nelaimīgs, bet pēc nedēļas svētais Bogaedins atdos viņam veselību un viņš atgriezīsies dzīvē, šis cilvēks!

Triekas ķertais gulēja aizvērtām acīm ar bēdu sagrauztu, nožēlojamu izteiksmi sejā. Hodža Nasredins klusu iesaucās aiz pārsteigumā: šo bakurētaino purnu ar plakano degunu viņš būtu atšķīris no tūkstošiem citu seju, nevarēja būt šaubu! Kalps, kā redzams, slimo jau ilgi, jo no lielas gulēšanas un bezdarbības viņa purns bija ievērojami uztūcis.

No tā laika, cik reižu arī Hodža Nasredins gāja šai mošejai garam, viņš arvien tur redzēja kaulaino mullu un triekas ķerto ar nožēlojamu izteiksmi bakurētainajā sejā, kas dienu no dienas kļuva tuklāka.

Pienāca vissvētākā šeiha piemiņas svētki. Svētais, kā leģenda stāsta, nomiris maijā, skaidrā pusdienas laikā, kad pie debesīm nebijis neviena mākonīša, bet viņa miršanas brīdī saule aptumšojusies un zeme trīcējusi, un daudz māju, kur dzīvojuši grēcinieki, sabrukušas, bet paši grēcinieki gājuši bojā zem drupām. Tā stāstīja mullas mošejās, uzaicinādami musulmaņus katrā ziņā apmeklēt šeiha kapu un pielūgt viņa pīšļus, lai nenonāktu bezdievja slava un tos nepiemeklētu minēto grēcinieku liktenis.

Dievlūdzēji devās uz pielūgšanu vēl pirms gaismas, un, kad uzlēca saule, viss lielais lauķums ap kāpnēm bija jau ļaužu pārpildīts no viena gala līdz otram. Bet ļaužu straumes uz ceļiem nemazinājās; visi gāja basām kājām, kā to prasīja sena ieraža; starp citiem te bija ļaudis, kas nākuši no tālām vietām, — sevišķi dievbijīgie, vai arī otrādi, tie, kas bija izdarījuši kādu sevišķi lielu grēku un cereja šodien izlūgties piedošanu. Viri veda šurp neaugligas sievas, matēs nesa slimus bērnus, vecīši vilkās ka spēdami uz līkiem kruķiem, spitālīgie pulcējas notālēm un no tālienes cerību pilni skatijas uz kapeņu balto kupolu.

Dievkalpojums aizkavējās: gaidīja emiru. Ļaudis stavēja dedzinošajā saule, cieši saspiedušies un neuzdrošinādamies apsēsties. Lūdzēju acīs dega kaisla, neapslapējama uguns: šīs zemes laimes piekrāpti, ļaudis šodien gaidīja brīnumu un drebēja pie katra skaļāka vārda.

Gaidīšana kļuva neizturama, divi derviši nokrita krampjos pie zemes un vaimanādami saka grauzt zemi, šķiezdami pelekas putas. Pūlis sakustējas, saviļņojās, visas malas sāka raudat, kliegt sievietes, un šai brīdī pacēlās tūkstošbalsīga rūkoņa:

— Emīrs! Emīrs!

Galma sardze, centīgi strādādama ar nūjām, izlauza pūlī eju, un pa šo plato ceļu uz svēto pīšļu pielūgšanas vietu gāja emīrs — basam kājām, nokārtu galvu, iegrimis dievbijīgas pārdomās un nepieejams pasaulīgam troksnim. Viņam pa pēdām klusēdama sekoja svīta, rosījās kalpi, tīstīdami grīdsegas un izstiepdami tās tālāk uz priekšu.

Daudzu acīs parādījās sajūsmas asaras.

Emīrs pakapas uz smilšu paaugstinajurna, kas cieši pieslējās relikviju novietnes sienai. Viņam pasniedza lūgšanas sedziņu, un viņš, no abām pusēm divu vezīru atbalstīts, nometās ceļos. Mullas baltos uzvalkos nostājās pusapli apkārt un sāka dziedat, pacēluši rokas pret saules partveicinatajām, dūmakainajam debesim. Dievkalpojums sākās.

Tas turpinājās bezgalīgi. Lūgšanas mainījās ar sprediķiem. Hodža Nasredins nemanot izgāja no pūļa un devās uz savrup stāvošu, nelielu šķūnīti, kur savu kārtu gaidīja aklie, klibie un triekas ķertie, kam šodien bija apsolīta izarstēšana.

šķūnīša durvis bija līdz galam vaļā. Ziņkārīgie ielūkojās iekša un apmainījās piezīmēm. Dežurējošie mullas turēja rokās lielas vara bļodas ziedojumiem. Vecākais no tiem stāstīja: —… un no tā laika pār svēto Buhāru un viņas saulei līdzīgiem amīriem mūžīgi un nesatricināmi guļ vissvētākā šeilia Bogaedina svētība. Un katru gadu šinī dienā svētais Bogaedins dod iespeju mums, dieva pazemīgajiem kalpiem, darīt brīnumus.

Visi šie aklie, klibie, velna apsēstie un triekas ķert.: e gaida atveseļošanos, un mēs ceram šodien ar svēta Bogaedina palīdzību atbrīvot viņus no ciešanām.

It kā viņam par atbildi, šķūnītī sāka raudāt, gaudot, kunkstēt un griezt zobus. Mulla turpināja:

—   Ziedojiet, īsteni ticīgie, mošeju izgreznošanai, un allahs pieņems jūsu dāvanas!

llodža Nasredins ieskatījās šķūnītī. Pie pašas izejas savās nestuvēs gulēja bakurētainais kalps ar resno purnu. Aiz viņa pustumsā bija redzami vēl daudzi uz kruķiem, nestuvēs, pārsējos. Un pēkšņi no kapa vietas atlidoja paša galvenā išāna balss, kas tikko nobeidza sprediķi.

—   Aklo! Vediet šurp pie manis aklo!

Nostūmuši pie malas Hodžu Nasredinu, mullas ienira pustumšajā šķūnītī un pēc brīža izveda no turienes aklo nožēlojamā nabagu kreklā. Viņš gāja, taustīdams ar rokam gaisu un klupdams uz akmeņiem.

Aklais piegāja pie galvenā išāna, nokrita viņa priekšā uz vaiga un pieskaras ar lūpām zārka novietnes pakāpēm; išans uzlika viņam rokas uz galvas, un aklais acumirkli kļuva redzīgs.

—   Es redzu! Redzu! — viņš iesaucās augstā, satraukta balsī. — Ak visusvētais Bogaedin, es redzu, es redzu! Ak, nepieredzēta izdziedināšana, ak, lielais brīnums!

Lūdzēju pūlis ielenca viņu un saviļņojās; daudzi piegāja aklajam klāt un prasīja: «Saki, — kuru roku es pacēlu — labo vai kreiso?» — viņš atbildēja bezkļūdaini, un visi pārliecinājās, ka neredzīgais tiešām kļuvis redzīgs.

Un tad pūlī iespiedās vesels bars mullu ar vara paplātēm, saukdami: «īsteni ticīgie, jūs paši savām acīm redzējāt brīnumu; ziedojiet mošejas izgreznošanai!» Emīrs pirmais uzmeta uz paplātes sauju zelta naudas, pēc viņa pa zelta naudas gabalam uzsvieda visi veziri un augstmaņi, un tad tauta sāka devīgi bērt sudrabu un varu; paplates pildījās, un mullām vajadzēja tas trīs reizes pārmainīt.

Kad ziedojumu straume apsīka, no šķūnīša izveda klibo un tas, pieskāries kapeņu pakapem, izveseļojās tikpat pēkšņi, nometa savus kruķus un sāka dejot, jo augsti mezdams kājas. Un atkal mullas ar jaunām paplātēm devas pūlī, saukdami! «Ziedojiet, īsteni ticīgie!»

Sirmbārdains mulla piegāja pie Hodžas Nasredina, kas sasprindzināti par kaut ko domāja, aplūkodams šķūnīša sienas.

—   Ak īsteni ticīgais! Tu redzēji lielu brīnumu. Ziedo, un tavu dāvanu allahs ņems vērā!

Hodža Nasredins atbildēja skaļi, tā, lai visi apkārtējie dzirdētu:

—   Tu to sauc par brīnumu un prasi no manis naudu. Pirmkārt, naudas man nav, bet, otrkārt, vai tev, mulla, ir zināms, ka es pats esmu liels svētais un varu darīt daudz lielākus brīnumus!

—   Tu esi dieva zaimotājs! — mulla sašutis iekliedzās. — Neklausieties viņa, musulmaņi, pats šaitans runa ar viņa lūpām!

Hodža Nasredins griezās pie pūļa:

—   Mulla netic, ka es varu darīt brīnumus. Labi, es tūliņ pierādīšu. Šajā šķūnītī savākti akli, klibi, nevarīgi un triekas ķerti, un es ņemos izārstēt tos visus uz reizi un pie tam nemaz nepieskaršos viņiem. Es teikšu tikai divus vārdus, un visi kļūs veseli un skries, kur kājas nes, tik atri, ka pat labākais arābu zirgs tos nepanaks.

šķūnīša sienas bija plānas, māli daudzās vietās bija stipri saplaisājuši. Hodža Nasredins sameklēja sienā no visām pusēm applaisājušu vietu un stipri uzspiedās ar plecu uz tās. Māli padevās ar vieglu, ļaunu vēstošu troksni. Viņš paspieda vēl, milzīgs gabals no sienas ar lielu blīkšķi iegruva šķūnītī; no melnā, spīdošā cauruma izvēlās biezi putekļi.

—   Zemestrīce! Glābieties! — mežonīgā balsī iesaucās Hodža Nasredins un nogrāva vēl otru māla gabalu.

šķūnītī uz brīdi valdīja klusums, tad izcēlās kņada: bakurētainais, triekas ķertais kalps metās pirmais uz izeju, viņš ar savam nestuvēm iesprūda durvīs un aizsprostoja ceļu pārējiem — klibajiem, aklajiem un nevarīgajiem, kas kūņojas aiz viņa kliegdami, vaimanādami, un, kad Hodža Nasredins iegrūda šķūnītī vēl trešo māla gabalu, — viņi ar lielu sparu iznesa bakurētaino ar visām durvīm un stenderēm un, aizmirsuši savu kroplīgumu, metās kur kurais.

Pūlis kliedza, svilpa, smējās, trakoja. Pārspēdama pūļa troksni, atskanēja Hodžas Nasredina skaļā balss:

—   Redziet nu, vai man nebija taisnība, kad sacīju, ka viņus visus var izārstēt ar vienu vārdu!

Nepiegriezdami vērību sprediķiem, no visām pusēm saskrēja ziņkārīgie un, uzzinājuši notikušo, krita gar zemi aiz smiekliem, un stāstīja tālāk par brīnišķīgo izdziedināšanu. Drīz to zinaja visi sapulcējušies, un, kad galvenais išāns pacēla roku, lai apklusinātu pūli, ļaudis viņam atbildēja ar lamam, kliedzieniem un svilpšanu.

Un atkal, tāpat kā viņreiz tirgus laukumā, pūlī pieauga dūkšana un atkārtojās:

—   Hodža Nasredins! Viņš ir atgriezies! Viņš ir te, mūsu Hodža Nasredins!

Mullas tika izsmieti un apbērti ar lamu vārdiem. Viņi nosvieda savas paplates un izbailēs aizbēga no pūļa.

Hodža Nasredins tobrīd bija jau talu. Savu krāsaino turbānu un neīsto bārdu viņš paslēpa zem halāta, jo patlaban nebija iemesla baidīties no spiegiem, kuriem bija pietiekami daudz darba pie kapenēm.

Viņš tikai neievēroja, ka aiz māju stūriem un ceļmalas kokiem viņam pa pēdām sekoja klibais augļotājs Džafars.

Ļaužu tukšā, vientuļā ieliņā Hodža Nasredins piegāja pie sētas un, pievilcies ar rokām, klusītiņām iekāsējās. Bija dzirdami viegli soļi, un sievietes balss atbildēja:

—   Tas esi tu, mans mīļotais!

Aizslēpies aiz koka, augļotājs bez pūlēm pazina skaistās Gildžanas balsi. Tad viņš dzirdēja čukstus, aizturētus smieklus un skūpstus. «Tu atņēmi viņu man, lai pats to izmantotu,» augļotājs domāja, negantas greizsirdības tirdīts.

Atvadījies no Gildžanas, Hodža Nasredins gāja tālāk tik ātri, ka augļotājs nespēja viņam sekot un drīz pazaudēja viņu šauro ieliņu režģī.

«Redzams, es nesaņemšu balvu par viņa noķeršanu,» noskumis domāja Džafars. «Bet par to! . .. Sargies, Hodža Nasredin! Esmu tev sagatavojis briesmīgu atriebi!»

ASTOŅPADSMITA NODAĻA

Emīra valsts kase cieta lielus zaudējumus. Pie svētā Bogaedina kapa neieņēma ne desmito daļu salīdzinājumā ar pagājušo gadu ienākumiem. Bez tam pārdroši nekaunīgais brīvdomātājs bija no jauna iesējis tautā nemiera sēklu. Spiegi ziņoja, ka valodas par notikumiem kapenēs sasniegušas jau pašus attālākos valsts stūrīšus un modinājušas atbalsi; trijos kišlakos iedzīvotāji atteicās nobeigt mošeju būvi, bet ceturta — ar negodu izdzinuši savu mullu.

Emīrs pavēlēja lielvezīram Bahtijaram sasaukt divanu — valsts padomi. Divans sapulcējās pils dārzā. Tas bija ievērojams dārzs, viens no skaistākajiem pasaulē. Kuplos, krāšņos kokos te ienācās brīnišķīgi augļi — kampara aprikozes, mandeļu un Horazanas plūmes, inžirs, pomerances un daudz citu augļu, kurus izskaitīt nav iespējams. Rozes, vijolītes, lefkojas un lavandas ar anemonēm auga lielos puduros, piepildīdamas gaisu ar brīnišķīgu smaržu, smaidīja margrietiņas, un kā iemīlējušās tajās nolūkojas narcises, urdzēja strūklakas, marmora baseinos bariem peldēja zelta zivtiņas, un visur bija izkārti sudraba būrīši, kuros trikšķināja, svilpoja un čivināja dažādās balsīs svešzemju putni.

Bet vezīrus, augstmaņus, mācītos vīrus un dzejniekus šis krāšņums nevaldzināja, viņi gaja visam vienaldzīgi garām, neko neredzēdami un nedzirdēdami, jo visas viņu domas saistīja rūpes par personīgajiem paaugstinājumiem, doma, kā aizsargāties pret ienaidnieku uzbrukumiem un to atvairīt, un viņu akmens cietajās sirdīs vairs neatlika vietas kaut kam citam, un, ja pēkšņi visas puķes visā pasaulē novīstu un visi putni pasaulē apklustu, — viņi to nepamanītu, savu godkāro un alkatīgo nodomu pārņemti. Nespodrām acīm, bālām, sakniebtām lūpām, tupelēs šļūkdami, viņi gāja pa smilšainiem celiņiem, uzkāpa krāšņās, tumšās bazilika lapotnes apvītā lapenē un, pieslējuši savus tirkiziem izgreznotos zižļus pie sienas, ieņēma vietas uz zīda spilveniem. Milzīgie, baltie turbāni arvien zemāk lieca galvas, viņi klusēdami gaidīja pavēlnieku. Kad emīrs ienāca — smagiem soļiem, ne uz vienu neskatīdamies, ar drūmu izteiksmi sejā, — visi piecēlās, noliecās sveicinādami gandrīz līdz zemei un palika tādā stāvoklī, kamēr valdnieks nebija devis īsu zīmi. Tad viņi nometās ceļos, kā to prasīja galma ieražas, un atliecās ar visu augumu atpakaļ uz papēžiem, atbalstīdamies ar roku pirkstiem uz tepiķa. Katrs no viņiem centās uzminēt, uz kura galvas šodien kritīs emīra dusmas un kādu labumu no tā varēs gūt sev.

Aiz emīra muguras parastā kārtībā pusaplī sastājās galma dzejnieki un klusiņām krekšķināja, sagatavodami rīkles. Pats veicīgākais no viņiem, ar goda nosaukumu «dzejnieku valdnieks», atkārtoja atmiņā šorīt sacerētos pantus, gatavodamies tos izteikt emīram ar pārdabisku iedvesmu.

Galma mušu sitējs un pīpes turētājs ieņēma viņiem norādītās vietas.

—   Kurš ir Buhāras pavēlnieks? — emīrs iesāka klusā balsi, kas lika visiem nodrebēt. — Kurš ir Buhāras pavēlnieks, mēs jums prasām, mēs vai viņš — šis nolādētais dieva zaimotājs Modža Nasredins?

Viņam uz brīdi aizrāvās elpa; pārvarējis savu niknumu, pavēlnieks bargi nobeidza:

—   Emīrs klausās uz jums! Runājiet!

Virs viņa galvas līgojās zirga astru vēdeklis; svīta klusēja, izbaiļu pārņemtā, vezīri slepus grūstīja cits citu elkoņiem.

—   Viņš ir sakūdījis visu valst/! — emīrs iesāka no jauna. — Viņš jau trīs reizes paspējis sacelt jukas mūsu galvaspilsētā! Viņš nolaupījis mums miegu un mieru, bet mūsu valsts kasei likumīgos ienākumus! Viņš atklāti aicina tautu uz dumpi un nemieriem! Kas jādara ar tadu noziedznieku? — mēs jums prasām.

Vezīri, augstmaņi un mācītie vīri atbildēja visi kā viens:

—   Viņš, bez šaubām, pelna visbargāko sodu, ak pasaules saule un miera patvērums!

—   Kāpēc viņš līdz pat šim laikam vēl ir dzīvs? — prasīja emīrs. — Jeb mums, jūsu pavēlniekam, kura vārdu jūs nedrīkstat pat citādi izrunāt, ka gulēdami uz vaiga pie zemes, ko jūs, jāsaka, nedarāt aiz sava slinkuma, pārdrošas nekaunības un bezrūpības, — jeb, es atkārtoju, mums pašam vajadzēs iet uz tirgus laukumu viņu ķert tai laikā, kad jūs nodosities bezdarbīgai vēdera pildīšanai un uzdzīvei savos harēmos un atcerēsities savus pienākumus pret mums tikai algas dienās? Ko tu mums atbildēsi, Bahtijar?

Izdzirduši Bahtijara vārdu, visi pārējie atviegloti uzelpoja, bet Arslanbekam, kam ar Bahtijaru bija vecs naids, uz lūpām pazibēja ļauna prieka pilns izsmiekls. Bahtijars, salicis rokas uz vēdera, paklanījās emīram līdz zemei.

—   Lai allalis sarga lielo emīru no bēdām un nelaimes! — viņš iesāka. — Niecīga verga, kas ir tikai puteklītis emīra augstības saulstaros, padevība un nopelni emīram ir zināmi. Līdz manai iecelšanai par lielvezīru valsts kase arvien stāvēja tukša. Bet es ievedu daudz nodokļu, noliku maksu par iecelšanu amatā un apliku ar nodevām visus, kas atrodas Buhārā, un tagad neviens Buhāras iedzīvotājs nevar ne nošķaudīties, nesamaksajis par to valsts kasei. Bez tam es samazināju uz pusi algas visiem mazajiem ierēdņiem, kareivjiem un sargiem, viņu uztura sagādi uzliku Buhāras iedzīvotājiem, ar ko aiztaupīju emīra valsts kases līdzekļus, ak pavēlniek. Bet es vēl neesmu izstāstījis visus savus nopelnus: ar savām pūlēm es panācu to, ka pie visusvētā šeiha Bogaedina kapa atkal notika brīnumi, kas pievilka šim kapam daudzus tūkstošus svētceļnieku, un mūsu pavēlnieka, kura priekšā visi pārējie pasaules valdnieki nav nekas cits ka pīšļi un putekļi, valsts kase katru gadu pārpildījās ziedojumiem un ieņēmumi vairojās daudzkārtīgi . . .

—   Kur viņi ir, šie ieņēmumi? — pārtrauca emīrs. — Tos mums atņēmis Modža Nasredins. Un mēs tev neprasām par taviem nopelniem — par tiem mēs esam jau daudzreiz dzirdējuši. Tu labāk saki, ka lai notveram llodžu Nasredinu.

—   Ak pavēlnieki — atbildēja Bahtijars. — Lielvezīra pienākumos neietilpst noziedznieku gūstīšana. Tādas Ifetas mūsu valstī uzticētas cienījamam Arslanbekam, galma sargu un karaspēka virspavēlniekam.

Ar šiem vārdiem viņš vēlreiz paklanījās lidz zemei emīram, uzmetis Arslanbekam uzvaras apziņas un ļauna prieka pilnu skatienu.

—   Runā! — pavēlēja emīrs.

Arslanbeks piecēlās, veltīdams Bahtijararn naidīgu skatienu.

Viņš dziļi nopūtās, viņa melnā bārda, kas stiepās līdz jostas vietai, nodrebēja.

—   I.ai allahs sarga mūsu saulei līdzīgo valdnieku no bēdām un nelaimes, no slimībām un sarūgtinājumiem! Mani nopelni emīram zināmi. Kad Hivas hans pieteica karu Buhārai, tad emīram, pasaules centram un allaha ēnai virs zemes, labpatika uzdot man Buhāras karaspēka virsvadību. Un es rīkojos tā, ka mēs bez asinsizliešanas atsitām ienaidnieku, un pasākums nobeidzās mums par labu. Un, lūk, kā: no pašām Hivas robežām dziļi mūsu zemē pēc vairākām dienām visas pilsētas un ciemi uz manu pavēli bija pārvērsti drupās, sējumi un dārzi iznīcināti, ceļi un tilti izpostīti. Un, kad hivieši ienāca mūsu zemē un ieraudzīja viscaur tuksnesi, bez dārziem un bez dzīvības, viņi sev sacīja: «Neiesim uz Buhāru, jo tur nav ko ēst un ko laupīt.» Viņi apgriežas un aizgāja apsmieti un izlamāti. Un mūsu valdniekam emīram tad labpatika atzīt, ka zemes izpostīšana no pašu karaspēka ir tik gudrs un derīgs darbs, ka pavēlēja neko neizlabot un atstāt pilsētas, ciemus, laukus un ceļus tādā pašā izpostītā stāvoklī, lai arī turpmāk svešu zemju ciltis neiedrošinātos ienākt mūsu zemē. Tā es uzvarēju hiviešus. Bez tam es ievedu Buharā vairākus tūkstošus spiegu …

—   Ciet klusu, lielībniek! — iesaucās emīrs. — Kāpēc tavi spiegi lidz šim brīdim nav sagūstījuši Hodžu Nasredinu?

Arslanbeks apmulsis ilgi cieta klusu, beidzot atzinās:

—    Ak pavēlniek, esmu izlietojis visus līdzekļus, bet mans prāts ir bezspēcīgs pret šo ļaundari un dieva zaimotāju. Es domāju, pavēlniek, ka jāprasa padoms gudrajiem.

—   Zvēram pie mūsu senčiem, jūs visi esat pelnījuši, ka jūs pakar uz pilsētas mūriem! — sadusmojās emīrs un, garam ejot, dusmas iecirta pļauku savam pīpes turētājam, kam tai brīdī gadījās pakļūt zem viņa valdnieciskās plaukstas. — Runā! — viņš pavēlēja pašam gudrākajam, kas bija ievērojams starp citiem ar savu bārdu, ar kuru viņš varēja divreiz aptities kā ar jostu.

Gudrais piecēlās, noskaitīja lūgšanu, noglaudīja savu ievērojamo bardu, ko nevarēja uzreiz izdarīt, bet pakāpeniski, velkot to ar labo roku caur kreisās rokas pirkstiem.

—    Lai allahs bezgaligi pagarina pavēlnieka mirdzošās dienas par svētību un prieku tautai! — viņš iesāka. — Tā kā pieminētais ļaundaris un musinātājs Hodža Nasredins tomēr ir cilvēks, tad var spriest, ka viņa ķermenis iekārtots tāpat kā visiem pārējiem cilvēkiem, tas ir, sastāv no divi simti četrdesmit kauliem un trīs simti sešdesmit dzīslām, kas pārvalda plaušas, aknas, sirdi, liesu un žulti. Visu dzīslu pamatā, kā mūsu gudrie māca, ir sirds dzīsla, no kuras iziet visas pārējās, un tā ir neapgāžama un svēta patiesība pretēji bezdievīgā Abu-Ishaka ķecerīgai mācībai, kurš iedrošinājās melīgi apgalvot, it kā cilvēka dzīves pamatā būtu plaušu dzīsla. Saskaņā ar grāmatām, ko sarakstījis visgudrais Avicenna, visdievbijīgākā Muhamedaal-Rasula, grieķu ārsta Hipokrata, kā arī Kordova Averroesa, kura atziņas augļus baudām vēl šodien, tāpat arī saskaņā ar al-Kendi, al-Farabi un Abbacera-ibn-Tufeila norādījumiem sacīšu un iedrošinos apgalvot, ka allahs radījis Ādamu, salikdams to no četriem elementiem — ūdens, zemes, uguns un gaisa, un izdarīja to tā, lai dzeltenajai žultij būtu uguns īpašības, ko mēs ari īstenībā redzam, jo tā ir karsta un sausa, melnajai žultij — zemes īpašības, jo tā ir auksta un sausa, siekalām — ūdens īpašības, jo tās ir aukstas un mitras, asinīm — gaisa īpašības, jo tās ir karstas un mitras. Un, ja cilvēkam atņemtu kādu no viņā ietilpstošiem šķidrumiem, tad tāds cilvēks neglābjami nomirtu, no kā es spriežu, ak visugaišais valdniek, ka minētajam dieva zaimotājam un musinātājam Hodžam Nasredinam vajag atņemt asinis, kas visdrošāk izdarāms, atdalot viņa galvu no rumpja, jo kopā ar iztekošām asinīm no cilvēka ķermeņa izgaist arī dzīvība un neatgriežas vairs. Lūk, mans padoms, ak visugaišais valdniek un pasaules patvērums!

Emīrs visu to uzmanīgi noklausījās un, neko neatbildējis, ar tikko manāmu uzaču saraukšanu deva zīmi otram gudrajam, kurš bārdas garumā gan netika līdzi pirmajam, bet par to daudzkārtīgi pārspēja viņu ar sava turbāna apmēriem un kuplumu, kura nesamērīgais smagums daudzu gadu laikā bija nošķiebis viņa kaklu liku un greizu, tā ka viņam bija tāda cilvēka izskats, kas pastāvīgi raugās caur šauru spraugu no apakšas uz augšu. Palocījies pret emīru, viņš sacīja:

—   Ak lielais valdon, kas savā spožumā līdzīgs saulei! Es nevaru piekrist, ka tādā ceļā jātiek va|ā no Ilodžas Nasredina, jo ir zināms, ka ne tikai asinis vajadzīgas cilvēka dzīvības uzturēšanai, bet arī gaiss, un, ja cilvēkam aizžņaudz rīkli ar virvi un tādējādi kavē ieplūst gaisam plaušās, tad cilvēks neglābjami mirst un nevar vairs vēlāk atdzīvoties.

—   Tā! — emīrs teica klusā balsī. — Jums pilnīgi taisnība, gudrākie no gudrajiem, un jūsu padomi, bez šaubām, mums dārgi. Nu kā gan mēs, patiesi, tiktu va|ā no Hodžas Nasredina, ja jūs mums nedotu tik vērtīgus padomus!

Viņš apstajās, nespēdams pārvarēt uznākušās dusmas un niknumu: vaigi viņam drebēja, nāsis izplētās, acis meta zibeņus. Bet galma lišķi — filozofi un pantu kalēji, kas stāvēja viņam pusaplī aiz muguras, neredzēja sava kunga bargo seju un tāpēc neuztvēra arī dusmas un izsmieklu gudrajiem teiktajos vārdos. Viņi uzņēma emīra teikto kā skaidru patiesību, sprieda, ka gudrie tiešām izpelnījušies emīra uzslavu, nāks augstās vietās un saņems emīra žēlastību, tāpēc nekavējoties jānodrošina sev viņu labvēlība, lai turpmāk varētu iegūt sev kādus labumus.

—   Ak visugudrie, ak pērles, kas grezno mūsu visugaišā valdnieka kroni, ak gudrie, kas ar savu gudrību pārspēj pašu gudrību, un visugudrāko gudrības apstarotie!

Tā viņi cildināja, cenzdamies cits citu pārspēt izmeklētos vārdos un uzticībā un neievērodami, ka emīrs pagriezies vērsās uz viņiem ar caururbjošu skatienu, niknumā drebēdams, bet visapkārt iestājies ļaunu vēstošs klusums.

—   Ak zinātnes spīdekļi un prāta trauki! — viņi turpināja, aizrautībā piemiegtām acīm un drebēdami verdziskā padevībā, bet pēkšņi dzejnieku karalis ievēroja emīra skatienu un uzreiz, it kā savu lišķīgo mēli būtu norijis, izbaiļu pārņemts atrāvās atpakaļ, un pēc viņa apklusa visi pārējie un sāka drebēt, nopratuši savu kļūdu, kas bija radusies no pārāk lielas cildināšanas kāres.

—   Ak jūs nelieši, ak jūs blēži! — emīrs iesaucās dusmās. — It kā mēs nezinātu, ka cilvēks, kam nocērt galvu vai kuru nožņaudz ar virvi, vairs neatdzīvojas! Bet vispirms taču šis cilvēks jānoķer, bet jūs, nelieši, sliņķi, blēži un muļķi, neesat teikuši ne vārda, kā viņu sagūstīt. Visiem vezlriem, ierēdņiem, gudrajiem un dzejniekiem, kas te ir klāt, mēs atņemam algu līdz tam laikam, kamēr nebūs sagūstīts Hodža Nasredins. IJn pavēlam izsludināt trīs tūkstoši tangu lielu atlīdzību tam, kas viņu noķers. Un vēl iepriekš paziņojam, ka, pārliecinājušies par jūsu slinkumu, trulumu un bezrūpību, mēs esam aicinājuši šurp no Bagdades savam dienestam jaunu gudro, vārdā Huseins Huslija, kas līdz šim kalpojis manam draugam, Bagdades kalifam. Viņš ir jau ceļā, drīz būs klāt, un vai tad jums, gultas sil dītāji, barības rijēji un savu bezdibenlgo kabatu pildītāji! — viņš turpināja, arvien vairāk un vairāk iekarsdarns. — Dzīt viņus projām! — viņš uzkliedza sargiem. — Dzīt viņus visus projām no šejienes! Dot viņiem pa kaklu!

Sargi metās uz bailes sastingušajiem galminiekiem, sagrāba viņus bez kādas izšķirības un cieņas, vilka uz durvīm un no turienes nogaza lejā, kāpnēm garām, bet apakšā viņus uzķēra citi sargi, pavadīja belzieniem pa sprandu, sitieniem, grūdieniem un spērieniem, galminieki bēga aizgūtnēm cits citam garām; sirmais gudrais pakrita, sapinies savā bārdā, klupdams viņam uzgāzās virsū otrs gudrais — ar galvu tieši dzeloņainā rožu krūmā un, kritiena apdullināts, ilgi tur nogulēja ar savu sašķiebto kaklu.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Emīrs bija īgns un bargs līdz pašam vakaram. Pagaja nakts, un rīta bai|u pārņemtie galminieki no jauna ieraudzīja Jaunu dusmu izpausmi valdnieka sejā.

Veltas bija visas pūles viņu izklaidēt un uzjautrināt, velti smaržīgu kvēpināmo zāļu dūmos viņa priekšā vijīgi locījās dejotājas ar tamburīniem rokās, šūpoja pilnīgās gūžas, zibināja zobu pērlēm, it ka nejauši atklāja savas melnīgsnējās krūtis — viņš nepacēla savu drūmo skatienu, trīsas tam pārlaidās par seju, un galminieku sirdis drebēja bailēs. Veltīgas bija visas jokdaru, akrobātu, klaunu un Indijas faķīru asprātības, kuri ar savu niedru stabuļu skaņām spēja iemidzināt čūskas.

Galminieki sačukstējās:

—   Ak noladētais Hodža Nasrcdins! Ak grēka izdzimtenis! Cik daudz nepatikšanu mums jācieš viņa dēļ!

Visi vērsa cerību pilnus skatienus uz Arslanbeku.

Viņš sapulcināja sargu telpās visveiklākos spiegus, starp kuriem bija arī bakurētainais, ko Hodža Nasredins tik brīnišķīgi bija izārstējis no triekas.

—   Ziniet, — runāja Arslanbeks, — ka jums pēc mūsu visugaišā emīra pavēles tiek atņemta alga līdz tam laikam, kamēr nebūs notverts ļaundaris Hodža Nasredins! Un, ja jūs viņu neatradīsit, tad zaudēsit ne tikai algu, bet arī galvas, ko es pats jums cieši apsolu. Un turpretī tas, kas pieliks visas pūles un notvers Ilodžu Nasredinu, saņems kā atlīdzību trīs tūkstoši tangu un bez tam vēl paaugstinājumu darbā: viņu iecels par galveno spiegu.

Spiegi bez kavēšanās devās pie darba, pārģērbās par dervišiem, nabagiem, ūdensnesējiem, tirgotājiem, bet bakurētainais spiegs, kas bija viltīgāks par visiem, paņēma paklāju, pupas, pātaru krelles, senas gramatas, nogāja uz tirgu un apmetās krustcelēs starp juvelieru un muskusa pārdotavām, kur cerēja, tēlojot zīlnieku, izvaicāt sievietes.

Stundu vēlāk tirgus laukumā izgāja simtiem saucēju, kas ar saviem kliedzieniem uzaicināja musulmaņus piegriezt tiem vērību. Viņi izziņoja emīra pavēli. Hodža Nasredins tika izsludināts par emīra ienaidnieku un ticības apgānītāju, iedzīvotājiem tika noliegta jebkura satiksme ar viņu, bet it sevišķi — viņa slēpšana, par ko vainīgos bez kavēšanās sodīs ar nāvi. Bet tam, kas viņu nodos emīra sargu rokās, tika apsolīts trīs tūkstoši tangu atlīdzības un citi labumi.

Caihanu saimnieki, kapara kalēji, audēji, ūdensnesēji, kamieļu dzinēji sačukstējās:

—   Nu emīram nāksies ilgi gaidīt!

—   Ne tāds ir mūsu Hodža Nasredins, lai dotos tik viegli rokās!

—   Un ne tadi ir Dižās Buhāras iedzīvotāji, lai ļautos savaldzinaties no naudas un nodotu savu Hodžu Nasredinu!

Bet augļotajs Džafars, kas šodien, kā parasts, apstaigāja tirgu un tirdīja savus parādniekus, domāja citādi. «Trīs tūkstoši tangu!» viņš sērojās. «Vakar šī nauda man bija tikpat kā kabata. Hodža Nasredins atkal atnaks pie šīs meitenes, bet es viens pats nespēšu viņu sagūstīt, un, ja es kādam sacīšu, tad man noņems atlīdzibu! Nē, es rīkošos citādi!»

Džafars gāja uz pili un ilgi klaudzināja pie vārtiem. Viņam neatvēra. Sargi nedzirdēja: visi dzīvi sarunājās apspriezdamies un plānodami, ka vislabāk notvert Hodžu Nasredinu.

—   Ak varonīgie kareivji, vai esat tur aizsnaudušies, vai? — izmisušā balsī sauca augļotājs, žvadzinādams dzelzs riņķi, bet pagāja ilgs laiks, līdz atskanēja soļi, nožvakstēja aizšaujamā bulta un atvērās vārti.

Arslanbeks, noklausījies augļotāju, papurināja galvu:

—   Godājamais Džafar, es tev neieteicu iet šodien pie emīra. Viņš bargs un drūms.

—   Alan tieši ir labs līdzeklis viņa uzjautrināšanai, — augļotājs atbildēja. — Ak godājamais Arslanbek, tu troņa balsts un ienaidnieku savaldītājs, manu lietu nedrīkst novilcināt. Ej, saki emīram, ka esmu atnācis izklaidēt viņa bēdas.

Emīrs augļotāju sagaidīja drūmi.

—   Runā, Džafar. Bet, ja tava vēsts mūs neuzjautrinās, tu saņemsi tepat uz vietas divi simti koku.

—   Ak lielais valdniek, kas tu aptumšo ar savu spožumu visus zemes valdniekus, pagajušos, tagadējos un nākamos, — augļotajs sacīja, — man, niecīgajam, ir zināms, ka mūsu pilsētā dzīvo meitene, kuru patiesības vaiga priekša droši nosaukšu par visskaistāko no skaistajām!

Emīrs atdzīvojās, pacēla galvu!

—   Ak pavēlnieki — turpināja iedrošinātais augļotājs.

—   Man trūkst vārdu, lai pienāeigi izteiktu viņas skaistumu. Viņa ir liela auguma, valdzinoši skaista, slaida un samērīga, ar mirdzošu pieri un sārtu seju, acīm, līdzīgām gaceles acīm, jaunam mēnesim līdzīgām uzacīm! Vaigi viņai ka anemones, mute kā Suleimana zīmogs, lūpas kā koraļļi, zobi kā pērles un krūtis — kā divu ķiršogu izrotāts marmors, bet pleci…

Emīrs pārtrauca viņa daiļrunības plūdus.

—   Ja viņa tiešām tik skaista, kā tu tēlo, tad viņa ir cienīga ieņemt vietu mūsu harēmā. Kas viņa ir?

—   Viņa ir vienkārša un neievērojama dzimuma. Viņa ir kāda podnieka meita, ar kura niecīgo vārdu es neiedrošinos apvainot pavēlnieka dzirdi. Es varu uzrādīt viņas maju, bet vai par to būs kāda atlīdzība emīra padevīgajam vergam?

Emīrs pamāja Bahtijaram, pie augļotaja kājām nokrita naudas maks. Mantkārē pārvērstu seju, augļotājs to paķēra.

—   Ja viņa tiešām izrādīsies tavas cildināšanas cienīga, tu dabūsi vēl otrtik, — emirs sacīja.

—   Lai slavēta mūsu valdnieka devība! — iesaucās augļotājs.

—   Bet lai pavēlnieks pasteidzas, jo man ir zinains, ka šo stirniņu grib nomedīt!

Emirs sarauca uzacis, liela grumba tam iegula starp acīm.

—   Kas?

—   Hodža Nasredins! — augļotājs atbildēja.

—   Atkal jau Hodža Nasredins! Ari te Hodža Nasredins! Viņš paspēj but visur, šis Hodža Nasredins! Bet jūs, — sagrīļodams troni, emirs krasi pagriezās pret vezīriem, — jūs arvien nokavējat, neko nedarāt un liekat kaunā mūsu varenību! Ej, Arslanbek! Lai šī meitene tiek bez kavēšanās atgadata šurp, pilī, bet, ja tu viņu neatvedisi, atceļā tevi sagaidīs bendes!

Nepagāja ne piecas minūtes, kad caur pils vārtiem izgāja, saulē mirdzošiem vairogiem un ieročiem žvadzinādams, liels sargu pulks, ko vadija pats Arslanbeks, kas savam brokātā halātam b.ja piespraudis apzeltītu skārda plātnīti kā savas varas un spēka simbolu.

Iesāņus, klibodams un riebīgi ļodzīdamies, gāja augļotājs; viņš ik brīdi atpalika no sargiem un dzinās viņiem puslēkšus pakaļ. Ļaudis atkāpās sāņus no ceļa, pavadot viņus nelabvēlīgiem skatieniem un cenzdamies uzminēt, kāda ļaunprātība tiem nodomā.

DIVDESMITA NODAĻA

Hodža Nasredins tikko pabeidza pēc skaita devīto podu un, nolicis to saulē, paņēma no siles lielu māla gabalu desmitajam podam.

Pēkšņi pie vārtiem klaudzināja — spēcīgi un skaļi. Kaimiņi, kas bieži iegriezās pie Nijaza aizņemties kadu sīpolu vai šķipsniņu piparu, tā vis neklaudzinaja. Hodža Nasredins un Nijazs uztraukti saskatījās, bet vārti atkal nobrikšķēja no spēcīgo sitienu krusas. Šoreiz Hodžas Nasredina jūtīgā dzirde saklausīja dzelzs un vara šķindoņu. «Sardze,» viņš pačukstēja Nijazam. «Bēdz!» atbildēja Nijazs. Hodža Nasredins metas pāri žogam, bet Nijazs vēl ilgi darbojas ap vārtiem, lai dotu viņam iespēju aiziet tālāk. Beidzot atvilka aizšaujamo bultu. Tai pašā acumirklī no vīnogulājiem uz visam pusēm izspurdza strazdi. Bet Nijazam spārnu nebija, viņš nevarēja aizlaisties. Vecais podnieks nobala, nodrebēja un zemu noliecās Arslatibeka priekšā.

—   Tavai mājai, podniek, ir liels gods, — Arslanbeks sacīja. — īsteni ticīgo valdniekam un allaba vietniekam zemes virsū, mūsu kungam un pavēlniekam, lai ilgi vēl turpinās viņa svētītie gadi, pašam lielajam emīram labpaticis atcerēties tavu niecīgo vārdu. Viņam kļuvis zināms, ka tavā dārzā aug skaista roze, un emīrs vēlas ar šo rozi izgreznot savu pili. Kur ir tava meitiņa?

Podnieka sirmā galva sāka drebēt, gaisma izdzisa viņa acīs. Dobji, neskaidri viņš izdzirdēja, ka aprauti, it ka nāves bailēs ievaidējās viņa meita, ko sargi izrāva no mājas pagalma. Vecītim ceļgalos saļodzījās kajas, viņš pakrita ar seju pret zemi un nedzirdēja un neredzēja vairs neko.

—   No tik lielas laimes viņš zaudējis samaņu, — Arslanbeks paskaidroja saviem sargiem. — Neaiztieciet viņu, lai viņš atgūstas un lai tad atnāk uz pili un izsaka emīram savu bezgalīgo pateicību. Iesim.

Hodža Nasredins pa to laiku paguva noskriet lielu gabalu un iznāca uz tās pašas ielas no otras puses. Viņš noslēpās aiz krūmiem. No šejienes Hodža redzēja Nijaza mājas vārtus, divus sargus pie vārtiem un vēl trešo cilvēku, kurā, labāk ieskatījies, pazina augļotāju Džafaru. «Ahā, klibais suns! Tātad tu atvedi šurp sargus, lai mani sagrābtu!» viņš domāja, vēl nenojauzdams īstenību. «Nu labi, meklējiet! Aiziesit tukšām rokām!»

Ne! Viņi neaizgāja vis tukšām rokām! Šausmās sastindzis, Hodža Nasredins redzēja, ka izveda pa vārtiem viņa visumīlo. Viņa mēģināja izrauties, kliedza aizlauztā balsī, sargi turēja viņu stipri, ielenkuši divkārtīgā vairogu aplī.

Bija ļoti karsts jūnija mēneša pusdienlaiks, bet Hodžu Nasredinu kratīja salti drebuļi. Tomēr sargi tuvojas; ceļš gāja garām tiem krūmiem, aiz kuriem slepas Hodža Nasredins. Viņam aptumšojas prāts. Viņš izvilka no maksts līku dunci un pieplaka zemei. Arslanbeks gāja priekšgala, un viņam pirmajam šis duncis būtu ieurbies treknajā rīklē zem bārdas. Bet pēkšņi kāda smaga roka uzgūlās Hodžam Nasredinam uz pleca un piespieda viņu cieši pie zemes. Viņš nodrebēja, atvēzējies pacēla roku ar dunci — un nolaida to, ieraudzījis savā priekšā kalēja Jusupa apkvēpušo seju.

—   Guli! — čukstēja kalējs. — Guli un nekusties! Tu esi bez prāta: viņu ir divdesmit vīru un visi apbruņoti, bet tu esi viens, un tev nav ieroču, tu aiziesi bojā pats un neizglābsi viņu: guli, es tev saku!

Kalējs turēja Ilodžu Nasredinu tik ilgi piespiestu pie zemes, kamēr sargu pulks, kas veda Gildžanu, bija nozudis aiz ceļa līkuma.

—   Kāpēc, kāpēc tu mani aizturēji! — Hodža Nasredins iesaucās. — Vai nebūtu labāk, kad es jau gulētu miris?!

—   Pacelt roku pretī lauvai un dūri šķēpam — nav prātīgi darīts, — bargi atbildēja kalējs. — Es sekoju šiem sargiem no paša tirgus laukuma un esmu pienācis laika, lai novērstu tavu bezprātīgo rīcību. Ne mirt tev vajag viņas dēļ, bet cīnīties un glābt, kas ir cienījamā,k, lai gan daudz grūtāk. Nezaudē laiku bēdīgam pārdomām, bet ej un rīkojies! Viņiem ir zobeni, vairogi un šķēpi, bet tevi allalis apbalvojis ar varenu ieroci — asu pratu un viltību, un šajās īpašībās neviens nevar ar tevi mēroties.

Tā viņš runāja; kalēja vārdi bija vīrišķīgi un cieti kā tā dzelzs, ko viņš visu savu mūžu kala. Klausoties šajos vārdos, Hodžas Nasredina drebošā sirds kļuva cieta, līdzīga dzelzij.

—   Paldies tev, kalēj! — viņš sacīja. — Šis bija manas dzīves visgrūtākās minūtes, bet man neklājas krist izmisumā. Es aizeju, kalēj, un apsolu tev, ka savus ieročus lietošu spoži!

Viņš izgāja no krūmiem uz ceļa. Tai pašā brīdī no tuvākās mājas uz ta paša ceļa iznāca augļotājs, kas bija aizkavējies, lai atgadinatu kādam podniekam parāda nomaksas termiņu.

Viņi sadūrās aci pret aci. Augļotājs nobālis, tūliņ iešmauca atpakaļ, aizsita durvis un aizšāva bultu.

—   Džafar, beigas tev, tu odzes dzimums! — Hodža Nasredins sacīja. — Es visu redzēju, visu dzirdēju, zinu visu!

Iestājās klusuma brīdis, tad augļotāja balss atbildēja: — Šakālim netika ķiršoga! Bet tā netika ari vanagam. Ķiršogu paņēma lauva!

—   To mēs vēl redzēsim! — Hodža Nasredins atbildēja. — Bet tu, Džafar, piemini manus vārdus, — es tevi izvilku no ūdens, bet zvēru, es tevi noslīcināšu tai pašā dīķi, dūņas aplips tavai riebīgajai miesai, ūdenszāles tev aizžņaugs rīkli!

Atbildi nenogaidījis, Hodža devās tālāk. Viņš aizgāja Nijaza mājai garām, baidīdamies, ka augļotājs nenoskatās un nenodod vecīti, apgāja ielai apkārt un, pārliecinājies, ka neviens neseko, ātri pārskrēja ar stepes zāli apaugušajam laukam pāri un atgriezās Nijaza mājā, pārlccot pār žogu.

Vecītis gulēja ar seju pret zemi. Blakus nespodri vizēja kaudzīte sudraba naudas, ko Arslanbeks bija atstajis. Vecītis pacēla asarās izmirkušo, putekļos notraipīto seju Hodžam Nasredinam pretim. Lūpas sašķobījās, viņš gribēja kaut ko teikt, bet nevarēja, un, kad ieraudzīja meitas zemē nomesto lakatu, sāka dauzīt sirmo galvu pret zemi un plēst sev bārdu.

Hodžam Nasredinam nācās daudz nopūlēties ar veco podnieku; beidzot viņš nosēdināja to uz sola.

—   Klausies, vecais! — viņš sacīja. — Tu savās bēdās neesi viens. Vai tu zini, ka es viņu mīlēju un viņa mīlēja ari mani? Un vai tu zini, ka mēs bijām norunājuši precēties un es tikai gaidīju gadījumu, kad man izdosies dabūt daudz naudas un samaksāt tev bagātu līgavas naudu.

—   Kam man vajadzīga līgavas nauda? — vecītis atbildēja raudādams. — Vai gan es būtu iedrošinājies kādreiz kaut ko atteikt manai dūjiņai? Bet nu par vēlu runāt par to, viss ir zaudēts, viņa jau harēmā, un šovakar emīrs viņu paņems!… Ak bēdas, ak kauns! — viņš iesaucās. — Es iešu uz pili, kritīšu viņam pie kājām, lūgšu viņu, vaimanāšu un kliegšu, un ja tikai viņam nav akmens sirds vietā …

Grīļodamies viņš nedrošiem soļiem gāja uz vārtiem.

—   Apstājies! — Hodža Nasredins sacīja. — Tu esi aizmirsis, ka emīri iekārtoti pavisam citādi nekā pārējie ļaudis: viņiem nav sirds, un velti ir tos lūgt. Viņiem var tikai atņemt, un es, Hodža Nasredins. — tu dzirdi, vecais, — atņemšu viņiem Gildžanu!

—   Viņš ir varens, viņam ir tūkstošiem kareivju, tūkstošiem sargu un tūkstošiem spiegu! Kt) tu vari iesākt pret viņu?

—   Es vēl nezinu, ko es darīšu, bet tikai zinu vienu — viņš neieies pie tās šodien! Un viņš neieies pie tās rīt! Un viņš neieies pie tās parit! Viņš nekad neieies pie tās un nepaņems to, tā ir tikpat svēta patiesība ka tā, ka mani visur — no Buhāras līdz Bagdadei — sauc par Ilodžu Nasredinu! Noslauki savas asaras, vecais, nevaimanā man pie pašām ausīm un netraucē mani domāšanā!

Hodža Nasredins ilgi nedomāja.

—   Vecais, kur tev glabajas tavas nelaiķa sievas drēbes?

—   Tās atrodas tur, lādē.

Hodža Nasredins paņēma atslēgu, iegāja mājā un drīz iznāca no turienes, pārģērbies par sievieti. Seju viņam aizsedza šķidrauts, kas bija biezi nopīts no melniem zirgu astriem.

—     Gaidi mani, vecais, bet pats neko neiesāc!

Viņš izveda no kūts savu ēzeli, apsegloja un uz ilgu laiku atstāja Nijaza māju.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Pirms Gildžanu ieveda pils dārzā pie emīra, Arslanbeks izsauca no harēma vecenes un pavēlēja viņām sapost Gildžanu, lai emīra acis varētu papilnam baudīt viņas jaukumu. Vecenes bez kavēšanās ķērās pie ierastā darba: viņas nomazgāja siltā ūdenī Gildžanas saraudāto seju, ieģērba viņu vieglā zīdā, nokrāsoja viņai uzacis, nosmiņķēja vaigus, iesvaidīja matus ar rožu ellu, nolakoja sarkanā krāsā nagus. Tad izsauca no harēma Viņa Augsto Nevainību, galveno einuhu — cilvēku, kas kādreiz ar savu izvirtību bija pazīstams visā Buhārā, savu zināšanu un pieredzes dēļ iesaukts emīra dienestā, galma ārsta izrūnīts un iecelts pēc tam vienā no valsts augstākajām vietām. Viņa pienākums bija vērīgi uzraudzīt simt sešdesmit emīra draugaļas, lai viņām vienmēr būtu pievilcīgs izskats un viņas varētu allaž modināt emīra iekāri. Sis amata pienākums ar katru gadu kļuva grūtāks, tāpēc ka emīrs pārsātinājās arvien vairāk, bet spēki gāja mazumā. Un galvenajam einuham dažu labu rītu nācās saņemt no sava valdnieka apbalvojuma vietā desmit pletnes, kas tomēr nebija sevišķi mocošs sods, jo viņš, sagatavodams emīram skaistās drauga|as, ik reizes izcieta daudz šausmīgākas mokas, kas pilnīgi līdzinājās tam, kādas apsolītas izvirtuļiem ellē, kur šie izvirtuļi notiesāti visu laiku atrasties kailu liūriju vidū, bet paši piekalti ar dzelzs važām pie stabiem.

Kad galvenais einuhs ieraudzīja Gildžanu, viņš atkāpās, viņas skaistuma pārsteigts. — Viņa tiešām skaista! — einuhs iesaucās smalkā balstiņā. — Vediet viņu pie emīra, aizvāciet viņu prom no manām acīm! — Viņš aizgāja ātriem soļiem atpakaļ, dauzīdams galvu pret sienu, stipri griezdams zobus un izsaukdamies: — Ak, cik man grūti, cik rūgti!

—   Tā ir laba zīme, — vecenes sacīja. — Tas nozīmē, ka mūsu pavēlnieks būs apmierināts.

Bālo, kluso Gildžanu ieveda pils dārzā.

Emīrs piecēlās, piegāja pie viņas un pacēla šķidrautu.

Visi vezīri, augstmaņi un gudrajie aizklāja ar halatu piedurknēm acis.

Emīrs ilgi nevarēja novērst skatienu no Gildžanas skaistās sejas.

—   Augļotājs nav mums melojis! — viņš skaļi sacīja. — Izdot viņam trīskārt lielāku atlīdzību, neka solīts.

Gildžanu aizveda. Emīrs k'uva redzami jautrāks.

—   Viņš izklaidējas, viņš uzjautrinās. Viņa sirds lakstīgala tiecas pēc viņas sejas rozēm! — sačukstējās galminieki. — Rit no rīta viņš būs vēl priecīgāks. Lai slavēts allahs, negaiss pārgājis, nesatriekdams mūs ne ar pērkonu, ne zibeni.

Galma dzejnieki, atžirguši no bailēm, iznāca uz priekšu un sāka pēc kārtas slavēt emīru, savos pantos salīdzinādami viņa seju ar pilnu mēnesi, viņa stāvu — ar slaido cipresi, bet viņa valdīšanu — ar gaišo mēnesnīcu. Dzejnieku karalis beidzot atrada izdevību it kā iedvesmas aizrautībā norunāt savus pantus, kas viņam jau no vakardienas bija mēles galā. Emīrs pasvieda viņam sauju sīknaudas. Un dzejnieku karalis, līzdams pa grīdsegu, uzlasīja to, neaizmirsdams ar lūpām pieskarties emīra tupelei.

Žēlīgi pasmiedamies, emīrs sacīja: «Mums arī prātā ienākusi dzeja.»

Kad mes vakarā izejam dārzā.

Tad meness, nokaunejies par savu niecību,

paslepas mākoņos, Un visi putni apklusa, un vējš norima, Un mēs stāvējām — dižs, siavens, neuzvarams. Gluži kā saule, tik varens …

Dzejnieki visi nokrita ceļos, saukdami: «Ak diženais! Viņš apēnojis pašu Rudegi!» — bet daži gulēja uz vaiga zemē, uz grīdsegas, it kā bez samaņas.

Zalē ienāca dejotājās, aiz viņām jokdari, klauni, faķiri, un emīrs visus devīgi apbalvoja.

— Man tikai žēl, ka nevaru pavēlēt saulei, citādi es tai butu licis norietēt šodien ātrāk!

Galminieki atbildēja ar verdziskiem smiekliem.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

Tirgus dūca un rūca, bija pats karstākais tirgošanās laiks. Ļaudis pardeva, pirka un mainīja, bet saule kāpa arvien augstāk, sadzīdama visus smaržas piesātinātajās, stipri ēnainajās tirgus nojumēs. Caur niedru jumta apaļajiem lodziņiem stāvus krita spožā pusdienlaika saules stari, tie virmoja gaisa kā caurspīdīgi, dūmakaini, putekļaini stabi, kuru gaismā mirdzēja brokāts, vizuļoja gludais zīds, visur ņirbēja, pazibēja turbāni, halāti, krāsotās bārdas; acis aklinaja nospodrinātais varš, ar to sacentās un uzvarēja to ar savu skaidrāko spožumu naudas mijēju priekšā uz adas paklājiņiem izbērtais cildenais zelts.

Hodža Nasredins apturēja ēzeli pie tas pašas čaihanas, no kuras paaugstinājuma viņš priekš mēneša bija griezies pie Buharas iedzīvotājiem ar uzsaukumu glābt podnieku Nijazu no emīra žēlastības. Necik daudz laika pec tam nebija pagajis, bet Hodža Nasredins bija paspējis stipri sadraudzēties ar resnvēderaino čaihanas saimnieku Ali, godīgu un taisnu cilvēku, kam varēja uzticēties.

Izdevīgā brīdī Hodža Nasredins viņu pasauca:

— Ali!

Čaihanas saimnieks atskatījās, sejā tam atspoguļojās nesaprašana: balss, kas viņu uzrunaja, bija vīrieša, bet savā priekša viņš redzēja sievieti.

—   Tas esmu es, Ali! — Hodža Nasredins sacīja, nepaceldams šķidrautu. — Vai tu pazini mani? Allaha dēļ, neieplet tā acis! Vai tu esi aizmirsis spiegus?

Ali, apskatījies apkart, ieveda viņu tumšajā dibenistabā, kur glabajās malka un rezerves tējkannas. Te bija mitrs, vēss, tirgus troksnis tikai neskaidri dzirdams.

—   Ali, ņem manu ēzeli, — sacīja Hodža Nasredins. — Baro viņu un turi vienmēr gatavība! Kuru katru bridi man var viņa ievajadzēties, un nesaki nevienam ne vārda par mani.

—   Bet kapec tu esi pārģērbies par sievieti, Hodža Nasredin? — čaihanas saimnieks jautāja, pievērdams ciešāk durvis.

—   Kurp tu iedams?

—   Es eju uz pili.

—   Tu esi prātu zaudējis! — iesaucās čaihanas saimnieks.

—   Tu gribi pats savu galvu bāzt tīģerim rīklē.

—   Tā vajag, Ali. Drīz tu dabūsi zināt, kāpēc. Un atvadīsimies katram gadījumam — es eju bīstamā darbā.

Viņi cieši apkampas, labajam saimniekam acīs izspiedās asaras un noritēja pa apaļajiem, sārtajiem vaigiem. Viņš pavadīja Hodžu Nasredinu un, apspiezdams smagas nopūtas, kas cilaja viņa vēderu, izgāja pie saviem viesiem.

Rūpes kremta čaihanas turētāja sirdi, viņš bija bēdīgs, izklaidīgs, viesiem nācās divi un trīs reizes skandināt tējkannu vākus, lai atgādinātu viņam savas nedzēstas slāpes. Ar sirdi čaihanas turētājs bija tur, pie pils, kopā ar nemierīgo draugu.

Sargi neielaida Hodžu Nasredinu.

—   Es atnesu visbrīnišķīgāko ambru, muskusu, rožu eļļu! — stāstīja Hodža Nasredins, veikli pielāgodams savu balsi sievietes balsij. — Ielaidiet mani harēmā, cildenie karavīri, — kad pārdošu savu preci, peļņu sadalīsim uz pusēm.

—   Ej, ej prom no šejienes, sieva, tirgojies kaut kur uz tirgus! — rupji atbildēja sargi.

Pasākuma neveiksme sarūgtināja Hodžu Nasredinu un padarīja domīgu. Laika viņam nebija daudz, saule jau noslīdēja vakarpusē. Hodža Nasredins apgāja apkārt pils mūriem. Ķīniešu java saliedētie akmeņi gulēja blīvi, nevienas šķirbiņas, nevienas plaisas Hodža Nasredins nepamanīja mūri, bet ariku iztekas bija noslēgtas bieziem čuguna režģiem.

«Man jātiek pili,» sacīja pats sev Hodža Nasredins. «Tas ir mans nelokāms lēmums, un to es izpildīšu! Ja emīrs atņems man manu līgavu pēc debesu lēmuma, tad kāpēc gan es nevaru pieņemt lēmumu iekļūt pili un dabūt viņu atpakaļ? Es pat jūtu kaut kur dziļi savā dveselē, ka manī tads lēmums jau ir!»

Viņš nogāja uz tirgu. Viņš licēja, ka tādā gadījumā, ja cilvēka apņemšanās ir negrozāmā un vīrišķība neizsīkstoša, liktenis naks arvien viņam paliga. No tūkstoš satikšanas gadījumiem, sarunām un saskarēm katrā ziņā būs viena tada satikšanas un viena tada saskare, kas kopā radīs izdevīgu gadījumu, un, to gudri izmantojot, cilvēks varēs pārvarēt visus šķēršļus ceļā uz savu mērķi, tādējādi piepildīdams likteņa lēmumu. Kaut kur tirgū Hodžu Nasredinu gaidīja tāds gadījums. Hodža Nasredins tam nešaubīgi ticēja un devās to meklēt.

Nekas nepagaja Hodžam Nasredinam garam neievērots, neviens vārds, neviena seja trokšņainajā, daudzgalvainajā pūlī. Viņa prāts, redze un dzirde paasinājas un sasniedza to pakapi, kad cilvēks viegli pariet dabas nolikto robežu un, protams, uzvar, tāpēc ka viņa pretinieki tai pašā laikā paliek savās parastajās cilvēcīgajās robežās.

Juvelieru un muskusa pārdotavu krustceles pūļa troksnim un rūkoņai cauri Hodža Nasredins sadzirdēja kādu pieglaudīgu balsi:

—   Tu saki, ka virs tevi vairs nemīl un neguļ kopā ar tevi. Tavai nelaimei var palīdzēt. Bet tai nolūkā man jāaprunājas ar Hodžu Nasredinu. Tu jau, protams, būsi dzirdējusi, ka viņš ir atkal mūsu pilsētā. Izzini, kur viņš slēpjas, un pasaki man, un tad mēs kopā ar viņu atgriezīsim tev viru.

Pienācis tuvāk, Hodža Nasredins ieraudzīja bakurētaino spiegu zīlnieku. Viņa priekšā stāvēja sieviete ar sudraba naudas gabalu rokā. Zīlnieks, izlicis uz paklāja savas pupas, šķirstīja vecu gramatu.

—   Bet, ja tu neatradisi Hodžu Nasredinu, tad — vai tev, sieva, un tavs vīrs atstās tevi uz visiem laikiem! — viņš runāja.

Hodža Nasredins apņēmās pārmācīt zīlnieku un notupās pie paklaja.

—   Pazīlē man, gudrais citu likteņu paredzētāj!

Zīlnieks izmeta pupas.

—   Ak sieva! — viņš pēkšņi iesaucās, it kā izbaiļu pārņemts. — Vai tev, sieva! Nāve jau izstiepusi pār tevi savu melno roku.

Ap viņiem salasījās daži ziņkārīgie.

—    Es varētu tev palīdzēt un novērst sitienu, bet viens pats es to nespēju izdarīt, — zīlnieks turpināja. — Man jaaprunajas ar Hodžu Nasredinu. Ja tu varētu uzzināt, kur viņš slēpjas, un man pateikt, tava dzīvība butu glābta.

—   Labi. Es atvedīšu pie tevis Hodžu Nasredinu.

—   Tu viņu atvedīsi! — zīlnieks nodrebēja no prieka. — Bet kad?

—   Es varu viņu atvest kaut vai tūlīt. Viņš ir pavisam tuvu.

—   Kur viņš ir?

—   Blakus. Divi soļus atstatu.

Zīlnieka acīs iekvēlojās mantkāre.

—   Es neredzu.

—    Bet tu taču esi zīlnieks! Vai tu tiešām nevari uzminēt? Lūk, viņš!

Sieviete krasi atsvieda šķidrautu, un zīlnieks izbrīnā atrāvās atpakaļ, ieraudzīdams sava priekša Hodžas Nasredina seju.

—    Lūk, viņš! — Hodža Nasredins atkartoja. — Par ko tu gribēji aprunāties? Tu taču melo, tu neesi zīlnieks, tu esi emīra spiegs! Neticiet viņam, musulmaņi, viņš jiis krāpj! Viņš te sēž, lai nāktu uz pēdām Hodžam Nasredinam!

Zīlnieks apskatījās visapkārt, šaudīja acis, bet tuvumā neredzēja neviena sarga. Asarām acis un zobus griezdams, viņš atļava Hodžam Nasredinam aiziet. Pūlis visapkārt draudoši rūca.

—   Emīra spiegs! Netīrais suns! — skanēja no visām pusēm.

Trīcošām rokām zīlnieks satina savu paklāju un metās, ko

kājas nes, uz pili.

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

Sardzes telpas bija netīras, putekļainas, smirdošas un dūmu pilnas. Sargi sēdēja uz nodiluša paklāja, kas noderēja blusām par perēkli, kasijas un sapņoja par Hodžas Nasredina sagūstīšanu.

—   Trīs tūkstoši tangu! — viņi runāja. — Padomājiet tik: trīs tūkstoši tangu un galvenā spiega vieta!

—   Un taču kādam tiks šī laime!

—   Ak, kaut jel ta tiktu man! — nopūtās resns, slinks sargs, pats muļķīgākais no visiem, kuru līdz šim nebija padzinuši no amata tikai tāpēc, ka viņš bija iemanījies rīt veselas olas ar visu čaumalu, ar ko dažreiz uzjautrināja viņa gaišību emīru un saņēma no viņa nelielas dāvaniņas, ko vēlāk vajadzēja izpirkt ar drausmīgam mokām.

… Bakurētainais spiegs iedrāzās sardzes telpas kā viesulis.

—   Viņš ir te! Hodža Nasrcdins ir tirgū! Viņš pārģērbies par sievieti!

Sargi skriedami paķēra ieročus un metās uz vārtiem. Bakurētainais spiegs skrēja viņiem pakaļ, kliegdams:

—   Atlīdzība man! Jūs dzirdat! Es viņu pirmais ieraudzīju. Atlīdzība man!

Ļaudis, ieraudzījuši sargus, metās uz visam pusēm. Sākās drūzmēšanās. Tirgu parņēma apjukums. Sargi pilna sparā iedrāzās pūlī, pats dedzīgākais no viņiem, kas skrēja priekšgala, sagraba kadu sievieti un norava viņai šķidrautu, atsegdams ļaužu priekšā viņas seju.

Sieviete griezīgi iekliedzās, viņai notālēm atbildēja tikpat griezīgs sievietes kliedziens, tad, izraudamās no sarga rokām, iekliedzas trešā, ceturta, piektā . .. Paris minūtēs viss tirgus skanēja no sieviešu spiedzieniem, vaimanām, kliedzieniem un raudām.

Pūlis bailēs sastinga, apmulsināts, pārsteigts. Tāda reliģijas zaimošana nekad vēl nebija Buhārā pieredzēta. Daudzi nobala, citi piesarka: neviena sirds šai brīdī nepukstēja mierīgi. Sargi turpināja savus kauna darbus, ķēra sievietes, grūda, svieda, sita, plēsa nost drēbes.

—   Glābiet, glābiet! — sievietes kliedza.

Pulī skarbi atskanēja kalēja Jusupa balss:

—   Musulmaņi! Ko jūs skatāties! Nepietiek vēl ar to, ka sargi mūs aplaupa, viņi gaišā dienas laikā apkauno mūsu sievas!

—   Glābiet! — kliedza sievietes. — Glābiet!

Pūlis saka rūkt, kusteties. Kads ūdensnesējs izdzirdēja savas sievas balsi un metas viņai palīgā, sargi atgrūda to, bet viņam piesteidzas palīgā divi audēji un trīs vara kalēji, atsvieda sargus. Sākās kautiņš.

Tas pieauga drausmīgi ātri. Sargi vicināja zobenus, bet uz viņiem no visām pusēm meta podus, paplātes, krūzes, tējkannas, pakavus, malkas šķilas; sargi nespēja izvairīties. Kautiņš pārņēma visu tirgu.

Emīrs šai laikā saldi atdusējās savā pilī. Pēkšņi viņš uzlēca kājās, pieskrēja pie loga, atvēra to, bet tad atkal izbailēs aizcirta ciet.

Viņa priekšā bals, trīcošām lūpām nostājās Bahtijars.

—   Kas noliek? — murmināja emīrs. — Kas notiek laukumā? Kur lielgabali? Kur Arslanbeks?

Ieskrēja Arslanbeks, nokrita uz vaiga pie zemes.

—   Lai valdnieks pavēl nocirst man galvu!

—   Kas tas ir?! Kas nptiek laukumā?!

Arslanbeks atbildēja nepieceldamies:

—   Ak saulei līdzīgais valdniek, kas tu aptumšo …

—   Pietiek! — emīrs niknās dusmās piespēra kāju. — Izrunāsies vēlāk! Kas notiek laukumā?

—   I lodža Nasredins! … Viņš pārģērbies par sievieti. Tas viss notiek viņa dēļ, Hodžas Nasredina dēļ! Pavēli, valdniek, nocirst manu galvu! — Bet ne jau tas rūpēja tagad emīram.

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

Šodien Hodžam Nasredinam katra minūte bija dārga. Tāpēc viņš nezaudēja laiku un, garām ejot izgriezis žokli vienam sargam, sadevis pa zobiem otram un pārvērtis plācenī treša degunu, laimīgi atgriezās sava drauga Ali čaihanā. Te, dibenistabā, viņš nometa sieviešu drēbes, apvija savu galvu ar krāsainu Badahšanas turbānu, pielīmēja neīstu bārdu un tāda izskatā nosēdas pašā augstākajā vietā čaihanā, no kurienes varēja labi pārskatīt kautiņa vietu.

No visām pusēm ļaužu vajātie sargi nikni pretojās. Cīņa notika pie pašas čaihanas, Hodžam Nasredinam tieši pie kājām. Viņš nenocietās un izgāza uz sargiem savu tējkannu, pie tam tik veikli, ka viss karstais ūdens aizlija tieši slinkajam un resnajam jēlo olu rijējam aiz apkakles. Sargs iekaucās, nokrita augšpēdu uz muguras un sāka mētāt rokas un kājas. Hodža Nasredins pat nepaskatījās uz viņu un iegrima no jauna domās.

Viņš sadzirdēja veca cilvēka iedragāto balsi:

— Laidiet! Laidiet mani! Allaha vārdā, kas te no'iek?

Netālu no čaihanas pašā kautiņa burzmas vidū augstu uz kamieļa sēdēja kumpdegunis vīrs ar sirmu bārdu, pēc izskata un apģērba arabs: viņa turbāna gals bija ieliekts, kas norādīja, ka tas ir mācīts cilvēks. Līdz nāvei izbiedēts, viņš piespiedās kamieļa kuprim, bet visapkārt trakoja kautiņš, kāds mēģināja noraut veco vīru aiz kājas no kamieļa un nelaida vaļā, kaut gan virs neganti raustijas, cenzdamies atbrīvoties. Visapkart kliedza, dūca un neganti spiedza.

Meklēdams drošāku vietu, vecais vīrs kaut ka nokļuva līdz čaihanai. Atskatīdamies un bailēs drebēdams, viņš piesēja kamieli blakus Hodža Nasredina ezelim un uzkapa uz paaugstinajuma.

—   Allaha dēļ, kas te pie jums Buhara notiek?

—   Tirgus, — īsi atbildēja Hodža Nasredins.

—   Ko, vai pie jums Buhārā vienmēr ir tadi tirgi?! Un kā lai es tagad tieku pili cauri šim kautiņam?

Kad viņš izrunāja vardu «pilī», Hodža Nasredins acumirklī noprata, ka satikšanās ar šo veco vīru ir taisni ta vienreizīga satikšanās, tas gadījums, ar kura palīdzību var piepildīt likteņa lēmumu, var iekļūt emīra harēma un atsvabināt Gildžanu.

Bet steiga, kā zināms, ir velna īpašība, un bez tam visiem atmiņa visgudrākā šeiha Sirazas Saadi vārdi: «Tikai pacietīgais veiks darbu, bet steidzīgais kritīs.» Hodža Nasredins saritināja savu nepacietības paklāju un noglabāja to cerību lādē.

—   Ak visuvarenais allahs, ak ticīgo patvērums, — nopūtās un gaudās vecais vīrs. — Kā lai es tagad tieku pilī?

—   Pagaidi te līdz rītam, — atbildēja Hodža Nasredins.

—   Es nevaru! — izsaucas vecais. — Pilī mani gaida!

Hodža Nasredins iesmējās.

—   Ak cienījamais, sirmiem matiem vainagotais vīrs, es nezinu tavas kartas un tavas darīšanas, bet vai tu tiešām domā, ka pilī nevarēs bez tevis līdz rītam iztikt? Daudz cienījamu ļaužu pie mums nevar nedēļām ilgi iekļūt pilī: kāpēc tu doma, ka tu būsi izņēmums?

—   Lai tev ir zināms, — Hodžas Nasredina vārdu mazliet aizvainotais vīrs svarīgi atteica, — ka es esmu ievērojams zinātņu vīrs, zvaigžņu pētnieks un ārsts, un esmu atnācis šurp emīra aicināts no pašas Bagdādes, lai viņam kalpotu un palīdzētu valsts pārvaldīšanā.

—   O! — Hodža Nasredins izsaucās, goddevīgi paklanīdamies. — Esi sveicināts, gudrais vīrs! Man ir gadījies būt Bagdādē, un es pazīstu turienes gudros. Saki man savu vārdu.

—   Ja tu esi bijis Bagdādē, tad tu, protams, būsi arī dzirdējis par mani un maniem nopelniem kalifa priekšā, kuram es izglābu no nāves viņa mīļoto dēlu, un par to bija izziņots pa visu valsti. Mans vārds Huscins Iluslija.

—   Huseins Huslija! — Hodža Nasredins izsaucās. — Vai tu tiešām esi pats Huseins Huslija?

Vecais virs nevarēja apslēpt smaidu, ļoti apmierinats ar to, ka viņa slava bija izplatījusies tik tālu aiz viņa dzimtās Bagdādes.

—   Par ko tu brīnies? — gudrais turpinaja. — Nu jā, es tiešām esmu tas pats ievērojamais Huseins Huslija, kuram līdzīga nav ne gudrība, ne zvaigžņu aprēķināšanas prasmē, ne slimo ārstēšanas mākslā. Bet es nepavisam neesmu lepns un pašpieticīgs — tu redzi, cik vienkārši es sarunājos ar tevi, niecīgo.

Vīrs pievilka sev spilvenu, atbalstījās uz tā, gatavodamies kļūt vēl iecietīgāks pret sarunu biedru un sīki iepazīstināt viņu ar savu lielo gudrību ar tādu aprēķinu, ka sarunu biedrs, godkāres mudināts, sāks uz visiem ielas stūriem stāstīt par savu satikšanos ar slaveno, gudro Huseinu Husliju, cildinās viņa gudrību un pat pārspīlēs, lai klausītājos izraisītu vēl lielāku godbijību pret viņu un tai pašā laikā arī cieņu pret sevi, jo tieši tā rīkojas arvien visi ļaudis, ko augstāk stāvošas personas apveltījušas ar savu uzmanību. «Un tādējādi viņš veicinās manas slavas palielināšanos un nostiprināšanos vienkāršajā tautā,» Huscins Huslija domāja, «kas arī nav lieki; ļaužu valodas caur izlūkiem un spiegiem nonāks paša emīra ausīs un apstiprinās valdniekam manu gudrību, jo apstiprinājums no citas puses ir pats labākais apstiprinājums; un beigu beigās no visa tā es varēšu gūt sev labumu.»

Lai sarunu biedru galīgi pārliecinātu par savu neparasti lielo zināšanu krājumu, gudrais sāka stāstīt par zvaigznājiem, to stāvokli pie debesīm, pie tam pastāvīgi atsaukdamies uz senatnes lielajiem gudrajiem.

Hodža Nasrcdins uzmanīgi klausījās, cenzdamies iegaumēt katru vārdu.

—   Nē, — Hodža Nasredins beidzot sacīja. — Es tomēr nevaru ticēt. Vai tad tu tiešām esi tas pats Huseins Huslija?

—   Protams! — izsaucās vīrs. — Kas tur ko brīnīties?

Hodža Nasredins bailīgi atvilkās atpakaļ. Tad viņš rūpju un

līdzcietības pilnā balsī iesaucās:

—   Ak nelaimīgais! Pagalam tava galva!

Vecais vīrs aizrijās, nometa tasīti. Tas bija kā šaha spēlē,

kurā, jāsaka, tikai nedaudzi varēja sacensties ar Hodžu Nasredinu.

Acumirklī viss cienīgums un lepnums vecītī izgaisa.

—   Ka? Ko? Kāpēc? — viņš izbijies prasīja.

Hodža Nasredins norādīja uz laukumu, kur kautiņš vēl nebija aprimis.

—   Vai tad tu nezini, ka viss šis tracis tikai tevis dēļ? Mūsu gaišais emīrs saklausījis, ka tu, izjājot no Bagdādes, visiem dzirdot nozvērējies iekļūt emira harēmā — ak, vai tev, Husein Huslija! — un apkaunot emīra sievas.

Gudra žoklis atkārās, acis kļuva baltas, viņš sāka bieži žagoties no bailēm.

—   Es? — viņš murmināja. — Es — harēmā? . ..

—   Tu esot zvērējis pie allaha troņa pakāpēm. Tā šodien vēstīja ziņotāji. Un mūsu emīrs pavēlēja sagrābt tevi, tikko tu būsi ienācis pilsētā, un bez kavēšanās nocirst tev galvu.

Gudrais nespēka ievaidējās. Viņš nekādi nespēja izdomāt, kas no viņa ienaidniekiem būtu varējis dot viņam tādu triecienu; par citu nebija šaubu, jo pats galma cīņā ne vienreiz vien satrieca savus ienaidniekus ar tādiem pašiem līdzekļiem un ar labpatiku noskatījās mietos uzdurtajās galvās.

—   Un, lūk, šodien, — Hodža Nasredins turpināja, — spiegi ziņojuši emīram, ka tu esot atbraucis, un emīrs pavēlējis tevi apcietināt. Sargi devušies tirgū, sākuši visur meklēt tevi, izvandījuši tirgotavas, un tirgošanās izjuka, miers sagrauts; aiz pārskatīšanās sargi apcietinājuši kādu tev līdzīgu cilvēku un steiga tam nocirtuši galvu, bet izrādījies, ka tas bijis ar savu godīgo dzīvi un labdarību pazīstams mulla, un viņa mošejas draudze ir sašutusi — un paskaties, kas tagad tevis dēļ notiek Buhārā!

—   Ak es nelaimīgais! — gudrais iesaucās briesmīgā izmisumā.

Viņš sāka rūgti vaimanāt un žēloties, no kā Hodža Nasredins sprieda, ka sasniedzis pilnīgas sekmes ce'ā uz savu mērķi.

Kautiņš pa to laiku aizvirzījās līdz pils vārtiem, kur cits pēc cita nozuda piekautie un sapluinītie sargi, kas bija pazaudējuši savus ieročus.

Tirgus rūca un viļņojās, bet jau klusāk nekā sākumā.

—   Uz Bagdādi! — elsdams izsaucās gudrais. — Atpakaļ uz Bagdādi!

—   Bet tevi sagūstīs pie pilsētas vārtiem! — atteica Hodža Nasredins.

—   Ak bēdas! Ak lielais posts! Allahs redz, ka esmu nevainīgs, nekad un nevienam neesmu devis tik nekrietnu, tik negodīgu zvērestu! Mani ienaidnieki apmelojuši mani emīram! Palīdzi man, labais musulmani

Hodža Nasredins tikai to bija gaidījis, jo negribēja pirmais piedāvāt gudrajam savu palīdzību, lai nesaceltu viņā aizdomas.

—   Palīdzēt? — viņš sacīja. — Kā lai es tev palīdzu, nerunājot jau par to, ka man kā sava valdnieka padevīgam un uzticamam kalpam nākas tevi bez kavēšanās nodot sargu rokās.

Gudrais žagodamies un drebēdams pievērsa Hodžam Nasredinam lūdzošu skatienu.

—   Bet tu saki, ka tevi netaisni apmelojuši, — Hodža Nasredins steidzās viņu mierināt. — Es tev ticu, tāpēc ka tu esi tik lielā vecumā, kad harēmā nav ko darīt.

—   Taisnība! — vecais vīrs iesaucās. — Bet vai man ir glābšanās ceļš?

—   Ir, — Hodža Nasredins atbildēja, ieveda veco vīru čaihanas tumšajā dibenistabā un tur pasniedza viņam sainīti ar sievietes drēbēm. — Es šodien izdevīgā brīdī nopirku to savai sievai un, ja vēlies, varu apmainīt pret tavu halātu un turbānu. Zem sieviešu šķidrauta tu būsi paslēpts no spiegu un sargu acīm.

Vecais vīrs līksmi un pateicīgi saņēma sieviešu drēbes un uzvilka tās sev mugurā. Hodža Nasredins ietērpās viņa baltajā halātā, uzlika galvā viņa turbānu ar ieliekto galu, apjozās ar plato, zvaigžņu attēliem izrotāto jostu. Vecais piedāvāja apmainīt arī savu kamieli pret ēzeli, bet Hodža Nasredins negribēja šķirties no sava uzticamā drauga.

Hodža Nasredins palīdzēja vecajam vīram uzkāpt uz kamieļa.

—   Lai allahs tevi sarga, gudrais! Neaizmirsti tik, ka ar visiem tev jārunā smalkā sievietes balsī.

Vecais dzina kamieli pilnos rikšos.

Hodžas Nasredina acis mirdzēja. Ceļš uz pili nu bija vajā! . ..

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Pārliecinājies, ka kautiņš tirgus laukumā sāk aprimt, visugaišais emīrs nolēma iziet lielajā zālē pie galminiekiem.

Viņš pieņēma gan skumju, bet mierīgu sejas izteiksmi, lai kāds no galminiekiem neiedrošinātos nejauši iedomāties, ka emīra valdonīgā sirds pieejama bailēm.

Viņš iznaca, un galminieki sastinga, trīcēdami bailēs, ka emīrs no acīm un sejām nenojauš, ka viņi saprot tā īstās jutas.

Emīrs klusēja, un galminieki klusēja: valdīja bargs klusums.

Beidzot emīrs to partrauca:

—   Ko jūs mums sacīsit un ko ieteiksit? Jau ne pirmo reizi mēs jums to prasām.

Neviens nepacēla galvu, neatbildēja. Dusmu zibens sašķobīja emīra sejir. Un nav zināms, cik turbāniem vainagotu un sirmu bārdu ietvertu galvu šodien noliektos zem bendes cirvja, un cik lišķīgo, nāves krampjos pārkosto mēļu apklustu uz visiem laikiem, izkaroties no sazilējušajām lūpām par biedinošu zīmi dzīvajiem, atgādinot, cik izgaistoša ir viņu labklājība, cik lieka un nīcīga viņu cenšanās, rūpes un cerības.

Bet visas galvas palika uz pleciem, un visas mēles palika veselas, gatavas bez kavēšanās sākt savu ļišķa darbu — tāpēc ka ienāca pils uzraugs un ziņoja:

—   Lai slavēts ir pasaules centrs! Pie pils vārtiem atnācis nepazīstams cilvēks, kas dēvē sevi par Huseinu Husliju, gudro no Bagdādes. Viņš paziņoja, ka viņam ir svarīga darīšana un viņam bez kavēšanās jāstājas pasaules patvēruma gaišo acu priekšā.

—   Iluseins Huslijal — emīrs atdzīvojies iesaucās. — Ielaidiet viņu! Sauciet viņu šurp!

Gudrais steidzās, viņš ieskrēja, nenovilcis pat putekļainās kurpes, un nokrita uz vaiga troņa priekšā.

—   Sveicinu slaveno un lielo emīru, pasaules sauli un mēnesi, tās soda rīksti un labklājību! Es steidzos dienu un nakti, lai brīdinātu emīru no lielām briesmām. Lai emīrs saka, vai viņš nav iegājis šodien pie kādas sievietes. Lai emīrs atbild savam niecīgajam vergam, es lūdzu pavēlnieku!

—   Pie sievietes? — nesapratnē atvaicāja emīrs. — Šodien? Nē … Mēs taisījāmies, bet vēl neesam iegājuši.

Gudrais piecēlās. Seja viņam bija bāla. Šo atbildi viņš gaidīja lielā uztraukuma. Dziļa, gara nopūta atviegloja krūtis, un sārtums lēnām atgriežas un saka krāsot viņa vaigus.

—   Lai slavēts visuvarenais allahs! — viņš iesaucās. — AIlabs nav ļāvis izdzist gudrības un žēlastības spīdekļiem! Lai lielajam emīram top zināms, ka pagājušo nakti planētas un zvaigznes ieņēmušas viņam visai nelabvēlīgu stāvokli. Un es, niecīgais, kas nav cienīgs skūpstīt ne emīra kāju putekļus, izpētīju un aprēķināju planētu stāvokli un izzināju, ka līdz tam laikam, kamēr tās nebūs labvēlīgas un nesolīs laimi, emīrs nedrīkst pieskarties sievietei, citādi viņam neizbēgami jāiet bojā. Slavēts lai ir allahs, ka esmu paspējis ierasties laikā!

—   Pagaidi Husein lluslija! — emīrs viņu pārtrauca.

—   Tu runā kaut ko nesaprotamu.

—    Slavēts lai ir allahs, ka paspēju ierasties laikā! — turpināja izsauktais gudrais (tas, protams, bija Hodža Nasredins).

—    Tagad es līdz sava mūža galam būšu lepns, ka aizkavēju emīru pieskarties šodien sievietei un neesmu Jāvis pasaulei kļūt bārenei.

Viņš iesaucās ar tādu prieku un dedzību, ka emīrs nevarēja neticēt.

—    Kad mani, niecīgo skudru, apspīdēja emīra majestates stari, kam bija labpaticis atcerēties manu necienīgo vārdu, un saņēmu pavēli ierasties Buhārā emīra dienestā, tad es it kā iegrimu nebijušas laimes salduma pilnajā jūra. Un es, protams, izpildīju bez jebkādas kavēšanās šo pavēli un izgāju tūliņ, izlietodams tikai dažas dienas emīra horoskopa sastādīšanai, lai, būdams ce|ā, jau varētu kalpot viņam, sekojot to planētu un zvaigžņu kustībai, kas ietekmē emīra likteni. Un, lūk, pagājušo nakti, palūkojies uz debesīm, es ieraudzīju, ka zvaigznes ieņēmušas briesmīgu un emīram ļaunu vēstošu stāvokli, un, proti: zvaigzne Al-Kalba, kas nozīmē dzeloni, bija nostājusies pretī zvaigznei Aš-Sualai, kas nozīmē sirdi; tālāk es redzēju AlGafra trīs zvaigznes, kas nozīmē sievietes šķidrautu, divas AlIklija zvaigznes, kas nozīmē kroni, un divas Aš-Saratana zvaigznes, kas nozīmē ragus. Un tas bija otrdien — Marsa planētas dienā, bet šī diena pretēji ceturtdienai vēsta lielu vīru nāvi un ir visai nelabvēlīga emīram. Apsverot visas šīs pazīmes, es, niecīgais zvaigžņu pētnieks, sapratu, ka nāves dzelonis draud kroņa nesēja sirdij, ja viņš pieskarsies sievietes šķidrautam, un, lai biedinātu kroņa nesēju, es steidzos dienu un nakti, nodzinu līdz nāvei divus kamieļus — un ienācu kājām Buliārā.

—   Ak visuvarenais allahs! — iesaucās pārsteigtais emīrs. — Vai mums tiešām draudēja tādas lielas briesmas! Bet varbūt tu būsi tikai ko sajaucis, Husein Huslija?

—   Es sajaucis? — gudrais iesaucās. — Lai emīram ir zināms, ka nekur no Bagdades līdz pat Buhārai nav otra man līdzīga gudrībā vai zvaigžņu aprēķināšanas, vai slimību ārstēšanas prasmē! Es nevarēju sajaukt. Lai valdnieks un pasaules saule, lielais emīrs, prasa saviem gudrajiem, vai es pareizi esmu apzīmējis zvaigznes un patiesi iztulkojis to stāvokli horoskopā.

Gudrais ar kroplo kaklu, paklausīdams emīra mājienam, iznāca priekšā.

—   Mans gudrībā nesalīdzināmais amata brālis Huseins Huslija ir pareizi nosaucis zvaigznes, kas pierāda viņa zināšanas, par kurām neviens neiedrošināsies šaubīties. Bet, — gudrais turpināja, un viņa balsī Hodža Nasredins nojauta ļaunu viltu, — kāpēc visugudrais Huseins Huslija nenosauca lielajam emīram mēness sešpadsmito stāvokli un to zvaigznāju, kurā ietilpst šis stāvoklis, jo bez šiem apzīmējumiem nebūtu pamata apgalvot, ka otrdiena — Marsa planētas diena — tiešām vēsta lielu vīru, starp tiem arī kronēto nāvi, jo planētai Marsam ir mājas vienā zvaigznājā, paaugstinājums otrā, kritums trešajā un dilšana ceturtajā, un saskaņā ar to planētai Marsam ir četras dažādas nozīmes un ne tikai viena vien, kā mums sacīja visucienījamais un visugudrais Huseins Huslija.

Gudrais apklusa, bet uz lūpām viņam rotājās čūskas smīns, galminieki piekrītoši sačukstējās, priecādamies par jaunpienākušā izsmiešanu. Sargādami savus ieņēmumus un augsto stāvokli, viņi centās nevienu svešu neielaist pilī un katrā jaunpienākušā cilvēkā redzēja bīstamu sāņcensi.

Bet Hodža Nasredins, ja jau bija pie kā ķēries, nekad neatkāpās. Bez tam viņš redzēja cauri ir gudrajam, ir galminiekiem, ir pašam emīram.

Bez jebkāda apmulsuma viņš pazemīgi atbildēja: — Var būt, ka mans cienījamais un gudrais amata brālis ir nepārspējams kādā citā zinātnes nozarē, bet, kas attiecas uz zvaigznēm, tad viņš ar saviem vārdiem pierāda visgudrākā no visiem gudrajiem ibn-Badžas mācības nepazīšanu, kas apgalvo, ka planētai Marsam gan ir mājas Auna -un Skorpija zvaigznājā, pacēlums

Kalnāža zvaigznājā, kritums — Vēža zvaigznājā un dilšana — Svaru zvaigznāja, bet tomēr diena arvien paliek tikai otrdiena, un to tā arī ietekmē, par Jaunu kroņa nesējiem.

Hodža Nasredins nepavisam nebaidījās, ka viņa atbildēs varētu saskatīt nezināšanu, jo ļoti labi saprata, ka tādos strīdos arvien uzvar tas, kam kustīgāka mēle, bet šai ziņā ar Hodžu Nasredinu bija grūti mēroties.

Viņš stāvēja, gaidīdams, ka gudrais pretosies, un gatavojās pienācīgi atbildēt. Bet gudrais izaicinājumu nepieņēma. Lai gan viņš visai stipri turēja Hodžu Nasredinu aizdomās blēdībā un nezināšanā, bet aizdomas vēl nav pārliecība, var arī maldīties, toties savu galīgo nezināšanu gudrais apzinājās pilnīgi un baidījās strīdēties. Tādējādi viņa mēģinājums apkaunot jaunpienākušo panāca pretējo. Galminieki iešņācās uz gudro, un viņš ar acīm pameta, ka pretinieks pārāk bīstams, lai saķertos ar tādu atklāti.

Tas viss, protams, nepagaja garām Hodžas Nasredina uzmanībai. «Nu, pagaidiet,» viņš nodomāja. «Jūs vēl dabūsit iepazīties ar mani!»

Emīrs nogrima dziļās pārdomās. Neviens nekustējās, baidīdamies viņu iztraucēt.

—   Ja tu visas zvaigznes pareizi nosauci un apzīmēji, Husein Huslija, — emīrs sacīja, — tad tiešām tavs iztulkojums ir patiess. Mēs tikai nekādi nevaram saprast, kāpēc mūsu horoskopā iekļuvušas divas Aš-Saratana zvaigznes, kas apzīmē ragus. Tu tiešām paspēji laikā ierasties, Husein Huslija! Vēl tikko šorīt mūsu harēmā ieveda kādu meiteni, un mēs gatavojāmies…

Hodža Nasredins liekuļotās bailēs sāka vēcināt ar rokām.

—   Izmet viņu no savām domām, visugaišais emīr, izmet viņu! — viņš iekliedzās, it kā aizmirsis, ka pie emīra nevar griezties tieši, bet aplinkus, trešā personā.

Pie tam viņš apsvēra, ka tāda likuma neievērošana, ko izraisa spēcīgs dvēseles saviļņojums, ko savukārt izsauc padevība emīram un raizes par viņa dzīvību, ne tikai netiks uzskatīta par lielu noziegumu, bet, otrādi, — liecinās par runātāju vārdu dedzīgumu, un vēl vairāk viņu pacels emīra acīs.

Viņš tik žēlīgi lūdza emīru nepieskarties meitenei, lai pēc tam viņam, Huseinam Huslijam, nebūtu straumēm jālej asaras un jātērpjas melnās sēru drēbēs, ka emīrs bija pat aizkustināts.

—    Nu, apmierinies, apmierinies, Husein Huslija! Mēs neesam savas tautas ienaidnieks, lai atstātu to bāreni un skumjās iegrimušu. Rūpēs par savu dārgo dzīvību mēs tev apsolam neiet pie šās meitenes un vispār neieiet harēmā, kamēr zvaigznes nav mainījušas savu stāvokli, par ko tu mums īstā laikā ziņosi. Pienāc tuvāk!

To teicis, viņš pamāja savam pīpes turētājam, ievilka dūmu un tad pats ar savu roku pasniedza atbraukušajam gudrajam zelta pīpes ietveri, kas bija liels goda un žēlastības pierādījums. Nometies ceļos un nolaidis acis, gudrais pieņēma emīra žēlastību, pie kam pār visu miesu tam pārskrēja drebuļi. («No sajūsmas!» kā ļaunas nenovīdības plosītie galminieki domāja.)

—   Mēs pasludinām savu žēlastību un labvēlību gudrajam Huseinam Huslijam, — emīrs sacīja, — un ieceļam viņu par pašu galveno gudrajo mūsu valstī, jo viņa zināšanas, prāts, kā arī lielā padevība mums noder katram par paraugu.

Galma vēsturnieks, kura pienākumos ietilpa uzrakstīt slavējošos izteicienos visus emīra vārdus un darbus, lai viņa slava neaptumšotos nākamajos gadsimtos, par ko emīrs sevišķi rūpējās, sāka čirkstināt ar zoss spalvu.

— Bet jums, — emīrs turpināja, griezdamies pie galminiekiem, — mēs turpretim izsakām savu neapmierinātību, jo jūsu pavēlniekam pēc visām Hodžas Nasredina izdarītajām nepatikšanām draudēja arī vēl nāve, bet jūs ir nepakasījāties! Paskaties uz viņiem, Husein Huslija, paskaties uz šiem lempjiem, uz viņu mūļu purniem! Patiesi, nevienam valdniekam vēl nekad nav bijuši tik dumji un nolaidīgi vezīri!

—   Visugaišajam emīram pilnīga taisnība, — Hodža Nasredins sacīja, pārlaizdams skatienu klusējošiem galminiekiem un it kā notēmēdams, lai dotu pirmo triecienu. — So cilvēku sejas, kā es redzu, nav apzīmētas ar gudrības zīmogu.

—   Lūk, lūk! — nopriecājās emīrs. — Gluži pareizi — nav apzīmētas ar gudrības zīmogu! Jūs dzirdat, lempji?!

—   Teikšu vēl, — Hodža Nasredins turpināja, — ka es neredzu šeit sejas, apzīmogotas ar tikumības un godīguma zīmogu.

—   Zagļi! — emīrs sacīja pārliecināti. — Visi zagļi! Visi līdz pēdējam. Vai tu ticēsi, Husein Huslija, ka viņi apzog mūs dienu un nakti. Mums pašam nākas sekot katram sīkumam pilī un katrreiz, pārbaudot pils mantu, izrādās, ka kaut kā trūkst. Nupat vēl šodien mēs aizmirsām dārzā savu jauno zīda jostu, bet jau pēc pusstundas tās tur vairs nebija. Kāds no viņiem paguva, tu saproti, Husein Huslija! …

Pie šiem vārdiem gudrais ar kroplīgo kaklu īpaši lēni un atturīgi nolaida acis. Cita reizē šī kustība būtu palikusi nepamanīta, bet šodien visi Hodžas Nasredina jutekļi bija paasināti: viņš visu ievēroja un visu uzreiz apķēra.

Viņš droši piegaja klāt gudrajam, iebāza roku viņam azotē un izvilka no turienes bagatīgi izrakstīto zīda jostu.

—   Vai par šo jostu nežēlojās lielais emīrs?

Pārsteigums un izbailes sastindzināja galminiekus. Jaunais

gudrais tiešām izrādījās par bīstamu sāņcensi, un pats pirmais viņa pretinieks bija jau iznīcināts un notriekts pīšļos. Daudziem gudrajiem, dzejniekiem, augstmaņiem un vezīriem, šai mirklī nodrebēja sirds.

—    Zvēru pie allaha, tā ir tā pati josta! — emīrs iesaucās. — Husein Huslija, tu patiesi esi nesalīdzināmi gudrs! A-hā! — emīrs gavilēdams griezās pie galminiekiem, pie kam viņa seja izstaroja patiesu dzīves prieku. — Beidzot nu iekritāt! Tagad jūs vairs nevarēsit nozagt mums ne diedziņa, diezgan mēs esam izcietušies no jūsu zaglības. Bet šim nicināmajam zaglim, kas tik nekaunīgi pārdroši nozadzis mūsu jostu, izplūkt visus matus no galvas, smakra un ķermeņa un pa pēdu apakšām dot simt koku, uzsēdināt viņu kailu uz ēzeļa, ar seju pret pakaļgalu un vadāt pa pilsētu, viscaur izziņojot, ka viņš ir zaglis!

Pēc Arslanbeka dotās zīmes bendes uzklupa gudrajam un izgrūda aiz durvīm; tur tieši uz sliekšņa steigā norisinājās darbs; pēc divi minūtēm bendes iegrūda gudro atpakaļ zālē kailu, gluži bez matiem, apkaunotu līdz pēdējam. Tagad visiem kļuva skaidrs, ka līdz šim tikai viņa bārda un milzīgais turbāns slēpuši prāta nabadzības un netikuma zīmes viņa sejā, ka cilvēks ar tādu nelieša seju nevar nekas cits būt kā visnorūdītākais blēdis un zaglis.

Emīrs sarauca pieri.

—   Aizvāciet!

Bendes aizvilka gudro, un drīz aiz loga atskanēja viņa vaimanas, ko pavadīja spēcīgi nūju belzieni pa papēžiem.

Tad viņu uzsēdināja kailu uz ēzeļa, ar seju pret asti un, šausmīgu tauru skaņas un bungu dārdoņas pavadītu, aizveda uz tirgus laukumu.

Emīrs ilgi sarunājās ar tikko ieradušos gudro. Galminieki stāvēja nekustēdamies, un tas viņus (oti nomocīja: karstums pieņēmās, sviedrainās muguras zem balatiem neizturami niezēja. Lielvezīru Bahtijaru, kas par visiem vairāk baidījās no jaunā gudrā, nodarbinaja domas, kā dabūt savā pusē galminiekus, lai ar viņu palīdzību iznīcinātu sāņcensi; galminieki savukārt, pēc daudzām pazīmēm jau iepriekš nojauzdami cīņas iznākumu, aplēsa, kā izšķirošaja brīdī visizdevīgāk tikt va|ā no Bahtijara, nodot viņu un tādējādi iegūt jaunā gudrā uzticību un labvēlību.

Bet emīrs visu laiku apjautājās par kalifa veselību, par Bagdādes jaunākajiem notikumiem, par ceļa piedzīvojumiem. Hodžam Nasredinam nācās visādi izgrozīties. Un viss jau bija labi izgājis, un sarunas nogurdinātais emīrs jau pavēlēja sev sagatavot atdusas vietu, bet piepeši aiz atvērtā loga bija dzirdamas balsis un kada cilvēka vaimanas.

Zālē ātriem soļiem ienāca pils uzraugs. Viņa seja atstaroja prieku. Viņš paziņoja:

— Lai augstajam pavēlniekam top zināms, ka dieva zaimotājs un miera grāvējs Hodža Nasredins ir saķerts un atvests pilī!

Tūliņ pēc šiem vārdiem plaši atvērās izgriezumiem rotātās riekstkoka durvis. Sargi, uzvaras priekā žvadzinādami ieročus, ieveda kumpdcgunainu, sirmbārdainu vecīti sieviešu apģērbā un nostiepa viņu troņa priekšā gar zemi.

Hodžam Nasredinam pa muguru pārskrēja auksti drebuli, pils sienas sāka it kā līgoties viņa acu priekšā, galminieku sejas ietinās zaļganā miglā …

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Bagdādes gudrais, īstais Iluscins Huslija, tika saķerts pie pašiem vārtiem, aiz kuriem viņš cauri savam šķidrautam jau redzēja laukus un uz visām pusēm aizejošos ceļus; katrs no tiem solīja glābiņu no briesmīgā soda.

Bet sargi, kas šai stundā sargāja pilsētas vārtus, viņam uzsauca:

— Kurp tu dosies, sieviete?

Gudrais atbildēja jauna, aizsmakuša gailēna balsī:

—   Es steidzos mājās pie vira. Izlaidiet mani, cildenie kareivji!

Sargi saskatījās. Balss likās aizdomīga. Viens no tiem satvēra kamieli pie pavadas.

—   Kur tu dzīvo?

—   Lūk, te, netālu, — balss šķita vēl aizdomīgāka. Bet, šos vārdus izrunājot, pārāk ilgi aizturēja elpu un sāka kāsēt, briesmīgi gārgdams un aizraudamies. Tad sargi norāva šķidrautu. Viņu gaviles bija nepārspējamas.

—   Tas ir viņš! Viņš! —tie kliedza. — Sieniet! Ķeriet ciet!

Tad viņi veda veco uz pili, visu ceļu sarunādamies par gaidāmo sodu un par tiem trīs tūkstošiem tangu, par kuriem novērtēta Hodžas Nasredina galva. Katrs vārds iekrita vecā vīra sirdī kā kvēlojoša ogle.

Viņš gulēja troņa priekšā, rūgti raudādams un lūgdamies apžēlošanas.

—   Pacelt viņu! — emīrs pavēlēja.

Sargi piecēla veco vīru. No galminieku pūļa iznāca Arslanbeks.

—    Lai emīrs uzklausa sava padevīgā verga vārdus. Tas nav Hodža Nasredins, tas ir pavisam cits cilvēks. Hodža Nasredins ir jauns, viņam nav vēl trīsdesmit gadu, bet šis — sirms vecis.

Sargi uztraucās — atlīdzība izslīdēja viņiem no rokām. Visi pārējie nesapratnē klusēja.

—    Kāpēc tev sieviešu drēbes mugurā? — bargi uzprasīja emīrs.

—   Es jāju uz pili pie lielā un visužēlīgā emīra, — vecītis atbildēja drebēdams. — Bet es satiku kādu man nepazīstamu cilvēku, kas sacīja, ka emīrs vēl pirms manas ierašanās Buhārā izdevis pavēli, lai man nocērtot galvu, un es, izbaiļu pārņemts, nolēmu bēgt sieviešu drēbēs.

Emīrs asi iesmējās.

—   Tu satiki cilvēku … tev nepazīstamu. Un tu uzreiz viņam noticēji? … Brīnuma lietas! Par ko tad mēs būtu gribējuši tev nocirst galvu?

—    Par to, ka es it kā, visiem dzirdot, būtu zvērējis iekļūt lielā emīra harēmā … Bet allahs man liecinieks, es nekad neesmu domājis par to. Es jau esmu vecs, nevarīgs un arī pats no sava harēma jau sen atteicies …

—   Iekļūt manā harēmā? — lūpas sakniebis, pārjautāja emīrs. No viņa sejas bija redzams, ka šis vecais vīrs viņam sak likties arvien aizdomīgaks. — Kas tu esi un no kurienes?

—   Es esmu Huseins Huslija, gudrais zvaigžņu pētnieks un ārsts no Bagdādes un esmu ieradies Buhārā uz lielā emīra pavēli un vēlēšanos!

—   Tātad tavs vārds ir Huseins Huslija! Tu melo mums acīs, nicināmais veci! — pērkona balsī iesaucās emīrs ar tādu spēku, ka dzejnieku karalis pavisam nevieta nokrita ceļos. — Tu melo! Lūk, kur ir Huseins Huslija!

Hodža Nasredins, paklausīdams emīra mājienam, bezbailīgi panāca uz priekšu un nostājās vecā vīra priekšā, atklāti un droši skatīdamies viņam tieši sejā.

Vecais vīrs izbrīnījās un atkāpās. Bet tūliņ arī saņēmās un iesaucās:

—   A-hā! Tas jau ir tas pats cilvēks, ko es satiku tirgus laukumā un kas man sacīja, ka emīrs gribot nocirst man galvu!

—   Ko viņš runā, Husein Huslija? — iesaucās emīrs pilnīgā nesapratnē.

—   Kas viņš par Huseinu Husliju! — ievaimanājās vecais. — Es esmu Huseins Huslija, bet viņš tikai krāpnieks! Viņš piesavinājies manu vārdu!

Hodža Nasredins zemu palocījās emīra priekšā.

—   Lai lielais valdnieks man piedod manus pārdrošos vārdus, bet šī cilvēka bezkaunībai nav robežu. Viņš saka, ka es esot piesavinājies viņa vārdu. Viņš varbūt sacīs, ka arī šo halātu esmu piesavinājies?

—   Protams! — vecais iekliedzās. — Tas ir mans halāts.

—   Varbūt šis turbāns arī ir tavs? — Hodža Nasredins prasīja ar izsmieklu balsī.

—   Nu jā! Tas ir mans turbāns! Tu iemainīji no manis kā halātu, tā turbānu pret sieviešu drēbēm.

—   Tā, — Hodža Nasredins sacīja ar vēl lielāku izsmieklu balsī. — Bet šī josta, liekas, nav tava?

—   Mana josta! — dusmās iekarsis, atbildēja vecais.

Hodža Nasredins pagriezās pret troni.

—   Visugaišais valdnieks emīrs pats savām acīm pārliecinās, ko viņš redz savā priekšā. Šodien šis melīgais un nicināmais vecis saka, ka es esot piesavinājies viņa vārdu, ka šis halāts ir viņa halāts un turbāns ir viņa, un josta ir viņa, bet rit viņš sacīs, ka šī pils ir viņa pils un visa valsts — viņa valsts, un ka īstais Buhāras emīrs nav mūsu lielais un saulei līdzīgais valdnieks, kas mūsu priekšā patlaban sēž uz troņa, bet ka īstais ernīrs ir viņš, lūk, šis melīgais, nicināmais vecis! No viņa var visu sagaidīt! Viņš taču ieradies Buhārā ar nodomu iekļūt emīra harēmā kā savā!

—   Tev taisnība, Husein Huslija, — emīrs sacīja. — Mēs esam pārliecinājušies, ka šis vecis ir aizdomīgs un bīstams cilvēks, viņam galvā tumšas domas. Un mēs domājam, ka bez kavēšanās jāatdala viņa galva no rumpja.

Vecais ievaidēdamies nokrita ceļos, seju ar plaukstām aizklājis.

Bet Hodža Nasredins nevarēja pieļaut, ka viņa dēļ uz bendes bluķa nonāktu cilvēks, nevainīgs tajos noziegumos, par kādiem viņu apvainoja, kaut tas arī bija galma gudrais, kas pats, protams, bija daudzus, ļoti daudzus gāzis postā ar savu ļauno viltību.

Hodža Nasredins palocījās pret emīru.

—    Lai lielais emīrs visužēlīgi uzklausa manus vārdus. Nocirst viņam galvu nekad nebūs par vēlu. Bet vispirms jāuzzina viņa īstais vārds un viņa īstie nolūki, ar kādiem viņš ieradies Buhārā, lai noskaidrotu, vai viņam nav līdzzinātāju un vai viņš nav nežēlīgs burvis, kas nodomājis izmantot nelabvēlīgo zvaigžņu stāvokli, iegūt lielā emīra kāju putekļus, sajaukt šos putekļus ar sikspārņa smadzenēm un tad iemest emīra pīpē, lai nodarītu viņam ļaunu. Lai lielais emīrs atstāj viņu pagaidām dzīvu un nodod man, jo parastos cietuma sargus viņš varētu ievilkt savu ļauno burvību tīklos, bet manām gudrībām tās būs bezspēcīgas, jo man ir pazīstamas visas burvju viltības un visi burvību līdzekļi, kas varētu iznīcināt viņu. Es ieslodzīšu šo veci, noskaitišu atslēgas priekšā svētas lūgšanas, kas man vienam tikai zināmas, lai viņš ar savu burvja spēku nevarētu atdarīt aizslēgtās durvis, — un tad ar bargu spaidu palīdzību piespiedīšu visās lietās atzīties!

—   Nu labi, — emīrs atbildēja. — Tavi vārdi ir pavisam prātīgi, Husein Huslija! Ņem viņu un dari ar viņu, ko gribi, tikai pielūko, ka viņš neizbēg no apcietinājuma.

—   Atbildu lielā emīra priekšā ar savu galvu!

Pēc pusstundas Hodža Nasredins — viņš pats arī emīra galvenais gudrais un zvaigžņu tulks — apmetās savā jaunajā, vienā no pils mūra torņiem ierīkotajā dzīvoklī. Sargu pavadībā, nokārtu galvu viņam sekoja noziedznieks — īstais Huseins Huslija.

Tornī virs Hodža Nasredina dzīvokļa bija maza, apaja istaba ar čuguna treliņiem loga priekšā. Hodža Nasredins atslēdza ar milzīgu atslēgu apsūbējušo vara slēdzeni un atvēra dzelzī kaltās durvis. Sargi iegrūda tur veco vīru, pat salmu klēpi nepamezdami. Hodža Nasredins aizslēdza durvis un tad ilgi apvārdoja vara slēdzeni, bet tik neskaidri un ātri, ka sargi nevarēja neko saprast, kā tikai vairākkārtēju allaha piesaukšanu.

Ar savu dzīvokli Hodža Nasredins bija pilnīgi apmierināts. Emīrs atsūtīja viņam divpadsmit segu, astoņus spilvenus, daudz dažadu trauku, grozu baltu, svaigu plācenīšu, krūzi medus un daudz citu gardumu no sava galda. Hodža Nasredins bija loti noguris un izsalcis, bet, pirms ķērās pie mielasta, viņš paņēma sešas segas un četrus spilvenus un uznesa tos visus augšā savam gūsteknim.

Vecītis sēdēja kaktā uz salmiem, un acis viņam tumsā dzirkstīja kā saniknotam runcim.

—   Nekas, Husein Huslija, — Hodža Nasredins miermīlīgi sacīja. — Mēs abi pavisam labi ierīkosimies šai tornī — es zemāk, bet tu augstāk, kā tev arī pienākas pēc taviem gadiem un gudrības. Cik daudz te putekļu! Es tūliņ izslaucīšu.

Hodža Nasredins nogāja lejā, uznesa ūdens krūzi un slotu, tīri izslaucīja akmens klonu, izklāja segas, nolika spilvenus, tad vēlreiz nokāpa lejā, atnesa plācenīšus, medu, halvu, pistācijas un sava gūstekņa acu priekšā visu godīgi izdalīja uz pusēm.

—   Tu nenomirsi badā, Husein Huslija,— viņš sacīja. — Mēs abi pratīsim dabūt barību. Te tev būs ūdens, pīpe, un te es tev nolieku tabaku.

Iekārtoiis šo mazo istabiņu tā, ka tā izskatījās gandrīz labāk nekā apakšējā, un, aizslēdzis durvis, Hodža Nasredins aizgāja.

Vecītis palika viens. Viņš bija pavisam apjucis un ilgi domāja, apsvēra, pārlika, bet tomēr netika ne pie kādas skaidrības par notikušo. Segas bija mīkstas, spilveni ērti, un ne plācenīši, ne medus, ne tabaka nebija saindēti .. . Sīs dienas uztraukumu nogurdināts, vecītis nolikās gulēt, nododams savu turpmāko likteni allaha ziņā. '

Šajā laikā visu viņa nelaimju cēlonis Hodža Nasredins sēdēja apakšējā istabā pie loga, novēroja krēslas lēno pāriešanu tumsā un pārdomāja savu brīnum nemierīgo dzīvi, par savu visumīļo, kas tagad bija te, līdzās, bet pagaidām neko vēl nezināja. Caur logu ieplūda dzestra vēsma, par pilsētu kā sudraba pavedieni vērpās skanīgās un skumjās muedzinu balsis; pie tumšajām debesīm parādījās zvaigznes, mirdzēja, dega un trizujoja ka skaidras, aukstas, talas ugunis, un tur bija Aš-5uala zvaigzne, kas nozīmēja sirdi, un trīs Al-Gafra zvaigznes, kas nozīmēja meitenes plīvuru, un divas Aš-Saratana zvaigznes, kas nozīmēja ragus, bet tikai ļaunās Al-Kalba zvaigznes, kas nozīmēja nāves dzeloni, nebija tur, zilajā augstumā . ..

TREŠĀ DAĻA

«Slava dzīvajam, kas nemirst.»

Tūkstoš un viena nakls.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Hodža Nasredins ieguva emīra uzticību un labvēlību, kļuva par viņa tuvāko padoma devēju visās lietās. Ilodža Nasredins izlēma, emīrs parakstīja, bet lielvezīrs Bahtijars tikai apzīmogoja ar izgriezto vara zīmogu. «Ak lielais allahs, kas gan notiek mūsu valstī!» viņš izsaucās, lasīdams emīra pavēles par nodokļu atcelšanu, par ceļu un tiltu bezmaksas lietošanu, par tirgus nodevu samazināšanu. «Tā jau var īsā laikā izpostīt valsts kasi! Šis jaunais gudrais, kaut viņa iekšas caurcaurēm sapūtu, vienā nedēļa ir sagrāvis visu, ko es vairāk nekā desmit gados esmu cēlis ar pūlēm!»

Reiz viņš iedrošinājās izteikt savas šaubas emīram. Pavēlnieks atbildēja:

—   Ko tu, niecīgais, zini, un ko tu saproti? Mēs paši ne mazāk par tevi skumstam par šīm pavēlēm, kas iztukšo mūsu kasi, bet ko mēs varam darīt, ja zvaigznes tā pavēl! Apmierinies, Bahtijar, tas būs tikai īsu laiku, kamēr zvaigznes atkal ieņems labvēlīgu stāvokli. Paskaidro viņam, Husein Huslija!

Hodža Nasredins noveda Bahtijaru sāņus, nosēdināja spilvenos un ilgi skaidroja, kāpēc papildnodoklis kalējiem, vara kalējiem un ieroču kalējiem bez kavēšanās jāatceļ.

—   Zvaigznes Al-Avva Jaunavas zvaigznājā un Al-Balda Strēlnieka zvaigznājā nostājušās pretī Sad-Buta zvaigznēm Ūdensvīra zvaigznājā, — Hodža Nasredins stāstīja. — Tu saproti, godājamākais un gaišākais vezīr, viņas stāv viena otrai pretī un nevar apvienoties.

—   Nu kas par to, ka viņas stāv viena otrai pretī? — atteica Bahtijars. — Viņas arī agrāk stavēja viena pret otru, bet tas tomēr ne mazākā mērā nekavēja mūs ievākt kārtīgi nodokļus.

—   Bet tu piemirsi Ak-Dabarāna zvaigzni Vērša zvaigznājā! — Hodža Nasredins iesaucās. — Ak vezīr, paskaties uz debesīm, un tu pārliecināsies!

—   Kāpēc man jāskatās uz debesīm? — atbildēja spītīgais vezīrs. — Mans pienākums ir saglabāt un vairot valsts ienākumus; es redzu, ka no tās dienas, kad tu ieradies pilī, valsts kases ienākumi samazinājušies un nodokļu ieplūšana apsīkusi. Tieši tagad pienācis termiņš piedzīt nodokļus no pilsētas amatniekiem. Paskaidro man, — kāpēc mēs nevaram piedzīt?

—   Kā kāpēc? — Hodža Nasredins iesaucās. — Es jau tev veselu stundu par to stāstu. Vai tu tiešām vēl neesi sapratis, ka uz katru no divpadsmit zodiaka zīmēm iznāk divi mēness stāvokļi ar vienu trešdaļu!. . .

—   Bet man jāpiedzen nodokli! — no jauna viņu pārtrauca vezīrs.— Tu saproti, nodokļi!

—   Pagaidi, — Hodža Nasredins viņu pārtrauca. — Es vēl neesmu tev paskaidrojis, ka As-Sureija zvaigznājs un astoņas An-Naīmi zvaigznes …

Te Hodža Nasredins ielaidās tik miglainos un garos izskaidrojumos, ka lielvezīram sāka dūkt galva un apmiglojās acis. Viņš piecēlās un izgāja grīļodamies. Bet Hodža Nasredins atgriezās pie emīra.

—   Ak pavēlnieki Kaut gan vecums sudrabojis viņa galvu, tomēr darījis to bagātāku tikai ārēji, nepārvērzdams zeltā to, kas tanī ir iekšā. Viņš nespēja uzņemt sevī manu gudrību. Viņš neko nesaprata, pavēlniek. Ak, kaut viņam būtu tikai tūkstošā da|a tā prata, kāds ir lielajam emīram, kas aptumšo pašu Luhmanu!

Emīrs labvēlīgi un pašapmierināti pasmaidīja. Visas šīs dienas Hodža Nasredins ar lielu centību nopūlējās iedvest tam domas par viņa nesalīdzināmo gudrību un sasniedza savu mērķi pilnīgi. Un tagad, kad viņš centās emīram kaut ko pierādīt, tas klausījās ar dziļdomīgu sejas izteiksmi, baidīdamies atklāt sava prāta īsto dziļumu.

Otrā dienā Bahtijars teica galminiekiem:

—   Jaunais gudrais, šis pats Huseins Huslija, izpostīs mūs visus. Mēs visi iedzīvojamies mantā tikai nodokļu piedzīšanas

dienas, kad mums izdodas pasmelt no lielās un ūdens bagātās upes, kas ietek emīra kasē. Un nu būtu pienācis laiks pasmelt, bet šis Huseins Huslija kavē. Viņš atsaucas uz zvaigžņu stāvokli, bet vai kāds jebkad ir dzirdējis, ka allaha vadītās zvaigznes būtu ieņēmušas ievērojamiem un dižciltīgiem ļaudīm nelabvēlīgu stāvokli, tai pašā laikā atnesdamas labumu kaut kādiem nicināmiem amatniekiem, kas — esmu pārliecināts — nekaunīgi aprij pašlaik savu peļņu un nenodod vis to mums. Kad jebkāds ir dzirdējis par tādu zvaigžņu stāvokli? Tas nav teikts nevienā grāmatā, tāpēc ka tāda gramata, ja arī būtu parādījusies, būtu tūliņ sadedzinata un cilvēks, kas to sarakstījis, būtu nolādēts un sodīts kā lielākais dieva zaimotājs, ķeceris un ļaundaris!

Galminieki klusēja, nezinādami vēl, kurā pusē viņiem būtu izdevīgāk nostāties, Bahtijara vai jaunā gudra pusē.

—   Jau tagad nodokļu pieplūdums samazinās ar katru dienu, — Bahtijars turpināja. — Un nav tālu tas laiks, kad emīra kase būs tukša un mēs, emīram tuvu stāvošie, būsim izpostīti, un brokāta halāta vietā uzvilksim vienkāršus, rupjus, un divdesmit sievu vietā mums būs jāapmierinās tikai ar divām, un sudraba trauku vietā mums ēdienu pasniegs māla traukos, un mīksta, jauna jēra vietā mēs plovā liksim cietu vērša gaļu, kas der tikai amatniekiem un suņiem! Lūk, ko mums gatavo jaunais gudrais Huseins Huslija, un, kas to neredz, ir akls, un vai viņam!

Tā viņš runāja, cenzdamies samusināt galminiekus pret jauno gudro.

Veltas bija viņa pūles.

Huseins Huslija ar katru dienu ieguva lielāku cieņu.

Jo sevišķi viņš izcēlās «slavas dienā». Pēc senas ierašas visi vezīri, augstmaņi, gudrie un dzejnieki ik mēnešus sacentās emīra priekša viņa sumināšanā. Uzvarētājs saņēma godalgu.

Visi izteica savas uzslavas, bet emīrs nebija apmierināts.

—   To pašu jūs teicāt mums arī pagājušo reizi, — viņš sacīja. — Un mēs atrodam, ka jūs neesat diezgan centīgi uzslavēšanā. Jūs negribat nodarbināt savu prātu, bet mēs jūs piespiedīsim šodien papūlēties. Mēs jums uzdosim jautājumus, un jums nāksies atbildēt, apvienojot savās atbildēs uzslavu ar iespējamo īstenību.

Emīrs jautāja:

—   Ja mēs, lielais Buhāras emīrs, pēc jūsu apgalvojumiem, esam varens un neuzvarams, tad kāpēc kaimiņu musulmaņu zemju valdnieki līdz šim laikam nav atsūtījuši mums savus sūtņus ar bagātām dāvanām un savas pilnīgas padevības apliecinājumu mūsu neuzvaramai valdībai? Mēs gaidām jūsu atbildi uz šo jautājumu.

Galminiekus pārņēma galīgs apjukums. Viņi murmināja kaut ko neskaidru un visādi centās izvairīties no atklātas atbildes. Vienīgi Hodža Nasredins saglabāja paļāvīgu mieru. Kad pienāca viņa kārta, viņš sacīja:

—   Lai mani nožēlojamie vārdi izpelnās lielā emīra uzmanību. Uz mūsu valdnieka jautājumu viegli atbildēt. Visi pārējie pierobežu zemju valdnieki atrodas pastāvīgās bailēs un dreb mūsu valdnieka visvarenības priekša. Viņi spriež tā: «Ja mēs lielajam, slavenajam un varenajam Buhāras emīram sūtīsim bagātas dāvanas, tad viņš domās, ka mūsu zeme ļoti bagāta, iekāros to, atnāks ar savu karaspēku un paņems mūsu zemi. Ja mēs turpretim sūtīsim viņam nabadzīgas dāvanas, tad viņš apvainosies un tik un tā uzsūtīs mums savu karaspēku. Viņš, Buhāras emīrs, ir liels, slavens un varens, un vislabākais ir neatgādināt viņam savu esamību. Lūk, tā spriež pārējie valdnieki, un iemesls, kāpēc viņi nesūta uz Buhāru savus sūtņus ar bagātām dāvanām, meklējams viņu nemitīgajās bailēs mūsu valdnieka visvarenības priekšā.

Lūk! — iesaucās emīrs, gluži sajūsmināts par līodžas Nasredina atbildi. — Lūk, kā jāatbild uz emīra jautājumiem! Jūs dzirdējāt? Mācieties, ak lempji, koka bluķiem līdzīgie! Patiesi, Huseins Huslija ar savu gudrību pārspēj jūs visus desmitkārtīgi! Izsakām viņam savu labvēlību!

Tūliņ arī pie Hodžas Nasredina pieskrēja galma pavārs un piedzina viņam pilnu muti ar halvu un kristālā cukuru. Tloci žam Nasredinarn piepūtās vaigi, aizrāvās elpa, biezas, saldas siekalas notecēja viņam gar zodu.

Emīrs uzdeva vēl dažus tikpat ļaunprātīgus jautājumus. Hodžas Hasredina atbildes bija arvien pārliecinošākas.

—  Kas ir galminieka vispirmais pienākums? — emīrs prasīja.

.Hodža Nasredins viņam atbildēja tā:

—   Ak lielais un spožais pavēlniek! Galminieka vispirmais pienākums ik dienas vingrināt mugurkaulu, lai tas iegūtu vajadzīgo lokanību, bez kuras galminieks nevar pienācīgi izteikt

savu padevību un savu godbijību. Galminieka mugurkaulam jābūt spējīgam saliekties un izlocīties visos virzienos atšķirībā no kaut kāda vienkārša cilvēka sastingušā mugurkaula, kas neprot pat paklanīties, kā nākas.

—   Tā gan! — iesaucās sajūsminātais enūrs. — Tā gan, ik dienas vingrināt mugurkaulu! Izsakām otrreiz savu labvēlību gudrajam Huseinam Huslijam!

Ilodžam Nasredinam pa otram lāgam piebāza muti ar balvu un kristalcukuru.

Tajā diena daudzi novērsās no Bahtijara, savu pazemību pierādīdami Hodžam Nasredinam.

Vakarā Balitijars pasauca Arslanbeku pie sevis. Jaunais gudrais bija viņiem abiem vienlīdz bīstams, un tā iznīcināšanas dēļ viņi aizmirsa uz laiku savu veco naidu.

—   Vajadzētu viņam ko piejaukt plovā, — sacīja Arslanbeks, kas bija tādās lietās pratējs.

—   Bet pēc tam emīrs noņems mums galvas! — Bahtijars atteica. — Nē, cienījamais Arslanbek, jārīkojas citādi. Mums visādi jāuzslavē un jācildina Huseina Huslija gudrība un jāpanāk tas, ka emīra sirdī ieviešas šaubas, vai galminieku acīs Huseina Huslijas gudrība nepārsniedz paša emīra gudrību Bet mēs nemitīgi slavēsim un cildināsim Huseinu Husliju, līdz pienāks diena, kad emīrs sāks viņu apskaust. Un šī diena Huseinam Huslijam būs pēdējā viņa augšupejā un pirmā viņa krišanā.

Bet liktenis rūpīgi sargāja Hodžu Nasredinu un izvērta pat pielaistās k|ūdas viņam par labu.

Kad Bahtijars un Arsianbeks ik dienas un pārmērīgi sāka slavēt jauno gudro, viņi kopīgiem spēkiem gandrīz sasniedza savu mērķi, un emīrs, gan vēl slepeni, bet jau sāka apskaust gudro, tad gadījās, ka Hodža Nasredins kļūdījās.

Viņi pastaigājās ar emīru dārzā, ieelpodami puķu smaržu un priecādamies par putnu dziesmām. Emīrs bija nerunīgs. Sajā klusēšanā Ilodža Nasredins izjuta slēptu nepatiku, bet iemeslu nevarēja saprast.

—   Bet ko dara tavs gūsteknis, tas vecis? — emīrs prasīja. — Vai tu uzzināji viņa īsto vārdu un nolūku, ar kādu viņš ieradies Buhārā?

Hodža Nasredins šai brīdī domāja par Gildžanu un atbildēja izklaidīgi:

—   Lai lielais valdnieks piedod savam niecīgajam vergam. Es nevarēju izdabūt no šā veča ne vārda. Viņš klusē kā zivs.

—   Bet tu mēģināji lietot spaidus?

—   Ak lielais pavēlniek, un kā vēl! Aizvakar es lauzīju viņam locekļus, bet vakar es visu dienu ar dzelzs knaiblēm izkustināju viņam zobus.

—   Tas ir labs spaidu līdzeklis — kustināt zobus, — emīrs sacīja. — Brīnums, ka viņš klusē. Varbūt būtu jāatsūta tev palīgā veikls un ievingrinājies bende?

—   Ak nē, lai lielais pavēlnieks neapgrūtina sevi ar šādām rūpēm! Ritu es lietošu jaunus spaidus — un šim vecim pārduršu mēli un smaganas ar nokaitētu īlenu.

—   Pagaidi, pagaidi! — emīrs iesaucās, un seja viņam atplauka. — Kā tad viņš varēs nosaukt savu vārdu, ja tu pārdursi viņam mēli ar nokaitētu īlenu? Tu neiedomājies par to, Husein Huslija, un neņēmi vērā, bet mēs, lielais emīrs, iedomājāmies, ņēmām vērā un novērsām tavu kļūdu, no kā redzams, kā tu nupat pārliecinājies, ka mūsu gudrība daudzkārt pārsniedz tavu, lai gan tu esi nesalīdzināms gudrais.

Priekā starodams, emīrs pavēlēja bez kavēšanās sasaukt galminiekus un, kad tie sapulcējās, paziņoja viņiem, ka šodien pārspējis gudrībā Huseinu Husliju, novēršot kļūdu, ko gudrais gatavojies izdarīt.

Galma vēsturnieks rūpīgi uzrakstīja katru emīra vārdu, lai viņa gudrība kļūtu zināma nākamajos gadsimtos.

Ar šo dienu emīra sirds atbrīvojās no greizsirdības. Tā, pateicoties gadījuma kļūdai, Hodža Nasredins iznīcināja savu ienaidnieku nodomus.

Bet viņam arvien biežāk uzmācās nakts vientuļās, nepanesamu ilgu satrauktas stundas. Augstu virs Buharas spīdēja mēnesnīca; vājajā gaisma mirdzēja neskaitāmo minaretu podiņu cepures, bet varenie akmens pamati grima zilganā dūmakā. Laidās vējiņš, dzestrs virs jumtiem un smacīgi karsts zernāk, kur dienā sakarsusi zeme un mūri nebija pa nakti atdzisuši. Apkārt viss bija iegrimis miegā — pils, mošejas, būdiņas, tikai pūce griezīgiem kliedzieniem traucēja svētās pilsētas snaudu, llodža Nasredins sēdēja pie atvērta loga. Savā sirdī viņš juta, ka arī Gildžana neguļ, domā par viņu, un varbūt abi viņi šai brīdī skatās uz vienu un to pašu minaretu, bet viens otra neredz, atšķirti ar sienām, restēm, sargiem, einuhiem un vecenēm. Hodža Nasredins bija pratis atdarit pils vārtus, bet harēms kā iepriekš bija cieti noslēgts, tikai gadījums varēja to atvērt. Viņš neapnicis meklēja šo gadījumu. Velti! … Viņš nebija vēl līdz šim varējis pat aizsūtīt Gildžanai kādu ziņu par sevi.

Hodža sēdēja pie loga, skūpstīja vēju un sacīja tam: «Tev tas nav grūti! Ielaidies uz brītiņu pa viņas logu, pieskaries viņas lūpām. Nodod Gildžanai manu skūpstu un manu čukstu, saki viņai, ka es neesmu viņu aizmirsis, ka es viņu glābšu!» Vējš aizlaidās tālāk, Hodža Nasredins atkal palika viens ar savām ilgām.

Pienāca diena un tai līdzi — parastās pūles un rūpes. Atkal vajadzēja iet lielajā zālē un gaidīt tur emīra iznākšanu, klausīties galminieku lišķīgajās runās, uzminēt Bahtijara viltīgās, slepenās intrigas, uztvert viņa apslēptās indes pilnos skatienus. Tad vajadzēja krist uz vaiga emīra priekšā, cildināt viņu, tad ilgas stundas sēdēt ar to divatā, ar slēptu riebumu skatīties viņa uztūkušajā, novītušajā sejā, uzmanīgi klausīties viņa muļķīgajās runās, izskaidrot viņam zvaigžņu stāvokli. Tas viss tā apnika un apriebās Hodžam Nasredinam, ka viņš pat necentās izgudrot jaunus pierādījumus un visu pēc kārtas — emīra galvas sāpes, lauku sausumu, kviešu cenu celšanos, — visu to izskaidroja ar vieniem un tiem pašiem vārdiem, atsaukdamies uz vieniem un tiem pašiem zvaigznājiem.

—   Sad-ad-Zabiha zvaigznes, — viņš runāja garlaicīgā balsī, — stāv pretī Ūdensvīra zvaigznājam, tai pašā laikā planēta Merkurijs nostājusies pā kreisi Skorpija zvaigznājam. Ar to arī izskaidrojams, kāpēc pavēlniekam šodien nenāk miegs.

—   Sad-ad-Zabiha zvaigznes stāv pret planētu Merkuriju, tai pašā laikā, kad… To vajag iegaumēt. Atkārto, Husein Huslija.

Lielais emīrs atminēties nespēja neko. Otrā dienā saruna sākās no jauna.

—   Lopu sērga kalnu apgabalos izskaidrojama ar to, ak lielais emīr, ka Sad-ad-Zabiha zvaigznes apvienojušās ar Ūdensvīra zvaigznāju, tai pašā laikā planēta Merkurijs nostājusies pretī Skorpija zvaigznājam.

—   Tātad Sad-ad-Zabiha zvaigznes, — emīrs runāja. — To vajag iegaumēt.

«Visuvarenais allah, cik viņš ir stulbs!» Hodža Nasredins skumji domāja. «Viņš ir vēl stulbāks par Bagdādes kalifu. Kā viņš man apnicis, un vai es drīz izraušos no šejienes!»

Bet emīrs uzsāka jaunas valodas.

—   Mūsu valstī, Husein Huslija, patlaban valda pilnīgs miers un nomierināšanās. Nekas nav dzirdams pat par to bezgodi Hodžu Nasredinu. Kur gan viņš varēja palikt, un kāpēc viņš klusē? Paskaidro mums, Husein Huslija!

—   Ak visuvarenais valdniek un pasaules centr! Sad-adZabiha zvaigznes, — Ilodža Nasredins iesāka garlaicīgā, stieptā balsī un atkārtoja no jauna visu jau daudzreiz sacīto. — Bet bez tam, lielais emīr, šis bezgodis Hodža Nasredins ir bijis Bagdādē un, protams, dzirdējis par manu gudrību. Kad viņam nāca zināms, ka esmu ieradies Buhārā, tad tas paslēpās, izbaiļu pārņemts, jo viņš zina, ka man ir nieka lieta viņu notvert.

—   Notvert! Tas būtu ļoti labi! Bet kādā ceļā tu domā viņu notvert?

—   Es nogaidīšu, kad Sad-ad-Zabiha zvaigznājs apvienosies ar Jupitera planētu.

—   Ar Jupitera planētu, — emīrs atkārtoja. — Tas jāiegaumē. Vai tu zini, Husein Huslija, kādas domas mums šonakt ienāca prātā? Mēs domājām, ka Bahtijaru vajadzētu padzīt no viņa vietas, bet par lielvezīru iecelt tevi.

Atkal vajadzēja krist emīra priekšā uz vaiga, slavēt viņu un pateikties, bet tad paskaidrot, ka patlaban nevar izdarīt vezīru maiņu, jo Sad-ad-Zabiha zvaigznes tādai maiņai nav labvēlīgas. «Ātrāk, ātrāk izrauties no šejienes!» domās izsaucās Hodža Nasredins.

Tā, cerēdams uz izdevīgu gadījumu, Hodža Nasredins vadīja savu skumjo bezprieka dzīvi. Viņu vilināja tirgus, pūlis, čaihanas, dūmainais traktieris; viņš būtu atdevis visus emīra gardumus par bļodiņu piparotas, sīpoliem piesātinātas viras no aitu kājām, par dzīslām un krimstalām lētajā tirgus plovā. Viņš būtu pārmainījis savu brokāta halātu pret vienalga kādām nodriskātām skrandām, lai tikai slavināšanas un uzslavu vietā dzirdētu vienkāršu, nemākslotu valodu un skaļus smieklus, kas nāk no skaidras sirds.

Bet liktenis turpināja pārbaudīt Hodžu Nasredinu un neaplaimoja ar izdevīgu gadījumu. Pa to laiku emīrs arvien biežāk vaicāja, kad taču beidzot zvaigznes atļaušot viņam ar savu valdnieka roku pacelt jaunās mīļākās plīvuru.

DIVDESMIT ASTOTA NODAĻA

Reiz emīrs aicināja neparastā stundā pie sevis Hodžu Nasredinu. Bija ļoti agrs, viss galms gulēja, bija dzirdami pils strūklaku šļaksti, vēdinādamas spārnus dūdoja ūbelītes. «Kāpēc gan esmu vajadzīgs viņam?» nesapratnē domāja Hodža Nasredins, kāpdams pa jaspisa kāpnēm uz emīra guļamtelpu.

Viņam pretī kā ēna nedzirdami izslīdēja Bahtijars. Viens otram garām iedami, viņi apsveicinājās. Hodža Nasredins kļuva uzmanīgs, nojauzdams kādas lamatas.

Guļamtelpās Hodža Nasredins sastapa galveno einuhu. Viņa Augstā Nevainība, žēli stenēdams, gulēja uz vaiga emīra guļas vietas priekšā, bet blakus uz grīdsegas mētājās ar zeltu izrotātas palmu niedres gabali.

Smagi samta aizkari neļāva pa šīs telpas logiem ienākt svaigajam rīta vējam, saules stariem un putnu dziesmām. Tās apgaismoja ar nespodru liesmu maza spuldzīte, kas gan bija taisīta no tīra zelta, bet kūpēja un smirdēja ne mazāk par vienkāršu mālu. Kaktā dūmoja izgriezumiem rotāts kvēpināmais trauks, izplatīdams vircotu un saldu smaržu, kas tomēr nespēja apslāpēt tvanīgo aitu tauku smaku. Gaiss te bija tik biezs, ka Hodžam Nasredinam sāka kutēt degunā un kost kaklā.

Emīrs sēdēja, izbāzis no zīda segas apakšas spalvainās kājas. Hodža Nasredins ievēroja, ka papēži pavēlniekam bija tumši dzelteni, it kā viņš laiku pa laikam tos būtu kūpinājis uz sava Indijas kvēpināmā trauka.

—   Husein Iluslija, mēs esam vislielākā mērā satricināti, — emīrs sacīja. — Vainīgs pie tā ir mūsu galvenais einuhs, kuru tu redzi savā priekšā.

—   Ak lielais pavēlnieki — iekliedzās Hodža Nasredins sastingdams. — Vai tiešām viņš būtu iedrošinājies? …

—   Nē jau! — emīrs sarauktu seju pameta ar roku. — Nu kā viņš var iedrošināties, ja mēs ar mums piemītošo gudrību visu esam iepriekš paredzējuši un, pirms iecēlām viņu par galven^ einuhu, visu esam nokārtojuši. Pavisam cita lieta. Mēs šodien dabūjām zināt, ka, lūk, šis nelietis, mūsu galvenais einuhs, aizmirsis to lielo labvēlību, kādu mēs tam parādījām, iecejot viņu vienā no visaugstākajiem valsts amatiem, un sācis noziedzīgā kārtā nolaidīgi izturēties pret saviem pienākumiem. Izmantodams to apstākli, ka mēs pēdējā laikā neapmeklējam harēmu, viņš iedrošinājies to atstāt uz trim dienām, lai nodotos postošam netikumam — hašiša smēķēšanai. Un harēma izjukusi kārtība un ticis traucēts miers, un mūsu bez uzraudzības palikušās sievas saplēsušās: izplūkušas cita citai matus un saskrāpējušas sejas, caur ko mums, lielajam emīram, cēlies neapšaubāms zaudējums, jo sievietes ar saskrāpētu seju un retiem matiem nevar tīksmināt mūsu acu skatienu. Bez tam gadijas vēl notikums, kas mūs apbēdina un sarūgtina: mūsu jaunā ir saslimusi un jau trešo dienu neēd.

Hodža Nasredins pietrūkās kājās. Emīrs ar rokas mājienu apstādināja viņu.

—   Pagaidi, mēs vēl neesam beiguši runāt. Viņa ir saslimusi un var šķirties no dzīves. Ja mēs būtu kaut vienu reizi iegājuši pie viņas, tad viņas slimība un pat nāve neapbēdinātu tik stipri mūsu sirdi, bet tagad, tu pats saproti, Husein Huslija, mēs esam ļoti ļoti apbēdināti. Tāpēc mēs nolēmām, — emīrs turpināja paaugstinātā balsī, — lai uz priekšu mums neuzbruktu tāds sarūgtinājums un satraukums, — padzīt šo nelieti un izvirtuli no viņa vietas, atraut viņam visus mūsu labvēlības parādījumus un dot viņam divi simti pletnes. Turpretī tev, Husein Huslija, mēs nolēmām parādīt savu lielo žēlastību un iecelt tevi brīvajā vietā, tas ir, par mūsu harēma galveno einuhu!

Hodžam Nasredinam saļodzījās kājas, aizrāvās elpa, iekšā viss sastinga.

Emīrs, saraucis uzacis, bargi noprasīja:

—   Tu, liekas, gribi mums pretī runāt, Husein Huslija? Varbūt niecīgus, ātri pārejošus priekus tu stādi augstāk par to lielo laimi kalpot sava valdnieka personai? Atbildi, ja tas tā!

Hodža Nasredins jau bija saņēmies. Viņš palocījās emīra priekšā.

—   Lai allahs sarga mūsu lielo pavēlnieku. Emīra labvēlība man, niecīgajam, ir neaprobežota. Lielajam valdniekam piemīt ta burvīgā ipašība atminēt savu tuvinieku slepenās un visapslēptākās vēlēšanās, kas viņam dod iespēju nepārtraukti izliet pār viņiem savu žēlastību. Cik reižu es, niecīgais, neesmu sapņojis par to, lai ieņemtu šā slinkā un stulbā cilvēka vietu, kas tur pašlaik guļ uz paklāja un vaimanā smalkā balstiņā, saņēmis ar spieķi savu pelnīto sodu; cik reižu neesmu sapņojis, bet neiedrošinājos izteikt emīram savu vēlēšanos. Bet nu pats lielais pavēlnieks …

—   Nu kas tad mūs vēl kavē? — draudzīgi un priecīgi viņu pārtrauca emīrs. — Mēs tūliņ pasauksim ārstu, viņš paņems savus nažus, tu aiziesi ar viņu kādā attālakā, klusākā vietā, bet mēs pa to laiku pavēlēsim Bahtijaram uzrakstīt, ka tu tiec iecelts par galveno einuhu. Ei! — iesaucās emīrs un sasita plaukstas.

—   Lai pavēlnieks pievērš savu ausi maniem niecīgajiem vārdiem, — steidzīgi runāja Hodža Nasredins, ar bažām nolūkodamies uz durvīm. — Ar lielāko prieku un gatavību es tūliņ ietu ārstam līdzi uz vientuļo, kluso vietu, bet mani attur rūpes par pavēlnieka labklājību. Man pēc šā notikuma būs ilgi jānaliek gultā, bet pavēlnieka jaunā draugaļa pa to laiku var nomirt, un emīra sirdī ieviesīsies melna bēdu migla, par ko pat man domāt grūti un nepanesami. Tāpēc es domāju, ka vispirms vajag izdzīt no draugaļas ķermeņa slimību, un pēc tam es iešu pie ārsta, lai sagatavotu sevi galvenā einuha amata pildīšanai.

—   Mm! … — emīrs sacīja un ar lielām šaubām paskatījās uz Hodžu Nasredinu.

—   Ak pavēlnieki Viņa taču jau trīs dienas neko neēd.

—   Hm! .. . — emīrs atkārtoja un griezās pie zemē guļošā einuha— Tu. nicināmais zirnekļa izdzimteni, a'bildi mums: vai stipri saslimusi mūsu jaunā draugaļa, un vai mums patiesi jāraizējas par viņas dzīvību?

Hodža Nasredins sajuta uz savas muguras aukstu sviedru strūkliņas. Lielā satraukumā viņš gaidīja atbildi.

Einuhs sacīja:

—   Ak lielais valdniek, viņa kļuvusi vāja un bāla kā jauns mēness, seja viņai it kā no vaska un pirksti auksti. Vecenes saka, ka tās loti nelabvēlīgas pazīmes . . .

Emīrs iegrima pārdomās. Hodža Nasredins ievilkās ēnā un svētīja dūmakaino pustumsu, kas valdīja guļamtelpās un slēpa viņa seias bālumu.

—   Jā! — emīrs sacīja. — Ja tā, tad viņa patiesi var nomirt, kas mūs visai apbēdinātu. Galvenais, ka mēs ne reizes vēl neesam pie viņas iegājuši. Bet vai tu, Husein Huslija, esi pārliecināts, ka varēsi viņu izārstēt?

—   Lielajam pavēlniekam noteikti zināms, ka no Buhāras līdz Bagdādei nav veiklāka ārsta par mani.

—   Eī. Husein Huslija, un pagatavo viņai zāles.

—   Lielais valdniek, man vispirms jānoteic viņas slimība. Un tai nolūkā man viņa jāredz.

—   Jāredz? — emīrs iesmējās. — Kad būsi galvenais einulis, Husein Huslija, tad varēsi viņā .skatīties, cik patīk.

—   Ak pavēlnieki — Ilodža Nasredins noliecās līdz zemei.

—   Man vajag …

—   Niecīgais vergs! — emīrs iesaucās. —"Vai tev ir zināms, ka ikvienam mirstīgajam, kas iedrošinās skatīties mūsu draugaļu sejās, draud briesmīgs sods? Vai tev tas zināms?

—   Zināms, ak pavēlnieki — Hodža Nasredins atbildēja.

—   Bet e.s nerunāju par seju. Es nekad neiedrošinātos ieskatīties viņas sejā. Man pietiek paskatīties uz viņas roku, jo tāds izveicīgs ārsts, kāds es esmu, var katru slimību noteikt pēc nagu krāsas.

—   Roku? — emīrs pārvaicāja. — Kāpēc tu tūliņ nesacīji, Husein Huslija, un jāvi mums par niekiem saskaisties. Roku — to, protams, var. Mēs paši ieiesim kopā ar tevi harēmā: domājam, ka sievietes rokas apskatīšana mums nekaitēs.

—   Rokas apskatīšana nevar kaitēt lielajam pavēlniekam, — Hodža Nasredins atbildēja, apsvērdams, ka tikties ar Gildžanu vienatnē viņam tikpat neizdosies, un, ja jau liecinieks ir neatvairāms, tad labāk lai par šo liecinieku ir pats emīrs, lai vēlāk viņam neiezagtos sirdī kādas aizdomas.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

Beidzot pēc tik daudz dienu neauglīgas gaidīšanas Hodžam Nasredinam atdarījās harēma durvis.

Sargi noliekušies atkāpās. Hodža Nasredins sekoja emīram pa akmens kāpnēm, iegāja vārtos, ieraudzīja jauku dārzu: rožu, lefkoju, hiacinšu kopiņas, strūklakas, balta un melna marmora baseinus, pārklātus ar vieglu migliņu. Puķēs, zālē, uz lapām mirdzēja un trīzuļoja rīta rasa.

Hodžas Nasredina seja drīz bālēja, drīz sarka. Einuhs atvēra rieksta koka izgriezumiem rotātās durvis. No tumšā dzijuma dvesa pretī biezās ambras esences, muskusa un rožu eļļas smarža. Tas nu bija harēms — emīra skaisto gūstekņu skumjā mītne.

Hodža Nasredins vērīgi iegaumēja visus stūrus, pārejas un pagriezienus, lai vēlāk izšķirīgajā brīdī neapmaldītos, neiegrūstu postā sevi un Gildžanu. «Pa labi,» viņš iekala prātā, «tagad pa kreisi. Te kāpnes. Te dežurē vecene. Tagad — atkal pa labi…» Pārejas vāji blāvoja zilganā, zaļā un rožainā gaisma, kas iespīdēja caur daudzkrāsainajiem ķiniešu stikliem. Einuhs apstājās zemu durtiņu priekšā.

—   Viņa ir šeit, pavēlniek.

Hodža Nasredins pārkāpa līdzi emīram neaizskaramo slieksni.

Tā bija maza istaba, izklāta un apkārta tepiķiem. Nišās stāvēja perlamutra kārbiņas ar saktām, auskariem, kakla rotām, pie sienas karājās liels sudraba spogulis. Nabaga Gildžanai ne sapņos nebija rādījusies tāda bagātība! Ilodža Nasredins nodrebēja, ieraudzījis viņas mazās, pērlēm izšūtās kurpītes. Viņa bija jau paspējusi nošķiebt papēžus. . . Daudz viņam vajadzēja spēka, lai apslēptu savu uztraukumu!

Einuhs norādīja ar roku uz zīda aizkariem kaktā. Tur gulēja Gildžana. — Viņa guļ, — einuhs čukstēja.

Hodžu Nasredinu kratīja sīki drebuļi. Viņa visumīļā bija turpat blakus. «Saturies, esi vīrs, Hodža Nasredin!» viņš uzmudināja pats sevi.

Bet, tikko viņš tuvojās aizkariem, izdzirda guļošās Gildžanas elpas vilcienus, ieraudzīja vieglo zīda kustēšanos galvgalī — kāds it kā dzelzs pirkstiem aizžņaudza viņam rīkli, asaras sakāpa acīs un elpa aizrāvās.

—   Ko tu gaidi, Husein Huslija? — emīrs prasīja.

—   Ak pavēlniek, es klausos viņas elpā. Es cenšos uztvert caur šiem aizkariem tavas draudzenes sirds pukstus. Kā viņu sauc?

—   Viņu sauc par Gildžanu, — emīrs atbildēja.

—   Gildžanl — Hodža Nasredins iesaucās.

Galvgalī viegli šūpojošies aizkari nokārās nekustīgi.

Gildžana atmodās un palika mierīgi guļam, neziņā vēl par to, sapnī vai īstenībā bija atskanējusi šī dārgā, tuvā balss.

—   Gildžan! — Hodža Nasredins uzsauca. Viņa vāji iekliedzās. Hodža Nasredins ātri sacīja:

—   Mans vārds — Huseins Huslija. Es esmu jaunais gudrais, zvaigžņu pētnieks un ārsts, kas atbraucis no Bagdādes emīra dienestā. Tu saproti, Gildžana, es esmu jaunais gudrais, zvaigžņu pētnieks un ārsts, vārdā Huseins Huslija. — Pagriezies pret emīru, Hodža Nasredins piemetināja: — Viņa diezin kāpēc izbijās, izdzirdusi manu balsi. Droši vien šis einuhs slikti apgājies ar viņu, pavēlniekam klāt neesot.

Emīrs īgni paskatījās uz einuhu. Tas sāka trīcēt un noliecās līdz zemei, neiedrošinādamies bilst ne vārda sev par attaisnojumu.

—   Gildžan, tev draud briesmas, — Hodža Nasredins sacīja. — Bet es tevi glābšu, un tev jātic man, jo mana māksla pārspēj visu.

Viņš apklusa, gaidot atbildi. Klusēšana vilkās ilgi. Vai Gildžana tiešām nesaprata, neapķēra? Bet, lūk, atskanēja viņas balss:

—   Es dzirdu tevi, Husein Huslija, Bagdādes gudrais, es pazīstu tevi un ticu tev, ko saku te pavēlnieka klātbūtnē, kura kājas es redzu caur sava aizkara spraugu.

Ņemdams vērā, ka emīra priekšā jāpatur mācīta un svarīga vīra izskats, Hodža Nasredins stingri sacīja:

—   Dod man roku, lai es pēc nagu krāsas varu noteikt tavu slimību.

Zīds sakustējās, pašķīrās. Hodža Nasredins uzmanīgi satvēra Gildžanas smalko roku. Savas jūtas viņš varēja izteikt tikai spiedienā. Gildžana vāji atbildēja viņam. Viņš pagrieza viņas roku ar plaukstu uz augšu, uzmanīgi un ilgi to apskatīja. «Kā viņa novājējusi!» viņš domāja ar sāpēm sirdi. Emīrs pārliecās viņam par plecu un iesēcās pie pašas auss. Hodža Nasredins parādīja viņam Gildžanas mazā pirkstiņa nagu un noraizējies pakratīja galvu. Kaut gan mazā pirkstiņa nags ne ar ko neatšķīrās no pārējiem nagiem, emīrs tomēr saskatīja tajā kaut ko sevišķu, saknieba lūpas un atbildēja Hodžam Nasredinam ar daudznozīmīgu, saprotošu skatienu.

—   Kas tev sāp? — Hodža Nasredins prasīja.

—    Sirds, — viņa izdvesa nopūšoties. — Man sāp sirds aiz bēdām un ilgām.

—   Kas par cēloni tavām bēdām?

—   Esmu šķirta no tā, ko mīlu.

Hodža Nasredins iečukstēja emīram:

—   Viņa saslimusi tāpēc, ka ir šķirta no pavēlnieka.

Emīra sejā atmirdzēja prieks. Viņš sāka sēkt vēl stiprāk.

—   Esmu šķirta no mana mīļā! — Gildžana runāja. — Un tagad es jūtu, ka mans visumīļais ir te, blakus, bet es nevaru ne apkampt, ne noskūpstīt viņu. Ak, vai drīz, vai drīz pienāks tā diena, kad viņš apkamps mani un tuvinās sev! …

—   Visuvarenais allah! — Hodža Nasredins iesaucās, izlikdamies pārsteigts. — Kādu spēcīgu kaisli pavēlnieks viņai iedvesis tik īsā laikā! …

Emīrs bija pavisam aizgrābts. Viņš pat nevarēja mierīgi nostāvēt uz vietas, sāka mīņāties un muļķīgi ķiķināt saujā.

—   Gildžan! — Hodža Nasredins sacīja. — Nomierinies. Tas, ko tu mīli, dzird tevi.

—   Jā, jā! — emīrs nenocietās. — Viņš dzird, Gildžan! Tavs mīļais dzird tevi.

Aiz aizkariem atskanēja klusi smiekli, līdzīgi ūdens burbuļošanai.

Hodža Nasredins turpināja:

—   Tev draud briesmas, Gildžan, bet nebīsties. Es, ievērojamais gudrais, zvaigžņu pētnieks un ārsts Huseins Huslija, glābšu tevi!

—   Viņš glābs! — sajūsmināts emīrs atbalsoja. — Viņš noteikti glābs!

—   Tu dzirdi, ko saka pavēlnieks, — nobeidza Hodža Nasredins. — Tev jāpaļaujas uz mani, es tevi izglābšu no briesmām. Tava prieka diena ir tuvu. Pavēlnieks nevar tūliņ ieiet pie tevis, jo esmu viņu brīdinājis, ka zvaigznes aizliedz viņam pieskarties sievietes plīvuram. Bet zvaigznes jau maina savu stāvokli, tu saproti, Gildžan. Drīz tās nonāks emīram labvēlīgā stāvoklī, un tu apskausi iemīļoto. Tai dienai, kad es atsūtīšu tev zāles, sekos tava prieka diena. Tu saproti, Gildžan! Kad saņemsi zāles, sāc posties!

—   Paldies, paldies tev, Husein Huslija! — viņa atbildēja, smejot un raudot aiz prieka. — Paldies tev, nesalīdzināmais un gudrais slimību ārstētāj! Mans visumīļais še blakām, es jūtu, ka vienā taktī sit mūsu sirdis! .. .

Emīrs un Hodža Nasredins izgāja.

Pie vārtiem viņus panāca galvenais einulis. — Ak pavēlnieki — viņš iesaucās, krizdams ceļos. — Patiesi tik veiksmīgu ārstu pasaule vēl nav redzējusi. Trīs dienas viņa gulēja kā bez dzīvības, bet patlaban viņa pēkšņi atstāja savu guļas vietu, viņa dzied, smejas un dejo, mani apbalvoja pat ar pļauku, kad es tai tuvojos.

«Pazīstu,» nodomāja Hodža Nasredins. «Viņai arvien ir bijusi ļoti ātra roka, manai Gildžanai!»

Rīta mielastā emīrs visiem galminiekiem veltīja daudz laipnību. Hodžam Nasredinam viņš uzdāvināja divus makus — vienu lielu, pilnu ar sudrabu, otru mazāku, pilnu ar zeltu.

—   Kā gan mēs varējām viņā atmodināt tik spēcīgu kaisli! — viņš runāja pasmiedamies. — Atzīsties, Husein Huslija, tev bieži nav nācies pieredzēt līdzīgu gadījumu? Un kā viņai drebēja balss, kā viņa smējās un raudāja! … Vēl daudz vairāk tu pieredzēsi, Husein Huslija, kad ieņemsi galvenā einuha vietu.

Zemāk sēdošo galminieku rindas pāršalca sačukstēšanās. Babtijara sejai pārlidoja ļauna prieka pilns smaids. Tikai tagad Hodža Nasredins noprata, kas pavedinājis emīru uz domām iecelt viņu par galveno einuhu.

—   Viņa jau izveseļojusies, — emīrs turpināja, — un tagad nav nekāda iemesla novilcināt tavu iecelšanu. Tūliņ mēs ar tevi iedzersim tēju, un tad tu varēsi kopa ar ārstu noiet vienatnē. Ei, tu! — viņš griezās pie ārsta. — Aizej pēc saviem nažiem. Bahtijar, dod parakstīt pavēli!

Hodža Nasredins aizrijās ar karsto tēju un sāka klepot. Bahtijars ar gatavu pavēli rokā panaca uz priekšu, drebēdams atriebīgā priekā. Emīram padeva spalvu, viņš parakstījās un atdeva pavēli Bahtijaram, kas steidzīgi piespieda pie tās varā izgrieztu zīmogu.

Tas viss notika vienā minūtē.

—   Tu, liekas, esi zaudējis valodu no tik lielas laimes, godājamais gudrais Husein Huslija! — uzvaras priekā smaidīdams, sacīja Bahtijars. — Bet galma ieražas prasa, lai tu pateiktos emīram.

Hodža Nasredins palocīja ceļus emīra priekšā.

—   Beidzot piepildījies mans sapnis! — viņš runāja. — IJn kā es dusmojos uz kavēkli, ko rada vajadzība pagatavot zāles emīra draudzenei, lai ātrāk tiktu galā ar viņas slimību, jo citādi tā atkal var atgriezties viņas miesās.

—   Vai zāļu pagatavošana var aizņemt tik daudz laika? — uztraucies prasīja Bahtijars. — Zāles var pagatavot pusstundā.

—   Jā gan, — emīrs apstiprināja. — Ar pusstundu pilnīgi pietiek.

—   Ak pavēlniek, viss atkarājas no Sad-ad-Zabiha zvaigznēm, — Hodža Nasredins atbildēja, laizdams darbā pēdējo un visstiprāko līdzekli. — Atkarībā no viņu savienojuma man vajadzēs divas līdz piecas dienas.

—   Piecas dienas! — iesaucās Bahtijars. — Ak godājamākais Husein Huslij, es nekad vēl neesmu dzirdējis, ka zāļu pagatavošanai vajadzētu piecas dienas!

Hodža Nasredins griezās pie emīra:

—   Varbūt visugaišajam valdniekam labpatiksies jaunās draudzenes tālāko ārstēšanu uzticēt ne man, bet lielvezīram Bahtijaram. Lai viņš pamēģina to izārstēt, tikai tad es negalvoju par viņas dzīvību.

—   Ko tu, ko tu, Husein Huslija! — emīrs nobijās. — Bahtijars neko nesajēdz no slimībām un vispār nav visai stiprs prātā, par ko mēs jau ar tevi runājām, kad es piedāvāju tev lielvezīra vietu.

Lielvezīram pa visu miesu sāka tekāt skudrītes; viņš pievērsa Hodžam Nasredinain neapslāpējama naida pilnu skatienu.

—   Ej un nodarbojies ar zāļu pagatavošanu, — emīrs nobeidza. — Bet piecas dienas — tas ir pārāk ilgi, Husein Huslija. Varbūt tu pratīsi tikt ātrāk galā, jo es nepacietīgi gribu redzēt tevi ka galveno einuhu.

—   Lielais valdniek, arī es pats esmu nepacietīgs! — iesaucās Hodža Nasredins. — Es centīšos tikt ātrāk galā.

Kāpdamies atpakaļ un neskaitāmas reizes klanīdamies, viņš aizgāja. Bahtijars viņu pavadīja ar nožēlas pilnu skatienu, kā ienaidnieks un sāncensis aiziet, neko nezaudējis.

«Ak čūska, ak viltīgā hiēna!» domāja Hodža Nasredins, griezdams zobus aiz niknuma. «Bet tu esi nokavējis, Bahtijar, tagad tu nespēsi neko man padarīt, jo es zinu to, ko gribēju uzzināt: visas ieejas, pārejas un izejas emīra harēmā. Mana •dārgā Gildžan, tu gudri izdarīji, saslimdama taisni laikā, un ar savu slimību izglābi Hodžu Nasredinu no galma ārsta nažiem. Tomēr, jāsaka taisnība, tu rūpējies pati par sevi!»

Viņš devās uz savu torni. Tā pakājē ēnā sēdēja sargi un spēlēja uz kauliņiem; viens no viņiem, nospēlējies jau līdz kreklam, vilka nost zabakus, lai būtu par ko spēlēt. Bija ļoti karsts, bet tornī aiz biezajām sienām valdīja mitrs vēsums. Uzkāpis pa šaurajām akmens kāpnēm, Hodža Nasredins aizgāja savām durvīm garām, tieši uz augšējo istabu, kur uzturējās Bagdādes gudrais.

Vecais vīrs sava gūsta laikā bija neparasti apaudzis matiem, viņa vaibsti bija kļuvuši mežonīgi. Acis viņam spīdēja zem nokārušos skropstu apakšas. Viņš saņēma Hodžu Nasredinu ar lāstiem.

—   Cik ilgi tu turēsi mani ieslodzītu, tu grēka gabals, lai akmens tev uzkrīt uz galvas un iziet cauri pēdai! Ak riebīgais blēdi un krāpniek, kas piesavinājies manu vārdu, manu halātu, manu turbānu un manu jostu, lai tevi dzīvu sagrauž kapu tārpi, lai tie izgrauž tavu vēderu un tavas aknas! …

Hodža Nasredins pie tā bija pieradis, tāpēc neņēma Jaunā.

—   Cienījamais Husein Huslija.šai dienai es izdomāju priekš tevis jaunu mocību — tavas galvas saspiešanu cilpa ar nūjas palīdzību. Leja sēž sargi, tev jākliedz tā, lai viņi dzird.

Vecis piegaja pie aizrestotā loga un sāka kliegt žēlā balsī:

—   Ak visuvarenais allah! Ak manas neciešamas mokas! Ak, nespied manu galvu ar cilpas un nūjas palīdzību! Ak, labāk nāve nekā tādas mokas!

—   Pagaidi, cienījamais Husein Huslija, — Hodža Nasredins viņu pārtrauca. — Tu kliedz vārgi un bez piepūles, bet sargi, neaizmirsti, ir daudz pieredzējuši līdzīgās padarīšanās. Ja viņi saklausīs tavos kliedzienos izlikšanos un ziņos par to Arslanbekam. tad tu nonāksi īsta bendes rokās. Tad labāk papūlies tūliņ. Es tev parādīšu, kā jākliedz.

Hodža Nasredins piegāja pie loga, pievilka pilnas krūtis gaisa un sāka pēkšņi kliegt un vaimanat tā, ka vecis aizbāza ausis un atlēca sāņus.

—   Ak bezdievja pēctecis! — viņš izsaucās. — Kur lai es ņemu tādu rīkli, lai mani kliedzieni būtu dzirdami otrā pilsētas gala!

—   Tikai tā tu vari izbēgt no bendes rokām, — atteica Hodža Nasredins.

Vecajam vīram vajadzēja ar visiem spēkiem saņemties. Viņš kliedza un vaimanāja tik rūgti, ka sargi uz bridi pārtrauca spēli un klausījās ar baudu.

Pēc tam vecais vīrs ilgi nevarēja atkāsēties un atelsties.

—   Oh! — viņš runāja. — Vai tādu darbu var uzdot manai vecajai rīklei! Nu, vai tu šodien esi apmierināts ar manām vaimanām, nicināmais skrandaini, lai tevi piemeklē Azrails!

—   Pilnīgi apmierināts, — atbildēja Hodža Nasredins. — Un, lūk, tūliņ tu saņemsi atlīdzību par savām pūlēm, visugudrais Husein Huslija.

Viņš izvilka emīra dāvinātos makus, izbēra naudu uz paplātes un izdalīja uz divām līdzīgām daļām.

Vecais nemitējās lamāties un lādēties.

—    Par ko tu mani lamā? — Ilodža Nasredins mierīgi sacīja. — Vai es esmu kaut kā apkaunojis Huseina Huslijas vārdu? Vai aptraipījis viņa gudrību? Te ir nauda, kā redzi. Emīrs to deva Huseinam Huslijam, ievērojamam zvaigžņu pētniekam un ārstam par to, ka viņš izārstēja harēma meiteni.

—   Tu izārstēji meiteni? — vecais aizrāvās. — Bet ko tu sajēdz no slimībām, tu, nejēga, krāpnieks, plukata!

—   Es neko nejēdzu no slimībām, bet man ir sajēga par meitenēm, — Hodža Nasredins atbildēja. — Un tāpēc ir taisnīgi emīra dāvanu izdalīt uz pusēm — tev par to, ko tu sajēdz, man par to, ko es sajēdzu. Bez tam man tev jāsaka, Husein Huslija, ka es ārstēju viņu nevis kaut kā, bet izsekodams vispirms zvaigžņu stāvoklim. Pagajušo nakti es ieraudzīju, ka Sad-ad-Suud zvaigznes sakrita ar Sad-al-Ahbija zvaigznēm tai laikā, kad Skorpija zvaigznājs pagriezās pret Kalnāža zvaigznāju.

—   Ko? — sašutumā iekliedzās vecais un sāka skraidīt pa istabu. — Ak nesapraša, kas būtu cienīgs tikai ēzeļus dzīt. Tu nezini pat to, ka Sad-ad-Suuda zvaigznes nevar sakrist ar Sadal-Ahbija zvaigznēm, jo tikpat vienas, kā otras atrodas vienā untaja pašā zvaigznājā! Un kā tu varēji šai gada laika ieraudzīt Skorpija zvaigznāju? Es pats visu nakti raudzījos uz debesīm, tur sakrita Sad-Bula un As-Simaka zvaigznes, tai laikā, kad Al-Džahba nolaidas, tu dzirdi, nejēga! Nekāda Skorpija tur pašlaik nav! … Tu esi visu sajaucis, ak ēzeļa dzinēj! Tu ķēries ne pie sava darba, tu esi pieņēmis par Skorpiju Al-Haka zvaigznes, kas pašlaik stāv pretim Al-Buteina zvaigznēm! . . .

Sašutis un pierādīdams Hodžas Nasredina nesaprašanu, viņš ilgi runāja par īsto zvaigžņu stāvokli. Ilodža Nasredins klausījās uzmanīgi, cenzdamies iegaumēt katru vārdu, lai vēlāk nekļūdītos sarunā ar emīru gudro klātbūtnē.

—   Ak nejēga, nesaprašas dēls, nesaprašas mazdēls un mazmazdēls! — vecais turpināja. — Tu pat nezini, ka patlaban mēness deviņpadsmitaja stāvoklī, ko sauc par Aš-Suala un kas iekrīt Strēlnieka zīmē, cilvēku likteņus noteic tikai šīs zīmes zvaigznes un nevis kādas citas, par ko skaidri teikts visgudrā Sihab-ad-dina Mahmuda ibn-Karadži grāmatā .. .

«Šihab-ad-dina Mahmuda ibn-Karadži,» iegumēja Hodža Nasredins. «Ritu pat emīra klātbūtnē pieķeršu bardaino gudro šās grāmatas nepazīšana, lai viņam iedvestu sirdi bailes manu zināšanu priekšā, lai tādējādi sevi glābtu …»

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Augļotāja Džafara mājā stāvēja divpadsmit aizzīmogotu podu, pilni zelta, bet viņam katra ziņā gribējās divdesmit. Taču liktenis, it kā tīšām, ar nolūku pasargāt nepiedzīvojušus un uzticīgus vientiešus, bija uzspiedis Džafaram neparastas nelietības zīmogu: viņam vajadzēja izlietot daudz pū]u, lai ievilktu savos tīklos jaunus upurus; viņa podi pildījās lēnāk, neka viņš gribēja. «Ak, kaut es varētu atbrīvoties no savas kroplības!» viņš vēlējās. «Tad ļaudis neizklīstu, mani ieraudzījuši, parādītu man uzticību un nenojaustu viltību manā runā. Un tad man būtu daudz vieglāk viņus piemānīt un mani ienākumi nesalīdzināmi pieaugtu.»

Kad pilsētā izplatījās valodas, ka emīra jaunais gudrais Huseins Huslija izrādījies par nepārspējamu slimību izdziedinātāju, augļotājs Džafars paņēma grozu ar bagātām dāvanām un ieradās pilī pie Arslanbeka.

Arslanbeks, ieskatījies grozā, bija tūliņ gatavs pakalpot.

—   Tu esi atnācis tieši laikā, cienījamais Džafar. Mūsu pavēlniekam šodien ir laimes pilns noskaņojums, es ceru, ka viņš neatraidīs tevi.

Emīrs noklausījās, ko teica augļotājs, pieņēma dāvanas — zelta šaha dēli ar baltiem ziloņa kaula laukumiem — un pavēlēja atsaukt gudro.

—   Husein Huslija! — viņš sacīja, kad Hodža Nasredins nolocīja ceļus viņa priekšā, — te ir cilvēks, augļotājs Džafars, mūsu padevīgais vergs, kam pie mums lieli nopelni. Mēs pavēlam tev bez kavēšanās izārstēt viņu no visām kroplībām.

Un emīrs novērsās, ar to rādīdams, ka nevēlas dzirdēt nekādus iebildumus. Hodžam Nasrcdinam atlika tikai palocīties un iziet. Viņam sekoja augļotājs, vilkdams savu kupri kā bruņurupucis.

—   Iesim ātrāk, ak visugudrais Husein Huslija! — viņš runāja, nepazīdams zem mākslīgās bārdas Hodžu Nasredinu …

— Iesim ātrāk, saule vēl nav nogājusi, un es pagūšu izārstēties līdz naktij … Tu taču dzirdēji, emīrs pavēlēja tev bez kavēšanās izārstēt mani!

Hodža Nasredins nolādēja savā sirdī kā augļotāju, tā emīru un pats sevi par to, ka bija pārmērīgi centies izcelt savu gudrību. Kā lai nu viņš tagad izkuļas no šīs klizmas? Augļotājs raustīja Hodžu Nasredinu aiz piedurknes, uzmudinādams paātrināt soļus. Ielas bija tukšas, Hodžam Nasredinam kājas grima sakarsušajos putekļos. Viņš gāja un domāja: «Nu kā es tagad izkulšos?» Pēkšņi viņš apstājās. «Liekas, ir pienācis laiks izpildīt manu zvērestu!» Vienā acumirklī viņš visu aplēsa un apsvēra. «Jā, laiks pienācis! Augļotāj, nežēlīgais nabaga ļaužu mocītāj, šodien tu tiksi noslīcināts!» Viņš novērsās, lai augļotājs nepamanītu spīdumu viņa melnajās acīs.

Viņi nogriezās sānieliņā, kur vējš grieza uz ceļa putekļu virpuļus. Augļotājs atvēra Hodžam Nasredinam savas mājas vārtus. Pagalma dibenā aiz zemas sētiņas Hodža Nasredins caur lapotni ievēroja kustību, uztvēra klusus čukstus un smieklus. Tās bija sievas un draugaļas, kas priecājās par viesa ierašanos; citu izklaidēšanos savā gūstā viņas nepazina. Augļotājs apstājās, bargi paskatījās — un viss apklusa … «Šodien es jūs atbrīvošu, skaistās gūsteknes!» Hodža Nasredins nodomāja.

Augļotājs ieveda viņu istabā, kurai nebija logu, bet durvis tika noslēgtas ar trim atslēgām un vēl kaut kādiem aizšaujamiem, kuru slepeno ierīci pazina tikai pats saimnieks. Viņš ilgi darbojās, atslēgām žvadzot, kamēr bultas nokrita un durvis atvērās. Te glabājās podi, te arī augļotājs gulēja uz dēļiem, kas sedza ieeju pazemē.

— Izģērbies! — Hodža Nasredins pavēlēja. Augļotājs nometa apģērbu. Viņa kailums bija neaprakstāmi riebīgs. Hodža Nasredins aizvēra durvis un sāka skaitīt burvības vārdus.

Pa to laiku pagalmā sapulcējās Džafara daudzie radinieki. Daudzi no tiem bija viņam parādā un cerēja, ka viņš šodien uz izveseļošanās priekiem atlaidīs tiem parādu. Velti viņi cerēja: augļotājs dzirdēja caur aizvērtajām durvīm savu parādnieku balsis un ļauni nosmējās pie sevis. «Es viņiem šodien teikšu, ka atlaižu parādus,» viņš domāja, «bet parādu zīmes es tiem neatdošu, tās paliks man. Un viņi apmierinājušies sāks bezrūpīgi dzīvot, bet es neko neteikšu, es klusēšu, bet klusībā visu aprēķināšu. Un, kad uz katras parāda tangas pieaugs vēl desmit

tangu un parāda summa pārsniegs manu parādnieku māju, dārzu un vīnadārzu vērtību, es pasaukšu tiesnesi, atteikšos no sava solījuma, uzrādīšu parāda zīmes, pārdošu visus viņu īpašumus, pataisīšu tos par nabagiem un piepildīšu ar zeltu vēl vienu podu!» Tā viņš prātoja, neklusināmas mantkāres tirdīts.

—   Piecelies! — Hodža Nasredins sacīja. — Iesim tūliņ uz svētā Ahmeda ūdenskrātuvi, un tu iegremdēsies viņa svētajos ūdeņos. Tas ir nepieciešami tavai izārstēšanai.

—   Svētā Ahmeda ūdenskrātuvi! — bailīgi iesaucās augļotājs. — Es jau reiz slīku tās ūdeņos! Ņem vērā, visugudrais Husein Huslija, ka peldēt es neprotu.

—   Ceļā uz ūdenskrātuvi tev nemitīgi jāskaita lūgšanas, — Hodža Nasredins sacīja. — Un tev nav jādomā par zemes lietām. Bez tam tu paņemsi maku ar zeltu un katram pretimnācējam dāvāsi pa zelta gabalam.

Augļotājs stenēja un vaidēja, bet izpildīja visu uz mata. Ceļā viņš sastapa dažādus ļaudis — amatniekus, nabagus; sāpīgi sarauktu seju viņš dāvināja katram zelta gabalu.

Nopakaļus gaja vesels radinieku bars. Hodža Nasredins tīši aicināja viņus skatīties, lai vēlāk viņu neapvainotu, ka viņš iepriekš nodomājis augļotāju noslīcināt.

Saule laidās aiz jumtiem, koki meta ēnu uz ūdenskrātuvi, sīca odi. Džafars izģērbās, piegāja pie ūdens.

—   Te ir ļoti dziļš, — viņš žēlabaini teica. — Husein Huslij, tu neesi aizmirsis: es taču neprotu peldēt.

Radinieki noraudzījās klusēdami. Augļotājs, apsegdams ar plaukstu savu kaunumu un bailīgi sarāvies, apgāja ūdenskrātuvei apkārt, meklējot seklāku vietu.

Viņš notupās un, turēdamies pie nokārušamies krūmiem, bailīgi taustīja ar kāju ūdeni.

•— Auksts, — viņš žēlojās; acis viņam izvalbījās.

—   Tu pārāk vilcinies, — Hodža Nasredins atbildēja, cenzdamies neskatīties uz augļotāju, lai neielaistu savā sirdī netaisnu žēlumu. Viņš atcerējās Džafara izpostīto nabagu ciešanas, slimā bērna sasprēgājušās lūpiņas, atcerējās vecā Nijaza asaras. Ilodžas Nasredina sejā iedegās dusmas, viņš droši uo atklāti paskatījās augļotājam acīs.

—   Tu pārāk vilcinies! — viņš atkārtoja. — Ja gribi izveseļoties, tad kāp iekšā.

Augļotājs iekāpa. Viņš kāpa visai lēni, un, kad viņa kājas jau bija lidz ceļiem ūdenī, tad vēders arvien vēl gulēja uz krasta. Beidzot viņš saslējās. Jau pie paša krasta viņš iegrima ūdenī līdz jostas vietai. Sakustējās ūdenszāles, aukstiem pieskārieniem kutinādamas viņa kailās miesas. Aiz aukstuma raustīdams plecu lāpstiņās, viņš soļoja uz priekšu un skatījās atpakaļ. Acīs viņam bija mēms lūgums. Žēlot augļotaju nozīmētu nodot tālākām ciešanām tūkstošiem nabagu.

Ūdens apklāja augļotāja kupri, bet Ilodža Nasredins nepielūdzami lika iet arvien dziļāk.

—   Vēl, vēl… Lai ūdens tev nāk līdz ausīm, citādi es neņemos tevi izārstēt. Nu, ej taču drošāk, cienījamais Džafar! Drošāk! Soļo vēl! Nu, vēl mazliet!

—   Elp! — augļotājs pēkšņi iesaucās un viņa galva pazuda zem ūdens.

—   Elp! — viņš atkārtoja, pēc sekundes parādījies virspusē.

—   Viņš slīkst! Viņš slīkst! — iesaucās radinieki. Izcēlās kņada un grūstīšanās, augļotājam sniedza pretim zarus, nūjas; vieni gribēja viņam palīdzēt no skaidras sirds, citi centās tikai izrādīties. Ilodža Nasredins uzreiz apķēra, kurš no šiem ļaudīm un cik ir parādā. Pats viņš skraidīja, kliedza un rosījās vairāk par visiem.

—   Dod! Nu dod jel roku, cienījamais Džafar! Tu dzirdi, dod roku! Dod!

Turklāt viņš jau iepriekš zināja, ka augļotājs nepasniegs roku, jo vārdiņš «dod» it kā sastindzināja viņam visu miesu.

—   Dod! Dod! — vienā balsī atkārtoja radinieki.

Augļotājs klusēdams turpināja ienirt un parādījās virs

ūdens arvien retāk un retāk. Un te, šajos svētajos ūdeņos, viņš būtu atradis savu galu, ja nezin no kurienes nebūtu pieskrējis basām kājām ūdensnesejs ar tukšu ūdens maisu uz muguras.

—   Ba! — viņš iesaucās, ieraudzījis slīcēju. — Tas taču augļotajs Džafars.

Un bez apdomāšanās, tieši, kāds bija — ar visu apģērbu, viņš ielēca ūdenī, izstiepa roku un spēji iesaucās:

—   Nem!

Augļotājs pieķērās un tika laimīgi izvilkts.

Kamēr viņš gulēja krasta un nāca pie samaņas, ūdensnesējs runīgi paskaidroja radiniekiem:

—    Jūs viņu nepareizi glābāt. Jūs kliedzāt «dod», bet vajadzēja saukt «ņem»! Jūs, protams, zināt, ka cienījamais Džaiars jau reiz slīka šai svētaja ūdenskrātuvē un viņu izglabakāds cilvēks, kas jāja gārām uz pelēka ēzeļa. Šis cilvēks lietoja augļotāja glābšanai tieši tadu paņēmienu, bet es — iegaumēju. Šodien ši gudrība man noderēja …

Hodža Nasredins klausījās, košļādams lūpas. Iznāca tā, ka viņš augļotāju bija izglābis divreiz, — vienreiz pats ar savām rokām, bet otrreiz ūdensnesējs, kas bija ievērojis viņa rīcību toreiz. «Nē, es tomēr noslīcināšu viņu, kaut arī man nāktos nodzīvot Buhārā vēl veselu gadu,» viņš domāja.

Pa to laiku augļotajs bija atžirdzis un sāka ķildīgi kliegt:

—    Ak Husein Huslija, tu apņēmies mani izārstēt, bet tā vietā tikko nenoslīcināji mani. Zvēru pie allaha, nekad netuvošos šai ūdenskrātuvei tuvāk par simt soļiem! Un kas tu esi par gudro, ka nezini, kā jāglābj slīkstoši ļaudis; vienkāršs ūdensnesējs pārspēj tevi ar savu prātu! Padodiet manu halātu un turbānu; iesim, Husein Huslija, metas jau tumšs, bet mums jāpabeidz iesāktais. Ūdensnesēj! — augļotājs piebilda pieceldamies. — Neaizmirsti, ka tavam parādam termiņš notek pēc nedēļas. Bet es tevi gribu atalgot un tāpēc pusi tev atlaižu . .. tas ir, es gribēju teikt — ceturto daļu … nē, vienu desmito daļu no tava parāda. Tas pilnīgi pietiekošs atalgojums, jo es jau būtu izpeldējis pats bez tavas palīdzības.

—   Ak cienījamais Džafar, — nedroši ieminējās ūdensnesējs.

—  Tu nebūtu izpeldējis bez manas palīdzības. Atlaid man kaut ceturto daļu no mana parāda.

—   Ā-hā! Tātad tu esi mani glābis mantkārīgā nolūkā! — iesaucās augļotājs. — Tātad nevis krietna musulmaņa jūtas vadījušas tevi, bet vienīgi mantkāre! Par to tev, ūdensnesēj, jāsaņem sods. Neko es neatlaižu tev no tava parāda!

Ūdensnesējs, nokāris galvu, aizgāja. Hodža Nasredins līdzcietīgi paskatījās uz viņu, tad ar naidu un nicināšanu uz Džafaru.

—   Husein Huslija, iesim ātrāk, — augļotājs skubināja.

—  Par ko tu sačuksties tur ar šo mantkārīgo ūdensnesēju?

—    Pagaidi, — Hodža Nasredins atbildēja. — Tu aizmirsi, ka tev katram pretimnācējam jādāvina zelta gabals. Kāpēc tu nedevi neko ūdensnesējam?

—   Ak bēdas — bēdas, ak posts! — augļotājs iesaucās.

—    Šim nicināmajam mantrausim man vēl jādod nauda! —

Viņš atraisīja maku, nosvieda naudas gabalu. — Lai tas būtu pēdējais. Jau kļuvis tumšs, un mēs atceļā nevienu nesafiksim.

Bet Modža ne par velti bija sačukstējies ar ūdensnesēju.

Gaja atpakaļ — pa priekšu augļotājs, aiz viņa — Hodža Nasredins, nopakaļus — radinieki. Bet viņi nebija nogājuši ne piecdesmit soļu, kad tiem pretim no sānieliņas iznāca ūdensnesējs, tas pats, ko viņi tikko bija atstājuši krastmala. Augļotājs novērsās, gribēja paiet garam, Hodža Nasredins stingrā balsī viņu apstadināja:

—   Neaizmirsti, Džafar; katram pretimnācējam!

Nakts klusumā atskanēja izmocīts vaids — Džafars raisīja vaļā savu maku.

Dabūjis naudas gabalu, ūdensnesējs nozuda tumsā. Bet pēc piecdesmit soļiem atkal iznāca pretī. Augļotājs nobāla un sāka drebēt.

—   Husein Huslija, — viņš žēli teica, — paskaties, tas taču atkal ir tas pats …

—   Katram pretimnācējam! — Nasredins atkārtoja.

Klusajā gaisā atkal atskanēja vaids. Džafars raisīja vaļā

savu maku.

Tā tas bija visu ceļu. Pēc katriem piecdesmit soļiem ūdensnesējs gadījās pretī. Viņš aizelsās, elpoja smagi un saraustīti, pa seju tam plūda sviedri. Viņš nesaprata nekā no tā, kas notika. Viņš paķēra naudas gabalu un pa galvu pa kaklu metās sāņus, lai pēc minūtes atkal izlēktu kaut kur no krūmiem uz ceļa.

Augļotājs, glābdams savu naudu, paātrināja soļus, beidzot metās skriešus. Bet vai viņš ar savu klibo kāju varēja aizsteigties priekšā ūdensnesējam, kas bezprātā skrēja kā viesulis, lekdams pāri žogiem; viņš izmanījās ne mazāk kā piecdesmit reižu izlēkt pretī augļotājam un beidzot pie pašām mājām viņš nolēca kaut kur no jumta un aizkrustoja vārtus. Dabūjis pēdējo naudas gabalu, viņš bezspēkā saļima pie zemes.

Augļotājs ieauļoja vārtos. Aiz viņa nāca Hodža Nasredins. Augļotājs nosvieda viņam pie kājām tukšo maku un iekliedzās niknās dusmās:

—   Husein Huslija, mana izdziedināšana izmaksā man pārāk dārgi! Es esmu izdevis vairāk neka trīs tūkstoši tangu par dāvanām, nabagu dāvanām un šim nolādētajam ūdensnesējam!

—    Apmierinies! — Hodža Nasredins atbildēja. — Pēc pusstundas viss tiks atlīdzināts. Lai pagalma vidū aizdedzina lielu sārtu!

Kamēr kalpi nesa malku un aizdedzināja sārtu, Hodža Nasredins pratoja, kā piemuļķot augļotaju un uzvelt viņam visu vainu par neizdevušos dziedināšanu. Viņam ienāca galvā dažādi paņēmieni, bet viņš no visiem atteicās, neredzēdams tajos īsto. Sārts pa to laiku aizdegās, liesmu mēles, vēja šūpotas, pacēlās augstu, apgaismodamas ar sarkanu blāzmu vīnogulāju lapotni.

—   Noģerbies, Džafar, un apej trīsreiz ap sārtu, — Hodža Nasredins sacīja. Viņš vēl arvien nebija izdomājis noderīgu paņēmienu un centās iegūt laiku. Seja viņam bija noraizējusies. Radinieki noskatījās klusēdami. Augļotājs gāja ap ugunssārtu kā pērtiķis pie važām, kuļādams rokas, kas nokārās gandrīz līdz ceļiem.

Hodžas Nasredina seja atplaiksnījās. Viņš atviegloti nopūtās un izstaipīja muguru.

—   Dodiet man gultas segu! — viņš sacīja skaņā balsī. — Džafar un visi pārējie, pienāciet man klāt!

Viņš izkārtoja radiniekus aplī, bet augļotāju nosēdināja vidū uz zemes. Tad viņš griezās pie viņiem ar šādiem vārdiem:

—   Es tūliņ apsegšu Džafaru ar šo segu un noskaitīšu lūgšanu. Bet jums visiem, arī Džafaram, aizmiegtām acīm jārunā šī lūgšana man līdzi. Un, kad es noņemšu segu, Džafars jau būs izdziedināts. Bet man jums jāatgādina kāds visai svarīgs nosacījums, un, ja kāds neizpildīs šo nosacījumu, tad Džafars paliks neizdziedināts. Klausieties uzmanīgi un paturiet prātā.

Radinieki cieta klusu, gatavi klausīties un paturēt prātā.

—   Kad runāsit lūgšanas vārdus, — nosvērti un skaļi sacīja Hodža Nasredins, — neviens no jums, un jo vairāk pats Džafars, nedrīkst domāt par pērtiķi! Ja kāds no jums sāks par to domāt vai arī, kas vēl ļaunāk, iedomāsies to — ar asti, sarkanu pakaļu, riebīgu purnu un dzelteniem ilkņiem, — tad, protams, nekāda izdziedināšana nenotiks un nevarēs notikt, jo cildena darba izdarīšana nav savienojama ar domām par tik riebīgu radījumu, kāds ir pērtiķis. Vai jūs sapratāt mani?

—   Sapratām! — radinieki atbildēja.

—   Sataisies, Džafar, aizver acis! — Hodža Nasredins svinīgi sacīja, apklādams augļotāju ar segu. — Tagad jūs aizdariet acis, — viņš griezās pie radiniekiem. — Un paturiet prātā manu nosacījumu — nedomāt par pērtiķi.

Dziedošā balsī viņš noskaitīja pirmos lūgšanas vārdus:

—   Gudrais un visuzinātajs allah, Alifa, Lama, Mima un Ra svēto zīmju spēkā suti izdziedināšanu savam niecīgajam vergam Džafaram.

—   Gudrais un visuzinātajs allah, — daudzbalsīgi atkārtoja radinieku koris. Un, luk, viena sejā Hodža Nasredins pamanīja uzbudinājumu un apjukumu; otrs radinieks saka kāsēt, trešais jauca vārdus, bet ceturtais kratīja galvu, it kā gribēdams aizdzīt uzmācīgu parādību. Bet pēc minūtes arī pats Džafars sāka nemierīgi kusteties zem segas: pērtiķis, riebīgs un neizsakāmi nejauks, ar garu asti un dzelteniem ilkņiem, neatlaidīgi stāvēja viņa acu priekšā, pat kaitināja viņu, radīdams pārmaiņus gan mēli, gan sarkano, apaļo pakaļu, tās ir tās vietas, ko musulmanim vismazāk klājas skatīties.

Hodža Nasredins turpināja skaļi skaitīt lūgšanu, bet tad pēkšņi apstājās, it kā uz kaut ko klausīdamies. Pēc viņa apklusa radinieki, daži atkāpās atpakaļ. Džafars zem segas sāka čirkstināt zobus, jo viņa pērtiķis sāka taisīt jau pavisam nepieklājīgus jokus.

—    Kā! — Hodža Nasredins iesaucās pērkona balsī. — Ak bezgoži un dieva zaimotaji! Jūs pārkāpāt manu aizliegumu, jūs iedrošinājāties, skaitīdami lūgšanu, domāt par to, par ko es aizliedzu jums domāt! — Viņš norāva segu un uzbruka augļotājam. — Kāpēc tu aicināji mani? Tagad es saprotu, ka tu negribi kļūt izdziedināts! Tu gribēji pazemot manu gudrību, tevi samācījuši mani ienaidnieki! Bet sargies, Džafar! Ritu pat jau par visu būs zināms emīram. Es viņam izstāstīšu, ka tu, lūgšanu skaitīdams, tīšām, dievu zaimodams, visu laiku domāji par pērtiķi. Sargies, Džafar, un jūs visi sargieties, tas jums tā nepaies garām, jūs zināt, kāds sods draud par dieva zaimošanu!

Tā kā par dieva zaimošanu tiešām draudēja visai bargs sods, tad visi radinieki sastinga aiz bailēm, bet augļotājs sāka kaut ko šļupstēt, cenzdamies atvainoties. Bet Hodža Nasredins neklausījās. Viņš strauji apgriezās un aizgāja, aizcirzdams vārtus.

Drīz uzlēca mēness, apliedams visu Buliāru ar mīkstu, siltu gaismu. Bet augļotāja mājā līdz vēlai naktij bija dzirdami kliedzieni un lamas: tur apspriedās, kurš pirmais sācis domāt par pērtiķi . . .

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Piemuļķojis augļotāju, Hodža Nasredins devās uz savu mitekli pilī.

Pēc dienas pūlēm Buhāra grima miegā.

Ieliņas ietina vēsa tumsa, zem tiltiem skanīgi guldzēja ūdens. Oda pēc mitras zemes, šur tur Hodžam Nasredinam paslīdēja kājas dubļos: tas nozīmēja, ka te sevišķi cītīgi bija strādājis ielu slacinatājs, bagātīgi aplaistīdams ceļu, lai nakts vēja brāzmās nesaceltu putekļus un netraucētu pagalmos un uz jumtiem guļošo, nogurušo ļaužu miegu.

Tumsā iegrimušie dārzi pāri žogiem izdvesa smaržīgo nakts spirgtumu. Tālās zvaigznes māja Hodžam Nasredinam no augstienes, solīdamas viņam veiksmi. «Jā!» viņš nosmējās pie sevis. «Pasaule tomēr nav slikti ierīkota tam, kam uz pleciem galva, bet ne tukšs pods.»

Pa ceļam viņš iegriezās tirgus laukumā, redzēja sava drauga Ali čailianā gaišās, viesmīlīgās ugunis. Hodža Nasredins apgāja čaihanai apkārt, piedauzīja pie durvīm. Viņam atvēra pats saimnieks. Viņi apskāvās, iegāja tumšajā istabā. Aiz plānās sienas bija dzirdamas balsis, smiekli, trauku šķindoņa. Ali aizslēdza durvis, aizdedzināja kvēpeklīti.

—   Viss gatavs, — viņš čukstot paziņoja. — Es gaidīšu Gildžanu čaihanā. Kalējs Jusups viņai sagatavojis drošu patvertni. Ēzelis stāv dienu un nakti apseglots, labi ēd un stipri nobarojies.

—   Paldies, Ali. Nezinu, vai man izdosies kādreiz tev atlīdzināt.

—   Izdosies, — čaihanas saimnieks sacīja. — Tev, Hodža Nasredin, viss izdodas, un nerunāsim vairāk par pateicību. Varbūt tu gribi iedzert tēju?

Viņš izgāja un pēc brīža ienāca ar tējkannu rokā.

Viņi apsēdās, sāka sačukstēties. Čaihanas saimnieks parādīja vīrieša halātu, kas bija pagādāts Gildžanai, un lielu turbānu, lai paslēptu viņas matu pīnes.

Viņi norunāja visu. Hodža Nasredins taisījās aiziet, bet pēkšņi aiz sienas izdzirdēja pazīstamu balsi. Hodža Nasredins viegli pavēra durvis, kas veda uz čaihanu, un sāka klausīties. Tā bija bakurētainā spiega balss. Hodža Nasredins pavēra durvis platāk, paskatījās ārā.

Bakurētainais spiegs greznā halātā, turbānā, ar mākslīgu sejas bārdiņu sēdēja vienkāršu |aužu vidū un svarīgi stāstīja:

—   Tas, kas visu laiku jūsu priekšā uzdevās par Hodžu Nasredinu, nemaz nav Hodža Nasredins, bet vienkāršs viltnieks, īstais Hodža Nasredins esmu es! Bet es jau sen esmu atteicies no visiem saviem maldiem. Esmu izpratis to postīgumu un nekrietnību. Un es — īstais, neviltotais Hodža Nasredins — dodu jums visiem padomu sekot manam paraugam. Es beidzot sapratu, ka mūsu lielais, saulei līdzīgais emīrs ir tiešām allaha vietnieks zemes virsū, ko pierāda viņa nasalīdzināmā gudrība, viņa dievbijība un viņa cēlsirdība. To saku jums es, īstais Hodža Nasredins!

—   E-hē, — Hodža Nasredins klusītiņām sacīja, piegrūzdams ar elkoni čaihanas saimniekam. — Uz kādām viltībām viņi likušies, domādami, ka manis nav pilsētā. Nāksies atgādināt sevi. Ali, es pagaidām atstāšu te šinī istabā savu mākslīgo bārdu, savu brokātā halātu un turbānu, bet tu iedod man kaut kādas vecas skrandas.

Čaihanas saimnieks iedeva viņam halātu, kas sen jau tika lietots par paklāju — netīru skrandainu un blusu pilnu.

—   Vai tu tās tīšām audzini? — Hodža Nasredins vaicāja, uzvilkdams halātu. — Tu, kā rādās, esi nodomājis atvērt blusu gaļas tirgotavu. Bet viņas tevi papriekšu apēdīs, Ali.

To teicis, viņš izgāja uz ielas. Čaihanas saimnieks atgriezās pie saviem viesiem. Viņš nepacietīgi gaidīja, kas notiks tālāk. Ilgi gaidīt nevajadzēja. No sānieliņas parādījās Hodža Nasredins. Viņš gāja gurdeniem soļiem, kā cilvēks, kas visu dienu bijis ceļā. Viņš iegriezās čaihanā, nosēdās ēnā, pieprasīja tēju. Neviens nepievērsa uzmanību Hodžam Nasredinam: vai mazums dažādu ļaužu staiga pa Buhāras ceļiem? Bakurētainais spiegs turpinaja:

—   Mana alošanās bija neizmērojama, bet tagad es, Hodža Nasredins, esmu nožēlojis savus grēkus, esmu devis zvērestu būt arvien dievbijīgs, izpildīt visus islāma priekšrakstus, paklausīt emīram, viņa vezīriem, viņa pārvaldniekiem un sargiem. No tā laika esmu ticis pie miera un labklājības un esmu pavairojis mantu: agrāk es biju nicināms klaidonis, bet tagad dzīvoju, ka pienākas dzīvot īstam musulmanim.

Kāds ēzeļa dzinējs ar pātagu aiz jostas godbijīgi pasniedza bakurētainajam spiegam krūzi tējas.

—   Es esmu atbraucis Buhārā no Kokandas, nesalīdzināmais Hodža Nasredin. Es esmu daudz dzirdējis par tavu gudrību, bet nekad mūžā neiedomājos, ka man gadīsies satikt tevi un pat sarunāties. Tagad es visiem stāstīšu par satikšanos ar tevi un atstāstīšu tavus vārdus.

—   Tā, ta! — bakurētainais spiegs piekrītoši pamāja. — Stāsti visiem, ka Hodža Nasredins labojies, atteicies no savas alošanās, tagad viņš ir dievticīgs musulmanis, lielā emīra uzticams vergs. Lai visi to zina.

—   Gribu tev ko jautāt, nesalīdzināmais Hodža Nasredin, — dzinējs turpināja. — Esmu ticīgs musulmanis un negribu pārkāpt likumus pat aiz nezināšanas, bet es nezinu, kā jāizturas tajos gadījumos, kad peldies upītē un pēkšņi dzirdi muedzinu aicinājumu. Uz kuru pusi vislabāk vērst skatienu?

Bakurētainais spiegs laipni iesmējās.

—   Protams, uz Mekas pusi…

No tumšā kakta atskanēja:

—   Uz apģērba pusi. Tas būs tas labākais, lai vēlāk nebūtu jāatgriežas kailam mājās.

Neskatoties uz cieņu pret bakurētaino spiegu, visi nolaida galvas, slēpdami smaidu.

Spiegs vērīgi paskatījās uz ITodžu Nasredinu, bet ēnā nepazina viņu.

—   Kas tur vēl kurkst tai kaktā? — viņš augstprātīgi sacīja. — Ei tu, skrandaini, kā rādās, tu esi nodomājis sacensties asprātības ar Hodžu Nasredinu?

—   Kur nu man, niecīgajam, — Hodža Nasredins atbildēja un pieticīgi nodarbojās savā kaktā ar tējas dzeršanu.

Pie spiega griezās kāds zemnieks.

—   Saki man, dievbijīgais Hodža Nasredim —ikad musulmanim gadas piedalīties bēru procesijā, kur pēc islāma priekšrakstiem labāk atrasties — līķa nestuvēm priekšgalā vai aiz tām?

Spiegs svarīgi pacēla pirkstu, gatavodamies atbildēt, bet balss no kakta aizsteidzās viņam priekšā:

—   Tas pilnīgi vienalga — priekšā vai aiz nestuvēm, tikai ne uz pašām nestuvēm.

Jautrības mīlētājs čaihanas saimnieks saķēra vēderu un nosēdās aiz smiekliem; nevarēja noturēties arī pārējie. Šis cilvēks kaktā nebija uz mutes'kritis un, domājams, pie gadījuma būtu varējis sacensties ar Hodžu Nasredinu.

Spiegs saniknots pagrieza galvu.

—   Ei tu, kā tevi tur sauc! Tev, es redzu, pārāk gara mēle, ka tik tev nenaktos no tas šķirties! .. . Man nesagādātu pūles iznīcināt viņu ar savām asprātībām, — spiegs piebilda, griezdamies pie apkartstavošajiem ļaudim, — bet mēs patlaban sarunājāmies par dievbijīgam un dvēseles glābšanas lietām, un asprātības te ir nevietā. Visam savs laiks, un tāpēc atstāšu bez atbildes skrandaiņa vārdus. Tātad es, Hodža Nasredins, uzaicinu jūs, musulmaņus, visās lietās sekot manam paraugam — godājiet mullas, esiet paklausīgi iestādēm, un svētība ienāks jūsu mājās. Bet pats galvenais — neklausieties uz dažadiem aizdomīgiem klaidoņiem, kas melīgi nosaucas par Hodžu Nasredinu, līdzīgi tam klaidonim, kas nesen ālējās Buhārā un pazuda bez pēdām, tikko dabūja dzirdēt par īsta Hodžas Nasredina ierašanos pilsētā. Ķeriet, grābiet ciet tādus viltniekus un nododiet viņus emīra sargu rokās.

—   Pareizi! — iesaucās Hodža Nasredins, iznākdams no tumsas gaismā. Visi uzreiz pazina viņu, sastinga ai« pārsteiguma. Spiegs nobāla. Hodža Nasredins piegāja viņam tuvu klāt, bet čaihanas saimnieks Ali nostājās aiz muguras, gatavs kuru katru brīdi saķert spiegu.

—   Tātad tu esi īstais Hodža Nasredins?

Spiegs apjucis atskatījās, vaigi viņam drebēja, acis valbījās. Tomēr viņš saņēmās un atbildēja:

—   Jā, es esmu īstais Hodža Nasredins, visi citi — viltnieki, to skaitā arī tu!

—   Musulmaņi, ko jūs skatāties! — Hodža Nasredins iesaucās. — Viņš pats atzinās. Grābiet viņu ciet, turiet, vai tad jūs neesat dzirdējuši emīra pavēli un nezināt, kā jārīkojas ar Hodžu Nasredinu! Grābiet viņu ciet, citādi jūs paši cietīsit kā slēpēji.

Viņš norāva spiegam mākslīgo bārdu.

Visi čaihanā pazina bakurētaino, neieredzēto seju ar plakano degunu un nemierīgi šaudošamies acīm.

—   Viņš pats atzinās! — iesaucās Hodža Nasredins, pamājis pa labi. — Grābiet ciet Hodžu Nasredinu! — Viņš pamāja pa kreisi.

Čaihanas saimnieks pirmais satvēra spiegu. Tas mēģināja izrauties un bēgt, bet piesteidzās ūdensnesēji, zemnieki, amatnieki. Ķādu brīdi nekas vairāk nebija redzams kā tikai dūres, kas pacēlās un nolaidās. Hodža Nasredins centās par visiem vairāk.

—   Es-jokoju! — spiegs kliedza vaidēdams. — Ak musulmaņi, es jokoju, es neesmu Hodža Nasredins! Laidiet mani vajā!

—   Melo! — atkliedza Hodža Nasredins, strādādams ar dūri kā labs mīklas mīcītājs. — Tu pats atzinies, mēs dzirdējām! Musulmaņi, mēs visi te esam bezgalīgi uzticīgi mūsu emīram, un mums jaizpilda uz mata viņa pavēli, tāpēc sitiet Hodžu Nasredinu, ak musulmaņi! Velciet viņu uz pili un nododiet sargiem! Sitiet viņu par godu allaham un par godu emīram!

Spiegu aizvilka uz pili. Pa ceļam viņu dauzīja ar neatslābstošu centību. Hodža Nasredins atvadījās no viņa ar spērienu pa muguras apakšdaļu un atgriezās čaihanā.

—   Llf! — viņš teica, slaucīdams sviedrus. — Liekas, mēs viņu krietni apstradajām! Un arī tagad viņš vēl dabūs, tu dzirdi, Ali?

No tālienes atskanēja uztrauktas balsis un spiega žēlie kliedzieni. Viņš bija visiem sariebis, šis spiegs, un šodien katrs centās viņam atmaksāt, izmantodams emīra pavēli.

Apmierināts un priecīgs čaihanas saimnieks smiedamies glaudīja vēderu.

—   Tas viņam par mācību. Nekad vairs viņš nerādīsies manā čaihanā.

Hodža Nasredins pārģērbās dibenistabā, pielipināja bārdu un pārvērtās atkal par Bagdādes gudro Iluseinu Husliju.

Pili nonācis, viņš dzirdēja vaidus, kas naca no sardzes telpām. Viņš ieskatījās tur.

Bakurētainais spiegs uztūcis, sadauzīts, sagumzīts gulēja uz paklāja, viņam klāt stāvēja Arslanbeks ar vējlukturi rokā.

—   Cienījamais Arslanbek, kas te noticis? — nevainīgā balsī jautāja Hodža Nasredins.

—   Visai nelāga lieta, Husein Huslija. Sis klaidonis Hodža Nasredins ir atkal atgriezies pilsētā un paguvis jau piekaut mūsu visveiklāko spiegu, kas ar manu pavēli uzdevās visur par Hodžu Nasredinu un turēja dievbijīgas runas, lai mazinātu īstā Hodžas Nasredina kaitīgo ietekmi uz ļaužu prātiem. Bet tu redzi, kas no tā iznācis!

—   Ak, ak! — spiegs vaimanāja, paceldams zilumiem un asins izplūdumiem krāsoto seju. — Nekad vairs neuzdošos par šo nolādēto klaidoni, jo zinu, ka nākamo reizi viņš mani nositīs. Un negribu vairs kalpot par spiegu, rītu pat jau aizbraukšu kaut kur tālāk, kur neviens manis nepazīst, strādāšu tur godigu darbu.

«Mani draugi gan pūles nav taupījuši!» Hodža Nasredins nodomāja, lāktura gaismā aplūkodams spiegu un sajuzdams pat it kā līdzcietību pret viņu. «Ja lidz pilij būtu pāris simtu solu tālāk, tad, kas zina, vai viņi būtu to dzīvu atgādājuši šurp. Redzēsim, vai šī mācība viņam būs atnesusi svētību.»

Rītausmā Hodža Nasredins no sava torņa loga redzēja, ka bakurētainais spiegs ar mazu sainīti rokā izgāja pa pils vārtiem. Atspiezdamies gan uz labo, gan kreiso kāju, taustīdams gan krūtis, gan plecus, gan sānus, ik brīdi apsēzdamies, lai atgūtu elpu, viņš pārgāja pāri pirmo vēso staru apspīdētajam tirgus laukumam un pazuda segto pārdotavu ēnā. Tumšo nakti nomainīja rīts — skaidrs, dzidrs, rasā mazgājies, saules gaismas caurausts. Putni trikšķināja, svilpoja un vidžināja, tauriņi pacēlās augstu gaisā, lai sasildītos pirmajos saules staros, bite nolaidās uz palodzes Hodžas Nasredina priekšā, meklēdama medu, kas smaržoja krūzē uz loga un bija atvilinājis viņu šurp.

Uzlēca saule, Hodžas Nasredina senais, uzticamais draugs. Katru rītu viņi sastapās, un katru rītu Hodža Nasredins prata par sauli tā priecāties, it kā nebūtu to veselu gadu redzējis. Uzlēca saule kā labs, devīgs dievs, kas izlēja savu labvēlību pār visiem vienlīdzīgi, un viss pasaulē pateicīgā līksmē atvēra viņam pretī savu skaistumu, dega, mirdzēja un zaigoja rīta staros — pūkainie mākoņi, minaretu podiņi, mitrās lapas, ūdens, zāle un puķes; pat vienkāršais, drūmais, dabas un dāvanu aizmirstais laukakmens, pat tas, saņemdams sauli, prata sevi izgreznot, dzirkstīja un mirdzēja, it kā dimanta putekļiem nosēts. Un vai Hodža Nasredins varēja šinī stundā palikt nejūtīgs pret savu mirdzošo draugu? Koks drebēja saules spilgtajos staros, un Hodža Nasredins drebēja tam līdzi, it kā viņš pats būtu ietērpts zaļā lapotnē; uz tuvākā minareta dūdoja baloži, tīrīdami spārnus, un arī Hodžam Nasredinam gribējās gūt atspirdzinājumu; divi tauriņi laidelējās loga priekšā — viņam gribējās būt trešajam viņu vieglajā rotaļā. Acis Hodžam Nasredinam mirdzēja aiz laimes, viņš atcerējās bakurētaino spiegu un vēlējās, kaut šis brīdis kļūtu par jaunas, skaidras un gaišas dzīves rītausmu.

Bet tūliņ ari viņš ar rūgtumu iedomājās, ka šā cilvēka sirdī sakrājies tik daudz nekrietnības, ka viņš nespēs atbrīvoties no tas un atveseļojies ķersies atkal pie bijušā.

Hodža Nasredins, ka to tālāk redzēsim, nebija maldījies savā paredzēšana. Viņš pārāk labi pazina cilvēkus, lai tajos maldītos. Bet kā viņam gribējās maldīties, kā viņš būtu priecājies par bakurētainā spiega garīgo izveseļošanos! Bet puvekļiem nav lemts tapt atkal ziedošiem un svaigiem, smirdoņa nevar pārvērsties jauka smaržā. Hodža Nasredins skumji nopūtās.

Viņa sirds karstākais lolojums bija sapnis par pasauli, kur visi ļaudis dzīvos kā brāļi, nepazīdami ne ieraušanas kāri, ne skaudību, ne blēdību, ne ļaunprātību, palīdzēdami cits citam bēdas un dalīdamies priekos. Bet, sapņodams par tādu laimīgu pasauli, viņš ar skumjam redzēja, ka ļaudis dzīvo nepareizi, apspiež un verdzina cits citu un apgāna savas dvēseles visādām nekrietnībām. Cik laika gan vajadzēs cilvēkiem, lai beidzot izprastu skaidras un godīgas dzīves likumus? Bet par to, ka ļaudis kādreiz izpratīs šos likumus, Hodža Nasredins nešaubījās nepavisam. Viņš stipri ticēja, ka labu ļaužu pasaulē ir daudz vairāk nekā sliktu; augļotājs Džafars un bakurētainais spiegs ar savām izkurtējušajām dvēselēm bija tikai sakropļoti izņēmumi; viņš stipri licēja, ka daba cilvēkam devusi tikai labo, bet viss ļaunais viņā ir tikai sveši sārņi, ienesti cilvēka dvēselē no ārienes ar nepareizu, netaisnu dzīves iekārtu; viņš stipri ticēja, ka nāks laiks, kad cilvēki sāks pārkārtot un nadarīt tīrāku dzīvi, bet viņu dvēseles šai cēlajā darbā atbrīvosies no visiem sārņiem . . . To, ka viņš, Hodža Nasredins, domāja tieši tā un ne citādi, apliecina daudzie nostāsti par viņu, kuros iespiedies viņa dvēseles stiprums, par to stāsta arī šī grāmata; un, kaut gan daudzi aiz savtīguma, zemiskas skaudības vai ļaunprātības centās nomelnot viņa piemiņu, viņiem tomēr nebija panākumu, jo meli nekad neuzvar patiesību. Hodžas Nasredina piemiņa palikusi un paliks vienmēr neaptraipīta un gaiša, saglabādama dimanta spožumu uz mūžiem, par spīti visam! Vēl līdz šai dienai ceļinieks, apstādamies pie vienkāršā kapa uzraksta turku Ak-Sahirā, piemin ar labu vārdu Ilodžu Nasredinu, bezbēdīgo Buhāras klaidoni, un atkārto dzejnieka vārdus:

«Viņš atdeva sirdi zemei, kaut arī virpuļoja pa pasauli kā vējš, — kā vējš, kas pēc viņa nāves iznēsāja pa pasauli viņa sirds ziedošo rožu smaržu . . . Skaista ir dzīve, kas izlietota tā,

lai atstātu pasaulē savas dvēseles spēku un aptvertu visu pasaules skaistumu!»

Tomēr daži saka, ka zem šā kapa uzraksta neviena nav, ka viltīgi gudrais Hodža Nasredins to tīšām uzlicis un visur izlaidis baumas par savu nāvi, devies tālāk klejot pa pasauli. Vai tas tā bijis vai nebijis? … Neuzdosim nevajadzīgas mīklas; teiksim tikai, ka no llodžas Nasredina var visu sagaidīt.

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

Rīta stundas aiztecēja, tās nomainīja tveicīga, karsta diena.

Hodža Nasredins uzgāja pie sava gūstekņa.

Viss bija sagatavots bēgšanai.

—   Tavs ieslodzījuma laiks, visugudrais Husein Huslija, ir beidzies. Šonakt es atstāju pili. Es atstāju tavas durvis neaizslēgtas, bet ar nosacījumu, ka tu iziesi no šejienes ne ātrāk kā pēc divām dienām. Ja tu pārkāpsi šo laiku, tad var gadīties, ka tu sastopi mani vēl pilī, un tad, tu pats saproti, man nāksies apvainot tevi bēgšanas mēģinājumā un nodot bendēm. Dzīvo vesels, Husein Huslija, Bagdādes gudrais, un nepiemini .mani ar ļaunu! Uzdodu tev atklāt emīram patiesību un nosaukt viņam manu vārdu. Klausies uzmanīgi — mani sauc Hodža Nasredins!

—   O! — vecais iesaucās atkāpdamies un nespēja vairāk neko izteikt; tā viņu satrieca šis vārds.

Durvis nočīkstēja aizvērdamās. Hodžas Nasredina soļi apklusa lejā. Vecais piegāja uzmanīgi pie durvīm, paraudzīja — tās bija neaizslēgtas. Vecais paskatījās ārā — neviena nebija. Tad viņš steidzīgi aizcirta durvis un no iekšpuses nostiprināja ar aizšaujamo. «Nē!» viņš murmināja. «Labāk es nosēžu te vēl vienu nedēļu nekā sapinos ar Hodžu Nasredinu.»

Vakarā, kad pie zaļganajām debesīm jau aizdegās pirmās zvaigznes, Hodža Nasredins ar māla krūzīti rokā piegāja pie sargiem, kas sargāja emīra harēma ieeju. Sargi nepamanīja viņa tuvošanos un turpināja savu sarunu.

—  Lūk, nokrita vēl viena zvaigzne, — sacīja resnais, slinkais sargs, jēlo olu rijējs. — Ja tās, kā tu saki, krīt uz zemes, lad kāpēc ļaudis tās neatrod?

—   Droši vien tās krīt jūrā, — atbildēja otrs sargs.

—   E-hē, jūs, cildenie kareivji, — iejaucās Hodža Nasredins,

—   pasauciet šurp galveno einuhu. Man jānodod viņam zāles, kas sagatavotas slimajai.

Atnaca galvenais einuhs, godbijīgi saņēma ar abām rokām krūzīti, kurā nebija nekas vairāk ka skaidrā ūdenī atšķaidīts krļts, uzklausīja sīku pamācību, ka šīs zāles jālieto, un aizgāja.

—   Ak visugudrais Husein Huslija! — resnais sargs glaimīgi teica. — Tu zini visu pasaulē, tavai gudrībai nav robežu! Saki mums, — kur nokrīt zvaigznes no debesīm, un kāpēc ļaudis neatrod tās nekad uz zemes?

Hodža Nasredins nevarēja nociesties nepajokojis.

—   Vai tad jūs nezināt? Kad zvaigznes krīt, tad tās sabirst smalkos sudraba naudas gabalos, un pēc tam nabagi salasa šo naudu. Es pat pazinu ļaudis, kas tādējādi bija kļuvuši bagāti.

Sargi saskatījas. Viņu sejās atspoguļojās neaprakstāms izbrīns.

Hodža Nasredins aizgāja, nosmiedamies par muļķīgajiem sargiem. Viņš nevarēja ne iedomāties, cik ļoti viņam pašam visdrīzākā laikā noderēs šis joks.

Līdz pusnaktij viņš nosēdēja savā tornī. Viss apklusa kā pilsētā, tā pilī; ugunis nodzisa. Ilgāk gaidīt nevarēja: vasaras naktis aizlido žigliem spārniem. Hodža Nasredins nogāja lejā un līšus, izraudzīdamies ēnainākās vietas, devās uz emīra harēmu. «Sargi droši vien jau būs aizsnaudušies,» viņš domāja. Bet kas tās viņam bija par bēdām, kad tuvojoties viņš izdzirdēja sargu paklusas balsis.

—   Lūk, kaut jel vai viena zvaigzne te nokristu! — resnais, slinkais sargs runāja. — Mēs salasītu sudrabu un kļūtu uzreiz bagāti.

—   Zini, es tomēr neticu, ka zvaigznes varētu sašķīst sudraba naudas gabalos, — atbildēja otrs sargs.

—   Bet tā saka Bagdādes gudrais, — pirmais pretojās.

—   Viņa gudrība visiem pazīstama, viņš, protams, nemaldās.

«Esiet nolādēti!» domās izsaucās Hodža Nasredins, paslēpies ēnā. «Un kādēļ gan es viņiem to teicu! Tagad viņi ķildosies līdz rītam. Vai tiešām bēgšana būs jāatliek?»

Pār Buhāru nesasniedzamā augstumā, skaidrā, klusā gaismā mirdzēja tūkstošiem zvaigžņu; kāda maza zvaigznīte pēkšņi atrāvās un metās straujā lidojumā, pāršķeldama debess izplatījumu; tai pakaļ metās otra zvaigzne, atstādama aiz sevis acumirklīgu apžilbinošu svītru. Bija vasaras vidus; tuvojas zvaigžņu lietus laiks.

—   Ja tas sabirztu sudraba gabalos … — iesāka otrs sargs.

Ilodžam Nasredinam pēkšņi ienaca galvā laimīga doma.

Viņš steidzīgi izņēma no kabatas naudas maku, cieti piebāztu sudraba naudas gabaliem. Viņš gaidīja ļoti ilgi, bet zvaigznes nekrita. Beidzot viena nolaidas. Sudrabs nošķindēja uz akmens plāksnēm.

Sargi vispirms sastinga, tad piecēlās, cits citā cieši blenzdami.

—   Tu dzirdēji? — pirmais prasīja drebošā balsī.

—   Dzirdēju, — stostīdamies atbildēja otrs.

Hodža Nasredins nosvieda vēl vienu naudas gabalu. Tas iemirdzējās mēness staros. Slinkais sargs, īsi iebrēcies, uzkrita tam ar vēderu.

—   No … noķēri? — stīvu mēli prasīja otrs.

—   No . .. noķēru, — drebošam lūpām atbildēja resnais, pieceldamies un parādīdams naudas gabalu.

Pēkšņi no debesīm atrāvās vairākas zvaigznes uzreiz. Hodža Nasredins sāka svaidīt sudrabu saujām. Nakts klusums pildījās smalkām, dziedošām skaņām. Sargi bezprātā nometa savus šķēpus un sāka grābstīties pa zemi.

—   Atradu! — viens iesaucās aizsmakušā, dobjā balsī. — Te, lūk, ir!

Otrs līda klusēdams un pēkšņi ieurkšķējās, uzdūries veselai naudas kaudzītei.

Hodža Nasredins pasvieda viņiem vēl sauju un bez kavēšanās ieslīdēja pa vārtiem.

Tagad viņam bija viegli. Mīkstajās persiešu grīdsegās soļi grima nedzirdami. Viņš atcerējās visas pārejas. Einulū gulēja …

Gildžana saņēma viņu ar valgu, karstu skūpstu un drebēdama piek|āvās viņam.

—   Ātrāk! — viņš čukstēja.

Neviens viņus neaizturēja, tikai kāds einuhs pagrozījās un ievaidējās pa miegam. Hodža Nasredins noliecās pār viņu. Bet einuham bija vēl pa agru mirt, viņš pašmīkstinaja ar lūpām un sāka atkal krākt. . . Vāja mēness gaisma iespiedās caur daudzkrāsainajiem stikliem.

Pie pašiem vārtiem Hodža Nasredins apstājās, palūkojās ārā. Sargi, nometušies četrrāpus pagalma vidū, skatījās uz debesīm, gaidīja, vai nekritīs zvaigzne. Hodža Nasredins, stipri atvēzējies, svieda sauju naudas gabalu; tie nokrita kaut kur tālu aiz kokiem. Sargi, skaļi dimdinādami zābakiem, metas uz turieni. Vii,ii bija tiktāl apskurbuši, ka vairs neko neredzēja savā priekšā un, skaņi elsdami, krampjaini iekliegdamies, lauzās ka lāči tieši cauri dzeloņkrūmu žogam, pamezdami zaros savu bikšu un svārku skrandas.

Sai naktī varēja izzagt no harēma visas sievietes, ne tikai vienu vien.

—   Atrak! Ātrāk! — Hodža Nasredins atgādināja, vilkdams sev līdzi meiteni. Viņi pieskrēja pie torņa, uzkāpa augšā. Hodža Nasredins izvilka no pagultes jau sen pagādātu virvi.

—   Te ir augstu … Es baidos, — Gildžana čukstēja. Viņš tai dusmīgi uzsauca, viņa padevās.

Hodža Nasredins apsēja viņai cilpu, izņēma no loga izzāģētās restes.

Gildžana nosēdās uz palodzes. Bija ļoti augstu, viņa sāka drebēt. — Kap ārā! — Hodža Nasredins teica pavēloši, viegli pastumdams viņu no muguras. Viņa aizvēra acis, noslīdēja pa gludo plāksni, palika karājamies.

Viņa atmodās pie zemes. «Bēdz! Bēdz!» viņa sadzirdēja no augšas. Hodža Nasredins, izliecies līdz jostas vietai pa logu, māja rokām, raustīja virvi. Gildžana steidzīgi atraisījās un aizskrēja pa ļaužu tukšo laukumu.

Viņa nezināja, ka šai brīdī visa pils jau bija uztraukuma un nemiera pārņemta. Galvenais einuhs, kas pēc nesen saņemtajiem nūjas belzieniem bija iededzies sevišķi karstā emīra dienesta pildīšanā, ieskatījās nakts vidū jaunās draugaļas istabā un atrada viņas gultu tukšu. Einuhs metās pie emīra, uzmodināja viņu. Emīrs pasauca Arslanbeku, Arslanbeks sacēla kājās sargus, aizdegās lāpas, iežvadzējās vairogi un šķēpi.

Aizsūtīja pēc Bagdādes gudrā. Emīrs saņēma Hodžu Nasredinu ar skaļu žēlošanos.

—   Husein Huslija, cik tālu nonākusi izvirtība mūsu valstī, ja mums, lielajam emīram, mūsu pašu pilī nav miera no šā klaidoņa Hodžas Nasredina. Vai kādreiz ir dzirdēts, ka no emīra harēma būtu izzagta draugaļa?

—   Ak lielais emīr, — iedrošinājās iejaukties Bahtijars. — Iespējams, ka to nav izdarījis vis Hodža Nasredins.

—    Bet kas gan cits vēl? — emīrs iekliedzas. — Šorīt mums ziņoja, ka viņš atgriezies Buhārā, bet nakti pazūd draugaļa, kas bija viņa līgava. Kas gan cits to varēja izdarīt kā vienīgi Hodža Nasredins? Meklējiet viņu, nostādiet viscaur trīskārtīgu sardzi, — viņš droši vien nebūs paspējis vēl izkļūt no pils! Arslanbek, iegaumē, tava galva lēka uz taviem pleciem!

Sakās meklēšana. Sardze izmeklēja pilī visus kaktiņus. Viscaur liesmoja lapas, apliedamas apkārtni ar drebošu blāzmu. Centīgāk par visiem meklēja pats Hodža Nasredins. Viņš pacēla grīdsegas, izvandīja ar nūju marmora ūdenskrātuves, kliedza un rosījās, ieskatījas tējas katlos, krūzēs un pat peļu alās.

Atgriezies emīra guļamās telpās, viņš ziņoja:

—    Lielais valdniek, Hodža Nasredins jau paspējis atstāt pili.

—   Husein Huslija! — dusmās atbildēja emīrs. — Brīnāmies par tavu vieglprātību. Bet ja nu viņš ir kaut kur noslēpies? Nav izslēgts, ka viņš var iekļūt mūsu guļamās telpās?! E-hē, sardzi šurp! Sardzi! — emīrs iekliedzas, šīs domas šausmināts.

Aiz sienas norībēja lielgabals — par biedinājumu nenoķeramajam Hodžam Nasredinam. Emīrs ierāvās kaut kur kaktā un kliedza no turienes:

—   Sardzi! Sardzi!

Viņš ātrāk neapmierinājās, kamēr Arslanbeks nebija novietojis trīsdesmit sargu pie guļamtelpas durvīm un pa desmit zem katra loga.

Emīrs izlīda no sava kakta un žēlabaini sacīja:

—   Kā tu domā, Husein Huslija, vai šis klaidonis tik nebūs paslēpies mūsu guļamtelpās?

—    Durvis un logus apsarga sardze, — Hodža Nasredins atbildēja. — Mēs te šajā istabā esam tikai divi. Kur te lai gadās Hodža Nasredins?

—    Bet par mūsu draudzenes nolaupīšanu viņš vēl cietīs! — emīrs iesaucās. Baiļu vietā viņa sirdī radās niknums, pirksti viņam krampjaini savilkās, it kā tie jau sataustītu Hodžas Nasredina rīkli. — Ak Husein Huslija! — emīrs turpināja. — Mūsu dusmām un uztraukumam nav robežu! Mēs taču nepaguvām nevienu reizīti ieiet pie viņas, domas par to pārpilda skumjām mūsu valdniecīgo sirdi! Bet pie visa vainīgas, Husein Huslija, tavas zvaigznes; ja tas būtu mūsu varā, mēs visām zvaigznēm nocirstu galvas par tamlīdzīgiem jokiem. Bet šoreiz Hodža

Nasredins neizbēgs savam sodam! Mēs jau nodevām pavēli Arslanbekam! Tev, Husein Huslija, mēs ari uzdodam pielikt visas pūles klaidoņa saķeršanai! Ņem vērā, ka no panākumiem šai lietā atkarājas tava iecelšana par galveno einuhu. Rītu tev jāatstāj pils, Husein Huslija, un tu nedrīksti atgriezties 'atpakaļ bez Hodžas Nasredina!

Piemiedzis viltīgi gudrās, skaidrās acis, Hodža Nasredins noliecās viņa priekšā līdz zemei.

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

Līdz rītam Hodža Nasredins stastīja emīram par saviem plāniem, kā sagūstīt Hodžu Nasredinu. Sie plāni bija visai viltīgi, gudri, emīrs bija pilnīgi apmierināts.

Rītā, saņēmis izdevumiem zelta maku, Hodža Nasredins pēdējo reizi uzkāpa tornī, iesaiņoja ādas jostā naudu un nopūzdamies palūkojās visapkārt: viņam pēkšņi kļuva žēl atstāt savu mītni — tik daudz bezmiega nakšu viņš bija te pavadījis un tik daudz pārdomājis; viņš atstāja šajās drūmajās sienās daļu no savas dvēseles.

Tad, aizcirtis aiz sevis durvis, noskrēja viegli pa stāvajām akmens kāpnēm — pretim brīvībai. Atkal visa pasaule stavēja viņam pretī. Ceļi, augstienes un kalnu tekas aicināja tālā ceļā, zaļie meži solīja atpūtu savu samtaino lapu ēnā, upes gaidīja viņu, lai padzirdītu ar dzestro ūdeni, putni gatavoja viņam par prieku savas labākās dziesmas — viņš pārāk ilgi bija nosēdējis zelta būri, šis bezbēdīgais klaidonis Hodža Nasredins, un pasaulei bija kļuvis garlaicīgi bez viņa.

Bet pie pašiem vārtiem tieši sirdī viņu ķēra briesmīgs trieciens.

Viņš apstājās un nobālis piespiedās pie mūra.

Pa atvērtajiem vārtiem daudzu sargu pavadībā ar nolaistām galvām un sasietām rokām nāca rindā viņa draugi; viņš ieraudzīja veco podnieku Nijazu, čaibanas saimnieku Ali, kalēju Jusupu un daudzus citus; visi, ar kuriem viņš kādreiz bija saticies, runājis, kam bija lūdzis ūdeni nodzerties vai ņēmis siena kušķīti savam ēzelim. — tie visi bija te! … Pēdējais satricinošo gājienu noslēdza Arslanbeks.

Hodža Nasredins nevarēja tik drīz attapties, bet, kad attapās, — vārti jau bija ciet un pagalmā neviena vairs nebija: visi bija novesti pazemē.

Hodža Nasredins metās uzmeklēt Arslanbeku.

—   Kas noticis, godajamais Arslanbek? No kurienes šie ļaudis? Kādu noziegumu viņi izdarījuši?

—   Šie ļaudis ir nolādētā Hodžas Nasredina slēpēji un līdzdalībnieki! — Arslanbeks atbildēja kā uzvarētājs. — Mani spiegi viņus uzzinājuši, un šodien viņi visas tautas priekšā tiks nodoti bargam sodam, ja neizdos Hodžu Nasredinu. Bet tu esi bāls, Ilusein Iluslija! Tu esi stipri satraukts!…

—   Kā gan ne! — Hodža Nasredins atbildēja. "— Tātad atlīdzība no manām rokām pāriet tavās!

Hodžam Nasredinam nācās palikt pilī. Vai viņš varēja citādi darīt, kad nevainīgiem cilvēkiem draudēja nāve? Pusdienas laikā laukuma nostājās karaspēks, trīskārtīgā lokā ieslēgdams tiesas vietu. Ļaudis, kam ziņotāji bija pavēstījuši gaidāmo notiesāšanu, pacietīgi gaidīja. Sakarsušās debesis izdvesa svelmainu karstumu.

Pils vārti atdarījās, un parastā kārtībā izskrēja vispirms ziņotāji, aiz viņiem — sargi, iznāca muzikanti, ziloņi, svīta un beidzot pa vārtiem izslīdēja emīra nestuves. Ļaudis nokrita ar vaigu pie zemes. Nestuves pacēlās uz paaugstinājuma.

Emīrs ieņēma savu vietu uz troņa. Pa pils vārtiem izveda notiesātos. Pūlis saņēma viņus ar dobju rūkoņu. Notiesāto radinieki un draugi stāvēja pirmajās rindās, lai labāk varētu redzēt.

Bendes rosījās, sagatavoja cirvjus, mietus, virves. Šodien bendēm bija smaga diena: viņiem vajadzēja nogalināt sešdesmit cilvēku.

Vecais Nijazs bija pirmais šai liktenīgajā rindā. Bendes turēja viņu zem rokām, viņam pa labi bija karātavas, pa kreisi — bluķis, bet taisni priekšā zemē iesprausts noasināts miets.

Lielvezīrs Bahtijars skaļi un svinīgi paziņoja:

—   Žēlīgā un sirdsžēlīgā allaha vārdā, Buhāras pavēlnieks un pasaules saule, Buhāras emīrs, nosvēris uz taisnības svariem noziegumus, ko izdarījuši viņa sešdesmit pavalstnieki, slēpdami dieva zaimotāju, miera grāvēju, ķildu cēlēju un nepieklājīgu darbu darītāju Hodžu Nasredinu, nolēma sekošo:

—   Podnieku Nijazu kā galveno slēpēju, pie kura minētais klaidonis, kas saucas par llodžu Nasredinu, ilgu laiku slēpies, — sodīt ar nāvi, atdalot galvu no viņa rumpja. Kas zimējas uz pārējiem noziedzniekiem, tad pirmais sods viņiem būs redzēt, ka izpilda šo spriedumu, lai viņi drebētu, sagaidot sev vēl ļaunaku likteni. Par pārējo vaininieku sodīšanas veidu tiks ziņots atsevišķi. ..

Laukumā valdīja tāds klusums, ka katrs Balitijara vārds bija skaidri sadzirdams pēdējās rindās.

—   Un lai visiem top zināms, — viņš turpināja pacelta balsī, — ka arī uz priekšu ar katru Hodžas Nasredina slēpēju rīkosies tāpat un neviens neizbēgs bendes rokām. Bet, ja kads no notiesātajiem uzradīs šā zagļa un nedarbnieka atrašanās vietu, tas tiks ne tikai atbrīvots no soda, ne tikai iegūs emīra atlīdzību un debess svētību, bet atbrīvos no soda arī visus pārējos. Podniek Nijaz, tu vari izglābt sevi un citus no soda, ja pateiksi, kur atrodas Hodža Nasredins.

Nijazs ilgi klusēja, nepaceldams galvu. Bahlijars atkārtoja jautājumu, Nijazs atbildēja:

—   Nē, es nevaru pateikt, kur atrodas Hodža Nasredins.

Bendes aizvilka veco vīru pie bluķa. Kāds pūlī iekliedzās.

Vecais vīrs nometās ceļos un, izstiepis kaklu, nolika savu sirmo galvu uz bluķa.

Sai brīdī Hodža Nasredins, pašķīris galminiekus, iznāca uz priekšu un nostājās emīra priekšā.

—   Ak pavēlnieki — viņš skaļi sacīja, tā, lai tauta dzirdētu. — Neļauj izpildīt lēmumu, es tūliņ noķeršu Hodžu Nasredinu!

Emīrs paskatījās viņa izbrīnījies. Ļaudis laukumā sakustējās. Bende uz emīra mājienu nolaida savu cirvi pie kājām.

—   Ak valdniek! — Hodža Nasredins skaļi sacīja. — Vai būs taisnīgi sodīt šos mazos slēpējus, kamēr pats galvenais slēpējs, pie kura Hodža Nasredins dzīvoja visu šo pēdējo laiku un dzīvo vēl tagad, kas dzirdināja, ēdinaja, apbalvoja viņu un visādi rūpējās par viņu, paliks dzīvs?

—   Tev taisnība, — emīrs svarīgi noteica. — Ja ir tāds slēpējs, tad pēc taisnības viņam pirmajam jānocērt galva. Bet uzrādi mums šo slēpēju, Husein Huslija!

Pūli pāršalca aizturēta kurnēšana; pirmajas rindās sēdošie pateica emīra vārdus tālākstāvošajiem.

—    Bet, ja lielais emīrs negribēs sodīt šo galveno slēpēju, ja lielais emīrs atstās viņu dzīvu, vai tad būs taisnīgi sodīt šos mazos slēpējus? — Hodža Nasredins vaicāja.

Emīrs atbildēja, arvien vairāk izbrīnījies:

—   Ja mēs negribēsim sodīt galveno slēpēju, tad, protams, atteiksimies sodīt mazos slēpējus. Bet viena lieta mums ir nesaprotama, Husein Huslija: kādi iemesli gan varētu kavēt mūs sodīt galveno slēpēju? Kur viņš ir? Uzrādi mums viņu, un mēs bez kavēšanās atdalīsim viņa galvu no viņa rumpja.

Hodža Nasredins griezās pie tautas:

—   Jūs dzirdējāt emīra vārdus? Buhāras pavēlnieks sacīja, ka tai gadījumā, ja viņš atteiksies sodīt galveno slēpēju, kuru es tūliņ nosaukšu, tad arī visi šie mazie slēpēji, kas te stāv ap bendes bluķi, tiks atsvabināti no soda un atlaisti mājās pie savām ģimenēm. Vai es pareizi runāju, pavēlniek?

—   Tu pareizi teici, Husein Huslija, — emīrs apstiprināja. — Dodam par to savu goda vārdu. Bet uzrādi mums ātrāk galveno slēpēju.

—   Jūs dzirdējāt? — Hodža Nasredins sacīja, pagriezies pret ļaudīm. — Emīrs dod vārdu!

Viņš dziļi nopūtās. Viņš izjuta uz sevi vērstas tūkstošiem acu.

—   Pats 'galvenais slēpējs …

Viņš sastomījās, pārlaida acis laukumam; daudzi ievēroja skumjas un pazudinošas bēdas Hodžas sejā. Viņš atvadījās no savas mīļotās pasaules, no ļaudīm un saules.

—   Ātrāk! — nepacietīgi iesaucās emīrs. — Runā ātrāk, Husein Huslija!

Hodža Nasredins sacīja skaņā balsī:

—   Pats galvenais slēpējs, tas esi tu — emīr!

Straujām kustībām viņš nometa savu turbānu, norāva mākslīgo bārdu.

Pūlis iekliedzās, sakustējās, sastinga. Emīrs ar izvalbītām acīm neskanīgi kustināja lūpas. Galminieki kļuva nedzīvi kā akmens.

Klusums nevilkās ilgi.

—   Hodža Nasredins! Hodža Nasredins! — iekliedzās pulī.

—   Hodža Nasredins! — sačukstējās galminieki.

—   Hodža Nasredins! — izsaucās Arslanbeks.

Beidzot attapās ari pats pavēlnieks. Viņa lūpas neskaidri nomurmināja:

—   Hodža Nasredins!

—   Jā, es tas esmu. Nu, kas ir, emīr, pavēli nocirst sev galvu kā pašam galvenajam slēpējam! Es dzīvoju pie tevis pilī, ēdām no viena trauka, saņēmu no tevis atalgojumu, biju tavs galvenais un tuvākais padoma devējs visās lietās. Tu esi slēpējs, emir, pavēli nocirst sev galvu!

llodžu Nasredinu sagrāba, sasēja rokas, viņš nepretojās. Viņš kliedza:

—   Emīrs apsolīja atsvabināt notiesātos! Jūs dzirdējāt emīra vārdus!

Ļaudis sāka dūkt, uztraukties. Trīskārtīgais sargu loks ar pūlēm atturēja pūļa uzmākšanos. Arvien skaļāk bija dzirdami izsaucieni:

—   Atbrīvojiet notiesātos!

—   Emīrs devis vārdu!

—   Atbrīvojiet!

Rūkoņa pūlī pieņēmās un kļuva arvien skaļāka. Sargu ķēdes, ļaužu spiestas, atkāpās. " Bahtijars pieliecās emīram:

—   Ak pavēlniek, viņus vajag atbrīvot, citādi ļaudis sacelsies.

Emīrs pameta ar galvu.

—   Emīrs tur savu vārdu, — Bahtijars iesaucās.

Sargi atkāpās. Notiesātie acumirkli pazuda pūlī.

Saistīto Hodžu Nasredinu ieveda pilī. Daudzi pūlī raudāja, saukdami viņam nopakaļ:

—   Ardievu, Hodža Nasredin! Ardievu, mūsu mīļotais, cildenais Hodža Nasredin, tu mūsu sirdīs paliksi nemirstīgs uz visiem laikiem!

Viņš gāja augsti paceltu galvu, sejā viņam baiļu nebija. Vārtu priekšā viņš atgriezās. Pūlis viņam atbildēja ar spēcīgu rūkoņu.

Emīrs steidzīgi ielīda savās nestuvēs. Galma gājiens sāka virzīties atceļā.

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

Sapulcējās divans — tiesāt Hodžu Nasredinu. Kad viņš ienāca saistītām rokām un kājām, sargu apsargats, — galminieki nolaida acis. Viņiem bija kauns skatīties citam uz citu. Gudrie rauca pieres, glaudīdami bārdas, emīrs novērsies pūta un kāsēja.

Bet Hodža Nasredins skatījās ar atklātu, skaidru skatienu. Ja viņam nebūtu uz muguras saistītas rokas, tad varētu domāt, ka noziedznieks nav viņš, bet visi šie viņa priekšā sēdošie ļaudis.

Tiesas sēdē kopā ar citiem galminiekiem ieradās ari īstais Huseins Huslija, Bagdādes gudrais, kas beidzot bija atsvabināts no sava apcietinājuma. Hodža Nasredins viņam draudzīgi pamāja, Bagdādes gudrais salēcās uz spilveniem un sāka aiz niknuma šņākt.

Tiesa nevilkās ilgi. Hodžu Nasredinu notiesāja uz nāvi. Vajadzēja tik izlemt soda veidu.

—  Ak lielais valdniek! — Arslanbeks sacīja. — Manas domas ir tādas, ka šis noziedznieks jāsēdina uz mieta, lai viņš nobeigtu savu dzīvi vislielākās mokās.

Hodža Nasredins nesarauca pat uzacis; viņš stāvēja un mierīgi smaidīja, pievērsis seju saules staram, kas iespīdēja zālē caur augšējo atvērto logu.

—    Nē! — emīrs noteikti sacīja. '— Turku sultāns jau reizi sēdinājis šo dieva zaimotāju uz mieta, bet šis, kā redzams, zina kādu līdzekli, kā neskartam pārciest šo sodu, jo citādi viņš nebūtu izsprucis dzīvs no sultāna rokām.

Bahtijars deva padomu nocirst Hodžam Nasredinam galvu.

—   Taisnība, tas gan ir viens no visvieglākajiem soda veidiem, — viņš piezīmēja, — bet par to pats drošākais.

—    Nē! — emīrs sacīja. — Bagdādes kalifs cirtis viņam galvu, bet viņš tomēr ir dzīvs.

Augstie ierēdņi cēlās pēc kārtas un nāca ar priekšlikumiem pakārt Hodžu Nasredinu, novilkt viņam ādu.

Emīrs noraidīja visus šos padomus, tāpēc ka, slepeni novērojot Hodžu Nasredinu, viņš nepamanīja baiļu zīmes tā sejā, kas emīra acīs bija pierādījums, ka visi šie soda veidi neder.

Apjukušie galminieki apklusa. Emīrs sāka dusmoties. Tad piecēlās Bagdādes gudrais. Pirmo reizi viņš runāja, emīram dzirdot, tāpēc rūpīgi apdomāja savu padomu, lai izceltos ar savu gudrību starp citiem gudrajiem.

—  Ak lielais pasaules valdniek! Ja šis noziedznieks lidz šim ir izgājis sveikā no visiem iespējamiem sodu veidiem, vai tas navtiešs pierādījums tam, ka viņam palīdz tumši spēki, tas pats tumsības gars, kura vārdu ir necienīgi izrunāt te, emīra vaiga priekšā?

Pie šiem vārdiem gudrais uzpūta sev uz pleciem, pēc viņa pūta visi pārējie, izņemot Hodžu Nasredinu.

—   Apdomājis un apsvēris visu, kas attiecas uz šo noziedznieku, — gudrais turpināja, — mūsu lielais emīrs atraidīja visus ieteiktos Hodžas Nasredina nogalināšanas veidus, baidīdamies, ka nelabais atkal palīdzēs noziedzniekam izbēgt taisnajam sodam. Bet ir vēl kāds soda veids, kas minētajam noziedzniekam Hodžam Nasredinam nav ne reizes pielietots — tā ir noslīcināšana.

Augsti pacēlis galvu, Bagdādes gudrais svinīgi paskatījās uz klātesošiem.

Hodža Nasredins sakustējās. Emīrs pamanīja viņa kustību. «A-hā! Tad, lūk, kas bija viņa noslēpums.»

Hodža Nasredins tai brīdī domāja: «Ļoti labi, ka viņi sāka runāt par tumšajiem spēkiem, tātad cerība man vēl nav zudusi!»

—   Man zināms no nostāstiem un grāmatām, — gudrais pa tam turpināja, — ka Buhārā ir svēta ūdenskrātuve, ko sauc par šeilia Ahmeda ūdenskrātuvi. Saprotams, ka nelabais neiedrošināsies tuvoties šai ūdenskrātuvei, tāpēc arī vajag, ak pavēlniek, iegremdēt noziedznieku uz ilgāku laiku ar galvu svētajā ūdenī, tad viņš nomirs.

—   Lūk, gudrā padoms, kas pelna apbalvojumu! — iesaucās emīrs.

Hodža Nasredins pārmetoši teica Bagdādes gudrajam:

—   Ak Husein Huslija, vai es tā apgājos ar tevi, kad tu biji manā varā? Tāpēc paļaujies nu uz cilvēku pateicību!

Nosprieda, ka pēc saules rieta, visiem ļaudīm klātesot, Hodžu Nasredinu noslīcinās šeiha Aluneda svētajā ūdenskrātuvē. Bet, lai Hodža Nasredins nevarētu ceļā izbēgt, nosprieda aizgadāt viņu no pils uz ūdenskrātuvi ādas maisā un tai pašā maisā noslīcināt.

.. .Visu dienu pie ūdenskrātuves klaudzēja cirvji: namdari cēla paaugstinājumu. Viņi zināja, kādam nolūkam emīram vajadzīgs šis paaugstinājums, bet ko viņi varēja darīt, ja pie katra no viņiem stāvēja sargs? Viņi strādāja klusēdami drūmām, niknām sejām; pabeiguši viņi atteicās no niecīgās algas un, acis nodūruši, aizgāja.

Paaugstinājumu un visu krasta apkārtni noklāja ar tepiķiem. Pretējais krasts bija ierādīts ļaudīm.

Spiegi ziņoja, ka pilsēta uztraukusies. Tāpēc Arslanbeks sadzina pie ūdenskrātuves lielu daudzumu karaspēka, nostādīja lielgabalus. Baidīdamies, ka ļaudis varētu pa ceļam atbrīvot Hodžu Nasredinu, Arslanbeks pavēlēja sagatavot četrus maisus, piebāztus ar lupatām. Sos četrus neīstos maisus viņš bija nodomājis sūtīt uz ūdenskrātuvi atklāti pa ļaužu pilnajām ielām, turpretī maisu ar Hodžu Nasredinu — pa pašām klusākajām ieliņām. Viņš neierobežoja savu viltību: neīstiem maisiem tas pielika pa astoņiem sargiem, bet Hodžas Nasredina maisam tikai trīs.

—   No ūdenskrātuves es jums atsūtīšu ziņnesi, — Arslanbeks sacīja sargiem. — Četri neīstie maisi jums jāaiznes citu pēc cita reizē, bet piektais ar noziedznieku — mazliet vēlāk, kad visi ziņkārīgie, kas drūzmējās pie vārtiem, būs aizskrējuši neīstiem maisiem pakaļ. Vai jūs labi sapratāt mani? Neaizmirstiet, ka jums nāksies atbildēt ar savu galvu.

Vakarā laukumā sāka rībēt bungas, ziņodamas, ka tirgus tiek slēgts. Uz ūdenskrātuvi no visām pusēm vilkās ļaužu pulki. Drīz ieradās emīrs ar svītu. Uz paaugstinājuma un tam visapkārt aizdedzināja lāpas. Liesmas sīca un locījās vējā, virs ūdens drebēja blāzmaini atspulgi. Pretējais krasts grima tumsā; no apgaismotā paaugstinājuma ļaužu pūlis nebija saredzams, bet skaidri varēja dzirdēt, kā tas grozījās, kustējās, elpoja, ieplūzdams ar savu neskaidro rūkoņu naksnīgā vēja brāzienos.

Bahtijars skaļā balsī nolasīja emīra pavēli par Hodžas Nasredina sodīšanu ar nāvi. Sai brīdī pat vējš aprima, bija tāds klusums, ka visugaišajam emīram sāka tekalēt skudriņas pa muguru. Vējš atkal nopūtās, un kopā ar to nopūta izlauzās no tūkstošu krūtīm.

—   Arslanbek! — emīrs sacīja, un balss viņam drebēja. — Kāpēc tu vilcinies?

—   Es jau aizsūtīju ziņnesi, ak pavēlnieki

Pēkšņi tumsā atskanēja kliedzieni, ieroču šķindoņa; kaut kur bija sācies kautiņš. Emīrs salēcās, skatīdamies visapkārt. Pēc brīža apgaismotajā lokā paaugstinājuma priekšā ienāca astoņi sargi bez maisa.

—   Kur noziedznieks? — iekliedzās emīrs. — Viņu atņēmuši sargiem, viņš aizbēdzis? Arslanbek, tu redzi?

—   Ak pavēlnieki — Arslanbeks atbildēja. — Tavs niecīgais vergs bija visu paredzējis; tai maisā bija vecas lupatas.

Otrā pusē atkal atskanēja kautiņa troksnis. Arslanbeks pasteidzās nomierināt emīru.

—   Lai atņem, ak pavēlnieki Tai maisā arī ir tikai lupatas.

… Pirmo maisu sargiem bija atņēmis čaihanas saimnieks

Ali ar saviem draugiem, otru atņēma kalēji ar Jusupu priekšgalā. Drīz pēc tam podnieki atņēma trešo maisu, bet arī tajā atradās lupatas. Ceturtais maiss netika aizturēts. Sargi lāpu gaismā visu ļaužu acu priekšā pacēla šo maisu virs ūdens un izkratīja; izbira lupatas.

Pūlis sastinga pilnīgā neizpratnē. To bija gribējis sasniegt daudz pieredzējušais Arslanbeks, saprazdams, ka nesapratnei seko bezdarbība.

Pienāca laiks piektajam maisam. Pa tam sargi, kam tas tika uzticēts, bija kaut kur aizkavējušies un vēl arvien negādāja to šurp uz ūdenskrātuvi.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Kad sargi izveda Ilodžu Nasredinu no pazemes, viņš sacīja:

—   Tātad jūs mani stiepsit paši uz savām mugurām? 2ēl, ka te nav mana ēzeļa, viņš plīstu no smiekliem.

—   Ciet klusu! Drīz tev nāksies raudat! — sargi nikni uzbrēca. Viņi nevarēja piedot Hodžam Nasrcdinam, ka tas bija devies rokās emīram un nevis viņiem.

Izplētuši šauro maisu, viņi centās tur iebāzt Hodžu Nasredinu.

—   Ak Šaitana kalpi! — Hodža Nasredins kliedza, saliekts trijos līkumos. — Vai jūs nevarējāt sadabūt platāku maisu!

—   Nekas! — elsdami un sviedrus slaucīdami, runāja sargi. — Ilgi tev nebūs jācieš. Neizplēties jel, grēka gabals, citādi mēs iespiedīsim tev ceļus vēderā.

Sacēlās troksnis, saskrēja pils saime. Beidzot pēc lielām pūlēm sargi iebāza Hodžu Nasredinu maisā un aizsēja ar virvi.

Maisā bija neērti, tumši un smirdoši. Hodžas Nasredina gars iegrima tumšā miglā; likās, glābiņa viņam vairs nebija. Viņš piesauca likteni un vēl cerēja uz kādu gadījumu. «Ak likteni, kas tu man esi tapis par māti, ak tu, visuvarenais gadījum, kas tu mani lidz šim esi pasargajis kā tēvs, kas sarga savu bērnu, kur jūs šobrid esat, kāpēc nesteidzaties palīgā Hodžam Nasredinain? Mani, kas redzējis pasauli, mani, kam tikai jūra būtu cienīga kapa vieta, mani iebāzuši kaut kādā riebīgā, smirdošā maisā un nes, lai noslīcinātu puvekļu pilnā ūdenskrātuve! Kur taisnība, kur patiesība? Nē, nevar būt, es neticu! Kaut kam jānotiek — ugunsgrēkam, zemestrīcei vai dumpim! Ak likten, ak visuvarenais gadījum!»

Pa to laiku sargi bija nogājuši jau pusceļu, un nekas nenotika. Sargi nesa maisu, pārmainīdamies pēc katriem divi simti sojiem. Pēc šīm īsajām piestātnēm Hodža Nasredins ar skumīgu prātu aprēķināja — cik noiets un cik vēl atlicis ko iet.

Viņš labi saprata, ka liktenis un gadījums nekad nenāk palīgā tam, kas pats sev nepalīdzas, bet žēlojas un piesauc citus spēkus. Ceļu veic tas, kas iet; kaut arī ceļā viņam grūst un ļogās kājas — viņam jālien uz rokām un ceļiem, un tad noteikti naktī viņš ieraudzīs tālumā ugunskuru spilgtās liesmas un, tuvāk iedams, ieraudzīs tirgotāju karavānu, kas apmetusies atpūtā, un šī karavāna noteikti būs viņam pa ceļam, un atradīsies brīvs kamielis, kas ceļinieku aiznesīs turp, kur tam jātiek. Bet, kas sēdēs ceļa malā un padosies izmisumam, — lai cik viņš arī žēlotos un raudātu, — neatradīs līdzcietību pie nedzīvajiem akmeņiem; viņš nobeigsies tuksnesī aiz slāpēm, viņa miesas kļūs smirdošām hiēnām par laupījumu, viņa kaulus apklās karstas smiltis. Cik ļaužu nav pāragri miruši, un tikai tāpēc, ka nevēlējās pietiekami stipri dzīvot! Tādu nāvi Hodža Nasredins ieskatīja par cilvēka necienīgu.

«Nē!» viņš pats sev sacīja un sakoda zobus. «Nē!» viņš nikni atkārtoja. «Es nemiršu šodien! Es negribu mirt!»

Bet ko viņš varēja izdarīt, saliekts trijos līkumos un iebāzts šaurā maisā, kur pat pakustēties nevarēja: ceļi un elkoņi bija it ka pielipuši miesai. Brīva Hodžam Nasredinam bija palikusi tikai mēle.

— Ak cildenie kareivji! — viņš runāja. — Apstājieties uz brīdi, es gribu pirms nāves noskaitīt lūgšanu, lai visužēlīgais allahs pieņem manu dvēseli savos gaišajos mājokļos.

Sargi nolaida maisu zemē.

—    Skaiti! Bet no maisa ārā mēs tevi nelaidīsim. Skaiti savu lūgšanu maisā!

—    Bet kur mēs atrodamies? — Hodža Nasredins tiem jautāja. — Es to prasu tāpēc, lai jūs pagrieztu mani ar seju pret tuvāko mošeju.

—   Mēs atrodamies Karšinas vārtu tuvumā. Te visapkārt ir mošejas, lai uz kuru pusi mēs arī pagrieztu tevi ar seju. Skaiti ātrāk savu lūgšanu. Mēs nevaram ilgi uzkavēties.

—    Paldies, dievbijīgie kareivji! — skumjā balsī no maisa atbildēja Hodža Nasredins.

Uz ko viņš cerēja? Viņš pats to nezināja. «Es iegūstu dažas minūtes. Bet pēc tam redzēsim. Varbūt kas gadīsies.»

Viņš sāka skaļi skaitīt lūgšanu, tai pašā laikā ieklausīdamies sargu sarunās.

—    Un kā īmēs uzreiz neattapāmies, ka jaunais zvaigžņu pētnieks ir Hodža Nasredins, — sargi bēdājās. — Ja mēs viņu būtu pazinuši un noķēruši, tad būtu dabūjuši no emīra lielu atlīdzību.

Sargi domāja savu ierasto domu, jo viņu naudas kāre bija viņu dzīves īstenā būtība.

To tad arī izmantoja Hodža Nasredins. «Mēģināšu izdarīt ta, lai viņi kaut kur aiziet prom no maisa, kaut arī uz visīsāko laiciņu … Varbūt man izdosies pārraut virvi, varbūt nāks kāds pa ceļu un atbrīvos mani.»

—    Beidz ātrāk lūgšanu! — sargi runāja, spārdīdami maisu kājām. — Vai tu dzirdi! Mums nav laika gaidīt.

—   Vienu minūti, cildenie kareivji! Man vēl viens pēdējais lūgums allaham. Ak visuvarenais, visužēlīgais allah, pašķir tā, lai tas cilvēks, kas atradīs manis apraktās desmittūkstoš tangas, atdalītu no tām vienu tūkstoti, aiznestu uz mošeju un nodotu mullam, lai tas veselu gadu aizlūgtu par mani…

Izdzirduši par desmittūkstoš tangām, sargi apklusa. Hodža Nasredins savā maisā nekā neredzēja, bet skaidri zināja, kādas sargiem pašlaik sejas, kā viņi saskatās un piegrūž cits citam ar elkoņiem.

—    Nesiet mani tālāk, — viņš sacīja padevīgā balsī. — Es nododu savu garu allaba rokās.

Sargi kavējās.

—   Mēs vēl drusku atpūtīsimies, — viens no viņiem glaimīgi sacīja. — Ak Hodža Nasredin, nedomā, ka mēs esam bez sirds, slikti cilvēki. Tikai dienests liek mums apieties ar tevi tik cietsirdīgi; ja mēs ar savām ģimenēm varētu iztikt bez emīra algas, tad mēs, protams, bez kavēšanās palaistu tevi brīvē…

—   Ko tu runā! — nobijies čukstēja otrs. — Ja mēs viņu izlaidīsim, tad emīrs noņems mums galvas.

—   Ciet klusu! — pirmais iešņācās. — Mums vajadzētu tikai dabūt naudu!

Hodža Nasredins nesadzirdēja šos čukstus, bet zināja, ka sargi sačukstas, un zināja, par ko viņi sačukstas.

—    Es neturu ļaunu prātu uz jums, kareivji, — viņš teica ar dievbijīgu noputu. — Es pats esmu pārāk grēcīgs, lai citus tiesātu. Ja allahs man viņā saulē piedos, tad apsolu aizlūgt par jums viņa troņa priekšā. Jūs sakat, ka, — ja nebūtu jāzaudē alga, ko emīrs dod, — jūs mani palaistu? Pārdomājiet savus vārdus! Ar to taču jūs pārkāptu emīra pavēli un tātad izdarītu smagu grēku. Nē! Es negribu, lai jūs manis dēļ apkrautu savas dvēseles ar grēku; paceliet maisu, nesiet mani uz ūdenskrātuvi, lai notiek emīra prāts un allalia prāts!…

Apjukušie sargi saskatījās, nolādēdami dievbijīgo grēku nožēlu, kas pēkšņi un, pēc viņu domām, pavisam nelaikā bija pārņēmusi Hodžu Nasredinu.

Sarunā iejaucās trešais sargs; līdz šim viņš bija klusējis, gudrodams kadu viltību.

—   Cik smagi ir redzēt cilvēku, kas tikai pirms nāves sācis nožēlot savus grēkus un maldus, — viņš beidzot sacīja, sarnirkšķinadamies ar biedriem. — Nē, es neesmu tāds. Es jau sen esmu nožēlojis grēkus un sen dzīvoju dievbijīgu dzīvi. Bet dievbijība vārdos bez patīkamiem darbiem allaham nav dzīvotspējīga, — sargs turpināja, kamēr viņa biedri aizspieda mutes ar plaukstam, lai nebūtu jāsmejas, jo runātājs bija pazīstams kā nelabojams spēlētājs uz kauliņiem un izvirtulis. — Lūk, es, piemēram, pavadu savu dievbijīgo dzīvi ar dievbijīgu darbu: es ceļu savā dzimtenes ciemā lielu mošeju un šā mērķa dēļ atrauju pat barību sev un savai ģimenei.

Viens no sargiem neizturēja un, rīstīdamies no smiekliem, aizgāja nomaļus.

—    Es krāju grasi pie graša, — dievbijīgais sargs turpināja, — un tomēr mošeja ceļas pārāk lēni, kas manu sirdi dara skumju. Nesen es pārdevu govi. Lai man arī nāktos pārdot pēdējos zābakus, — esmu ar mieru staigāt basām kājām, kaut tik varētu pabeigt iesākto.

Ilodža Nasredins sāka maisā šņukstēt. Sargi saskatījās. Viņiem veicas. Viņi ar elkoņiem paskubināja savu attapīgo biedru.

—   Ak, ja man gadītos sastapt tādu cilvēku, kas būtu ar mieru ziedot astoņus vai desmit tūkstošus tangu šīs mošejas pabeigšanai! — viņš iesaucās. — Es viņam zvērētu, ka piecus vai pat desmit gadus no vietas viņa vārds, lūgšanas vīraka dūmu apvīts, paceltos no mošejas velvēm pie allaha troņa.

Pirmais sargs sacīja:

—   Ak mans dievbijīgais biedri! Man nav desmit tūkstošu tangu, bet varbūt tu būtu ar mieru pieņemt manu pēdīgo ietaupījumu — pieci simti tangu. Neatraidi manu vientiesīgo dāvanu, man arī gribas piedalīties šai svētajā darbā.

—  Man arī, — otrs sacīja, stomīdamies un drebēdams no aizturētiem smiekliem. — Man ir trīs simti tangu .. .

—   Ak taisnais, ak dievbijīgais! — Ilodža Nasredins iesaucas šņukstēdams. — Cik man žēl, ka nevaru spiest sev pie lūpām tava halata malu! Es esmu liels grēcinieks, bet esi man žēlīgs un neatraidi manu dāvanu. Man ir desmit tūkstoši tangu. Kad es ar bezdievīgu krāpšanu ietiku emīra galmā, tad bieži saņēmu no viņa kā dāvanu zeltu un sudrabu. Sakrājis desmit tūkstoši tangu, es nolēmu paslēpt tos tai nolūkā, lai bēgot pa ceļam paķertu. Un, tā kā es biju nolēmis bēgt caur Karšinas vārtiem, tad arī ieraku šo naudu Karšinas kapsētā zem kada veca kapu akmeņa.

—   Karšinas kapsēta! — iesaucās sargi. — Tatad nauda ir kaut kur tepat blakus.

—   Jā. Patlaban mēs atrodamies kapsētas ziemeļu galā un ja paietu . . .

—   Mēs atrodamies austrumu galā! Kur, kur ir noslēpta tava nauda?

—   Tā ir noslēpta kapsētas rietumu gala, — Hodža Nasredins sacīja. — Bet vispirms zvēri man, dievbijīgais sargs, ka mans vārds tiešam tiks pieminēts mošejā katru dienu desmit gadu laikā.

—   Zvēru! — sargs sacīja, drebēdams aiz nepacietības.

— Zvēru tev pie allaha un viņa pravieša Muhameda! Nu, stāsti ātrāk, — kur ierakta tava nauda?

Hodža Nasredins vilcinājās. «Bet ja nu viņi nolemj aiznest mani vispirms uz ūdenskrātuvi, atliekot naudas meklēšanu uz ritu?» viņš domāja. «Nē, tas nenotiks. Pirmkārt, viņus apsēdusi naudas kare un nepacietība, otrkārt, viņi baidīsies, ka varētu kads aizsteigties tiem priekšā, treškārt — viņi neuzticas cits citam. Kādu vietu lai tiem norādu, lai viņi ilgāk rakņātos?»

Sargi gaidīja, noliekušies par maisu. Hodža Nasredins dzirdēja viņu smago elpošanu, it kā viņi nupat būtu atskrējuši kaut kur no tālienes.

—   Kapsētas rietumu gala ir trīs veci kapu akmeņi, salikti trīsstūrī, — Hodža Nasredins sacīja. — Zem katra no tiem esmu ieracis trīs tūkstoši trīs simti trīsdesmit trīs ar trešdaļu tangu.

—   Salikti trīsstūrī, — sargi korī atkārtoja kā paklausīgi skolnieki, kas atkārto sava skolotāja vārdus no korana.

—   Trīs tūkstoši trīsdesmit trīs ar trešdaļu tangu …

Viņi vienojās, ka divi ies pēc naudas, bet trešais paliks par sargu. Tas būtu varējis Hodžu Nasredinu apbēdinat, ja viņam nebūtu spējas paredzēt uz priekšu cilvēku rīcību: viņš noteikti zinaja, ka trešais sargs ilgi nenosēdēs pie maisa. Paredzēšana piepildījās: palicis viens, sargs saka nemierīgi nopūsties, kāsēt, šurp un turp staigāt pa ceļu, ieročus žvadzinādams. Pēc šīm skaņam Hodža Nasredins uzminēja visas viņa domas: sargu mocīja nemiers savu trīs tūkstošu trīs simti trīsdesmit ar trešdaļu tangu dēļ. Hodža Nasredins pacietīgi gaidīja.

—   Cik ilgi viņi tur tūļājas! — sargs sacīja.

—   Viņi droši vien noslēpj naudu kaut kur citā vietā, bet rītu jūs visi trīs atnāksit tai pakaļ, — Hodža Nasredins atbildēja.

Tas bija labi mērķēts trieciens. Sargs skaļi nošņācās, tad sāka negribīgi žāvāties.

—    Kā man gribētos pirms nāves paklausīties kādu dievbijīgu stāstu, — Hodža Nasredins runāja no maisa. — Varbūt tu atcerēsies un pastāstīsi man, labais sargs.

—   Nē! — Dusmīgi atteica sargs. — Es nezinu dievbijību stāstu . . . Bez tam es esmu noguris, iešu un nolikšos tepat zālītē.

Bet viņš neapķērās, ka uz zemes viņa soļi būs dzirdami dobji un talu. Vispirms viņš gāja lēni, tad Hodžu Nasredinu aizsniedza ātru soļu troksnis, sargs steigšus devās uz kapsētu .. .

Bija pienācis laiks rīkoties. Bet velti valstījās un kūleņoja Hodža Nasredins — virvi pārraut viņam neizdevās. «Garāmgājēju!» lūdzās Hodža Nasredins. «Ak likten, sūti man garāmgājēju!»

Un liktenis atsūtīja viņam garamgajēju.

Liktenis un laimīgs gadījums arvien nāk palīgā tam, kas apņēmīgi cīnās līdz galam (par to jau bija sacīts agrāk, bet patiesība neapsūbē, to atkārtojot). Hodža Nasredins cīnījās visiem spēkiem par savu dzīvību, un liktenis nevarēja atraut viņam savu palīdzību.

Ceļa gājējs gaja lēni; viņš bija klibs, kā Hodža Nasredins sprieda no viņa soļu takts, un nebija jauns, jo cieta no aizdusas.

Maiss gulēja tieši ceļa vidū. Garāmgājējs apstājās, ilgi noskatījās, piegrūda pāris reižu ar kruķi. — Kas tas par maisu? No kurienes tas te radies? — čerkstoši runāja garāmgājējs.

Hodža Nasredins — tavu lielu prieku! — pazina augļotāja Džafara balsi.

Tagad Hodža Nasredins nešaubījās par savu izglābšanu. Kaut tikai neatgrieztos sargi!

Viņš iekāsējās maisā, klusītiņām, lai neizbiedētu augļotāju.

—   Ellē! Te jau ir cilvēks! — iesaucās Džafars atlēkdams.

—   Protams, cilvēks, — mierīgi atbildēja Hodža Nasredins, pārgrozīdams balsi. — Bet kas tur ko brīnīties?

—   Kā, kas ko brīnīties? Kāpēc tu esi maisā ielīdis?

—   Redzams, bijis vajadzīgs, ja ielīdis. Ej savu ceļu un neuzmācies man ar jautājumiem.

Hodža Nasredins zināja, ka augļotāja ziņkāre tagad sakāpināta līdz pēdējam, un viņš tik un tā neaizies.

—   Patiesi, neredzēts notikums — sastapt ceļā cilvēku, kas sēž aizsietā maisā! — augļotājs runāja. — Varbūt tevi ar varu ietupinājuši?

—   Ar varu! — Hodža Nasredins iesmējās. — Būtu gan es maksājis seši simti tangu par to, lai mani ar varu iesēdinātu maisā!

—   Seši simti tangu! Par ko tad tu aizmaksāji tādu naudu?

—   Ak ceļiniek, es tev izstāstīšu visu, ja tu apsoli pēc tam, kad būsi uzklausījies mani, aiziet un netraucēt tālāk manu mieru. Sis maiss pieder kādam šeit Buhārā dzīvojošam arābam, un maisam piemīt tā brīnišķīga īpašība izdziedināt slimības un kroplību. Saimnieks to dod lietošanā, bet par lielu naudu un ne visiem. Es biju klibs, kuprains un šķībs uz vienu aci, un es biju nodomājis apprecēties, un manas līgavas tēvs, lai paglābtu savu meitu no manu kroplibu nepievilcīgā skata, aizveda mani pie šā arāba, un es dabūju lietošanā šo maisu uz četrām stundām, samaksājot par to saimniekam seši simti tangu. Bet, tā ka maiss rāda savas dziedinošas spējas tikai kapsētas tuvuma, tad es arī atnacu pēc saules rieta šurp, pie vecās Karšinas kapsētas kopa ar savas līgavas tēvu, kas, aizsējis maisu, aizgaja, jo lieka cilvēka klātbūtne var samaitāt visu lietu. Maisa saimnieks arabs man iepriekš pastastīja, ka tad, tiklīdz es palikšu viens, pie manis atlaidīsies trīs džini, vara spārniem žvadzot un skanot. Un džini cilvēka balsi prasīs man, kur kapsēta ir ieraktas desinittūkstoš tangas, uz ko man bus jāatbild sekojošiem, noslēpumainiem burvju vārdiem: «Kas nes vara vairogu, tam ir vara piere. Vanaga vietā sēž ūpis. Ak džini, jūs meklējiet tur, kur neesat paslēpuši, noskūpstiet par to manu ēzeli zem astes.» Tā uz mata arī notika: ieradās džini un jautāja man, kur ieraktas desmittūkstoš tangas; izdzirduši manu atbildi, džini neganti noskaitās un sāka mani sist, bet es, atcerēdamies arāba vārdus, nemitējos kliegt: «Kas nes vara vairogu, tam ir vara piere, noskūpstiet zem astes manu ēzeli!» Tad džini sagrāba maisu un kaut kur aiznesa … Talak es vairs neko neatminu. Nācu pie samaņas pēc divi stundām tai pašā vieta pilnīgi izdziedināts — kupris bija nozudis, kāja tapusi taisna, acs redzīga, par 1<q es varēju pārliecināties, lūkojoties pa spraudziņu, ko kāds bija pirms manis maisā ietaisījis. Bet tagad es nosēžu maisā savu laiku tikai tāpēc, ka nauda ir aizmaksāta, tā taču nedrīkst iet velti zudumā. Protams, esmu pielaidis kļūdu: vajadzēja vispirms aprunāties ar kādu cilvēku, kam tādi paši trūkumi; mēs būtu varējuši ņemt maisu uz pusēm, būtu nosēdējuši tajā katrs pa divi stundām, un mūsu izdziedināšana būtu mums izmaksājusi katram tikai trīs simti tangu. Bet, kas padarīts, to vairs nevar atgriezt atpakaļ: lai zūd mana nauda, pats galvenais taču ir, ka es tomēr esmu izdziedināts. Tagad, ceļiniek, tu zini visu, turi savu solījumu un aizej. Pēc izveseļošanās esmu mazliet noguris, man grūti sarunāties. Jau desmitais cilvēks man uzmācas ar jautājumiem, esmu piekusis atkārtot visiem vienu un to pašu.

Augļotājs klausījās dziļā nopietnībā, reizēm pārtraukdams Ilodžu Nasredinu izbrīnās pilniem izsaucieniem.

— Klausies tu, maisā sēdošais cilvēk! — augļotājs sacīja.

— Mums šī satikšanās var nakt par labu abiem. Tu nožēlo, ka neesi iepriekš aprunajies ar kādu cilvēku, kam tadi paši trūkumi, lai ņemtu maisu lietošana uz pusēm. Bet tev nav vēl par vēlu aprunāties, jo es tieši esmu tas cilvēks, kāds tev vajadzīgs: kuprains, klibs ar labo kaju un šķībs ar vienu aci. Un es labprat aizmaksāšu trīs simti tangu par to, lai nosēdētu maisā atlikušās divi stundas.

—   Tu droši vien smejies par mani, — Hodža Nasredins atbildēja. — Vai var gadīties tik brīnišķīga sagadīšanas! Ja tu runa taisnību, tad pateicies allaham, ka viņš piešķīris tev tik laimīgu gadījumu! Es esmu ar mieru, ce|iniek, bet atgadinu, ka esmu samaksājis uz priekšu, un arī tev nāksies samaksāt uz priekšu. L'z parāda es neuzticu.

—   Es samaksāšu uz priekšu, — augļotājs sacīja, raisīdams vaļā virvi. — Nezaudēsim laiku, jo minūtes skrien, un tagad jau tās pieder man.

Izlienot no maisa, Hodža Nasredins aizklāja seju ar halāta piedurkni. Bet augļotājam nebija laika novērot: viņš steidzīgi skaitīja naudu, nožēlodams aizskrejošās minūtes.

Krekšķēdams un stenēdams viņš ielīda maisā.

Hodža Nasredins aizsēja maisu, paskrēja sāņus un paslēpās ēnā aiz koka.

Viņš vēl paguva tieši laikā. No kapsētas puses atskanēja skaļas sargu lamas. Vispirms pa kapsētas žoga izlauzto caurumu uz ceļa izlīda viņu garās ēnas, tad parādījās ari viņi paši, atspoguļojot mēness atspulgu savos vairogos.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

—   ei tu, klaidoni! — sargi kliedza, spārdīdami maisu, pie kam viņu ieroči žvadzēja un skanēja, kas pilnīgi varēja atgādināt vara spārnu saceltu troksni. — Mēs izmeklējām visu kapsētu, bet neko neatradām. Saki, grēka gabals, — kur ir ieraktas desmittūksloš tangas?

Augļotājs stingri atminējās noslēpumainos burvju vārdus.

—   Kas nes vara vairogu, tam ir vara piere, — viņš atbildēja no maisa. — Vanaga vietā sēž ūpis. Ak džini, jūs meklējat, kur neesat paslēpuši, noskūpstiet zem astes manu ēzeli!

Izdzirduši tādus vārdus, sargi neganti noskaitās.

— Tu piekrāpi mūs, smirdošam sunim līdzīgais! Un tu mūs vel sauc par muļķiem.[5] Skatieties, skatieties, viņš novārtījis putekļos visu maisu, tatad viņš vāļājies un kūleņojis pa ceļu, cerēdams atbrīvoties, kamēr rnēs asiņainam rokam rakņājāmies pa kapsētu! Tu smagi samaksāsi par savu krāpšanu, riebigais lapsas izdzimteni!

Uz maisa saka birt smagu sitienu krusa; neapmierinadamies ar to, viņi vēl nodejoja pēc kārtas uz maisa ar saviem apkaltajiem zābakiem. Bet augļotājs, sekodams Hodžas Nasredina piekodinājumiem, bez mitēšanās kliedza: «Kas nes vara vairogu, tam ir vara piere!» — ar ko noveda sargus pilnīgā sašutumā. Nožēlodami, ka viņiem nav ļauts pašiem izdarīties ar noziedznieku, tie paķēra maisu un stiepa uz ūdenskrātuvi.

Hodža Nasredins iznāca no savas paslēptuves uz ceļa, nomazgāja upītē seju, nometa halātu, atklāja naksnīgajam vējam savas platās krūtis. Cik līksms un viegls viņš pašlaik jutās, kad nāves melnā dvaša bija aizslīdējusi garam, viņu neskārusi! Viņš nogāja sāņus, izpleta halātu, palika akmeni pagalvī un apgūlās: viņš bija noguris smacīgajā, šauraja maisa, viņš gribēja atpūsties. Kuplajās koku galotnēs žūžoja vējš, debesu okeānā peldēja zeltotie zvaigžņu pulki, upītē burbuļoja ūdens. Tas viss Hodžam Nasredinam bija desmitkārt mīļāks un tuvāks nekā agrāk. «Jā! Pasaulē ir pārāk daudz laba, lai es būtu ar mieru kādreiz mirt, ja ari man droši apsolītu paradīzi: tur taču var traks kļūt aiz garlaicības, sēdot mūžīgi zem viena un tā paša koka, vienu un to pašu hūriju [6] sabiedrība.»

Tā domāja Hodža Nasredins, gulēdams zem zvaigznēm uz siltās zemes, vērīgi klausīdamies nemirstošas un mūžam modrās dzīvības skaņās. Pukstēja sirds viņam krūtīs, iebrēcās kapsēta nakts balsi ūpis, kāds klusītiņām un uzmanīgi līda caur krūmiem — droši vien ezis; asi smaržoja vīstoša zāle, pārpilnā kaut kādas paslēptas rosības, neskaidras čaboņas un čaukstoņas; pasaule dzīvoja un elpoja, vienlīdzīgi atvērta visiem, uzņemdama ar vienādu viesmīlību savā neizmērojama plašumā ir skudru, ir putnu, ir cilvēku, prasīdama no viņiem tikai vienu — nelietot Jaunā nolūkā tiem parādīto laipnību un uzticību. Saimnieks ar kaunu izdzen viesi, kas pie dziru galda, izmantodams vispārējo jautrību, sāk rakņāties pa pārējo viesu kabatām; gluži tāpat tika izdzīts no jautrās un prieka pilnās pasaules riebīgais, tadam zaglim pilnīgi līdzīgais augļotājs. Hodža Nasredins nesajuta ne mazākās līdzcietības pret viņu, un ka gan varētu žēlot tadu, kas ar savu nozušanu atvieglos dzīvi tūkstošiem un tūkstošiem citu ļaužu. Hodža Nasredins nožēloja tikai to, ka augļotājs nav vienīgais un nav pēdējais ļaundaris zemes virsū; ak, kaut būtu iespēja savākt vienā maisā visus, emīrus, augstmaņus, mullas un augļotājus un noslīcināt viņus šeiha Ahmeda svētajā ūdenskrātuvē, lai tie ar savu ļaundabīgo dvašu nenovītētu pavasara ziedus uz kokiem, ar savas naudas skaņu, melīgajiem sprediķiem un šķēpu žvadzoņu neapslāpētu putnu čivināšanu, lai viņi netraucētu ļaudis priecāties par pasaules skaistumu un cienīgi izpildīt savu galveno sūtību virs zemes — būt vienmēr un par visu laimīgiem!

… Pa to laiku sargi, vēlēdamies atgūt pie kapsētas zaudēto laiku, paātrināja soļus, beidzot — metās skriešus. Augļotājs, kratīdamies un lēkādams maisā, mierīgi gaidīja sava neparastā ceļojuma beigas; viņš dzirdēja ieroču žvadzoņu, akmeņu grabēšanu zem sargu kājām un brīnījās par to, ka varenie džini nepaceļas gaisā, bet skrien, izlaizdami elpu elpām savus vara spārnus un vilkdami tos pa zemi, kā to dara jauni gailēni, dzīdamies pakaļ vistām. Bet, klau, tālumā bija dzirdama kaut kāda rūkoņa, kas atgādināja tālu kalnu strautu murdoņu, un augļotajs sakumā nodomāja, ka džini aizvilkuši viņu kaut kur kalnos, varbūt savā mājoklī Ilan-Tengri — garu virsotnē. Bet drīz viņš saka izšķirt atsevišķas balsis un pārliecinājās, ka iekļuvis liela ļaužu pulka nakts sapulcē; spriežot pēc trokšņa, te bija tūkstošiem ļaužu, kā tirgū, bet no kura laika gan Buhārā tirgojās pa naktīm? Drīz viņš sajuta, ka paceļas augšup: a-ha, tātad džini nolēmuši tomēr pacelties gaisā! Kā lai viņš būtu varējis zināt, ka tai brīdī sargi kāpj pa kāpnēm uz paaugstinājumu? Uzkāpuši viņi nosvieda maisu, tas nogāzās, dēļi vien salīgojās un nodunēja zem tā. Augļotājs iestenējās un nokrekšķējās.

— E jūs, džini! — viņš neizturēja. — Ja jūs ta sviedīsit maisu, tad sakropļosit mani vēl vairāk, bet jums taču jādara gluži pretējais!

Par atbildi viņš saņēma niknu kājas spērienu.

—   Tūda] tu, ak grēka gabal, atradīsi savu izdziedināšanu svētā Ahmeda ūdenskrātuves dibenā.

Sie vārdi noveda auglotaju galīgā nesapratnē: kāda darīšana te bija ar svētā Ahmeda ūdenskrātuvi? Augļotājā nesapratne pārvērtās izbrīnā, kad viņš izdzirdēja pār maisu sava senā drauga (augļotājs varēja par to zvērēt!) cienījamā Arslanbeka, galma sardzes un karaspēka pavēlnieka balsi. Domas augļotāja galva saka kūleņot: no kurienes te pēkšņi radies Arslanbeks, kāpēc viņš lamā džinus par to, ka viņi ceļā aizkavējušies, un kāpēc džini, atbildot viņam, dreb aiz bailēm un verdziskas padevības; nevar taču būt, ka Arslanbeks pildītu vienlaicīgi arī galvena džina pienākumus! Un ko lai tagad dara — vai lai cieš klusu, vai lai uzrunā viņu? Tā kā šādam gadījumam augļotajam nebija doti nekādi norādījumi, tad viņš nolēma labāk klusēt.

Pa to laiku pūļa rūkoņa pieņēmās, un arvien biežāk, stiprākizskanēja viens vienīgs vārds: likās, visapkārt viss — ir zeme, ir gaiss, ir vējš — bija piesātināti ar šo vārdu; tas dunēja, skanēja, rībēja un apklusdams atbalsojās tāluma. Augļotājs aprima, sāka klausīties. Un viņš sadzirdēja:

—   Ilodža Nasredins! — rūca pūlis tūkstoš balsīm. — Hodža Nasredins! . . . Hodža Nasredins!

Pēkšņi viss apklusa, un nāves klusumā augļotājs saklausīja degošu lapu sīkšanu, vēja zuzēšanu un ūdens šļakstēšanu. Pa viņa kropo muguru sāka skraidīt skudrītes, tumšas bailes sāka lēnam pielīst viņam, apdvesdamas to ar savu ledaino, stindzinošo elpu.

Atskanēja cita balss, un augļotājs būtu varējis apzvērēt, ka šī ir lielvezīra Bahtijara balss.

—   Visužēlīgā un visuvarenā allalia vārdā, uz lielā un saulei līdzīgā Buhāras emīra pavēli tiek nodots nāvē noziedznieks un ticības apgānītājs, miera grāvējs un ķildu cēlējs Hodža Nasredins, noslīcinot viņu maisā!

Kadas rokas saķēra maisu un pacēla. Tikai tagad augļotajs noprata, ka iekritis nāves slazdos.

—    Pagaidiet! Pagaidiet! — viņš sāka vaimanāt. — Ko jūs gribat ar mani darīt? Pagaidiet, es neesmu Hodža Nasredins, es esmu augļotājs Džafars, es neesmu Hodža Nasredins! Kur jūs mani esat atvilkuši, jums saka — es esmu augļotājs Džafars!

Emīrs un svīta klusēdami noklausījās viņa vaimanās. Bagdādes gudrais Huseins Huslija, kas sēdēja emīram vistuvāk, sacīja, bēdīgi kratīdams galvu:

—   Kāds bezkaunības bezdibenis slēpjas šai noziedzniekā! Vispirms viņš nosauca sevi par Huseinu Husliju, Bagdādes gudro, tagad viņš mēģina apmānīt mūs, nosaucot sevi par augjotāju Džafaru.

—   Un viņš doma, ka te atradīsies muļķi, kas viņam noticēs, — Arslanbeks piebilda. — Paklausieties, paklausieties tik, cik veiksmīgi viņš attiecīgajam gadījumam pielāgo balsi!

—   Atlaidiet mani! Es neesmu Hodža Nasredins, es esmu Džafars! — skaļa balsī sauca augļotājs tai brīdī, kad divi sargi, stāvēdami uz paaugstinājuma malas, sašūpoja maisu, gatavodamies sviest to tumšajā ūdenī. — Es neesmu Hodža Nasredins! Cik reižu man tas jums jāatkārto!

Bet šai acumirklī Arslanbeks pamaja ar roku, un maiss, smagi apveklamies gaisa, nogāzās lejā; atskanēja stiprs šļakstiens, lapu sarkanā gaismā pazibēja šļakatas, un ūdens smagi sakļāvās, aprīdams augļotāja Džafara grēcīgās miesas un grēcīgo dvēseli.

Tumsā pār puli pāršalca un sastinga viena vienīga varena nopūta. Dažus acumirkļus valdīja drausmīgs klusums, tad pēkšņi visus satricināja •mežonīgs, spalgs, moku pilns kliedziens.

Kliedza un locījās sava vecā tēva rokās skaistā Gildžana.

Caihanas saimnieks Ali novērsās un saķēra galvu. Kalēju Jusupu kratīja sīki, saraustīti drebuļi .. .

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Pec soda izpildīšanas emīrs ar savu svītu iegāja pilī.

Arslanbeks, bīdamies, ka noziedznieku varētu izvilkt atrak, iekām viņš vēl nav noslāpis, pavēlēja ieslēgt ūdenskrātuvi sargu lokā un nelaist neviena klat. Pūlis saviļņojās, atkapās zem sargu spiediena un apstājās, saslējies vienā tumšā, dzīvā, klusējošā masā. Arslanbeks mēģināja pūli izklīdināt, bet ļaudis tikai pārgāja no vienas vietas uz otru vai arī slēpās tumsā, lai, brīdi nogaidījuši, atgrieztos atpakaļ vecajā vietā.

Pilī sākās liela līksmība. Emīrs svinēja uzvaru pār savu ienaidnieku. Mirdzēja zelts un sudrabs, vārījās katli, kūpēja pannas, skanēja zvārguļi, rēca taures, gaisu tricinot, rībēja bungas, un tik daudz uguņu bija šajos svētkos, ka virs emīra pils zvilnēja blāzma kā no ugunsgrēka.

Bet pilsēta visapkārt pilij klusēja, iegrimusi tumsā un skumja mierīguma pārņemtā.

Emīrs izdalīja bagātīgas dāvanas, daudzi šai diena iedzīvojās manta. Dzejnieki aizsmaka no nemitīgās slavināšanas, muguras viņiem sāka lēni, bet tīkami smelgt, — tik bieži tiem nācās noliekties pec sudraba un zelta naudas gabaliem.

—   Pasaukt šurp rakstvedi! — emīrs pavēlēja; atskrēja rakstvedis un steigšus saka čirkstināt zoss spalvu:

«No Lielā un Spožā un par sauli Gaišākā Buhāras Valdnieka, Pavēlnieka un Likumdevēja Buhāras emīra — Hivas Lielajam, Spožajam un par sauli Gaišākajam Hivas Hanam tiek sūtītas sveicienu rozes un labvēlējurnu lilijas. Paziņojam Jums, ak Mūsu Mīļotais un Karaliskais Brāli, kādu jaunu vesti, kas ar sajūsmas uguni var sasildīt Jūsu sirdi un saldi atveldzēt Jūsu sāpes, un, proti, — šodien, Safara mēneša septiņpadsmitajā dienā, Mēs, Lielais Buhāras Emīrs, publiski sodījām visai pasaulei ar savu bezdievīgo un nekrietno darbību pazīstamo noziedznieku Hodžu Nasredinu, lai allaha lāsti nāk pār viņu, noslīcinot viņu maisā, kas notika Mūsu klātbūtnē un Mūsu Acu priekšā, kam pateicoties Mēs Paši ar Savu karalisko roku apliecinām Jums, ka pieminētais ļaundaris, miera grāvējs, ticības apgānītājs un ķildu cēlējs, šobrīd vairs nav starp dzīvajiem un nevarēs vairs apgrūtinat Jūs, ak Mūsu Mīļotais Brāli, ar saviem bezdievīgajiem nedarbiem …»

Tādas pašas vēstules emīrs uzrakstīja Bagdades kalifam, turku sultanam, Iranas šaham, Kokandas hanam, Afganas emīram un daudziem citiem pierobežu un tālāku zemju valdniekiem. Bahtijars satina vēstules vīstokļos, apzīmogoja un nodeva ziņnešiem, pavēlēdams tūliņ doties ceļa. Un nakts stundā, skaļi tarkšķēdami un virās čīkstēdami, atdarījās visi vienpadsmit Buhāras vārti un, zirgiem ceļa granti šķaidot un pakaviem dzirkstis šķiļot, uz visam pusēm pa lielceļiem devās ziņneši — uz Hivu, Teherānu, Stambulu, Bagdādi, Kabulu un daudzām citām pilsētām.

. . .Vēlā naktī, četras stundas pēc soda izpildīšanas, Arslanbeks aizveda sargus prom no ūdenskrātuves.

—   Lai kas viņš arī būtu bijis, kaut vai pats šaitans, viņš nevarēja palikt dzīvs, četras stundas sagulējis ūdenī! — Arslanbeks sacīja. — Un nevelciet viņu ārā, lai krāmējas, kam tīk, ar viņa nolādēto līķi.

Tikko pēdējais sargs bija nozudis tumsā, pūlis gāzās uz krastu, sāka trokšņot un rūkt; aizdegās lāpas, kas jau laikus bija sagatavotas un gulēja turpat krūmos paslēptas. Zēli saka vaimanāt sievietes, apraudādamas Hodžu Nasredinu.

—   Viņš jāapglabā kā lielisks musulmanis, — vecais Nijazs sacīja. Gildžana stāvēja viņam blakus, atspiedusies tēvam uz pleca; viņa bija kā bez dzīvības.

Caihanas saimnieks Ali un kalējs Jusups sāka ar ķekšiem pārmeklēt ūdeni. Viņi taustīja ilgi, līdz beidzot aizķēra maisu un vilka uz krastu. Kad tas parādījās virs ūdens, melni spīguļodams lāpu gaismā, vijīgu ūdenszāļu aplipis, sievietes sāka vaimanāt vēl skaļāk; viņu vaimanas apslāpēja jautrību, kas skanēja no pils.

Desmitām roku satvēra maisu. — Nesiet man nopakaļ, — Jusups sacīja, apgaismodams ceļu ar lāpu. Maisu nolika zālē zem kupla koka. Visapkārt sadrūzmējušies ļaudis gaidīja klusēdami. Jusups izņēma nazi, uzmanīgi pārgrieza maisu gareniski pušu, ieskatījās mironim sejā un pēkšņi atrāvās, sastinga izvalbītām acīm, cenzdamies kaut ko pateikt ar mēli, kas negribēja klausīt.

Caihanas saimnieks Ali metās Jusupam palīgā, bet arīar caihanas saimnieku notika tas pats: viņš notupās, paskatījās, iekliedzās un pēkšņi atkrita augšpēdu, pievērsdams debesīm savu resno penderi.

—   Kas noticis? — rūca pūlis. — Laidiet mūs, parādiet mums!

Gildžana raudādama nometās ceļos, noliecās pār nedzīvajām miesām, bet kāds pabāza lāpu, un arī viņa atsprāga neizsakāmā nobīlī un izbrīna atpakaļ.

Nu sanāca ar lāpām no visām pusēm, krasts bija gaiši apgaismots un kopīgs, varens kliedziens satricināja nakts klusumu:

—   Džafars!

—   Tas ir augļotājs Džafars!

—   Tas nav Hodža Nasredins! Tas ir augļotājs Džafars!

Vispirms sastingums, apjukums, bet pēc tam ļaudis pēkšņi

sāka aurot, metās cits citam uz pleciem, sākās spaidīšanās un grūstīšanās: katrs gribēja pats savām acīm pārliecināties. Ar Gildžanu notika kaut kas tāds, ka vecais Nijazs pasteidzās aizvest viņu tālāk no krasta, baidīdamies par viņas saprašanu: viņa raudāja un smējās, ticēja un neticēja un tiecās paskatīties vēl.

—    Džafars! Džafarsl — skanēja gavilējoši kliedzieni, kas pilnīgi apklāja tālo prieka rūkoņu pilī. — Tas ir aug|otajs Džafars! Tas ir viņš! Pat viņa soma ar parādzīmēm ir te.

Pagāja daudz laika, ļekām kāds atjēdzās un izteica jautājumu, griezdamies pie visiem:

—    Bet kur tad varētu būt Hodža Nasredins?

Pa visu pūli noskanēja no viena gala līdz otram:

—    Bet kur tad ir Hodža Nasredins? Kur palicis mūsu Hodža Nasredins?

—    Viņš ir te, te! — atskanēja pazīstama, mierīga balss, un visi pagriezušies ar izbrīnu ieraudzīja dzīvo, sargu nepavadīto Ilodžu Nasredinu, kas gāja, žāvādamies un laiski staipīdamies: viņš bija pie kapsētas nemanot aizmidzis un nepaspējis redzēt gadījumu pie ūdenskrātuves.

—    Es esmu šeit! — viņš atkārtoja. — Kam esmu vajadzīgs, tas lai panāk šurp! Ak cildenie Bubāras iedzīvotāji, kādā nolūkā jūs sapulcējaties pie ūdenskrātuves, un ko jūs te darāt tik vēlā nakts stundā?

—    Kāpēc sapulcējāmies? — simtu balsu atbildēja. — Mēs sapulcējāmies, ak Hodža Nasredin, lai atvadītos no tevis, lai tevi pienācīgi apraudātu un apglabātu.

—    Mani? — viņš vaicāja. — Apraudāt? … Ak cildenie Bubāras iedzīvotāji, jūs slikti pazīstat Hodžu Nasredinu, ja domājat, ka viņš kādreiz taisās mirt! Es tikai biju nolicies pie kapsētas atpūsties, bet jūs jau domājāt, ka esmu miris!

Vairāk viņš neko nedabūja pasacīt, jo kliepdams šurp atdrāzās čaihanas saimnieks Ali, viņam nopakaļ kalējs Jusups; Hodža Nasredins tikko nenoslapa viņu karstajas skavās. Sīkiem solīšiem pieskrēja Nijazs, bet vecīti atspieda atpakaļ. Hodžu Nasredinu bija apstājis liels pūlis, katrs gribēja viņu apskaut un apsveicināties, bet viņš, no vienām skavām otrās iekļūdams, rāvās uz to pusi, no kurienes atskanēja dusmīgā un nepacietīgā Gildžanas balss, kas velti cīnījās ar pūli, lai tiktu pie Hodžas. Kad viņi beidzot satikās, Gildžana apkrita viņam ap kaklu. Hodža Nasredins, visiem redzot, viņu noskūpstīja, atsegdams šķidrautu, un neviens, pat visdedzīgākie likumu un pieklājības sargi, neiedrošinājās te saskatīt ko nosodāmu.

Hodža Nasredins pacēla roku, prasīdams klusumu un uzmanību:

—   Jūs esat sapulcējušies apraudat mani, ak Diženās Buhāras iedzīvotāji! Bet vai tad jūs nezināt, ka es esmu nemirstīgs!

Esmu Ilodža Nasredins, Man par visu tikai smīns; Teikšu, — būšu vaļsirdīgs, — Esmu mūžīgs, nemirstīgs.

Viņš stāvēja, spilgtās sīcošo lāpu gaismas apmirdzēts; pūlis draudzīgi uzķēra viņa dziesmu, un pār nakts tumsa grimušo Buharu atskanēja dūcošas, gavilējošas skaņas:

Klaidons esmu — pliks un bass, — Bagataks par mani kas? Dzīvošu un dziedāšu, Un nemūžam nemiršu.

Kur pilī varēja būt tada jautrība un līksmība!

—   Stāsti! — kads iesaucās. — Pastāsti, ka tu izmanījies savā vietā noslīcināt augļotaju Džafaru?

—   Jā! — Hodža Nasredins atcerējās. — Jusup! Tu atceries manu zvērestu?

—   Atceros! — atsaucās Jusups. — Tu esi to turējis, Hodža Nasredin!

—    Kur viņš ir? — Hodža Nasredins vaicāja. — Kur ir augļotajs? Vai jūs paņēmāt viņa somu?

—   Nē! Mēs neesam tai pieskārušies.

—    Ai-ai-ai! — Hodža Nasredins pārmetoši sacīja. — Vai jūs tiešam nesaprotat, ak Buhāras iedzīvotāji, bagātīgi apbalvoti ar cildenumu, bet mazliet aprobežoti prātā, vai jūs nesaprotat, ka gadījumā, ja šī soma nāktu rokā augļotāja mantiniekiem, viņi izspiestu no jums visus parādus līdz pēdējam grasim! Padodiet man viņa somu!

Desmitiem laužu kliegdami un drūzmēdamies metās izpildīt Hodžas Nasredina pavēli, atnesa izmirkušo somu un pasniedza viņam.

Viņš izņēma uz labu laimi vienu paradzīmi.

—    Seglinieks Mameds! — viņš sauca. — Kurš te ir seglinieks Marneds?

—     Es, — atsaucas smalka, dreboša balss; no pūļa iznāca uz priekšu mazs večuks puķaina, bezgala noplīsušā halātā, ar siku bārdeli.

—   Rītu tev, segliniek Mamed, jānomaksā pēc šās parādzīmes pieci simti tangu. Bet es, Hodža Nasredins, atbrīvoju tevi no parāda maksas; izlieto šo naudu savām vajadzībām un nopērc sev jaunu halatu, jo tavs vairāk līdzinās nobriedušam kokvilnas laukam — visgarām lien vate laukā!

Pie šiem vārdiem viņš iemeta zīmi ugunī.

Ta Hodža Nasredins darīja ar visām parādzīmēm. Un šo mazo papīra gabaliņu vājā liesma sasildīja ļaužu sirdis stiprāk par vislielāko ugunskuru. Tagad šie ļaudis bija brīvi — pirmoreiz dzīvē, jo daudzi no viņiem, kas bija uzņēmušies tēvu un vectēvu parādus, atradas Džafara atkarībā jau no pašas agras jaunības jau divdesmit un pat vairāk gadus.

Kad pēdējā parādzīme bija sadedzināta, Hodža Nasredins, spēcīgi atvēzējies, iemeta somu ūdenī.

—   Lai tā guļ tur dibenā vienmēr un uz visiem laikiem, šī soma! — viņš iesaucās. — Un lai neviens nekad nenēsātu to! Ak cildenie Buhāras iedzīvotāji, nav lielāka kauna cilvēkam ka nēsāt tādu somu, un kas arī notiktu ar katru no jums, un kaut arī kāds no jums iedzīvotos mantā, — uz ko tomēr maz cerības, kamēr dzīvos mūsu saulei līdzīgais emīrs un viņa nenogurdināmie vezīri, — bet, ja tā notiktu un kāds no jums taptu bagats, tad viņam nekad nevajag nēsāt tādu somu, lai neapkrautu ar mūžīgu negodu sevi un savus pēctečus līdz četrpadsmitajam augumam! Bez tam viņam jāatceras, ka pasaulē dzīvo Hodža Nasredins, kas nemīl jokot, — jūs visi redzējāt, kā viņš sodīja augļotaju Džafaru. Tagad es atvados no jums, Diženās Buhāras iedzīvotāji, man pienācis laiks doties tālā ceļojumā! Gildžana, vai tu nāksi man līdzi?!

—   Iešu — kurp gribēsi! — viņa sacīja.

Buhāras iedzīvotāji cienīgi pavadīja Hodžu Nasredinu. Karavānu saimnieki atveda viņa līgavai ēzeli, baltu kā kokvilna — neviena melna traipiņa viņam nebija, un tas lepni mirdzēja, stāvēdams blakus savam pelēkajam biedram, senajam un uzticamajam Hodžas Nasredina pavadonim viņa klaidonības gaitās. Bet pelēkais ēzelis nebūt neapmulsa tik mirdzoša kaimiņa tuvumā, mierīgi gremoja zaļu, sulīgu āboliņu un atbīdīja ar purnu baltā ēzeļa purnu, it ka likdams ar to saprast, ka baltajam ēzelim, neskatoties uz viņa spalvas neapšaubāmu pārākumu, vēl nav to nopelnu Hodžas Nasredina priekšā, kādi ir viņam, pelēkajam ēzelim.

Kalēji atvilka pārnēsājamu kalvi un apkala turpat uz vietas abus ēzejus, seglinieki uzdāvināja divus krāšņus seglus: ar samtu izrotātus — Hodžam Nasredinam, ar sudrabu izrotātus — Gildžanai. Caihanu saimnieki atnesa divas tējkannas un divus vislabākos ķiniešu dzeramos traukus, ieroču kalējs zobenu — no ievērojama gurdas tērauda, lai Hodžam Nasredinam būtu ar ko aizsargāties ceļā no laupītājiem, paklāju audēji atnesa seglu segas, arkanu pinēji — no astriem pītu arkanu, kas, apstiepts lokā gulētājiem apkārt, pasarga viņu no indīgu čūsku kodieniem, jo čūska, uzdurdamās uz cietajiem astriem, netiek tam pāri.

Savas dāvanas atnesa audēji, vara kalēji, skroderi, kurpnieki; visa Buhāra, izņemot tikai mullas, augstmaņus un bagātniekus, sagatavoja ceļam savu Hodžu Nasredinu.

Podnieki stāvēja noskumuši sāņus; viņiem nebija nekā ko dāvināt. Kam gan cilvēkam ceļā vajadzīga māla krūze, ja ir vara, ko iedāvinājuši kalēji?

Bet savu balsi pēkšņi pacēla pats vacākais podnieks, kuram skaitījās jau pāri par simt gadiem.

—   Kas to saka, ka mēs, podnieki, neko neesam iedāvinājuši Hodžam Nasredinam? Vai tad viņa līgava, šī skaistā meitene, nenāk no slavenās un ievērojamās Buhāras podnieku kārtas?

Podnieki sāka kliegt un trokšņot, vecā vīra vārdu sajūsmināti. Tad viņi no savas puses deva Gildžanai līdzi stingru pamācību — būt Hodžam Nasredinam par uzticamu, padevīgu draudzeni, lai neaptraipītu savas kārtas slavu un godu.

—   Tuvojas rītausma, — Ilodža Nasredins uzrunāja tautu. — Drīz atvērs pilsētas vārtus. Man ar manu līgavu jāaiziet nepamanītiem, bet, ja jūs nāksit mūs pavadīt, tad sargi iedomāsies, ka visi Buhāras iedzīvotāji nolēmuši atstāt pilsētu un pārcelties uz citu vietu, aizslēgs vārtus un neizlaidīs neviena. Tāpēc — izklīstiet pa mājām, ak Diženās Buhāras iedzīvotāji, lai jums mierīga atdusa, un lai nelaimes tumšie spārni nekad neklājas pār jums, un lai sekmējas jūsu darbi! Ilodža Nasredins atvadās no jums! Vai uz ilgu laiku? Es arī pats to nezinu …

Austrumos jau sāka atplaukt šaura, tikko manāma svītriņa. Virs ūdenskrātuves pacēlās viegla migla. Ļaudis sāka izklīst, nodzēsa lāpas, sauca atvadīdamies:

— Laimīgu ceļu, Hodža Nasredin! Neaizmirsti savu dzimto Buhāru!

Sevišķi aizkustinoša bija atvadīšanās no kalēja Jusupa un čaihanas saimnieka Ali. Resnais saimnieks nevarēja novaldīt asaras, kas bagātīgi slapināja viņa tuklos, sarkanos vaigus.

Līdz vārtu atvēršanai Hodža Nasredins uzturējās Nijaza mājā, bet, tikko pirmais muedzins pārstiepa pilsētai savas skumji skanošās balss stīgu, Hodža Nasredins un Gildžana devās ceļā. Vecais Nijazs pavadīja viņus līdz stūrim — tālāk Hodža Nasredins neatļāva, un vecais apstājās, valgām acīm noskatīdamies viņiem pakaļ, kamēr tie pazuda ceļa līkumā. Atlaidās viegls rīta vējiņš un sāka rosīties pa putekļaino ceļu, rūpīgi noslaucīdams pēdas.

Nijazs devās skriešus mājup, steidzīgi uzkāpa uz jumta, no kurienes varēja tālu redzēt aiz pilsētas mūriem, un, piepūlēdams vecās acis un nosusinādams nelūgtās asaras, ilgi skatījās uz brūno saules izdedzināto kalnu piegāzi, pa kuru stiepās, pazuzdama aiz trejdeviņām zemēm, pelēka ceļa josta. Viņš ilgi gaidīja, sirdi viņam jau sāka iezagties nemiers: vai tik Hodža Nasredins un Gildžana nav krituši sargu rokās? Bet, lūk, ieskatījies vecītis izšķīra-tālumā divus punktiņus — pelēku un baltu; tie arvien vairāk attālinājās, kļuva arvien mazāki, tad pelēkais punktiņš izzuda, salējies ar kalna nogāzi, bet balto vēl ilgi varēja redzēt te pazūdam gravās un zemākās vietās, te atkal parādāmies. Beidzot arī tas pazuda, izkusa tuvākajā gaisa dūmakā. Sakās diena, un sākās karstums. Bet vecītis, karstuma nejuzdams, sēdēja uz jumta rūgtās pārdomās, viņa sirmā galva drebēja, un smacīgs kumoss stāvēja rīklē. Viņš nekurnēja uz Hodžu Nasredinu un savu meitu, viņš vēlēja viņiem laimīgu mūžu, bet viņam bija rūgti un sāpīgi domāt par sevi — tagad viņa māja bija pavisam tukša, un nebija neviena, kas ar skanīgu dziesmu un jautriem smiekliem darītu patīkamu viņa vientuļo vecumu. Sāka pūst karsts vējš, saviļņoja vīnogulāju lapotni, sacēla putekļus, aizķēra ar spārnu podus, kas kaltējās uz jumta, un tie skumji smalki un stiepti iedziedājās, it kā arī tie sērotu par aizgājējiem.

Nijazs satrūkās, izdzirdis sev aiz muguras troksni, atskatījās: pie viņa uz jumta kāpa pa kāpnēm cits aiz cita trīs brāļi, kas dzīvoja kaimiņos, visi — vīri kā ozoli un visi podnieki. Viņi pienāca un noliecās, sveicinādami ar dziļu godbijību veco vīru.

— Ak cienījamais Nijaz! — vecākais no viņiem sacīja. — Tava meitiņa aizgāja no tevis Hodžam Nasredinam līdzi, bet tev nav jabēdājas un jāsūdzas, jo tāds ir mūžīgais dabas likums, ka zaķu māte nedzīvo bez zaķa, briežu māte bez brieža, govs nedzīvo bez vērša un pile nedzīvo bez pīļu tēviņa. Vai tad meitene var nodzīvot bez uzticama un pieķērīga drauga, un vai allahs visu dzīvo radību virs zemes nav radījis pa pārim, sadalīdams pat kokvilnas atvases vīrišķās un sievišķās? Bet, lai tavs vecums nebutu tumšs, ak cienījamais Nijaz, mes visi trīs nospriedām teikt tev sekojošo: kas saradojies ar Hodžu Nasredinu, tas saradojies ar visiem Buhāras iedzīvotājiem, un tu, ak Nijaz, esi ticis no šā briža ar mums rados. Tu zini, ka pagajušo rudeni mēs ar skumjām un nopūtam aprakām savu tēvu un tavu draugu, godājamo Mamedu-Ali, un šimbrīžam vecākā ģimenes locekļa vieta pie mūsu pavarda ir tukša un mums ņemta tā laime ik dienas redzēt cienījamo balto bārdu, bez kuras, tāpat kā bez mazbērna brēkšanas, maja skaitās pustukša, jo labi un mierīgi cilvēkam ap sirdi ir tad, kad viņš atrodas vidū starp to, kam ir bārda, kas devis viņam dzīvību, un to, kas guļ šūpulī un kam viņš pats devis dzīvību. Un tāpēc, ak cienījamais Nijaz, mēs lūdzam tevi piegriezt ausi mūsu vārdiem un neatraidīt mūsu lūgumu un ienākt mūsu mājā, un ieņemt pie mūsu pavarda to vietu, kas nolemta vecākajam, un būt mums visiem trim par tēvu, bet mūsu bērniem par vectēvu.

Brāļi lūdza tik neatlaidīgi, ka Nijazs nevarēja atteikties: viņš iegāja viņu mājā un tika uzņemts ar lielu cieņu. Tā viņš vecuma dienās par savu godīgo un skaidro dzīvi tika apbalvots ar vislielāko algu, kāda vien musulmanim virs zemes sasniedzama: viņš kļuva Nijazs-bobo, tas ir vectētiņš Nijazs, lielas ģimenes galva, kurā viņam bija četrpadsmit mazbērnu,.un viņa skats varēja priecāties bez mitēšanās, pārejot no vieniem mīkleņu un vīnogu notašķītiem sārtiem vaidziņiem uz otriem, ne mazāk notašķītiem. Un viņa ausis no ta laika nekad vairs necieta no klusuma, ta ka viņam neieradušam dažreiz klājās tā pagrūtāk, un viņš iegriezās savā vecajā mājā atpūsties un ar skumjām pieminēt savai sirdij tik tuvos un tik tālos, aizklīdušos nezin kurp . . .

Tirgus dienās viņš nogāja uz tirgus laukumu un izprašņaja kamieļu dzinējus, kas bija atnākuši uz Buhāru no visām zemes malām: vai tie ceļā nav sastapuši divus ceļiniekus — vīrieti uz

pelēka ēzeļa un sievieti uz balta ēzeļa bez neviena melna plankumiņa? Kamieļu dzinēji rauca savas saulē nodegušās pieres, purinaja galvas: nē, tādus cilvēkus viņi ceļā nebija sastapuši. Hodža Nasrcdins, ka arvien, bija pazudis bez pēdām, lai pēkšņi paradītos tur, kur viņu nemaz negaida.

TRĪSDESMIT ASTOTA NODAĻA;

kas varētu noderēt jaunas grāmatas sakumam

«Esmu veicis septiņus ceļojumus, un par katru ceļojumu ir brīnišķīgs stāsts, kas samulsina prātus.»

Sindbads jūrasbraucējs.

Un viņš parādījās tur, kur viņu nemaz negaidīja.

Viņš parādījās Stambulā.

Tas notika trešā dienā pēc tam, kad sultāns bija dabūjis vēstuli no Buhāras emīra. Simtiem ziņnešu izklīda pa Augstās Portas pilsētām un ciemiem, lai paziņotu tautai Hodžas Nasredina nāvi. Iepriecinātie mullas divreiz dienā — rīta un vakarā — lasīja tautai mošejas emīra vēstuli un izteica allaham pateicību.

Sultāns dzīroja pils dārzā, strūklu valgo putekļu aprasināto papeļu vēsajā ēnā. Visapkārt drūzmējās vezīri, gudrie dzejnieki un pārējā galma saime, alkatīgi gaidīdami dāvanas. Melnie vergi kustējās garās rindās ar kūpošām paplātēm, ūdens pīpēm un krūzēm rokās. Sultāns bija ļoti labā omā un jokoja bez mitēšanās. «Kāpēc šodien, neskatoties uz tādu karstumu, gaisa jūtams salds vieglums un smarža?» šķelmīgi piemiedzis acis, viņš vaicāja gudrajiem un dzejniekiem. «Kurš no ju.ms var apmierinoši atbildēt uz šo jautājumu?»

Un viņi, skatieniem glāstīdami ādas maku rokās, atbildēja: «Mūsu augstā pavēlnieka dvaša ir piesātinājusi gaisu ar saldu vieglumu, bet smarža izplatījusies tāpēc, ka nelieša Ilodžas Nasredina dvēsele beidzot mitējusies izšķiest savu riebīgo smirdoņu, kas senāk saindēja visu pasauli.»

Sāņus, sekodams kārtībai, stāvēja Stambulas miera un tikuma sargātājs — sardzes priekšnieks, kas no sava cienījamā Buhāras līdzbiedra Arslanbeka atšķīrās vai vienīgi tikai ar savu vēl lielāku bardzību un neparastu vājumu, kādas īpašības

saistījās viena ar otru, ko Stambulas iedzīvotāji jau sen bija novērojuši, un viņi ik nedēļas ar rūpēm acīs apjautajās pie pils pirtnieka par priekšnieka cienījamās miesas stāvokli, — ja ziņas bija ļaunas, tad visi pils tuvumā dzīvojošie ļaudis noslēpās mājās un bez neatliekamas vajadzības nekur neizgāja līdz nākamajai pirts dienai. Tad, lūk, šis pats baiļu iedvesējs priekšnieks stāvēja sāņus; viņa turbāna apvītā galva rēgojās uz garā, tievā kakla kā uz kārts (daudzi Stambulas iedzīvotāji slepus nopūstos, izdzirduši tādu salīdzinājumu!).

Viss ritēja, kā nākas, nekas neaptumšoja svētkus un nevestīja briesmas. Neviens pat nepamanīja pils uzraugu, kas. pierasti un veikli izlokoties starp galminiekiem, tuvojās sardzes priekšniekam un pačukstēja viņam kaut ko. Priekšnieks sarāvās, pārmainījās sejā un steidzīgiem soļiem sekoja uzraugam. Pēc minūtes viņš atgriezās — bāls, drebošām lūpām. Pašķirdams galminiekus, viņš piegāja sultānam un, viņa priekšā paklanīdamies, it kā salūza divās daļās.

—   Ak lielais pavēlnieki

—   Kas tad ir? — sultāns neapmierināts jautāja. — Vai tu pat tādā dienā nevari paturēt pie sevis savas kokošanas un cietuma režīma jaunās ziņas? Nu, runā ātrāk!

—   Ak gaišais un lielais sultān, mana mēle neklausa …

Sultāns uztraucās, savilka uzacis.

Priekšnieks pusčukstot nobeidza.

—   Viņš ir te — Stambulā!

—   Kas? — sultāns dobji vaicāja, kaut gan uzreiz saprata, par ko tiek runāts.

—   Hodža Nasredins!

Sardzes priekšnieks izrunāja šo vārdu ļoti klusu, bet galminiekiem ir vērīgas ausis; pa visu dārzu izplatījās un sāka šalkot — Hodža Nasredins! Viņš ir Stambulā! ITodža Nasredins Stambulā!

—   Kā tu to zini? — sultāns jautāja; balss viņam bija aizsmakusi. — Kas tev sacīja? Vai tas ir iespējams, ja mums ir Buhāras emīra vēstule, kurā viņš ar savu karalisko vārdu mums apgalvo, ka Hodža Nasredins vairs nav starp dzīvajiem!

Sardzes priekšnieks pamāja pils uzraugam, un tas pieveda sultānam cilvēku ar plakanu degunu bakurētainajā sejā, dzeltenām, nemierīgām acīm.

—    Ak pavēlnieki — sardzes priekšnieks paskaidroja. — Sis cilvēks ir ilgi kalpojis par spiegu Buhāras emīra galmā un ļoti labi pazīst Hodžu Nasredinu. Tad šis cilvēks pārnāca uz Stambulu, un es viņu pieņēmu spiega dienestā, kādu amatu viņš izpilda arī vēl tagad.

—   Tu viņu redzēji? — sultāns-pārtrauca, griezdamies pie spiega. — Tu redzēji pats savam acīm?

Spiegs atbildēja apstiprinoši.

—   Bet tu varbūt pārskatījies?

Spiegs atbildēja noliedzoši. Nē, viņš nevarēja pārskatīties. Un Ilodžam Nasredinam blakus jājusi kāda sieviete uz balta ēzeļa.

—    Kāpēc tu nesaņēmi viņu tūliņ ciet? — sultāns iesaucās. — Kāpēc tu nenodevi viņu sargu rokās?

—    Ak gaišais pavēlnieki — spiegs atbildēja uti drebēdams nokrita ce|os. — Buhārā es reiz iekļuvu Hodžas Nasredina rokās, un, ja allabs nebūtu bijis žēlīgs, es nebūtu dzīvs izsprucis no viņa. Un, kad es šodien ieraudzīju viņu uz Stambulas ielām, tad acis man apmiglojās no bailēm, bet, kad es atjēdzos, tad viņš jau bija pazudis.

—    Tādi ir tavi spiegi! — sultāns iesaucās, acīm zibeņus mezdams uz nolikušā sardzes priekšnieka. — Tikai noziedznieka parādīšanās vien jau liek viņiem drebināties!

Viņš nicināšanā atgrūda ar kaju bakurētaino spiegu, piecēlās un aizgaja savās istabās, lielas melno vergu rindas pavadīts.

Vezīri, augstmaņi, dzejnieki un gudrie uztrauktā, sanošā pūlī metās uz izeju. Pēc piecām minūtēm dārzā vairs nebija neviena kā tikai sardzes priekšnieks, kas bezdomīgi, apmiglojušarnies acīm skatīdamies savā priekšā, bezspēcīgi nolaidās uz ūdenskrātuves marmora malas un ilgi sēdēja, vienatnē klausīdamies klusajos strūklaku šļakstos un smieklos. Un likās, viņš vienā acumirklī bija tā novājējis un izkaltis, ka Buhāras iedzīvotāji, ja tie viņu tādu ieraudzītu, būtu metušies uz visām pusēm kur kurais, nepaceldami pazaudētās tupeles.

Bet bakurētainais spiegs tai laikā aizelsies joņoja pa sakarsušajām ielām uz jūru. Tur viņš atrada arābu kuģi, gatavu aizbraukšanai. Kuģa īpašnieks, būdams nešaubīgi pārliecināts, ka redz savā priekšā no cietuma izbēgušu noziedznieku, noplēsa nesamērīgu maksu; spiegs nekaulējās, uzskrēja uz klāja un paslēpās tumšā, netīrā kaktā. Vēlāk, kad slaidie Stambulas minareti iegrima zilganās dūmakās un svaigs vējš uzpūta buras, — viņš palūkojas ārā no savas patvertnes, apstaigāja kiuģi, ieskatījās katram cilvēkam sejā un beidzot apmierinājās, pārliecinājies, ka Hodžas Nasredina nav uz kuģa.

No tā laika visu savu atlikušo mūža daļu bakurētainais spiegs pavadīja nepārtrauktās bailēs: lai kur viņš ari nonāca — Bagdādē, Kaira, Teherānā vai Damaskā, — nekur viņam neizdevās nodzīvot mierīgi ilgāk par trim mēnešiem, tāpēc ka pilsētā katrā ziņā parādījās Hodža Nasredins, un bakurētainais spiegs, drebēdams aiz bailēm viņu satikt, bēga arvien tālāk un tālāk; te būs pilnīgi vietā salīdzināt Hodžu Nasredinu ar spēcīgu orkānu, kas ar savu dvašu bez mitēšanās dzen pa ceļu sausās lapas, izrauj tas no zāles un izpūš no plaisām. Tā tika nosodīts bakurētainais spiegs par visu to ļaunumu, ko viņš cilvēkiem bija nodarījis! …

Bet otrā diena Stambulā sākās brīnišķīgi un neparasti netikumi! . . . Bet cilvēkam nav jāstāsta par to, kam viņš nav bijis liecinieks, un nav jāapraksta zemes, kuras tas nav redzējis; ar šiem vārdiem rriēs ari nobeigsim sava stāstījuma pēdējo beigu nodaļu, kas gudram un centīgam cilvēkam varētu noderēt par jaunas grāmatas sākumu, kurā būtu aprakstītas nesalīdzināmā, vienreizīgā Hodžas Nasredina turpmākās gaitas Stambulā, Bagdādē, Teherānā, Damaskā un daudzās citas izslavētās pilsētās.

APBURTAIS PRINCIS OTRĀ GRĀMATA

Daudz esmu ceļojis pa dažādām zemes malām; esmu viesojies pie daudzām tautām un norāvis pa vārpiņai no katras druvas, jo labāk staigat basām kājām nekā ciešos apavos; labāk izciest visas ceļa likstas neka sēdēt mājās … Un vēl man jāsaka: katru jaunu pavasari vajag rast arī jaunu mīlestību, — draugs, pērnais kalendārs šodien vairs neder! …

Saadi

Aizgājušo gadsimtu gudrajie atstajuši pasaulei mantojumā lielu daudzumu grainatu, lai ar savu zināšanu lapu apgaismotu mums, šodienas cilvēkiem, līkumotos un bīstamos mūsu dzīves ceļus. Sais grāmatās var lasīt par visu: par kariem un zemestrīcem, par brīnumiem un pravietojumiem; katru lappusi grezno šeihu, kalifu, neuzvaramu karavīru un citu ar slavu apvīlu vīru vardi; tikai par vienu cilvēku šajas grāmatās nav sacīts nekas, ne viens vienīgs vārds — par Hodžu Nasredinu, kaut gan viņš bija slavens visā pasaulē.

Sada gudrajo aizmāršība mūs nepārsteidz. Tais tālajos gados nereti gadījās, ka dažs labs prātnieks sēja savā grāmata bagātības un cieņas sēklu, bet ievaca — ak vai! vienu vienīgu postu. Šā iegansta de| viņi domās un vārdos bija ārkārtīgi piesardzīgi, kā tas, piemēram, redzams no dikti dievbijīgā Muhameda Rasula ibn-Mansura: pārcēlies uz Damasku, viņš sācis sacerēt grāmatu «Tikumīgo dārgums» un jau nonācis līdz daudz grēkojušā vezīra Abu Ishaka dzīves aprakstam, kad pēkšņi uzzinājis, ka Damaskas pārvaldnieks esot šā vezīra tiešs pectecis no mātes puses. «Lai slavēts allahs, kas man laikā atsūtīja šo ziņu!» Muhameds Rasuls ibn-Mansurs iesaucies, tūlīt noskaitījis desmit tīras lapas, uz katras uzrakstījis tikai: «Lai novērstu,» — un pec tam tuda| sācis aprakstīt kāda cita vezīra dzīvi, kura varenie pecteči dzīvojuši tālu no Damaskas. Pateicoties tādai talredzībai, minētais prātnieks nodzīvojis Damaska bez kādam likstām vēl daudzus gadus un pat nomirt pratis savā nāvē, tādējādi varēdams doties uz viņsauli, nenesot sev pa priekšu kā lukturi rokas pastieptu paša galvu.

Grāmatas par Hodžu Nasredinu neko nestāstā. Tais gados uz viņa vārda gulēja smagais aizlieguma akmens. Tā bija pavēlējuši visvarenie valdnieki — kalifi, sultāni un šahi, — cerēdami tādējādi atriebties kaut nākamos gadsimtos, atņemot viņam pēcnāves slavu. Bet pavaicāsim: vai tiem ir izdevies sasniegt savu mērķi? Selmans Savedži izteicis senu patiesību, kas saglabājusies viena un tā pati visos laikos: «Kam slava pienākas, tas arī saņems, kaut vai visi viesuli brāztos pret to!»

Jo ir vēl viena grāma'ta, kas nav pak|auta kalifu varai: tautas atmiņa. Arī Hodža Nasredins ieguvis nemirstību šai diženajā grāmatā.

Hodžentas pilsētā, Sirdarjas krastā, atrodas plašs smiltājs, kur neviens neapmetas uz dzīvi un neiekopj dārzus, jo upe šai vietā met līkumu, graužas krastā un katru gadu izskalo to trīs līdz četru olekšu platumā. Upe ir izskalojusi smiltāju jau līdz pusei un pienākusi cieši klāt varenam karagačam, kas te vientuli aug, un vienā pusē atkailinājusi tā mezglotās, raupjās saknes, kuras pa mālaino krauju sniedzas pēc ūdens. Saulei neaizsegts, bagātīgi nodrošināts ar valgmi, karagačs plaši sazarojis un sulīgi sazaļojis, ar kuplo lapotni aizēnodams citus kokus, kuri nožēlojamā bariņā saauguši notālēm pie putekļainā lielceļa. Slāpju mocīti, svelmes karsēti tie gurdi čabina panīkušās, vārgās lapas un gluži kā daudzi zemiski cilvēki ļauni apskauž laimīgo, lepno koku. «Nekas,» tie domā, «upe vēl vairāk izskalos krastu, kurā tas turas, un, pamatus zaudējis, tas nogāzīsies un aizpeldēs pa straumi, lai neviena nezināts sapūtu kādā smilšu sēklī. Bet mēs te zaļosim vienmēr, pateikdamies liktenim, kas mūs izaudzējis talu no upes; l.ai ari mūsu retā lapotne ir neglila un nespēj sniegt vēsu pavēni ceļiniekam, lai ari mūs klāj karstie ceļa putekļi un mūsu saknes žņaudz sausā un cieta augsne — mēs esam apmierināti un negribam citādu likteni, jo vēlmes rada briesmas, kā tas redzams no lepnā karagača.»

Viņi maldās: karagačs neiebruks upē un neaizpeldēs pa straumi. Ūdens izskalos vienīgi visu siko un vārgo ap viņu, bet nepievārēs tā varenās saknes, kuras ieaugušas zemes dzīlēs, zem upes gultnes. Karagačs noturēsies krastā, un ta pati straume, kas viņu gribēja izskalot, sanesīs tam apkārt auglīgas dūņas, un koks, nostiprinājis krastu, zaļos vēl ilgi, arvien plašāk izplezdams vareno, sulīgo vainagu tai laika, kad tie, kas auga tur notālēm, jau atdos savas nožēlojamās dzīvības pavardu ugunij… Un pat tad, kad atlups miza, izkaltis koksne un sula pārstās plūst pa stumbru, viņu nenocirtīs un ncsaskaldīs malkā, bet iežogos ar skaistu sētu un rādīs Ilodžentā iebraukušam ceļiniekam, sacīdami: «Luk, karagačs, ko stādījis un audzējis pats Hodža Nasredins!»

Un vēl ceļinieks uzzinās, ka veģinieku apdzīvotajai Hodžentas priekšpilsētai Razokai (tas nozīmē — Dienišķās maizes devējai) tautā ir cits nosaukums: Hodžas Nasredina priekšpilsēta, jo tieši šeit, kā stāsta, aizgājušajos laikos esot atradies viņa nams. Hodžentieši pastāstīs ceļiniekam, ka kalnos, pa ceļam uz Aštu, atrodas Hodžas Nasredina ezers; tā krastos izvietojies mazais Corakas ciematiņš; šai ciematiņā ir Hodžas Nasredina čaihana, bet čaihanas paspārnē dzīvo Hodžas Nasredina zvirbuļi — ta slavenā zvirbuļa pēcteči, par kuru turpmāk tiks stāstīts. Turpat atrodas ala ar dīvainu nosaukumu — «Dievbijīgā zagļa pajumts», tur ir arī Hodžas Nasredina ariks, Hodžas Nasredina tiltiņš, — ar vārdu sakot, te it visur dzīvo atmiņas par viņu, it kā viņš uz sava ēzelīša būtu no šejienes aizjājis tikai vakar.

Ietērpušies uzcītības halāta un apbruņojušies ar pacietības ceļa spieķi, mēs apmeklējam visas šis vietas. Mēs nakšņojām daudzās pajumtēs, sildījāmies pie daudziem ugunskuriem, runājāmies par Hodžu Nasredinu ar daudziem cilvēkiem; liktenis mūsu meklējumos bija labvēlīgs, un tā nu mēs šodien atveram vēl vienu viņa dzīves lappusi un sakām tāpat kā gudrais Ibn-Tufeils: «Lai šis stāsts kalpo par pamācību tam, kam ir sirds vai kurš jūt un redz . ..»

PIRMĀ daĻa

Pēc tam tirgonis ar sievu devās tālā ceļā. Viņi jaja ilgi, pāri kalniem un cauri stepem, pāri jūrām un cauri tuksnešiem, ausma un diendusas svelmē: ce|ā viņus pasargāja allahs, un trīsdesmitajā dienā viņi sasniedza Basru …

«Tūkslots un viena nakts»

PIRMĀ NODAĻA

Atstājis Buhāru, Hodža Nasredins ar sievu Gildžanu devās vispirms uz Stambulu, bet no turienes pie

arābiem. Viņš sagrāva mieru Bagdādē, Medinā, Beirutā un Basra, noveda nepieredzētā apjukumā . Damasku, pēc tam garām ejot iegriezās Kairā, kur " īsu laiku ieņēma Kairas galvenā soģa amatu. Ko

un ka viņš sodījis — mēs nezinām; ticami zināms tikai viens, ka pēc tam Hodža Nasredins meklets un tvarstīts pa visu Ēģipti veselus divus gadus. Taču viņš tolaik bijis jau tālu — citas zemēs, citos ceļos.

Būdams mūžīgs klaidonis, viņš nekur neapstājās uz ilgu laiku; gaismiņai svīstot, viņš segloja ēzeļus: balto Gildžanai, pelēko sev, un no jauna devās ceļā, arvien uz priekšu un arvien tālāk, katru dienu mainot naktsmītni. No rīta viņu stindzināja sals un šaustīja putenis sniegota kalnu pārejā, dienvidū klilišu aizu stinga tveice kaltēja lūpas, vakarā viņš ieelpoja ielejas smaržīgo spirgtumu un dzēra arika duļķaino ūdeni, kura dzini šanu ledū un sniegā bija šodien redzējis tur, augšā kalnos.

Ja tas būtu atkarīgs no viņa gribas, Hodža pat nekad nepārtrauktu savus klaiņājurnus un arvien jātu, jātu, apjozdams zemi ar sava ēzeļa mazo, sīko pakavu pedam. Bet cilvēkam, kam ir sieva, vajag arī pēcnācējus; Hodža Nasredins nevairījās no šī likuma; ceturtaja laulības dzīves gadā Gildžana dāvāja viņam ceturto dēlu. Priecājās Hodža Nasredins, priecājās Gildžana, skaņi līksmoja, plaukstiņas sizdami, jaunpiedzimušā brāļi, svinīgi brēca baltais ēzelis, paziņodams visiem spalvainajiem un bezspalvainajiem divkājiem, visiem četrkājiem, visiem peldētājiem un rāpuļiem par sava jaunā saimnieka ierašanos pasaulē. Nepriecājās vienīgi pelēkais ēzelis, drūmi skurināja ausis un raudzījās uz zemi, neredzēdams pavasara daiļumu, kas bagātīgi greznoja apkārtni.

Pēc mēneša visi devās tālāk, — Gildžana uz sava baltā ēzeļa, bet Hodža Nasredins uz pelēča. Hodžam Nasredinam priekšā uz paša ēzeļa skausta sēdēja vecākais dēls, otrs sēdēja aiz muguras uz ēzeļa krustiem un, lai izklaidētos, bija saķēris un pieliecis tuvāk lopiņa asti, un lasīja laukā no sariem tur ieķērušos dadžus; trešais dēls jāja labās puses seglu somā, bet ceturtais bija ielikts kreisajā.

—   Gildžan, mans ēzelis pēdējā laikā nez kāpēc tāds bēdīgs, — Hodža Nasredins teica. — Ka tikai nebūtu savardzis, lai allahs pasarga un glābj mūs no tādas nelaimes!

—   Nākamā tirgū nopērc krietnu pātagu, un ēzelis uzreiz kļūs jautrs, — Gildžana pamācīja.

Pelēcis, šīs sarunas klausoties, pūta vien, sirdī uz saimnieku pukodamies.

Pagāja gads. Atkal atnāca pavasaris, dienvidvējš atvēra aprikožu ziedus, dārzi iegrima baltsārtās ziedu kupenās, tur bez mitas pīkstēja, svilpoja, čabēja un čivināja, ariki izkāpa no krastiem un naktīs dūca dobji un skanīgi kā taures. Reiz vaļas brīdi pelēkais ēzelis, plūkādams svaigo pavasara zāli, pavērās uz Gildžanu un ievēroja, ka tā atkal it kā būtu kļuvusi apaļāka. Pārliecinājies par savu aizdomu pareizību, viņš sāka brēkt, pārrāva valgu un metās prom, krūmus lauzdams.

Tikai tad Hodža Nasredins uzminēja garauša skumigo domu iemeslu.

—   Mana brīnišķā Gildžana, — viņš sacīja, — būs taisnīgi, ja abus mazākos dēlus tu ņemsi pie sevis uz baltā ēzeļa.

Kopš tā laika nu sāka skumt baltais ēzelis, bet pelēcis, gluži otrādi, ausis saslējis, asti griezdams un vicinādams, ņipri dipināja pakavus pa ceļu*

Bet pagāja vēl divi gaoi un sāka skumt jau abi ēzeļi.

—   Varbūt nopirksim trešo? — Gildžana ieminējās.

—   Ak mana brīnumainā roze, ja tā turpināsies, tad drīz mums aiz muguras vilksies vesela karavāna! — atbildēja

I lodža Nasredins. — Nē, es skatos, ka mani klejojumu gadi beigušies, sākas pārdomu un vērojumu gadi.

—   Lai slavēts allahs! — iesaucās Gildžana. — Beidzot tu esi apjēdzis, ka tavā vecumā un ar tādu ģimeni neklājas mētāties pa ceļiem gluži kā bezpajumtes klaidonim. Mēs jāsim uz Buhāru, apmetīsimies pie mana tēva…

—    Paga, — Hodža Nasredins viņu pārtrauca. — Tu esi aizmirsusi, ka Buhārā joprojām valda tas pats viņa gaišība emīrs, un viņš, protams, atceras savu galma zvaigžņu tulku lluseinu Husliju. Labāk apmetīsimies kaut kur te, Kokandā vai Hodžentā.

No pakalna, kur viņš šai dienā bija uzcēlis savu telti naktsguļai, varēja redzēt divus ceļus: viens — liels, pa kuru brauca tirgoņi uz Kokandu, otrs — šaurs lauku ceļš uz Hodžentu. Pa lielo Kokandas ceļu biezā putekļu mākonī ietīta gausi plūda nopleksnējusi dūcoša arbu, jātnieku, gājēju un kamieļu karavānu straume; Hodžentas ceļš bija tukšs, kluss un pār to, rieta dzidrās gaismas apspīdētas, viegli sārtojās augstās debesis.

—   Jāsim uz Kokandu, — Hodža Nasredins teica.

—    Nē, labāk jāsim uz Hodžentu, — atbildēja Gildžana. — Esmu nogurusi lielajās pilsētās, skaļajos tirgos, es gribu atpūsties klusumā.

Viņš saprata savu kļūdu: ja gribēja nokļūt Kokandā, tad, pazīstot laulātās draudzenes dabu, vajadzēja viņu aicināt uz Hodžentu. «Uz tādu nomali!» Gildžana būtu iesaukusies, un no rīta viņi sāktu jāt pa lielo ceļu. Taču kļūdu labot bija par vēlu, bet strīdēties pat bīstami, jo taisnība senam sakāmvārdam: «Kas strīdas ar sievu, tas saīsina savu mūžu.»

Hodža Nasredins nopūties sacīja:

—    Esmu reiz bijis Hodžentā un līdz šim laikam jūtu turienes slaveno vīnogu garšu. Labi, lai notiek pēc tava prāta…

Un viņi apmetās Hodžentā, veģu cepēju priekšpilsētā Razokā, pašā Sirdarjas krastā. Diženā upe, neskaitāmu paaudžu barotāja, izlauzusies no šaurajām aizām ielejā, te nomierināja savu dzelteno, mutuļojošo ūdeņu mežonīgo skrējienu un gar Hodžentu plūda rāmi, vareni, dāvādama dzīvību augiem, dzīvniekiem un cilvēkiem un naktīs iemidzinādama Hodžas Nasredina bērnus ar kluso straumes čalu, skalojoties gar mālaino krastu.

Tajos gados, par kuriem te iet runa, no Hodžentas bijušās slavas un bagātības nekas vairs nebija palicis pāri. Tagad tā bija maza, snaudoša pilsētiņa, kuru apdzīvoja sīki tirgotāji, dārzkopji, sakņkopji un liels daudzums vārgu veču ar čalmām galvā: tie bija atvaļināti mullas, muderisi, ulemi un kadiji. Veči skaitīja lūgsnas mošejās, veči sēdēja čaihanās, klaiņāja pa ielām, sāņceliņiem un laukumiem, piepildīdami pilsētu ar vārgulīgu klepu un švīkstinādami tupeles, kas krita nost no kajam. Bija brīnums, kā vienā pilsētā saradies tik daudz veču — šķita, ka viņi slepus norunājuši atdot savus pīšļus tikai dzeltenajai Ilodžentas zemei un ar tādu nolūku sabraukuši te no musulmaņu pasaules malu malām.

No visām pusēm ūdeņu bagātu ariku apjozta, no saltajiem vējiem kalnu aizsargāta, Hodženta ar saviem augļu un vīnogu dārziem jebkuram dzīves vētru nogurdinātam cilvēkam bija īsta paradīze — tālabad hodžentieši nekad nerima pateikties allaham par lielo laimi dzīvot tādā svētītā vietā.

Tikai viens vīrs visā pilsētā domāja citādi, kāds Uzakbajs, izbijis tirgus uzraugs no Samarkandas. Starp citu, šis Uzakbajs vispār bija dīvains un nelaipns cilvēks: vienmēr nēsāja lielas, tumšas brilles, kas aizsedza pusi sejas; ne ar vienu nedraudzējās un nerunājās, nekur negāja ciemos un nevienu neaicināja pie sevis. Tāds nesabiedriskums lika kaimiņiem secināt, ka viņam ir tumša dvēsele, ko nomāc daudzas ļaundarības. Puikas, viņu ieraugot, metās sāņus un, aizslēpušies aiz stūriem un žogiem, sauca: «Pāvs! Briļļainais pāvs! …» Bet viņš joprojām klusēja, vienīgi pašūpoja galvu un skāņi pasmaidīja par šo iesauku.

Jā, zem Uzakbaja maskas slēpās llodža Nasredins. Viņš zināja, ka šai pieblīvētajā pilsētiņā, kur pazīstams ikviens cilvēks, viņam vajag izteikt vienu neuzmanīgu vārdu, spert vienu nepareizu soli — un pār viņa ģimeni brāzīsies īsts samums! Vajadzēja noslēpt seju zem tumšām brillēm, pieņemt svešu vārdu, ar savu saltumu aizvairīt kaimiņus un, kad tas viss bija izdarīts, justies Hodžentā kā drūmā cietumā, kur pats nu kļuvis nelaimīgs un nožēlojams zemes virsū.

Viņš rūgti sūrojās par allahu, kurš ielicis viņa sirdī divas pretrunīgas un savstarpēji naidīgas jūtas: neremdināmas alkas klejot un kvēlu mīlestību pret ģimeni. Sie spēki Hodžu Nasredinu plēsa vai pušu, viņš bija īsts moceklis, jo vairāk tāpēc, ka savas ciešanas slēpa dziļi sirdī. Kam viņš varēja pasūdzē

ties, ar ko dalīties bēdās? Ar Gildžanu, uzticīgo un dedzīgi mīlēto draudzeni? Bet tieši viņā jau iemiesojās viens nesamierināmais spēks; otra spēka iemiesojums bija ēzelis, kas rāmi snauda pie savas barības siles un kļuva arvien brangaks. Un, kaut ari ēzelim nebija dāvāta cilvēka valoda, vienīgi naktīs tam varēja izkratīt sirdi nelaimīgais cietējs.

Un katra jauna diena bija līdzīga vakarējai. Ilodža Nasredins atkal uzlika brilles, caur kurām pat saule viņam likās tumša un miglaina, un gāja uz tirgu iepirkties. Atgriezies ķērās pie visādiem sīkiem saimniecības darbiem — pagalmā, dārzā vai šķūnī.

Bet vakars vienmēr un nedalīti piederēja viņam. Ģimene ēda vakariņas bez saimnieka; viņš tajā laikā sēdēja kādā nomaļā čaihanā Sirdarjas krastā.

Tā bija visnabadzīgākā, visnetīrākā čaihana visā Hodžentā, un to apmeklēja vienīgi ubagi, zagļi, klaidoņi un citi pilsētas salašņas. Toties Hodža Nasredins te jutās drošībā.

Dvingaini kūpēja kvēpekles ar jēra taukiem. Bakurētainais čaihanas saimnieks — zagtu mantu uzpircējs ar pārlauztu degunu un nekaunīgi ieplestām nāsīm — rosījās pie verdošiem kumganiem. Drīz sāka pulcēties arī viesi. Piesmakodami gaisu ar neiedomājamo skrandu pretīgo smirdoņu, kuru izcelšanos nespētu noteikt pats augstākais čigānu «liii» cilts vadonis, ar tjubeteikām, kas bija notaukotas tiktāl, ka tās varētu cept, kupraini, klibi, akli, izstieptām dzīslām, krītamās kaites mocīti, ar kraupi un vātīm, balstīdamies uz nūjām un kruķiem, — viesi no visām pusēm līda iekšā čaihanā un klaigādami, lamādamies, ķildodamies sāka apspriest dienas darbus, savus graša vērtos ieguvumus un zaudējumus. Raugoties uz visiem šiem plikatām, kas ņudzēja kvēpeņu blāvajā gaismā, Hodža Nasredins rūgti domāja: «Redz viss, kas man atlicis no lielās un skaistās pasaules!»

Bet pasaule gulēja viņa priekšā — plaša, neaptverama, atvērusi ceļus uz visām pusēm … Riets dzisa, sabiezēja krēsla, aprimusi upe dvašoja vēsu spirgtumu — pasaule pakļāvās naktij, un zvaigznes, aizdegdamās aizvien gaišāk, spožāk, atdalījās no gaisīgās, visu aptverošās debesu tumsas un vilka līdz zemei trīsošus kristālā pavedienus — «eņģeļu stīgas», kā būtu teicis Hafizs.

Hodža Nasredins nesteidzās mājās. Puse viesu jau krustām

šķērsām kraca uz netīrās grīdas, čaihanas saimnieks dzēsa uguni zem kumganiem, visā pilsētā jau sākās pirmā miegaini dziedošā gaiļu sasaukšanās, bet viņš vēl aizvien sēdēja, vēl aizvien domāja, pūlēdamies atrast izeju, kura samierinātu viņa sirdī abus jau minētos savstarpēji naidīgos spēkus un atbrīvotu no neciešamā Hodžentas gūsta.

Hodža Nasredins pats tolaik vēl nezināja, ka viņa Hodžentas gūsts jau beidzies: sirdī jau bija nobriedusi apņēmība un nu gaidīja brīdi, lai pārvērstos prāta spriedumā un pēc tam darbos; viņam kā atšķeltai lavīnai vēl trūka vienīgi grūdiena!

OTRA NODAĻA

Beidzot liktenis sūtīja viņam kādu apbrīnojamu tikšanos, kas kļuva par notikumu sākumu.

Vakaros dodoties uz čaihanu, Hodža Nasredins vienmēr gāja garām kādam kurlmēmam ubagam, kas sēdēja zem niedru nojumes pie ieejas vecajā, pussagruvušajā Gibaršadas mošejā. Pēc izskata tas bija visparastākais ubags, kas ne ar ko neatšķīrās no saviem neskaitāmajiem brāļiem, kuri lielos skaitos valkājās pa tirgu, klīda pa ielām, kā spiets drūzmējās ap mošejām, kapenēm un citām tādām svētām vietām, kuras palīdzēja atmaidzināt īsteni ticīgo sirdis, bet, galvenais, padarīja vieglāk atraisāmus viņu cieši aizsietos makus. Tikai viens nebija saprotams: kāpēc šis ubags bija izvēlējies sen apklusušu mošeju, ko neviens neapmeklē un kas tāpēc pavisam maz derīga ubagu amata uzplaukumam. Katru dienu, saņēmis no Hodžas Nasredina pusi langas, ubags pateicās ar mēmu paklanīšanos, īsi uzmezdams labsirdīgas, vecīgas acis, kuras it kā bija atguvušas no tālas pagātnes bērnišķīgu skaidrību, salocīja savu cauro paklāju un iegāja mošejā, drupās, kur acīm redzot arī dzīvoja, dalīdamies sava^vientulībā ar sikspārņiem un pūcēm.

Un tad vienu reizi kurlmēmais ubags piepeši sāka runāt. Tas notika ziemas beigās, lietainā mijkrēslī; rietu aizsedza mākoņi, krita retas, slīpas lietus lāses, kailajos kokos svilpoja vējš, ņirbinādams peļķēs duļķaino ūdeni, plūkādams un raustīdams niedru nojumi virs vecā ubaga galvas. Hodža Nasredins apstājās viņa priekšā, meklēja kabatā monētu, bet izvilkt nepaspēja; ubags pastiepa pret viņu izģindušo roku un sacīja pārliecinātā, sirsnīgā balsī:

Nebēdājies, Hodža Nasredin, drīz tu aizsviedīsi savas tumšas brilles.

Ilodža Nasredins tā ij sastinga uz vietas ar ieplestām acīm, pavertu muti un kabatā iebāztu roku. Viņš labi zināja visas ubagu viltības un nebūtu brīnījies, ka kurlmēmais sāk runāt. Mcl ka gan vecais zina viņa vārdu?

Ubags uzminēja sarunu biedra domas.

Nebīsties manis, Hodža Nasredin! —viņa blāvo acu dzīlēs Iemirdzējās gaisma. — Cerībā gūt no tevis palīdzību, es jau daudzus gadus gaidu šo sarunu, taču līdz šim laikam man tas nekad neizdevās, kaut gan es arī agrāk tiku tevi redzējis. Es tevi redzēju Buhārā, kad ar savu tasīti sēdēju pie Labihauzas ūdenskrātuves, redzēju tevi Samarkandā …

—   Paga, — viņu pārtrauca Hodža Nasredins, kura izbrīns pieauga līdz ar katru jaunu ubaga vārdu. — Kādā veidā un no kurienes tu uzzināji, ka esmu še? Tu radīji manā sirdī bažas.

—   Dzen laukā tās no savas sirds! Visā apkaimē vienīgi es zinu, ka tu esi še. Man to pateica kāds mans garīgais brālis no mūsu slepenās Klusētāju un Vērotāju brālības jeb no Zvaigžņu ceļotājiem dervišiem. Ziemas sākumā, iedams cauri tirgum, viņš tevi nejauši ieraudzījis tieši tai mirklī, kad neuzmanīgs nesējs ar savu ķīpu nogrūdis tavas tumšās brilles…

—   Atceros! — atbildēja Hodža Nasredins. — Tomēr tavam garīgajam brālim ir varen modras acis, ja viņš vienā mirkli paspējis mani pazīt. Vai tu esi pārliecināts, ka viņš vienlaikus ar slepeno Klusētāju un Vērotāju brālību nesastāv arī slepenaja Noklausītāju, Noskatītāju un Izsekotāju brālībā?

—   Negrēko! — ubags viņu stingri pārtrauca. — Tas bija likumīgs brālis, kura piemiņa man svēta, jo viņš jau ir aizgājis no zemes maldu ce]iem citā augstākā dzīvē.

—   Piedod man, gudro sirmgalvi, — teica Hodža Nasredins, ar sirdi tiekdamies pie derviša un uzticēdamies tam. — Tagad pasaki: kāpēc tu griezies pie manis tieši šodien?

—   Pēc mūsu noteikumiem es trīs simti sešdesmit tr-īs dienas gadā esmu kurls un mēms, — vecais atbildēja. — Tu esi pirmais, ar kuru es sāku runāt pēc vesela gada klusēšanas. Tieši šodien sakas tās divas manas dienas, kad man brīv noņemt zīmogu no lūpām. Kas attiecas uz mūsu agrāko tikšanos, tad tā arvien notika vai nu agrāk, vai vēlāk par šīm dienām un es klusēju, kaut ari mana sirds tiecās pie tevis un dvēsele raudāja gaužas asaras.

—    Saki, kas tev par bēdām, kādu palīdzību tu no manis gaidi! — vecā vīra vārdu aizkustināts, iesaucās Hodža Nasredins. — Varbūt tev vajadzīga nauda, cienījamais sirmgalvi? Man kādā klusā vietiņā ir paslēptas simt piecdesmit tangas, par kurām mana sieva neko nezina.

—    Es esmu dervišs un nekādu citu labumu pasaulē nemeklēju ka vien garīgo, — vecais vīrs ar cieņu atbildēja. — Nē, naudu es tev nelūdzu; taču šeit uz ceja saltā vējā nav īstā vieta runāt par tādām lietām — nāc man līdzi.

Viņi iegāja mošejas drupās.

Vecais ieveda viesi mazā cellē, ko nez kāds brīnums bija paglābis no zemestrīces, ar šķiļamo akmeni aizdedza eļļas lampiņu. Hodža Nasredins kaktā ieraudzīja salmus — vecā guļvietu, māla krūku ūdenim, lausku, uz kuras bija uzlikts ciets un melns, gar malām peļu apgrauzts plācenis. Vairāk nekā cellē nebija un vecajam vīram, kas bija izpratis visu dervišu mācības dziļumu un gudrību, vairāk nekas arī nebija vajadzīgs.

Paņēmis plāceni, vecais uzmanīgi nodrupināja plaukstā peļu apgrauztās malas un izbēra drupatiņas uz kankariem, kas noklāti kaktā pie peļu alas. Pēc tam pārdalīja plāceni un vienu pusi sniedza viesim.

—   Pirms mūsu pārrunām vispirms paēdīsim vakariņas.

Aiz sienas dūca vējš, ielīzdams spraugās, liekdams un locīdams eļļas lampiņas trauslo liesmiņu; atdarinādamas uguns šūpošanos, gar sienām un griestiem līgojās ēnas, te aizklājot, te atkal atsedzot vecā vīra kalsno seju ar līko degunu.

Te, šajā nabadzīgajā cellē, vējam grūtsirdīgi svilpojot, spēcīgam lietum vienmuļi čabot, pelēm pīkstot un vandoties pa salmiem, sākās viņu sarunas. Večuks ielīda vienā kaktā, izvilka no salmu apakšas sainīti, atraisīja to un izbēra uz akmens kula sauju sudraba sīknaudas.

—    Rau, nauda, ko tu esi metis manā tasē. Esmu sataupījis visu, pat to, ko devi vakar, ņem un pievieno tām simt piecdesmit tangām, ko nezina tava sieva.

—    Nekad vēl neesmu ņēmis atpakaļ savu dāvanu! — Hodža Nasredins iebilda. — Atstāj šo naudu sev, godājamais sirmgalvi, un kādreiz atdod to kādam trūcīgajam, kam liela ģimene. Tagad pasaki: kādu palīdzību tu gaidi no manis?

Neko neteicis, vecais Iegrima dziļās, sirdij smagās pārdomas, kā to varēja spriest pēc nopūtām, kas pavadīja šīs domas. I'agāja ilgs laiks, dakts nodega un sprakstēja, dzirkstis mētājot, sarukusi liesma tikko plīvoja.

Hodža Nasredins ar nūjiņu uzmanīgi noņēma nodegumu — uguns uzliesmoja, apgaismojot veco viru.

Tas pacēla galvu:

—   Vispirms atbildi man, Hodža Nasredin, — vai tu jau esi atradis savu ticību?

—   Savu ticību? — Hodža Nasredins brīnījās. — Man tā ir kopš bērnu dienām. Mana ticība ir islams, kaut gan jāatzīstas, ka diezgan bieži grēkoju pret to.

—   Tā ir kopēja ticība, — sacīja vecais. — Taču ikvienai dzīvai dvēselei ir īpaša, sava ticība, kādu zina tikai šis viens cilvēks. Es tev jautāju par šo tavu ticību, vienīgi tavējo.

Hodža Nasredins bija spiests atzīties, ka šādas savas īpašas ticības viņš nezinot.

—   Tā jau es domāju, — vecais secināja. — Bet tieši tur slēpjas atslēga visiem tiem minējumiem, kuri mūs moka. Atrodi savu ticību, un tumsa tev kļūs par gaismu, juceklis par skaidrību, aplamība par pareizību. Tava dzīve, ak Hodža Nasredin, arvien ir bijusi darbīga, taču agrāk tas attiecās vienīgi uz dzīves ārējo plūdumu, kamēr garam, ko nemulsināja nekādi meklējumi, pilnīgi pietika ar vienkāršu veselīgu jēgu, un nekas tam nekavēja īsti izjust savu radniecību ar pasauli. Bet tagad darbība pārgājusi uz dvēseles dzīvi, pārņēmusi garu, it kā tas arī būtu iegādājies savu ēzeli un ar to ceļotu no cēloņu Buhāras uz seku Stambulu, no šaubu Bagdādes uz noliegumu Damasku. Meklē savu ticību, Hodža Nasredin; ja pats nespēsi atrast, es parādīšu.

—   Ak gudrais sirmgalvi, tu ielūkojies pašās manas dvēseles dzīlēs! Tev zināmi visi mani visslēptākie nodomi!

—   Zināmi, — vecais apstiprināja. — Tā ir, ka es domās pavadu tevi visos tavos klaiņājumos, piedalos visos tavos darbos. Lai tu būtu kur būdams un darītu ko darīdams, viss, līdz pat pēdējam vārdam, ko tu esi teicis, atnāk līdz manim un iespiežas manā atmiņā, lai pēc tam pārkausētos tikumīgās pārdomās. Manī tu redzi it kā pats sevi, bet jau iegājušu zemes gaitu pēdējā posmā, kad vētras un kaislības nomaina miers un gudrība.

—   Lielais allah! Patiesi pārsteidzošs gadījums — satikt ceļā pašam sevi, bet jau kā sirmgalvi un ubaga izskatā!

Hodžam Nasredinam galva dūca: vecais ar savām dīvainajām valodām samulsināja prātu un radīja neizpratni.

Taču tas bija tikai sākums, vēl viņam nācās dzirdēt daudz pārsteidzoša.

—   Cienījamais sirmgalvi, kas tā tomēr īsti ir par lietu, kuras labad tu griezies pie manis?

Dervišs nolieca sirmo galvu:

—     Jau tuvu tā stunda, jau tuvu, kad es bez valodas un dvašas gulšos uz kapu nestuvēm, — viņš atbildēja dziļu sāpju pilnā balsī. — Sīs stundas tuvošanās liek man drebēt, un es ar asarām acīs sūtu savas lūgšanas pie tevis: palīdzi.

—   Kā? Piecelt tevi no kapu nestuvēm?

—   Nē, glāb manu garīgo būtni no atgriešanās zemākā sākuma stāvoklī, kādā es jau kādreiz, neatmināmos laikos esmu bijis. Cik dažādas miesas pa šo bezgalīgo laiku ir bijušas manam garam, cik daudz smagu pūļu tas ir pielicis ceļā uz pilnību, bet tagad manas noziedzīgas nolaidības dēļ viņam vajadzēs sākt šo apli no jauna, no pašas pirmās visnepilnīgākās pakāpes…

—   Žēlīgais allah! — galvu purinādams, iesaucās Hodža Nasredins. — Es neko nesaprotu, itin neko! Pasaki man ar vienkāršiem, skaidriem vārdiem: ko tev no manis vajag?

—   Mana glābiņa enkurs ir tavās rokās! — vecais atkārtoja. — Bet es redzu, tu mani nesapratīsi, kamēr es neatklāšu tev dažus noslēpumus, kas zināmi mums, Klusētājiem un Vērotājiem.

—   Labi, — Hodža Nasredins piekrita, redzēdams, ka citāda ceļā dabūt jēdzīgu atbildi no vecā nebūs iespējams. — Labi, esmu gatavs uzklausīt tavus noslēpumus.

—   Tad patiesības vārdā sāksim! — ubags sacīja svinīgā balsī. — Tikai vispirms pārsēdies citā vietā: manas peles baidas un līdz šim laikam nav iznākušas no alas vakariņās.

Hodža Nasredins pārsēdās citā vietā, peles iznāca no alas un paēda vakariņas; pēc tam vecais, kā lūdzot ar plaukstām bārdu noglaudis, iesāka:

—   Lai visaugstākā gudrība svēta mūsu pārrunas un dāvā tev saprašanu, bet maniem vārdiem skaidrību un dziļumu.

Viņš aizvēra acis un kādu brīdi klusēja, saglabādams sejā svarīgu, sasprindzinātu izteiksmi, gluži kā ieklausoties slepenā dvēseles balsī; pēc tam viņa seja noskaidrojās un viņš pacēla pirkstu, aicinādams viesi klausīties.

Vecā vīra noslēpums par gara pārvietošanos Ilodžam Nasredinam jau sen bija zināms no indiešu dervišiem, taču aiz pieklājības viņš klusēja. Viņa domas neviļus aizvirzījās sāņus: pie ģimenes, pie pavasara, kas tuvojās, un no vecā pamācībām palika vienīgi vienmuļā balss, kas atgādināja vienmērīgu vērpjamā ratiņa dūkoņu, bet vārdi pagaisa. «Pēc nedēļas sāks pūst dienvidu vēji, ceļi uzrūgs, sniegs kalnu pārejās saruks,» Hodža Nasredins domāja. «Paies vēl nedēļa, un ceļam celsies tālas karavānas, celsies nomadi ar saviem ganāmpulkiem . ..»

Bet ratiņš joprojām dūca un dūca … Un vēl pēc brīža cellē atskanēja viegla krākšana, te skaļāk, te klusāk, un liega svilpoņa caur degunu.

Hodža Nasredins gulēja. Viņa lūpas bija pavērušās, tjubeteika noslīdējusi uz kreisās acs, galva nokārusies, pleci salīkuši. Par laimi, viņš sēdēja ēnā, sirmgalvis viņa apkaunojošo miegainību nemanīja. Bet lielie noslēpumi, kuru priekškars bija jau pacelts, Hodžam Nasredinam joprojām palika aizsegti un līdz ar viņu arī mums.

Viņš gulēja, un viņa sapņi bija tālu no visiem debesu noslēpumiem. Viņam sapņos rādījās ceļi, ceļi, par kuriem viņš tik nerimtīgi domāja nomoda, trokšņaini tirgi, tik mīļi viņa sirdij, kamieļu karavānas tuksnesī, kalnu pārejas, kur ceļinieki, turēdamies pie vienas virves, iet cauri mikliem, bieziem mākoņiem. Viņš redzēja dienvidu jūru žilbinoši zilo liesmu, ņirbošos, kristalgludos viļņus, kas smagi veļas aiz kuģa, sarūsējušas stūres ķēdes čirkstoņu, kad tā slīd gar bortiem, vējā saspringtās turku felugu buras …

Tjubeteika noslīdēja Hodžam Nasredinam no galvas, nokrita uz ceļiem. Viņš nodrebēja, pamodās.

Dervišs turpināja savas pamācības:

— Var jautāt: kur tad atrod savu jauno iemiesojumu mūsu gars, kas pametis zemi, un kur viņš ir bijis agrāk, pirms ierašanās uz zemes? Bet kam tad ir planētas, kam zvaigznes, kas izsētas visumā! Mēs atnākam uz zemi no kādas zvaigznes un aizejam uz zvaigzni; mēs esam zvaigžņu ceļotāji, ak Hodža Nasredin! Rau, tālabad zvaigžņotais kupols pievelk mūsu skatienus un piepilda mūs ar cildenu tīksmi: mēs redzam virs sevis mūsu mūžīgo un bezgalplašo dzimteni, no kuras esam ieguvuši nemirstību.

Hodža Nasredins nolēma, ka pienācis īstais laiks uzdot vecajam kādu jautajumu un ar to aizēnot savu apkaunojošo miegainibu.

—   Ak gudrais sirmgalvi, man bieži ir gadījies redzēt krītošas zvaigznes. Kā lai saprot viņu krišanu? Jo labi, ja atrāvusjes un nokritusi tā zvaigzne, uz kuras es jau esmu bijis kādā no saviem iepriekšējiem iemiesojumiem, bet ja nu nokrīt tā, uz kuru man vajadzētu pārcelties? Kur tad mans gars to atradīs pec zemes gaitu beigšanās, un kur tas paliks, ja vairs to visumā nesameklēs?

Vecais mazliet apjuka un, galvu atliecis, ilgi ar pārsteigtu skatienu vērās Hodža Nasredinā.

—    Un es jau tikko kā gribēju uzslavēt tevi par cītību, ar kādu tu klausījies manas pamācības, nepārtraukdams manu domu gaitu ar muļķīgiem un nevajadzīgiem jautājumiem, — viņš neapmierināti sacīja. — Bet nu jau ir vēls, jau nodziedāja gaiļi pirms pusnakts un pilsētas sardze nobungoja, aicinot iedzīvotājus izdzēst pavardos uguni; ej ar dieva palīgu mājās, padomā par noslēpumiem, kurus es tev uzticēju, bet rītvakar atnāc atkal, un mēs turpināsim pārrunas.

Hodža Nasredins piecēlās, klusēdams palocījās ubagam, izgāja no celles. Nakts sagaidīja viņu ar valgu vēju un tumsu — tik melnu kā tā gara tumsība, kādā dzīvo daudzi sirdī un prātā laiskie. Bet lietus bija pārgājis, mākoņi kļuva retāki; caur plaisu, kas pavērusies rietumos, raudzījās vientuļa zvaigznīte, tik bikla, gluži kā noraudājusies. Tā izbrīnījusies no augstienes vērās caur miklajām skropstām uz tumšo, salto zemi un tik daudz glāstošas lēnprātības bija tās mirdzumā, ka Hodža Nasredins aizkustināts vēlējās noteikti nokļūt tieši uz šīs zvaigznes, ja jau viņam patiesi lemti zvaigžņu ceļojumi. «Ak daiļā, zilā zvaigznīte, esi laipna pret mani, kad pienāks mans laiks!» viņš domās iesaucās, paceldamies ar savu nemirstīgo garu debesu augstumos, bet viņa mirstīgā, miesīgā čaula tieši šai brīdī, paslīdēja uz paputējušas, no divām kārtiņām saliktas laipas un ar troksni plakšot un šļakstot iegāzās dziļā, ar ledainu ūdeni pilnā arikā. Hodža Nasredins izmirka līdz pēdējai vīlītei, notašķījās ar dubļiem un nosala gluži zils, kamēr tika līdz mājām. «Kāds velns tevi dīda pa tādu tumsu!» rājās Gildžana, žaudama pie pavarda vīra slapjo apģērbu; viņš klusēja, sirdī ar visniknakiem vārdiem lādēdams dievbijīgo, veco vīru ar visām viņa zvaigžņu cejotāja pamācībām, kuru dēļ naktīs gadās tik nožēlojami šīszemes ceļojumi…

Tomēr nākamā vakarā viņš atkal sēdēja tai pašā cellē, klausīdamies ubaga otro pamācību.

Šajā reizē viņš uzzināja, ka jebkuram iemiesojumam ir savs īpašs likums, kas mūsu garam jāizpilda, lai savu dzīvi nobeigtu pēc iespējas pilnīgāk un kļūtu bagātāks ar jaunām īpašībām, kas nepieciešamas pārejai nākamā augstākā esībā.

—   Kas attiecas uz šīszemes miesu, — sacīja vecais, — tad tās likums ir darbīgas labsirdības likums. Ņem vērā: zemes līksmie nākamības laiki piederēs darbīgajiem, es tos nosaukšu par Cīnītājiem un Radītājiem dervišiem, kuri galīgi izbeigs visu ļauno uz zemes … Tu, ak Hodža Nasredin, esi šo cēlo radītāju priekštecis, rau, kāpēc tavas zemes dzīves jēga ir tik ievērojama, ka tai jākļūst par paraugu daudzām paaudzēm pēc mums…

Hodža Nasredins ar neliekuļotu uzmanību klausījās ubaga pravietojumus par zemes brīnišķo uzplaukumu, tiesa, gan ne agrāk kā pēc kādiem piecsimt tūkstošiem gadu .. . Vecais dervišs bija patiešām pārliecināts par savu nemirstību un tāpēc izturējās pret gadu simtiem un tūkstošiem vienkārši kā draugs pret draugu, bet Hodžu Nasredinu tāds laika sprīdis dzina grūtsirdībā. Viņš bija radis uzskatīt zemi par savām dzimtajam mājām, nevis par karavānas gadījuma naktsmītni zvaigžņu ceļojumos, un viņam gribējās ievest kārtību šais mājās, cik iespējams, drīzāk. Piecsimt tūkstoši gadu! Ar savām gara acīm viņš šo bezgalību nevarēja pārskatīt…

Bet laiks tuvojās pusnaktij. Hodža Nasredins pamēģināja atgriezt veco zvaigžņu ceļotāju no viņa miglainajām tālēm pie zemes, pie tās vajadzības, kuras dēļ viņi bija satikušies šai cellē.

—    Juzdamies jau pietiekami apskaidrots, mans gudrais sirmgalvi, — viņš ierunājās, cik iespējams, godbijīgi, — es domāju … es atļaujos, tā sacīt, nekaunību, cerēdams uz tavu iecietību … ka tagad varbūt es varētu saprast, kādu palīdzību tu īsti no manis gaidi? Uzdrošinos piebilst, ka laiks jau ir vēls, bet mirkļi skrien — uztici nu man savu noslēpumu.

Sirmgalvis nokāra galvu:

—   Grūta jo grūta ir šī lieta …

—   Stāsti! Solos izdarīt, ja vien tas nesniedzas pāri cilvēka spēku robežām. Starp citu, ja arī sniedzas pāri, tikai ne pārāk tālu — es tomēr izdarīšu!

Dziļi nopūties, vecais vīrs sāka savu stāstu:

—   Tais dienās, kad es vēl neko nezināju par Klusētāju un Vērotāju brālību, kad es biju bagāts un dzīvoju nekrietnu dzīvi, nododamies baudām un citiem netikumiem, kad man vēl ne prāta nebija nācis izdalīt visu savu mantu nabagiem, lai pats paliktu kails un bass, — tais dienās pie visas pārējās bagātības man piederēja arī kāds kalnu ezers, kas atrodas te Ferganā. Un tā nu reiz — mana rnūža melnajā dienā! — es uz kauliņiem paspēlēju šo ezeru kādam Agabekam, kurā mīt pūķa negantums un zirnekļa bezsirdība. Ezeru dabūjis, Agabeks apmetās uz dzīvi tā krastā un aplika ciemata nelaimīgos iedzīvotājus ar tādām nedzirdētām nodevām par laistāmo ūdeni, ka daudzi iegrima nabadzībā, bet citi pagalam izputēja …

Slēptas raudas aizlauza vecā vīra balsi, uz brīdi pārtraucot tā stāstu. Viņš pārvarēja savu satraukumu un turpināja:

—   Ik gadus ar pavasara atnākšanu līdz manim atklīst valodas par šā cilvēka negantību un mantrausību. Es mokos, leju asaras, gauži nožēloju, taču vērst par labu neko nevaru. Sis Jaunums guļ uz manas sirds ka akmens un, kad es beigšu zemes gaitas, tas nejaus man pāriet citā, augstākā dzīvē, jo nevar uzskatīt, ka cilvēka gars ir sasniedzis vajadzīgo pilnības pakāpi, ja uz zemes aiz viņa paliek tā sēts un neizravēts ļaunums …

—   Saprotu, saprotu! — iejaucās Hodža Nasredins, manīdams, ka vecais jau izpleš spārnus, lai atkal dotos prātojumos.

—  Tātad man jāatņem Agabekam šis ezers? Tev taisnība, mans visu zinošais skolotāj, tādu uzdevumu es itin nekad nespētu izprast, ja iepriekš nebūtu noklausījies visas tavas pamācības. Uzklausi nu mani: es nekad neesmu šo Agabeku redzējis, bet jau tagad tev dodu vārdu, ka šajā gadā viņa ienākumi ievērojami samazināsies. Saki, — kur tas tavs ezers atrodas?

Vecais klusēja. Rāmajā naktī Hodža Nasredins saklausīja tālu pusnakts gaiļu dziesmu.

Otrā un pēdējā sirmgalvja diena bija beigusies, viņa lūpas aizslēdzās līdz nākamajam pavasarim, kā to prasīja solījums.

—   Vienu vārdu! — uztraukumā iesaucās Hodža Nasredins.

—   Tikai vienu vārdu: kur?

Vecais klusēja.

Hodža Nasredins nespēja apvaldīt īgnumu:

—   Visam kam tev iznāca laiks, augsti godātais sirmgalvi: garām runām par zvaigžņu ceļojumiem, pamācībām par aizsaules dzīvi, tikai vienu vienīgo pasaulīgo vārdu, pie tam pašu vajadzīgāko, tu nepateici, tev pietrūka pēdējās sekundes!

Neizsakāmās sāpēs un izmisumā ubags aizsedza ar plaukstam grumbaino seju.

Ilodžam Nasredinam pār sirdi kā degošs vilnis pārbangoja žēlums, vaigos ielija svilinošs kauna sārtums.

—   Piedodi man šo cietsirdīgo pārmetumu! — viņš iesaucās, ar roku pieskāries ubaga plecam. — Nomierinies, es zinu: tavs ezers ir Ferganas kalnos, un ar to man gana. Es atradīšu ezeru un atradīšu Agabeku, zvēru pie tas zvaigznes, uz kuras man paredzēts pārcelties! Tiklīdz manā dārziņā sāks ziedēt mandeles, es došos ceļā. Un tu, mans zvaigžņu ceļiniek, turpini vien mierīgi darīt pilnīgāku savu garīgo būtni, bet visu pārējo atstāj manā ziņā!

Tumsā iedams mājup, brizdams pa peļķēm, Hodža Nasredins gan smīnēja, gan grima pārdomās. «Vai šis ubags ir neprātis vai gudrs vīrs?» viņš sev jautāja. Nakts bija salta, drēgna, taču vēja smaržīgajā valgumā, zvaigžņu tīrajā un dzidrajā mirdzumā jautās pavasara tuvums.

Hodža Nasredins nogriezās savā šķērsieliņā. Te pie ceļa auga dobumaina, viņam labi pazīstama papele — ļoti veca, spriežot pēc rievām un melnajām piepēm tās aprepējušajā mizā. Patlaban papeles stumbrs tumsā nebija saskatāms, zeme, nami un žogi bija saplūduši vienuviet, taču plašais vainags viegli vīdēja pret tumši dzidrajām debesīm, kurām zvaigznes piešķīra mazliet sudrabotu mirdzu. Hodža Nasredins palēcies satvēra papeles apakšējo zaru un saudzīgi, lai neatlauztu, pavilka sev tuvāk. Vēl tikko pirms nedēļas papele bija nedzīva, gulēja smago ziemas miegu, gluži kā nāvē, bet šodien pirksti jūtami sataustīja pumpurus, kas vēl nebija lipīgi, tomēr jau smaržīgi. Un, ar ausi piekļāvies pie grumbuļainās mizas, Hodža Nasredins uztvēra klusu, tikko manāmu skaņu, tādu kā tālas stīgas vaidu, — vai nu nopūtās pusnakts vējš, vai arī papeles serdē sākās apslēpta sulu plūsma no saknes uz galotni.

TREŠA NODAĻA

Kopš šim neaizmirstamajām sarunām Hodža Nasredins vairs nemeta naudu vecā ubaga tasītē, bet aizvien paķēra no mājām līdz svaigu, tīrā lupatiņa ietītu miežu plācenīti.

Ubags pateicās tāpat kā agrāk ar mēmu palocīšanos un skatienu, kas bija pilns cerību.

—   Drīz, nu jau drīz! — Hodža Nasredins atbildēja. — Lai tikai kalnos kļūst siltāks, apžūst ceļi, tad es došos meklēt ezeru.

Arvien dzidrākās, augstakas, zilākas kļuva debesis, arvien retāk tās aizklāja mākoņi; dienasvidū saulē varēja sēdēt bez halāta. Pavasara ierašanas satraukts, Hodža Nasredins novājēja, viņa acīs iedegās jauneklīgs, skaudrs mirdzums; viņa miegs šais dienās bija saraustīts un modrs.

Pagāja vēl nedēļa; kādā naktī Hodža Nasredins, bezmiega mocīts, izgāja savā mazajā dārziņā — un sajūsmā sastinga. Zilganā dūmakā mazgājās zeme, bet tumši dzidrais gaiss virs tās dūca un vaidēja, zosu aicinošās gāgināšanas un pīļu spārnu švīkstoņas pilns. Brīvie putni lidoja uz ziemeļiem. «Ceļā, ceļā!» skanīgās vara balsīs sauca zosis, pulcinot savas karavanas augstu debesīs, pie pašām zvaigznēm. «Drizāk, drīzāk!» atbildēja rosīgās pīles un juku jukām, kā pagadījās, no visām pusēm baros, pāros un pa vienai traucās zemu un steidzīgi, gandrīz skardamas kokus. Dārzā bieži nopūtās vējš, apbērdams zemi ar baltu ziedlapiņu lietu, arikos šalca pavasara dziedošie ūdeņi, stalli uzbudināti un priecīgi iezviedzās ēzelens un dobji piecirta pakavu pret māla klonu. Hodža Nasredins stāvēja ilgi, aizmirsies, vērodams debesu ceļu diženo kustību.

Ausma viņu sastapa steliņģī pie ēzeļa.

—   Nebēdā, mūsu sēru dienas beigušās! — viņš runāja, apskāvis sava garauša drauga kaklu. — Pēc nedēļas mēs būsim tālu no šejienes, lielos ceļos, trokšņainos tirgos. Bet Gildžana … ko lai iesāk ar viņu? Pasacīt tieši, atklāt taisnību? Bet tu taču pazīsti viņas dabu: ja viņa piepeši būtu noslīkusi upē — lai pasarg mūs allahs un žēlo no tāda gadījuma! — tad man viņu nevajadzētu vis meklēt uz leju pa straumi, bet uz augšu!

Viņš prātoja un gudroja. Dažādas domas kā zibens strēles šāvās prātā, taču viņš noraidīja tās visas citu pēc citas.

—   Vai patiesi esmu kļuvis tik stulbs? Kālab tu klusē, mans uzticamais ēzeli; domā, palīdzi man!

Ēzelis atbildēja ar nopūtu un vēdera kurkstoņu. Sai brīdī sārts ^aullēkta stars caur durvju spraugu ielūkojās steliņģī; HodžaS Nasredina acis dedzīgi uzliesmoja pretī ritam.

—   Nu, protams! — viņš iesaucās. — Ja es nevaru aizbraukt no ģimenes, tad kāpēc gan mana ģimene nevarētu aizbraukt no manis?

Sai diena, atgriezies no tirgus, viņš sacīja sievai:

—   Es šodien satiku kādu buhārieti, kurš labi pazīst veco Nijazu, tavu tēvu. Sis buhārietis izbraucis no Bubāras pirms diviem mēnešiem un patlaban dodas atpakaļ ar kādu karavānu, kas ari brauc uz to pusi. Viņš pastāstīja, ka tavs tēvs esot dzīvs un vesels, trūkumu neciešot, tikai stipri skumstot. Cik žēl, ka man ir aizliegts iebraukt Buhārā, un mēs viņu nevaram apraudzīt!

Gildžana neko neatbildēja, vien nolīka zemāk pār šuvekli. Hodža Nasredins lūkojās uz viņu ar sērīgu un labsirdīgu smaidu. Kas gan šai resnajā, klaigu līga jā sievā ar sarkano seju varētu pazīt agrāko Gildžanu? Bet Ilodžam Nasredinam bija divējādas acis, un viņš, kad gribēja, varēja raudzīties uz mīļoto sievu ar sirds acīm un redzēt viņu tādu kā agrāk. «Ai mana biklā dūjiņa, piedod šoreiz manu viltu!» viņš domās iesaucās. «Bet tu pati labi zini savu dabu — saki pēc sirdsapziņas, vai es varu rīkoties citādi?»

Nākamā dienā viņš atkal atsāka sarunu par buhārieti.

—   Es viņu gribēju ataicināt ciemos, taču karavāna jau devās prom uz Buhāru, — viņš teica pie pusdienām, vērdamies sienā, lai nesastaptos ar Gildžanas acīm, jo īstenībā nekāda buhārieša ne vakar, ne šodien nebija redzējis, un viss no sākuma līdz galam bija sadomāts.

—   Pēc nedēļas viņi būs Buhārā, — viņš domīgi sprieda. — Ieies pilsētā pa dienvidu vārtiem, kas redzami no jūsu mājas jumta. Un vecais Nijazs, iespējams, no jumta ieraudzīs šo karavānu. Bet vēlāk buhārietis viņam pastāstīs, ka mēs esam sveiki un veseli un dzīvojam Hodžentā, kuru no Buhāras atdala tikai vienu nedēļu garš ceļš. Un vēl viņš pastāstīs Nijazam, ka allahs tam dāvājis septiņus mazdēlus, un tie visi mii savu vectēvu, kaut ari nav to nekad redzējuši…

Gildžana nopūtās, viņas skropstās ieritēja asara. Hodža Nasredins saprata: viņas sirds māli ir izmiekšķēti, laiks ar viltību griezt podnieka ripu un gatavot savu nodomu podu.

—   Taču vajadzētu, ak kā vajadzētu parādīt vecītim viņa mazdēlus, — viņš grūtsirdīgā balsī sacīja. — Lai allahs uzsūta aklumu un strutojošas brūces šim negantniekam emīram, kura dē| es nevaru Buhārā rādīties. Starp citu, aizliegums attiecas tikai uz mani, bet tu ar bērniem pavisam mierīgi varētu braukt. Pēc nedēļas tu jau apskautu vecīti; žēl, ka mums tādam braucienam nav naudas.

—   Kā ta nav naudas? — Gildžana iesaucās. — Kur tad maisiņš ar astoņsimt tangām, kas guļ lādes dibenā?

Hodža Nasredins to vien bija gaidījis, lai viņa pirmā ierunātos par maciņu. Visa tālākā saruna viņam bija zināma jau agrāk, tāpat kā vecam laiviniekam zināma upe, uz kuras tas audzis, ar visiem tās līkumiem, sēkļiem un bīstamām krācēm.

Viņš savu laivu vadīja droši uz priekšu.

—   Ai nē! — viņš pretojās. — So naudu nevar aiztikt; tā vajadzīga mājai. Es jau esmu aprēķinājis.

—   Aprēķinājis? Vai tu re?

Bīstamās krāces tuvojās. Sievas balsī Hodža Nasredins skaidri sadzirdēja atvaru burbuļojošo šņākoņu.

Viņš vēlreiz atvēzēja airi un, pabraucot garām visiem klusajiem līčiem, izvirzīja laivu paša upes vidū, pašā straumē:

—   Pirmkārt, jāierīko dārzā laba ūdenskrātuve un tā jāizmūrē ar akmens plāksnēm, lai karstās dienās bērniem būtu kur peldēties.

—  Tev ir pilnīga taisnība, — Gildžana piekrita. — Kā var iztikt bez ūdenskrātuves, ja upe tek gar pašu dārzu desmit soļu attāluma? Bet izmūrēt var arī ar marmoru …

Laiva steigšus trauca uz priekšu, jau bija redzamas baltās putas, kas šļācās pār zemūdens akmeņiem.

—   Ši ūdenskrātuve izmaksās divi simti tangas, — Hodža Nasredins pielieca divus pirkstus. — Bez tam es esmu nodomājis uzcelt dārzā lapeni un iekšpusē izklāt to ar paklājiem. Namdari stāsta, ka tas arī izmaksāšot divi simti. Tikpat daudz vajadzēs samaksāt par paklājiem.

—   Jau seši simti, — Gildžana saskaitīja. — Paliek vēl divi.

rTie ari ir vajadzīgi, — pasteidzās pateikt Hodža Nasredins, — Mūsu dēļu vārtiņu vietā es gribu ielikt izrotātus riekstkoka vārtiņus. Un, visbeidzot, es paaicināšu meistarus, lai tie visu mūsu māju iekšpusē un ārpusē izraksta ar zilām puķēm.

Par zilajam puķēm viņam tikai tagad iešāvās prātā, viņš pateica un pats izbijās.

—   Kāpēc ārpusē? — vaicāja Gildžana.

—• Skaistumam, — Hodža Nasredins paskaidroja.

Airis piepeši pārlūza, laiva skrējienā atdūrās pret akmeņiem, apgāzās, Ilodžu Nasrcdinu satvēra atvars un nesa. Līdz pašam vakaram skanēja kliegšana un lija asaras.

—   Lai apciemotu nabaga vientuļu vecīti, tur naudas nav, bet, lai izrakstītu māju ar zilām puķēm, tur nauda ir! — Gildžana kliedza. — Un kālabad tā jāizraksta no ārpuses: pirmais lietus taču tik un tā aizskalos tavu muļķīgo greznību!

Llodža Nasredins klusēja. Divas dienas viņam vajadzēja ar neapsegtu galvu stāvēt sievas pārmetumu lietus gāzē — toties trešajā pie vārtiem piebrauca segta arba: Gildžana, triumfēdama un lepodamās ar savu uzvaru, brauca ar visiem bērniem pie tēva uz Buhāru.

—   Uz tiltiem un nokalnēs esi uzmanīgs, — Hodža Nasredins piekodināja vedējam. — Nelaid zirgu auļos.

Saulē sasildījies, vedējs klanījās saldā snaudā; snauduļoja arī ābolainā ķēve, uz kreisās pakaļkājas atbalstījusies; Hodžas Nasredina piekodinājumi bija pilnīgi lieki, jo aizritējuši jau daudzi gadi, kopš šis cienījamais pāris vairs neatceras auļus.

Izklājis arbu ar mīkstiem rīsu salmiem un pārsedzis tos ar ceļa tepiķi, Hodža Nasredins ilgi nesa no mājas dažādus saiņus, grozus, somas; beidzot pa vārtiņiem iznāca Gildžana, bet aiz viņas rindiņā pēc augumiem — septiņi bērneļi un visi dēli.

Vedējs sapurinājās, saslējās seglos, ar kājām stingrāk atspērās pret ilksīm, pavicināja pātagu, ar visām šīm kustībām rādīdams, ka viņš ir gatavs, un atkal aizsnaudās, pēc pieredzes zinādams, ka vēl tik drīz viņam nesacīs: «Lai allabs mūs pavada; nu braucam!» Bet ķēve pat nepamodās, tikai pārmainīja kāju, tagad nosvērdamās uz labo pusi.

Hodža Nasredins palīdzēja sievai pa riteņu spieķiem ierāpties arbā, pēc tam padeva viņai visus dēlus, katru uz atvadīšanos cieši noskūpstīdams. Arbā izveidojās daudzrokains un dažādgalvains mudžeklis, tas pīkstēja, spiedza un brēca, bet vidū kā cāļu māte pār cālēniem bija iepletusies noraizējusies un pēdējā bridi skumju pārņemtā Gildžana.

—   Ai mans dārgais vīrs, vai tikai tu esi labi iegaumējis visu, ko tev teicu?

—   Esmu iegaumējis, visu esmu iegaumējis, tu manas sirds roze! Pirmām kārtām man jāaiznes varkalim salabot cauro kumganu, otrām kārtām — jāiztīra dūmenis, trešām kārtām — jāatdod miesniekam parāds sešpadsmit tangu.

—   Un vēl sēta, — Gildžana atgadināja, rādīdama uz lielu caurumu mala sētā blakus vārtiņiem. — Sētu tu noteikti salabo.

—   Es ķeršos pie tās šodien pat, tiklīdz būšu aizvadījis jūs. Nedzīvo Buhārā pārāk ilgi, tu manu acu gaišum!

—   Mēs atgriezīsimies tieši pēc trim mēnešiem.

No jauna sākās atvadīšanās — apskaušanās, pīkstieni, spiedzieni un brēkšana; Hodža Nasredins kņadā nekādi nevarēja ievērot, kuru no dēliem viņš noskūpstījis divreiz un kurš palicis tukšā, un jau desmito reizi ņēmās skūpstīt visus no jauna.

Pa to laiku saule bija pacēlusies jau augstu, vieglās rīta ēnas nomija dienas ēnas, īsas un tumšas, vedējs bija izgulējies, ķēve nostāvējusies — bija pienācis laiks sākt kustēties.

—   Lai allahs mūs pavada; nu braucam! — trīcošā balsī sacīja Hodža Nasredins.

—   Lai allahs pavada! — vedējs atbildēja, un arba, čīkstēdama, šūpodamās, lēni griezdama milzīgos riteņus, devās ceļā.

Hodža Nasredins gāja nopakaļ. Pabrauca garām šķērsielai, pabrauca garām pazīstamajai papelei, kurai jau saplaukušas lapas un kura tagad pārliekusies pār ceļu kā viegls, zaļš mākonis.

Pabrauca garām tirgus laukumam; vairs nebija tālu līdz pilsētas vārtiem.

Gildžana teica vīram:

—   Ja tu esi nolēmis pavadīt mūs līdz pašai Buhārai, tad sēdies labāk man blakus.

Viņš ar smaidu pateicās sievai par šo joku, apstādināja arbu, pēdējo reizi noskūpstīja ģimeni — sākot ar Gildžanu un beidzot ar vismazāko … Un pēc tam ilgi stāvēja uz ceļa, raudzīdamies aizbraucējiem nopakaļ; beidzot arba nozuda aiz līkuma, tās čīkstēšana noklusa — viņš bija palicis viens.

Domīgs un sērīgs viņš gāja uz mājām, atcerēdamies IbnHazma vārdus: «Šķiroties trīs ceturtdaļas bēdu uzņemas palicējs, aizgājējs paņem līdzi tikai vienu ceturtdaļu.»

Pagalmiņš viņu sagaidīja ar saulainu klusumu; vienīgi dārza gaišā, vientulīgā balsī sauca vālodze; agrāk mūžīgajā bērnu balsu troksnī un kņadā Hodža Nasredins to ne reizes nebija dzirdējis.

Tukšaja namā neiegājis, viņš devās uz šķūni, pavēra durvis, klusītēm uzsvilpa. Klusums neatbildēja. Viņš uzsvilpa otrreiz. Šķūnītī kļuva dzirdamas smagas nopūtas, šņākuļošana, čaukstoņa un ārā iznāca ēzelis — brangs, miegains, drūms, atradis no saules, spilgtajā gaisma neapmierināti miegdams acis. Tas saslēja ausis un gluži kā neizpratnē pavērās apkārt.

—   Par ko tu brīnies? — Hodža Nasredins vaicāja. — Ka namā tik klusu? Viņi visi aizbrauca uz Buhāru pie vecā Nijaza, un mēs abi esam tagad savā vaļā kā brīvi putni.

Lai sadabūtu seglu somas un apseglotu ēzeli, Hodžam Nasredinam darbs bija piecām minūtēm.

—   Oho, tu esi aptaukojies ka Hisāras auns! — viņš sacīja, sedulkas siksnu savilkdams. — Gan pēc nedēļas, zvēru tev, tu būsi līdzīgs kurtam! Mums, mans uzticamais biedri, ir ļoti daudz darba un ļoti maz laika. Uz priekšu! Mūs gaida tāli ceļi!

Viņš aizslēdza māju ar vara slēdzeni, aiztaisīja no iekšpuses vārtiņus ar divām resnām kārtīm un pēc tam, itin nemaz neraizēdamies par savas mantības turpmāko drošību, izjāja caur izlauzto sētu uz ceļa.

CETURTA NODAĻA

Pagājis garām tirgus laukumam, viņš pagrieza ēzeli uz Giharšadas mošejas pusi.

Ubags sēdēja savā parastajā vietā un, mazliet galvu atmetis, vērdamies zilgajās debesīs, domīgi un lēnīgi smaidīja, varbūt jau izjuzdams savu lidojumu šajos gaismas augstumos.

Hodža Nasredins apstādināja ēzeli:

— Svētī mani, ak gudrais sirmgalvi! Gaidi mani atpakaļ pēc trim mēnešiem; tad es tev pastāstīšu par ezeru, par Agabeku, un, cerams, varēšu pateikt, ka esmu atradis savu ticību.

Kāds prieks, kāds sajūsmas pilns aizkustinājums atstarojās vecā vīra sejā! Viņš piecēlās, paklanījās Hodžam Nasredinam, ar roku zemi skardams; viņa lūpas bez skaņas kustējās: sirmgalvis skaitīja ceļa lūgsnu.

Aiz pilsētas vārtiem ceļš pavērsās uz upes pusi. Hodža Nasredins sākumā jāja caur piekrastes dārziem, pēc tam nogriezās uz lauku ceļu, tīrumos. Visapkārt pletās valgi kūpoši arumi, gluži ka piebiruši ar cilvēkiem, bija pats karstakais pavasara darbu laiks.

Ielejās, rīsa laukos, strādāja trijatā: varens, kuprains vērsis, līdz ceļiem pa ūdeni brizdams, lēni vilka rupju spīļarklu; aiz arkla, salīkušo, sviedraino muguru saulē spīdinādams, gāja arājs; aiz viņa, augstu cilādams garās, sarkanās kājas, cienīgi soļoja stārķis, lasīdams no šķidrajām dūņām kurkulēnus un dažādus tārpiņus. — Lai allahs svētī jūsu darbu! — uzsauca Hodža Nasredins; visi trīs apstājās, pagrieza galvu uz ceļa pusi; arājs, ar delnu norausis sviedrus no pieres, atbildēja: — Paldies, lai allahs svētī tavu ceļu! — un gausais gājiens atjaunojās agrākā kārtībā: priekšā — vērsis, aiz viņa — arājs un tam nopakaļ stārķis.

Bija aprīļa vidus; koku ēnas, kas vakar vēl likās caurspīdīgas, plankumainas, šodien gūlās pār ceļu biezas un blīvas, tik dāsni pavasaris bija ietērpis kokus jaunās lapās. Bezgala laipns viņš neievēroja nekādu atšķirību starp cēlo mandeli un nabadzīgo stepes saksaulu, starp divkājiem un četrkājiem, lidoņiem un rāpuļiem — viņš dalīja savu krāšņumu visiem vienlīdzīgi, atzīdams, ka visiem ir vienādas tiesības uz dzīvi un laimi. Viņam pretī saskanīgā, gavilējošā korī svilpoja un čivināja putni, kurkstēja vardes, džinkstēja ķirzakas, bet skudras, visādi kāpuri un kukainīši, un cita sīkā zemes radība, kam daba nav devusi balsi, izteica savu sajūsmu, mudīgi rāpodami un skraidīdami.

Vai tad Hodža Nasredins varēja klusēt tik līksmās svinībās? Pavasara saules, plašuma un brīvības apreibināts, viņš pievienoja kopējam gaviļu korim arī savu balsi.

Klau, viņa dziesma:

Ariks trauc — man lai prieks, Bite san — man lai prieks, Dārzi zied — man lai prieks, Jo cilvēks esmu es!

Dziesmas skan — man lai prieks. Bungas dun — man lai prieks, Sirdi iedegas man prieks, Jo cilvēks esmu es!

Apkārt druvas — man lai prieks, Ēzelis mans draugs un prieks. Ceļi tāles neaizliegs, Jo cilvēks esmu es!

Ieraudzījis ganāmpulku, kas gāja uz dzirdītavu, viņš dziedāja:

Ūdens viz — man lai prieks, Gani dzied — man lai prieks, Vecums man ir tīrais nieks, Jo cilvēks esmu es!

Viss, kas atgadījās cejā, atrada atbalsi viņa dziesmā, bet, tā kā allahs ir radījis zemi apaļu uti tāpēc zemes ceļiem gala nav nekur, jo, kur viens beidzas, otrs sākas, tad art Hodžas Nasredina dziesma bija bezgalīga; viņš varētu, apjājis apkārt visai pasaulei, atgriezties mājās no pilnīgi pretējās puses, bet ar to pašu dziesmu:

Zeme griežas — man lai prieks, Apkārt ce|ot tai man prieks, Atkal ceļi mājas sniegs, Jo cilvēks esmu es!

Gildžana — mans gaišais prieks, Gandrīz mani laukā trieks, Rāsies, bārsies, glāstus liegs, Beidzot mīļi skupstu sniegs, Jo cilvēks esmu es!

Pa to laiku lauku ceļš kļuva arvien platāks, grambas dziļākas; pretī brauca arvien vairāk arbu, jāja jātnieki, nāca gājēji.

Bet ap pusdienas laiku Hodža Nasredins ar drebošu sirdi saklausīja dobju, vienmērīgu dunoņu, .gluži kā tāla ūdenskrituma šalkas.

Tur dunēja un šalca lielais ceļš!

5o dunoņu pazina arī sasparojies ēzelis un prāviem rikšiem devās tai pretī. — Uz priekšu! Uz priekšu! — Hodža Nasredins sauca, ar pēdām ēzeli bukņīdams, taču tas jau arī bez mudināšanas arvien brašāk pielika soli. Brilles Hodžarn Nasredinam uz deguna lēkāja; viņš tās norāva, nosvieda uz ceļa; atsitušās pret akmeni, tās sašķīda sīkās drumstalās.

Pēc pusstundas lielais ceļš bija klāt. Kā vienmēr, pār to klājās smags putekļu mākonis, caur kuru nerimtīgi virzījās cilvēki, zirgi, vērši, ēzeļi, kamieļi: vieni uz Kokandu, uz tirgu, otri — no Kokandas. Viss te drūzmējās, grūstījās, zviedza, mava, rēca un gaudoja daždažādās balsīs, radot apdullinošu, nesaskanīgu troksni.

Hodža Nasredins drosmīgi vadīja ēzeli vislielākā biežņā; ceļš uztvēra viņu, sagrieza virpulī un nesa tālāk; viņu pagrūda uz labo pusi, iebuksnīja no kreisās, kāds vērsis ar asti sāpīgi iecirta pa seju, virs galvas nosprauslojās kamielis. — Sargies! Sargies! — viņam pie pašas auss neciešamā balsī ieaurojās vedējs, tveicē un kņadā apdullis; Hodža Nasredins tikko paspēja izvairīties no viņa pletnes, lai jau nākamā mirklī dzirdētu virs sevis varen spēcīga karavanas vadītāja lāstus un lamas, kurš bija gatavs noslaucīt visu no sava ceļa, lai tikai ar karavānu laikus paspētu tikt norādītajā vietā un saņemtu apsolīto apbalvojumu.

Taču jau pēc piecām minūtēm Hodža Nasredins bija pilnīgi pārvarējis sākotnējo apjukumu. — Sargies! Sargies! — viņš ieaurojās vēl neciešamāk kā tas vedējs un traucās uz priekšu. Viņš grūstīja un apdzina tos, kas devās uz to pašu pusi, karoja ar pretimbraucējiem un jājējiem, veikli izlavījās starp arbām, izlīda pa apakšu ķēdēm, kas saistīja karavānu kamieļus, drošsirdigi vadīja ēzeli brūnos, stipri smakojošos aitu baros . . .

Nakti viņš pārlaida ceļmalas čaihanā, bet ausmu sagaidīja jau atkal seglos. Ceļš šai agrajā rītausmas stundā bija tukšs un kluss: karavānas un arbas vēl nebija izkustējušās no naktsguļas. Ēzelis klunkāja te pa vienu ceļa pusi, te otru — pēc patikas; Hodža Nasredins, savu domu aizņemts, viņu netraucēja un neraustīja grožus. «Vēl viena nakts ceļā, un rīt jau es redzēšu Kokandu! Tur tirgū jau nu gan es kaut ko uzzināšu par šo Agabcku,» viņš domāja un acu priekšā jau redzēja Kokandas laukumus, mošejas, tirgu, hana pili ar augstas sētas iežogotu harēmu, kur, pēc ļaužu valodām, garlaikojas divi simti trīsdesmit septiņas sievas, pildot sievas pienākumus gadā katra vienu dienu, gavēņus neskaitot. Kādreiz Hodža Nasredins jau bija Kokandā bijis un atstājis par sevi ilgas atmiņas; viņš pasmīnēja, atcerējies karstu augusta nakti, valgu pie harēma sienas, smacīgo harēma eju un stūru tumsu, un beidzot…

Taču te Hodža Nasredins strauji apstādināja savu atmiņu zirgu. «Ak mana visdārgā Gildžana, reiz tevi izvēlējies, es būšu tev uzticīgs visur un vienmēr, pat tālās atmiņās!» Aizkustināts un sajūsmināts pats par savu krietnumu, juzdams krūtīs tīkamu gurdumu, gluži kā grimstot siltā ūdenī, viņš ar miklām acīm pavērās apkārt un aiz pārsteiguma gandrīz vai izvēlās no segliem.

Ceļa nebija, zem ēzeļa pakaviem mirdzēja spirgti rasotas zāles paklājs un vijās šaura taciņa; lejā zem nogāzes skrēja pikta kalnu upīte, visa vienās putās un atvaros, iesāņus zaļoja ziedoša tamarisku siena. Bet priekšā, pacēlis sniegotās virsotnes aiz mākoņiem, slējās drūms kalna kupris, kas pirms stundas bija redzams pa labi no ceļa.

—   Ak tu grēka pagale, ak tu šakāļa un ķirzakas sajauktenis, kur tu mani esi ievedis, nolādētais ēzeli! — iesaucās Hodža Nasredins. — Es te nekad neesmu bijis, nezinu, uz kurieni ved šī taciņa un kas tā par upīti burbuļo tur lejā! Kāpēc tu nogriezies no lielā ceļa, kādi noziedzīgi nodomi perinās tavā galvā?

Viņa pirmā doma bija atvēzēt pātagu un krietni pastrādāt ar to, bet visapkārt valdīja tik rāms, neiztraukts miers, tik laipni sanēja bites tamariskos un dūca resnās, pinkainās kamenes, tik jauka medus smarža dvesmoja gaisā, tik glāsmigi sildīja saule un smaidīja augstās debesis, ka viņa roka pati no sevis noslīga, ar pātagu ēzeļa muguru neaizskārusi.

—   Tu varbūt esi sastapis kādu ēzeli, savu draugu, un uzzinājis, kur atrodas šis ezers? — Hodža Nasredins vaicāja. — Labi, izvēlies ceļu tu: tu būsi kungs, es — kalps; ej, kurp gribi, es tev sekošu.

Vai gan šajā brīdī viņš varēja iedomāties, ka viņa vārdi būs pravietiski, ka pavisam drīz un patiesi viņš būs sava ēzeļa kalps, bet tas — viņa dižciltīgais, izsmalcinātais kungs? Taču nesteigdamies uz priekšu, atcerēdamies tikumīgā Muzafara Jusufa Radžabi vārdus: «Stāstot nekļūsti līdzīgs kucēnam, kas smilkst un griežas, pūlēdamies satvert pats savas astes galiņu,» — un pāriesim uz nākamo nodaļu, kura vēsta, kā Hodža Nasredins uzsāka divcīņu pats ar savu vārdu un cik šim notikumam bija bēdīgas sekas.

PIEKTA NODAĻA

Pēc īsas atpūtas Hodža Nasredins atkal sēdās seglos, atlaida vaļīgi pavadu un iegrima mierīgās pārdomās, atļāvis ēzelim izvēlēties ceļu pēc paša saprašanas.

Taciņa veda aizvien augstak, upīte paslēpās dziļas aizas dibenā un tur neredzama dobji murdēja; pretī tecēja liels daudzums sīku, steidzīgu ariku, kuru dēļ šur un tur pār aizu bija pārlikti ūdens tiltiņi — koka renes, apsūnojušas un appelējušas, kas domīgi birdināja gaišajā dziļumā zem sevis smalkas strūkliņas. Drīz taciņa ievijās smaržīgā smalklapaina tamarisku, efeju un savvaļas vīnogulāju biezoknī; saules gaisma, caur zaru vijumiem izspraukusies, kveldēdama slīdēja Hodžam Nasredinam pār seju; tikpat viegli, pēdas neatstādamas, slīdēja viņa domas, tiešāk — domu teli: tik garām skrejoši un netverami tie bija.

Līdz tuvākajam ciematiņam bija ko jāt kādas pusotras stundas, bet pavasara saulīte sildīja karsti; Hodža Nasredins novilka halātu un jāja vienā kreklā, ik pēc brīža ar mutautu norausdams sviedrus no sejas. Toties ciematiņš sagaidīja viņu ar vēsu čaihanu, kas stāvēja uz kraujas un no visām pusēm bija paļauta kalnu vējam.

Spēkavīrs čaihanas saimnieks, jauna viesa iepriecināts, metās uzpūst uguni zem kumganiem — uzdvesmoja arčas, smaržīgā Ferganas kalnu koka sveķainā smarža.

Bez Hodžas Nasredina čaihanā bija vēl četri viesi: večuks ar senlaicīgu, dzeltenpelēku bārdu un tādām pašām pelēkām uzacīm, kas nokārās pār acīm, — kā redzams, šejienietis, zemnieks; divi gani jēlmītos, mīkstos zābakos ar bieza velteņa stilbtiņiem, kas apjozti ar siksnām, tādos pašos rupjos velteņa apmetņos un pēdējais, ceturtais, vājš un bāls klejotājs amatnieks, kurpnieks vai skroderis, ar ceļa maisu, kas tam palikts zem elkoņa. Viņi sēdēja ciešā pulciņā, iztikdami ar vienu tējkannu un vienu krūzīti, un nez par ko aizliegtu sačukstējās, kā to rādīja viņu piesardzīgie, iesāņus uz Hodžu Nasredinu mestie skatieni.

Nevēlēdamies traucēt viņu pārrunas, Hodža Nasredins uzgrieza tiem muguru, pavērsdams seju uz kraujas pusi.

Lejā pletās ziedoša ieleja: lauki, dārzi, ciemati, tālāk slējās lēzeni pakalni, bet vēl tālāk — kalni, aiz kuriem atradās Indija.

Rīta migla bija izklīdusi, un kalni it kā pienākuši tuvāk; Hodža Nasredins skaidri redzēja baltos sniega laukus, kraujas un aizas, kurās slēpās violetas ēnas; zemāk par brūnam akmens klintīm vijas straumju sudrabotās dzīslas. Un no turienes, no kalniem, viņam sejā uzpūta viegls un spirgts sniega vējš.

Bet sačukstēšanās kaktā turpinājās arvien dedzīgāk; Hodža Nasredins juta pret savu pakausi pavērstus četrus vērīgu acu pārus. «Viņi runā par mani, tūdaļ nāks klāt un pavaicās.»

Tā arī notika: večuks piecēlās, pienāca pie Hodžas Nasredina.

—   Dievs ar tevi, ceļiniek, ka esi apciemojis mūsu vientuļo ciematu. Mēs ievērojām dzeltenu putekļu pēdas uz taviem zabakiem, bet te pie mums ceļi ir akmeņaini un putekļi tikai balti.. Un mēs nospriedām, ka tu esi svešzemnieks un atjājis pie mums no ielejas, vai nav tiesa?

—   Jā, es atjāju no ielejas, — teica Hodža Nasredins un sniedza vecajam tasi, pietrinkšķinādams tai ar nagu. Sī skaņa izsacīja viesmīlīgu aicinājumu.

—   Tad pasaki mums, ak ceļiniek, — lūdza vecais, paņēmis tasi un sēzdamies pretī, — kas neparasts pēdējās dienās ielejā noticis? Varbūt ir sadumpojušies Hodžentas ve&inieki? Vai Kanibadamas sviesta taisītāji atteikušies maksāt nodevas? Vai varbūt kas sagrīļojies Uratibē?

—   Nē, es neko tādu neesmu dzirdējis, — Hodža Nasredins atbildēja, šādu jautājumu pārsteigts.

Večuks daudznozīmīgi pamirkšķināja saviem draugiem.

—   Es arī neko neesmu dzirdējis, pajautāju tāpat vien, katram gadījumam, — viņš viltīgi sacīja. — Mēs te dzīvojam nomaļus, ielejas ļaudis pie mums reti parādās — tālabad ij pajautāju …

—   Katram gadījumam? — Hodža Nasredins pasmīnēja. — Nu tad zini, godājamais sirmgalvi, kas vaicā «katram gadījumam», Kanibadamas sviesta taisītāji savas nodevas maksā kārtīgi; bez tam paziņoju, ari «katram gadījumam», ka Hodženta atrodas savā vietā un zemē nav iegrimusi, ka Namanganas apkaimē pūķis, kas spļauj liesmas, nav parādījies. Varbūt tu vēl kaut ko vēlies uzzināt «katram gadījumam»?

Večuks saprata izsmieklu, klusēja, nokarenās uzacis saraucis un acis aiz tām paslēpis: viņš baidījās uzticēties nepazīstamam cilvēkam, kaut gan neizteiktais jautājums viņu dedzināja un mocīja.

Hodža Nasredins nolēma večukam palīdzēt:

—   Godājamais, tu ciešāk paraugies manā sejā, ieskaties dziļāk acīs — vai tad es atgādinu spiegu?

—   Tu esi ielūkojies manos visslēptākajos nodomos, — vecais vīrs atbildēja. — Es patiešām svārstos starp bailēm un vēlēšanos uzdot tev kādu visai dīvainu un bīstamu jautājumu. Bet, ja tu pazītu mūsu krietnos valdītājus, šos asinssūcējus… tas ir, šos taisnības nesējus, tā es gribēju sacīt, lai allahs mums par prieku dod tiem ilgu mūžu un nostiprina grožus viņu neuzpērkamajās rokās!

—   Nepūlies cildināt manā priekšā valdītājus, godājamais sirmgalvi; es taču tev jau teicu, ka neesmu spiegs.

—   Tava seja man iedveš uzticību, ceļiniek, es būšu pret tevi vaļsirdīgs. Mēs gribējām tev pavaicāt, — večuks pazemināja balsi līdz čukstam, un pārējie trīs sanāca cieši apkārt,

—   mēs gribējām pavaicāt, vai tu neesi dzirdējis par Hodžas Nasredina ierašanos mūspusē?

Ilodža Nasredins bija gatavojies dzirdēt visu ko, tikai ne savu vārdul

Viņš aizrijās ar tēju, sāka klepot.

—   Jā, jā, Hodža Nasredins ir ieradies! — kvēlā čukstā ierunājās jaunais gans. — Kāds aitu baru dzinējs viņu redzējis pats ar savām acīm uz lielā ceļa Hodžentas tuvumā …

—   šis dzinējs kādreiz dzīvojis Bubārā un pazīst Hodžu Nasredinu pēc izskata, — piebilda otrs gans, melnīgsnējs, slaids kalnietis ar melnu bārdiņu un dedzīgām acīm, kas spulgoja zem platajām, niknajām uzacīm.

—   Un ne vien dzinējs, — savu sakāmo pievienoja večuks,

—    Hodžu Nasredinu redzējis arī kāds karavānas baši uz tā paša lielā Kokandas ceļa.

Bet Hodža Nasredins, klausīdamies šais valodās, domāja, ka pārāk pasteidzies noņemt savas tumšās brilles. Viņš ir pazīts; sēdēdams šajā mazajā čaihanā, viņš domās dzirdēja Kokandas, Andižanas un citu ielejas tirgu augošo troksni, kurus satraucis viņa vārds. «Šis troksnis nu gan ir pavisam nelaikā!» viņš nodomāja. «Jāpieliek visām šīm valodām un nevalodām punkts!»

—  Jūs maldāties, labie ļaudis,— viņš vērsās pie sarunu biedriem. — Karavānas baši un dzinējs ir pārskatījušies, tas viss.

Man skaidri zināms, ka Hodža Nasredins patlaban mīt tālu no šejienes.

—   Bet viņu redzējis ari kāds klejojošs tirgonis! — iekaisis iebilda amatnieks, kura bālie, kalsnie vaigi aiz uztraukuma pārklājās ar sarkaniem plankumiem.

«Vēl ari tirgonis!» Hodža Nasredins klusībā iesaucās. «Patiesi pats sātans uzkūdīja mani nomest brilles!»

—• Tas nozīmē, ka Hodžam Nasredinam Ferganā ir kāds līdzinieks, — viņš sacīja. — Es atkārtoju, ka īstais, patiesais Hodža Nasredins nekādi nevarēja atgadīties šejienes ceļos.

—   Kāpēc gan tā, ak ceļiniek? Uz kā dibinās tava pārliecība? — vaicāja vecais.

Pie saviem kumganiem pacēla balsi arī čaihanas saimnieks:

—   Ja pirms nedēļas Hodža Nasredins patiesi ceļoja diezin kur tālumā, tad kāpēc gan šodien viņš nevarētu ierasties pie mums? — saimnieks pienāca pie viesiem, apmainīja tukšo tējkannu. — Viņš nepazīst attālumu; reiz taču viņš četrās dienās aizgājis no Heratas līdz Samarkandai!

—   Tur jau ir tas joks, ka Hodža Nasredins vairs neceļo, teica Hodža Nasredins. — Ziniet, labie ļaudis, agrākā Hodžas Nasredina vairs nav. Viņš ir apsievojies, apbērnojies, nopircis, māju un aizmirsis agrāko klaiņāšanu. Viņa pelēkais ēzelis savā steliņģī dienu no dienas kļūst resnāks, un pats Hodža Nasredins jau ari ir varen aptaukojies rāmajā sēduļa dzīvē. Viņš tapis stulbs, palaidies laiskumā un tagad no mājām itin nekur neiziet bez melnām brillēm, sargādamies, lai viņu nepazītu.

—   Tu gribi sacīt, ka viņš piedevām kļuvis arī par zaķapastalu? — drebošā balsī iejautājās gans ar bārdiņu. — Visiem zināms, ka Hodža Nasredins nekad un ne no viena nav baidījies!

—   Lielība naudu nemaksā, — Hodža Nasredins nicīgi atbildēja. — Visās šajās pasakās par viņu trīs ceturtdaļas ir tīras izdomas.

—   Izdomas? — iesaucās amatnieks. Bet kas tad liek trīcēt netaisnajiem augstmaņiem, ja visi šie stāsti par Hodžu Nasredinu ir izdomas?

Gani, saimnieks un večuks saskatījās un samirkšķinājās.

—   Nezinu, nezinu, — Hodža Nasredins teica, jo nebija manījis šo ļaunu vēstošo saskatīšanos. — Man ir zināms pat vairāk, ka viņš pārmainīj'is savu vārdu. Šodien viņš saucas par Uzakbaju, šodien viņš …

Pateikt līdz galam neizdevās: saimnieks iekrekstējies no visa spēka nolaida viņam uz muguras savu vareno dūri; 'tai pašā mirklī jaunais gans ar neaptveramu veiklību dāvāja viņam belzienus no abām pusēm pa ribām; vecais ar kārnajiem pirkstiem ieķērās bārdā, saukdams:

—   Tātad mūsu Hodža Nasredins vairs nav Hodža Nasredins, tā tu mels, nolādētais spiegs!

—   Sitos ir tīšuprāt izsūtījuši pa visiem ceļiem, šitos spiegus, lai viņi apmelotu Hodžu Nasredinu un nopaļātu viņu! — skandināja amatnieks, neaizmirsdams laist darbā savu maisu, kurā bija kaut kas ciets, smags un stūrains.

—   Pagaidiet! — Hodža Nasredins brēca, sargādams no sitieniem te galvu, te sānus. — Ko jūs sitat Hodžas Nasredina vārdā? Jūs sitat pašu …

Baiļodamies, ka tikai paliktu ar veseliem kauliem, viņš jau bija gatavs viņiem atzīties (ko, starp citu, diez vai ticētu), taču to izjauca saimnieks. Ar pamatīgu spērienu viņš izmeta Hodžu Nasredinu ārā uz ceļa, pie ēzeļa kājām:

—   Vācies prom, nelietīgais šakāli, un mūsu ciematā vairs nekad nerādies! Citādi, zvēru tev, es pret tavu muguru salauzīšu visas savas kārtis!

Ne vārda neatbildējis, Hodža Nasredins no visām četrām uzrausās stāvus, ielēca seglos un sāka dzīt ēzeli rikšiem pa ceļu, pie katra soļa stenēdams un krekstēdams. Bet viņam nopakaļ no čaihanas bira piecbalsīgas lamas.

SESTĀ NODAĻA

Tik bēdīgi beidzās viņa divcīņa pašam ar sevi — no tā var mācīties daudzi. Te īstā vietā atcerēties, ko teicis jautrais klaidonis un žūpa Hafizs, kuru pūlis piekāvis Sirazas tirgū par dzejnieka Hafiza ne ar ko nesalīdzināmo gaceļu izsmiešanu: «Ai mans slavenais vārds, agrāk tu piederēji man, tagad es piederu tev; senāk — es priecājos, ka tu ceļā aizsteidzies man priekšā par daudzām dienām, bet šobrīd es vēlētos piesiet pie tavām kājām svaru bumbas; es esmu zirgs, bet tu — mans cietsirdīgais jātnieks ar smagu pātagu rokā! Tā cilvēkam šai zemes bēdu ielejā pat paša slava kļūst tikai par postu un nastu! . ..»

Hodža Nasredins apstādināja ēzeli ne tuvāk kā piecu bultas lidojumu attālumā. Nokāpis zemē un apsēdies uz ceļmalas akmens, viņš ilgi taustija rokas, kājas, kaklu un galvu: «Lai allahs uzlaiž krītamo kaiti šim sasodītajam amatniekam!» viņš rūca, zilumus berzēdams. «Es gribētu zināt, ko viņš stiepj savā nolādētajā maisā — tecīlu akmeņus, gludekli vai zābaku liestes?»

Pārdomādams šo notikumu un piemērodams sev Hafiza sūdzēšanos, viņš devās tālāk pa akmeņaino, saules sasildīto ceļu. Joprojām tas pats ziedošais tamarisks dvesmoja viņam pretī skurbo meža medus smaržu, uz akmeņiem sildījās ķirzakas dažādās krāsās — kā tirkīzi, safīri, smaragdi un vienkārši pelēcīgas ar neuzbāzīgu, bet, ja ciešāk pavēroja, ļoti skaistu un smalku rakstu pār muguriņu, debešos lirināja cīruļi un svilpoja svilpji, saules staros mirdzēja bites, vizuļoja spāru spārniņi, ar vārdu sakot, viss apkārt bija tāds pats kā pirms stundas, it kā Hodžas Nasredina ceļš nemaz nebūtu pārtrūcis un viņš pat nebūtu iegriezies kādā tik neviesmīlīgā čaihanā uz kraujas.

Viņš prata labi atcerēties, bet prata arī, ja vajadzīgs, aizmirst. Bez tam sāpes mugurā un sānos norima, par ko viņš varēja izteikt pateicību savam biezajam ceļa halātam, kas bija mīkstinājis sitienus. Drīz viņa aizvainojums pavisam pagaisa, — viņš pasmaidīja, pēc tam pasmīnēja un beidzot sāka skaļi smieties:

—   Vai tu dzirdi, mans uzticamais ēzeli! Mani jau sit Hodžas Nasredina vārdā, nu vienīgi vēl trūkst, lai Hodžam Nasredinam par slavu mani pakārtu!

Yiņa jautro valodu pārtrauca vārgs, stiepts vaids.

Ēzelis nosprauslojās, saslēja ausis, apstājās.

Paraudzījies pa labi, Hodža Nasredins ieraudzīja zem krūma guļošu cilvēku, kuram pat galvu sedza halāts.

—   Kas tev kaiš^ cilvēciņ? Kālab tu guli un vaidi tik žēli, it kā tava dvēsele šķirtos no miesas?

—   Tā ja:U patiesi arī šķiras, — žēlā balsī vaidēdams un stenēdams, no halāta apakšas atbildēja gulētājs. — 'Es lūdzu allahu, lai tā drīzāk aizietu, jo manas ciešanas ir briesmīgas un mokas nepanesamas.

Hodžam Nasredinam vajadzēja nokāpt no ēzeļa.

—   Vai tad sen jau tev piesitusies šī ļaunā slimība? — viņš vaicāja, noliekdamies pār slimo.

—   Jau piekto gadu ta neatkāpjas no manis, — slimais nostenēja. — Ik gadus pavasarī, šai pašā laikā, tā gluži ka nikns* zvērs nogrābj mani un veselu mēnesi moka ļaunāk par cietsirdīgu bendi. Lai novērstu tās niknumu, man jau laikus jāizdara kāda ārstēšanās, šoreiz es to savlaicīgi nepaspēju un tā nu guļu uz ceļa, visu pamests, aizmirsts, bez palīdzības un līdzjušanas.

—   Nomierinies! — Hodža Nasredins sacīja. — Tagad tev ir ij palīdzība, ij līdzjušana. Mēs divatā aizkulsimies līdz tuvākajam ciematam, sameklēsim dziednieku un ar tā palīdzību tu izdarīsi vajadzīgo ārstēšanos.

—   Dziednieku? Uh, priekš šīs ārstēšanās man vajadzīgs pavisam kas cits, nevis dziednieks …

Slimais piecēlās, nometa halātu no galvas, atsedzot plakanu, platu seju, pilnīgi kailu, bez jebkādām ūsu vai bārdas pazīmēm, kuru daiļoja niecīgs deguntelis un acu pāris dažādā krāsā; viena blāvi ziloja, ar nagatu pārvilkusies, toties otra, dzeltena un apaļa, raudzījās tik cieši, ka Hodžam Nasredinam sametās nelāgi ap dūšu.

—   Paņem mani uz ciematu, labais cilvēk! — ar dziļu nopūtu un vaidiem slimais izlīda no halāta apakšas. — Paņem uz ciematu; varbūt tur, cilvēkos, manas ciešanas kļūs vieglākas.

Kā nebūt viņš ierāpās seglos. Ēzelis, saprazdams, ka nes slimnieku, bija piesardzīgs nokalnēs un nelēca pār arikiem, bet pārbrida tos. Hodža Nasredins soļoja blakus, iesāņus šad un tad palūkodamies uz savu stenošo ceļabiedru. «Sitas droši vien ir rets blandoņa un blēdis — no kurienes gan citādi būtu radies tik velnišķīgs, dzeltens spīdums tā vienīgajā acī?» viņš sprieda. «Bet varbūt es maldos un ar savām zemiskajām aizdomām daru pāri vistikumīgākajam cilvēkam, kura āriene nepavisam neatbilst tā gara būtībai?…» Sajā slimniekā bija divas sejas, kas nepieļāva Hodžam Nasredinam būt pilnīgi pārliecinātam par tā nelietību; tomēr, no otras puses, lai kā viņš pūlējās domāt labu par savu ceļabiedru, dzeltenais spīdums tā vienīgās acs dzīlēs mulsināja un vedināja uz pretējām domām.

Ceļš veda krauji lejup. Viņi jau bija pagājuši garām diviem līkumiem, un Hodža Nasredins lejā ieraudzīja neliela ciemata dzeltenos, lēzenos jumtus. Pēc dūmiem, kas līksmi cēlās pret skaidrajām debesīm, viņš pazina čaihanu un, atcerēdamies nesen gūto mācību, deva sev ciešu solījumu neielaisties it nekādās sarunās par sevi pašu, lai vai ko citi runātu.

Taču, kam ir lemts tikt vienā dienā divreiz sistam, tas arī tiks tai dienā divreiz sists; tieši tā ar Hodžu ari notika.

Caihanā viņš pieprasīja segu, saudzīgi noguldīja slimo un pēc tam griezās pie čaihanas saimnieka ar jautājumu, kā dabūt dziednieku.

—   Vajadzēs kādu aizsūtīt uz kaimiņu ciemu, — teica čaihanas saimnieks, pamaza auguma tēvainis ar prāvu, apaļu galvu, zemu pieri un strupu, spalvainu kaklu, sarkanu kā miesniekam. — Bet pagaidām lai slimais iedzer tēju, varbūt viņam kļūs vieglāk.

Divas tējkannas izdzēris, slimnieks nolika galvu uz spilvena un aizsnaudās, savās pusmiega ciešanās klusi vaidēdams.

Hodža Nasredins apsēdās pie citiem viesiem un uzsāka ar tiem valodas, cerēdams kaut ko uzzināt par Agabeka kalnu ezeru.

Nē, par tādu ezeru neviens neko nebija dzirdējis. Kas attiecas uz cilvēku, vārdā Agabeks, tad vai tikai ceļinieks nemeklē to dzirnavnieku, kas pērngad tik izdevīgi pārdeva savu klibo govi, veikli noslēpdams pircējam tās kroplumu? Vai varbūt kalēju Agabeku?… Vai to, kura vecākais dēls nesen apprecējās?

—   Paldies jums, labie ļaudis, tikai man vajadzīgs pavisam cits Agabeks.

—   Cits? Vai tad ne tas, kas pērnajā rudenī ar savu aizjūga vērsi bija ielūzis uz strauta satrunējušā tiltiņa? Vai zirgu dakteris Agabeks? … — Cenzdamies izlīdzēt Hodžam Nasredinam, viņi nosauca kādu pusotra desmita Agabeku, taču kalnu ezera īpašnieka to vidū nebija.

—   Nekas, es viņu atradīšu citā vietā, — Hodža Nasredins sacīja, mazliet sarunu biedru runības nogurdināts.

—   Lai allahs tevi svētī, — viņi atbildēja, no sirds sarūgtināti, ka nevar viņam meklēšanā palīdzēt.

Kāds no aizmugures viegli aizskāra Hodžam Nasredinam plecu; viņš domāja, ka čaihanas saimnieks, pagriezās un aiz brīnumiem iepleta acis. Viņa priekšā, priecīgi smaidīdams, stāvēja nesenais slimais, kas tikko pirms stundas bija atradies uz

nīcīgas šīszemes un viņsaules robežas. (Hodža Nasredins bija gatavs zvērēt, ka visļaunākās viņsaules, kāda vien pastāv priekš visrūdītakiem blēžiem!) Slimnieks stāvēja un smaidīja, viņa plakanais mūlis laistījās, apaļajā acī gluži kā runcim dega neciešama uguns.

—   Vai gan tas esi tu, mans cietēj ceļabiedri?

—   Jā, tas esmu es! — vienacis mundri atbildēja. — Es gribu sacīt, ka mums tagad nav vajadzības kavēties čaihanā.

—   Bet kā tad būs ar ārstēšanos? Mēs gaidām dziednieku.

—   Viss jau ir darīts. Priekš tādas ārstēšanās lieks cilvēks ir tikai par traucēkli; es vienmēr ārstējos pats bez dziednieka.

Nebeigdams brīnīties par viņa izveseļošanos, Hodža Nasredins norēķinājās ar čaihanas saimnieku un devās pie ēzeļa. Vienacis, aizsteidzies priekšā, metās savilkt seglu siksnu. «Pateicība viņam nav sveša,» Hodža Nasredins nodomāja.

—   Kurp tu tagad domā doties? — viņš vērsās pie vienača. — Varbūt mums ir pa ceļam, es — uz Kokandu.

—   Es arī uz turieni, pateicos tev, labais cilvēk! — dedzīgi iesaucās vienacis un, ne mirkli nevilcinādamies, iesēdās seglos; viņš Hodžas Nasredina vārdus bija sapratis pēc sava prāta, sev par labu: ka viņš arī tālāk jās uz ēzeļa, bet viņa labdaris ies kājām.

—   Sēsties labāk man tieši uz muguras, : — Hodža Nasredins sacīja.

Izzobojuma sakaunināts, vienacis sāka taisnoties, teikdams, ka gribējis tikai parbaudīt sedulkas siksnu. «Viņam tomēr ir mazliet kauns un sirdsapziņa,» Hodža Nasredins klusībā secināja.

Viņi devās tālāk. Aiz ciemata abpus ceļam, it kā tecēdami līdzi, pa kraujo nogāzi stiepās dārzi, kurus iežogoja zemi laukakmeņu mūri, kam cilvēks tomēr pāri nevarēja redzēt. Šeit, piekalnē, pavasaris bija aizkavējies, it kā arī tam būtu grūti veikt šejienes ceļu līkumus un kalnus: te tikko vēl plauka koki.

Šaurais, akmeņainais ceļš bija pavisam tukšs, grambas — tikko manamas; arbu braucamais ceļš te beidzās, tālāk uz kalnu pāreju veda taka, pa kuru varēja tikai jāt. Aizvien vēsāks, spirgtāks kļuva vējš, kas pūta no sniegotajām virsotnēm, aizvien pilnāki duļķainie ariki, aizvien plašāks zilais klajums visapkārt. Debess zilgoja. Gaiss bija tik virmojošs un viegls, ka Hodža Nasredins nekā nevarēja ievilkt pilnu krūti.

Vienacis ari elpoja ar pūlēm, tomēr gaitu nepalēnināja, kaut ari Hodža Nasredins aiz līdzjūtības pret viņu ik pa brīdim apstādināja ēzeli.

—   Tu droši vien ļoti steidzies?

Vienaeis neatbildeja, tikai palūkojas pār plecu atpakaļ uz ceļu.

«Varbūt viņš nemaz nav blēdis?» Hodža Nasredins turpināja savas pārdomas pūled.'-'nies aizmirst dzelteno, ugunīgo runča skatienu, kas liesmoja no viņa ceļabiedra vienīgās acs. «Varbūt viņš steidzas pie ģimenes vai glābt draugu, kas iekļuvis nelaimē? …»

Ilgi viņam nevajadzēja maldināties.

Aizmugurē atskanēja tāla zirgu pakavu dipoņa.

Vienacis pielika soli un ik brīdi raudzījās atpakaļ.

—   Lēkšo, — viņš nenocietās.

—   Lai jau lēkšo, ceļa pietiks visiem, — Hodža Nasredins bezrūpīgi atbildēja.

Pēc kādiem desmit soļiem vienacis teica:

—   Es nez kāpēc esmu stipri piekusis. Būtu labi, ja mēs kaut kur nomaļāk atpūstos. Aiz akmeņiem, aizsegā .. .

—   Kālab mums jāgriežas nomaļāk? — Hodža Nasredins iebilda. — Mēs arī uz ceļa varam lieliski atpūsties.

—   Tomēr aiz akmeņiem labāk, aizvējš, — teica vienacis, tā savādi bozdarnies; viņa dzeltenā acs bija iepletusies un satumsusi.

Zirgu pakavu dipoņa bija jau gluži klāt; vienacis grozījās un rosījās, un tai brīdī no līkuma izbrāzās jātnieki. Pa priekšu uz neapseglota zirga, basās kājas kūļādams, traucās čaihanas saimnieks, aiz viņa — viesi, nesenie sarunas biedri.

—   Stāt! — čaihanas saimnieks bargi uzsauca. — Stāt, nolādētie zagļi!

Tikko nenogāzis Ilodžu Nasredinu gar zemi, ar pakaviem iesviedis tam sejā saberztu, dzeldinošu akmeņu lietus šalti, viņš aizbrāzās garām, strauji apstādināja zirgu, sacēla to stāvus, pakaļkājās apgrieza un nostājas šķērsām pār ceļu.

Piesteidzās pārējie, nolēca no zirgiem, aplenca Hodžu Nasredinu un tā ceļabiedru.

—   Nu jūs! … — aizelsdamies sacīja čaihanas saimnieks. — Kur ir mans jaunais Uratibē darinātais vara kumgans?

Viņš metās pie ēzeļa un ņēmās apčamdīt seglu somas.

—   Tavs kumgans? — neizpratnē vaicāja Hodža Nasredins.

—   Tev pašam, godājamais, labāk jāzina, kur atrodas tavas lietas. Kāpēc tu rakņājies manās somās? Vai tad tavam kumganam pēkšņi būtu izaugušas kājas un tas pats ielēcis somā?

—   Kājas izaugušas? — aizsmakušā balsī iebrēcās čaihanas saimnieks, kura seja un kakls k|uva sarkani kā nokaitēti.

—   Pats ielēcis tavā somā, nicināmais zagli?

Pie šiem vārdiem viņš par neizsakāmu pārsteigumu Hodžam Nasredinam izvilka no labējās somas jaunu, spīdošu kumganu.

Čaihanas saimnieks trakās dusmās palēcās un ar dūri iesita sev pa krūtīm. Tas noderēja par aicinājumu pārējiem. Nākamā brīdī Hodža Nasredins un vienacis gulēja uz ceļa, pār viņiem bira lamas, sitieni un spērieni. Hodžam Nasredinam vēlreiz radās gadījums izsacīt pateicību savam biezajam ceļa 'halātam.

—   Viņš tīšuprāt ar saviem Agabekiem apvārdoja mums zobus!

—   Bet otrs pa to laiku zaga!

—   Cik veikli viņš izlikās par slimu!

Sitieni un spērieni sāka birt no jauna.

Beidzot čaihanas saimnieks un viņa draugi bija pa pilnam izbaudījuši atriebes prieku. Nosvīduši, aizelsušies viņi pameta kaujas lauku, kas Hodžam Nasredinam nesa tik bēdīgu slavu.

Atkal pret akmeņiem nodunēja skanīgie pakavi un noklusa tālumā…

Hodža Nasredins piecēlās, viņa pirmie vārdi bija domāti ēzelim:

—   Tagad es saprotu, kāpēc tu no rīta nogriezies no lielā ceļa, tu sava tēva nelietīgo darbu dēls! Vai mans halāts tev šķita pārāk putekļains? Nu iegaumē: ja vēl kaut kur trešo reizi sāks izpurināt putekļus no mana halata, aizmirstot iepriekš to noņemt no maniem pleciem, tad tev klāsies ļauni, tu garausainais mēslu vezum! Es nebūšu slinks un aizjāšu kaut simt bultas lidojumu attālumā, bet lai vai kur sameklēšu kādu ādas dīrājamo ar āķiem, kas sarūsējuši asinīs, ar līkiem, zobainiem, no sirpjiem taisītiem asmeņiem, ar garām karagača nūjām, uz kurām izkar ēzeļu ādas! Iegaumē to!

Ēzelis mirkšķināja gaišās skropstas, purns tam bija nevainīgs, bikls, it kā visi šie draudi nepavisam nebūtu domāti viņam.

Vienacis gulēja kņūpus un nekustējās.

Hodža Nasredins viegli papurināja viņu aiz pleca.

Vienacis piesardzīgi pacēla galvu:

—   Aizjāja? Es domāju, ka atpūšas… — Nopurinādams putek(us no halata, viņš piebilda: — Labi, ka viņiem visiem bija basas kājas.

—   Nesaprotu, kādu labumu tu tur atrodi.

—   Kad kājas basas, tad sper ar pēdām, — vienacis paskaidroja. — Bet spēriens ar pēdām iznāk nesalīdzināmi vieglāks nekā ar purngaliem

—   Tu jau zini labāk …

—   Ribām sevišķi bīstami Ir kanibadamiešu zābaki, — vienacis turpināja. — Turienes meistari skaistuma labad purngalos liek cietu pazoļu ādu — kam nu tad skaistums, kam bēdas . ..

—   Es pret savām ribām kanibadamiešu zābakus neesmu izbaudījis ne vienu reizi un netaisos arī baudīt, — teica Hodža Nasredins. — Būs labāk, godājamais, ja mēs šeit, šajā vieta, šķirsimies un uz visiem laikiem.

Viņš uzsēdās ēzelim mugurā un iesita tam starp ausīm vieglu knipi, parasto zīmi, ka jāsāk kustēties.

Vienacis pēkšņi izplūda asarās un nokrita ceļos, aizšķērsodams Hodžam Nasredinam ceļu.

—    Uzklausi mani! — viņš žēli iesaucās. — Neviens, it neviens cilvēks pasaulē nezin par mani patiesību! Es tevi lūdzu, esi žēlsirdīgs, uzklausi, un tad tavas acis daudz ko redzēs citādi!

Vjenača satraukums bija neliekuļots, asaras — īstas; viss viņa augums stipri drebēja.

—   Ja, es esmu zaglis! — viņš aizrijās raudās, sizdams sev ar dūri pa krūtīm. — Esmu neģēlīgs noziedznieks un pats to zinu! Taču tici, svešiniek, es pats vairāk par visiem ciešu savas neģēlības dēļ. Un pasaulē nav nevienas dzīvas dvēseles, kas gribētu mani saprast! …

Tas viss bija tik negaidīti, ka Hodža Nasredins apjuka.

Pa daļai aiz ziņkāres, pa daļai aiz žēluma viņš bija ar mieru zagli uzklausīt.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Viņi apsēdās uz akmeņiem; vienacis zaglis sāka stāstu par savu apbrīnojami sūro dzīvi:

—   Nevaldāma kaislība uz zagšanu pārņēma mani jau agrā bērnībā. Vēl būdams zīdainis, es reiz nozagu sudraba saspraudi mātei no krūtīm un, kad viņa grieza visu māju otrādi, šo saspraudi meklējot, es, vēl neprazdams runāt, paslepus smīnēju, guļot šūpulī, vērtīgo ieguvumu zem segas paslēpis.. . Kad paaugos un iemācījos staigāt, es kļuvu mūsu mājai par īstu sodību. Es ievilku visu, kas gadījās pa rokai: naudu, drānas, miltus, sviestu. Nozagto es paslēpu tik veikli, ka ne tēvs, ne māte nevarēja pazudušo atrast, vēlāk, nogaidījis izdevīgu brīdi, es ar savu laupījumu skrēju pie kāda kupraina bezdeguņa klaidoņa, kas mājoja vecā kapsētā starp sagruvušajiem kapiem un zemē iegrimušajiem pieminekļiem. Viņš mani apsveica ar vārdiem: «Lai man uzaug vēl viens kupris priekšpusē, ja tu, mans bērns, tagad vēl līdzīgs neizplaukušam pumpuram, nebeigsi savu dzīvi pie karātavām vai zem bendes cirvja!» Mēs uzsākām kauliņu spēli — šis vecais kuprainis ar visu netikumu pēdām ļenganajā sejā un es, četrus gadus vecs, sārts puišelis ar tukliem vaidziņiem un skaidru, nevainīgu skatienu . . .

Zaglis iešņukstējās, domas atgriezies neatgūstamajā zelta bērnībā, pēc tam skaļi nošņauca degunu, noslaucīja asaras un turpināja:

—   Piecu gadu vecumā es biju izveicīgs kauliņu spēlmanis, bet mūsu saimniecība tolaik bija redzami paputējusi. Māte nespēja uzlūkot mani bez asarām, tēvu mocīja krampji, un viņš mēdza teikt: «Lai nolādēta gulta, kurā es radīju tevi!» Bet es neņēmu vērā ne lūgumus, ne pārmetumus un, atkopies no pērieniem, uzsāku visu pa vecam. Tuvojoties manai septītajai dzimšanas dienai, mūsu ģimene iegrima trūkumā, kas bija tuvu nabadzībai, toties kuprainis tirgū atvēra savu čaihanu ar slepenu spēlmaņu midzeni un hašiša pīpētavu pagrabā … Redzēdams, ka mājās vairs nav ko ņemt, es savus alkatīgos skatienus un nekrietnās domas vērsu uz kaimiņiem. Es galīgi izputināju ratu taisītāju, kas dzīvoja pa kreisi no mums, izzogot tam no akas podu ar naudu, ko viņš bija krājis visu mūžu; pēc tam es maķenīt ilgāk nekā divos mēnešos iedzinu galīgā nabadzībā kaimiņu pa labi, jo iztukšoju to līdz pēdējam. Mani neaizturēja nekādas atslēgas, ne bultas: es tās attaisīju tikpat viegli kā parasto durvju rokturi. Mana tēva pacietība beidzās, viņš mani nolādēja un izdzina no mājām. Es aizgāju, pakampis līdz viņa vienīgo halātu un pēdējo naudu — divdesmit sešas tangas. Man tolaik bija astoņi ar pusi gadu… Es nelikšu tavām ausīm klausīties stāstus par maniem klaiņājumiem, teikšu vienīgi to, ka esmu bijis ij Madrasā, ij Heratā, ij Kabulā, ij pat Bagdādē. Visur es zagu, tā bija mana vienīgā nodarbošanās, un tajā es sasniedzu neredzētu veiklību. Tad, redz, es arī izdomāju šo neķītro paņēmienu — apgulties uz ceļa, izliekoties par slimu, lai varētu apzagt cilvēkus, kas man parādīs žēlsirdību. Teikšu bez lielības, ka nicināmajā zagļu amatā ar mani diez vai spēs sacensties kāds zaglis ne vien Ferganā, bet pat visā musulmaņu pasaulē!

—   Pagaidi! — Hodža Nasredins viņu pārtrauca. — Kā tad būtu ar slaveno Bagdādes zagli, par kuru stāsta tādus brīnumus?

—   Ar Bagdādes zagli? — vienacis sāka smieties. — Nu tad zini, ka es jau pats esmu tas Bagdādes zaglis!

Viņš brīdi klusēja, tīksminādamies par pārsteigumu, kas atspoguļojās Hodžas Nasredina sejā, pēc tam viņa dzeltenais redzoklis pārvilkās ar atmiņu miglu:

—   Lielākā daļa stāstu par maniem darbiem — caur un cauri izdomas, taču ir taisnība arī. Man bija astoņpadsmit gadi, kad es pirmoreiz nokļuvu Bagdādē, šai pasakainajā pilsētā, kas pilna ar dārgumiem un stulbiem lutaušiem, kam tie pieder. Es saimniekoju pa Bagdādes tirgoņu bodēm un lādēm kā pats pa savām, bet visbeidzot ietiku paša kalifa dārgumu glabātuvē. Patiesību sakot, nemaz tik grūti nenācās tur iekļūt. Glabātuvi apsargāja trīs milzeņi mori, katrs no tiem varēja viens pats cīkstēties ar vērsi, un tāpēc kalifa dārgumus uzskatīja par zagļiem un laupītājiem nepieejamiem. Bet es zināju, ka viens moris ir kurls kā vecs sakārnis, otrs padevies hašiša smēķēšanai un mūžam guļ, pat iedams snauž, bet trešo daba apveltījusi ar tik neticamu bailību, ka, vardei naktī čabinoties krūmos, viņš jau trīc un dreb. Es paņēmu tukšu ķirbi, iegriezu tajā caurumus, it kā acis un atņirgtu muti, uzdūru ķirbi uz nūjas, iekšā ieliku degošu sveci, visu to apvilku ar baltu plīvuru un naktī pacēlu no krūmiem pretī bailīgajam morim. Tas krampjaini iebrēcās un pakrita kā beigts. Gulētājs nepamodās, kurlais nedzirdēja; ar mūķīzeru palīdzību es bez pūlēm iegāju glabātuvē un iznesu no turienes tik daudz zelta, cik varēju pacelt. No rīta vēsts par kalifa glabātuves aplaupīšanu apskrēja visu pilsētu un pēc tam visu musulmaņu pasauli, un es kļuvu slavens.

—   Stāsta, ka vēlāk Bagdādes zaglis esot apprecējies ar kalifa meitu, — llodža Nasredins ieminējās.

.— Skaidri meli! Visas šīs pasakas par mani, kas attiecas uz dažādām princesēm, ir muļķīgas izdomas. Es sievietes nicinu kopš bērnības un — lai slavēts allahst — nekad pār mani nav valdījusi tā dīvainā apmātība, ko sauc par mīlestību. — Pēdējo vārdu viņš izteica ar nicinājuma pieskaņu: acīm redzot varen lepodamies ar savu gudrību. — Bez tam sievietes, kad viņām nozog kaut vai to vismazāko nieku, izturas tik necienīgi un saceļ tādu neticamu brēku, ka mana amata cilvēks nevar just pret viņām neko citu kā vien riebumu. Ne par kadu maksu es neprecētos ne ar vienu princesi, pat ar visdaiļāko ne!

—   Pagaidīsim, kamēr tu mainīsi uz labo pusi savas domas par ķīniešu vai indiešu princesi, — iebilda Hodža Nasredins. — Tad es sacīšu: puse darba padarīta, atliek vienīgi pierunāt princesi.

Zaglis zobgalību saprata un pareizi novērtēja; viņa plakanais, blēdīgais mūlis ar nagatu vienā acī un milzīgu zilumu zem otras atplauka smaidā.

—   Varētu domāt, ka pats Hodža Nasredins tev pateicis priekšā tik smalku un dzēlīgu atbildi.

Izdzirdis savu vārdu, Hodža Nasredins sāka ausīties un piesardzīgi pavērās apkārt. Taču visā apkaimē nebija neviena cilvēka, vienīgi dzidrs pavasaris; pār rudajām klintīm slīdēja uz dienvidiem peldošu mākoņu ēnas, saules pielietajā gaisā lidinājās spāres ar mirdzošiem spārniem; blakus Hodžam Nasredinam uz sakarsušā akmens bija piemetusies smaragdzaļa ķirzaka un snauda, ik pa brīdim pavērdama spridzīgas, melnas actiņas ar šauru zeltotu maliņu.

—   Vai tev tavos zagļa klaiņojumos ir gadījies sastapt Hodžu Nasredinu?

—   Ir gadījies, — vienacis atbildēja. — Tumši, nezinīgi ļautiņi viņa darbus bieži pieraksta man un otrādi. Taču īstenībā starp mums nav un nevar būt nekādas līdzības. Pretēji Hodžam Nasredinam es visu mūžu esmu nodzīvojis netikumos, sēdams pasaulē vienīgi ļaunumu un itin nemaz nerūpēdamies, lai padarītu pilnīgāku savu garīgo būtni, bez kā, cik zināms, nav iespējama pāreja no nīcīgās zemes dzīves citā augstākā pastāvēšanā. Ar saviem neģēlīgajiem darbiem esmu pats sevi notiesājis sākt no gala visu zvaigžņu ceļojuma apli.

Hodža Nasredins neticēja savām ausīm: vienacis runāja ar Hodžentas Giharšadas mošejas vecā derviša vārdiem! «Vai patiešām arī viņš, zaglis, pieder pie slepenās Klusētāju un Vērotāju brālības?» Hodža Nasredins domāja un tūlīt pat atsacījās no šādas domas kā no pilnīgi neiespējamas.

Viņa prātā drūzmējās minējumi, cits par citu neticamāki.

—   Tāds es esmu, — nomāktā balsī turpināja vienacis. — Vienīgi galīgs nejēga var meklēt līdzību starp mani un Hodžu Nasredinu, kurš visu savu mūžu ziedojis labiem darbiem, un kurš kalpos par paraugu daudzām paaudzēm nākamos gadsimtos.

Izgaisa pēdējās šaubas: zaglis atkārtoja vecā ubaga vārdus. «Vai viņš zina manu vārdu?» prātoja Hodža Nasredins, cieši jo cieši vērdamies ceļabiedra sejā un pūlēdamies uztvert kaut niecīgu izlikšanās ēnu.

—   Saki, — kur tu sastapies ar Hodžu Nasredinu?

Aizdomas neattaisnojās; šoreiz vienača sirdsapziņa bija tīra:

viņš patiešām nezināja, kas sēž uz akmens viņam pretī.

—   Es viņu sastapu Samarkandā. Ar sāpošu sirdi man jāatzīstas, ka arī šo vienīgo tikšanos es apzīmogoju ar nelietīgu darbu. Reiz pavasarī, ložņādams pa Samarkandas tirgu, es izdzirdu čukstus: «Hodža Nasredins! Hodža Nasredins!» Sačukstējās divi amatnieki. Pavērsis savu vienīgo aci uz to pusi, kur raudzījās viņu skatieni, es pie kādas tirgus būdas ieraudzīju vīru pusmūža gados, kas pēc izskata nebija nekāds sevišķais un turēja rokā pelēka ēzeļa pavadu. Sis cilvēks pirka halātu un gatavojās maksāt. Viņa seju es redzēju tikai mirkli, garām skrejot. «Tad redz kāds viņš ir, šis slavenais Hodža Nasredins, miera grāvējs, kura vārdu vieni cildina, otri nolād!» es nodomāju. Un man sirdī iezagās sātanisks kārdinājums — apzagt viņu. Nē, ne jau iedzīvošanās labad, jo man tolaik naudas bija gana, bet aiz tīras neķītras zagļa patmīlības. «Lai es būtu vienīgais zaglis pasaulē, kas varētu lepoties, ka apzadzis pašu Hodžu Nasredinu!» es sev teicu un, ne druskas nevilcinādamies, ķēros pie sava nodoma izpildīšanas. Klusītēm, no aizmugures es pielavījos pie ēzeļa un ar gludu nūjiņu iebāzu tam zem astes otrādi apgrieztu sarkano, kodīgo piparu pāksti. Sajutis kādā sava ķermeņa daļā neciešamu niezi, ēzelis sāka mētāt galvu un asti, bet tad, nolēmis, ka tam zem pakaļas sakurts sārts, sāka brēkt, izrāvās Hodžam Nasredinam no rokām un metās prom, pa ceļam apgāzdams plāceņu, aprikožu un ķiršu grozus. Hodža Nasredins dzinās garausim pakaļ; izcēlās jezga; to izmantodams, es bez raizēm paņēmu no letes Hodžas Nasredina halātu …

—   Tad tas biji tu, ak negožu pēcteci, ak grēka un kauna dēls! — ar degošam acīm iesaucās Hodža Nasredins. — Zvēru pie allaha, nekad un neviens pirms tevis nebija ar mani izstrādājis tamlīdzīgus jokus! Mēs abi tevis dēļ gandrīz vai prātu zaudējām, — es biju caur un cauri sviedros, cenšoties nomierināt ēzeļa spārdīšanos un brēkšanu, iekams attapos paraudzīties tam zem astes! Ak, ja tu toreiz būtu pagadījies man karstumā pa rokai, pēc tam pat kanibadamiešu zābaki tev liktos mīkstāki par dūnu spilveniem!

Aizmirsies viņš ar šo pukošanos pats sevi nodeva; kad atjēdzās, — bija jau par vēlu: zaglis bija sapratis, ar ko liktenis ceļā savedis viņu kopā.

Grūti aprakstīt vienača zagļa izjūtas. Viņš nometās Hodžas Nasredina priekšā uz ceļiem, satvēra viņa halāta malu un ar lūpām pieplaka pie tās, gluži kā svētceļotājs, sastopot svēto šeihu.

—   Laid vaļā! — Hodža Nasredins kliedza, raustīdams halātu. — Kas ir, vai jūs esat sarunājuši noteikti iztaisīt no manis svēto? Es esmu visparastākais cilvēks šai saulē, cik reizes tas jums jāsaka! Un nekas cits negribu būt: ne šeihs, ne dervišs, ne brīnumdaris, ne zvaigžņu ceļotājs!

—   Lai mūžu mūžos slavēts šis ceļš, uz kura mēs tikāmies! — vienacis skandināja. — Palīdzi man, ak Hodža Nasredin, mans glābiņš ir tavās rokās!

—   Laid vaļā! — iekaisumā Hodža Nasredins parāva halātu tā, ka mala nostirkšķēja. — Kur tas ir rakstīts, ka mans pienākums glābt visus ubagus un zagļus, kas mētājas pa šo balto pasauli? Es gribētu zināt, kas mani paglābs no jums?

Taču, kā redzams, liktenis patiešām bija kādā no savām grāmatām ierakstījis, ka Ilodžam Nasredinam pēc četrdesmit gadu sasniegšanas jānodarbojas ar neceļos noklīdušo dvēseļu glābšanu; viņam vajadzēja no jauna apsēsties uz tā paša akmens un noklausīties līdz galam vienača zagļa stāstu.

ASTOTA NODAĻA

—   Tālākie manas dzīves notikumi ritēja vienā steigā, — zaglis turpināja. — Daudz ko es nepateikšu, stāstīšu tikai par pašu galveno. Es netiku vaļā no saviem pazudinošajiem netikumiem un maldiem, kamēr sastapu kādu vecu, svētu vīru, kura gudrās pamācības iedegās manās krūtīs kā Suleimana spiedogs. Šis vīrs atsedza visu manu netikumu neķītrību un parādīja šķīstīšanās ceļu, taču es, stulbenis, nepratu to izmantot. Pastāstīšu visu pēc kārtas, kā bija. Pirms pieciem gadiem, ziemas beigās, es ierados Margelanā — zīdu pilsētā. Sātans mani iekārdināja iebāzt roku aiz jostas kādam afgānim, un ar to es iekritu. Afgānis mani satvēra, es izrāvos, mani ķert metās viss tirgus; es šaudījos kā paipala tīklā. Droši vien tā diena būtu bijusi manā mūžā pēdējā, bet, ieskrējis kādā šķērsielā, es izdzirdu vārgu, vecīgu balsi: «Slēpies te!…» Ceļmalā sēdēja kāds vecs ubags. «Slēpies,» viņš atkārtoja. Mēs pārmijām halātus; es apsēdos viņa vietā un zemu noliecu galvu, lai apslēptu seju, bet ubags pārgāja pāri ceļam un apsēdās man pretī. Vajātāji, šķērsielā iebrāzušies, nepievērsa uzmanību diviem miermīlīgiem ubagiem, pabrāzās garām, izklīda pagalmos. To izmantodams, vecais izveda mani no šķērsielas un paslēpa savā trūcīgajā mājoklī.

—   Pagaidi, — Hodža Nasredins viņu pārtrauca: viņam jau viss bija skaidrs. — Šis ubags bija nodomājis tevi atgriezt uz tikumības ceļa, ilgi stāstīja par mūsu gara zvaigžņu ceļojumiem, par labā pilnīgu uzvaru uz zemes pēc piecsimt tūķstošiem gadu, bet, tiklīdz nodziedāja pusnakts gaiļi, viņš apklusa un neizteica vairs ne vārda.

—• Vai patiesi tas biji tu? 1 — Vicnacis bailēs atvirzījās nost no Ilodžas Nasredina. — Vai patiesi tā ir taisnība, ka tu vari pieņemt jebkuru veidu, kādu vien iegribi?

—   Turpini savu stāstu. Kāpēc tad tu negāji pa tikumības ceļu, ko tev norādīja vecais vīrs?

— Ak bēdas! — iesaucās vienacis. — Tavs jautājums ieduras manā sirdī gluži kā saindēts dzelonis! Tad zini, ka es nepaliku nedzirdīgs pret vecā vīra pamācībām. Gluži kā karsta liesma, tā viņa vārdi izkausēja manu maldu svinu. Pirms nodziedāja pusnakts gaiļi un vecais apklusa, es, asarām pārplūdis, nožēloju grēkus. Cildenu trīsu pārņemts, es devu viņam zvērestu laboties, uzsākt godīgu ceļu un nekad vairs nenogriezties no tā. Toreiz vecais man pateica tavu vārdu un atklāja tavu zemes gaitu cēlo jēgu. «Paveries uz Ilodžu Nasredinu!» viņš sacīja. «Pavei, kur cilvēks, kas visu mūžu dāsni apdāvina pasauli ar labu, nemaz par to nedomādams un nerūpēdamies, — gluži vienkārši tālab, ka citādi nemaz neprot dzīvot. Ja tu spētu kļūt viņam līdzīgs kaut vismazākajā mērā — tu būtu glābts nākamajai, augstākajai dzīvei citā iemiesojumā.» Es vecīša būdiņu pametu uz cerību spārniem, sirds manās krūtīs bija kļuvusi gaiša. Zvēru, ka jau sen būtu stājies uz viņa norādītās takas, ja sātans, šis cilvēku mūžsenais ienaidnieks, šis visu mūsu glābēju tieksmju un cildeno jūtu viltīgais pazudinātājs, nebūtu paspējis izklāt man pie kājām savu nelietīgo, dzīslaino, applukušo asti, uz kuras uzminis es ij paklupu!… Degdams nepacietībā drīzāk sākt jaunu dzīvi, es nolēmu doties uz Kokandu, kur mani mazāk pazīst nekā citās pilsētās. Man 'bija aptuveni četri tūkstoši tangu; manā iztēlē vilinoši tēlojās nākotne, kurā es būšu pavisam tikumīgs, itin nemaz nepaļaušos grēkam. Es biju nodomājis atvērt Kokandā čaibanu, izklāt to ar tepiķiem, pakārt būrīšus ar dziedātājiem putniem un klusumā, vēsumā, strūklakai liegi čalojot, risināt ar viesiem vislikumīgākās valodas, lejot viņu sirdīs patiesības gaismu, ko man parādīja sirmgalvis. Pats sev es biju piespriedis vispieticīgāko dzīves veidu, bet visu ienākumu pārpalikumu nolēmis atdot bāreņiem un atraitnēm. Aprēķinājis savu naudu nākamajiem čaihanas, trauku, tepiķu un visa cita pirkšanas izdevumiem, es pārliecinājos, ka man naudas pietiek visam, vienīgi neiznāk muzikantiem, kas spēlētu dutaras un smalkās balsīs dziedātu tiklas dziesmas ar pamācošu nozīmi. Pietrūka tīrā sīkuma, kādu trīs vai četri simti tangu. Te nu tad sātans izlika kārdinājuma lamatas manāļ takā, pa ceļam uz Kokandu savezdams mani kopā ar kādu veiklu kauliņu spēlmani. «Saspēlēšu pēdējo reizi,» es sev teicu. «Sis grēks man taps piedots, jo vinnēto naudu es izlietošu labam, taisnīgam darbam; ja vinnēšu vairāk, nekā man vajag, es šo pārpalikumu atdošu nabagiem.» Liktos, ka cilvēkam, kam tik dievbijīgi nolūki, būtu tiesības gaidīt spēlē debesu palīdzību, bet tā vis neiznāca . ..

—   Tālākais man ir zināms, — Hodža Nasredins sacīja. — Jūs spēlējāt visu nakti, bet uz rīta pusi tev vairs nebija ne graša kabatā. Tava čaihana, tepiķi, būri ar dziedātājputniem, strūklakas, muzikanti, tikumigās pārrunas un pamācošās dzies* 111as — viss aizpeldēja laimīgā spēlmaņa kabatā. Piedevām tu vēl viņam atdevi zābakus, halātu, tjubeteiku un pat, cik man prātā, kreklu un paliki vienās biksēs.

—   Pravieša vārdā! — vienacis iesaucās. — Kas par viszinlbu! No kurienes tu zini pat par kreklu? Tātad tiesa, ka pēc acīm tu jebkuram cilvēkam nolasi viņa pagātni un nākotni?

—   Pēc tavas vienīgās acs es varu nolasīt tikai pagātni; kas attiecas uz nākotni, tad tā slēpjas aiz tavas nagatas. Turpini.

—   Kas man atlika ko darīt pēc paspēles? Vai uz visiem laikiem šķirties no sapņiem par tikumīgu dzīvi? No tādām domām pasauli man aizklāja melni dūmi. «Nē!» es izlēmu. «Savās tieksmēs uz labu jābūt nelokāmam. Tas ir sātans, kas mani noved no ceļa aiz izmisuma, ka mana dvēsele aizbēgusi no viņa laupītkārajām ķetnām. Labāk es izdarīšu vēl vienu, pašu pēdējo grēku, bet nostāšos uz ceļa, ko norādīja sirmgalvis!» Ar tādu stingru apņemšanos es ierados Kokandā un tur izdzirdēju jaunumus, kas samulsināja prātu. Izrādās, ka Kokandā nesen kāpis tronī jauns hans un šī pilsēta, kas agrāk visiem zagļiem un blēžiem bija ka ziedošs dārzs, tagad viņiem kļuvusi par neauglīgu tuksnesi. Jaunais hans ievedis tik nežēlīgu kārtību, ka zagļiem vairs nekas cits neatliekot kā vien bēgt prom no pilsētas vai arī pamest savu amatu. Hans ar negodu padzinis no dienesta veco pilsētas sardzes priekšnieku, par kuru jau ilgus gadus mošejās pielūdza allahu visi Kokandas zagļi, un iecēlis jaunu — darbīgu, godkāru bezsirdi, vārdā Kamilbeku. Jaunais priekšnieks, hana labvēlību kārodams, zvērējis izskaust pilsētā jebkuru zagšanu ar visām saknēm; ap manas ierašanās laiku Kokandā viņa cietsirdīgie nodomi jau bija pilnos ziedos. Viņš bija piepludinājis pilsētu ar daudziem jo daudziem veikliem spiegiem un negantiem sardzes vīriem; it neko nebija iespējams nozagt, pat ne zirni no maisa, lai tūdaļ pat nekristu viņu ķetnās. Noķertajiem nocirta labās rokas plaukstu un pierē ar nokaitētu dzelzi iededzināja kauna zīmi; ja ari retam izveicīgam puisim izdevās kādu sīkumu nočiept, tad nebija kur to likt, jo par zagtu mantu pirkšanu pienācās tāds pats sods, un tāpēc visi baidījās. Tādējādi manā ceļā uz pareizu dzīvi radās jauns šķērslis — šis cietsirdīgais priekšnieks ar savu necilvēcīgo kārtību. Es vairākas dienas pavadīju smagās pārdomās, nezinādams, ko darīt, ar ko sākt. Pa to laiku jau pienāca maijs, tuvojās vectētiņa Turahona svētki, kura kaps, kā tev zināms, atrodas netālu no Kokandas. Un tad neģēlis sātans savā neremdināmajā kārē iegūt manu dvēseli iedvesa man pazudinošu domu: izmantot šos svētkus, lai sadabūtu naudu, kas nepieciešama dievbijīgās dzīves uzsākšanai…

Bet nu uz īsu laiciņu pametīsim vienaci zagli un Hodžu Nnsredinu, pastāstīsim par vectētiņa Turahona pavasara svētkiem, jo bez šī stāsta mūsu tālākajā vēstījumā daudz kas var palikt nesaprotams.

Pēc senas teiksmas Turahons, dzimis kokandietis, jau piecu gadu vecumā kļuvis par apaļu bāreni un devies klaiņāt pa tirgu, lūdzot dāvanas. Viņš līdz pašam dibenam izdzēris rūgto sērdieņa bezizejas dzīves kausu; tādi pārbaudījumi var vai nu nocietināt cilvēku, pārvēršot tā sirdi akmenī, vai arī sniegt visaugstāko cilvēcisko gudrību, ja viņš aizvainojumu un sarūgtinājumu par sevi ar sava gara spēku spēj pārkausēt aizvainojumā un sarūgtinājumā par visiem. Tā noticis arī ar Turahonu; brieduma gados viņa sirds jau bijusi nokaitusi niknumā pret cietsirdīgajiem bagātniekiem un žēlumā pret nabagajiem, sevišķi pret bērniem, kas paši sev nespēj palīdzēt.

Turahonam bijuši divdesmit pieci gadi, kad tas ar kādu karavānu aizgājis no Kokandas; dzimtajā pusē viņš atgriezies jau kā četrdesmit gadus vecs vīrs. Visu šo prombūtnes laiku viņš pavadījis Indijā un Tibetā, studēdams ārstniecības noslēpumus un šai mākā sasniedzis neparastas zināšanas. Klīdušas valodas, ka viņš dziedinot jau ar pieskārienu vien, vēl stāstīts, ka no bagātajiem viņš noteikti ņemot lielu maksu, bet tūlīt pat visu saņemto atdodot nabago bērniem.

Turahons vienmēr gājis, dažāda vecuma puišeļu bara pavadīts; kad viņam bijusi nauda, viņš piegājis pie rotaļlietu vai saldumu tirgotāja pārdotavas un nopircis to saviem mazajiem draugiem visu uzreiz. Ja naudas viņam nebijis, bet acīs pagadījies kads puskails, bass mazulis, Turahons bez liekas runāšanas ievedis to vispirms pie halātu pārdevēja, pēc tam pie zābaku, joslu, tjubeteiku pārdevējiem un visur teicis tikai divus vārdus: «Esiet žēlsirdīgi!» Un pārdevēji, drebēdami no vecā vīra skaudrā skatiena, — pret pieaugušajiem viņš bijis varen stingrs, — apāvuši un apģērbuši bērnu, neiedrīkstēdairiies pat iepīkstēties par naudu, atminot, ka vectētiņš Turahons spēj ne vien izdziedēt, bet cietsirdīgajiem par sodu slimības arī uzsūtīt.

Kad viņš nomiris, tūkstošiem bērnu, asaras liedami, pavadījuši vectēvu uz kapsētu. Mācītie muderisi un mullas nebijuši ar mieru pieskaitīt Turahonu taisnajo pulkam: viņš, edz, neesot ievērojis gavēņus, viņš, edz, esot pārkāpis islama likumus un noteikumus un visā mūžā ne grasi neesot ziedojis kapeņu izdaiļošanai, teikdams, ka dzīvajiem nabagiem nauda vairāk vajadzīga nekā mirušajiem šeihiem. Taču vienkāršie ļaudis paši atzinuši Turahonu par taisnajo; viņa slava izplatījusies tālu aiz Kokandas robežām pa visiem Austrumiem. Un viņa vārdā nosauktie maija svētki kļuvuši par bērnu līksmēm.

Ticējums stāsta, ka savu svētku priekšvakarā vectētiņš Turahons staigājot pa mājām un iznēsājot bērnuļiem, kas pelnījuši viņa uzmanību, dāvanas, kuru ielikšanai jāpakarinot zaros tjubeteikas. Bērni uz svinīgo dienu sāka gatavoties jau ilgi pirms pavasara. Vēl pūta dzeļoši, ledaini vēji, vēl no miglainajām debesīm lidinājās sauss, durstīgs sniegs, vēl melni, bez dzīvības gulēja dārzi un zem arbu riteņiem dunēja zeme, ko sals bija pārvērtis akmenī, bet bērni jau no agra rīta pulcējās baros pavārtēs, žogmalēs un citur, kur bija aizvējš, un ar ziliem, šņaukulīgiem deguniem, halātiņos tīstīdamies un ausis ar plaukstām sargādami, risināja garas, cienīgas valodas par Turahonu. Bērni zināja no drošiem avotiem, ka Turahons ir visai izvēlīgs, — lai iegūtu no viņa dāvanu, vajadzēja būt ļoti izdarīgam, un katram tas vis neizdevās. Tādēļ piecdesmit dienas pirms svētkiem tika prasīts: pirmkārt, ne vienu reizi nedrīkst sarūgtināt vecākus, otrkārt, katru dienu jāveic kāds labs darbs, piemēram, jāpalīdz aklam pāriet pār tiltiņu vai jāaiznes kādam sirmgalvim viņa nesamais mājās, treškārt, šajās piecdesmit dienās vajadzēja atsacīties no saldumiem, kas tik kārdinoši dižojas apkārtstaigātāju — pārdevēju preču grozos, un jāsakrāj nauda jaunas tjubeteikas pirkšanai (bija zināms, ka vectētiņam

Turahonam nepatīk vecas, notaukotas tjubeteikas un parasti viņš tās nemaz nepamana, izņēmuma gadījumā vienīgi visnabadzīgākajiem bērniem).

Piecdesmit dienu laikā visās ģimenēs valdīja klusums un bijāšana. Bērni klausīja bez ierunām, staigāja uz pirkstgaliem un runaja pusčukstus, bīdamies sakaitināt vectētiņu Turahonu. Pat visnegantākie palaidņi šai laikā pārvērtas biklos jēriņos; nedzirdēja ne brēkšanas, ne kliegšanas, neredzēja plūkšanos, spēlēšanos ar akmentiņiem un brašu auļošanu ar plandošiem halātiņiem, sēžot cits citam mugurā, uzkliedzot un svilpojot.

Bet svētku priekšvakarā visur sākās liela rosīšanās un skraidīšana, slepenas tikšanās, bailīga sačukstēšanās, strauji mazo siržu puksti. Toreiz jau mullas pret šiem svētkiem izturējās ne visai labvēlīgi, bet dažuviet pavisam aizliedza, tādējādi jauno Turahona cienītāju acīs padarot tos vēl vilinošākus. Pie tjubeteikas vajadzēja piešūt trīs dzijiiņas: baltu — par labsirdības zīmi, za]u — pavasara zīmi un zilu — debesu zīmi; pēc tam, naktij iestājoties, paslepus iziet kaut kur dārzā vai vīnogulājā un tur pakarināt tjubeteiku, stāvot ar seju pret Turahona kapenēm un neatraujot skatienu no Septiņu Dārgakmeņu zvaigznāja. Pēc tam vajadzēja trīs reizes noskaitīt slepenos vārdus, vēršoties pie Turahona, un trīs reizes zemu palocīties un tikai tad, kad tas viss izdarīts, varēja iet mājās un likties gulēt. Uz visstingrāko bija aizliegts naktī lēkt augšā no gultas un skriet pie tjubeteikas, — tāpēc, redz, šī nakts daudziem nepacietīgiem mazuļiem bija tik mokoša.

Toties svētku rīts atmaksāja par visu! Katrā mājā skanēja priecīga spiegšana. Vieniem vectētiņš Turahons bija nolicis par dāvanu zīda halātiņus, otriem zābaciņus ar sarkaniem vai zaļiem pušķiem, trešiem — rotaļlietas un saldumus; meitenēm — kurpes, gredzentiņus, kleitiņas … Redz, cik viņš bija labs un gādīgs, šis vectētiņš Turahons! Un augu dienu dārzos vieglajā zaļo lapu dūmakā virpuļoja jautras bērnu virtenes un skanēja dziesmiņa, ko bērni sacerējuši par godu savam aizstāvim:

Dienvidvēja liegā elpa Ķiršu ziedus vaļā ver, Saule iespīd dienas telpā, Visa zeme sauli dzer.

Strazdi svilpo zarā za|ā, Šalko mirdzošs lietutiņš, Atver kapa durvis va|ā Turahona vectētiņš.

Nes viņš zīdus mīkstus, skaistus, Košās krāsās zalgo diegs, Adatiņa rokās laistās. Vēl tik brilles jāuzliek…

Turahona vectētiņam Jāšuj jaunu tērpu daudz, Draugu zēnu daudz ir viņam, Meitenes to mī|u sauc.

Viņam sirmi balta galva, Tomēr jādzen projām miegs, Jātaisa vel citas balvas. Gardā halva, saldais sniegs .. .

Ciešā miegā bērni smaida, Apmirdz viņus mēnestiņš — Tjubeteikas dārzā gaida, Kad nāks labais vectētiņš.

Redzējām mēs ari abi, Ka ar lielu maisu tas, Ce|u ievērodams labi, Nesa beriliem dāvanas…

Un, kad pagaist rīta ēnas, Zeme atkal sauli sveic, Līksmām balsīm visi bērni Turahonam paldies teic.

Lai no jauna grimstot miegā, Bērnu dziesmu sadzird viņš, Paver lūpas smaidā liegā Mīļais, labais vectētiņš.

Tagad atgriezīsimies pie mūsu pamestā Hodžas Nasredina un viņa ceļabiedra vienača. Mūsu prombūtnes laikā te uz ceļa nekas' nebija izmainījies; viņi joprojām sēdēja uz akmeņiem, spīdēja saule, pār klintīm slīdēja mākoņu ēnas, siltajā gaisā uz mirdzošajiem spārniem turējās spāres, saules versmē sildījās ķirzakas.

Vienacis turpināja savu stāstu:

— Es paklausīju sātana viltīgajiem čukstiem. Naktī pirms

Turahona svētkiem es devos apkārtējo māju, dārzu un vīnogulāju apstaigā. Visur es pievācu tjubeteikas ar dāvanām. Vairākas reizes es atgriezos savā midzenī, kas atradas pamesta sargtorņa pagrabā, iztukšoju maisus un atkal devos ( pēc laupījuma. Ausmā es biju vairāku tūkstošu tjubeteiku, liela daudzuma bērnu halātiņu, pušķainu zābaciņu, kleitiņu, kurpīšu, saktiņu, kreļ|u un citu sīkumu īpašnieks. Raudzīdamies uz raibo paša savāktās mantas kaudzi, es domāju: «Te pietiks divām čaihanām ar visiem muzikantiem! Un visu šito es pārdošu bez šķēršļiem. Kurš gan iedrīkstēsies pazīt savu mantu? Vectētiņa Turahona piemiņas svinēšana Kokandā taču ir aizliegta, kurš gan nieka halātiņu un tjubeteiku dēļ gribēs nokļūt tuptūzī?» Redz, līdz cik nelietīgam un neķītrām domām es biju nonācis! Bezmiega nakts nogurdināts, es neviļus aizsnaudos.

Atmošanās bija šausmīga! Visa mana miga drebeja un līgojās, tāda savāda, trīcoša, nemierīga, zilgana mirdzuma apgaismota. Šai bargajā mirdzumā manā priekšā stāvēja pats taisnīgais Turahons! Viņa seja kvēloja niknumā, acis urbās man cauri, balss dārdēja gluži kā kalnu ūdenskritums. «Ak bezgodi!» viņš sauca. «Ak nelietīgais neģēli un grēciniek! Tu iedrošinājies nozagt bērniem viņu skaidro prieku; tagad nekur neskan sajūsmas un prieka saucieni, kas tik tīkami manai sirdij, bet visur dzirdamas raudas un līst asaras! Tu iedrošinājies aptraipīt manu tīro vārdu, ko tagad par mani sacīs bērni, kad neatradīs ne vien davanas, bet pat savas jaunās tjubeteikas? Viņi sacīs: vectētiņš Turahons ir melis, viltnieks un zaglis; vai tu maz dzirdi, ak visu cilvēku netikumu un nelietību ļaunais iemiesojum?» Bailēs sastindzis, es klausījos taisnā vīra niknajā valodā. «Uzklausi sev spriedumu, nožēlojamais, tu, kas pelnījis iztikai vienīgi sprāgušu hiēnu gaļu!» viņš dārdināja, «No šīs dienas es piespriežu tev vienmēr un visur zagt, lai cik tas tev pašam būtu pretīgi. Tu izjutīsi riebumu pret zagšanu un tomēr zagsi! Katru gadu pirms maniem svētkiem tev uznāks visnegantākās sāpes vēdera, no kurām tu spēsi dziedēties tikai — ar zagšanu! Sāpes pāries, toties pēc katras izdarītas zādzības tu būsi pakļauts briesmīgām sirdsapziņas mokām! Veselu gadu tu atturēsies, veselu gadu alksi pēc šķīstības, būsi jau tuvu pie tās — un tomēr gada beigās nozagsi un tā uzreiz sagrausi to namu, ko būsi uzcēlis no savas vēlēšanās darīt labu un atturēties no ļauna!… Un tas viss turpināsies

tik ilgi, kamēr tu neizpirksi savu Vainu pret mani, bet kādā veidā tā tev jāizpērk — atmini pats!» Un pēc šiem pēdējiem Turahona vārdiem nodārdēja jauns pērkonam līdzīgs grāviens, kas manu midzeni satricināja līdz pamatiem. Atskanēja briesmīgs blīkšķis, man virsū bira māli; prātu zaudējis, ar apmiglojušos skatienu es izskrēju no pagraba un tai pašā acumirklī 'tornis sagruva, aprakdams visu manis sazagto mantu.

—   Tas bija pirms pieciem gadiem maija sākumā, — ierunājas Ilodža Nasredins. — Tieši toreiz spēcīga zemestrīce, ko pavadīja neredzēts pērkons, sagrāva Kokandā daudzus namus. Tā atbalsojās pat Hodžentā: tur sagruva senā Giharšadas mošeja, tā pati, kur tagad sēž kāds vecs dervišs …

Taču te viņš apklusa, nolēmis pašlaik vienacim nesacīt par savu pazīšanos ar Hodžentas sirmgalvi.

—   Tad redz kas, izrādās, ir bijis šīs zemestrīces vaininieks — tu! — Hodža Nasredins piebilda.

—   Patiesi, es gan, — vienacis apstiprināja. — Pēc tam es uzzināju, ka Turahona kapenēs kapakmenī tai dienā radusies plaisa. Tas iesprādzis, kad taisnīgais, dusmu spārnots, nācis ārā no kapa, lai sodītu mani. Kopš tā laika es atrodos nožēlojamā un nelaimīgā stāvoklī. Katru gadu šai laikā, pirms Turahona svētkiem, man uzbrūk negantas mokas, kurām tu biji liecinieks. No tām atpestīties es citādi nevaru kā vien zagšanas ceļā. Tagad tu saproti, kādu dziedināšanu es domāju, kas neprasa dziednieka iejaukšanos, un saproti arī, kādā veidā kumgans nokļuva tavā somā.

—   Tagad es saprotu. Bet pasaki, — vai tava kaite neatsākas no jauna, ja tevi noķer un nozagto atņem?

Par to Hodža Nasredins apjautājās ne jau tāpat vien, bet visādam gadījumam, paredzēdams nākotni.

—   Nē, neatsākas vis. Bet, kad mani noķer, katru reizi visai dikti sit. Šodien sita par kumganu …

—   Un arī mani tāpat kā tevi, — Hodža Nasredins atgādināja.

—   Bet pirms gada Andižanas sardzes vīri sita par lūgšanu paklājiņu …

—   Un viņi tevi atlaida? Neiesēdināja pazemes cietumā?

—   Vai tad tu neesi dzirdējis pasaku par muļķa runci? — vienacis pasmīnēja. — Kādam vīram mājās ieviesušās peles. Lai glābtos no tām, .viņš pievācis noplukušu bezpajumtes runci.

Muļķa runcis vienā naktī iznīcinājis visas peles; rītā saimnieks, redzēdams, ka vairs neviens viņa krājumus neapstrādās, izdzinis runci uz ielas no mājīgās pajumtes, kur bijuši mīksti spilveni, silts pavards un bļodiņa ar pienu… Sardzes vīri ir par runci gudrāki! '

Pasmējies par šo pasaku, Ilodža Nasredins jautāja vienacim, kāpēc tas dodoties uz Kokandu, kādas darīšanas viņu tur gaidot. Zaglis atbildēja, ka viņš katru gadu pavasarī ejot svētceļojumā uz Turahona kapenēm un vairākas stundas pavadot pie kapa, liedams nožēlu asaras un lūgdams piedošanu. Taču līdz šim laikam neviena viņa lūgšana neesot uzklausīta: taisnīgais esot nepielūdzams.

—   Ko tad tu domā tālāk iesākt?

—   Gaidu tavu padomu.

Hodža Nasredins iegrima domās. Viņa iepriekšējais nodoms šķirties no vienača vairs nelikās pareizs. Un iemesls tam bija vecais Hodžentas ubags, kas it kā bija savienojis viņu likteņus. «Vai nu es glābšu no atgriešanās zemākā iemiesojumā vienu vai divus, lielas starpības nebūs,» Hodža Nasredins izlēma. «Bez tam vienacis ir uzzinājis manu vārdu, tāpēc drošāk būs viņu paturēt acīs.»

—  Labi, tu paliksi pie manis. Paraudzīsim, vai mums divatā ar kopīgiem spēkiem neizdosies iežēlināt vectētiņu Turabonu un nomierināt viņa taisnās 'dusmas. Bet tev jādod zvērests — turpmāk pie tev zināmā dziednieciskā paņēmiena citādi neķerties kā vien ar manu atļauju.

Vienacis bija ar mieru dot zvērestu. Viņa pateicībai un cildināšanai nebija gala.

Pa to laiku saule jau sen bija pārkāpusi dienas robežu, nokrāsojusi sniegus kalnu virsotnēs maigi dzeltenus, izklājusi pār klintīm tumšas, violetas ēnas. Vējš kļuva spirgtāks, spāres un knišļi pazuda, ķirzakas paslēpās akmeņos. Hodža Nasredins sajuta gurdumu tukšajā vēderā, bez tam vajadzēja padomāt par naktsmājām.

—   Uz priekšu! — viņš sacīja, sēzdamies ēzelim mugurā. — Mēs te esam iztērējuši krietni daudz laika, bet līdz Kokandai vēl tālu.

Ēzelis, labi atpūties, papurināja galvu, pavicināja asti, un viņi devās ceļā.

DEVĪTĀ NODAĻA

Kokandas tuvumā, ielejā, kur pilsētas dienvidu daļas iedzīvotāji sēja rīsus, tajos laikos atradās silti ezeri, kuri guva ūdeni no karstajiem apakšzemes avotiem. Te pavasaris sakās veselu nedēļu agrāk: visā apkaimē dārzi vēl bija melni, bet pie ezeriem ziedēja, visā apkaimē saka plaukt, bet te jau zaļoja, saules un pazemes karsto avotu sasildīti.

Pēc visa tā var spriest, ka Turahons šo ieleju savām kapenēm izvēlējies ar nodomu: te viņš veselu nedēļu ātrāk varēja ķerties pie saviem dažadajiem darbiem — šūt, taisīt zābakus, rotaļlietas un halvu. Viņa pieticīgās kapenes bija izgreznotas tikai ar divām melnām zirgu astēm, kas piestiprinātas uz kārtīm pie ieejas; visapkārt biezi saauguši veci, grubuļaini karagači, kuru apakšējos zaros kā bārkstis sakarinātas raibas zīda lentītes, ko uz šejieni atnesuši taisnajā cienītāji. So lentīšu pārpilnība liecina, ka viņa piemiņa musulmaņu sirdīs neizbāl.

Pie kapenēm Ilodža Nasredins nokāpa no ēzeļa un godbijīgi palocījās pret Turahonu, kuru no visas sirds cienīja. Vienacis bija palicis tālu iepakaļ; viņš tuvojās rāpus pa ceļu, bērdams putekļus uz galvas un saukdams: «Ai žēlsirdīgais Turahon, allalia vārdā piedod man!» Viņa nožēlu pilnā balss aiz karagačiem tikko bija dzirdama.

Atnāca večuks, kapeņu sargs, skrandains, dzeltenu un tik krunkainu seju kā savītusi aprikoze, bet acīs viņam dega slēpta uguns. Atvērās izgriezumiem rotātās durvis, satrunējušas, nomelnējušas, viscaur ķirmju saēstas. No vēsās pustumsas uzdvesmoja senatne — dīvaina smarža, kas iespiedās dvēselē. Novilcis zābakus, uzāvis mīkstas tupeles, ko pakalpīgi pasniedza vecais, Hodža Nasredins iegāja kapenēs. Baltas, rupji aptēstu akmeņu sienas, bez izgreznojumiem, bez rakstiem, balstīja kupolu ar diviem šauriem, restotiem logiem; pustumsu šķēla divi šauri gaismas asmeņi, krustodamies virs vidū pāršķeltā akmens kapa. No ieejas uz kapu veda akmens taciņa divu olekšu platumā, nedaudz augstāka par grīdu, bet abās pusēs taciņai saguluši pelēkdzelteni pīšļi, kas te sakrājušies gadu simtos. Pēc paraduma tiem vajadzēja palikt neskartiem: būtu liela zaimošana, ja pīšļos atstātu savas pēdas. Un tāds klusums valdīja kapenēs, ka Ilodža Nasredins saklausīja ausīs šalcam paša asinis; viņš piegāja tuvāk pie kapa, noliecās pār to,

noskūpstīja akmeni, zem kura atdusējās viena no viskrietnākajām sirdīm, kāda vien uz zemes pukstējusi.

—   Ai žēlsirdīgais Turahon, vai patiesi mans grēks nekad nebūs izpirkts? — atskanēja tuvas vaimanas un kapenēs ierāpoja vienacis. Viņa galva bija pelēka no putekļiem, plakanā seja saplosita asiņaina, viņš ar krūtīm nokrita uz akmens un apklusa.

Hodža Nasredins izgāja, atstājot viņu vienatnē ar Turahonu.

Pagāja stunda, divas. Vienacis nenāca ārā no kapenēm. Hodža Nasredins pacietīgi gaidīja, sēdēdams uz veca, izdiluša paklājiņa karagača pavēnī un runādamies ar veco sargu par dervišismu un tā priekšrocībām salīdzinājumā ar jebkuru citu dzīves veidu. ,

—   Lai nekas nepieder, sirds neko nevēlas, ne pēc kā netiecas, ne no kā nebaidās, bet vismazāk — no miesas miršanas, — vecais vīrs sacīja. — Kā lai citādi dzīvo šai bēdu pasaulē, kur meli mācas virsū meliem, kur visi zvēr, ka grib cits citam palīdzēt, taču palīdz vienīgi nomirt.

—   Tā nav pati dzīve, bet tās bezmiesīgā ēna,.— Hodža Nasredins iebilda. — Dzīvot nozīmē cīnīties, nevis sevi dzīvu aprakt.

—   Kas attiecas uz ārējo, miesīgo dzīvi, tur tavi vārdi, ceļiniek, ir pilnīgi pareizi, — večuks piekrita. — Bet pastāv jau arī dvēseles garīgā dzīve — mūsu vienīgais ieguvums, pār kuru neviens cits nevalda. Cilvēkam jāizvēlas starp šīszemes verdzību un brīvību, kas iegūstama vienīgi garīgajā dzīvē un tikai pavisam atsakoties no visām miesas baudām.

—  Tu esi to ieguvis?

—   Jā, esmu. Kopš tā laika, kad es atsacījos no visa liekā,— es nemeloju, es nevergoju, es nelišķēju, jo man nav nekā, ko varētu atņemt. Vai gan manu veča dzīvību? Lai ņem, patiesību sakot, es to visai augstu nevērtēju . . . Eče, kur Turahona kapenes; mullām tās nepatīk, sardzes vīri vajā viņa cienītājus, bet es, kā redzi, nebaidos atklāti kalpot viņam, pilnīgi nesavtīgi, aiz vienas vienīgas sirds vēlēšanās.

—   Ka nesavtīgi, to redzu pēc tava apģērba, — piebilda Hodža Nasredins, rādīdams uz sirmgalvja halātu, neaprakstāmi noplīsušu, raibum raibu no ielāpiem, ar apskrandušu apmali, it kā tas būtu šūts no tām lentītēm un lupatiņām, kas karājas visapkārt kokos.

—   Es no dzīves daudz neprasu, — vecais turpināja. — So skrandaino halātu, malku ūdens, kumosu miežu plāceņa — eče, tas viss. Toties mana brīvība pieder tikai man, jo tā mīt sirdi!

—   Neņem ļaunā, godājamais sirmgalvi, par to, ko teikšu, taču jebkurš mirušais ir vēl brīvāks par tevi, jo viņam no dzīves vairs nevajag itin neko, pat ne malku ūdens! Vai tad ceļš uz brīvību ir noteikti ceļš uz nāvi?

—   Uz nāvi? Nezinu … Bet uz vientulību — noteikti.

Brīdi klusējis, vecais ar nopūtu nobeidza:

—   Es jau sen esmu viens …

—   Nav tiesa! — Hodža Nasredins iesaucās. — Tavā valodā es dzirdēju ij sāpes, ij žēlumu par cilvēkiem. Tavs žēlums modina atbalsi daudzās sirdīs, tātad tu uz zemes neesi vientulis. Dzīvs cilvēks nekad nav vientulis. Cilvēki nav vientuļi, viņi ir vienoti; tā ir visu mūsu kopīgās dzīves visdziļākā īstenība!

—   Mierinošas izdomas! No sala, vēja un lietus cilvēki aizsargājas ar sienām, no visskarbākās patiesības — ar dažādām izdomām. Aizsargājies, ceļiniek, aizsargājies, jo dzīves patiesība ir briesmīga!

—   Aizsargāties? Nē, godājamais sirmgalvi, es neaizsargājos, bet uzbrūku! Es vienmēr un visur uzbrūku, lai kādā veidā nostājas manā priekšā zemes Jaunums! Un, ja man būs lemts cīņā krist, neviens nesacīs, ka esmu vairījies kaujas! Un mans ierocis pāries citās rokās, par to es gan parūpēšos!

Hodžas Nasredina kvēlos vārdus pārtrauca vienača iznākšana no kapenēm. Viņa seja bija rāma un bāla. Kamēr viņš pie ūdenskrātuves mazgājās, sirmgalvis pastāstīja:

—   Katru gadu šis nelaimīgais iestāda pie kapenēm rozes spraudekli cerībā, ka tas sāks augt un tā būs piedošanas zīme. Taču līdz šim laikam neviens spraudeklis nav sācis augt. Man, šo vīru redzot, acīs sariešas asaras; tu pareizi saskatīji manī žēlumu pret cilvēkiem, ceļiniek! Es esmu ticis vaļā no mantkārības, godkāres, skaudības, nesātības, bailēm, bet no žēluma nevaru atbrīvoties. Allahs man devis mīkstu sirdi, un tā negrib sacietēt.

Vienacis pa šo laiku bija aizņemts ar saviem darbiem; viņš izvilka no azotes mitrā lupatā ietītu spraudekli un, ar nazi uzirdinājis zemi, iestādīja to pie kapeņu ieejas.

—   Neaugs, — Hodža Nasredins pačukstēja sirmgalvim. — Tā jau nestāda.

— Var būt, ka augs, — vecais atbildēja. — Es šo spraudekliti kopšu, laistīšu trīs reizes dienā.

Ilodža Nasredins redzēja asaras, kas pavīdēja vecīgo acu kaktiņos.

Viss darāmais pie kapenēm bija padarīts. Atvadījušies no večuka, mūsu ceļinieki atstāja Turahona karagaču birzs ēnaino vēsumu.

Kokanda viņus sagaidīja ar karstiem putekļiem, drūzmu un kņadu pie pilsētas vārtiem. Sākās lielie pavasara tirgi, vārti nespēja laist cauri visus, cik te sanāca.

Pie pilsētas mūra ārpusē dūca raibs bars, tur bija meldru mašu nojumes, teltis no zirgu segām, krogi un čaihanas, kurās tirgošanās gāja no rokas. Gar ceļmalu seklās bedrēs sēdēja ubagi, tikpat izkaltuši un dzelteni kā izslāpusi zeme visapkārt — likās, ka viņus dzemdējusi šī zeme, it kā viņi būtu no tās izauguši vai, otrādi, lēni grimtu iekšā tās dzīlēs. Bet nomaļus, bungām neciešami dārdot, vara taurēm rēcot un stabulēm spalgi spiedzot, ar savu nicināmo amatu noņēmās āksti, burvju mākslinieki, čūsku apvārdotāji, dejotāji, virves staigātāji un citi musulmaņu siržu pavedēji. Virs visa šā dažādo valodu jūkļa pelēki bālajās debesīs stāvēja nokaitusi saule — plakana, blāva, bez stariem; visur putekļi, putekļi, tie lidoja pa vējam, čirkstēja zobos, līda degunā, acīs, ausīs.

Būdams liels visādu joku cienītājs, Ilodža Nasredins, nezaudējot laiku, ar plāceni vienā un gatavu ķiršu pilnu tjubeteiku otrā rokā devās vispirms apskatīt burvju māksliniekus, pēc tam arī pārējos. Viņš aizkavējās pie kalsna veča ar tumšu seju un sarkanu svītru virsdegunē — tā bija cilts zīme; acis nodūris, indietis klusi un žēlabaini spēlēja niedru stabuli, bet viņa priekšā locījās divas čūskas — miegainas, gurdas, bezgala paklausīgas viņa stabules skaņām; neatraudams stabuli no lūpām, indietis ielika abas čūskas, katru atsevišķi, divos dziļos grozos ar ciešiem vākiem un tikai pēc tam atļāva atpūsties savām notirpušajām lūpām; cik briesmīga, rūcoša čaukstoņa kļuva dzirdama no šiem groziem, nomainot stabules liegās skaņas, cik ļauna, sirdi stindzinoša šņākoņa, kas pārgāja niknā svilpoņā! Bet no augšienes atskanēja klusi bungu dārdi: tur baismīgā augstumā, ar kārti rokās pa tievu virvi slīdēja mazs cilvēciņš, līdz viduklim kails, platās, sarkanās, vēja piepūstās biksēs, viņš pietupās un atliecās, meta gaisā un atkal satvēra savu kārti, vēl paspēdams ar vienu roku sist pa mazām, priekšpusē pie jostas piekārtām bungām; lejā dūca pūlis, virpuļoja pēc sviedriem, mēsliem un degošiem taukiem smirdoši putekļi, bet viņš viens debesu plašumā bija biedros ar vēju un no nāves viņu šķīra vienīgi paša tievās un vijīgās virves stīga.

Netālu baltoja dejotāju teltis; pie pēdējās bija jūtama rosība, un tur pulcējās ļaudis; Ilodža Nasredins steidzās turp.

Divi milzeņi dungani ar darvas melnām bizēm līdz viduklim veikli izvēla no telts plakanas bungas prāvu dzirnakmeņu platumā; pēc tam viens no viņiem, galvu atliecis, sāka pūst garā, šaurā ķirbī, — atskanēja smeldzoša, šķindoša skaņa, kas atgādināja lapsenes lidojumu. Sī senā kašgariešu deja tā ari saucās: «Niknā lapsene». Dūcošā ķirbja gaušanās turpinājās ilgi, te pieņemdamās spēkā, te aprimdama; pēkšņi telts aizkars pavērās un — izskrēja dejotāja.

Viņa izskrēja un apstājās, gluži kā izbijusies, pūli ieraugot, piespieda smailos, meitenīgos elkoņus pie sāniem, izlieca mazās plaukstas. Viņai bija gadu septiņpadsmit, ne vairāk; uz viņas liegi zeltainās sejas nebija ne antimona, ne sarkano, ne balto krāšļu — nebija vajadzības pēc tiem. Viņas lokano augumu ieskāva daudzkrāsaini zīdi — zili, dzelteni, sarkani un zaļi, kas mirgoja un laistījās vakara saules slīpajos staros, saliedinot kvēlās, dzīvās krāsas vienā varavīksnē. No skropstu apakšas uzmetusi pūlim šķībo un šauro, miklo un degošo acu ātru skatienu, dejotāja nometa kurpes un bez ieskriešanās uzlēca uz bungām. Tās dusmīgi ierūcās zem viņas mazajām pēdām; taurētājs pacēla augstāk savu ķirbi un kļuva sarkans aiz piepūles; ķirbis sāka dūkt gluži kā caur degunu, skanēdams un čirkstēdams; dejotāja, paužot sejā izbailes, satraukti vērās apkārt: kaut kur blakus dūc lapsene, draudēdama iedzelt. Sī niknā lapsene uzbruka no visām pusēm — no sāniem, augšas un apakšas; dejotāja atvairījās ar trauksmainām ķermeņa kustībām un roku vēzieniem; arvien biežāk, arvien straujāk viņa ar mazajām pēdām sita pa bungām, tās atbildēja ar dobju, pieaugošu rūkoņu, liekot viņai kļūt arvien straujākai. Kopā saplūdušas, tās steidzināja viena otru; dejotāja, lapsenes vairīdamās, nokrita uz ceļiem un atkal pielēca kājās, meklēja šo Jauno lapseni sava tērpa krokās, bet krāsainie zīdi tinās vaļā, tinās, noslīdot uz bungām, un vairs tikko sedza viņas liego augumu. Kad viņa bija kļuvusi kaila līdz viduklim, ļaunā lapsene pēkšņi uzliuoja no apakšas; dejotāja iekliedzās, sāka griezties kā vilciņš uz rūcošajām, prātu zaudējušajām bungām, ap viņu virpuļoja krāsaina vērpete, nokrita pēdējais sārtais zīds, un viņa palika pūļa priekšā pavisam kaila. Un piepeši viņa visa sāka trīsēt no galvas līdz kājām, izliecās un atmeta galvu, smagi krampji sastindzināja viņas augumu: lapsene tomēr bija iedzēlusi! . . . Pūļa sajūsmināto un kāro rēcienu pavadīta, meitene ieskrēja teltī; un tūlīt pat viņai nopakaļ teltī iegāja kāds persiešu tirgonis — resns īskājis, melnu bārdu, apaļu pakausi un eļļainām, saldi miegainām, izvelbtām acīm.

Pārnakšņoja Hodža Nasredins un viņa vienacis ceļabiedrs kādā nomaļā, blakšainā čaihanā, bet no rīta ar pirmajiem saules stariem iegāja Kokandā.

Jo dziļāk pilsētā viņi devās, jo biežāk ceļā pagadījās dažādu činu sardzes vīri. Tie klaiņāja pa ielām, laukumiem un šķērsielām, rēgojās uz katra stūra. Zagļiem Kokandā patiešām nebija ko darīt.

«Bet cik gan nabaga kokandiešiem neizmaksā viss šis priekšnieku bars?» Hodža Nasredins domāja. «Nekādi zagļi, pat zogot nepārtraukti simt gadus no vietas, nespētu viņiem nodarīt tādus zaudējumus!»

Viņi pagāja garām senai medresei — islama sekotāju ligzdai Kokandā, pārgāja pār seklās, straujās Sajas akmens tiltu, un viņu skatienam pavērās galvenais laukums ar hana pili un augstām cietokšņu sienām.

Te sākās tirgus.

DESMITA NODAĻA

T,ais tālajos gados ikvienai lielai Austrumu pilsētai bija ne vien savs nosaukums, bet arī titulis. Buhāra, piemēram, saucās skaņi un skaļi: Buhāra-i-Serifa, tātad Dižciltīgā, Valdnieciskā Buhāra, Samarkandai bija tituļi — Islama Varonīgā, Uzvarētāja kaujās un Mirdzošā, bet Kokandu atbilstoši tās atrašanās vietai ziedošā ielejā un vieglajam, bezrūpīgajam iedzīvotāju raksturam dēvēja par Kokandu-i-Ljatifu — Jautro, Patīkamo Kokandu.

Bija laiks un pat ne visai sen, kad šis titulis pilnīgi atbilda īstenībai: neviena pilsēta nespēja ar Kokandu sacensties svētku, līksmības un dzīves viegluma ziņā. Taču pēdējos gados Kokanda kļuvusi drūmāka un rāmāka zem jaunā hana smagās rokas.

Vēl aiz veca ieraduma svinēja svētkus, vēl čaihanu pr'^kšā gluži vai bez balss palika taurētāji, un cītīgi sita bungas Dundzinieki, vēl tirgos vaikstījās āksti, uzjautrinādami vieglprātīgos kokandiešus, taču ne vairs svētki bija tādi kā senāk, ne arī līksmība tik trakulīga. No pils nāca drūmas vēstis: jaunais hans esot aizkvēlojies neparastā dedzībā pret islamu, visu savu laiku ziedojot dievbijīgām pārrunām un ne par ko citu neliekoties ne zinis. Cēla medreses un jaunas mošejas; no visām malām Kokandā sabrauca mullas, rnuderisi, ulemi; šīs izsalkušās ordas pabarošanai vajadzēja naudu; nodevas pieauga. Hana vienīgā izklaidēšanās bija zirgu skriešanās sacīkstes; viņam kopš bērnu dienām kaislīgi patika zirgi, un šo kaislību no viņa sirds nespēja izdzēst pat islams. Taču ne par ko citu hanam nevarēja it neko pārmest, un viņš nepadevās veltiem kārdinājumiem. Dārza taciņa no harēma uz hana guļamtelpām pagaisa un aizauga ar zāli, nakts stundās sen vairs nejuzdama steidzīgus, viegli lidojošus soļus, kurus pavada galvenā einuha vārga šņākuļošana un viņa tupeļu apnicīgā šļūkāšana, pazolēm gar zemi velkoties. No saviem augstmaņiem hans prasīja tādu pašu šķīstību, no iedzīvotājiem — dievbijību; Kokanda bija pilna ar sardzes vīriem un spiegiem.

Atkal un atkal pasludināja jaunus aizliegumus ar jauniem draudiem, tieši pēdējās dienās bija izdots firmans par laulības pārkāpšanu, pēc ktira neuzticīgas sievas pelnīja rīkstes, bet vīri — vīru goda atņemšanu ar dziednieka nazi; daudz bija arī citādu, šim līdzīgu firmanu, ikviens kokandietis dzīvoja gluži kā tīklā, kas savīts no tūkstoš diedziņiem ar piekarinātiem zvārgulīšiem; lai kā sargies, tik un tā kādam diedziņam pieskārsies un atskanēs klusa, ļaunu vēstoša zvaņa, kurai seko daudzas nelaimes.

Taču pavasara spēks ir tik nepārvarams, ka šais dienās, par kurām mēs stāstīsim, kokandieši aizmirsa visas savas likstas. Saules mundrinošajos, spožajos staros tirgū valdīja skaļa kņada. Sensenis slaveni kā lieli ziedu un dziedātājputnu mīļotāji kokandieši nebija kļuvuši neuzticīgi ieražai: katram zem tjubeteikas pie auss bija pasprausta vai nu tulpe, vai jasmīns, vai kāds cits pavasara ziediņš. Caihanās dažādās balsīs pūlējās cita citu pārspēt spārnotās gūsteknes un bieži vien kāds rūpju nemākts kokandietis, pametis čaihanas saimniekam naudu, atvēra būri un, pārējiem viesiem piekrītoši dūcot, palaida dziedātāju brīvē. Apstājas arbas, jātnieki un gājēji; visi, galvu atliekuši, vēroja viņas brīvo, jūsmas pilno lidojumu pret mirdzošajām debesīm.

—  Vectētiņš Turahons gaida mūsu labos darbus, — Hodža Nasredins sacīja vienacim. — Varbūt sāksim ar putniņiem? Se tev nauda. Bet atceries: pats tu no šejienes slaistiem nedrīksti iegūt nevienu tangu, lai arī cik lūdzošām acīm raudzītos uz tevi viņu maki.

—• Klausos un paklausu.

Vienacis devās uz tuvāko čaihanu un nopirka uzreiz visus putnus. Cits pēc cita, spārniņus mirdzinot, tie pacēlās debesīs.

Sapulcējās pūlis, aizšķērsoja ceļu. Skaļi slavēja vienača devību.

Viņš atvēra būri, izņēma putniņu, dažus mirkļus paturēja plaukstā un, patīksminājies par tā dzīvības siltumu un mazās sirds baiļpilnajām trīsām, palaida gaisā. «Lido laimīgs!» viņš teica pavadot. «Lidoju! Paldies tev, labais cilvēk, es aizrunāšu par tevi kādu vārdiņu vectētiņam Turahonam!» putniņš atbildēja savā putnu valodā un nozuda. Vienacis sirsnīgi un laimīgi smēja klusus smieklus:

—• Brīnums gan, kā es par to agrāk neiedomājos. Man taču bija daudz naudas, es būtu varējis palaist vaļā tūkstošiem putnu. Es gluži vienkārši nezināju, ka Šī bērnišķīgā izklaidēšanās var sagādāt sirdij tādu prieku.

—   Tu daudz ko nezināji un vēl tagad nezini, — atbildēja Hodža Nasredins, klusībā domādams: «Es šai cilvēkā neesmu vīlies; viņa sirdī vēl burbuļo skaidrs avotiņš.»

—   Izklīst! Nedrūzmēties! — atskanēja bargi uzkliedzieni, ko pavadīja bungu rīboņa; pūlis sakustējās, pajuka un Hodža Nasredins ieraudzīja savā priekšā kādu dižas kārtas augstmani jāšus uz ruda Tekinas ērzeļa. Augstmanim visapkārt sardzes vīri — ūsaini, nikni, ar resniem, sarkaniem purniem, kas kvēloja lielā kārē grābt kādu ciet, ar pīķiem, zobeniem, āvām un citiem briesmīgiem ieročiem. Pie augstmaņa krūtīm laistījās prāvs daudzums lielu un mazu medaļu, izlutinātā seja ar melnām, uzskrullētām ūsām pauda uzpūtīgu augstprātību. Ērzelis, kuru abās pusēs aiz iemauktiem turēja sardzes vīri, mīņājās un dīžājās, šķielēja ar ugunīgu, liesmojošu aci, locīja kaklu un grauza laužņus; seglu sega vizēja zeltā.

—   No kurienes esat, nicināmie lupatlaši? — vaicāja augstmanis, šķebīgi atkāris apakšlūpu un viebdamies.

Ai, ja viņš zinātu, kas pašlaik stāv tā priekšā, tērpies vecā halātā, salāpītos zābakos un sviedrotā tjubeteikā!

—   Mēs esam lauku ļaudis, atjājām uz Kokandas tirgu, — rāmi atbildēja Ilodža Nasredins, sataisījis verdziski iztapīgu seju. — Mēs te nedarījām neko sliktu, vienīgi palaidām brīvē dažus putniņus par slavu mūsu dižajam hanam un par cieņas zīmi tev, ak mirdzošais varenības atspulgi

—   Vai tad nav cita veida kā izrādīt padevību hanam un cieņu man, vai to var, tikai palaižot brīvē nez kādus muļķa putnus un savācot sev apkārt pūli? — pārskaities vaicāja augstmanis, pie tam vārdus «palaižot brīvē» viņš izrunāja, lūpas sašķobījis, ar pretīgu riebumu pret šo vārdu jēgu. — Sen būtu laiks aizliegt visas šīs «palaišanas brīvē», — viņš atkal šķebīgi sašķobīja lūpas, — visas šīs muļķīgās ieražas, ķas dara 'kaunu manai pilsētai! Jums, kā redzams, iekrājusies lieka nauda, un jūs to vis ar godbijību neatdodat valsts kasē — redz kā varētu patiesi izrādīt padevību! — bet izsvaidāt pa tirgu. Pārmeklēt! — viņš pavēlēja sardzes vīriem.

Tie sakampa Ilodžu Nasredinu un vienaci, norāva viņiem jostas, halātus, kreklus.

Sardzes vīri triumfēdami rādīja savam pavēlniekam maciņu, kas bija piebāzts ar sudrabu un varu. Augstmanis pasmīnēja, juzdamies apmierināts par savu vērību.

—   Es jau to zināju! Paslēp! — viņš pavēlēja vecākajam sardzes vīram. — Vēlāk es atdošu valsts kasei.

Sardzes vīrs ielaida maciņu savu sarkano platbikšu bezdibenīgajā kabatā, un bargais gājiens, bungām apdullinoši rībot, devās tālāk: pa priekšu augstmanis uz zirga, aiz viņa visa sardze sarkanās biksēs un zābakos ar atlokiem, bet viņiem nopakaļ bundzinieks tādās pašās sarkanās biksēs, tikai basām kājām, jo viņam pēc amata no valsts apavi nepienācās. Un visur, kur tie gāja garām, norima jautrais tirgus troksnis, kļuva tukšas čaihanas un, bungu izbiedēti, apklusa putni; no augstmaņa stiklainā, ciešā skatiena apstājās, pamira dzīve, palika tikai vienvienīgi viņa firmani ar draudiem un aizliegumiem. Bet, lai tik viņš tika garām, tā dzīve aiz augstmanīgās muguras no jauna sāka vizinot visās savās krāsās, skanēt visās skaņās — neremdināma, mūžam jauna, kas neatzīst nekādus aizliegumus, izsmej tos. Augstmanis gāja pa dzīvi gluži kā tai naidīgs svešķermenis; viņš uz mirkli spēja saduļķot tās straumi, taču pakļaut to savai varai un valdīt nespēja: Diženā Dzīvā Dzīve ar ikvienu pavasara ziedu, ar ikvienu skaņu noliedza viņu!

Raudzīdamies uz aizejošajiem sardzes vīriem, Hodža Nasredins teica:

—   Šīszemes valdīšanai ir trīs veidi: jaunākā, vidējā un vecākā — pēc tās kaitīguma pakāpes. Mēs palikām bez plika graša kabatā, bet tas vēl ir labi: varējām palikt arī bez galvas — šis valdonis bija no vecākajiem…

—   Man rokas niezēt niezēja izmakšķerēt mūsu maciņu no sardzes vīra kabatas, — vienacis atzinās. — Bet man trūka tavas atļaujas.

—   Arī pašam taču kauč mazliet jāapjēdz! — Hodža Nasredins sapīcis atbildēja. — Kam vajadzīga nez kāda atļauja, lai atdotu likumīgam īpašniekam viņa maciņu?

—   Re ku tas ir! — To teikdams, vienacis izvilka no azotes maciņu. — Viņam tur kabatā bija vēl divas aproces — pēc svara spriežot, zelta, taču tās es neaiztiku.

Maciņa atrašanās tika nosvinēta ar varenām dzīrēm tuvākajā krodziņā. Krodzinieks krita vai no kājām, aptecēdams devīgos viesus te ar vieniem, te jau citiem cienastiem ar afgāņu dzērienu piedevām, kas dedzināja mēli un aukslējas. No krodziņa viņi pārcēlās uz kādu čaihanu, no čaihanas — pie medus sniega pārdevēja un dzīres nobeidza ar halvu.

Pēc tam viņi devās aplūkot tirgu. Bet Kokandas tirgus tais laikos bija tāds, ka to vienā reizē apstaigāt neuzņemtos ne pats visveiklākais skrējējs. Jau zīda pārdotavas vien stiepās veselu divu bultas lidojumu garumā, nedaudz no tām atpalika podnieki, kurpnieki, ieroču, halātu un citu mantu pārdevēji; kas attiecas uz zirgu un citu lopiņu tirgu, tad jāsaka — tas nebija pārredzams. Pa visu šo tirgus laukumu no vienas malas līdz otrai urdēja, trokšņoja, drūzmējās pūlis. Hodža Nasredins ar savu ceļabiedru tika uz priekšu, sāniski vien spraukdamies.

Nav iespējams aprakstīt to preču pārpilnību un krāšņumu, kas bija izliktas uz letēm, niedru paklājiem un tepiķiem: viss, ar ko varēja lepoties toreizējie Austrumi, — tas viss te bijal Kaljani, gan visvienkāršākie, nemākulīgi izgatavoti, gan simtiem tūkstošiem Stambulas meistaru darinātu, ar zeltu un dārgakmeņiem izgreznoti; sudraboti indiešu spoguļi mūsu siržu daiļajām laupītājām; koši persiešu tepiķi, kas priecina acis ar neparasti smalku rakstu; zīdi, kas savu mirdzumu aizguvuši no saules; samts, kura liego un glāstošo vizmu varētu apskaust vakara debesis; paplātes, aproces, auskari, segli, naži …

Zābaki, halāti, tjubeteikas, jostas, krūzes, ambra, muskuss, rožu eļļa … Taču te mēs apstādināsim mūsu spalvas skrējienu, jo visu Kokandas tirgus bagātību uzskaitīšanai mums vajadzētu divas vai pat trīs biezas grāmatasl

Tirgus diena, raibum raiba, trokšņiem un smaržām bagāta, pagāja ātri. Saule rietēja, augsto mākoņu malas nokaita sarkanas, kvēlodamas sārtā atspulgā. Sākās atpūtas stundas: vietējie tirdzinieki izklīda pa mājām, atbraucēji devās uz čaihanām. Taču bungas, kas vēsta tirgus beigas, vēl nebija norībējušas — daudzi turpināja tirgoties.

To skaitā arī kāds naudas mijējs, slavens Kokandas bagātnieks, vārdā Rahimbajs, resns, dubultu zodu, noļukušiem vaigiem, tauku muguru, ko iespīlēja halāts, ar daudziem gredzeniem strupajos, tuklajos pirkstos, viņš, pa pusei pievēris gaļīgos plakstus, sēdēja aiz savas letes, uz kuras vienādos stabiņos bija sakrauta zelta, sudraba un vara nauda. Te bija indiešu rūpijas, ķīniešu četrstūrainie čengi, tatāru altini, kas te atkļuvuši no Zelta Ordas mežonīgajām stepēm, persiešu tumani ar rēcoša lauvas attēlu, arābu dināri un daudzas citas naudas, ko tajos laikos Austrumos lietoja; te bija monētas arī no tālām pagānu zemēm: gineji, dubloni, fartingi, uz kuriem uzspiesti grēcīgi franku karaļu attēli — bruņās, kailiem zobeniem un nešķīsto krusta zīmi uz krūtīm.

Ilodža Nasredins un vienacainais zaglis nokļuva pie naudas mijēja tieši tai laikā, kad tas beidza skaitīt dienas peļņu. Ar sēri dziļdomīgu seju, atkāris biezās lūpas, kas melnajā bārdā spilgti sārtojās, viņš vāca kopā savu naudu no letes. Monētas spruka ārā no viņa resnajiem pirkstiem gluži kā zelta un sudraba zivtiņas un klusi, priecinoši plakšķēdamas, krita somā, bet nicināmais varš, ko mijējs rauša kopā neskaitīdams, bira tur dobji, neskanīgi klaudzēdams, kā sadauzīti akmeņi.

Hodža Nasredins pašķielēja uz savu ceļabiedru, domādams ieraudzīt tā redzīgajā acī dzelteno, dzeļošo spīdumu. Tomēr neieraudzīja. Zaglis uz zeltu lūkojās mierīgi, viņa seja pauda pavisam citas domas.

—   Šonakt uz rīta pusi man rādījās sapņos, ka mans spraudeklītis saņēmies un izraisījis ziedpumpurus, — viņš sacīja.

—   Vai lai ticu šim sapnim vai ne? Vai patiesi Turahons man nepiedos, vai patiesi pēc gada atkal sāksies mana slimība un vai patiesi es atkal bušu spiests ķerties pie dziedinošā paņēmiena?

Te mēs garām ejot paskaidrosim, ka vērīgais Hodža Nasredins jau bija paguvis iepazīt savu ceļabiedru un izprast tā slimības raksturu, kura cēlas no uzmācīgas iedomas, ar ko vicnacis pats sevi ietekmēja. Visgudrā Avicenni, dziedniecības tēva sacerējumos ir teikts, ka ikviens miesas veselības iedragajums tūlīt atsaucas arī uz gara spirgtumu un otrādi; Hodža Nasredins bija dzēris no Avicenni avotiem un, attiecinot viņa pamācības uz vicnaci zagli, prata rast pareizu secinājumu.

—   Pravietisks sapnis, — viņš atbildēja, pūlēdamies piešķirt savai balsij vēlamo pārliecību, ka to māca Avicenni.

—   Pravietisks sapnis, iegaumē to. Man ir pamats domāt, ka šoreiz Turahons būs pret tevi žēlsirdīgāks un tu dabūsi piedošanu.

Viņu sarunu ar savu ierašanos pārtrauca kāda sieviete, atraitne, kā tas bija redzams no viņas halāta piedurknes zilās apmales. Apmale bija jauna, bet halāts stipri pavalkāts, — no tā Hodža Nasredins secināja, ka pēc nesenas vīra nāves atraitnei nav palicis naudas pat sēru tērpa nopirkšanai.

—  Ak labdarīgais un cēlsirdīgais tirgoni, es ierados pie tevis ar lūgumu glābt manus bērnus, — sieviete vērsās pie naudas mijēja.

—   Ej vien tālāk, es dāvanas nedodu, — tas noburkšķēja, nepaceldams acu, kas kāri vēroja naudu.

—   Es nelūdzu dāvanas, bet palīdzību, kas nebūs neizdevīga arī tev.

Nu mijējs pagodināja viņu ar skatienu.

—   Pēc vīra nāves man no bijušās labklājības saglabājušas dārglietās, mans pēdējais atspaids, ko es taupīju nebaltai dienai. — Sieviete no halāta apakšas izvilka ādas maisiņu. — Sī nebaltā diena nu pienākusi, visi trīs mani bērni ir slimi. — Viņas balsī ietrīsējās asaras. — Es dārglietas jau piedāvāju vairākiem tirgoņiem — neviens tās negrib pirkt bez iepriekšējas pilsētas sardzes priekšnieka apskates, kā to pavēl pēdējais firmans. Bet tu taču zini, godajamais tirgoni, ka pēc apskates man nebūs ne naudas, ne dārglietu: sardzes priekšnieks tās noteikti atzīs par zagtām un pievāks valsts kasei.

—   Hm! … — naudas mijējs pasmīkņāja, ar pirkstu bardā pakasīdams. — Kasei vai varbūt citam kam, bet paņemt jau nu noteikti paņems. No otras puses — pirkt no nezināmas gadījuma personas bez sardzes priekšnieka apskates ir visai bīstami, firmans par to sola simt rīkstes un cietumu. Taču aiz līdzjūtības pret tavām bēdām … Parādi, kas tev tur ir.

Atraitne pasniedza tam savu maisiņu. Naudas mijējs atraisīja to, izkratīja uz letes smagu zelta aproci, auskarus ar prāviem smaragdiem, rubīna krelles, zelta važiņu, ko pēc senas paražas vīrs dāvājis sievai par laulības savienības nesaraujamības zīmi, un vēl dažas sīkākas zeltlietiņas.

—   Cik tu par šo visu gribi?

—   Divi tūkstoši tangu, — sieviete bikli teica.

Vienacis ar elkoni iebuksnīja Hodžam Nasredinain.

—   Viņa lūdz taisni trešo daju no īstās vērtības. Tie ir Indijas rubīni, es jau no šejienes redzu.

Naudas mijējs nicīgi saknieba tuklās lūpas:

—   Zelts ar piemaisījumu, bet dārgakmeņi vislētākie, Kašgaras.

—  Viņš melš! — vienacis nočukstēja.

—   Vienīgi aiz žēluma pret tevi, siev, — mijējs turpināja, — es tev par šito visu došu… nu, tūkstoš tangu.

Vienacim noraustījās seja, dzeltenajā redzoklī uzliesmoja neapmierinātība; viņš būtu meties uz priekšu, iejaucies. Hodža Nasredins viņu aizturēja.

Atraitne mēģināja strīdēties:

—   Vīrs teica, ka par rubīniem vien esot maksājis vairāk nekā tūkstoti.

—   Nezinu, ko viņš tev ir stāstījis, bet dārglietas var būt arī zagtas, to atceries. Labi, divi simti tangu es pielikšu. Tūkstots divi simti, vairāk ne graša!

Ko nabaga atraitnei atlika darīt? Viņa bija ar mieru.

Naudas mijējs, nevērīgi iebāzis dārglietas somā, pastiepa sievietei sauju naudas.

—   Laupītājs! — drebēdams nočukstēja vienacis. — Es pats esmu zaglis un visu mūžu esmu pavadījis kopā ar zagļiem, taču tādus asinssūcējus neesmu sastapis!

Bet tas vēl nebija viss; pārskaitījusi naudu, sieviete iesaucās:

—   Tu esi pārskatījies, godājamais tirgoni, te ir tikai seši simti piecdesmit!

—   Vācies! — sāka brēkt naudas mijējs, viscaur tumši notvīkdams. — Vācies, jeb es tevi tūdaļ ar visu tavu zagto zeltu nodošu sardzei!

—   Palīdziet! Viņš mani aplaupīja! Labie ļaudis, palīdziet! — sieviete sauca, asarās pārplūzdama.

Vienača sašutums pārsniedza visas robežas, šoreiz Hodžam Nasredinarn diez vai izdotos viņu noturēt, bet aiz stūra pēkšņi norībēja bungas.

Būdas tuvumā parādījās augstmanis ar saviem sardzes vīriem. Apgaitu beiguši, tie devās uz dienesta telpām.

Sieviete apklusa, sāka kāpties atpakaļ.

Tirgonis, rokas zem vēdera salicis, zemu paklanījās augstmanim.

Tas no sava ērzeļa muguras atbildēja ar nevērīgu galvas mājienu:

—   Sveicinu cienījamo Rahimbaju, kura persona grezno mūsu pilsētas tirgoņu aprindas! Man likās, ka te kāds kliedza.

—   Ta re, viņa! — Naudas mijējs norādīja uz sievieti. — Netikli izlaidusies, nekaunīgi traucē kārtību, prasa naudu, melš par nez kādām dārglietām …

—    Par dārglietām? — Augstmanis kļuva vērīgs, un viņa izvelbtajās, stingajās acīs iezibējās tāds spožums, kuram blakus zagļa dzelteno redzokli varētu uzskatīt par nevainīgu un kautru, gluži vai zīdaiņa aci. — Nu, veicīgi, atvediet to pie manis, šo sievieti!

Atraitnes vairs nebija, glābjot pēdējo naudu, viņa bija pasteigusies nozust šķērsielā.

—    Palūk, kur piemērs: jo vairāk spaidu vienkāršajai tautai, jo brīvāk var rīkoties visādi blēži, — teica Hodža Nasredins. — Izskauduši zagšanu un ieviesuši laupīšanu gaišā dienas laikā, tikai pieseguši ar tirgošanās masku. Laidies pakaļ šai atraitnei, uzzini, kur tā dzīvo.

Vienacis nozuda; viņa īpašību skaitā ietilpa prasme pagaist no acīm un atkal nostāties acu priekšā nemanāmi, gluži ka izkūstot gaisā un atkal no tā paša gaisa sabiezējot.

Lai nekārdinātu sardzes vīrus, llodža Nasredins noslēpās aiz akmeņu kaudzes, kas bija sagatavoti lielā arika izmūrēšanai, kurš te tecēja garam. No šejienes viņš redzēja un dzirdēja visu, kas notika naudas mijēja būdā.

Augstmanis žēlsirdīgi pieņēma tirgoņa uzaicinājumu iedzert tēju. Starp viņiem sākās draudzīgas pārrunas par gaidāmajām zirgu skriešanās sacīkstēm ar paša hana piedalīšanos.

—   Es nebīstos ne no viena cita sāncenša, tikai no jums, godājamais Rahimbaj, — augstmanis teica, skrullēdams un glaudīdams ūsas. — Esmu dzirdējis par abiem jūsu ērzeļiem, kas šīm sacīkstēm atvesti no Arābijas. Dzirdējis esmu, taču redzējis neesmu, jo jūs tos slēpjat no svešas acs vēl skaudīgāk neka savu laulāto draudzeni. Klīst valodas, ka tic juins esot izmaksājuši četrdesmit tūkstošus tangu, ieskaitot pārvešanu pār jūru; pat pirmā balva neatlīdzinās jūsu izdevumus!

—   Piecdesmit divi tūkstoši, piecdesmit divi, — pašapmierināti sacīja naudas mijējs. — Es neskaitu izdevumus, kad runa iet par baudas sagādāšanu mūsu dižā hana acij.

—   Tas ir slavējami, es jūsu centību darīšu zināmu hanam. Tomēr neņemiet ļauna, ja mani tekinieši atņems jums pirmo balvu. Par arābu zirgiem neko sliktu sacīt, protams, nevar, tomēr es par labākajiem pasaulē joprojām uzskatu Tekinas auļotājus.

Augstmanis sāka gari un plaši apspriest dažādu zirgu šķirņu vērtīgumu, tirgonis klausījās un mīklaini smīnēja, ar pirkstiem pa resno vēderu plikšķinādams.

Gaiss sāka brīnišķi smaržot. Ieradās naudas mijēja sieva, gara, smuidra, ar vieglu plīvuru, caur kuru varēja manīt sārtos un baltos krāšļus uz viņas vaigiem, melni krāsotās skropstas, antimonu uzacīs un ķiniešu ziedi uz lūpām.

Viņu ieraudzījis, augstmanis piecēlās:

—   Sveicinu bezgala cienījamo un daiļo Arzi-bibi, mana labaka drauga sievu.

Viņa atbildēja ar paklanīšanos un smaidu. Naudas mijējs nespēja novaldīties, nepalielījies augstmanim ar savu bagātību un devību: viņš izvilka no somas dārglietas un turpat uz vietas dāvināja tās sievai, piemelodams, ka pirms stundas zeltlietu

pārdotavās esot par tām samaksājis astoņi tūkstoši tangu. Sieva pateicās par dāvanu ar visizsmalcinātākajiem vārdiem; viņas valoda bija domāta vīram, bet skatieni — augstmanim. Pašapmierinātībā iegrimušais tirgonis neko nemanīja un visu laiku skandināja par astoņiem tūkstošiem tangu, ko samaksājis par dārglietām, un piecdesmit diviem tūkstošiem — par arābu zirgiem un vēl nez par kādiem tur tūkstošiem. Augstmanis klausījās, savas melnās, neaprakstāmās ūsas skrullēdams, slēpjot aiz tām iecietīgu, mazlietiņ nicinošu smīnu — tieši tādu, kādu daudzi kokandieši alka uzplāt uz savas sejas, bet ko no svešas sejas rāva nost ar kinžalu un vēl biežāk — ar nosūdzēšanu.

—   Ar šīm dārglietām jus būsit vēl valdzinošāka, ak daiļā Arzi-bibi, — augstmanis sacīja. — Cik žēl, ka jūsu eņģeļa sejas skaistumu šo dārglietu rotā lemts baudīt vienvienīgi jūsu vīram.

—   Es domāju, ka nebūs sevišķs grēks, ja tu, Arzi-bibi, piekārsi auskarus, apliksi krelles un uz mirklīti atsegsies gaišā Kamilbeka, mana labāka drauga priekšā, — iztapīgi ierunājās tirgonis (redz, cik talu viņu noveda pašapmierinātība un dumjā godkāre!).

Sieva piekrita nestrīdēdamās (kur nu to!), aplika krelles, atsedza plīvuru.

Augstmanis pakāpās atpakaļ, ievaidējās un nevarīgi aizsedza ar plaukstu acis, it kā viņas skaistuma apžilbināts.

Tirgonis pašapmierinātībā piepūtās, elsa, šņākāja un viegli krekšķēja.

Hodža Nasredins aiz akmeņiem, visu to redzēdams, galvu vien nogrozīja, domās iesaukdamies: «Treknais sesk, par ķo tu priecājies? Tu pasūti ērzeļus no Arābijas, bet tava sieva tos atrod daudz tuvāk!»

Atgriezās zaglis — kā no gaisa nokrita Hodžam Nasredinam blakus:

—   Atraitne dzīvo netālu. Viņai patiešām trīs bērni un visi slimi. Seši simti piecdesmit tangu viņai nepietiks pat parādu nomaksai. Rīt viņa atkal būs bez graša ša nicināmā asinssūcēja žēlsirdības dēļ!

—   Iegaumē viņa pārdotavu, iegaumē atraitnes māju, tas viss mums drīz noderēs, — teica Hodža Nasredins. —Bet tagad ejam!

Viņi devās prom, pametuši augstmani, lielīgo naudas mijēju un tā sievu ar visiem viņu tūkstošiem, arābu zirgiem un apkau

nojošiem noslēpumiem. Caihana, kurā viņi bija apmetušies, atradās otrā tirgus malā, viņi gāja ilgi gar tukšajām būdām, šķērsojot apklusušos laukumus. Liesmojošais riets aklināja, vakara gaisma plaši un klusi sedzās pār zemi un šai zeltainajā zaigā minareti un drūmās milzu mošejas it kā zaudēja savu šīszemes smagumu, šķita gaisīgas, ņirbošas, gluži kā sagatavojušās celties pret debesīm un izkust to dzidrajā, rāmajā ugunī.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Kalnu ezers! … Hodža Nasredins tirgū izprašņāja visus pēc kārtas par to — zemkopjus, klejojošus amatniekus, ākstus un burvju māksliniekus. Velti — par tādu ezeru neviens neko nebija dzirdējis. «Kur gan tas ir pagaisis?» Hodža Nasredins domāja. «Varbūt vecajam tas piederējis, atrodoties kādā no viņa iepriekšējiem iemiesojumiem kaut kur uz Jupitera vai Saturna, bet tagad viņam aiz vecuma sajukuši rēķini un viņš sūta mani meklēt šo ezeru uz Zemes!»

Ne mazāk raižu Hodžam Nasredinam sagādāja arī otrs uzdevums — Turahona žēlsirdības iegūšana. «Līdz svētkiem atlikusi vairs tikai nedē|a,» viņš prātoja. «Vajadzīga nauda, ne mazāk par sešiem tūkstošiem, kur lai to ņem?»

Nācās meklēt padomu no vienača zagļa, neatklājot, protams, mērķi, kam šī nauda vajadzīga.

—   Agrākos gados es Kokandā sešus tūkstošus būtu dabūjis bez sevišķām pūlēm, — zaglis atbildēja. — Bet tagad kokandiešus piemeklējis trūkums, kam lai atrod tik smagu maku? Varbūt vienīgi naudas mijējam.

—   Tu jau atkal esi iekļuvis savu grēcīgo domu gūstā, — Hodža Nasredins pārmetoši teica. — Kālab noteikti jāzog, vai tad cita ceļa nav?

—   Vinnēt kauliņu spēlē?

—   Tur var arī paspēlēt. Mums jāizvēlas kāda cita droša spēle.

Hodžam Nasredinam prātā pazibēja kāda iedoma, pagaidām

vēl neskaidra, taču tā slēpa sevī auglīgas sēklas.

—  Spēle trijatā: es, tu un šis taukais grēka gabals Rahimbajs. Bet kā lai viņu ievilina mūsu spēlē?

—  Taukais naudas mijējs, atraitņu un bāriņu aplaupītājs! — iesaucās vienacis. — Viņš jāievilina spēlē? Vieglāk gan ievilināt šo stabu vai, rau, to kamieli!

—   Tomēr būtu ļoti labi iegūt naudu tieši no viņa, — turpināja Ilodža Nasredins, aizrāvies ar savu iedomu. — Labprātīgi, protams, pilnīgi labprātīgi! Tas būtu visai derīgi arī pašam Rahimbajam, kad viņš pāries citā dzīvē pēc šīszemes gaitu beigšanas.

—   Labprātīgi iegūt no šā asinssūcēja sešus tūkstošus tangu! — vienacis vai pārsmējās. — Viņa zemes gaitas beigsies jau ar pirmo simtu! Paveries, kā viņš tur savu somu — raušus neizrausi!

Saruna notika čaihanā, vēlā stundā, gandrīz uz pusnakts robežas. Pilsēta dusēja, tirgus ugunis bija apdzisušas, dega vienīgi sveķu ugunskuri sargtorņos. Jauns mēness vientuļi un skumji bija pārlicis pār minaretiem, ar ledainu gaismu sudrabodams no podiņiem celtās cepures. Bija vēsi, klusi; dienā pilsētā jau valdīja vasara — svelme, putekļi, tveice, bet spārnotās naktis ar miglaino vizmu, ar zvaigžņu vēsmas noslēpumaino spirgtumu vēl piederēja pavasarim. Vienacis zaglis palīda zem segas un sāka krākt, bet Hodža Nasredins vaļējām acīm gulēja zilgās miglas varā, kas bija izklājusies pār zemi no neapjaušamiem augstumiem un nesa sevī daudz neskaidru citas, tālas pasaules redzēiumu.

Dobjas bungas, kas pavēstīja pusnakti, atgrieza Hodžu Nasredinu pie šīszemes lietām — pie resnā tirgoņa un viņa ādas somas ar naudu. Piepūlēdams gribu, viņš nopurināja tīksmo bezdornu stingumu. «Meklē, mans prāts, mekiē! Naudas mijējam jādod seši tūkstoši tangu un viņš dos, un pilnīgi labprātīgi — tā esmu sadomājis, un tā tas notiks!»

Bet resnīgais naudas mijējs tai laikā, neko nenojauzdams, neizjuzdams nekādu bažu, vienā mierā svilpāja caur degunu un čamstināja lūpas* blakus savai debešķīgajai laulenei. Viņa gan negulēja un, ar riebumu uzlūkodama vīra uzpūsto vēderu, kas viegli cilājās zem zīda segas, atcerējās augstmaņa neaprakstāmās ūsas un dedzinošo skatienu. Guļamistabā aiz cieši aizvērtajiem logu aizvariem bija smacīgi un tvanīgi, no sveces uz paplātes krita eļļainu kvēpu lēkšķes. «Ak skaistais Kamilbek,» daiļava domāja, «cik saldas man ir jūsu skaujas un cik pretīgi šā resnā muļķa bezspēcīgie pieskārieni! …» Ar tādām grēcīgām domām viņa arī aizmiga, acu priekšā joprojām tēlojoties neatvairāmām, melnam ūsām, pārliecināta, ka to dižciltīgais īpašnieks savos nakts sapņos tāpat nav aizmirsis viņu.

Skaistule alojās — augstmanis šai vēlajā stundā bija aizņemts pavisam ar citām domām: par savu paaugstināšanu, par jaunam balvām, par sāncenšu satriekšanu.

Viņš stāvēja pils guļamtelpas valdnieka priekšā un ar verga padevību ziņoja pagājušās dienas notikumus. Tāda bija hana noteiktā kārtība; varētu likties, ka valdniekam dienā nepietiek laika, taču nebija ne uz to pusi: hanam gluži vienkārši bija naktīs bail palikt vienam, jo viņam jau sen senis uznāca piepeša elpas trūkuma lēkmes. Sī slimība viņu nežēlīgi mocīja un neatkāpās, par spīti pils dziednieku vienbalsīgajiem apgalvojumiem, ka tā ar katru dienu kļūstot mazāka un drīz pagaisīšot pavisam. Dziednieki hanam nemeloja, viņi tikai nepateica līdz galam, ka slimība pagaisis kopā ar hanu pašu…

Gulēdams ar muguru augstos spilvenos, smago segu atstūmis, hans ar vārgajām, plāna zīda krekla segtajām krūtīm smagi vilka gārdzošu, svilpjošu elpu. Guļamtelpas logi bija atvērti, pīpes nekūpēja, bet viņam tomēr trūka gaisa.

—   Pēc tirgus slēgšanas, — augstmanis ziņoja, — pārliecinājies, ka pilsētā viss mierīgi, es devos uz sacīkšu laukumu, lai pats personīgi pārbaudītu, cik labi tas sagatavots gaidāmajām zirgu skriešanās sacīkstēm …

—   Tu pats personīgi apskatīji arī pagājušajā gadā, — hans pārtrauca. — Un tomēr viens ērzelis izmežģīja kāju. Pielūko, ja arī šoreiz atgadīsies kāda bedre! . . .

—   Šoreiz esmu gatavs atbildēt ar savu galvu, — augstmanis palocīdamies atbildēja. — Ceru, ka mani tekinieši spēs pienācīgi priecināt jūsu gaišības valdnieka acis.

—   Taviem tekiniešiem, es dzirdēju, esot radušies sāncenši. Kāds tirgonis, neatceros tā vārdu, pasūtījis zirgus no Arābijas, samaksājis par tiem, kā stāsta, vairāk nekā piecdesmit tūkstošus. Vai tu šos zirgus esi redzējis?

—   Redzēju, ak valdniek, — ne aci nepamirkšķinājis, sameloja augstmanis. — Zirgi neapstrīdami ir labi, taču maniem auļotājiem netiek ne tuvumā. Vēl varu piebilst, ka to cenu tirgonis ir stipri pārsālījis, par šiem arābiem, kā man tas pavisam skaidri zināms no maniem spiegiem, viņš samaksājis mazliet pāri par divdesmit tūkstošiem.

—   Divdesmit tūkstošus? Kādi zirgi gan var būt par divdesmit tūkstošiem pāri? Vai tikai viņš nedomā ierasties sacīkšu laukumā mūsu acu priekšā ar kleperiem.

—   Tirgonis ar zemu izcelšanos, no kurienes lai tam būtu zināmi augstākās pieklājības likumi, — kā garām ejot izmeta augstmanis.

Tādā veidā nopēlis resno naudas mijēju, savu sāncensi sacīkšu laukumā, augstmanis sāka nopelt arī citus sāncenšus no pils aprindām. Sava tiesa tika valsts kases kasierim, kas nesen bija sarīkojis aizdomīgi izšķērdīgas dzīres astoņdesmit viesiem, tika nodokļu vezīram, it kā starp citu tika sadots arī galvenajam einuham par oārmērīgu pieķeršanos Lagodas hašišam.

Pēc tam augstmanis brīdi vilcinājās, gatavodamies dot triecienu savam galvenajam ienaidniekam. So triecienu viņš bija iecerējis jau sen un lolojis ilgi, kā rūpīgs dārznieks lolo siltumnīcā vērtīgu augli. Augstmaņa ienaidnieks bija kara priekšnieks Jadgorbeks, pēc iesaukas Bezbailīgais, Kokandas slavenās kavalērijas vadonis, izcils karavīrs, caurcaurēm klāts ar rētām, ko atstājuši ienaidnieku zobeni, daudzu uzvaru slavas vainagots. Lišķīgs, zaķpastalīgs zemiskums nekad neieredz lielu un drosmīgu siržu skaidro cildenumu; augstmanis neieredzēja Jadgorbeku par taisnīgajiem vārdiem, bet jo sevišķi par vienkāršo ļaužu neuzpērkamo cieņu pret karavadoni, kas pārvērtusies milestībā.

Drūms, smagnējs, jau pavecs, ar nokarenām, palsām ūsām, vienkāršā čalmā ar vienu vienīgu zelta spalvu — savas militārās varas zīmi, apnēsātā zīda halātā, kas elkoņos kļuvis spīdīgs, kājās viņam bija zābaki ar segla kāpšļos nomītiem purngaliem un papežiem, zābaki, kas, pastāvīgi saskaroties ar zirga spalvu, nobrūnējuši, viena paša miesassarga, gaudena, pusakla večuka, jaunības dienu aukļa pavadīts, Jadgorbeks, seglos sakumpis, lēni jāja pa tirgus laukumu uz savā vecā un arī zobenu savainotā argamaka, un pūlis apklusa, deva ceļu, pavadot karavīru ar godbijīgiem čukstiem, bet viņa bijušie kareivji, tādi paši sirmi kā karavadonis, ar godīgās kaujās gūtām rētām sejās, sauca nopakaļ no čaihanām: «Sveiciens Bezbailīgajam! Kad dosies karagājienā? Neaizmirsti mūs, mēs vēl varam kauties! …» Reizi gadā ierazdamies pilī, vecais karavīrs arvien izturējās klusi un ne vārda nebilda par saviem varoņdarbiem, bet pašas rētas viņa sakropļotajā sejā dūca un rēca, it kā sevī glabādamas pagājušo laiku vara kaujas tauru aprauto rēkoņu, kailu zobenu svilpoņu, zirgu ļaunu, spiedzīgu zviegšanu, vairogu zvaņu un dobjus bungu dārdus, kas krūtis piepilda ar niknumu.

Vai gan viegli bija to visu paciest augstmanim, kas nekad nav piedalījies nevienā kaujā,nekad nav redzējis pazibam virs savas galvas svešu asmeni? Skaistais Kamilbeks visu mūžu apzinīgi nedevās uz cīņas lauku agrāk, pirms ienaidnieks nav cieši jo cieši sasiets ar virvēm un kā niecība nosviests zemē, knūpus, un no mugurpuses vēl divu sardzes vīru piespiests, vienam sēdot uz kakla, bet otram — uz kājām.

—   Nu, kas vēl būs? — vaicāja valdnieks, gari nožāvājies.

Bija jau vēls, un viņš uztūkušajos plakstos juta smagumu, bet

labdaris miegs joprojām nenāca.

Augstmanis saliecās un notrīsēja no pakauša līdz pirkstu galiem. Redz nu, ilgi gaidītais brīdis pienācis!

—   Manās domās mīt gan kāds rūgti patiess vārds, ak valdniek!

—   Stāsti!

—   Baidos padarīt smagu visuvarenā valdona valstisko sirdi.

—   Stāsti!

—   Runa iet par kara priekšnieku Jadgorbeku.

—   Par Jadgorbeku? Viņš nogrēkojies? Kā?

Augstmanim mazliet aizrāvās elpa, tomēr, vīrišķīgi pārvarējis

uztraukumu, viņš skanīgā un skaidrā balsī sacīja:

—   Esmu viņu pieķēris lauiibas pārkāpšanā!

—   Laulības pārkāpšanā? Jadgorbeku? — hans iesaucās, vairāk nekā pārsteigts. — Tu esi prātā jucis! Ja kā citādi, es vēl varētu noticēt, bet tā! . ..

—   Jā, laulības pārkāpšanā! — augstmanis stingri atkārtoja. — Man ir neapstrīdami pierādījumi. Pirms sešiem gadiem kļuvis atraitnis …

—   Zinu …

—   … minētais baudu meklētājs Jadgorbeks, negribēdams precēties likuma paredzētā veidā un no allaha noteiktā kārtībā, pirms divi gadiem stājies netikumīgos sakaros ar kādu sievieti, persieti, vārdā Sarafatu.

—   Zinu, — hans pārtrauca. — Bet tai sievietei taču vīra nav; jau pieci gadi, kā viņš ar savu karavānu devies uz Indiju un ceļā gājis bojā.

—   Lai valdnieks atļauj savām ausīm uzklausīt manus tālākos vārdus. Arī pēc firmana pasludināšanas, — bet kopš tā laika pagājuši divi mēneši, — Jadgorbeks nav pārtraucis savus netiklos sakarus ar minēto sievieti, tātad ir vainīgs un pakļauts paredzētajam sodam.

—   Kāpēc tad lai viņš būtu pārtraucis ar to sakarus, ja viņa ir brīva, es tev atkārtoju! — hans kliedza jau ar nepacietīgu īgnumu balsī. — Kā var attiecināt uz šo gadījumu firmanu, kas te par laulības pārkāpšanu, ko tu muldi!

Viņš tomēr bija lielas hanistes valdnieks un, gribi vai negribi, vajadzēja rūpēties par likumu iespējami stingru un pareizu ievērošanu, lai priekšnieku patvaļa nesagrautu viņa valsti.

—   Valdnieks jautā, kā var attiecināt firmanu? — augstmanis saka šņākt, plēsīgi ūsas kustinādams. — Bet, ko tad, ja šī sieviete īstenībā nav brīva un joprojām sastāv laulībā, kas likumīgi nav šķirta? Ko tad, ja viņas vīrs nav gājis bojā, bet ir dzīvs?

—   Dzīvs? Kur tad viņš visus šos piecus gadus ir bijis?

—   Viņš dzīvs un šodien atrodas Indijā, Pešaverā, kur kļuvis par vergu. Man pazemē sēž divi pešaverieši, kurus es jau aizpērn noķēru tirgū par ļaundarīgiem burvju nodomiem pret dižo hanu. Savos noziegumos viņi, protams, pilnīgi atzinās jau pirmajās divās nopratināšanās, un es tiem, atbilstoši likumam, piespriedu ieslodzījumu pazemes cietumā. Un nu nesen, šajās dienās, viņi papildus atzinās, ka Pešaveras tirgū sastapuši šīs sievietes vīru nožēlojamā verga stāvoklī. Viņš trīs reizes sūtījis ziņu savai sievai, lūgdams izpirkt, taču viņa nav atsaukusies, sava netikumīgā mīļākā Jadgorbeka samācīta, par ko es esmu pārliecināts. Ak valdniek, redz ko pratināšanā liecināja pešaverieši — abi ar vieniem un tiem pašiem vārdiem.

—   Tavās pratināšanās jau visi liecina ar vieniem un tiem pašiem vārdiem, — aizrādīja hans, drūmi pasmīnēdams. — Ko domās iedzīvotāji, ko teiks karaspēks, ja Jadgorbeku saņems ciet tik smieklīga iegansta pēc? Sī lieta tev nav visai tīra, kā es skatos . . .

Hanu kaitināja augstmaņa pārmērīgā nekaunība, kurš jau iepriekš bija izlēmis sodu, kaitināja pārāk pašpārliecinātās melnas ūsas, bez tam arī slimība nelika mieru, skaudri smelgdama pakausī, tāpēc valdnieka balss bija ķērkstoša un dzēlīga.

—   Nav visai tīra, es saku. Pešaverieši noķerli pirms diviem gadiem, bet par tikšanos ar šīs sievietes vīru pastāstījuši tikai tagad. Kāpēc tad viņi to neapliecināja līdz šim?

—   Viņi spītīgi noliedza, atzinās tikai tagad.

—   Spītīgi noliedza? — smīns hana seja kļuva vel drūmāks. — Burvībās, par kurām tiem draudēja cietums, atzinās, kā tu saki, jau pirmajās divās pratināšanās, bet par tikšanos ar šīs sievietes vīru, par ko tiem nedraudēja it nekas, neatzinās pusotra gada? Un vēl tavā pazemē, tavās rokās? Mazliet savādi, kā tev liekas, ko?

Augstmanis saprata, ka savam nodomam nav izvēlējies piemērotu brīdi. Hans sliktā garastāvokli, viņš neskatīdamies vērš dzeloni pret to, kas tuvāk; šonakt vispār nevajadzēja pilī rādīties, vajadzēja izlikties par slimu un pagrūst savā vietā hana dzelonim kādu citu. Taču kļūda jau pielaista; cilvēkiem, kas spiežas tuvāk troņa pakājē, tā bieži iziet greizi: kas pirmais sniedzas pēc kumosa, pirmais saņem arī pļauku.

—   Ak dižais visuma centr, ari agrāk esmu manījis Jadgorbekā tieksmi pārkāpt laulību un, ja par to klusēju hana priekšā, tad vienīgi aiz rūpēm saudzēt valdnieka dārgo veselību, kurai tik sūra vēsts varētu kaitēt, — augstmanis iesāka, līkumā saliecies, pakaļu luncinādams, cerībā, ka vēl visu izdosies pagriezt vēlamā virzienā.

Kur nu, tik neizdevusies, nelaimīga nakts!

—   Esi manījis Jadgorbekā tieksmi uz laulības pārkāpšanu arī agrāk? — hans pārjautāja. — Kur? Karagājienu likstās, kurās tu ar viņu nekad neesi dalījies? Un ar ko° Ar savu zobenu, vai, viņš pārkāpa laulību? Bet es gan esmu manījis ko citu, esmu manījis līdzīgu tieksmi dažiem citiem … kuriem tādām lietām pietiek gan spēka, gan brīva laika, kuri tieši laulības pārkāpšanas nolūkos audzē kuplas ūsas un valkā lakotus zābakus uz tik augstiem papēžiem, ka sāk atgādināt ķīnietes. Lūk, kur derētu pameklēt laulības pārkāpšanu; esmu pārliecināts, ka šie meklējumi ilgi nevilktos.

Zeme zem augstmaņa kājām sāka šūpoties un gaist. Vai hans runā uz labu laimi vai saņēmis no kāda sūdzību? Varbūt viņš visu zina, pat Arzi-bibi vārds tam nav svešs? Varbūt viņš vienkārši vilcinās, gluži kā runcis, kurš jau iecirtis nagus pelē? Visas šīs domas virpuļodamas un svilpodamas joņoja augstmaņa galvā kā acumirklīgs Arābijas viesulis, kas aplauž palmas.

Nu viņam vairs nebija laika gudrot par ļaunprātīgajiem nodomiem — kaut tikai pats tiktu laukā no slazdiem!

Juzdams sejā nodevīgu bālumu, aizgriežoties no gaismekļiem, viņš ilgi kāsēja, atklepojot aizsmakumu, kas bija iestrēdzis kaklā.

Viņam būtu jāatkāpjas gudri un viltīgi, nepavēršot pret hanu neaizsegtu muguru, taču viņš, jau pēc dabas gļēvulis, metās mukt, atpakaļ neskatoties.

—   Dižajam valdniekam kā arvien taisnībai — viņš iesaucās pārspīlētā dedzībā. — Ar savu nesalīdzināmo gudrību valdonis aizdzina miglu no manām acīm. Tagad es skaidri redzu, ka minētie pešaverieši ir ļaunā nolūkā apmelojuši cildeno Jadgorbeku, lai mazinātu viņa kara varoņdarbu slavu un tādējādi kaitētu Kokandas hanistes mirdzumam! Redz, kāds ir bijis viņu noziedzīgais mērķis; tagad atliek vienīgi uzzināt, kas tos sakūdījis, kur slēpjas nodevība. Rīt es pats personīgi vēlreiz nopratināšu pešaveriešus.

Hans klausījās klusēdams; viņa plānajās lūpās bija iegūlis pareģojošs smīns; kādi vārdi slēpjas aiz tā, un ko tie pavēstīs, beidzot mutei paveroties? Apjukumā, bailēs, pūlēdamies aizkavēt šos vārdus, augstmanis runāja aizgūtnēm, arvien pieaugošā kvēlē.

—   Cik svētīga šī nakts! — viņš iesaucās. — Pateicoties mūsu valdnieka neizsmeļamajai gudrībai, nodevība ir atmaskota, nevainīgais vārds atkal tīrs! Tagad mana sirdsapziņa ir mierīga, prāts kļuvis asāks, gars gaišāks, tagad es varu doties prom!

Pie katra vārda klanīdamies un tupdamies, viņš atmuguriski kāpās uz glābējām durvīm, bet guļamtelpa bija plaša un pēdējo soli viņš nepaspēja paspert; viņš jau bija pārcēlis labo kāju pāri slieksnim un klanīdamies vilka klāt kreiso, vēl mirkli — un viņš jau būtu aiz durvīm, glābiņā, bet tieši te viņu panāca atriebes bulta.

—   Pagaidi! Nāc tuvāk! — hans pameta viņam ar pirkstu.

Ar stiklainu, aizvilgušu skatienu, neatraujami piekaltu pie

hana pirksta, kas viņu aicināja, augstmanis klusēdams, gluži kā neredzama arkāna vilkts, nāca atpakaļ no durvīm līdz hana ložai, pie tam katrs solis šai atpakaļceļā bija jāsamaksā ar visnežēlīgākām sāpju graizēm.

—   Kur viņi pašlaik ir, tie tavi pešaverieši? — hans vaicāja.

—   Pazemes cietumā, ak valdniek!

—   Esmu nolēmis pats tos nopratināt.

Gaisma augstmaņa acu priekšā satumsa, sāka reibt galva. Taču mēle, prātu nevērodama, darīja savu:

—   Dienai sākoties, tie tiks atgādāti pilī.

—   Nevis dienai sākoties, bet tūlīt, — teica hans. — Es tik un tā, kā redzu, neaizmigšu, tāpēc ķeršos pie šīs lietas tūlīt…

—   Viņi nav sagatavoti, lai vestu uz pili, — augstmanis nošļupstēja. — Viņi ir noskranduši un apauguši kā mežoņi…

—   Nekas, ja pavisam vajadzēs, uzmodināsim bārddzini.

—   Viņi neciešami smird …

—   Mēs tos nostādīsim patālāk, pie vaļēja loga. Un es visos sīkumos iztaujāšu par šīs sievietes vīru: kā tas nokļuvis Pešaverā, un kas to padarījis par vergu. Un tāpat arī par burvībām, kuru dēļ tie saņemti; man nāk prātā, ka tu toreiz par izrādītajām pūlēm saņēmi desmit tūkstošus tangu vai pat visus piecpadsmit. Viņi pastāstīs; tu, protams, pa to laiku aiziesi, lai viņi justos brīvāk, bet es paklausīšos un noskaidrošu. Ei, sardze!

Viņš piesita ar veserīti pa vara gredzenu, kas bija piekārts pie gaismekļa.

Ienāca pils sardzes priekšnieks.

—   Tu pagaidām paliksi šeit, — hans teica, vērsdamies pie augstmaņa. — Bet tu no sardzes paņemsi četrus vīrus un ar tiem dosies uz cietumu, kurā atrodas .. .

Sai brīdī elpas trūkums ar kaulainu roku sakampa hanu aiz kakla un sabēra krūtīs un rīklē gluži kā smalki sakapātas zirga spalvas. Hans sagrīļojās, kļuva sarkans, tad zils; viņa vārgo augumu sita, purināja un plosīja sauss klepus, acis izspiedās, mēle izkārās. Ieskrēja dziednieki ar bļodām, dvieļiem, krūzēm; sākās jezga.

Augstmanis pats neapjēdza, kā bija izkļuvis no pils.

Ja negadītos pēkšņā aizdusas lēkme, kas hanam atņēma samaņu, šī nakts būtu pēdējā augstmaņa lieliskajā dzīvē-

Tikai uz laukuma, spirgtajā nakts vējā, viņš atguvās.

Briesmas bija attālinājušās, bet vēl nebija pagājušas garām. Atlabis hans atcerēsies pešaveriešus un pieprasīs tos atvest.

Nepieciešams pešaveriešus aizvākt, tūlīt pat aizvākt, pirms dienas ausmas!

Bet kā?

Augstmanis nevarēja izgudrot.

Vakar viņš tos būtu varējis atklāti vai slepus nogalināt — un neviens neteiktu ne vārda. Bet šodien šie pārbaudītie paņēmieni nederēja: pie divām pešaveriešu galvām var nejauši pievienot trešo — pats savējo.

Atlika vienīgais paņēmiens, ko savos daudzajos noslēpumainajos darījumos augstmanis nekad nebija pielietojis, — bēgšana!

Šādi izlēmis, augstmanis devās uz sardzes namu, kur mita uzticami vīri, kas bija vienmēr gatavi izpildīt visu bez liekas izprašņāšanas un prata klusēt par izpildīto.

Burvji pešaverieši, kuri šai naktī kļuvuši par paša valdnieka uzmanības priekšmetu, īstenībā bija visvienkāršākie akmeņkaļi, kuri jau sen strādāja pārī un uz Kokandu bija atnākuši peļņā; abi jau paveci un abiem nekad mūžā nebija gadījies saskarties ar buršanu; visu to augstmanis bija sadomājis, lai dabūtu paaugstinājumu amatā.

Pēc pusotra gada bezcerīgas sēdēšanas pazemes cietumā pešaveriešiem nesen vajadzēja uz īsu laiku aiziet spīdzināšanas tornī, lai dotu jaunas liecības, tikpat neskaidras kā iepriekšējās: par nez kādu sievieti, ko nezin kur nezin kad nezin kas ar buršanu pārvērtis verdzenē, par nez kādu vīru, kas nevēloties šo sievieti izpirkt vai arī otrādi, — par vīru verdzībā un sievieti, kas nevēlas to izpirkt, vai par viņiem abiem verdzībā … un vēl nez kas esot nobūris kādu tur vecu kara priekšnieku, pārvēršot to persietē, vārdā Šarafata, — ar vārdu sakot, pešaveriešu galvā tas viss bija sajucis, un viņi atgriezās pazemē drūmā vienaldzībā pret turpmāko, skaidri apzinādamies tikai vienu, ka tagad jau gan. pēc otras pratināšanas, bendes cirvis viņiem secen neies!

Tieši ar šo domu viņi sagaidīja trīs cietumsargus, kas pirms ausmas nokāpa pie viņiem un atbrīvoja važu slēdžus.

Ievērodami nodomātajam pasākumam nepieciešamo klusumu, divi cietumsargi kāpa ar pešaveriešiem augšā, bet trešais palika lejā pārzāģēt tukšās važas.

Vissritēja gludi kā smērēts, pilnīgi atbilstoši augstmaņa priekšrakstiem, bet pēkšņi augšā radās neparedzēta aizkavēšanās: pešaverieši, pārliecināti, ka dodas taisni uz bendes bluķi, pieprasīja mullu; būdami stingri ticīgi musulmaņi, viņi negribēja stāties allaha priekšā ar grēku nastu.

Atrunas nelīdzēja.

Velti cietumsargi cits par citu sazvērnieciskās pusbalsīs centās viņiem iegalvot, ka tos ved brīvībā.

Pešaverieši, protama lieta, neticēja un arvien neatlaidīgāk pieprasīja mullu.

Pa to laiku dārgās minūtes steidzās un tuvojās ausma — bridis, kas nodomātajam vairs nederēs.

Mēģinājumi izgrūst pešaveriešus no cietuma ar varu nevainagojās panākumiem, jo viņi sāka kliegt, un lejā, pazemē, ar daudzu balsu dunu viņiem atsaucās pārējie cietumnieki.

Bet cietums atradās bīstami tuvu pilij, tur varēja sadzirdēt.

Nācās ziņot augstmanim, kurš pats tai laikā tālredzīgi atradās ārpus cietuma, tomēr ne visai tālu.

Augstmaņa uzticamais mulla šai gadījumā negadījās pa rokai — daudz ko paredzēdams, par pešaveriešu nelokāmo ticību islamam augstmanis nebija iedomājies.

Saukt kādu citu mullu nejāva noslēpums.

Murminādams lamas un lāstus, augstmanis pavēlēja kādam uzticamam sardzes vīram pārģērbties par mullu, tas ir, apvilkt baltu halātu, uzliki baltu čalmu un tādā izskatā doties pie pešaveriešiem.

Jaunizceptais mulla, ar liekuļoti dievbijīgu seju piegājis pie cietumniekiem, gribēja sākt piemērotu lūgsnu, bet viņa mute aiz daudzu gadu ieraduma, pašam sardzes vīram neviļus pēkšņi sāka nešķīsti lamāties, un pēc tā pešaverieši viņu pazina.

Sardzes vīra aplamība gandrīz izjauca visu nodomu.

Sausinu pārņemti, iedomājoties, ķa būs jāpaliek bez pēdējās grēksūdzes, redzēdami, ka viņus apmāna šai pēdējā un vissvarīgākajā, pešaverieši sāka kliegt vēl spalgāk nekā pirmo reizi — pazeme tiem atsaucās ar dobju rēkšanu, gluži kā zemestrīces rūkoņu.

Otrreiz ziņoja augstmanim.

Tas grieza zobus, tas bālēja, it kā viņa sejā atstarotos bālā svītra, kas jau baltoja austrumos.

Skrēja minūtes.

Tuvojās ausma.

Gruva nodoms.

Noslēpums draudēja nākt atklātībā.

Baiļu dzīts, augstmanis izmisumā nolēma lietot pēdējo līdzekli.

Viņš pavēlēja ziņot par bēgšanu un sacelt trauksmi — taurēt taures, sist bungas, šķindināt vairogus, vicināt lāpas un visiem kliegt, cik iespējams, skaļi.

Sā trokšņa un jezgas laikā sasiet pešaveriešus, jo to brēkšanu jau nedzirdēs, aizbāzt tiem muti ar lupatu vīkšķiem, paslēpt viņus biezas vilnas maisos un ar visātrākajiem zirgiem četru visuzticamāko sardzes vīru pavadībā aizvest uz dienvidu vārtiem.

Bet bēgļu gūstītājus vadīt uz ziemeļu vārtiem.

Tas viss tika izpildīts.

Taurēja taures, dunēja bungas, liesmoja lāpas, skanēja kliedzieni: «Turi! Ķer! Nelaid! ..

Baltā zirgā, kailu zobenu rokā, izspūrušām ūsām, lāpu apgaismots, cietuma priekšā drasēja augstmanis it kā tikko būtu atauļojis, trauksmes saukts.

Viņš pērkonīgā balsī deva pavēles:

— Uz ziemeļu vārtiem!

Dzinēji metās turp; pa priekšu augstmanis baltā zirgā, kailu, virs galvas paceltu zobenu rokā.

Bet pešaveriešus, kurus smacēja maisi, strauji zirgi no Kokandas nesa uz dienvidiem.

Pēc divu stundu ilgas, nepārtrauktas auļošanas sardzes vīri apturēja zirgus pie kādas pamestas kapsētas biezā meldru un dzeloņplūmju saaudzē.

Pešaveriešus izpurināja no maisiem.

Viņi vēl elpoja, kaut arī vārgi.

Agrās saules stari, spirgtais vējš un arika ūdens, ko no ādas ceļaspaiņiem viņiem bagātīgi salaistīja virsū, izrādīja vēlamo iedarbību.

Pešaverieši atjēdzās, atguva spēju saprast cilvēku valodu.

Tiesa gan, šīs viņiem domātās valodas deviņas desmitdaļas sastāvēja no vienvienīgām lamām, taču pešaverieši tomēr saprata, ka patiesi tiek izlaisti brivībā, un pateicās aliaham par tik brīnumainu izglābšanu no nenovēršamas bojā ejas.

Viņi saņēma pavēli doties tālāk, pāriet hanistes dienvidu robežu un nekad vairs nerādīties Kokandā.

Viņiem abietn kopā iedeva piecdesmit tangas -pusi no tā, ko augstmanis bija atvēlējis robežapsargu sirds mīkstināšanai.

Otru naudas pusi sardzes vīri sadalīja paši, pēc tam uzlēca zirgos un aizdrāzās uz Kokandu.

Palikuši vieni, pešaverieši vispirms dievbijīgi apmazgājis, ko tik ilgi nebija varējuši izdarīt pazemē.

Pēc tam, halātus paklājuši, nometās ceļos tā, lai lecošā saule paliktu pa kreisi, novājējušās sejas uz svētās Mekas pusi pavērsuši.

Viņi lūdza ilgi, kā jau tas pienācās par brīnumu, kas ar viņiem bija noticis.

Kad viņi beidza lūgšanu, sirdīs ieviesās miers — skaidrajās, patiesajās vienkāršo cilvēku sirdīs, kuri savu maizi godīgi nopelna smagā darbā.

Viņi vienlīdzīgi sadalīja saņemto naudu, pa divdesmit piecām tangām katram, un paslēpa to, paredzēdami atgriešanos pie ģimenēm, kas, bez maizes pelnītāja palikušas, cieš trūkumu.

Pēc tam viņi sāka klimst prom pa ceļu, priecādamies par sauli, zaļajām lapām, putniem, pieminēdami aizgājušos, ļaunos piedzīvojumus, nespēdami saprast ne to, kāpēc pirms pusotra gada viņus pēkšņi saņēma ciet un iemeta pazemē, ne arī to, kāpēc tikpat piepeši šonakt izgrūda no cietuma tik neparastos apstākļos.

Abi vīri tikai grozīja galvu, brīnīdamies par kungu ceļu neizprotamību, šīszemes likteņu juceklību un vienkāršam prātam neaptveramajiem priekšniecības visgudrajiem un noslēpumainajiem rīkojumiem.

Nākamā dienā abi bez kādiem šķēršļiem, zaudējuši tikai katrs desmit tangas no paslēptajām divdesmit piecām, pārgāja hanistes dienvidu robežu un pievakarē jau strādāja, skaldīdami akmeņus kādai jaunceļamai mošejai.

Tā lēni, pa ceļam veikdami darbu pēc darba, viņi tuvojās dzimtajam ciematam un, laimīgi sasnieguši to, baudīja atkalredzēšanās prieku ar savām ģimenēm.

Viņu tālākais liktenis mums nav zināms, taču mēs ticam, ka viņi vairs nenokļuva samalšanai tais visslavenajās dzirnavās, kurās savtīguma ūdeņi griež viltību ratus, kur godkāres vārpstas iekustina sūdzību zobratus un skaudības akmeņi maļ melu miltus …

Nakts vētra,-kas sacēlās ap pešavertešiem, ar savu spārnu neskāra čaihanu, kurā nakšņoja Hodža Nasredins un vienacis zaglis; līdz šejienei no cietuma atplūda vienīgi vāja par bēgšanu vēstošo bungu un tauru atbalss un dobji un saskanīgi dunēja zeme zem ziemeļu vārtu virzienā traucošo zirgu pakaviem. Pēc tam viss atkal apklusa līdz rītam.

Mēness paslēpās, zilgā krēsla izgaisa, palsas pirmsausmas miglas nomainīta, bet Hodža Nasredins vēl arvien nebija aizdarījis acu, domās piekalts pie resnā tirgoņa un tā naudas somas.

Bija jau pārdomāt' un atmesti kā nederīgi simtiem viltīgu paņēmienu kā izmānīt no naudas mijēja seši tūkstoši tangu. «Vai iekārdināt viņu ar neīstas peļņas spoku?» Hodža Nasredins prātoja. «Jeb iebiedēt? …»

Un pēkšņi no galvas līdz kājām viņu pāršalca karsta acumirklīga jausma. Palūk, kur tas ir, drošais ceļš kā atvērt Rahimbaja naudas somu! Viss uzreiz kļuva gaišs kā skrejošas zibens strēles gaismā, šaubas izklīda.

Un šīs jausmas dedzinošais spēks bija tik liels, ka tas aizplūda no Hodžas Nasredina uz pilsētas otru malu — uz tirgoņa namu. Naudas mijējs zem segas sāka nemierīgi grozīties, šņākt, čamstināt biezās lūpas, pieķēra ar roku vēdera kreisajā pusē, kur vienmēr nēsāja savu somu.

—   Uh! — viņš teica, ar elkoni sievu bikstīdams. — Kādu nelāgu sapni es nupat redzēju, — it kā es, soli atpakaļ paspēris, kristu lejā no trepēm barības silē un mani ar visu manu naudas somu kopā ar auzām aprītu kāds pelēks ēzelis. Bet pēc tam ēzelis izmeta mani savos mēslos, tikai bez somas: tā palika viņam vēderā.

—   Klusē, netraucē man gulēt, — sieva atbildēja neapmierinātā balsī, klusībā domādama: «Skaistajam Kamilbekam droši vien nekad nerādās tik muļķīgi, tik nepieklājīgi sapņi!» Sapņaini smaidīdama, viņa pievērsa acis pret saullēkta staru sārtoto logu, aiz kura sākās rīts, kurā katru gaidīja savas rūpes — gan viņu, gan naudas mijēju, gan skaisto Ka mii beku.

DIVPADSMITA NODAĻA

Taču visvairāk rūpju un raižu šis rīts atnesa Hodžam Nasredinam.

Atstājis vienaci zagli čaihanā, viņš reizē ar pirmajiem saules stariem devās uz tālu tirgus stūri, kur tirgojās ar vecām mantām. Tur viņš par lētu naudu nopirka vecu, izdilušu paklājiņu, tukšu ķirbi ūdenim, senu ķīniešu grāmatu, sudrabotu spogulīti, kreļļu virteni un vēl šādus tādus sīkumus. Pēc tam pa Sajas krastu aizgāja līdz Nocirsto Galvu tiltam.

Šis tilts tik briesmīgi saucās tāpēc, ka senos laikos te parasti uz augstiem mietiem izstādītas sodīto galvas; tagad pēc liana pavēles kārtis ar galvām sasprauda galvenajā laukumā, lai tās varētu redzēt no pils, bet tilts, no pagātnes saglabājis vienīgi ļauno titulu, tagad pārgājis zīlnieku un pareģu īpašumā.

To te nekad nav mazāk par pussimtu — šo likteņa nodomu gudro izzinātāju. Godājamākie un slavenākie ieņēmuši nišas tilta mūra sienā, citi, kas vēl nav sasnieguši tādus augstumus, paklājuši savus tepiķīšus blakus nišām, vēl citi, visjaunākie, apmetušies, kur pagadījies. Katra zīlnieka priekšā uz tepiķīša salikti dažādi maģiski priekšmeti: pupas, žurku kauli, ķirbji ar svētā Gilkinara avota ūdeni, bruņurupuču čaulas, Tibetas zā]u sēklas un viss cits, kas nepieciešams, lai iekļūtu tumšajās nākotnes dzīlēs. Nedaudziem no vismācītāko skaita bija arī grāmatas — biezas, apdriskātas, ar laika nodzeltinālām lapām, ar noslēpumainām zīmēm, kas nesvētīto prātos viesa bailes un trīsas. Bet visgalvenajam zīlniekam ar sevišķu priekšniecības atļauju bija pat cilvēka galvaskauss — degošas skaudības iegansts visiem pārējiem.

Zīlnieki stingri dalījās atsevišķos zīlēšanas veidos: vieni nodarbojās tikai ar kāzām un šķiršanām, otri — ar gaidāmu nāvi un no tās izrietošu mantojumu, trešie — ar mīlestības darīšanām, ceturto zināšanā bija tirdzniecība, piektie izvēlējušies sev ceļojumus, sestie — slimības … Un neviens no viņiem nevarēja sūroties par ienākumu trūkumu: no rīta līdz vakaram uz Nocirsto Galvu tilta drūzmējās ļaudis, līdz saulrietam zīlnieku maciņi smagi uztūka no vara un sīkām sudraba monētām.

Hodža Nasredins piegāja pie vislielākās nišas, ko ieņēma galvenais zīlnieks, — izģindis večuks, tiktāl sažuvis un kaulains, ka halāts karājās kā uz mieta, bet galvaskauss, kas gulēja uz paklājiņa viņa priekšā, likās noņemts no paša vecā pleciem. Miermīlīgi paklanījies, Hodža Nasredins lūdza norādīt vietu, kur viņam būtu atļauts izklāt tepiķīti.

—   Ko tu domā zīlēt? — večuks kašķīgi apjautājās

Zīlnieki izbāza galvas no nišām, klausīdamies šajā sarunā.

Viņu skatieni nepauda labvēlību.

—   Vēl viens! — teica resns zīlnieks pa kreisi.

—   Mēs jau tā esam par daudz uz tilta, — piebilda otrs, līdzīgs sus|ikam, uz priekšu izstieptu seju un gariem zobiem, kas rēgojās zem virslūpas, pārliekdamies pār apakšlūpu.

—   Vakar es nopelnīju pat desmit tangas, — sūrojās trešais.

—    Un lien vēl jauni! No kurienes gan viņi rodasl — piebilda ceturtais.

Citādu sagaidīšanu no zīlnieku puses Hodža Nasredins nemaz nebija gaidījis, tāpēc jau iepriekš sagatavojis mīkstinošus vārdus:

—    Ak gudrie cilvēku likteņu zinātāji, jums no manas sāncensības nav ko bīties. Esmu pavisam cita veida zīlnieks un nejaucos ne tirdzniecībā, ne mīlestībā, ne bērēs. Es zīlēju tikai par zagšanu .un nolaupītā meklēšanu, toties šai nozarē, teikšu bez lielības, sev līdzīgu vēl neesmu sastapis!

—    Par zagšanu? — galvenais zīlnieks pārjautāja un tūdaļ visi viņa kauli zem halāta sāka čīkstēt un grabēt sīkos smieklos. — Par zagšanu, tu saki, un par nolaupītā meklēšanu? Tad sēdies, kur gribi, — tik un tā tu nenopelnīsi ne graša!

—   Neviena graša! — pārējie piebalsoja, atkārtodami sava barveža kaulainos smieklus.

—    Tādiem zīlniekiem mūsu pilsētā nav ko darīt, — vecais nobeidza. — Kokandā zagšana iznīdēta ar visām saknēm; tevis paša labā tev vajadzētu braukt prom uz Heratu vai Horezmu.

—    Braukt prom … — Hodža Nasredins kļuva bēdīgs. — Kur lai es ņemu naudu aizbraukšanai, ja man kabatā pavisam tikai astoņas tangas.

Smagi pūzdams, ar nomāktu izskatu viņš atgāja nomaļus un izklāja uz akmens plāksnēm tepiķīti.

Bet tirgus visapkārt jau čaloja pilnā balsī: tur vēra vaļā pārdotavas, skaļi runājās tirdzinieki, laukumi sāka ņudzēt. Uz tilta sanāca arvien vairāk cilvēku — tirgoņu, amatnieku, bezbērnu sievu, bagātu atraitņu, kuras kāroja tikt pie jauniem vīriem, pamestu mīlnieku un visādu citu jaunu slaistu, kas paguruši mantojuma gaidās.

Un sāka mutuļot saskanīgs darbs! Nākotne, kas mūsu skatienam vienmēr tīta necaurredzama noslēpuma plīvuros, šeit uz tilta nostājās acu priekšā pavis.am kaila; tai pat pašās slēptākajās dzīlēs nebija tāda stūrīša, kur neiespiestos drosmīgo zīlnieku skaudrās acis. Liktenis, ko mēs saucam par varenu, nenovēršamu, nepārvaramu, šeit uz tilta izskatījās pavisam nožēlojams un ik dienas tika nedzirdēti spīdzināts; būs taisnīgi sacīts, ka šeit tas nebija neaprobežots valdnieks, bet nelaimīgs upuris

cietsirdīgu pratinātāju rokās, kurus vadīja kaulainais večuks, miroņgalvas īpašnieks.

—    Vai es būšu laimīga savā jaunajā laulībā? — satraukti taujāja kāda cienījama vecuma atraitne un pamira, atbildi gaidīdama.

—   Jā, būsi laimīga, ja, gaismai austot, tavā logā neielidos melns ērglis, — skanēja zīlnieka atbilde. — Tāpat sargies no traukiem, kurus apgānījušas peles, nekad no tādiem ne dzer, ne ēd.

Un atraitne devās prom, nesdama sirdī neskaidras bailes no melnā, ērgļa, kas smagi nomāca viņas iztēli, un it nemaz neiedomādamās par nez kādām nicināmām pelēm, kaut gan tieši tajās slēpās draudi viņas ģimenes labklājībai, un zīlnieks to viņai pakalpīgi izskaidrotu, ja atraitne ierastos sūdzēties par viņa pareģojumu nepareizību.

—    Kāds samarkandietis man piedāvā astoņpadsmit ķīpas vilnas. Vai šis darījums būs man izdevīgs? — vaicā tirgonis.

Tirdzniecības lietu zīlnieks sāka skaitīt žurku kauliņus, inest pupas, pēc tam bargā dziļdomībā atbildēja.

—    Pērc, bet vēro, lai maksāšanas laikā tavā tuvumā simt olekšu attālumā nebūtu neviena plikpaura.

Tirgonis aizgāja, galvu lauzīdams, kā izsargāties no plikpauru kaitīgās ietekmes, kurus tirgū pazīt zem čalmām un tjubeteikām nemaz nebija tik viegli.

Taču pirmā vieta zīlnieku vidū neapšaubāmi piederēja galvaskausa īpašniekam. Tas bija patiesi dižens, savā darbā aizrāvies meistars! Cik daudznozīmīgi viņš saknieba bezasiņu lūpas, ar kādu saspringtu uzmanību pūta sakaltētā čūskas ādā, pētīja bruņurupuča bruņas un ostīja ķirbi ar svētā Gilkinaras avota ūdeni pirms pieskāršanās savam galvenajam dārgumam — galvaskausam. Taču pienāca kārta ari galvaskausam. Uzacis saraucis, nez ko neskaidri purpinādams, zīlnieks izstiepa pret to rokas ar ļenganiem, kaulainiem pirkstiem un pēkšņi rāva tās atpakaļ gluži kā apsvilinājies. Pēc tam stiepa no jauna un no jauna rāva atpakaļ. Beigās paņēma galvaskausu, lēni pielika sev pie auss. Šausmu pārņemtā zīlētāja acu priekšā parādījās divi galvaskausi: viens — kauli vien, otrs — ar ādu pārvilkts. Galvaskausi uzsāka baismīgu sarunu: kaulainis čukstēja, ar ādu pārvilktais klausījās… Kam gan pēc visa tā pietiktu dūšas samaksāt ar vara gabaliem? Roka pati ņēma no maciņa sudrabu.

Pagāja viena diena, otrā, trešā. Neviens negriezās pie Hodžas Nasredina, nemeklēja nolaupīto, vēl ne reizes viņam nebija gadījies ielūkoties savā ķīniešu grāmatā un paostīt ķirbi.

Vakaros, kad viņš sāka saritināt tepiķīti, zīlnieki no visām pusēm ņirdzīgi sauca:

—   Šodien viņš atkal nenopelnīja ne graša!

—   Cik tev vēl ir atlicis no astoņām tangām, ei tu, zādzību zīlniek?

—   Par ko viņš šodien ēdīs vakariņas, šis zīlnieks, kas nekad un nekur nav sastapis sev līdzīgus?

Hodža Nasredins klusēja, joprojām māksloti izlikdamies nomākts.

Bet ceturtā dienā visu pilsētu satrieca un samulsināja ziņa par pārdrošu zādzību, kāda nebija notikusi, nebija dzirdēta pat sensenos, zagļiem laimīgos laikos. No resnā naudas mijēja staļļa naktī bija aizvesti arābu ērzeļi, kurus tas bija saudzējis un kopis gaidāmajām pavasara zirgu skriešanās sacīkstēm.

No rīta vēsts par zādzību gāja no mutes mutē bailīgā čukstā, dienas vidū par to runāja skaļi, pievakarē visās tirgus malās rībēja bungas un rēca saucēju taures, ziņodamas par pieci simti tangu lielu balvu katram, kas uzrādīs pārdrošo zagļu pēdas.

Zīlniekus uz tilta pārņēma uztraukums. Visu skatieni pievērsās Hodžam Nasredinam:

—   Pelni taču drīzāk šīs pieci simti tangas!

—   Ņem tos, ko tu vēl gaidi?

Viņš tik sīku balvu nicina, viņš gaida piecus tūkstošus!

No šīs uzbāzīgās spiegšanas Hodžam Nasredinam sāka trūkt elpas, dega sirds.

Viņš valdīja niknumu, gaidot sava triumfa stundu.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Pa to laiku satraukums pilsētā auga.

Naudas mijējs aiz lielā uzbudinājuma saslima un nolikās, gultā.

Augstmanim, kas ar stipriem dvēseles pārdzīvojumiem un ne jau bez veselības iedragāšanas tikko bija beidzis nakts pārrunas ar hanu par pešaveriešu noslēpumaino bēgšanu, šī zirgu nolaupīšana draudēja ar jaunām, vēl smagākām pārrunām. To nojausmās augstmanis kļuva līdzīgs pērkona padebesim (caur kuru tomēr ik pa brīdim gluži kā acumirklīgs saules stars pazibēja slēpts smīns, ko radījušas domas par gaidāmajām sacīkstēm, kurās viņa tekinieši nu vairs nesastaps bīstamos arābu sāncenšus).

Naktī hans izsauca augstmani pie sevis uz guļamtelpu. Saruna bija ļoti īsa, pie kam runāja tikai viena puse, kamēr otra aiz nepieciešamības aprobežojās vienīgi ar klanīšanos, ūsu sabošanu, acu bolīšanu, roku pacelšanu pret debesīm un citām ķermeņa kustībām, kas aizvieto vārdus (bez kurām cilvēku dēli un meitas laiku pa laikam patiesi izjustu nepārvaramas grūtības dienesta vai arī laulības darīšanās).

Augstmanis no hana aizgāja dzelteni zaļš un pieprasīja nekavējoties atsaukt visus vecākos un vidējos priekšniekus.

Viņa saruna ar priekšniekiem bija vēl īsāka kā valdnieka saruna ar viņu pašu.

Vecākie un vidējie priekšnieki savukārt saaicināja jaunākos; te visi rīkojumi izpaudās dažos lamu vārdos.

Kas attiecas uz zemākajiem, tas ir, vienkāršiem spiegiem un sardzes vīriem, tad sarunā ar viņiem vārdi nemaz netika deldēti, krāva tik pa zobiem.

Sen Kokandā nebija piedzīvota tik nemierīga nakts! Laukumos, ielās un šķērsielās — visur šķindēja un žvadzēja ieroči, mēness saltajā gaismā spīguļoja pīķi, vairogi un zobeni: sardze meklēja zagļus. Sargtorņu ugunskuru sveķoto liesmu tumšsarkanās mēles šaudījās augstu pret rāmajām debesīm, pār pilsētu klājās dūmaina blāzma. Skumīgi sasaucās sargposteņi. Tumšos nostūros, patiltēs, sētu caurumos, klajumos un kapsētās slēpās simtiem spiegu.

Vecākie un vidējie priekšnieki jaunāko un zemāko pavadībā paši apstaigāja visas čaihanas un karavānu seralus. Viņi iegriezās arī tai čaihanā, kur nakšņoja Hodža Nasredins, un pacēla pie viņa sejas kvēlojošu lāpu. Hodža pat acu neatvēra, kaut arī dzirdēja, kā švirkst paša bārda, un ieelpoja degošu matu smaku.

Vienacis šai naktī nebija viņam blakus.

Atausušais rīts pilsētai neatnesa mieru.

Ap pusdienlaiku augstmanis ar lielu svītu ieradās uz Nocirsto Galvu tilta.

Viņa acis dega, ūsas saslejušas, viņa balsi dzirdot, bija jānodreb.

Augstmanis pastiepa labo roku. No sardzes viru jātnieku bara izsteidzās divi — uz bēra un sirma ērzeļa; pātagu vicinādams, seglos uz sāniem noslīdzis, kliegdams un svilpdams pirmais strauji brāzās pa tiltu, apvējodams zīlniekus ar karstu vērsmi un zirga sviedru smaku; otrs tāpat vadīja zirgu lejup, šļakatu mākulī šķērsoja seklo Saju, ar vienu lēcienu uzšāvās pretējā krastā un nozuda kādā šķērsielā.

Augstmanis pastiepa iabo roku uz otru pusi un tur, zobenus, piķus, vairogus šķindinādami, drūzmēdamies un lamādamies, traucās sardzes viri kājnieki.

Pēc tam augstmanis devās pie večuka, galvenā zīlnieka. Starp viņiem sākās slepena aprunāšanās.

Hodža Nasredins no savas vietas sadzirdēt neko nevarēja, taču uzminēja katru vārdu.

Runa, protams, gāja par nozudušo zirgu meklēšanu. Večuks solījās saukt palīgā visus viņam pakļautos viņsaules spēkus, to skaitā arī galvaskausā paslēptos. Augstmanis sprauslāja, saboza ūsas — viņš nebija nācis klausīties dumjas pasakas, viņš prasīja darbu!

Večukam vajadzēja griezties pie viņam pakļautajiem šīszemes spēkiem. Sākās zīlnieku nopratināšana: kam viņi zīlējuši vakar un aizvakar, vai starp tiem nav gadījies ievērot kādu aizdomīgu, kam varbūt būtu sakars ar nekaunīgo laupīšanu?

Visi pēc kārtas atbildēja, ka neko tādu neesot ievērojuši.

Augstmanis skaitās, plūkāja ūsas. Viņa saspringtais, stiklainais skatiens draudēja ar rīkstēm, nūjām un padzīšanu no pilsētas.

Zīlnieki noskuma. Liktenis, kas no viņiem bija cietis tik daudz pazemojumu, pēkšņi nostājās viņu priekšā jaunā, varenā veidolā, lai izbaudītu ilgi gaidīto atriebi; šodien pret likteni bija bezspēcīgi ne vien žurku kauli un pupas, bet pat galvaskauss!

Pienāca Hodžas Nasredina kārta atbildēt.

Viņš, tāpat kā visi, atkārtoja, ka neko aizdomīgu neesot ievērojis.

Augstmanis nikni nošķaudijās — atkal nekā!

Piepeši no pretējās nišas (Hodža Nasredins tieši to bija gaidījis un cerējis!) atskanēja kāda ļauni bailīga, gārguļojoši spiedzīga balss:

—   Bet tu taču teici, ka neviens ar tevi nevarot mēroties zīlēšanā, kur meklēt nolaupīto!

Izdzirdis vārdu «meklēt», augstmanis sāka ausīties.

—   Kāpēc tad tu klusēji, zilniek? — viņa stiklainajās acis iedegās uguns. — Atbildi! — Niknums, kas jau sen viņā krājās, meklēja, kur izlauzties. — Es aizmēzīšu visu jūsu sātana ligzdu, pārvērtīšu pelnos un pīšļos! — viņš rēca. — Sardze, ņemiet viņu ciet! Ņemiet šo zīlnieku, šo blēdi, un sitiet ar pletnēm tik ilgi, kamēr tas pateiks, kur atrodas nozagtie zirgi! Vai arī lai visu ļaužu priekšā atzīstas, ka viņš ir nekaunīgs melis! Sitiet viņu!

Sardzes vīri norāva Hodžam Nasredinam halātu. Divi aizskrēja patiltē izmērcēt pletnes. Kavēties bija bīstami, Hodža Nasredins lēnīgi griezās pie augstmaņa:

—   Necienīgais vergs noliek pie viņa gaišības valdoņa kājām pazemīgu lūgumu uzklausīt viņu. Es patiesi zīlēju, kur meklēt nolaupīto, un varu atrast pazudušos zirgus.

—   Tu vari atrast? Kāpēc tad līdz šim laikam neesi atradis?!

—   Ak gaišais valdon, es varu zīlēt tikai tad, ja no zagļiem cietušais cilvēks pats personīgi griežas pie manis, citādi mana zīlnieka māka zaudē spēku.

—   Cik ilgs laiks tev vajadzīgs meklēšanai?

—   Viena nakts, ja cietušais ieradīsies pie manis šodien līdz saules rietam.

Pēc šiem vārdiem pārējie zīlnieki sakustējās un sāka sačukstēties.

Kaulainā veča sejā, kurš jau bija izbaudījis padzīšanas sūrumu, atplauka cerība.

Augstmanis niknā neizpratnē raudzījās tieši Hodžā Nasredinā.

—   Tu uzdrošinies melot, man acīs skatīdamies! Man, kas zina visas jūsu blēdības un viltības, man, kas jūs te, uz tilta cieš tikai tādēļ, lai nebūtu jāalgo lieki spiegi!

—   Manos vārdos melu nav, ak dižumā mirdzošais valdon!

—   Labi, redzēsim! Bet, ja tu esi melojis, zīlniek, tad labāk tu nebūtu pasaulē nācis! Atsaukt šurp naudas mijēju Rahimbaju!

—   Godājamais Rahimbajs ir slims, — verdziski pazemīgi atgādināja kāds no augstmanim apkārt sastājušiem vidējiem priekšniekiem.

—    Un es neesmu slims? — augstmanis .noskaitās. — Es neesmu slims? Jau divas naktis ne acu neesmu aizvēris, meklēdams šos nolādētos zirgus! Viņš gulēs, bet es viņa dēļ garu izlaidīšu! Atsaukt! Atnest nestuvēs!

Astoņi sardzes vīri, kurus vadīja divi vidējie un viens vecākais priekšnieks, brāzās uz tirgoņa namu. . .

Augstmanis bija vidēja auguma, pat pārāk vidēja: radās nesamērība starp viņa ārieni un augsto un vareno amatu; nolūkā labot šo kaitinošo dabas nolaidību viņš arvien valkāja šaurus, lakotus zābakus uz pārlieku augstiem, tieviem papēžiem, ar kuru palīdzību darīja lielāku savu augumu un diženumu. Papēžus pa akmens plāksnēm klaudzinādams, viņš pastaigājās šurp un turp pa tiltu, tad apstājās, ar labo roku valdonīgi atspiedās pret akmens margām, bet kreiso lēni pacēla pie savām melnajām ūsām un ņēmās tās skrullēt un glaudīt. Apkārt visi godbijīgi klusēja, un viņa niknums maz pamazām sāka aprimt.

Augstmanim va|as brīžos nebija svešas cēlas pārdomas, un viņam tās pat patika, jo tās pierādīja viņa neapšaubāmo garīgo pārākumu pār pakļautajiem. «Vai tikai priekšnieka tiešais pienākums nav iedvest savos padotajos bailes un trīsas?» viņš prātoja. «Un to visvienkāršāk varētu panākt, perot visus pēc kārtas, bez kādas izvēles, bet noteikti pievienojot sodam piemērotas pamācības, bez kurām tas nedos vajadzīgos labos panākumus.» Šīs pārdomas augstmani nomierināja, viņš jutās it kā uz vareniem priekšnieciskas gudrības spārniem pacēlies zvaigžņu augstumos, no kurienes viss šķita sīks, niecīgs, kas nepelna pat dusmu, bet tikai nicināšanu; kaulainajam večukam pievērstais skatiens ne nu gluži atmaiga, taču it kā zaudēja savu spēku un urbās cauri nededzinot un neievainojot. «K is attiecas uz peramā patieso vainīgumu,» augstmanis turpināja paplašināt savu domu loku, «tad tamlīdzīgām šaubām priekšnieka prātā nemaz nav vietas, jo, pat ja peramais šai pārkāpumā nav vainīgs, par kuru tiek sodīts, tad noteikti ir vainīgs kādā citā grēcīgā nodarījumā!» No šīs domas, no tās dziļuma un spēka viņam pat elpas aptrūka; augstāk vairs nevarēja pacelties, augstāk jau sākās dievišķa gudrība, — viņš bija aizsniedzis pašas tās robežas, un viņa gara acīm it kā pavērās žilbinošas, neizdibināmas gaismas okeāns!

Tirgoņa nams atradās netālu. Pēc pusstundas nestuves atgriezās.

Pavēris zīda aizsegu, izlīda naudas mijējs — dzeltens, uzblīdis, ar nesukātu bārdu, kurā salipušas spilvena pūkas. Roku pie sirds piespiedis, stenēdams un krekšķēdams viņš paklanījās augstmanim un teica vārgā, bet dzēlīgā balsī:

—   Apsveicu gaišo un visvareno Kamilbeku! Kam viņam ievajadzējās uzcelt no ciešanu cisām savu nožēlojamo vergu, kurš ir tik niecīgs, ka šai pilsētā nespēj pat atrast aizsargātāju pret nekaunīgiem zagjiem?

—   Es godājamo Rahimbaju aicināju tieši tādā nolūkā, lai viņam pierādītu, cik cītīgi meklēju nozudušos zirgus. Esmu tik sarūgtināts un noraizējies kā vēl nekad!

—   Par ko tā raizējas gaišais Kamilbeks? Tagad taču sacīkstēs viņa Tekinas ērzeļi noteikti iegūs pirmo balvu.

Tas bija atklāts pliķis — tieši sejā.

Augstmanis nobāla.

—   Rūgtais zaudējums un ar to saistītā slimība ir aptumšojusi cienījamā Rahimbaja prātu, — viņš teica ar saltu cieņu. — Te mūsu priekšā atrodas kāds zīlnieks, pēc viņa paša vārdiem, varens meistars, kurš uzņemas sameklēt nozudušos zirgus.

—   Zīlnieks! Un tā dēļ gaišais valdonis ceļ mani, vārgu, augšā no gultas! Nē, lai valdonis Kamilbeks zīle pats, es dodos prom.

Un viņš pagriezās, lai aizietu.

Augstmanis ar saltu cieņu aizrādīja:

—   Pilsētā pavēlu es! Godājamais Rahimbajs tūlīt saks sarunas ar zīlnieku.

Viņš prata iedvest paklausību, šis augstmanis! Tirgonis gan saviebās, taču piegāja pie Hodžas Nasredina:

—   Es tev, zīlniek, neticu pat par pliku grasi un runāju ar tevi, varas spiests. No mana staļļa ir pazuduši divi arābu tīrasiņu zirgi . ..

—   Viens balts, bet otrs melns, — Hodža Nasredins pateica priekšā, atvērdams savu ķīniešu grāmatu.

—   Visa pilsēta var apliecināt tavu vārdu pareizību, ak gudrākais no visiem zīlniekiem! — naudas mijējs iedzēla. — Tai dienā, kad manus zirgus atveda no Arābijas, daudzi tīksminājās par tiem.

—   Baltajam zirgam zem krēpēm maza rētiņa, kas nav lielāka par vilnas diega resnumu, bet melnajam — kārpiņa zirņa lielumā kreisajā ausī, — Hodža Nasredins mierīgi turpināja.

Tirgonis pārsteigts apjuka.

Sls pazīmes zināja tikai divi: viņš pats un viņa uzticamais zirgu puisis r— vairāk neviens.

Dzēlīgais smīns nozuda no viņa sejas:

—   Tev taisnība, zīlnieki Bet kā tu to zini?

Sakustējās arī augstmanis, pavirzījās tuvāk.

Hodža Nasredins pāršķīra lappusi savā ķīniešu grāmatā.

—    Un vēl: baltā ērzeļa astē iepīts balts, apvārdots zīda pavediens, bet melnā astē — melns.

To vairs pat uzticamais zirgu puisis nezināja; apvārdotos pavedienus zirgiem astēs bija iepinis pats tirgonis, pavisam slepus, jo sacīkstēs pielietot buršanu un vārdošanu bija uz visstingrāko aizliegts, draudot ar cietumu.

Hodžas Nasredina vārdi naudas mijēju pagalam apstulbināja.

Gaišais Kamilbeks arī nepalika pret šiem vārdiem vienaldzīgs. Viņa domas laidās aulekšos: «Tā vien skaties, viņš vēl patiesi atradīs! Tas nepavisam neietilpst manos aprēķinos. Mana daļa — izrādīt meklēšanā vislielāko cītību, bet viss tālākais no manis vairs nav atkarīgs; vai zirgi atradīsies vai ne, tā jau ir allaha darīšana; labāk nebūtu atradušies, vismaz līdz sacīkstēm ne … Pats sātans uzsūtījis man šito zīlnieku! Bet ko lai dara? Alia, buršana! Jāiebiedē mijējs, jāpieķer nozieguma vietā, jāizspiež atzīšanās — tad viņa arābi nekādā ziņā sacīkšu laukumā vairs nenokļūs!»

—    Ko jūs teiksiet, godājamais Rahimbaj? — viņš noprasīja ļaunu vēstošā soģa balsī.

—    Es neko nezinu ne par kādiem pavedieniem, — tirgonis neskaidri murmināja, sejā pārvērties un tādējādi pats sevi galīgi nododams. — Varbūt zirgu puiši paši… bez manas ziņas .. . Vai ari vecais zirgu īpašnieks … vēl tur, Arābijā …

Bet te viņš nāca pie prāta, apjēdzis, ka zirgu jau vairs nav un viņu nav iespējams atmaskot.

—   Tas viss taču meli! — viņš iesaucās ar liekuļotu sapīkumu. — Zīlnieks melš, tenko! Ja mani zirgi atrastos…

—    Rīt atradīsies, — Hodža Nasredins pārtrauca. — Pagaidi, mana grāmata grib vēl ko teikt… Tā saka, ka baltā ērzeļa labās priekškājas pakavā starp citām parastām naglām iedzīta viena zelta nagla, arī apvārdota. No virsas tā nosegta ar pelēku krāsu, lai neatšķirtos no dzelzs naglām. Tāda pati burvju nagla atrodas arī melnā ērzeļa pakavā … rau, nevaru tikai saprast, kurai kājai.

—   Hm! Burvju naglas, apvārdoii pavedieni! — smīnēja augstmanis. — Dienesta pienākums liek man sākt izmeklēšanu.

Bet tirgonis aiz ārkārtēja pārsteiguma bija zaudējis valodu; starp citu, viņa apjukums ilgi nevilkās — glāba daudzos gados iesakņojies veikalnieka ieradums melol:

—   Nesaprotu, ko viņš te runā, šis zīlnieks. Visvairāk ticams, ka vienkārši uzsit cenu. Lai viņš pasaka tieši, cik grib par savu zīlēšanu un ko liek ķīlā, ja tā izrādīsies nepareiza.

Viņa dvēseles gramata Hodžam Nasredinam bija saprotama līdz pēdējam sīkumam, nevis tā kā ķiniešu! Nu jau tirgonis vairs nešaubījās, ka redz savā priekšā zīlnieku, kuram neapšaubāmi piemīt gaišreģa spējas. Resnī cīnījās vēlēšanās atgūt zaudējumu un |aunais cietuma rēgs. Apvārdotas naglas, burvju pavedieni, augstmanis, kas visu to uzodis… Neviens cits tādā reizē nevar palīdzēt kā vien zīlnieks.

—   Par maksu tāpat kā par visu pārējo mums jārunā zem četrām acīm, divatā, — Hodža Nasredins sacīja, veltīdams šos vārdus viskvēlākai, visslēptākai tirgoņa vēlmei.

—   Vai trijatā nevar? — augstmanis uztraucās.

—   Nē, nevar, tad zūd mans zīlnieka spēks.

Augstmanim vajadzēja piekāpties. Viņš atgāja sāņus, pavēlējis sardzes vīriem atbrīvot vietu. Pēc brīža pie Hodžas Nasredina un tirgoņa neviena vairs nebija. Galvenais zīlnieks lūkoja paslēpties savā nišā, bet tika no turienes speršus izsperts.

—   Mēs esam vieni, — tirgonis sacīja.

—   Vieni, — Iiodža Nasredins apstiprināja.

—   Es nevaru saprast, no kurienes radušās šīs naglas un zīda pavedieni.

—   Mēs tūlīt uzzināsim, no kurienes.

Hodža Nasredins sniedzās pēc savas ķīniešu grāmatas.

—   Nevajag, zīlnieki — tirgonis pasteidzās iebilst. — Tas ir noticis vakar, pagātnē, bet mums jādomā par .. .

—   Par to, kas notiks nākotnē, rīt, — Hodža Nasredins nobeidza.

—   Tieši tā! Būtu labi, zīlniek, ja šie zirgi atgrieztos pie manis tajā izskatā … tādā izskatā … kā lai to pasaka . ..

—   Bez naglām un bez pavedieniem, es saprotu . . .

—   Klusāk, zīlniek! Tagad saki savu maksu.

—   Maksa ir pieņemama, godājamais tirgoni: desmit tūkstoši tangu.

—   Desmit tūkstoši! Žēlīgais allah, bet tā taču ir puse viņu vērtības! Zirgi man ar visu pārvešanu no Arābijas līdz Kokandai izmaksāja divdesmit tūkstošus tangu.

—   Gaišajam Kamilbekam tu nosauci citu cenu. Atceries, tur, pārdotavā — piecdesmit divi tūkstoši…

Tirgonim izspiedās acis: šī apbrīnojamā zīlnieka gaišreģība sniedzās patiešām pārāk tālu!

—   To visu saka tava grāmata? — brīdi klusējis, tirgonis bailīgā balsī pavaicāja.

—   Jā, viņa.

—   Apbrīnojama grāmata! Kur tu to dabūji?

—   Ķīnā.

—   Un tur, Ķīnā, daudz tādu grāmatu?

—   Viena vienīga visā pasaule.

—   Lai slavēts allahs, kas rūpējas par mūsu labklājību! Baismi iedomāties, kas ar mums, veikalu cilvēkiem, notiktu, ja pasaulē sarastos simtiem tādu grāmatu! Taisi to ciet, zīlniek, taisi ciet — redzot šīs ķīniešu zimes, manai sirdij kļūst smagi. Labi, esmu miera 8 r tevis noteikto maksu.

—   Un tu nemēģini mani piekrāpt, tirgoni!

—   Man nav ieroču, bet tavās rokās grāmata ka ass šķēps.

—   Rīt tu saņemsi savus zirgus. Saņemsi tos bez pavedieniem un naglām, kā jau norunājām. Sagatavo naudu — zeltā, vienā makā. Bet tagad izdarīsim pēdējo.

Hodža Nasredins atkorķēja ķirbi un uzšļakstīja apburto ūdeni sev un tirgonim.

Augstmanis, priekšnieki, sardzes vīri un zīlnieki visu to klusēdami vēroja.

Kaulainais večuks, zīlnieku vadonis, beidzās vai nost aiz nenovīdības; viņš divas reizes mēģināja piekļūt pie runātājiem, lai noklausītos, un divas reizes tika speršus atsperts atpakaļ, jo sardze izjauca tā nodomus.

Vecim uznāca krampji, kad viņš izdzirdēja maksu.

—   Desmit tūkstoši! — viņš aizsmacis iesaucās' un ģīboni pakrita gar zemi.

Nebija neviena, kas to paceltu, — visi bija kā sastinguši, tādas nedzirdētas cenas apstulbināti.

Augstmanis daudznozīmīgi kāsēja, atklāti smīnēdams, tomēr klusēja.

Toties tirgonim dodoties mājup, viņam pa pēdām metās vesels bars spiegu.

«Tātad arī man netrūks viņu uzmanības,» Hodža Nasredins nodomāja. Un nekļūdījās: paskatījies atpakaļ, ieraudzīja trīs sev aiz muguras un vēl vienu sāņus.

— Zīlnieki — augstmanis, ar pirkstu pamādams, aicināja Hodžu Nasredinu pie sevis. — Iegaumē: zirgi jāatdod tirgonim vienīgi manā klātbūtnē, nekā citādi! Un tev ar šo darbu noteikti nav jāsteidzas. Bez tam — pavedieni un naglas, pieraugi, lai tās piepeši nez kur nepagaistu, citādi tu nožēlosi dienu, kad esi dzimis! Ej!

Ilodža Nasredins saritināja tepiķīti un, saviem amata brāļiem ļauni, skaudīgi sačukstoties, atstāja Nocirsto Galvu tiltu.

Spiegi viņam sekoja.

ČETRPADSMITA NODAĻA

Visu dienu Ilodža dzirdēja sev aiz muguras viņu zaglīgos soļus. Spiegi viņu pavadīja līdz krogam un no kroga līdz čaihanai. Viņš atgūlās atpūsties — spiegi, visi četri, sasēdās blakus: divi viena pusē, divi — otrā un, savā starpā pāri guļošajam sarunādamies, uzsāka vienmuļas valodas par savu niecīgo atalgojumu un amata likstām. Sīs sērīgās runas Hodžu Nasredinu iemidzināja, bet atmodies viņš sev biakus ieraudzīja jau citus spiegus, kas sataisījušies uz nakti, saģērbušies pelēkos, tikko pamanāmos halātos. Taču ari nakts spiegu valodas ritēja par vienu un to pašu: par amata likstām, par priekšniecības skopulību un sīkumainību.

Krēsloja, vakarblāzma izdzisa, pie debesīm karājās plāns mēness, un no visiem minaretiem muedzini raidīja pret to savas stieptās, skaņi skumīgās balsis. Hodža Nasredins sāka gatavoties vakara zīlēšanai: atkorķēja ķirbi, ielēja tasē burvju ūdeni, pamērcēja tajā pirkstus, apšļakstīja eļļas kvēpeklīti, tad aizdedza to. Caihanas kaktu apgaismoja līgana, blāva gaisma, spiegu pelēkie halāti tajā gluži vai pagaisa. Toties kļuva skaidri saredzami viņu saskābušie ģīmji, kas bija pievirzījušies gluži klāt, lai labāk saredzetu; sevišķi kaitināja visvecākais un noskrandušākais spiegs, kas apnicīgi šņākuļoja pie pašas auss, uzmācīgi pūlēdamies palūrēt pār tvarstāmā plecu.

Hodža Nasredins pielūdza allahu, lai viņu neapvainotu grēcīgās attieksmēs ar sātanu, atvēra ķīniešu grāmatu un iegrima domās. Spiegi to iegaumēja: viņš lasa grāmatu. īstenībā viņš vienkārši centās iegūt laiku, bet grāmatā pat neskatījās. «Būšu godīgs,» viņš prātoja, «atdošu tirgonim tā zirgus bez naglām un pavedieniem; kas attiecas uz viņa spožības augstmaņa niknumu, tad pacentīšos pēc zīlēšanas nozust, cik vien iespējams, ātri.» Vecais spiegs bija gandrīz vai uzgūlies Hodžam uz pleciem un ar savu smirdošo dvašu pretīgi kutināja viņa ausi. Atvēzējies Hodža Nasredins ar delnas malu iekrāva spiegam pa degungalu — atskanēja asaraina rīstišanās, taču šņākujošana attālinājās.

Uz ceļa pie čaihanas parādijās vienacis zaglis. Ieraudzījis spiegus, tas uzreiz visu saprata: aizgāja garām, Hodžam Nasredinam ne aci neuzmetis.

Pēc brīža zem čaihanas palieveņa • atskanēja viegls klauvējiens.

— Es dzirdu! — iesaucās Hodža Nasredins drūmā aizkapa balsī, it kā vērsdamies pie neredzama gara, kas nostājies viņa priekšā. — Es redzu! — Viņš noliecās pār burvju ūdeni; spiegi atkal bija pielīduši gluži klāt un šņākāja. — Es redzu zirgus — baltu un melnu, redzu krēpes, redzu pakavus, kas kalti no tīras dzelzs bez jebkāda piemaisījuma, redzu ērzeļu lieliskās, ar suku izsukātās astes! I.ai tie rīt ierodas tādā izskatā, kādā tiem piederas būt no dabas, kura nejauc dzelzi ar citām vielām un zirgu sarus — ar citiem diegiem!.. . «Vaz on ru ki paidovu pinhon tuii, ba har čuftad čašmi dil on tuii!» [7]

Ar šo dzejoli viņš nobeidza savu buršanu, domās nomezdamies ceļos dižā Džami priekšā par to, ka iedrošinājies ar viņa dievišķo, cildeno beitu priecināt draņķīgo spiegu ausis, kuri ir cienīgi dzirdēt vienīgi šakāļu kaukšanu un hiēnu spiedzīgos smieklus. Starp citu, spiegi nekad nebija baudījuši Džami augļus, viņa dzejoļus tie uztvēra kā apvārdošanu, tātad dzejnieks netiķa apgānīts, jo spiegu prātos tas neiespiedās.

Zem palieveņa varēja saklausīt, ka skrāpē kāds ar nagu — tā bija zīme, ka Hodžas Nasredina vārdi ir dzirdēti un saprasti; nobeiguma beits pēc viņu norunas kalpoja par aicinājumu nekavēties un darīt, kas darāms.

Buršana beidzās; Hodža Nasredins aizvēra grāmatu, salēja burvju ūdeni atpakaļ ķirbi.

Vecais, noskrandušais spiegs piecēlās un aizgāja — kā redzams, ziņot. Trīs palika.

Viņu neģēlīgais loms nebija liels, visai daudz tie nebija redzējuši: Hodža dzēra tēju, kūpināja kaljanu, pēc tam nolikās un gulēja līdz rītam.

Nakts pagāja.

Nekad vēl uz Nocirsto Galvu tilta nebija pulcējusies tāda ļaužu drūzma kā šai skaidrajā maija rītā.

Šodien atradīšot zirgus! Visa pilsēta saplūdusi uz tilta. Pūlis aizblīvējis abus Sajas krastus, pat jumtus visapkārt izraibinājuši krāsainie sieviešu galvas lakatiņi.

Augstmanis un tirgonis jau sen atradās uz tilta.

—   Nu kur ir mani zirgi, zīlniek? — tirgonis sauca Hodžam Nasredinam, kas spiegu pavadībā iznāca no šķērsielas.

—   Bet kur mana nauda?

—    Redz, kur tā ir. — Tirgonis izvilka aiz jostas aizbāzto biezo maku. — Zeltā, tieši desmit tūkstoši, vari neskaitīt, jau trīsreiz ir pārbaudīta!

Hodža Nasredins nesteigdamies atraisīja savu maisu, izvilka ķīniešu grāmatu, apsēdās uz tepiķīša.

Augstmanis raudzījās notālēm ar smagu, vērīgu skatienu.

Tirgonis drebēja nepacietīgā uztraukumā.

—    Drīzāk, — viņš stenēja, vairs nespēdams ciesties. — Ko tu velc garumā, zīlniek!

Hodža Nasredins, grāmatā iedziļinājies, viņam neatbildēja. Patiesībā viņš vēroja, kā pa grāmatu ložņā sarkanmugurīte mārīte ar baltu punktiņu rotu. «Pateikšu, kad aizlidos …» Taču mārīte nedomāja laisties prom un joprojām ložņāja, ceļodama no vienas lappuses uz otru, pēc tam palīda zem grāmatas muguriņas un, kā redzams, uzskatīja par noderīgu tur, tīkamā tumsā, nosnausties.

Tirgonis ķēra pie sirds, vaidēja, drebēja, gluži vai acīm redzami sejā novājēdams.

Hodža Nasredins nepielūdzami klusēja.

Beidzot mārīte izrāpoja gaismā, atvēra košos vairodziņus

uz muguras, atbrīvoja melnīgsnējos, sagumzītos spārniņus, sakārtoja tos un — aizlidoja.

Tikai tad Hodža Nasredins svinīgi paziņoja:

—   Ak tirgoni, grāmata saka, ka zirgi atgriezīsies pie tevis tai izskatā, kāds tiem piederas no dabas .. .

Tirgonis gavilēja.

—   Zirgi ir tavi, ak tirgoni, — Hodža Nasredins turpināja, — tie atrodas vecajās akmeņlauztuvēs Comakas ciemata tuvumā. Jāiekāpj tik akmeņlauztuvēs no austrumu puses, jāpaiet div-, desmit sojus un tur alā pa labi …

Viņš vēl nebija līdz galam pateicis, kad naudas mijēja zirgu puiši no viena tilta gala un augstmaņa sardzes vīri no otra svilpdami un kliegdami, cits citu apdzīdami, izlēkšoja uz ceļa.

Pūlis viņu priekšā pašķīrās, palaida viņus garām un atkal sakļāvās.

Jātnieki nozuda.

Zirgu saceltos putekļus iztrauca vējš.

Iestājās klusums.

Augstmanis un tirgonis stāvēja blakus, bet lūkojās katrs uz savu pusi, katrs citādu cerību satraukts.

Vairāku tūkstošu lielais pūlis klusēja.

Hodža Nasredins šai klusumā skaidri dzirdēja straujā ūdens burbuļošanu un čalošanu zem tilta, bet virs tā griezīgi kliedzam vanagu, kas, spārnus izpletis, vientuļi turējās zilajos padebešos, gluži kā stāvēdams uz gaisa staba.

No tilta līdz Comakas ciematam skaitījās mazliet vairāk par astoņiem bultas lidojumu attālumiem.

Pagāja pusstunda — laiks būtu jātniekiem atgriezties.

Pūlī pamazām raisījās kustības, sarunas, smiekli un joki.

Naudas mijējs bija gaidot pagalam izmocījies, katra skaņa viņam lika nodrebēt.

Augstmanis, gluži otrādi, saglabāja augstprātīgu mieru, tikai brīdi pa brīdim ar augsto papēdi pieklaudzināja pie akmens plāksnēm.

No gara platāna, kura ēna klāja pusi tilta, atskanēja spalgs puikas bļāviens:

—   Jāj!

Un viss apkārt sāka kūsāt; pulī izveidojas plats, brīvs ceļš un tā otrā galā Hodža Nasredins ieraudzīja atgriezušos jātniekus.

Taču arābu zirgu — ne baltā, ne meļņa — viņiem nebija.

Hodža Nasredins pat nepaspēja īsti pabrīnīties — sardzes vīri viņu sagrāba un sāka vilkt prom.

— Pagaidiet, allalia vārdā pagaidiet! — kliedza naudas mijējs. — Zirgi ir alā bijuši, lūk, kur mani iemaukti, kas tur atrasti! Laidiet vaļā zīlnieku, viņš ir tuvu patiesībai!

Zīlnieks patiešām bija tuvu patiesībai, pēc gaišības augstmaņa domām, pat pārāk tuvu.

Tirgonis velti kliedza un brēca — sardzes vīri neapstājās, nepalēnināja savus velnišķos auļus. Hodža Nasrediris viņu rokās uzreiz kļuva mazs, nožēlojams un ieguva vainīga grēcinieka izskatu kā, starp citu, ikviens, ko ved uz cietumu; pēdējais, ko viņš saskatīja uz tilta, bija augstmanis, augstprātīgi galvu atmetis, viņa priekšā pārkliedzies tirgonis un mazliet nomaļus — tirgoņa galvenais zirgu puisis ar sudrabotiem apaušiem rokās.

PIECPADSMITA NODAĻA

Kokandas pazemes cietums «zindans» atradās ārpusē pie galvenajiem pils cietokšņa vārtiem — šīs vietas izvēle rādīja zindana cēlāja dziļo gudrību. Ja cietums būtu celts iekšpusē, tad par daudzo noziedznieku pabarošanu vajadzētu gādāt hana kasei; atrazdamies aiz pils cietokšņa robežām, cietums valsts kasi neapgrūtināja, cietumnieki iztika paši ar to, ko dievs devis: kam bija ģimene, tiem atnesa tuvinieki, bet pārējie — no žēlsirdīgo pilsētnieku dāvanām.

Cietums īstenībā bija vienkārša slēgta bedre ar trim gaisa lūkām, pa kurām vienmēr plūda ārā sastāvējusies smirdoņa; lejup veda stāvas kāpnes ar četrdesmit pakāpieniem; virspusē pie ieejas neiztrūkstoši bija nomodā cietumsargs, vai nu pats Abdulla Birjarimadams — Abdulla Divarpus, tā iesaukts sava milzīgā auguma dēļ, — drūms, dzīslains tēvainis, kas nekad nešķīrās no smagas pletnes, vai arī tā palīgs, nikns afgānis ar biezām lūpām un zemu pieri. Afgānim pletnes nebija, toties visi pirksti locītavās nobrāzti, gāžot cietumniekiem pa zobiem.

Siem diviem tad nu arī bija uzdotas visas rūpes par noziedzniekiem, ieskaitot arī viņu ēdināšanu. Pie ieejas cietumā arvien stāvēja divi grozi uztura dāvanām un maza šaurkakle krūka naudai. Ar savāktajām dāvanām cietumsargi rīkojās pēc sirds patikas: naudu un labākos ēdienus paņēma sev, bet noziedzniekiem atmeta paliekas. Augu dienu no pazemes cietuma pretī garāmgājējiem skanēja lūgums pēc maizes, vaidi, raudas, ko nomija kliedzieni un brēcieni, kad lejup nekāpa Apdulla ar savu pletni vai viņa palīgs ar cietajām dūrēm.

Apstulbis no kritiena pa stāvo kāpņu četrdesmit pakāpieniem, no vaidiem, brēcieniem un neciešamās smakas, kas radīja nelabumu, Hodža Nasredins uzreiz nemaz neatjēdzās. Kad viņš atguva saprašanu un acis aprada ar tumsu, viņš ieraudzīja sev visapkārt bezgala daudz dažādu noziedznieku.

Un katrs no tiem bija pakāpiens tais baismīgajās kāpnēs, pa kurām augstmanis bija pacēlies mirdzošajos varas, bagātības un goda kalngalos; pēdējā nedējā viņam bija nācies kāpnes mazliet pārbūvēt: divus pakāpienus — pešaveriešus — izņemt un vienu — Hodžu Nasredinu — ielikt; taču gadās arī tādi pakāpieni, kas pievil augšup ejošo un uz kuriem var viegli lauzt kāju, bet nejauši gadās, ka arī kaklu — redz, to gan nenogurstošais, augstmanīgais cēlējs bija piemirsis!

Hodžu Nasredinu smacēja niknums un žēlums; pat viņš, kas tik daudz redzējis, nebija domājis, ka uz zemes kaut kur varētu atrasties tik briesmīga, tik neģēlīga vieta, — nu viņš laikam bija nolaidies paša ļaunuma mājokli!

Viņa sirdī iecirtās vēl viena brūce — viena no tām, kas pārklāj sirdi ar nesaudzības bruņām. Taču vajadzēja padomāt par paša likteni, noskaidrot visu notikušo.

Tirgoņa lieta nebija skaidra arī pašam Hodžam Nasredinarn.

Kur ir zirgi? Kur tie palikuši no akmenslauzluvēm? Tie taču tur ir bijuši — tirgonis pazina savus apaušus!

Vai augstmanim un tā puišiem ir kāds sakars ar otrreizējo zirgu nozagšanu vai nav?

Kādā grēkā Kamilbeks gudro apvainot ieslodzīto zīlnieku — vai mānīšanā vien vai vēl kāmī citā arī?

Kur vienacis zaglis, kāds ir tā liktenis?

Hodža Nasredins mulsa minējumos. Un viņa prātā sāka zagties tumšas aizdomas: «Ja nu vienacis ir gluži vienkārši aizdzinis zirgus, lai kādā citā pilsētā pārdotu? Ja tā, tad viņam ir pat labāk un mierīgāk, ka es tupu cietumā …» Taču te viņš pārtrauca savas pārdomas, pats noskaities par tik zemiskām aizdomām. «Nē!» Hodža sev teica. «Vienacis, protams, ir zaglis, dzimis zaglis no galvas līdz kājām, tomēr kā cilvēks viņš ir godīgs, nevis nodevējs!»

Mierinādams savu sirdi ar uzticēšanos, Hodža Nasredins pie tās ari palika.

Vai viņam bija taisnība vai ne, to mēs drīz uzzināsim no turpmākā, bet pagaidām atstāsim pazemes cietumu un pārcelsimies atpakaļ uz Nocirsto Galvu tilta, kur nesenais satraukums vēl nebija gluži norimis.

Naudas mijējs, stipri piesarcis aiz neapmierinātības, sapūties stāvēja augstmaņa priekšā un, viscaur drebēdams, tikko dzirdamā balsī sacīja:

—   Zirgi jau bija atrasti! Gandrīz atrasti! Akmenslauztuvēs pacēluši apaušus — rau, kur tie ir! Un pašā pēdējā brīdī gaišais Kamilbeks uzskatīja par vajadzīgu pārtraukt zīlēšanu un iemest zīlnieku cietumā! Taču lai augsti godājamais valdonis sevi neviļ — es esmu uzminējis viņa nodomus! Mani ari, lai slavēts allahs, pilī mazliet pazīst, es kritīšu pie dižā hana kājām un lūgšu no viņa aizsargāšanu un taisnību!

Augstmanis klausījās ar ledainu nicinājumu.

Pieveda zirgu; viņš iesēdās seglos un no turienes, raugoties lejup, cēli teica:

—   Zīlnieks atmaskots daudzās ļaundarībās, tāpēc ari nokļuva cietumā. Man viņu vajadzēja saņemt ciet jau vakar, taču es nogaidīju, vēlēdamies palīdzēt godājamam Rahimbajam sameklēt zirgus. Bet šodien cienījamais Rahimbajs par visām manām pūlēm pasargāt viņa mantu atmaksā man ar melnu nepateicību.

Naudas mijējs pacēla pret debes'ru strupās, tuklās rokas:

—   Pūles par manas mantas pasargāšanu! Žēlīgais allah, es te visur saskatu tikai vienas jūsu pūles — kā uzvarēt sacīkstēs!

Naudas mijēju ar atbildi nepagodinājis, augstmanis, bungām rībot un skanot saucieniem: «Izklīst! Izklīst!» — valdonīgi devās prom, un viņu pavadīja sardzes vīri ar paceltam āvām, kailiem zobeniem, uz priekšu izstieptiem piķiem, paceltiem zižļiem un vālēm.

Pūlis ap tiltu kļuva retāks.

Ļaudis izklīda, savās gaidās pievilti.

Nebija gala smiekliem un dzēlīgiem jokiem.

Atradās daudzi cilvēki, kas dažādos laikos uz šā tilta piemuļķoti. Tie skaļi ķengāja zīlniekus, atmaskojot viņu trikus.

Zīlnieki kļuva grūtsirdīgi, paredzēdami satriecošu ienākumu samazināšanos. Sis nolādētais lielībnieks, zagtu mantu meklētājs, bija apkaunojis un nomelnojis visu viņu šķiru!

Arī Rahimbajs sakustējās un, ejot kaut ko murminādams, rokas vicinādams, nez ko kādam pierādīdams, metās uz mājām.

Viņam, protams, sekoja spiegi.

Pēc stundas spiegi ziņoja augstmanim, ka naudas mijējs ataicinājis bārddzini un sakopjot bārdu.

Pēc otras stundas pienāca ziņas, ka viņš ar smiltīm beržot savu ģildes nozīmi, vēdinot no lādes izvilkto samta halātu, ko cilvēks ar tirgoņa vārdu velk mugurā tikai vissvinīgākajos gadījumos.

Sī gatavošanās augstmani darīja drūmu. Tirgonis acīm redzot patiešām nolēmis nest savu sūdzību uz pili. Neprātīga bezkaunība!

Varēja sākties izmeklēšana. Sevišķi tagad, kad no hana atmiņas vēl nav izgaisuši pešaverieši.

Vajadzēja spert neatliekamus soļus.

Augstmanis sasita plaukstas — un pie viņa ieradās galvenais palīgs izmeklēšanas darbā, drūms līkkājis resnis ar blāvām, dziļi zem pieres iegulušām, greizām acīm, kas cieši piekļāvušās virsdegunei; šis niknais mākulis bija slavens ar to, ka viņa rokās ikviens noziedznieks savu vainu noliedza augstākais divas dienas, pēc tam bez ierunām atzinās; daudzi līkkāja atklātie noziegumi bija ārkārtīgi pārsteidzoši, — tā. piemēram, kāds tirgonis bija atzinies, ka tirgū lēti uzpircis «satu-oldi» melones, tad ar dzelteno un zaļo krāsu pārkrāsojis tās par «bas-oldi» melonēm, gribēdams pārdot dārgāk.

— Kur mums ir papīri, kas attiecas uz pērngad ar nāvi sodīto dumpinieku Jarmatu Mamiš-Ogli? — jautāja augstmanis.

Resnis izgāja un pēc kāda brīža atgriezās ar papīru vīstokli; nolicis to augstmanim priekšā, viņš, drūmi klusēdams, stingri nostājās pie durvīm, pievērsis acis pats savam degungalam. Viņš vispār izcēlās ar ārkārtīgu nerunīgumu un nebija saprotams, kādā veidā tas izdara savas tik sekmīgās pratināšanas. Sis noslēpums atklājās, paraugoties uz viņa rokām — mezglainas, āķveidīgiem pirkstiem, resnām, savitām virvēm līdzīgām dzīslām.

Pieri saraucis, augstmanis iedziļinājās papīros. Viņš pašlaik atgādināja šaha spēlmani, kas pārdomā gājienu.

Bet par bandinieku viņa pirkstos bija zīlnieks, tas ir — Hodža Nasredins.

No šī niecīgā bandinieka vajadzēja iztaisīt dāmu. Vajadzēja apvainot zīlnieku smagās ļaundarībās un parādīt hanam kā bīstamu noziedznieku.

Ar šādu gājienu uzreiz būtu sasniegti daudzi mērķi: resnā tirgoņa sūdzību par zīlnieka aizvākšanu ar iepriekšēju nodomu spīdoši apgāztu paša zīlnieka atzīšanās;

arābu ērzeļi neizietu sacīkšu laukumā, pirmo balvu iegūtu tekinieši;

resnais tirgonis saņemtu sodu par savu nekaunību tādējādi, ka neatgūtu zirgus arī pēc sacīkstēm;

lai to sasniegtu, minētais zīlnieks jāatstāj cietumā vai vēl labāk — jānosūta bendes cirvim;

ja šis nodoms labi izdosies, tad bez visiem jau uzskaitītajiem labumiem var vēl arī cerēt uz jaunu medaļu par cītību;

jārīkojas ātri, bet ar lielu piesardzību, iespējams, ka zīlnieku otrreiz nopratina pats hans, kā tas nesenā pagātnē jau gandrīz gadījās ar pešaveriešiem; ak, cik nožēlojama, pretīga un apkaunojoša ir tāda valdnieka sīkumainība, ne jau velti klīst runas, ka viņš cēlies no zemas kārtas un tā īstais tēvs esot pils zirgu puisis!…

Te augstmanis, pats savu domu sabijies, sāka skaļi un liekuļoti kāsēt, iesāņus uz resni šķielēdams, sak, vai tikai tas nav ko nomanījis pēc kunga acīm.

Resnis joprojām neatlaidīgi pētīja savu degungalu. Augstmanis nomierinājās un atkal sāka pārdomāt iecerēto.

Papīros, kas atradās tam priekšā, bija stāstīts par patiesi bīstamo dumpinieku Jarmatu-Mamiš-Ogli, kuru hans neapšaubāmi atceras; tagad nu augstmanis šaubījās, vai pierakstīt zīlniekam līdzdalību vai apvainot noziedznieka slēpšanā. Jeb atrast vēl kādu citu gājienu, kas būtu drošāks?

Viņš domāja ilgi, beidzot, atviegloti nopūties, atlaidās spilvenos.

Radniecība ar Jarmatu — redz kur lamatas, no kurām zīlnieks vis neizspruks! Lai pamēģina pierādīt, ka dumpinieka vectēvs nav bijis arī viņa vectēvs; pat ja zīlnieka nelaiķe vecmāmuļa pati pieceltos no kapa, lai ar dusmām noliegtu tādu apmelojumu, tad arī viņai varētu neticēt, jo ir taču zināms kopš senseniem laikiem, ka sievietes savā neuzticībā neatzīstas nekad un nekam.

— Lai aizgādā zīlnieku uz torni! — augstmanis pavēlēja. Rešņa sejā iezalgojās mežonīgs prieks, rokas notrīcēja un lēni ievilkās halāta piedurknēs.

SESPADSMITA NODAĻA

Zemo, spriešļoto torņa pagrabu apgaismoja četras lāpas, kas bija iespraustas dzelzs turekļos pie sienām. Lāpu uguns bija blāva un dūmoja, un to neskaidrajā, sarkanīgajā gaismā Hodža Nasredins kaktā ieraudzīja moku solu. bet zem tā platu kublu, kurā mirka pletnes. Blakus uz gara sola stingrā kārtībā bija saliktas spīles, knaibles, īleni, garas zem nagiem duramas adatas, karsējami dzelzs cimdi, saskrūvējami koka zābaki, ausu, zobu un deguna urbji, dažāda lieluma piekaramās vilcējbumbas, bambusa pīpes ar vara piltuvēm ūdens iesūknēšanai vēderā un daudzi citi priekšmeti, kas ārkārtīgi nepieciešami dažāda veida noziedznieku pratināšanā. Visu šo plašo saimniecību pārzināja divi bendes, abi kurlmēmi, lai noslēpumi, kurus te izpauda ļaundaru mutes, nenonāktu atklātībā.

Vecākais bende, jau gados, bāls, plānām lūpām, grūtsirdīgu, krumšlainu degunu un acīm, kas vērās caur pieri neskaidri un gurdeni, kārtoja moku solu, bet viņa palīgs, kuprains punduris ar garām rokām, kas sniedzās līdz ceļiem, pārlūkoja pletnes; viņš katru pletni pasvārstīja delnā, pēc tam apslaucija ar lupatu, neaizmirsdams visu laiku ar kāju mīt spīdzināšanas ēzes plēšas.

Pie sienas uz platas tahtas ar seju pret durvīm un garu kaljana pīpi mutē sēdēja pats augstmanis; viņa priekšā uz galdiņa atradās papīra tīstokļi un Hodžas Nasredina maiss ar zīlēšanas piederumiem. Pie augstmaņa kājām apmeties rakstvedis, bet blakus ļauni smīkņāja drūmais resnis, kuram katra pratināšana šai tornī bija īsti svētki.

Būsm vaļsirdīgi un neslēpsim, ka Hodžam Nasredinam par muguru pārskrēja saltas tirpas. «Ai mana dārgā Gildžana, ai mani bērni, vai man būs lemts vēl redzēties ar jums!» viņš nodomāja.

Vecākais bende saprata rešņa skatienu un, paklausīdams tam, novilka Hodžam Nasredinam kreklu un ar mīkstu, ļenganu roku paslepus, tikko pieskardamies, paglaudīja viņa kailo muguru.

Kupris bija izvēlējies pletni un nostājās aiz muguras.

Augstmanis pratināšanu uzreiz vis nesāka, ilgi šķirstīja un cilāja papīrus, nez ko tajos ar nagu pasvītrodams. Jauni smīnēdams un ņurdēdams.

Beidzot, pievērsis Ilodžam Nasredinam ciešu, caururbjošu skatienu, viņš teica:

—   Tu pats zini, kāpēc es tevi esmu saņēmis ciet un iemetis cietumā. Man par tevi ir zināms viss, es jau sen tevi medīju. Pastāsti nu pats par savām ļaundarībām un pasaki savu īsto vārdu.

Hodžas Nasredina mūžā šī nebija pirmā pratināšana: viņš klusēja, lai iegūtu laiku.

—   Vai mēle nokaltusi? — augstmanis piemiedza acis. — Jeb esi aizmirsis? Vajadzēs atsvaidzināt tavu atmiņu.

Drūmais resnis izstiepa zodu, ar stingu skatienu ieurbies Hodžā Nasredinā.

Kuprainais bende soli atkāpās un pacēla pletni, gatavodamies sitienam.

Hodža Nasredins nenotrīsēja, nenobālēja, bet sirds dziļumos apjuka, juzdams, ka ir ieslīdzis melnā šaubu virpuli.

Viņš bijās tikai no viena: pazīts!

Papīros ir viņa īstais vārds.

Tad vairs ārā netiks.

Bet kā pazīts? Kas nodevis?

Vai patiešām vienacis? Pārdevis zirgus un reizē ar tiem arī savu aizgādni? Varbūt atkal pēdējais grēks pirms stāšanās uz tikumības ce|a?

Jebkurš parasts cilvēks Hodžas Nasredina vietā tieši tā arī nospriestu un nenovēršami nodotu savu dvēseles apjukumu vai nu ar baiļu apmiglotu skatienu, vai drudžainiem smiekliem nevietā un, protams, nokļūtu zem bendes sola pats sava vājuma dēļ, un viņu pazudinātu neuzticēšanās sev. Taču mūsu Hodža Nasredins tāds nebija: pat šeit, benžu rokās, viņš tomēr palika uzticīgs sev, atrada spēku, lai domās sev teiktu un atkārtotu ar visu gara stingrību: «Nē!»

Un šis uzticēšanās spēks viņu glāba, palīdzēdams saglabāt skaidru balsi, kad viņš augstmanim atbildēja:

—   Manā zīlēšanā, ak gaišo valdon, nebija krāpšanas.

Atbilde bija vienkārša un bez viltus, bet tikai no pirmā acu

uzmetiena, īstenībā tā slēpa sevī lamatas — dzīvē gadās, ka pat zaķis izliek slazdus vilkam.

—    Zīlēšana! — augstmanis nicīgi pasmīnēja. — Tava zīlēšana rāda tikai vienu: ka tu esi tāds pats blēdis un krāpnieks kā visi pārējie tava amata brāļi.

Lai slavēts visaugstākais, augstmanis atklājis savas domas! Viņš pratināmo patiesi uzskatīja par zīlnieku, tātad īstā vārda papīros nav.

Gluži kā smags akmens novēlās Hodžam Nasredinam no sirds: pirmo reizi krustojot zobenus, uzvaru guva viņš.

—   Gaišais valdonis pats redzēja apaušus, — viņš teica, steigdamies nostiprināt savu uzvaru. — Iedrošinos apgalvot: zirgi bija alā. Tikai dažus mirkļus pirms jātnieku ierašanās tie abi tur stāvēja un ēda vislabāko barību.

Tās bija otras lamatas, kas izliktas augstmanim; viņš iekrita arī tajās.

—   Kāpēc tad tos tur neatrada? — viņš vaicāja, pavērsdams cirtienam atsegtas krūtis.

Hodža Nasredins metās uzbrukumā:

—   Tāpēc, ka atrašanas dienas priekšvakarā īsā sarunā uz Nocirsto Galvu tilta es kādās valdonīgās acis izlasīju vēlēšanos, lai minētie zirgi pārāk nesteigtos atgriezties pie sava saimnieka.

Un augstmanis nenoturējās.

Viņš apjuka.

Viņš sāka kāsēt.

Viņš pameta piesardzīgu skatienu uz resni, uz rakstvedi.

Savu apjukumu viņš pārvarēja tikai ar lielu gribas piepūli.

Viņa skatiens ieguva agrāko stingrību. Un šajā skatienā atspoguļojās doma: «Bīstams, pat pārāk bīstams; drīzāk bendes rokās!»

Izvilcis no vīstokļu kaudzes kādu papīru, augstmanis atritināja to, taisīdamies jautāt Hodžam Nasredinam par viņa radniecību ar dumpinieku Jarmatu, — tas būtu liktenīgs jautājums, kas slēpj sevī neizbēgamu bojā eju.

Hodža Nasredins aizsteidzās augstmanim priekšā.

—   Un kādās citās acīs, kurām nav valdonības cēlās uguns, bet kuras ir pieradušas pie zelta mirdzas, es, necienīgs zīlnieks, izlasīju šaubas, kas skar kādu apburošu skaistuli, kura tiek turēta aizdomās par neuzticību laulības gultai. Sīs aizdomas ir radījušas greizsirdību, aiz greizsirdības cēlies nodoms atriebt, aiz atriebības — briesmas, kas tuvojas cēlajam un varenajam vīram, kurš par tām neko nezina.

Redz, cik neizsakāmi spēcīgs trieciens!

Augstmanim aizrāvās elpa.

Vīstoklis viņa rokās sāka drebēt un pats no sevis ritināties ciet.

Trīs acumirklīgi skatieni — uz zīlnieku, uz resni, uz rakstvedi.

Vispirms jāaizvāc liekie!

Ar strauju kustību viņš iebāza kādu papīru sava halāta platajā piedurknē, pēc tam, izlikdamies priekšnieciski neapmierināts, vērsās pie rešņa:

—   Kur ir Namanganas pilsētas galvas vēstule?

Resnis metās pāršķirstīt papīrus; vēstule, skaidrs kā diena, neatradās.

—   Mūžīgi tu kaut ko saputro vai aizmirsti, — augstmanis īdzīgi rūca. — Ej sameklē!

Resnis aizgāja.

Vajadzīgo laiciņu pagaidījis, augstmanis, it kā nupat attapies, pikti iesaucās:

—   Eh, aizmirsu! Rakstvedi, skrien viņam paka], saki, lai pie reizes pameklē arī Sahimardanas mošejas mullas sūdzību.

Aizgāja arī rakstvedis.

Viņi palika tornī vieni aci pret aci. Kurlmēmos bendes varēja

neņemt vērā.

—   Ko tu mels, zīlniek? — Kamilbeks augstmanīgi vērsās pie Hodžas Nasredina. — Tev droši vien vēl vakardienas hašišs nav izvēdinājies no galvas? Kas par apburošu skaistuli, kas par greizsirdību, kas par nodomiem pret kādu varas nesēju!

Viņš izlikās, it kā nebūtu dzirdējis, nebūtu sapratis.

Hodža Nasredins uzreiz pārcirta viņa viltības:

—   Es runāju par tirgoni Rahimbaju, par Arzi-bibi, viņa daiļo lauleni, un par kādu trešo, kura vārdu gaišais valdonis pats labi zina.

Iestājās klusums un turpinājās ilgi.

Uzvara bija pilnīga; Hodža Nasredins pats juta, cik ugunīgi iekvēlojās viņa paša acis.

Augstmanis bija satriekts, samalts, iznīcināts un nospiests. Ar drebošām lūpām tas iezīdās pīpē. Apdzisušais kaljans tikai gārguļodams burbuļoja un nedeva ne grīstites dūmu. Hodža Nasredins metās pie spīdzināmās ēzes, paķēra oglīti, iebāza, kaljanā un neliekuļotā cītībā ņēmās pūst, steigdamies atgriezt augstmani pie skaidras saprašanas, lai līdz rešņa atnākšanai paspētu izbeigt lietu.

Viņa centībai bija panākumi: augstmanis ievilka dūmu un sāka lēni uznirt no sava satricinājuma dzelmes.

Tagad viņam atlika tikai viena izeja: salīgt ar zīlnieku mieru.

Tomēr viņš uzreiz vēl nepadevās, vēl mēģināja pasmieties:

—   Kur tu saklausījies šīs pļāpas, zīlniek? Tev, jādomā, patīk kulstīt mēli ar visādām vecenēm uz sava tilta?

—   Man ir viena vecene, ar kuru es bieži aprunājos.

—   Nu tad pasaki viņas vārdu, pazīmes, kur atrodas tās mājas. Es arī ar viņu aprunāšos …

—   Mana vecā zīlniecības grāmata, — lūk, kas man visu pastāstīja. bet apstiprinājumu es izlasīju tirgoņa acīs.

—   Tu gribi mani pārliecināt, ka ar savas grāmatas palīdzību vari piekļūt ikvienam noslēpumam? Pasakas, ko var stāstīt maziem bērniem!

—   Kā gaišajam valdonim tīk; es varu arī klusēt. Bet, ko tad, ja rīt valodas par visu to nonāks līdz dižajam hanam? Jo tirgonis ir nodomājis meklēt pilī aizsardzību savai laulības gultai.

Trieciens pēc trieciena — cits par citu briesmigāks.

Patiešām, augstmanim šī bija nebalta diena; viņa priekšā rēgojās atbaidošs pils dziednieka tēls, un viņš nodrebēja gluži kā no pirmā asa naža pieskāriena.

Varbūt tirgonis savu sūdzību jau ir sacerējis? Varbūt viņš to jau ir aiznesis uz pili?

Nokavēšanās draudēja ar bojā eju.

Vajadzēja atmest aplinkus un viltības un pāriet uz atklātu, tiešu valodu.

—   Nu redz, zīlniek, tagad es esmu pilnīgi pārliecinājies, ka tava zīlēšana ir pareiza, — augstmanis sacīja, rādīdams vienkāršu un draudzīgu sejas izteiksmi. — Tu vari būt man noderīgs, vai dzirdi? Es tevi izlaidīšu no cietuma, izsniegšu apbalvojumu, iecelšu par galveno zīlnieku šā prātu izdzīvojušā veča, galvaskausa saimnieka vietā.

Ilodžam Nasredinam ne prātā nebija nācis izpurināt galvaskausa veci no tā nišas, taču vajadzēja pateikties augstmanim, klanīties un apsolīt bezgalīgu padevību.

—   Tā, tā! — sacīja augstmanis. — Tieši padevību! Mēs abi atradīsim vienu valodu, zīlniek. Tu, protams, ari pats apjēdzi, ka mana pavēle saņemt tevi ciet un iemest cietumā nebija nekas cits kā viltība acu novēršanai. Es uzreiz sapratu, jau vakar sapratu, ka savā amatā tu patiesi esi liels meistars, nevis tāds kā pārējie;

.itādi vīri man ir vajadzīgi; tāpēc jau es tevi šodien aicināju uz torni. Lieta, kā redzi, ir tāda, ka es neticu savam palīgam, šim resnim, domāju, ka drīz viņam pašam vajadzēs izmēģināt ausu urbi, vēdera piepildāmo pīpi un vilcējbumbu. Lai nu viņu nojauktu no pēdām, es pavēlēju tevi uz tilta saķert, patiesībā domādams par gluži citu, slepenu mērķi: izrunāties ar tevi divatā, bez liekām ausīm, redz, tieši tā kā pašlaik, jo netālā nākotnē, kad es šo smirdīgo resni atdošu bendēm, tu varēsi ieņemt viņa vietu, protams, ar noteikumu, ja izrādīsi vajadzīgo centību un vislielāko padevību …

Viņš vēl ilgi melsa un muldēja, velti zaudēdams dārgo laiku, bet kuru katru mirkli varēja atgriezties resnis; ne bez pūlēm Hodžam Nasredinam izdevās ievirzīt sarunu vajadzīgā gultnē.

—   Kopš šīs dienas tu esi galvenais zīlnieks! — augstmanis sacīja. — Vecais ņēma no savu padoto ienākumiem vienu desmito daju. tu vari ņemt divreiz vairāk. Nav viņus ko žēlot, šos blēžus, viņi tur sēž un krāj taukus, bet brīdināt mani par briesmām varēji vienīgi tu! Ņem no viņiem vienu piekto daju, bet, ja pīkst, — pasaki man, es nomierināšu. Tagad, zīlniek, mums abiem jāuzzina, kad tieši tirgonis nodomājis iesniegt savu sūdzību? Varbūt jau rīt?

—   Nē, ne tik drīz. Viņam vēl nav pietiekamu pierādījumu. Viņš gaida, kad gaišais valdonis aizmirsīs piesardzību…

—   Nu vairs nesagaidīs! Bet kā viņš uzodis? Kurš no maniem ienaidniekiem viņam pačukstējis? Vai tu to varētu uzzināt, ko?

—   Ja es ieskatīšos savā grāmatā, kas atrodas te, maisā …

—   Ņem to. , i

Hodža Nasredins izvilka no maisa slaveno grāmatu, atvēra

un klusi uzsmaidīja ķiniešu zīmēm kā veciem, labiem draugiem; tās viņam it kā bija kļuvušas pat saprotamākas.

—   Nu? — augstmanis nepacietībā prasīja. — Vai tā stāsta vai klusē?

Lai padarītu savu balsi dobju, kā no aizkapa nākošu, kāda piederas tik svarīgai zīlēšanai, Hodža Nasredins sarauca uzacis un piepūta vēderu.

—   Es redzu! — viņš stiepti, dziedoši iesāka. — Es redzu sauli, kas aizgrimst aiz dienas robežas, redzu tirgu … Redzu tirgus būdu un resno tirgoni Rabimbaju, kas tajā sēž. Dzirdu bungas un sardzes bargos uzsaucienus. Lūk, kur parādās kāds cēls un varens vīrs; es pazīstu šo lepno skatienu, šīs dižciltīgās ūsas. Viņš nokāpj pie nicināmā tirgoņa, apsēžas blakus. Viņi dzer tēju, viņi tērzē. Viņi runā par sacīkstēm, par arābu un tekiniešu zirgiem … Bet kas tas? It kā pati nakts debesu valdniece būtu nokāpusi uz zemes! Kādi vārdi būtu cienīgi cildināt apburošo skaistuli, kas ieradusies tirgoņa būdā? Viņa ienāk, līgani gurnus šūpodama, viņa satrauc jūtas, viņa apžilbina un savaldzina! Viņas seju slēpj čadra, taču cauri zīdam atspīd viņas maigo krāš|u un mutes kora||u blāzma … Es redzu — nicināmais tirgonis attaisa naudas somu, izvelk nez kādas dārglietas… Pēc tam, pēc tam … Lūk, lūk, kur slēpjas viltus, lūk, kur lamatas!

Viņš uzmeta skatienu augstmanim. Tas ar visu augumu bija paliecies uz priekšu un bez skaņas kustināja ūsas, bet neko nevarēja izsacīt — vārdi bija piekaltuši pie mēles.

—   Ak nicināmais tirgoni! — Hodža Nasredins gluži kā vislielākās dusmās atrāvās no grāmatas. — Ak zemiskais andelmani!… Viņš pavēl sievai aplikt rotas, viņš gaišā valdoņa priekšā atsedz tās seju. Es redzu, redzu, varenā saule un brīnišķais mēness tīksminās viens par otru. Sirdīs verd appusēja kaisle. Viņi deg, viņi tiecas viens pēc otra, viņi aizmirst piesardzību, viņus nodod kvēlie skatieni un sārtums, kas saplūdis sejā, viņus atmasko! Saldais noslēpums tiek atklāts, aizsegi noslīd! To vien ir gribējis nicināmais tirgonis, netīrais okšķeris, zemiskais greizsirdis, nežēlīgais svešās mīlas grāvējs! Viņš medī to skatienus, ieklausās viņu satrauktajā, ātrajā elpā, sķaita siržu pukstus. Viņš pārliecinās par savu aizdomu pareizību, viņa pūķa sirdī šņāc smirdoša greizsirdība! Viņš izgudro atriebību, bet savus blēdīgos nodomus slēpj zem liekuļotas labvēlības maskas …

—   Redz kā-a! — augstmanis novilka. — Jāatzīstas, es no šā taukos peldošā seska tādu attapību negaidīju! Zvēru pie allaha, tu, zīlniek, it kā būtu bijis ceturtais tur, būdā, un visu redzējis ar paša acīm! No šīs dienas tavs galvenais uzdevums — sekot tirgonim. Sekot, ne soli neatejot un acu nenovēršot! Un ziņot man par visiem viņa nodomiem!

—   Man nepazudīs neviena viņa doma. Kā tik es iziešu no cietuma …

—   Tu iziesi šodien pievakarē. Agrāk nevar, — vispirms man jāziņo hanam.

—   Ja nu hans nepiekrīt?

—   Sīs rūpes tu atstāj man.

—   Ak gaišais valdon, vēl vienu vārdu: būs daži izdevumi.

—    Izejot tu saņemsi divus tūkstošus tangu. Tas būs sākumam.

—   Ja tā, tad visas varenā valdoņa vēlēšanās tiks izpilditas!

Augšā noklaudzēja durvis, uz kāpnēm atskanēja soļi. Atgriezās resnis un rakstvedis, vajadzīgos papīrus tā ij neatraduši. Viņi abi bija neizsakāmi pārsteigti, redzēdami, ka zīlnieks, kuram vajadzēja ar saplosītu, asiņainu muguru karāties uz moku sola, sveiks un vesels stāv augstmaņa priekšā un pat it kā smaida, pavisam nemanāmi, ar acīm vien.

—    Ved šo cilvēku augšā un gādā, lai viņam nekā netrūktu, — augstmanis pavēlēja resnim. — Te ir sevišķa lieta, par kuru es pats personīgi ziņošu dižajam hanam.

Resnis aizveda Hodžu Nasredinu kādā torņa augšstāva telpā, kur bija gan paklājs uz akmens grīdas, gan mīksta tahta ar spilveniem, gan pat kaljans. Pasniedza trauku ar plovu, ko Hodža Nasredins arī apēda rešņa neatlaidīgā, vērīgā skatiena pavadīts.

Noklaudzēja durvis un iestājās klusums — mēms cietuma klusums, bet Hodžam Nasredinam tas nebija bīstams.

Viņš apgūlās uz tahtas. Pa visu ķermeni izplūda bezgalīgs gurdums kā pēc smaga darba. Viņš aizvēra acis. Taču domas viņa nemierīgajā galvā negribēja rimt, atpūsties — tās līdzi augstmanim traucās uz hana istabām. «Ko viņi izlems? Starp citu, man par to nav jāraizējas, lai gaišais Kamilbeks rūpējas pats par sevi . . .» Ausīs it kā sāka šķindināt liegi kamieļu zvārgulīši — tur zuzēja miega sudrabotie spārni, kas nolaidās pār viņa pagalvi. Domas kļuva gausas. «Zirgi? … Kur gan tie tomēr palikuši, un kur lai tagad meklē vienaci? . ..» Gribēja celties lidojumā pēdējā doma, jau pavisam miglaina — par tirgoņa sievu: «Ak smaržīgā Horasanas dārza roze, cik lielas glābējas man izrādījās tavas mīlas nerātnības! …» Tā viņa arī pagaisa kaut kur tālēs, šī pēdējā doma: Hodža Nasredins aizmiga.

Viņš gulēja dziļu, rāmu uzvarētāja miegu; te nebūs lieki atgādināt. ka nesenajā, viņam laimīgajā kaujā no pirmā trieciena viņu glāba vienīgi paša ticības spēks — šis krietno cilvēku zelta vairogs. Kā lai šajā sakarībā neatceras Heratas Farisu-ibn-Hatabu, kuram bijušas visskaidrākās domas un kurš teicis: «Pavisam maz trūkst cilvēkiem uz zemes, lai sasniegtu labu dzīvi, — ticības citam pret citu, bet šī zinātne nav aizsniedzama zemiskām dvēselēm, kuru likums ir savtība.»

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

—   Manuprāt, viņam tomēr jānocērt galva. Radniecībā ar tik bīstamu dumpinieku slēpjas lieli draudi.

—   Esmu nemaldīgi noskaidrojis, ak dižais valdniek, ka nekādas radniecības īstenībā nav; zīlnieks cēlies no pavisam citas ģimenes, no cita ciemata.

—   Tas vēl neko nepierāda. Ja nu viņš tomēr ir radinieks? Varbūt ne tuvs, bet kāds tālāks?

—   Viņš nav pat nekad ticies ar Jarmatu. Spiegi ir gluži vienkārši alojušies un kļūdījušies, saņemdami viņu ciet.

—   Ja reiz saņemts un sēž cietumā, tad kāpēc lai drošības pēc nenocirstu viņam galvu? Es neredzu nekādu prātīgu iemeslu to nedarīt. Dumpis — tas vis nav šādi tādi tavi Pešaveras burvji, te joki nevietā, man pietiek jau ar vienu Jarmatu: tā darbi ierakstīti manas sejas grumbās!

—   Ak dižais valdniek, zemiskas rūpes par kāda nicināma zīlnieka galvas paglābšanu man, protams, ir svešas un pat pretīgas, — es runāju par ko citu: par troņa nostiprināšanu.

—   Tad turpini.

—   Tieši augstāku apsvērumu vadīts, es šodien atvedu uz pili savu pārdomu vārgos kamieļus, lai liktu tiem nokrist ceļos baniskās varenības serala priekšā un padzirdinātu no valsts gudrības avota.

—   Pag, vezīr, turpmāk tādus vārdus tu iepriekš uzraksti uz papīra un skaļi nolasi pils pārvaldniekam — tur, lejā. Un lai viņš uzklausa vērīgi, — es viņam par to esmu pielicis algu.

—   Pils pārvaldniekam — vārdus, kas domāti haniskām ausīm! …

—   Jūs man esat divpadsmit vezīri, un katrs runā divas stundas. — kad lai es guļu?

—   Klausos un paklausu. Pēdējā gadā mēs esam nocirtuši ne vienu vien desmitu galvu, un, pateicoties tam, tronis nostiprinājies …

—   Nu redzi: vienmēr derīgi!

—   Vai šodien nebūs vēl derīgāk parādīt valsts žēlsirdības piemēru? Ja mēs izlaidīsim zīlnieku un ar saucējiem pavēstīsim par to visiem pilsētas iedzīvotājiem — vai nebūs taisnīgi cerēt, ka viņu sirdis pildīsies ar sajūsmu un viņi priecīgi sauks: «Ai, cik mēs esam laimīgi, cik labi dzīvot zem varenās mūsu valdnieka labās rokas, kurš mūs silda gluži kā pavasara saule…»

—   Uz papīra, vezīr, uz papira — un tur, lejā … Tālāk!

—   Tādā veidā tronis iegūs papildu balstu — sirdīs!

—   Tev varbūt arī taisnība. Taču viņš tomēr ir bīstams, šis zīlnieks, ja viņš rada …

—   Bīstamību ir viegli novērst, ak valdniek! Vispirms jāizlaiž un par to jāpavēsta ar saucējiem. Žēlsirdības darbs. Bet pēc tam, divas trīs nedēļas vēlāk, kādā naktī no jauna jāsaņem un bez vilcināšanās jānocērt galva manā pagrabā, no kurienes nevar izkļūt neviena skaņa. Piesardzības darbs. Pirmais jādara visiem redzot, otrs — slepus, Žēlsirdība un Piesardzība viena otru papildina, abas kopā veidodamas Dižumu, un zalgo kā divi ne ar ko nesalīdzināmi dimanti, kas mirdz kroni mūsu saulei līdzīgajam …

—   To visu tur, pie pārvaldnieka. Vai tu beidzi, vezīr?

—   Manu niecīgo domu trauks rāda dibenu.

—   Tad labi, laiks tuvojas vakaram. Tavi vārdi mani pārliecināja, vezīr, es piekritu tavam nodomam.

—   Valdnieka žēlīgais skatiens iededz manās krūtīs prieka gaismekli! Es tūlīt sacerēšu firmanu par zīinieka atbrīvošanu, bet rīt no rīta saucēji hana gribu pavēstīs visai pilsētai.

—   Lai notiek tā!

Pievakarē Hodža Nasredins jaunā halātā, jaunos zābakos un smagu maku (augstmaņa dāvana) aiz jostas atstāja savu gūstu.

Ko pils cietokšņa vārtiem viņš izgāja laukumā, kurā jau valdīja vakara ēnas.

Pirmais, ko viņš aiz vārtiem ieraudzīja, bija resnais naudas mijējs — samta halātā, ģildes vara nozīmi pie krūtīm, ar apaušiem rokās, viņš jau sen te nīka cerībā iekļūt pilī un nolikt pie dižā valdnieka kājām savu sūdzību.

Parādoties Hodžam Nasredinam, tirgoņa taukos un sviedros spīdīgā seja atplauka priekā.

—   Tevi izlaida, zīlniek! Ak lielā laime — tātad mani zirgi atgriezīsies pie manis! Bet es jau sagatavoju sūdzību, samaksāju rakstvedim divpadsmit langu. Lūk, kur tā ir, izlasi, ja gribi.

—   Es lasu tikai ķīniski.

—   Te ir daži vārdi, kas tev visai glaimojoši. Es lūdzu atlikt tavas galvas atdalīšanu no tava rumpja, kamēr tu sameklēsi man zirgus, vai redzi, kā es par tevi rūpējos!

—   Kā nu neredzēt, — pieņem par to manu pateicību, tirgoni!

—   Tad iesim turpināt zīlēšanu; varbūt tu vēl paspēsi atrast zirgus pirms nakts iestāšanās.

—   Kālab mums jāsteidzas? Es, tāpat kā tu, esmu steigas ienaidnieks. Ja jau esam atlikuši manas galvas atdalīšanu no mana rumpja, tad kāpēc gan lai mēs neatliktu arī tavu zirgu meklēšanu?

—   Kā tad tā, kā var atlikt meklēšanu? Tu esi aizmirsis: pēc triin dienām ir sacīkstes!

—   Pamēģini aprunāties ar hanu; iespējams, viņš arī ir liels atlikšanas cienītājs un atcels sacīkstes pēc kādas nedēļiņas.

Un ilgāk pie vārtiem nekavēdamies, Hodža Nasredins nogriezās uz tirgus pusi, kur jau dunēja un dārdēja bungas, pavadot sauli uz rietu.

—   Ja tā, tad sargies, zīlniek! — tirgonis sāka šņākt, seju izvaibstījis. — Es zinu, tu esi uzpirkts, zinu no kā! Bet man arī pilī ir savi cilvēki, šie vārti atvērsies manā priekšā un tad posts nāks pār tevi, zīlniek, pār tevi un tavu uzpircēju!

Hodža Nasredins jau bija tālu un nedzirdēja šos draudus.

Pār visu viņa ceļu laukumā gulās slīpas, garas un īsas, robotas ēnas, gluži kā pasaku briesmoņu muguras, kuri paslēpušies, lai viņu sakamptu; taču viņš kā apburts princis, ko sargā augstākie spēki, brīvi un drosmīgi soļoja starp tiem, pavērsis seju pret kvēlošo sauli. Tā iegrima viļņainu, sīku mākoņu kaudzē un pārlēja to ar skaidru uguni, solīdama zemei uz rītdienu vēsu kalnu vēju — glābiņu tveicīgajā svelmē.

Bet naktī, čaihanā gulēdams, viņš caur grīdu klusi sarunājās ar vienaci.

—   Visvairāk es priecājos, ka neesmu vilies, tev uzticēdamies, — viņš teica, salicis plaukstas kā tauri, lai balss neklīstu sāņus. — Tagad pasaki: kāpēc zirgus alā neatrada, kur tie palikuši?

—   Es tos nevarēju alā atstāt: visapkārt ložņāja spiegi un sāka apčamdīt arī akmenslauztuves. Pirms ausmas, miglas aizsegā, man izdevās zirgus izvest un novietot citā vietā — kādā tukšā piepilsētas mājā …

Saruna beidzās vēlu, jau uz rīta pusi.

Uzklausījis sīkus rīkojumus turpmākajam, vicnacis nozuda. Hodža Nasredins apgriezās no vēdera uz muguras, gari nožāvājās un pēc brīža pacēla miega buras.

Kad no rīta viņš ieradās uz Nocirsto Galvu tilta, tur jau zināja par viņa iecelšanu galvenā zīlnieka amatā.

Kā viss bija pārvērties! Parasto ņirgu vietā viņu sagaidīja verdziski skatieni, lišķīgi vārdi, iztapīgi smiekli. Kaulainais vecis, galvaskausa īpašnieks, bija pārcēlies uz citu nišu, šauru un tumšu, un no turienes dobji rūca kā vārgs bezzobains suns no savas būdas.

Bet trīs viņa mīlu|i, vistuvākie un uzticamākie, kas vēl vakar viņam cītīgi kalpoja, jau bija paspējuši novērsties un pārsviesties uz citu pusi. Ar slotām un slapjām lupatām rokās tie rosījās pie galvenās nišas, sagatavodami vietu jaunajam pārvaldniekam. Tie paklanījās Hodžam Nasredinam zemāk par visiem; viens paķēra tepiķīti no viņa rokām un paklāja nišā, otrs ar savu čalmu notrauca putekļus no viņa zābakiem, trešais uzpūta ķīniešu grāmatai un viegli ar nagu paskribināja tās muguriņu, it kā aizmēzdams kādu gruzīti.

Un drīz tiltu apciemoja pats augstmanis un uzsāka ar Hodžu Nasredinu slepenu sarunu. Viņš alka nomierinošu apgalvojumu un pa pilnam tos saņēma.

—   Vai tik tu labi pārbaudīji tirgoni, zīlniek? Vai tu nolaidies pašās viņa neķītro nodomu dzīlēs?

—   Jā, nolaidos, ak gaišais valdon; pagaidām nekā bīstama nav.

—   Seko, zīlniek, neatlaidīgi seko!

Visu acu priekšā, parādot žēlastību, kāda vēl nekad uz tilta nebija redzēta, viņš pastiepa zīlniekam roku, lai noskūpsta.

—   Tagad pasaki — pagājušā reizē es aizmirsu tev par to pajautāt, — kur tomēr tie zirgi no alas ir palikuši?

—   Kur palikuši? Ļoti vienkārši — es tos pārnesu.

—   Kā tā — pārnesi? Tu biji uz tilta, bet zirgi — akmenslauztuvēs.

Hodža Nasredins nevērīgi paraustīja plecu, it kā runātu par lietu, kas saprotama pati par sevi.

—   Ļoti vienkārši — pārnesu pa gaisu.

—   Pa gaisu? Tātad tu vari pa gaisu?

—   Tas man tīrais nieks. Pašā pēdējā brīdī, kad jātnieki aizbrāzās uz akmenslauztuvēm, es no savas grāmatas uzzināju, ka zagli paspējuši izvilkt apburtās naglas no zirgu pakaviem un diegus no astes. Tāpēc es nolēmu pagaidām atturēties no zirgu atdošanas, vispirms ziņot gaišajam valdonim un uzklausīt viņa rīkojumus, ko darīt turpmāk.

—   Gudri un teicami, zīlnieki

—   Vajadzēja pārnest…

—   Visai interesanti! Tātad pa gaisu, ko? Uzreiz, vienā acumirklī? Bet pasaki: vai nevar pa gaisu aiznest tirgoni? Kaut kur tālāk, uz Bagdādi vai Teherānu, bet vēl labāk — uz pagānu zemēm, lai franki viņu tur pārvērš vergā?

—   Tādu darbu es nevaru paveikt: man pak|auti tikai dzīvnieki. Varbūt ar laiku, kad es būšu iedziļinājies…

—   Loti žēl, |oti žēl. Un mums jau pilī arī ir daudz tādu, kurus sen būtu derējis … tā …

Un viņa iztēlē pret paša gribu pazibēja vesela virtene pa gaisu pārnesamo; visiem pa priekšu lidoja tirgonis, atmuguriski, ar izpūrušu bārdu un izvelbtām acīm, pūlēdamies ar kāju aizspert pie viņa pieķērušos Jadgorbeku, tālāk, cits pie cita pieķērušies, lidoja kāds augsts vezīrs, galvenais nodokļu vezīrs, augstākais soģis, hana spiedoga glabātājs un daudzi tamlīdzīgi galma ļaudis, bet visa šī neticamā virkne, par pārsteigumu un šausmām augstmanim, nobeidzās ar pašu iianistes valdnieku; tas lidoja sēdus, mazliet uz priekšu saliecies, it kā viesulis viņu būtu norāvis no troņa tieši tai bridī, kad hans pieņēmis kārtējo sūdzību; viņa halāts, vēja piepūsts, bija izpleties kā burbulis, jaudams redzēt kārno apakšdaļu, ko sedza sarkani-za|i izšūdinātas platbikses. . . Tas viss pazibēja, aiztraucās un pagaisa; juzdams reiboni, vieglu nelabumu un džinkstēšanu ausīs no tik kārdinoša un tik bīstama redzējuma, augstmanis ilgi kāsēja un ņurdēja, nesaprazdams, kādā veidā viņā, pašos dvēseles dzijumos, apiedamas apsargājošās prāta robežas, varējušas iezagties dumpīgas jūtas? Un viņš secināja, ka dumpīgums gluži kā smalks aromāts spēj pārvietoties bezmiesīgā ceļā un bez vārdu palīdzības; te viņa domas pievērsās zīlniekam: «Nu protams, tas ir viņš, kas ar savām burvībām parādīja man tik neiedomājamu redzējumu! Jā, un vispār viņš ir bīstams: pārāk daudz zina, pārnes pa gaisu … Tiklīdz vairs nebūs vajadzīgs, tā nevilcinādamies uzlaidīšu viņam virsū Piesardzību!»

Pēc augstmaņa aiziešanas uz tilta ilgi valdīja klusums; pēc tam zīlnieki cits pēc cita vilkās pie Hodžas Nasredina ar savām dāvanām. Dažs nolika viņa priekšā uz tepiķīša piecdesmit tangu, dažs septiņdesmit, bet dažs vēl vairāk, atkarībā no ienākumiem. Tā jau pirmajā dienā Hodža Nasredins iepazina divas galvenās īpatnības, kas piemita viņa jaunajai vidējā priekšnieka pakāpei: mierinošus apgalvojumus augstākajiem, dāvanu pieņemšanu no zemākajiem.

Vecis, galvaskausa īpašnieks, pienāca pēdējais, klusēdams nolika uz tepiķīša simt piecdesmit tangas, vairāk par visiem. Uz viņu bija žēl skatīties — tik ļoti viņš bija uzreiz sagumis, krišana viņu bija ievainojusi pašā sirdī. Taču pūlējās rādīties lepns un nevērīgs; tomēr grūtsirdība, kas gluži kā melni ūdeņi iegulusi vecīgajās acīs, bija redzama visiem un saprotama visiem. Savu galveno dārgumu — apburto galvaskausu — viņš no rīta bija noberzis ar smiltīm, saziedis ar ellu un izlicis visredzamākā vietā; šai galvaskausā nu bija viņa pēdējā cerība, pēdējais patvērums.

Hodža Nasredins padevās žēlumam un atstūma vecā naudu:

—   Ņem … Nevajag.

Vecis sāka šņākt, viņa acīs uzliesmoja ļauna, zaļgana uguns:

—   Tev par maz? Tu man esi atņēmis visu, un vēl tev par maz? Vai tu negribi, lai es tev atdotu arī savu galvaskausu?

—   Nē. negribu, — Hodža Nasredins klusi teica. — Ņem savu naudu, mierīgi valdi pār savu galvaskausu, man no tevis nevajag neko. Es tev tūlīt pazīlēšu.

Večukam aiz niknuma aizrāvās elpa:

—   Tu pazīlēsi man? Man, kas jau četrdesmit gadus sēž uz tilta! Man, galvaskausa īpašniekam! Tu, kas vēi vakar mūs visus apkaunoji ar savu melīgo zīlēšanu!

—   Bet tomēr paklausies. — Hodža Nasredins atvēra savu grāmatu: — Nomierinies, tavas likstas ir īslaicīgas un pārejošas. Vēl nebūs beidzies šis mēnesis, kad tava cieņa un visi ienākumi, kas .ir to saistīti, atgriezīsies pie tevis. Tavas labklājības nolaupītājs nozudīs, izgaisīs kā pavasara rīta migla, un likai piemiņa par viņu te, uz tilta, paliks uz ilgiem laikiem. Un kad uzzinās viņa vārdu … taču ar to beigsim: ķīniešu zīmes manām acīm ņirb un saplūst, un tālāk es neko nevaru saprast

Piesardzīgi pašķielējis uz Hodžu Nasredinu, večuks devās prom, nezinādams, ko domāt, — vai šis jaunais par viņu zobojas vai paliesi zaudējis prātu aiz tik piepeši atnākušās laimes? Viņš

Ierakās savas tumšās nišas dziļumā un sastinga, drūmi galvu izslējis.

Bet te vecajam uzbruka jaunas bēdas — viņa vakardienas verdzisko pakalpu dzēlīgās ņirgas.

—   Ei, tu! — tie sauca izsmiedami. — Kāpēc tu neiekasē savu tiesu, desmito da|u?

—   Viņš šo darbu atlicis uz rītdienu!

—   Viņš gaida, kad gaišais valdonis dāvās tam tiesības uz pusi no mūsu ienākumiem!

—   Nē, viņam gluži vienkārši apnicis būt par galveno zīlnieku, un viņš pats pilnīgi labprātīgi atteicies no sava amata!

Paši būdami zemiski neģē|i, viņi visus citus uzskatīja par tādiem pašiem un it nemaz nešaubījās, ka šie saucieni Hodžam Nasredinam patīk. Viņi bija dzirdējuši zīlēšanu no ķīniešu grāmatas un pilnīgi atbilstoši savas dvēseles zemiskajai dabai saprata šo zīlēšanu kā jaunu izsmieklu par nežēlastībā kritušo.

—   Aizvāc savu galvaskausu, tas jau sen mums nejēdzīgi maitā redzi! — viņi brēkāja, cits par citu pūlēdamies izkalpoties jaunajam priekšniekam. — Tu to uzdod par cilvēka galvaskausu, bet katram taču no pirmā uzmetiena skaidrs, ka tas ir mērkaķal

—   Protams, mērkaķa!

—   Un piedevām vēl iepuvis!

Vecais spēja paciest visu ko, tikai ne galvaskausa pazemošanu.

—   Lai tev mati aug uz iekšpusi, cauri tava paša galvaskausam, tavās smadzenēs, Hakim, neģēlīgā čūska, ko es sildīju savā azotē! — viņš dobji burkšķēja no savas nišas. — Atceries, kā es tevi, vēl puišeli, pievācu šai patiltē, izsalkušu, netīru un noskrandušu, un pieņēmu sev dēla vietā, ēdināju un apģērbu, un apmācīju zīlēšanā, — ar ko tu man šodien atmaksā … Bet tu, Adil, lai tu apgriezies uz otru pusi, ar zarnām uz āru, lai skorpions iedzeltu tavās izvērstajās aknās, — atceries, vai es tevi aizpēru nepaglābu no pletnēm un pazemes cietuma, samaksājot no sava maka tavu parādu — septiņi simti četrdesmit četras tangas!

No šiem vārdiem ITodža Nasredins pārsteigts uzzināja, ka kaulainais vecis, pēc izskata īsts nelietis, kurš pie tam nodarbojas ar tik nevajadzīgu darbu kā zīlniecība, kas nenovēršami saistīta ar spiegošanu, ka pat šis vecis savā sirdī zem visādas draņķības nogulsnēm glabā gaišos labo jūtu avotus. Tomēr veco aizstāvēt Ilodža nesāka, jo prātā ienāca doma par viņa drīzo atgriešanos agrākā amatā un smago atmaksu, kāda sagaida nepateicīgos.

Tuvojās diendusas laiks, saule cepināja, svelme virs jumtiem izkusa un sāka tecēt, stiklaini trīsēdama. No tilta akmens plāksnēm dvašoja sausa, smacējoša kvēle kā no podnieka krāsns, vēja nebija, kokiem novīta lapas, putni paslēpās ēnā un klusēja.

Tālumā atskanēja bungas, taures, saucēju balsis; drīz viņi atkal parādījās uz tilta un pavēstīja jaunu firmanu par lielu hana žēlsirdību. Zīlnieki saskatījās bailīgā neizpratnē: pārāk daudz trokšņa uzreiz bija radījis ap sevi viņu jaunais priekšnieks! Šādas domas atausa arī pašam Hodžam Nasredinam: pārāk daudz trokšņa — aiz gaišā Žēlsirdības vaiga viņš ar sirdi nojauta tuvo Piesardzību.

ASTOŅPADSMITA NODAĻA

Viņš bija cerējis, ka šīs dienas, pēdējās pirms sacīkstēm, tirgonis neatstādamies kvernēs uz tilta un lūgs savus zirgus.

Iznāca citādi: tirgonis neatnāca nevienu reizi. Rahimbaja sirdī aizvainojums bija ņēmis virsroku pār godkāri, viņš tagad nekāroja ne pirmās godalgas, ne hana uzslavu — viņš alka vienīgi atriebes. Jāatmasko viltīgais augstmanis, jāpārvērš pīšļos, jāsamin, jāiznīcina! Un, protams, pie reizes jāsamaļ miltos arī šis blēdis zīlnieks!

Vai maz jāsaka, ka sacīkstēs uzvara tika augstmaņa tekiniešiem. Tie bija apžilbinoši, lieliski, kad, astes pa vējam palaiduši, brāzās kā lidojošas bultas, atstājot starp sevi un pārējiem pieci simti olekšu platu, klaju lauku.

Taurēm neciešami rēcot, dūdām spalgi spiedzot un lielām un mazām bungām traki dārdinot, uzvarētājus pieveda pie izgreznotā paaugstinājuma, uz kura sēdēja hans. Tekinieši izlieca kaklus, nepacietīgi grauza mutes laužņus, ar pakaviem spēra un spārdīja zemi — viņi lūdzās atkal uz sacīkšu lauku. Viņi bija apskrējuši divpadsmit lielus ap|us, bet viņu dvaša bija tikai mazliet straujāka, muguras un sāni sausi, bez neviena sviedru plankumiņa, uz tievajām kājām nedrebēja un nepulsēja neviena dzīsla.

Hans pasmaidīja, par tiem tīksminādamies.

Pār galminieku baru, kas drūzmējās aiz hana muguras, pāršalca sajūsmas čuksti.

Augstmanis staroja uzvaras priekā: rokas sānos iespriedis, plecus saslējis, skrullēja ūsas, locījās pa labi un kreisi, uz saviem smailajiem papēžiem grozīdamies.

Hana galvenais saucējs pagājās paaugstinājuma malā un pacēla roku, aicinot visus uzklausīt.

Taures apklusa, bungas norima, pūlis, kas saplūdis pie paaugstinājuma, sastinga mierā.

« .. .Visužēlīgais hans un saulei līdzīgais Kokandas un citu labklājībā zajojošo zemju valdnieks, — dobjā un skanīgā balsī sāka saucējs, — valdonis, kura slava aizēno visus pārējos šīszemes valdoņus, allaha mīlētais sūtnis un Muhameda mantinieks zemes virsū …» i

Hans deva zīmi pils pārvaldniekam, tas piegāja pie saucēja, paņēma no tā rokām tīstokli un ar nagu pārsvītroja prāvas trīsceturtda|as no visa uzrakstītā, atstādams to visu ko lasīt sev par papildu algu; saucējs, kas piepeši tika izsisls no pierastā lasīšanas tempa, sāka ņurdēt un purpināt; pēc tam ar krietnu piepūli pievērsa acis apakšējām noslēguma rindām:

—   «… ar šo liek pavēlēt: pirmo godalgu četrdesmit tūkstošu tanpu apmērā par zirgu neaprakstāmo skaistumu un straujumu piešķirt…»

—   Taisnību un aizstāvību! — no pūla pēkšņi atskanēja kādas eaudas. — Lūdzu vislielo hanu nepieļaut pārestības!

Hans sarauca uzacis. Galminieki sāka satraukti dūkt. Tādā brīdī, tādos svētkos! Nedzirdēta nekaunība!

Pūlis pašķīrās, palaizdams pie paaugstinājuma tirgoni — bez čalmas, basām kājām, bet samta halātā ar nospodrinātu ģildes nozīmi pie krūtīm. Ar nagiem seju skrāpēdams, veselām šķipsnām bārdu izplūkdams, viņš nokrita ceļos, uzmeta sev uz galvas sauju putekļu un sāka brēkt:

—   Taisnību un aizstāvību!

Augstmaņa melnās ūsas šķita vai gluži atlupušas no viņa sejas un nokārušās: tik ļoti viņš nobāla!

—   Celiet augšā! — hans īgni sacīja. — Celiet augšā šo smirdu, kas iedrīkstējās ar savām gaudām aptumšot šodienas svinības. Celiet augšā un pievediet pie manis!

Sardzes vīri sakampa tirgoni zem rokām un aizvilka uz paaugstinājuma. Viņi stiepa to augšā ar tādu steigu, ka tirgoņa strupās kājas, kas nesot tirinājās, nepieskārās nevienam pakāpienam.

Uztraukums galminieku vidū pieauga: tirgoni pazina. Tirdzniecības lietu vezīrs pieliecās pie hana un kaut ko klusi sacīja.

— Bagāts tirgonis? — hans pārsteigts pārvaicāja. — Viens no cienījamākiem? Bet kāpēc tādā izskatā? Lai viņu pieved tuvāk un lai viņš pastāsta.

Sardzes vīri pievilka tirgoni tuvāk; tas lampatājās kā maiss viņu rokās, tas gribēja runāt — un nevarēja, biezās lūpas bārdā kustējās bez skaņas.

Gaidīja hans, gaidīja galminieki. Augstmanis aizturēja elpu, viņa tirgonim pievērstais skatiens bija briesmīgs …

Pa to laiku vēsts par tekiniešu uzvaru jau lidoja pa tirgu, pa čaihanām un seraliem un sasniedza Nocirsto Galvu tiltu.

«Nu jau gan tirgonis noteikti atnāks,» Hodža Nasredins prātoja. «Viņam sacīkstēs nokampta pirmā godalga, diezin vai tam gribēsies zaudēt vairākus tūkstošus, ko viņš samaksājis par zirgiem.»

Un atkal Hodža Nasredins vīlās: tirgonis neatnāca. Tirgoņa vietā atlēkšoja jātnieki sardzes viri ar brīvu zirgu pavadā, sagrāba Hodžu Nasredinu un, ne vārdo neteikdami, aizbrāzās nezin kur; tas viss notika vienā mirklī, viņš tikko paguva sagrūst maisā savu zīlnieka mantību — grāmatu, ķirbi un citas lietas.

Galvenā niša palika tukša.

Uz tilta ilgi valdīja neizpratnes pilns klusums. Pēc tam starp zīlniekiem sākās pārrunas un strīdi. Uz kurieni viņu aizveda? Uz cietumu? Bendem? Vai varbūt viņš vēl atgriezīsies, tikai kādā citā, jaunā izskatā?

Vairums tomēr nosliecās uz tādām domām, ka tagad viņam pienācis nenovēršams gals. Trīs lišķi, kas bija pasteigušies novērsties no veča un pāriet citā pusē, rūgti nožēloja savu pārsteidzību, jo sevišķi |auno ņirgāšanos par galvaskausu.

Pirmais pie veča nišas piegāja Hakims — tas pats, kas ilgu laiku bija dzīvojis viņa mājās, pieņemts par dēlu.

— Vai tev nav te mikli, ak mans gudri gudrais aizgādni? — viņš vaicāja ar liekuļotām dēla rūpēm balsī. — Vai gribi, es tev atdošu savu jauno ar vati popēto meldru paklāju?

Abi pārējie, nobijušies, ka Hakims tos nepārspēj pieglaimībā, arī pienāca pie nišas.

—   Ak gudrais skolotāj! — pirmais sāka lipīgi medainā balsī. — Kāda visai bagāta atraitne vakar bija atnākusi pie manis pēc padoma. Viņas lieta ir grūta, juceklīga, un es netieku ar to galā. Atļauj nu, kad viņa šodien ieradīsies, sūtīt pie tevis, lai tu izkliedē viņas šaubas un, pats par sevi saprotams, saņem savā labā visus ar šo lietu saistītos ienākumus. Tava dziļā gudrība…

—   Un neizsmeļamās zināšanas! — otrs piebalsoja.

—   Un domu augstums! — sāka steigties pirmais.

—   Un šis svētais galvaskauss! — iesaucās otrs.

Bet trešais — Hakims — pa to laiku locījās un piedziedāja no aizmugures, meklēdams vietu arī savam sakāmam.

—   Un neaprakstāmā labsirdība! — viņš apstiprināja. — Cik labvēlīgs smaids atstarojās tavā sejā vakar, ak daudzo noslēpumu zinātāj, kad tu uzklausīji manus nevainīgos jokus, saprazdams, ka tos saka vienīgi mana labā sirds un jautrā daba …

Vecais nepacēla acis, viņa sausajās lūpās vīdēja rūgts smīns. Redz, nu viņš ir piekļuvis pavisam kiāt senajai patiesībai: «Gudrību nevar aizsniegt iedomīgie, bet vienīgi lēnprātīgie!…» Tomēr baismīgie vārdi, kurus viņš izteica, liecināja, ka viņa gudrība pagriezusies ar seju pret tumsu. Viņš sacīja:

—   Katram jums es savā laikā esmu darījis labu un šodien par to esmu sodīts. Tāds ir mūsu bēdu pasaules likums: katru, kas dara labu, sagaida ļauna atmaksa.

Diez vai vecais pats, tāpat kā tie, kas viņu klausījās, līdz galam izprata visu šo vārdu briesmīgo jēgu, jo pēc tiem — ja vien tas izrādītos taisnība — būtu jāapstājas dzīvei; bet Dzīve ir cēla! — šiem vārdiem nebija taisnības, tajos meklējams vienīgi attaisnojums ticību zaudējušiem vai izmisuma pārņemtiem, kāds bija šis večuks.

Hodžu Nasredinu sardzes vīri uznesa uz paaugstinājuma vēl straujāk nekā tirgoni un nosvieda uz paklāja hana priekšā.

No vienkāršajiem ļaudīm tuvumā vairs neviena nebija; laukuma malās sargi ar nūjām un pletnēm aizgaiņāja pēdējos ziņkārīgos.

Hodža Nasredins no pirmā acu uzmetiena noprata, ka starp tirgoni un augstmani tikko beigusies nikna saraušanās. Abi bija sarkani, nosvīduši, acis abiem dega, rokas drebēja.

Sasarcis aiz dusmām bija ari pats valdonis.

—   Vēl nekad, — viņš aizdusas slāpētā, dobjā balsī sacīja,

—    vēl nekad neviens nav iedrošinājies aizvainot valdnieku ar tik necienīgu lamāšanos! Un pie tam tautai dzirdot, tūkstošiem acu priekšā. Vai patiesi jūs saviem zemiskajiem norēķiniem nevarējāt atrast citu laiku un citu vietu? — viņš gārgdams ar pūlēm ievilka elpu. — Un vai patiesi hans nekad mierīgi ar visu sirdi nevar nodoties baudai vai papriecināt acis, kaut uz vienu stundu atbrīvoties no jūsu netīrajām sūdzībām, tenkām un baumām?

Te viņa skatienam pagadījās Hodža Nasredins.

—   Kas tad vēl?

—   Zīlnieks, — pateica priekšā tirdzniecības vezīrs. — Tas pats zīlnieks, kura dēļ…

—   No kurienes tas te tika? Kāpēc viņš atrodas šeit?

Vezīrs nobālēja.

—   Es devu rīkojumu atgādāt viņu šurp, domādams, ka lielais hans vēlēsies pats personīgi jautāt … dzirdēt.. uzzināt. .. savām acīm redzēt… es domāju …

Viņš sapinās vārdos un bezpalīdzīgi atskatījās uz galminiekiem.

Neviens nesteidzās viņam palīgā. Visi klusēja.

—   Viņš iedomājies! — hans iesaucās vislielākā īgnumā.

—    Viņš domājis!… Drīz tu iedomāsies vēl nez ko tikpat aplamu un atvilksi no tirgus pie mana troņa visus ielu slaucītājus un mēslu novācējus uz draudzīgām pārrunām un apspriešanos ar mani! Ja tu devi rīkojumu atgādāt šurp šo blēdi zilnieku, tad pats arī runā ar viņu, bet mani lūdzu atbrīvo no tāda goda. Lai viņš vai nu atrod šos nolādētos zirgus tūlīt pat, manā klātbūtnē, bez kavēšanās! — vai atzīstas krāpšanā un uz vietas saņem pelnīto sodu, lūk, te, paaugstinājuma priekšā!

Ilans apklusa, atlaidās spilvenos, ar visu savu izskatu pauzdams vislielāko neapmierinātību.

Hodža Nasredins pa šo laiku paspēja saskatīties ar tirgoni un tam draudzīgi pamirkšķināt; Rahimbajs saskaities nokrekšķējās, izrāva vēl skumšķi no bārdas, taču ko sacīt neiedrošinājās.

—   Zīlniek! — teica tirdzniecības vezīrs. — Tu dzirdēji mūsu valdnieka gribu, — tad nu atbildi uz visiem maniem jautājumiem tieši, skaidri un bez aplinkiem.

Hodža Nasredins tā arī atbildēja — tieši, skaidri un bez aplinkiem. Jā, viņš apņemas sameklēt zirgus. Tūlīt pat, bez kavēšanās, hana klātbūtnē. Viņš uzdrošinās atgādināt par atlīdzību desmit tūkstoši tangu apmērā, ko apsolījis tirgonis.

—   Vai tāda noruna bija? — vezīrs griezās pie naudas mijēja.

Tas klusēdams izvilka no halāta apakšas maciņu un pasniedza vezīram.

—   Vai redzi, zīlniek! — vezīrs sapurināja maciņu, dziedoši iešķindējās zelts. — Bet, lai to saņemtu, tev, pirmkārt, jāatrod zirgi un, otrkārt, jāapgāž pret tevi vērstais smagais apvainojums uzpirkšanā. Ja tu apņemies atrast zirgus šodien, tad paskaidro: kāpēc tu tos nevarēji atrast vakar, aizvakar un aizaizvakar? Kāpēc tu tos neatradi pirms sacīkstēm, bet uzņemies atrast pēc sacīkstēm?

—   Sad-ad-Zabiha zvaigznājs nebija labvēlīgs, — Hodža Nasredins sāka dziedāt veco Buhāras laiku dziesmu.

—   Bet vai te neslēpjas, — tirdzniecības vezīrs viņu pārtrauca, — vai te neslēpjas ļaunprātīgi nodomi sagādāt zaudējumus lielajam hanam, lai viņš nedabūtu redzēt arābu zirgus, kas, pēc to īpašnieka vārdiem, būtu cienīgi priecēt haniskās acis? Ja tādam ļaunprātīgam nodomam patiešām tur bija sava daļa, tad pasaki, kas tev to samācīja.

So minējumu par ļaunprātīgo nodomu tirdzniecības vezīrs vērsa pret augstmani, savu seno sāncensi.

—   Atzīsties, zīlniek! — viņš kliedza, cerību mudināts. — Atzīsties ar skaidru sirdi, kas tev samācīja ļauno nodomu pret mūsu saulei līdzigo hanu, Kurš ir šis neģēligais, viltīgais ļaundaris, kas aizsedz savu čūskas dzeloni ar padevības masku? Pasaki, atzīsties — un tu tiksi apžēlots! Un tavs apbalvojums palielināsies, es pats, ja tu pateiksi, es pats esmu gatavs no savas puses pielikt pie šā maciņa divus un pat trīs tūkstošus tangu, jo mani mudina alkas atmaskot visus paslepenos valdnieka ienaidniekus!

Aizdedzies kārē iznicināt augstmani, viņš pieliktu vēl piecus un pat desmit tūkstošus!

Taču viņa pretinieks nebija vis kāds bezūsains zeņķis, bet nobriedis, spēka pilns un galma kaujās norūdīts vīrs.

Augstmanis paspēra soli uz priekšu, tuvāk tronim. Viņa acis uzzibšņoja, ūsas draudīgi pastiepās uz priekšu gluži kā kaujas ziloņa ilkņi.

—   Dižais hans redz un dzird, kas te notiek! Atzīšanās izvilināšana ar naudu, vai tas savukārt nav vissmagākais uzpirkšanas veids?

—    Nopratinādams zīlnieku, es izpildu hana pavēli, — tirdzniecības vezirs atkodās. — Un neviens nevar mani apvainot ne uzpirkšanā, ne zirgu zagšanā kā dažus citus.

—    Visužēligais allah! — iebrēcās augstmanis, palēkdamies uz saviem augstajiem papēžiem un paceldams pret debesīm rokas. — Ak debesu spēki! Kāpēc, kāpēc esmu spiests uzklausīt tādus apvainojumus! Un no kā? No cilvēkiem, kas gan apveltīti ar augstu uzticību, taču izmanto to necienīgi, savtīgi, lai varētu savā labā ievākt nelikumīgas nodevas, kā, piemēram, pērngad, kad beidza celt lielās tirgus ēkas …

—    Kādas nodevas? — vezīrs aizsvilās, bet viņa acis sāka šaudīties un kļuva blāvi miglainas, jo viņš jau nu labāk par visiem zināja, par kādām nodevām te ir runa … — Varbūt augsti godājamais pilsētas sardzes priekšnieks domā naudu, kas pērngad tika izlietota, lai atjaunotu sargtorņus, kuros vēl līdz šim laikam nav ielikts neviens akmens, kaut nauda izdota visa, bez graša atlikuma …

—    Sargtorņus? — pīkstošā balsī iejaucās pilsētas labiekārtošanas priekšnieks. — Ja jau atceras sargtorņus, tad vispirms piederas atcerēties svētā Hazreta laukuma lielās ūdenskrātuves tīrīšanu un remontēšanu! Kur palikusi tīrīšana, kur remontēšana? Bet šim darbam jau apritējis ceturtais gads, valsts kase naudu izsniegusi četras reizes!

Viņam atbildēja augstākais mirabs, kas pārzināja visus arikus un ūdenskrātuves valstī, pieminēdams tirgus laukumus, kas tā ij nebija izbruģēti ar akmeņiem; šie vārdi vienā mirklī aizsvilināja galveno tirgus pārraudzītāju — dzīslotu, garu veci ar apaļām pūces acīm mūsainā sejā; siekalas šļakstīdams un šļupstēdams, tas sāka kliegt par nez kādām karavānām, kas aplaupītas pa ceļam uz Kokandu, par trim maisiem zelta, kas sūtīti Buliāras emīram, bet tā arī nav aizvesti; tad atskanēja augstākā ce|u apsarga sulīgā balss, kas izskaidroja zelta nozušanu ar laupītāju nekaunību, kuri uzbrukuši karavānai, viņa uzpūtīgo runu pārtrauca skaļi augstmaņa smiekli, kurš ar savu spiegu palīdzību bija teicami uzzinājis, kas tie par laupītājiem bijuši; savu sakāmo sāka teikt tirdzniecības vezīrs, atkal iejaucās augstākais mirabs, pēc tā — tirgus pārraudzītājs, valsts kasieris un visi pārējie.

Pēc brīža uz paaugstinājuma plosījās īsts savstarpēju atmaskojumu un pārmetumu ugunsgrēks.

Tirgoni, zīlnieku, pazudušos zirgus visi bija aizmirsuši.

Sarkani degošām, izvelbtām acīm, krampjaini sažņaugtām dūrēm, pārpilnam svīzdami savos smagajos halātos, vezīri un augstākie priekšnieki nikni uzbruka cits citam, kliedza un auroja, tik tikko neķerdamies cits cita bārdā.

Kāds atgādināja par divu Sajas tiltu būvi — sensenu, hanam labi zināmu lietu.

Piecēlies tronī kājās, pašam nemanot iejaucies strīdā, hans sāka kliegt:

—   Tilti! Par tiltiem jūs, zagli un blēži, runājat! Bet kur pasūtījums kalto akmeņu pievešanai šiem tiltiem? Ahā, tu klusē, Kadir! Un divi simti sešdesmit karagača sijas, kas pārbaudot izrādījās papeles un pie tam satrunējušas! Kā darbs tas bija, nu, runā, Junus!

Nomierināt šo vārdu kautiņu vajadzēja Hodžam Nasredinam.

Kratīdams savu zīlniecības grāmatu, viņš paziņoja:

—   Uz jautājumu par pazudušajiem zirgiem mana zīlniecibas grāmata atbild …

Viņa vārdi bija gluži kā lietus gāze, kas šļāc no padebeša uz stepes ugunsgrēka liesmām.

Pirmais atjēdzās hans un pārlaida pārējiem dusmīgu skatienu.

Vezīri, padomnieki un augstmaņi apklusa un atgriezās savās vietās aiz troņa, paslēpjot sirdī neizgaisināto, verdošo niknumu.

— Ak nekrietnie pieklājības grāvēji! — hans, smagi elpodams, iesāka. Vai man vēl ilgi būs jācieš jūsu skandāli? Nedomājiet, ka par šodienas negodu iziesiet sveikā — lai tikai es atgriežos pilī! Jūsu dē| man ar trīsām jādomā, ko atbildēt allaham par nekārtībām valsti; lai kā es pūlos, lai kā es rūpējos — visi mani pūliņi sabirst pīšļos, atduroties pret jūsu stulbumu, nesaticību, intrigām, patvaļu un zagšanu! Un negaužaties, ja reiz es, galīgi zaudējis pacietību, padzīšu jūs visus līdz pēdējam, atņēmis valsts kases labā visu jūsu sazagto! — Viņš pavērsa niknumā kvēlojošu seju pret tirdzniecības vezīru: — Saki zīlniekam, lai turpina! Lai drīzāk atklāj savas blēdības, krāpšanu un top sodiis. Kur zirgi?

—   Kur zirgi, zīlniek? — kā atbalss atsaucās tirdzniecības vezīrs.

—   Zirgi stāv ārpilsētā kādas mājas stallī pie Naimaučinas ceļa, — Hodža Nasredins atbildēja. — Sis nams atrodas pie divu lielu ariku satekas, dārza vidū, un tam ir krāsainiem rakstiem rotāti vārti, pēc kuriem to viegli atšķirt no visiem pārējiem.

—   Krāsainiem rakstiem rotāti vārti! — iesaucās naudas mijējs. — Pie divu ariku satekas? Nu tas taču ir mana paša vasaras nams ārpilsētā! Bet tur pašlaik neviena nav, tas ir aiznaglots — kā zirgi tur varēja nokļūt?

Galminieki sačukstējās, naudas mijēja vārdu pārsteigti.

Šaubas izklīdināja hans:

—   Protams, nekādu zirgu tur nav un nekad nav bijis. Zīlnieks melš, cerēdams izlocīties un tikt vaļā no soda. Sagatavojiet viņam pletnes, sūtiet uz šo ārpilsētas namu cilvēkus, lai viņi mūs pārliecina par šā vira meliem!

Uz lielo Naimančinas ceļu aizlēkšoia jātnieki.

—   Protams, tur neko neatradis! Protams, neko, nekādus zirgus, — galminieki burkšķēja hanam aiz muguras.

Taču trīs no tiem, kas še atradās, domāja citādi: Hodža Nasredins, bez drebuļiem skatīdamies, kā gatavojas uz asiņainu pēršanu paaugstinājuma priekšā, un augstmanis ar naudas mijēju, kuriem zīlnieka apbrīnojamā gaišredzība jau bija zināma. «Mana paša namā!» tirgonis domās iesaucās, arvien vairāk sqpīdamies dažādos minējumos un pieņēmumos. «Ar šiem zirgiem patiesi notiek nezin kādi brīnumi!» Bet augstmanis pamira, sastinga un aizturēja elpu, bīdamies noticēt tādai laimei. Ak, lai tikai zīlnieks nebūtu alojies, lai tikai zirgi patiešām atrastos tirgoņa namā! Tad, tad… augstmanis zināja, ko viņš darīs un runās — tad!

Pēc maza laiciņa — Naimančinas ceļš bija tepat blakus — sacīkšu laukuma tālākajā malā parādījās atgriezušies jātnieki.

—   Ved, ved! Lūk, kur tie ir, mani zirgi! — iesaucās naudas mijējs un aizmirsies metās pretī jātniekiem.

Taču sardzes vīri pēc augstmaņa mājiena uz kāpnēm viņu saķēra un pagrūda atpakaļ uz paaugstinājumu. «Mūsu saruna vēl nav beigusies, cienījamais Rahimbaj!» augstmanis klusībā nošņācās, aiz ļauna prieka notrīsēdams.

Jātnieki tuvojās. Viņi veda divus neapseglotus zirgus, vienu — baltu kā gliemežvāku, otru — melnu kā bezdelīgas spārnu.

Zirgi ar tādu augumu, gaitu un stāju sacīkšu laukumā vēl nekad nebija redzēti!

Galminieku vidū atskanēja pārsteiguma un sajūsmas saucieni.

Naudas mijēju kratija drebuli, un viņš visu laiku rāvās uz kāpnēm, taču sardzes viri turēja stingri.

—   Bez pārspīlējuma — šie zirgi ir īstena zemes rota! — teica hans.

—   īstena rota! īstena rota! — galminieki uztvēra dažādās balsīs.

Zirgus pieveda pie paaugstinājuma. Ieslājās klusums: visi klusēja, aizmirsuši savus aizvainojumus un ķildas, iegrimuši arābu skaistuļu vērošanā.

Un piepeši atkal atskanēja naudas mijēja neķītrās vaimanas:

—   Taisnību un aizsardzību!

Visi sakustējās. Hans sarauca pieri:

—   Ko viņam vēl vajag, šim uzmācīgajam tirgonim? Viņš savus zirgus ir saņēmis, lai vācas ar liem prom.

—   Bet kur tad man atlīdzība? — Hodža Nasredins steidzās atgādināt.

—   Kas attiecas uz zīlnieku, — hans piebilda, nemaz nepaskatījies, — tad tam jāsaņem solītā maksa.

Tirdzniecības vezīrs augsti pacēla tirgoņa maku ar desmit tūkstošiem tangu, kādu laiciņu paturēja virs gal vas, lai visi redzētu un dzirdētu, tad nometa Hodžam Nasredinam pie kājām:

—   Ņem, zīlniek, dižais hans ir taisnīgs!

Taču no malas kā klijāns uzklupa naudas mijējs, ieķērās makā ar abām rokām.

—   Bet uzpirkšana, ak dižais valdniek! — viņš sāka brēkt, pūlēdamies atņemt Hodžam Nasredinam maku, briesmīgi sašķobījis seju. — Neģēlīgā uzpirkšana, kuras dēļ mani ne ar ko nesalīdzināmie zirgi nokavēja sacīkstes! Lūk, viņi abi ir še — uzpirktais un uzpircējs! — neizlaizdams no rokām maku, tirgonis divas reizes paslēja bārdu, ar to norādīdams uz augstmani un Hodžu Nasredinu. — Taisnību un aizsardzību! Lai zīlnieks paskaidro, kāpēc viņš neatrada manus zirgus vakar, ja tik viegli atrada šodien, cik viņam par to ir maksāts un kas maksājis? Atdod, blēdi, dzirdi, atdod manu naudu!

Viņš rāva maku ar tik mežonīgu spēku, ka nenoturējās kājas — nokrita augšpēdus; Hodžam Nasredinam, gribot negribot, lai nepalaistu va|ā maku, vajadzēja gāzties tirgonim virsū.

Paaugstinājums nokrakšķēja.

Galminieki sāka uztraukti trokšņot.

Hana acu priekšā nu jau notika kaut kas pavisam neiedomājams — plūkšanās!

Sardzes vīri izšķīra kaušļus.

Maks palika Hodžam Nasredinam …

Naudas mijējs gārdza un ķēra pie sirds.

Nu bija situsi augstmaņa stunda — atriebības, uzvaras, triumfa un naidnieka sakāves stunda! Viņš, apņēmības pilns, paspēra soli uz priekšu, drosmīgi nostājās hana priekšā.

—    Lai būtu atļauts tagad arī man teikt kādu vārdu! Sis naudas mijējs apvaino mani uzpirkšanā. Bet lai viņš vispirms paskaidro, kādā veidā nolaupītie zirgi bija nokļuvuši viņa paša ārpilsētās nama stallī?

Ko varēja atbildēt negaidot pārsteigtais naudas mijējs? Viņš klusēja.

Augstmanis pērkona balsi iesaucās:

—    Mēs nedzirdam atbildi! Rau, kur slēpjas ista krāpšana! Vispirms šaubās par savu arābu uzvaru sacīkstēs, jo to straujums ne tuvu neatbilst ārējam skaistumam, pēc tam, lai izbēgtu no negoda, noslēpj zirgus savā paša ārpilsētas namā un brēc pa visu pilsētu, ka tie nolaupīti, — kā lai nosauc tādu rīcību? Saceļ kājās visu pilsētas sardzi, sagrauj mieru, nepieklājīgā izskatā, basām kājām un bez čalmas ierodas šajās svētku svinībās un ar savām derdzīgajām, liekuļotajām gaudām aizdzen prieku no lielā hana sirds — un visu to, visu vienā vienīgā nolūkā: nomelnot valdnieka, acīs visuzticamāko, vispadevīgāko kalpu!

Augstmaņa balss nodrebēja, viņš ar halāta piedurkni izslaucīja acis, pēc tam, ļaudamies bēdām, turpināja:

—    Vai tas viss nav ļaundarība? Un, ja nu kādam jālūdz no dižā hana taisnība un aizsardzība, tad, protams, man, bez vainas apmelotam un nolamātam, bet nekādi viņam, šim neudas mijējam, kura ļaunajām blēdībām nav robežu! Kas var galvot, ka rīt viņš neieradīsies pilī ar kādu jaunu sūdzību, neapvainos mani viņa tirgusbūdas aplaupīšanā vai vēl ļaunāk — laulības pārkāpšanā ar tā sievu?

Tas bija lielisks, smalki izdomāts, tālu pārredzēts gājiens! Brīdi nogaidījis, lai hanam iznāktu laiks iegaumēt savā atmiņā šos pašaizsargāšanās vārdus, augstmanis nobeidza:

—   Jājautā, kas bija zirgu nolaupītājs? Kas bija nekaunīgais zaglis, kuru mēs tik ilgi un nesekmīgi meklējām? Tagad saprotams, kāpēc mēs to nevarējām atrast, tagad nav vajadzības dzīt pēdas šim zaglim tālumā, jo viņš ir še, mūsu priekšā! Rau, kur tas ir!

Un, cēli galvu atmetis, ar visu augumu pasvēries atpakaļ, augstmanis pastiepa savu labo roku ar izstieptu pirkstu, norādīdams uz bālo, sarāvušos tirgoni.

—   Es — laupītājs?… Es — zaglis?… Nozadzis pats savus zirgus? — juceklīgi murmināja naudas mijējs.

Viņa žēlo, nevarīgo šļupstēšanu samala un nomāca augstmaņa balss, — tā varena ūdenskrituma tuvumā mūsu auss nesadzird strauta čalas.

—   Rau, kur viņš ir! — augstmanis dārdināja. — Lai viņš tagad apgāž manus vārdus!

Kā arvien tādos gadījumos, naudas mijēja apjukumu daudzi uzskatīja par neapgāžamu viņa vainas pierādījumu, bet augstmaņa pērkonigo balsi — par tā taisnības neapstrīdamu apliecinājumu.

Atradās tomēr arī tādi, — no augstmaņa naidnieku skaita ar tirdzniecības vezīru priekšgalā, — kas šajā strīdā nostājās tirgoņa pusē. Tie sāka klaigāt:

—   Kurš gan pats sevi aplaupīs?

—   Tas ir neticami!

—   Tas ir nedzirdēti!

—   Tik cienījams, visā Kokandā pazīstams cilvēks!

Pret šiem vienoti uzstājās augstmaņa piekritēji; kāds kā piemēru, ka mēdz būt visai dīvainas laupīšanas, atkal pieminēja trīs zelta maisus, kurus it kā nozaguši laupītāji pa ceļam uz Buhāru; augstākais ceļu apsargs atkal neaprakstāmi uztraucās un sāka kliegt par nebruģētiem tirgus laukumiem; bija dzirdami atgādinājumi par ūdenskrātuvi svētā Hazreta laukumā, par sargtorņiem, par lielajiem tirgus namiem, par nodokļiem — ar vārdu sakot, nepagāja ne minūte, kad visapkārt tronim atkal uzliesmoja savstarpēju pārmetumu un atmaskošanas ugunsgrēks.

Atkal visi galminieki ecēdamies ņudzēja vispārējā jezgā un krekšķēdami, sviedrus liedami, sasarkuši uzbruka cits citam. Hans klusēja ar šķebigu, bezcerīgu smīnu plānajās lūpās, tad lēni aizgriezās un sastinga tronī, plecus nolaidis, vērdamies tukšajā laukā.

Par tirgoni, par zirgiem, par zīlnieku visi, tāpat kā pirmo reizi, protams, bija aizmirsuši.

Paaugstinājumā uzkāpa gauss, pavecs sardzes vīrs — viens no vecākajiem. Viņš kalpoja jau sen, hana dienestā bija nosirmojis, visādu pieredzējis, pie visa pieradis; pēc dabas nepavisam nebūdams ļauns, pie tam rūpju mākts par prāvo ģimeni, viņš nekad neizrādīja asinskāru centību vairāk, nekā tas bija nepieciešams, izņemot vienīgi tos gadījumus, kad tuvumā atradās priekšniecība. Klusi soļodams pa dārgajiem paklājiem, viņš piegāja pie naudas mijēja:

—' Pievāc, tirgoni, savus zirgus un ej vesels mājup; te tev nav ko darīt: viņiem tagad tā tiesāšanās ilgam laikam.

Ar dūri tirgonim pa skaustu iebelzdams, — kārtības labad, rāmi, itin viegli, jo priekšniecība jau neskatījās, sardzes vīrs noveda viņu pa kāpnēm, iedeva zirgus, norīkoja divus jaunākos pavadīt — un palaida mājās. Pēc tam atgriezās uz paaugstinājuma, lai tādā pašā veidā aizvadītu arī zīlnieku.

Taču Ilodžas Nasredina uz paaugstinājuma vairs nebija: viņš arvien prata aiziet nemanīts; šobrīd viņš atradās sacīkšu laukuma pretējā pusē, jaunu zīdkoku gaišajā pavēnī pie maza arika, kas jautri un žirgti tecēja pār baltiem olīšiem, pār zeltainu smilti. Sačukstējās lapotne, dziedāja putni, aizskrēja pele, lēkāja zivtiņas, rāmā pievakares mierā zilgoja debess, peldēja mākoņi. Hodža Nasredins kāri pieplaka pie ūdens, atspirdzināja sasprēgājušās lūpas, nomazgājās, norāva kreklu, noslaucīja seju, ar kailo vēderu svētlaimīgi sajuzdams vēja spirgtumu. Pēc tam pagriezās pret laukumu. Tur, uz paaugstinājuma, kā verdošā pekles katlā turpināja vārīties kaislības: juku jukām ņirbēja raibie halāti, mirdzinājās medaļas, nozīmes, zobeni; skanēja murdošas savstarpējo atmaskojumu klaigas, kuru atbalsis pat še bija niknas. Hodža Nasredins pasmīnēja, pataustīja aiz jostas aizbāzto smago maku un nesteigdamies, platu soli, vēsmas un nerimstošās putnu čivināšanas pavadīts, devās prom pa arika krastu nopakaļ jautrajam ūdenim.

Maiss ar zīlēšanas piederumiem spieda plecus. Pa ceļam

gadījās veciem kokiem apaugusi maza, stāvoša ūdenskrātuve, kas no savām aizsērējušajām dzīlēm dvesmoja asu puvek|u smaku; tiklīdz Hodža Nasredins bija iegājis ēnā, tā visapkārt sāka spingt un sīkt odi un metās pasūkties, pielipt pie sviedrainās sejas, kakla, kailajām krūtīm. Noskatījis kādu vecu zīdkoku, līku, mezglainiem zariem un lielu dobuli, kas rēgojās zem vainaga, Hodža Nasredins iebāza maisu tajā un drošības labad pastūķēja ar dūri. Ar brīvām rokām, vieglu sirdi viņš apsēdās uz sūnainas saknes, kas gluži kā kupris izliekusies no zemes; gainīdamies no uzmācīgajiem odiem, viņš teica zīdkokam: «Pieraugi, neizpļāpā, vecais, jo tu taču viens pats visā pilsētā zini, kur pēkšņi pagaisis galvenais Nocirsto Galvu tilta zīlnieks!» Drošāku sava noslēpuma glabātāju Hodža Nasredins nebūtu varējis atrast, šis bija visdrūmākais, visnerunīgākais vecis no visiem, kas te mājoja pie ūdenskrātuves, un savas koka sirds dzi|umos viņš, protams, slēpa pilnīgu nicināšanu pret cilvēkiem, jo viņš jau sen un stingri stāvēja savā likumīgajā vietā, saknes dziji zemē ielaidis, nebīdamies ne saltumu, ne vētru un bez jēgas nemētādamies pa plašo pasauli, nekur nerodot sirdij mierinājuma, kā mēdz notikt ar dažu labu cilvēku.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Sī saruna ar veco zīdkoku noslēdza vienu no visbrīnišķīgākajām lappusēm Hodžas Nasredina dzīves grāmatā. Viss iecerētais bija paveikts, naudas mijēja ādas soma viņam atvērusies, aiz viņa jostas gulēja maks ar desmit tūkstošiem tangu, ar savu smago svaru mājodams kaimiņos otram, mazākam, no augstmaņa saņemtajam makam. Tagad, šķiet, Hodža ar pilnām tiesībām varētu padomāt par atpūtu, bet galvā jau drūzmējās jaunas rūpes.

Neaprakstīsim sīkumos Hodžas Nasredina nākamo dienu, sacīsim īsi: viņš iepirkās. Viņš pirka visu, kas gadījās acīs un kas mīļš bērnu sirdij: zīda halātiņus, zābaciņus ar krāsainiem pušķiem, tupelītes, kleitiņas, rotaļlietas, kārumus, kreļļu virtenītes un sudraba gredzentiņus. Viņu tirgū pavadīja vienacis zaglis, salīcis zem liela maisa smaguma; piepildījis maisu līdz malām, zaglis aiznesa to no tirgus pa šķērsieliņu kādā tukšā namā, bet, kad atgriezās, viņu gaidīja cits, jau pāri pusei piebāzts maiss.

Iepirkšanās turpinājās līdz vakaram. Vienacis zaglis krita vai no kājām, maisus stiepdams. Beidzot norībināja bungas, tirgus uzvirda pēdējo mutuli un karstajos, zemajos rieta saules staros pa visu milzīgo, putekļaino klajumu no zirgu tirgus ziemeļos līdz ķīniešu priekšpilsētai dienvidos sākās dobja smago aizvaru klaudzēšana, nolaižot tos priekšā pārdotavām, un daudzbalsīga, dziedoša vara slēdzeņu šķinda; pūlis kļuva retāks, kamieļi un arbas virzījās uz naktsguļu, serali plaši atvēra tiem savus vārtus, neskaitāmie krodziņi un čaihanas dvesmoja smaržīgus dūmus, kas neizklīstot sedzās pār zemi gluži kā paklāji ar liegi sārtu virsu un dvingaini palsu apakšpusi.

Hodža Nasredins un vienacis zaglis, uzvēluši plecos divus pēdējos maisus, devās mājup. Pašās beigās, jau bungām rībinot, nopirkto gredzentiņu saišķi Hodža Nasredins nesa rokā un laiku pa laikam sapurināja, pēc tirgus kņadas spirdzinādams ausis ar dzidro sudraba šķindu.

Te atgādināsim, ka tas viss notika vectētiņa Turahona svētku priekšvakarā. Sķērsieliņā valdīja pirmssvētku rosība. Pretim Hodžam Nasredinam un vienacim ik pa brīdim no vārtiņiem izspurdza zemes mazie iemītnieki, astoņu, deviņu un desmit gadu veci, un ar rūpju pilnām, noslēpumainām sejām un satraukti līksmām guntiņām acīs steidzās savās neatliekamajās un svarīgajās darīšanās — dažs pēc krāsainām dzītiņām, ar ko pakārt tjubeteiku, dažs meklēdams labu darbu, ko šodien vēl nav paspējis izdarīt. Taču, lai gan viņi bija varen norūpējušies, neviens tomēr neaizmirsa sveicināt mūsu ceļiniekus un skaņi pateikt:

—  Sveicināti, labvakar, lai rīt labi veicas visas jūsu darīšanas! Vai nepalīdzēt jums aiznest maisus?

—    Paldies! — Hodža Nasredins atbildēja. — Lai labi veicas jūsu darīšanas šajā naktī, lai piepildās visas jūsu cerības un gaidas! Kas attiecas uz maisiem, tad kā gan jūs tos panesīsiet, ja tajos var iesēdināt jūs pašus, katrā pa trīs? Starp citu, jūs varat mūs pavadīt, un vectētiņš Turahons, ticiet man, uz to skatīsies tāpat, it kā jūs stieptu šos maisus.

Bērni ar sajūsmu uzņēma viņa vārdus un gāja pavadīt. Pie mājām Hodža Nasredins un vtenacis nonāca trokšņaina bara ielenkti — te bija gan baskāji, gan apautām kājelēm, gan ar nocirptām galviņām, gan bižaini, taisniem un uzrautiem deguntejiem, mūsainām un gludām sejiņām, melni, ruzgi, baltgalvji

un tā bez skaita. Te nu bija īstā reizē gredzentiņu saišķis — pietika visiem, divi gredzeni pat vēl palika aukliņā.

—   Noteikti ielieciet gredzentiņus savās tjubeteikās, ko pa nakti pakārsiet kokos, — Hodža Nasredins pamācīja bērnus. — Lai vectēvs Turahons var zināt, ka jūs palīdzējāt nest maisus.

Dienas pārējo daļu Hodža Nasredins un vienacis zaglis pavadīja tukšajā namā starp kaudzēs uz grīdas sakrauto bagātību — zābaciņiem, halātiņiem, rotaļlietām un kārumiem. Tepat paēda ari vakariņas bālajā, dzintaraini sārtajā rieta atblāzmā.

Pienāca nakts.

Vienīgi mēness, kas stāvēja pie debesīm plata miglas loka vidū, redzēja viņu pēdējos darbus. Ar maisiem apkrāvušies, viņi zagšus izgāja noklusušajā, tukšajā ielā, ko mēnesnīca bija tik burvīgi pārvērtusi, — gaišzila migla, ūdens čalas, garas ēnas, kas starp sienām un žogiem veidoja noslēpumainas ejas, no kurām, šķita, tūlīt, tūlīt iznāks pats Turahons vai arī neaizmirstamais kalifs Garuns-al-Rašids savā divpusīgajā apmetnī, kas virspusē noskrandis un nabadzīgs, bet ar karalisku, dārgakmeņiem rotātu iedrēbi.

Daudzas reizes viņi atgriezās mājās, kad bija atbrīvojušies no savas nešļavas, ar tukšiem maisiem rokās, un atkal gāja prom, līkdami zem pilno svara.

Klusi čīkstēja vārtiņi, kas šai naktī pēc paražas bija atstāti neaizslēgti.

Brīžiem atskanēja nepacietīgi vienača čuksti:

—   Kur gan tie pamanījušies noslēpt savas tjubeteikās, šie mazie draiskuli, kas mīt zem šīs mājas jumta? Pagaidi, es paraudzīšu vēl tur tajā vīnogulāju malā.

Tjubeteikās atradās kādā slepenā stūrītī; dažā spīguļoja pazīstamais gredzentiņš, tad Hodža Nasredins pie dāvanām vēl pielika papildus halvas gabaliņu par piedalīšanos maisu nešanā.

Maija naktis ir īsas, bet mantu bija sagādāts daudz: nācās nest bez atelpas un veiklā solī.

Atraitnes mazajā pagalmiņā viņi nokļuva īsi pirms ausmas — jau cēlās migla.

Bet pēdējos maisus nesa skriešus, ik pa brīdim palūkodamies uz sarkstošajiem austrumiem, kur no kalniem un jūrām nāca jauna, mirdzoša diena saules apmetnī, rubīnu vainagu galvā.

Viņi paspēja tieši laikā. Savas gaitas viņi pabeidza talā šķērsielā tīri uzkoptā, izslaucītā dārziņā, no kura tiem vajadzēja glābties, mūkot pār žogu, jo kāds no mazajiem nerimšām, izlēcis no gultas pirms atļautā laika, gandrīz vai noķēra viņus pie savas tjubeteikas. Un, ar skaļi pukstošām sirdīm sēdēdami viņpus žogam rasas pilnos dadžos un nātrēs, viņi dzirdēja šā nerimšas sajūsmināto kliegšanu, kas vienā mirklī uzmodināja visu šķērsielu, kura pirms tam bija tik miegaina un klusa. No augstajām debesīm, vēja spirgtās dvašas dzīta, laidās lejup bālā migla, un caur to arvien dzidrāka atspulgoja zilā, dziļā dzīle, pret kuru no visām pusēm dadži stiepa lapu ķepas ar lielām, trīsošām rasas lāsēm, gluži kā zvejnieki raupjas plaukstas, kas izvilkušas pērlenes no jūras.

Atpakaļ viņi gāja pa tām pašām ielām, bet jau saules staros, kas viegli un dzestri pludoja pretī. Pa ceļam visās mājās viņi dzirdēja prieka saucienus. «Ak svētītā nakts!» teica vienacis. «Ak cildenā nakts manā mūžā!…» Bet Hodža Nasredins aiz noguruma grīļojās.

Līdz viņu noīrētajam namam bija tālu, bez tam dažas čaihanas jau bija atvērtas; to samiegojušies saimnieki žāvādamies un staipīdamies kūra uguni pavardos, purināja tepiķus un paklājiņus.

—   Kāda gan mums vajadzība tagad atgriezties tieši tai namā, ja tas jau ir tukšs? — Hodža Nasredins sacīja, dodoties uz kādu čaihanu.

Tās saimnieks saņēma viņus ar īpašu sveicienu kā pirmos, visagrākos viesus, kas parāda cieņu viņa čaihanai: pasniedza smaržīgu tēju, tumšākā kaktā paklāja divas mīkstas segas.

Likdamies gulēt, Hodža Nasredins teica:

—  Ja vectētiņš Turahons katru reizi tā piekūst, tad nav brīnums, ka viņš pēc tam guļ veselu gadu!

—   Bet man ienāca prātā spraudeklītis, ko iestādīju pie kapenēm, — atsaucās vienacis. — Kā tu domā, vai tas būs sācis augt vai ne?

Hodža Nasredins neatbildēja: viņš jau bija aizmidzis. Viņš gulēja, šis līksmais ceļinieks, kas prata jebkuru vietu padarīt par savām mājām, kur vien tam izdevās nolikt galvu. Pēc brīža aizmiga arī vienacis. Un ne rindu rindām uz tirgu braucošo arbu smeldzīgā čīkstēšana, ne gar čaihanu ejošo kamieļu karavānu zvārguļi, ne apdullinošie aitu baru dzinēju kliedzieni, ne ūdensnesēju un veģinieku klaigas, kuri pēkšņi visi reizē un lielā daudzumā sabira uz ceļa no visiem stūriem, vārtiņiem un šķērsielām, — nekas nespēja traucēt viņa dziļo miegu. Visapkārt čaihanai un virs tās viss jau kaita, mirdzēja un liesmoja, — zeme no rīta dzestrajiem līčiem bija iepeldējusi karstā saules okeānā.

Viņi gulēja ilgi, neko nezinādami par saviļņoto satraukumu, kas apkārtējos namos bija pārņēmis ne vien bērnus, bet arī pieaugušos. Cilvēki rādīja cits citam Turahona dāvanas, sačukstējās, brīnījās. Kādu izskaidrojumu lai viņi rastu tik brīnišķam, nebijušam gadījumam, kas skāris nevis vienu vai divus namus, bet uzreiz vairākus simtus? Tikai vienu, savā vienkāršībā aizkustinošu, tēvu ticējumu pateiktu: tātad viss taisnība, bismilla rahman rahitn!… Labais vectētiņš Turahons patiesi ir taisnīgs un nemirstīgs!

No šīs nakts ļaužu dzīvē ienāca daudz kas labs un cildens! Varbūt pat vēl tagad cilvēki, paši to neapzinādamies, nes savā sirdī šīs nakts atbalsi. Sī nakts daudziem kokandiešiem atdeva ticību, ka labā pastāvēšana uz zemes nav apšaubāma, — kas gan var būt cēlāks un svarīgāks par tādu darbu?

Pilsēta bija satraukta, pilsēta čukstējās… Bet trūcīgajā atraitnes namiņā valdīja kluss, bikls prieks. Trīs atraitnes dēli bija katrs savā tjubeteikā atraduši pa tūkstotim zelta tangu, bez tam vēl bagātīgas dāvanas, kas saliktas trīs kaudzītēs uz zemes un no virsas gādīgi pārsegtas ar lupatām, lai neuzkristu rasa (vienača zagļa rūpīgums). Ko par to varēja domāt nabaga sieviete, ko sacīt? Viņa neko arī ne teica, ne domāja — vienīgi raudāja un ticēja. No viņas dzīves uz visām pusēm atkāpās nomācošā bezizejas tumsa, ko vidū pārcirtis plats un spožs cerību un palīdzības stars, laipna līdzjūtība viņas liktenim.

Pieaugušie brīnījās par nakts notikumiem, bet bērni — it nemaz: viņi no sava senā drauga un aizgādņa neko citu arī nebija gaidījuši. Viņiem nebija vajadzības nostiprināt sevī ticību labajam, jo šī ticība, ko tie bija ieguvuši reizē ar dzīvību, vēl nebija ne iedragāta, ne viltības aizcirsta, bet mirdzēja viņu sirdīs savā pirmējā šķīstībā. Rokrokā saķērušies, viņi dārzos virpuļoja pa mīksto, zīdaino zāli un skaņās balsīs cītīgi skandināja savu pateicības dziesmiņu:

Dienvidvēja liegā elpa Ķiršu ziedus va|ā ver, Saule iespīd dienas telpā, Visa zeme sauli dzer.

Strazdi svilpo zarā zaļā, Šalko mirdzošs lietutiņš, Atver kapa durvis va|ā Turahona vectētiņš.

Sai dziesmiņai visās malās skanot, Hodža Nasredins un vienacis zaglis rāmā pievakarē atstāja Kokandu.

Viņi devās meklēt kalnu ezeru, par kuru Kokandā Hodžam Nasredinam tā ij neizdevās neko uzzināt.

Mundri trukšināja pa ceļu ēzelis, kas pa šo laiku nebija dalījies ar saimnieku nekādās raizēs; Hodža Nasredins, seglos sēdēdams, sūdzējās vienacim:

— Tas atkal kļuvis resns kā muca' Drīz jau es vairs nevarēšu ar to jāt, vajadzēs pārdot kādam līkkājim kirgizam.

Bet dziesmiņa nerimdamās lidoja viņiem nopakaļ; no vieniem rotaļniekiem tā nonāca pie otriem, tad trešiem, — un tā bez gala no dārziņa uz dārziņu:

Turahona vectētiņam Jāšuj jaunu tērpu daudz, Draugu zēnu daudz ir viņam, Meitenes to mīļu sauc.

Viņi pagāja garām pils laukumam ar pazemes cietumu, virs kura, no trim gaisa lūkām izplūdis, bija sablīvējies pelēks, smirdošs mākulis, pagāja garām Nocirsto Galvu tiltam. Hodža Nasredins, ar abām rokām pret segliem atspiedies, pacēlās kājās, lai pēdējo reizi palūkotos uz zīlniekiem. Galvenā niša joprojām bija tukša, bet pie veča nišas varēja manīt rosīšanos, tekalēšanu, skraidelēšanu: tur labinājās klāt. Un notālēm paspīdināja gludo kaulu slavenais, ar eļļu apziestais galvaskauss.

Pa sēkli — Hodža Nasredins seglos, kājas pierāvis, bet vienāds noāvies, bikses atrotījis, — pārbrida straujo, ledaino Saju, kurā saule mirdzinājās līdz pašam dibenam, līdz raibajiem oļiem un apaļiem akmeņiem, bet otrs krasts viņus sagaidīja ar pazīstamo dziesmu:

Ciešā miegā bērni smaida, Apmirdz viņus menestiņš — Tjubeteikas dārzā gaida, Kad nāks labais vectētiņš.

Aiz pilsētas mūriem pēc šauro ielu un saspiesto šķērsielu smacīgās tveices uzreiz viņiem uzdvesmoja spirgts vējš, plašums.

Tur pletās dārzi, lauki un ceļi — ceļi gan pa labi, gan kreisi, gan taisni…

Vienacis lūdzoši paraudzījās Hodžā Nasredinā:

— Vai patiešām mēs jāsim prom, neapmeklējuši kapenes, nepalukojušies uz spraudeklīti?

Taisnību sakot, Hodžam Nasredinain ne visai gribējās iegriezties kapenēs: viņš baidījās, ka nokaltušais spraudeklis smagi nomāks vienaci un salauzīs viņa sirdī tikko kā nostiprinājušos ticību. Taču piemērotu aizrunas ieganstu arī uzreiz nevarēja atrast — vajadzēja jāt.

Viņi nogriezās pa labi uz tumši un sulīgi zaļojošu karagaču pusi un drīz atradās to blīvajā, vēsajā paēnā.

Vienacis gāja klusēdams, nopūzdamies. Viņa sirds satraukums pārņēma arī Hodžu Nasredinu, kurš, kaut arī zinādams, ka nekādu brīnumu nebūs, tomēr izjuta krūtīs dīvainu karstumu, kas pārvērtās trīsās.

Ne velti viņš juta šo karstumu! Viņš nodrebēja, ieraudzījis pie kapenēm lielu un spēcīgu krūmu, kas bija pilns košiem, kupliem rožu ziediem.

Vienacis iekliedzās un pusnemaņā, asarām pārplūdis, pakrita uz kapeņu akmens kāpieniem.

DIVDESMITA NODAĻA

Kapenes sargāja tas pats večuks, tai pašā skrandainajā halātā, kas, likās, bija sašūts no pravieša godinātāju sanestajām lupatiņām un lentītēm.

—   Kā jums izdevās atkļūt uz šejieni — vai tad uz ceļiem nav posteņu? Stāsta, ka pilsētā esot izcēlusies nez kāda jezga, kas it kā saistīta ar Turahona vārdu.

—   Kam vajag, tas atkļūs. Kādi posteņi to var aizkavēt? — Ilodža Nasredins norādīja uz savu ceļabiedru, kas gulēja uz zemes pie ieejas kapenēs.

Večuks paliecās tuvāk un, trīcēdams aizturētos smieklos, pačukstēja:

—   Atceries, es sacīju, ka šoreiz spraudeklis noteikti iesakņosies, — vai man nebija taisnība?

Viņš bija kļuvis it kā jaunāks; sakumpis, tumšs, vecs, bet acīs staroja tāda dvēseles gaisma — tās bija tik dzidras, ka, domajams, viņš aiz sava skatiena nekad nevarēja paslēpt nevienu melnu domu.

—   Vecais lapsai — Hodža Nasredins teica. — Es saprotu visas tavas blēdības, visas viltības! Kur tu sadabūji tik lielisku krūmu un kā jaudāji to pārnest uz šejieni, nesavainojot saknes?

—   Tas man prasīja ne mazums pūļu. Bet ko es varu darīt savai vecajai sirdij, tā būtu lūzusi aiz žēluma, ja šis cilvēks atkal atrastu savu spraudeklīti nokaltušu. Tad nu es arī nolēmu pats radīt mazu brīnumu.

—   Tu esi radījis nevis mazu, bet ļoti lielu brīnumu, jo pasaule uz tādiem brīnumiem vien turas, — Hodža Nasredins atbildēja.

Vienacis piecēlās un iegāja kapenēs.

—   Lai palūdzas divatā, — teica večuks.

—   Divatā? Vai tad tur ir vēl kāds?

—   Kāda sieviete, atraitne, manuprāt, prātu izkūkojusi. Viņa stāsta, ka vectēvs Turahons esot uzdāvinājis tās bērniem trīs tūkstošus tangu kā piedevu visādiem sīkumiem, tad nu viņa ieradusies izteikt Turahonam pateicības lūgšanu. Viņa droši vien sapņojusi…

—   Vecais, nezaimo! Es tikko kā nāku no pilsētas un varu svinīgi apzvērēt, ka viņas stāstā nav samelots neviens vārds. Mācies beidzot ticēt brīnumiem, tu, kas katru dienu tos redzi un arī pats dari!

—   Ja tā, tad es ticu, — večuks nopurpināja, mazliet apmulsis no Ilodžas Nasredina skatiena. — Varbūt Turahons patiesi arī staigā pa naktīm, kad es guļu? Varbūt ir pat ielūkojies manā kabūzītī?

—    Viņš ir ielūkojies dzi|āk — tavā sirdi — un atstājis tur uz visiem laikiem savas svētīgās pēdas.

Večuks iegrima domās un ilgi klusēja, ar aizmiglotam acīm vērdamies pāri kapenēm liegajā, dzestrajā zilgmē virs kupola, kur, zīdaini spārnus švīkstinādamas, šurp un turp šaudījās gādīgās ūbeles, norūpējušās par saviem putnēniem.

—   Atraitne Turahonam par pateicību atnesa nelaužamu soli jumu: pieņemt savā mājā ceturto dēlu, kādu sērdienīti.

—   Vēl brīnums! — iesaucās Hodža Nasredins. — Tagad tu savām acīm redzi, kā viens labs darbs, kas darīts pasaulē, rada otru, bet otrs — trešo — un tā bez gala. Varens ir labo darbu spēks, un vienīgi labajam lemta uzvara uz zemes!

—   Tieši tā! — večuks aizkustināts nočukstēja. — Pēc mūsu tikšanās es ilgi domāju par taviem vārdiem un atzinu to neapstrīdamo patiesību. Taču nesteidzies mani nosodīt par maniem pagātnes maldiem, saproti, ka tie cēlās aiz lielām sāpēm. Allahs devis man žēlīgu sirdi: redzot svešas ciešanas, es pats ciešu vairāk par visiem. Un nekur nevaru glābties no nelaimīgo asarām un pārestību cietušo vaimanām. Bija laiks, kad man uz dažiem gadiem izdevās paslēpties no nežēlīgā dzīves ļaunuma kādā tālā, klusā ciematā, kur es kalpoju par sargu kalnu ezeram, kas ar saviem ūdeņiem veldzē apkārtnes laukus. Svētītie gadi! — mana vecā, izmocītā sirds dabūja mazliet atpūsties. Taču drīz ļaunums mani panāca arī tur: tas ieradās ezera jaunā īpašnieka, nez kāda tur Agabeka izskatā. Sis briesmonis, kas apvienojis sevī pūķa niknumu un zirnekļa bezsirdību, it kā nemaz nebūtu dzimis no sievietes klēpja, bet uzniris no ļaunuma neģēlīgās dzīles, gluži kģ pelējuma sēne, kas aug koka mitrumā . . .

—   Paga, vecais, paga! — Hodžam Nasredinam sirds gandrīz ielēca kaklā, aizžņaudzot elpu. — Agabeks, tu saki? Kalnu ezera īpašnieks? Tas pats, kas aplicis ciemata iemītniekus ar nedzirdētām nodevām par ūdeni?

Sai brīdī viņš atgādināja mednieku, kas ilgu laiku meklējis pa aizām raibo, samtaino panteri un jau atmetis cerības to atrast, un pēkšņi miklās smiltīs pie ledaina, burbuļojoša strauta ierauga pēdas — pavisam svaigas, vēl vēja neaizpūstas.

—   Kā ta, kā ta, tas pats, — bēdīgi nopūtās večuks. — Vai esi jau dzirdējis par to?

—   Bet vai tu nezini, no kā un kādā ceļā viņš ieguvis šo ezeru?

—   Stāsta, ka vinnējis uz kauliņiem.

Ilodža Nasredins bija atradis Agabeku!

Turpinot mūsu salīdzinājumu, teiksim: mednieks ieraudzīja panteri. Viņš ar acumirklīgu skatienu uztvēra krūmājā bez ska ņas pazibējušu dzeltenu ēnu un nemierīgajā lapotnes mirguļošanā, vējam uzpūšot, saules zaķīšiem lēkājot, paspēja ievērot citādus raibumus, kas uzreiz pagaisa.

Večuku aiz rokas satvēris, Hodža Nasredins apsēdināja viņu uz paklājiņa blakus dūmojošam ugunskuram:

—   Sēsties, tēv! Sēsties un stāsti. Man no tevis vajag daudz uzzināt, ļoti daudz. Kur, kādos kalnos atrodas šis ezers? Kāds pēc izskata ir Agabeks? Cik tam gadu? Nebrīnies par manu uztraukumu, tici, ka aiz tā slēpjas vairāk par ziņkārību. No kurienes viņš radās, šis Agabeks? Kur dzīvoja un ko darīja agrāk?

—   Tavi jautājumi lido kā bites no stropa, vai tad es tos visus uzreiz varu atminēt? — večuks lūdzās. — Apstādini savu nepacietības kumeļu, uzdod jautājumus pa vienam, lai es varu atbildēt nesteigdamies, pamatīgi un pārdomāti, kā tas cilvēkam manā vecumā pieklājas.

Agrākos laikos ticēja, ka tam, par kuru aiz muguras runā ļaunu, niezot deguns un nepārtraukti nākot šķavas, kaut arī saruna notiktu tālu no viņa paša. Šim Agabekam droši vien nācās nošķaudīties pēc kārtas ne mazāk kā reizes piecdesmit, ja pat viņš savā namā būtu cieši jo cieši aizvēris visus logus un durvis, sargādamies no saltā kalnu vēja.

Viņš vīlās, šis nicināmais Agabeks: vējš, viņam bīstamais atriebes un atmaksas vējš nepūta no kalnu virsotnēm. No ielejas! . ..

—   šodien ir laimīga diena! — Ilodža Nasredins priecājās, beidzis savu iztaujāšanu. — Visi saņēmuši no vectēva Turahona dāvanas: atraitne, mans vienacainais ceļabiedrs un es pats. Vienīgi tu, vecais, esi palicis bez dāvanas. Taču tā nebūs — turi!

Viņš nosvieda no pleciem večukam uz ceļiem savu jauno halātu, ko bija saņēmis, izejot no cietuma.

Večuks no dāvanas atteicās. Hodža Nasredins piespieda viņu pieņemt halātu.

—   Kur tad nu es likšu lieko halātu? — nevarēja saprast večuks, ietērpies jaunajā ģērbā un pētīdams savus vecos no lentītēm un lupatiņām sašūtos kankarus, kuri, noņemti no viņa pleciem, vairs it nemaz nebija līdzīgi cilvēka apģērbam. — Varbūt varēs paklāt gulēšanai… var iztaisīt ari spilvenu …

—   Iztaisi no tā dūmus, — Hodža Nasredins deva padomu.

—   Dūmus? — večuks nesaprata.

—   Nu jā! Paveries, kā to dara.

Paņēmis no viņa rokām kankarus, Hodža Nasredins iemeta tos ugunskurā.

Palīdzēja vēl arī vējš — sāka mutuļot melni dūmi.

—   Un tas ir viss, — Hodža Nasredins sacīja, kāsēdams un liekdamies pie zemes.—• Veries, kas par krāšņumu, kas par krāsu, cik kodīgi; tādus dūmus bieži negadās redzēt, bet ostīt — vēl retāk!

Večuks kunkstēja, krekšķēja, žēloja, bet līdzēt neko vairs nevarēja: kankari bija sadeguši.

Vējš no tālienes atnesa bērnu balsis:

Un, kad pagaist rīta ēnas, Zeme atkal sauli sveic, Līksmām balsīm visi bērni Turahonam paldies teic.

Lai no jauna grimstot miegā, Bernu dziesmu sadzird viņš, Paver lupas smaidā liegā Mīļais, labais vectētiņš.

… Bet pirmo zvaigzni Hodža Nasredins un vienacis zaglis sastapa tālu aiz Kokandas. Viņu ceļš veda uz rietumiem, uz kalniem, kas gluži kā miglains milzenis vīdēja priekšā, ar savu roboto virsotnes līniju krasi atdalot debesis no zemes. Pasauli bija pārplūdinājis it kā bagāts gaismas okeāns, virspusē mazliet sārti violets, un tajā kā apburtas salas stāvēja viegli mākonīši ar līčiem, smiltainēm un kaili noskalotām kraujām, — un vientuļā, ledaini zaļganā zvaigzne, vēl pavisam jauna, dzidra, šķita kā , tāla, gaišā dūmakā peldoša kuģa uguntiņa.

Satumsa ātri; gaismas devēja jūra ar savām apburtajām salām pagaisa; zvaigznes saradās neskaitāmā daudzumā un pirmā, visagrākā, iejuka tajās. Pēc tam debess velvi pārņēma ugunsgrēks: uzlēca mēness — milzīgs, sarkans, jau dilstošs; tas uzpeldēja virs kalniem, un tā miglaini sarkanīgajā gaismā atkal iezīmējās virsotņu robotā līnija.

Uzvēsmoja spirgtums, bija atnākusi nakts. Hodža Nasredins, palicis bez halāta, sāka drebināties un arvien biežāk pacēlās seglos kājās, pētīdams, vai priekšā uz ceļa nepazibēs mājīgas lauku čaihanas guntiņa.

Tā trijatā viņi sāka savu jauno gaitu: ēzelis, vienacis zaglis un Hodža Nasredins. Ja mēs viņus šai naktī būtu sastapuši uz akmeņainā, blāvi vizošā ceļa, tad mums liktos, ka kopā ar viņiem tālajā ceļā dodas vēl ceturtais — vectētiņš Turahons.

OTRĀ DAĻA

Gudrais allah, visu zināfaj, dari tā, lai šo jaunekli glābtu manas rokas!…

«Tūkstots un viena nakts>

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Slavenais Samarkandas dervišs Kerirns Abdullahs, pētīdams cilvēku iekšējo būtību, māca, ka esot nakts miglas cilvēki un gaišas dienas cilvēki. Pār pirmajiem neierobežota vara mēnesim, pār otriem — saulei. Tādu atšķirību slavenais dervišs izskaidro ar dzimšanas stundu: mēnesim vai saulei spīdot, — kura no šim pretējām, savā starpā karojošām planētām pirmā iekļūst ar saviem stariem jaundzimušā asinīs, tai tad viņš paliek uzticīgs līdz mūža galam. No mēness stariem «cilvēka asinis kļūst vēsas, no saules — verdošas un karstas; atbilstoši tam arī viņa garīgais skatiens, ar ko tas vēro apkārtējo pasauli, mēdz būt vai nu mēness, vai saules apspīdēts. Pirmajā gadījumā to aizmiglo dūmaka, kas visam piešķir klusuma un skumju nokrāsu, kad visu, pat to, kas pašlaik atrodas acu priekšā, cilvēks uztver kā pagājības atbalsi, it kā viņš dzīvotu otru mūžu, kurā atkārtojas pirmais, bet atkārtojas kā sapnis; otrajā gadījumā garīgais skatiens pilns spilgtas, uzvarošas gaismas: viss redzams, viss skaidrs, viss mūžam dzīvs — nekas neizgaist bez pēdām, viss kustas un verd, un mirgo kā daudzkrāsaina varavīksne; te valda Dzīve, ne ar vienu nekur nedalīdamās, nekur nepiekāpdamās naktij, paturēdama visu sev, ik mirkli no sava izraudzītā prasīdama upurus, lai nākamajā mirklī karaliskā devībā tam tūkstoškārt atmaksātu; te cilvēkam nepieciešama neatslābstoša prāta piepūle un kvēla sirds degsme! Nav viegli šai mutuļojošā gaismas un mirdzas, kustības un trokšņu straumē, toties dvēsele kļūst bagāta, tā gūst tās augstās balvas, ar kurām Dzīve apdāvina sev

uzticīgos un padevīgos; te nav vakardienas, te vienmēr nemaināmi ir tikai šodiena, nav vārda «bij», tikai «ir»; tātad nāvei, kurai pieder nebūtība, uz šejieni durvis slēgtas!

Hodža Nasredins, jādomā, bija dzimis laikam pašā dienvidū, kad saules stari ir stipri un krit taisni virsū: kā viņa asinis bija aizdegušās no tiem, tā arī saglabāja šo nedzēšamo uguni. Tādēļ jau viņa dzīvē nebija tāda gadījuma, kad viņš būtu diendusā gulējis: saule gluži kā skanīgs vara vairogs piesit un atmodina, viņa liesmu pilnās asinis sāk mutuļot, virst, atbildot šim aicinājumam, putodamas un šalkdamas strauji traucas pa dzīslām, satrauc sirdi, likdamas viņam lēkt kājās .. . Kāds tur var būt miegs!

Bija dienvidus, kad viņš atmodās čaihanā pēdējā ciematā šaipus kalniem; tālāk līdz pārejai cilvēku mājokļu vairs nebija.

Ātri paēduši, viņi ar vienaci devās ceļā.

Kalnos ceļu nav — vijas tikai kājām ejamas takas; te nekad neripo rati, te valda gājēji un jātnieki. Taka met cilpu cilpas, vietumis atgriezdamās atpakaļ, kur jau bijusi, — un bieži vien ceļinieki, kurus šķir divu stundu gājums, bez pūlēm var sarunāties savā starpā — viens augšā, otrs apakšā. Ieleja ar dārziem, laukiem, ciematiem aizgrimst arvien dziļāk dūmakā; priekšā joprojām tā pati virsotne, tuva — ar roku aizsniedzama, tāla — nekādi nevar līdz tai aiziet, lejā — tumša un drūma, augšā — bāli violeta ar robotām milzu «smailēm, kas raupji iecirstas debesu zilgmē.

Nākamajā dienā šaurā taciņa piekļāvās pie kraujas un tālāk tecēja gar bezdibeni, gar draudīgu trīs olektis platu klinti; paloja bieza migla — neko nevarēja saredzēt, it kā zeme pēkšņi būtu aizlocījusies, izzudusi zem mūsu ceļinieku kājām, sagriezusies sāniski un tagad pie tās var tikai karāties, pieķeroties pie šīs klints.

Hodža Nasredins gāja pa priekšu, aiz viņa dipināja ēzelis, reizumis ar kreiso sānu nošļaukdams gar akmens nogāzi, trešais soļoja vienacis. Bet viņiem pa pēdām nepārtraukti sekoja ļaunu vēstoša, straumēm bezdibenī grūstošu akmens šķembu šņākoņa.

Pa krauju viņi gāja savas pāris stundas, taciņa pakāpeniski kļuva platāka, baismīgais bezdibenis palika pa labi un vairs nereibināja galvu ar savu mānīgo miglas plīvuru — viņi atkal sajuta zemi zem kājām. Šalkdama un mutuļodama brāzās salta straume, maisīdama savā šaurajā gultnē ūdenskritumus, putas un akmeņus, kas, zem ūdens dobji dunot, vēlās pa apakšu.

No šejienes taka sāka vīties uz leju: viņi bija sasnieguši pāreju. Migla izklīda; virs viņiem kā tikko dzimušas dzidri zilgmoja kalnu debesis — tādas, ka par tām citādi nevar pastāstīt kā vien atceroties burvju putnu Humaju! Tās zaigoja un mirdzēja tik žilbinošā gaismā, ka šajā lieliskajā zilginē pagaisa visas Hodžas Nasredina domas un jūtas, un viņš aizmirsa pats sevi, guļot atmuguriski uz izklātā halāta, krūtis pakļāvis dzestrajam vējam . ..

Lejup viņi devās ātri, drīz no kājceliņa nogriezās uz ganāmpulku ceļa, kas krauji veda cauri sīkiem krūmājiem uz ieleju; gaiss k|uva blīvāks un karstāks, smaržoja pēc saulē sasiluša medus, sanēja bites, sisināja sienāži. Nogāzes kraujums k|uva stāvāks, ēzeiis brīžam apsēdās uz taciņas un šļūca uz dibena, bet Hodža Nasredins, ar vienu roku turēdamies pie krūmiem, ar otru — pieturēdams ēzeli, sacīja:

— Lēnāk, lēnāk, citādi tu pavisam nobružāsies un ieleju sasniegs vienīgi tava galva.

Tas bija ļoti grūts un nogurdinošs, toties īss ceļš. Ap pusdienu viņi jau bija uz arbu braucamā ceļa, kas veda uz Corakas ciematu, viņu ceļojuma mērķi. Mežonīgās, ruzgās akmens nogāzes nomainīja za|as, uz kurām gan te, gan tur bija redzamas kirgīzu jurtas kā lieli, balti putni, kas apmetušies atpūsties, un starp tām — jukjukām izklīduši aitu bari, gluži kā no saujas pasviesti gliemežvāki.

Vēl viens pagrieziens — un viņi ieraudzīja ciematu, bet mazliet iesāņus — ezeru.

Te vajadzēja notikt tai divkaujai, kuras dēļ Hodža Nasredins bija pametis savas mājas. Kā senu teiksmu cildenie bruņinieki, kas devās kalnos uz nāves cīņu ar divpadsmitgalvaino pūķi, tā kalnos bija atnācis arī Hodža Nasredins, tikai šoreiz pūķim bija cilvēka izskats un bruņiniekam varenā kumeļa Tulpara vietā — mazītiņš ēzelis ar lielum lielu vēderu. Taču tas, kas ar savām gara acīm spēj saskatīt parādību dzīles, tas nicīgi nesmīnēs un nenoliks malā šo grāmatu: viņš sapratīs, ka, lai vai kādā veidā saduras labais un ļaunais, to cīņai arvien ir liela jēga, kas vada pasaules likteņus. Lūk, ko šajā sakarībā sacījis visskaidrāko un dziļāko domu paudējs Ibn-Hakims:

«Nav neviena ļauna un nav arī neviena laba darba, kas neskartu nākamās paaudzes, neatkarīgi no tā, kad un kur tas ir darīts — pilī vai būdiņā, ziemeļos vai dienvidos, vai tam ir bijuši aculiecinieki vai nav: gluži tāpat nav arī niecīgu, maznozīmīgu ļaunu un labu darbu, jo no mazu cēloņu kopuma rodas lielas sekas …»

Ciemats nebija liels — kādas simt piecdesmit sētas, kā aprēķināja Hodža Nasredins, pārlaidis skatienu dārzu un vīnogu lauku līksmajam zaļumam un visur dzeltojošiem jumtiem, virs kuriem cēlās dūmi: bija pusdienas laiks. Baltais ceļš, tas pats, uz kura viņi stāvēja, ietecēja šai zaļumā un nozuda, taču pēc līkloču saaugušajām, smuidrajām papelēm, kas no abām pusēm ieskāva ceļu, varēja pārredzēt visus tā likumus līdz pat ciemata viņam galam, kur tas atkal parādījās un tecēja tālāk vispirms pa laukiem, tad viļņotām nogāzēm uz ieleju. Aiz papelēm vīdēja mazs minarets, no kura tieši pašlaik vajadzēja līdz šejienei atskanēt pusdienas lūgsnai, taču muedzins droši vien bija jau ļoti vecs un ar vārgu balsi: viņa aicinājums ceļiniekus neaizsniedza.

Hodža Nasredins pavērsa skatienu uz ezeru; tas rāmi dusēja iegarenā graviņā, kas atgādināja olas iedobi smiltīs; tālākais krasts bija akmeņains, kails, bet tuvējais, kas saskārās ar dārziem, aizaudzis ar leknu, sprogotu krūmāju, virs kura slējās vecu karagaču apaļie, tumši sulīgie vainagi. No augšas uz ezeru stiepās divas mirdzošas, dzīvas dzīslas — divi kalnu strauti, bet lejā prom no tā aizritēja tikai viena dzīsliņa, tumša — izžuvuša arika gultne, kam jāvada ūdens uz laukiem. Starp ezeru un ciematu, nesaskaroties ar citiem dārziem, zaļoja atsevišķs liels augļu dārzs, iežogots ar augstu sētu, bet tā ēnainajā dziļumā paslēpies nams — pūķa miga, Agabeka mājoklis.

—   Nu redz, esam atnākuši, — vienacis zaglis teica.

—   Atsēdīsimies, — atsaucās Hodža Nasredins. — Mums jāaprunājas.

Ceļmalā no klints spraugas urdzēja vēss avots, virs tā savas spīdīgās lapas trīsināja jauna papele, ko nez kāds brīnums izaudzējis te, akmeņos. Lejā papeli ieskāva dzelkšņaini, spēcīgi dadži, bet patālāk pletās liegas zaļas zāles paklājs, akmeņos nebija nevienas spraudziņas, ne aliņas, no kuras neraudzītos laukā zālīte — spirgta, līksma, pērļaina, liecinot, cik neiznīcināms spēks ir Dzīvajai Dzīvei, kura vienmēr un visur svin uzvaru, pat kailos akmeņos! Pa zāli, asti kūļādams, mīņājās ēzelis; pie krāšņā astes gala saķērušies dadži pārvērta to nejēdzīgā, dzeļošā kamolā.

—   Jau paspēji? — Hodža Nasredins pārmetoši sacīja, ēzeļa asti satverdams.

Vienacis, kas šajā ceļojumā visas rūpes par ēzeli bija uzņēmies uz sevi, izvilka no azotes koka suku un sāka sukāt astes galu un lasīt laukā dadžus.

—   Žēl, ka tas ir ezers un nevis kāda cita manta, tāda ērtāka, ko varētu nozagt, — zaglis domīgi teica, savedis ēzeļa asti pieklājīgā izskatā. — Pēc tam kad es pēdējo reizi biju pie kapenēm, es jūtu sevī milzu spēku veikt dažādus labus darbus par slavu žēlsirdīgajam Turahonam, un mani kveldē alkas darīt to drīzāk.

—   Labus darbus, — Hodža Nasredins atsaucās, — tomēr domas par tiem nez kādēļ neizbēgami saistītas ar zagšanu. Redz, arī par ezeru tu domā, ka jānozog, nevis kā citādi.

—   Varbūt kritīsim Agabeka priekšā uz ceļiem, varbūt viņš iežēlosies un atdos pats?

—   Tieši tā: atdos pats. Skaties šurp.

Hodža Nasredins rādīja uz dadžu audzi; zaglis pieliecies ieraudzīja lielu zirnekli, kas rija dzeltenu taurenīti. Tas bija neciešami pretīgs, šis zirneklis: posmainas kājas, apaugušas ar sarkanīgu spalvu, uz muguras brūns krusts, apaļais vēders gluds, uzpūties, bālsnīgs, it kā pilns ar pūžņiem. Viss jau bija galā: tīklā palikusi tukša ādiņa ar nedzīviem, nokārušamies spārniņiem, un zirneklis uzbildis aizrāpās uz savu slēpni zem dadža lapas un tur paslcpās, sažņaudzis kā rokās strupajās priekšējās ķetnās pavedienu, pēc kura viņš sajuta, ka upuris tīklā.

—   Vai saprati? — Hodža Nasredins vaicāja.

—   Kas te jāsaprot? Zirneklis aprija taureni, i viss.

—   Skaties, kas notiks tālāk.

Noņēmis tjubeteiku un turēdams to pa sviedienam, Hodža Nasredins devās dadžu apgaitā; viņš vairākas reizes nomērķēja, taču bez panākumiem, un atkal turpināja savas medības; beidzot atrada. Straujš atvēziens, nikna, rupja basa dūkoņa — viņš kaut ko bija noķēris tjubeteikā.

Tas bija sirsenis, lielisks milzu sirsenis -nevis šāds tāds jauns un nepieredzējis, bet pilnīgi pieaudzis, pašā spēku briedumā, ar pamatīgu indes krājumu, sirsenis skaistulis ar garu, dzeltenmelni svītrotu rumpi, īsts spārnots tīģeris! Saliecis jaunu zariņu, Hodža Nasredins izvilka no tjubeteikas šo vareno sirseni un ilgi tīksminājās par to, grozīdams gan tā, gan šā; sirsenis nikni dūca, zibinādams melnīgsnējos, caurspīdīgos spārnus, dusmās grauza zariņu, locīja rumpi, no kura ik pa brīdim izšāvās melns, briesmīgs dzelonis, kura trieciena spēks salīdzināms vienīgi ar skorpiona dzeloni.

—   Kam tev tas vajadzīgs? — zaglis brīnījās. — Vai gribi ielaist Agabekam ūzās?

Hodža Nasredins neatbildējis noņēma no tuvākā krūma kādu vecu saimnieka pamestu zirnekļtīklu un aptina ar to sirseni, lai nomierinātu tā spārnus; dūkšana norima; tad viņš piesardzīgi nolika savu gūstekni uz tīkla, kas piederēja pretīgajam zirneklim.

Tīkls izstiepās un sāka drebēt, sirsenim nikni mēģinot atbrīvoties. Sāka raustīties pavediens, ko zirneklis turēja. Nu viņš izlēca no dadža lapas pajumtes. Tāds medījums tam droši vien vēl nekad nebija gadījies! Gluži kā kalnu mednieks, kas pa virvi rāpjas pāri aizai, ātri un veikli, ar vēderu uz augšu, zirneklis pa savu pavedienu aizrāpās no dadža lapas uz tīklu un izveicīgi pieskrēja pie gūstekņa. Kā viņš priecājās, kā gavilēja, aptīdams sirseni ar lipīgiem pavedieniem, skraidelēdams un rosīdamies! Beidzot viņš bija upuri sasaistījis cieši jo cieši, nu varēja arī uzkost; izlaidis rijīgos žokļus, jau iepriekš stingro, gludo penderi raustīdams, zirneklis pielīda pie sirseņa. «Nu ir gan taurenis gadījies, vēl brangāks par pirmējo!…» Viņš uzsēdās jāteniski uz sava upura un jau ar žokļiem gribēja pieplakt pie tā, bet sirsenis negaidīti izlocījās, izliecās, iecirta! No viņa smailā rumpja, īsi iešvīkstēdamies, izšāvās melns zibens. Nāvējošs, nenovēršams! Tas izbrāzās un caururba zirnekli, no pendera līdz krustam uz muguras, atstājot tā vēderā visu indi.

Trieciena apdullināts, zirneklis iekārās tīklā, tad viņa ķetnas sāka bezspēcīgi cita pēc citas atraisīties, un viņš nogāzās zemē. Vēl pāris reižu viņš vārgi notrīsēja, pakustināja pinkainos, posrnainos taustekļus un aprima uz mūžu.

Tīkls palika bārenis.

Bet sirsenis, atbrīvojies no važām, 'Sakārtoja spārnus un triumfējoši, kā taure dūkdams, aiztraucās saulainajā plašumā, atstādams uz zemes par savas varonības apliecinājumu — saplēsto tīklu un atdziestošo ienaidnieka līķi.

—   Nu es sapratu! — vienacis sacīja, vērodams aizlidojošo drošuli.

Viņi sāka pārrunāt turpmāko rīcību. Tika nolemts, ka ciematā viņi ieies katrs atsevišķi; ja pēc tam gadīsies sastapties čaihanā

vai kādā citā vietā, tad izliksies, ka viens otru nepazīst. Par pārējo pagaidām nerunāja: darbs pats rādīs, kas darāms.

Hodža Nasredins savilka seglu siksnu, sēdās ēzelim mugurā un, uzsizdams tam starp ausīm parasto knipi, lika tam doties uz lejā zaļojošiem dārziem.

Vienacis zaglis palika pie avota.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

Corakas ciemata iedzīvotāji labi atcerējās tos laimīgos laikus, kad ezers, vienīgais viņu lauku dzīvības avots, vēl nepiederēja Agabekam, bet kādam slavenam namanganietim, milzīgi bagātam un tikpat bezrūpīgam, kurš ne reizes neieradās kalnos apraudzīt savu īpašumu. Sis bagātnieks šīs zemes dzīvē bija sev izvēlējies greznības, izpriecu un baudu ce]u (tolaik Klusētāju un Vērotāju cēlā gudrība viņam vēl bija tāla); ezeru viņa vārdā pārvaldīja kāds sirmuma balināts iebraucējs vīrs, kurš visu laiku pavadīja, gulšņādams čaihanā un risinādams bēdīgas valodas par pasaules trūkumiem. Par laistāmo ūdeni maksu viņš ņēma ļoti niecīgu, visnabadzīgākajiem deva ūdeni uz parāda, sacīdams: «Pieraugi, neaizmirsti!» — pats savu atmiņu ar tādiem dzīves sīkumiem neapgrūtinādams, neko nepierakstīja un rudenī, ražas novākšanas laikā, apmierinājās ar to, ko viņam atnesa, pilnīgi paļaudamies uz pašu parādnieku sirdsapziņu. Savam saimniekam uz Namanganu viņš dažu gadu sūtīja trīs simtus tangu, dažu — mazāk, bet gadījās, ka neaizsūtīja arī neko, iztērēdams daļu naudas pats, daļu atdeva atraitnēm, bāreņiem un nelaimes piemeklētiem, kas mūžīgi drūzmējās ap viņu. Taisnības labā piebildīsim, ka visus šos ziedojumus pārvaldnieks deva ar saimnieka ziņu un pateicības lūgšanās noteikti lika minēt viņa vārdu, nevis savējo. Saņēmis no Corakas vēstuli, kam bija pievienotas kādas tur nožēlojamas trīs simti tangas un garš aplaimoto saraksts, kuri pielūdzot par viņu allahu, Namanganas bagātnieks savu draugu priekšā smiedamies izsaucās: «Mans ezera pārvaldnieks patiesi uzskata mani par nedzirdētu grēcinieku, vai gan citādi viņš tik nenogurstoši rūpētos par manas dvēseles glābšanu!»

Tā toreiz ritēja čorakiešu dzīve, tālu no visām vētrām un nemieriem, it kā ripotu pa gludu ceju bez grambām un bedrēm.

Pagāja gads pēc gada, kā viegli mākonīši pagaisdami aiz sniegotām virsotnēm, ciematā svinēja kāzas, dzima bērni, kāds sirmgalvis aizce|oja uz kapsētu, bet tā goda vietu čaihanā ieņēma cits ar tādu pašu garu bārdu, kura nezin kad, pašam tās īpašniekam nemanot, sarnetusies balta. Rāmā, vienmērīgā dzīve jau arvien tā mēdz būt: katra atsevišķa diena ir bezgala gara, bet mēneši un gadi trauc ar neaptveramu ātrumu, gluži kā zustin pazūd: vēl neesi paspējis apskatīties — gads jau pagājis, neesi vēl paspējis nozāģēt kādu acim apnikušu vecu, nokaltušu papeli — jau pagājuši trīs gadi un papele, paveries, jau pati nolūzusi vējā, sagāzusi vēl žogu, kas nu jālabo, — vai nu tāds darbs ātri paveicams, tas prasa garus mēnešus. Bet bārdā un deniņos pa to laiku arvien vairāk un vairāk sabirst sudrabs, un kapsētas sargs tiekoties kļuvis pārlieku laipns un jau ne vienreiz vien aizsācis aplinku valodu, ka viņam kapsētā esot lieliska vietiņa, pašā reizē kaut vai ciemata vecākam, un vajadzētu jau priekšlaikus pārstādīt uz šo vietiņu jauno platānu, lai tā paspēj iedzīvoties kapsētā un laist savas saknes zemē.

Likās, ka ļaunuma tumšie spēki aizmirsuši ceļu uz Coraku; nekas netraucēja ciemata labo dzīvi. Iegrava sargāja viņu no vējiem, postošie plūdi, kādus rada kalnu lietus gāzes, laukiem nekaitēja, lopus nepiemeklēja sērgas, siseņi, ja ari lidoja pāri, tad augstu, citā vietā. Pāri visām debesīm liesmoja un dzisa krāšņi rieti, atstājot aiz sevis rāmu, sārtu gaismu sniegotajās virsotnēs; mierīgajā vakara klusumā, migloto lauku un valgo dārzu plašumā tālu skanēja muedzina aicinājums no minareta, arvien viens un tas pats, arvien skumīgs un cēli tīkams. Un sākās nakts ar savu zilgo vizmu, kad aizmirsušās lidināja lakstīgalas un skuma naksnīgais vējš, kura nopūtām aizmigušajos dārzos atbalsoja iemīlējušies.

Taču patiesi, kaut arī sirdij sūri ir daudz cietušā klaidoņa Balhas Sehida vārdi: «Vasaru nomaina rudens, gaišo dienu — tumša nakts un labklājības gultā guļošo gaida posta bezdibenis.» Posts nāca arī pār Coraku; tas nāca Agabeka, ezera jaunā saimnieka izskatā.

Tai pašā klusajā diendusā, kad Hodža Nasredins un vienacis zaglis atpūtās pie avota, no augšienes priecādamies par Corakas dārzu rāmo skaistumu, ciematā izcēlās neredzēts tracis. Visi vīrieši sapulcējās čaihanā, sievietes klaigāja pagalmos.

Šorīt Agabeks bija paziņojis otrās pavasara laistīšanas maksu; šoreiz viņš nevēlējās naudu: viņš bija sadomājis precēties un pieprasīja sev par sievu mazo melnaci Zulfiju, visu cienītā sirmā zemkopja Mameda-Ali meitu. Tādas prasības nokaitināti, Corakas vecajie atteica Agabekam; tas pasmīnēja: tādā gadījumā lai maksā naudā — četrus tūkstošus tangu.

Četrus tūkstošus! Visā Corakā visiem iedzīvotājiem kopā nekad nav bijis tādas naudas! Vecajie pusi dienas nostāvēja Agabeka priekšā; viņi bija tik nožēlojami, nomākti: nonēsāti, pašausti halāti, raupji, noberzti zābaki, baltas bārdas pie tumšajām, grumbotajām sejām, salīkušas muguras, sarepējušas rokas, kas par cieņas zīmi sakrustotas uz vēdera … Agabeks bija nelokāms: vai nu Zulfiju, vai četrus tūkstošus tangu.

Ar šo vēsti vecajie arī atgriezās čaihanā.

Kāda neapmierinātības un niknuma vētra sacēlās! Corakiešus it kā apšalca svelmains vējš: dūres sažņaudzās, sejas satumsa, acīs iedegās ļauna uguns. Šķita, vēl mirkli, — un visi viņi celsies, ņems dakšas, cirvjus, kapļus un dosies uzbrukumā Agabeka midzenim, saārdīs un aizslaucīs to!

Taču tā nenotika. Vētra patrakoja, nenodarot Agabekam ne mazāko vainu. Katra čorakieša dzīslās ritēja kāda bailīga apdomības pile, un tā ņēma virsroku. Vienam tā teica: «Tavu māsu jau Agabeks neprasa!» — otram čukstēja: «Lai slavēts allahs, manai meitai briesmas pagājušas secen!» — trešam devā padomu: «Sargi pats savu līgavu un nebāz degunu citu darīšanās!» Niknums ātri apsīka, liesmas sirdīs apdzisa, dūres atlaidās, pleci nošļuka, muguras sakumpa. Un, ja Agabeks šobrīd parādītos čaihanas tuvumā, visi viņu sveicinātu tikpat verdziski kā vakar.

Mameds-Ali, Zulfijas tēvs, sēdēja čaihanas palievenī, lūkojās zemē, bēdīgi saraucis uzacis.

Visi gaidīja, ko teiks viņš. Šajās gaidās jau bija lēmums: jāatdod. Taču visi klusēja: ikviens gribēja, lai šis vārds skanētu no citas puses, bet viņš tikai piekristu, lūpas sakniebis un sērīgi pūzdams, it kā pakļaudamies svešam lēmumam, — sensens paradums kā pievilt savu sirdsapziņu. No Mameda-Ali prasīja upuri, no viņa prasīja arī uzņemties grēku. Un viņam nebija kur glābties.

Bet kādā tālā kaktā bija ierāvies Saids — Zulfijas līgavainis; pavisam jauns — tais gados, kad vīriešiem vēl nav iekšēja spēka, kad tie vēl neprot atvairīt likteņa triecienus, ja šie triecieni trāpa sirdī; viņš zināja, ka paies piecas, desmit, piecpadsmit minūtes, bet reiz vecais Mameds-Ali tik un tā izteiks liktenīgo vārdu; šis jauneklis nebija no tiem, kas mazdūšīgi novēršas, kad dzīve rāda ilkņus, un uzskata par labāku, lai viņus aprij nemanot.

Klusums ieilga. Jauneklis neizturēja, iznāca no tumšā kakta

gaismā.

—   Kāpēc gan jūs klusējat? Kurš no jums pirmais pieplaks ar lūpām pie Agabeka zābakiem? — viņš pagriezās pret MameduAli. — Un tu, vecais! Pavisam nesen tu solīji, ka uzņemsi mani savā mājā kā dēlu, — kur ir tavs solījums?

—   Ko lai dara, ko lai dara, Said, — nočukstēja Mameds-Ali. — Mēs esam vāji, bet viņš bagāts un varens.

—   Jūs neesat vāji, jūs esat bailīgi! Zaķpastalas — lūk, kas jūs esat!

Jaunekļa balsī skanēja tādas sirds ciešanas, ka Mamedam-Ali acis nepalika sausas.

Bet pārējie veči ņēma ļaunā, apvainojās.

—   Jūs dzirdiet! — iesaucās kalējs Umars, sausnējs, garš, dzeltenu seju un pinkainām uzacīm. — Jūs dzirdiet, kā viņš mūs noķengā! Eh tu, bezpajumtes atradeni!

Saids bija apajš bārenis, Corakas čaihanas saimnieka Safara audžudēls, to tad nu kalējs viņam atgādināja.

—   Paldies, dēliņ, paldies, — pievienojās zirgu dakteris Jarmats, — skaisti tu mums atlīdzini!

—   Tad redz kāda ir tava pateicība par visu labu, ko mēs tev esam darījuši, kā sērdieni pieņemdami un uzaudzēdami mūsu ciematā, — piebilda vilnas kārsējs Alims.

Taisnības labad piebildīsim, ka Saidu pieņēma čaihanas saimnieks Safars, audzināja un uzturēja arī Safars, bet visiem pārējiem gar zēnu nebija nekādas dajas, un tie nabaga bārenim nedeva ne plika graša; kad puisēns pieauga, visi steidzās pasludināt sevi par tā glābēju un uz šā pamata prasīja pateicību. Viņš cieta un klusēja, sirdī pats sevi nolādēdams par šo pazemojošo klusēšanu.

Ko viņš šoreiz varēja atbildēt vecajiem, ar kādiem ieganstiem grozīt viņu lēmumu, kad runa bija par lieliem zaudējumiem ikvienam viņa saimniecībā, par zirgu, aitu un govju pārdošanu, ja Zulfija neieies Agabeka namā.

Saids atmeta ar roku un, ne uz vienu neskatīdamies, klusēdams izgāja no čaihanas pa mazajām durvīm uz šķērsielu.

Te viņš bija viens; saulē skaudri vizēja akmeņainais cejš, pa kuru starp Saida kājām kā vilnas bumba vēlās viņa paša īsā tlionasvidus ēna; mēmie žogi un sienas neatsaucīgi klusēja; Saids aprauti nopūtās, sakoda zobus un pasmējās tos īpašos, dīvainos smieklus — klusus, bet tik stindzinošus, ka ikviens, kas tos dzirdētu, nobālētu un pielūgtu allahu.

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

Pa to laiku Ilodža Nasredins ar savu ēzeli bija jau ticis garam Corakas dārziem un sasniedza ciematu. Viņš neiejāja pa lielo ceļu, bet pa kādu saņceliņu, uz kura viņu aizvilināja šaura, caur dārziem izvijusies taciņa, pa kuru viņš bija nogriezies, meklējot aizsegu no svelmes. Vai gan viņš varēja iedomāties, ka, pašam nezinot, izvēlas tieši to vienīgo ce|u, pa kuru viņam arī vajag iejāt Corakā, lai laikus novērstu kādu briesmīgu notikumu un nāktu negaidīta tikšanās, kas bija svarīga visam turpmākam.

Jādams garām pussagruvušam žogam, viņš pa tā caurumu ieraudzīja mazu, aizaugušu dārziņu. Blakus vecam celmam uz ce|iem tupēja kāds skaists jauneklis, kails līdz jostas vietai, un lūdza allahu. Bet viņam aiz muguras rēgojās ar asmeni uz augšu celma plaisā iestiprināts ganu duncis. Pret plato asmeni sašķīda saules stari, atlēkdami kā žilbinošas dzirkstis.

— Ak visvarenais, visžēlīgais allah, sūti man, nicināmam, piedošanu par šo patvaļīgo nāvi! — jauneklis teica. — Lai es kļūstu par putekli tavā tērpā paradīzē. Palikt uz zemes? Taču pārāk lielas ir manas bēdas un neizsakāmas ciešanas. Ak mans debesu tēvs, nesodi mani pārāk bargi: nekad mani nav lutinājis prieks, bet tagad man atņem vienīgo un pēdējo!

Apjēdzis, kas te notiek, ITodža Nasredins apturēja ēzeli, nokāpa zemē, nedzirdami piezagās jaunietim klāt, izrāva no celma plaisas stingri iestiprināto dunci, nometa to zālē, bet pats apsēdās uz celma nogaidīt, kas notiks tālāk.

Jauneklis pabeidza lūgšanu, piecēlās kājās, aizmiedza acis, dziļi ievilka elpu, gluži kā gatavodamies nirt, un, rokas iepletis, nokrita knūpus, ar krūtīm tieši uz celmu.

^ Viņš bija aprēķinājis pareizi: ja nebūtu gadījies Ilodža Nasredins, nāvējošais asmens būtu iedūries viņam tieši sirdi.

Bet nu viņš ar galvu trāpīja Hodžam Nasredinam pa vēderu un sastinga, iedomādamies sevi jau beigtu; viņa rokas nokārās, pirksti pieskārās zemei. Pagāja viens brīdis, otrs …

—   Tu domā ilgi tā gulēt? — apvaicājās Hodža Nasredins.

Cilvēka balss pārsteidza jaunekli: viņš no šodienas bija sagatavojies dzirdēt vienīgi eņģeļu balsis. Viņš nopurinājās, paskatījās un vēl vairāk izbrīnījās, ieraugot pie viņa noliekušos seju, kas itin nemaz neatgādināja eņģeli, — iedegušu, noputējušu, ar melnu bārdeli un jautrām, skaidrām acīm.

—   Kur es atrodos, un kas tu esi? — jauneklis vārgā balsī vaicāja.

—   Kur tu atrodies? Tai pasaulē, protams, uz kurieni traucies. Bet es esmu galvenais viņsaules bende, kura varai nodoti visi tev līdzīgi jauni bezprāši, lai es ar tiem izrēķinātos.

Jauneklis jau bija visu sapratis; pateicības vietā Hodža Nasredins izdzirda rūgtus pārmetumus:

—   Kādēļ, kādēļ tu glābi mani no nāves! Man uz zemes nav vietas, nav nevienas, pat visnožēlojamākās lāsītes laimes — tikai bēdas, tikai ciešanas, tikai zaudējumi!

—   Kā tu zini, ko zeme tev nodomājusi dot nākotnē? — Hodža Nasredins viņu pārtrauca. — Man, rau, jau četrdesmit pieci gadi, taču ij es neko prātīgu nezinu. Bet tavos gados vērsties pret dzīvi ar pārmetumiem — tā ir tīrā zaimošana! Kas noticis? Pastāsti, — varbūt es varēšu tev līdzēt?

—   Man neviens nevar līdzēt.

—   Nav tiesa, cilvēkam, kamēr viņš dzīvs, vienmēr var palīdzēt. Uzticies man, pastāsti.

—   Vai tad tu esi Haruns-al-Rašids, vai tu dāvāsi man četrus tūkstošus tangu, bez kuriem es nevaru glābt savu laimi?

—   Tu esi paspēlējis uz kauliņiem?

—   Ak svešzemniek, nepalielini manas ciešanas ar savām ņirgām!

—   Es ņirgājos? Ai nē, man ir gadījies smieties par paša bēdām, bet par citu — nekad! Es gluži vienkārši nesaprotu: kam tev vajadzīgi četri tūkstoši tangu?

—   Es mīlu kādu meiteni…

—   Saprotu, saprotu, visu saprotu! Viņa ir no bagāta nama, viņas cietsirdīgais tēvs prasa no tevis izpirkšanas maksu.

—   Viņas tēvs neko neprasa no manis un no visas sirds vēlas mūsu kopīgo laimi. Bet tad iejaucās Agabeks, ezera saimnieks.

—   Iejaucās Agabeks! — Hodža Nasredins iesaucās pērkona balsī, kas jauneklim lika nodrebēt. — Iejaucās Agabeks, tu saki!

Pateicies nu, jaunekli, allaham par mūsu tikšanos, kas tevi glābj! Stāsti!

Hodžu bija pārņēmis kaujas gars, ciņas alkas; vēl viņš ne reizi nebija redzējis Agabeku, bet jau aizdegās niknā priekā, dzirdot tā vārdu! Un ar jūsmu izjuta savus četrdesmit piecus gadus kā nebijušus, bet sudrabotos pavedienus bārdā un deniņos — tikai kā murgu.

Uzklausījis Saida stāstu par notikumiem, kas mums jau zināmi, Hodža Nasredins nepacietīgi jautāja:

—   Cik dienas atlikušas līdz laistīšanai?

—   Desmit.

—   Laiks nav zaudēts. Nomierinies, tavu ne ar ko nesalīdzināmo meiteni Agabeks nedabūs. Ja viņš iejaucies šai lietā, — iejaukšos arī es!

Saids arvien vairāk un vairāk brīnījās par dīvaino svešzemnieku un tai pašā laikā nespēja tam neticēt:

—    Piedod manas uzmācīgās šaubas, bet pēc šīs laistīšanas taču būs vēl citas, vēl daudzas. Un Agabeks atkal pieprasīs vai nu manu līgavu, vai četrus tūkstošus un varbūt pat vēl vairāk.

—   Vai tikai tu nedomā, ka esmu atjājis te pie jums, lai maksātu jūsu Agabekam par katru laistīšanu četrus tūkstošus un varbūt pat vēl vairāk? Nē, esmu atjājis pavisam cita mērķa vadīts, pavisam cita, gluži pretēja. To visu rādīs nākotne, bet pagaidām norunāsim tā. Pirmais noteikums: tu nevienam neko neteiksi par mūsu tikšanos, par mūsu sarunu. Starp citu, savai ne ar ko nesalīdzināmajai, burvīgajai Saadatai vai Fatimai — nezinu, kā viņu sauc…

—   Zulfija, — nočukstēja jauneklis.

—    Savai brīnišķīgajai Zulfijai tu jau tomēr pateiksi; brīdini, ka šī nav joka lieta, lai viņa iekož zobos savu mēlīti — sārtu un pietiekoši garu, par ko es jau iepriekš esmu pārliecināts. Otrs noteikums…

Bet te aiz Saida muguras žoga caurumā viņš ieraudzīja savu vienaci ceļabiedru, kas viņam ar rokām rādija slepenas zīmes.

—   Otru noteikumu pasacīšu vēlāk, bet tagad sēdi un neskaties atpakaļ.

Jauneklis izpildīja pavēli punkts punktā: ne reizes neatskatījies, kaut gan viņu kremta neciešama ziņkāre. «Par ko un ar ko runājas šis noslēpumainais svešzemnieks?» viņš domāja, iekšēju trīsu pārņemts, kuras radīja cerības un šaubas, bailes un prieks,

taču, lai kā viņš klausījās aiz savas muguras dūcošajās balsīs,— vārdus saprast nevarēja.

Bet Hodža Nasredins ar vienaci zagli runāja par naudu, pēc kuras bija radusies tik negaidīta vajadzība.

—   Četrus tūkstošus! — zaglis iesaucās. — Šais kalnos nav kur ņemt pat četrdesmit tangas, kaut izčamdītu visas vietas tajos, no piekājes līdz pašām virsotnēm!

—   Tev vajadzēs atgriezties Kokandā.

—   Žēlīgais allah!

—   Tu Kokandā sadabūsi vajadzīgos četrus tūkstošus un atnesīsi uz šejieni. Ceļā turp un atpakaļ paies sešas dienas, Kokandā — trīs; tātad devītajā dienā, skaitot no šodienas, tev jābūt še.

—   Skaitot no šodienas? Tas nozīmē, ka man jādodas atpakaļceļā tūlīt pat, neatvēlot sev ne stundiņu atpūtas!

—   Jā, tūlīt pat, no šīs vietas.

—   Ak pravieti Muhamed! Un vēl: ja nu es sagādāju šo naudu man ierastajā veidā, es atkal būšu noklīdis no tikuma un godīguma takas.

—   Rīkojies tā, lai nauda, ko tu dabūsi, būtu tīra nauda.

—   Tīra nauda? Četri tūkstoši! … Ak Kaaba, ak Meka, ak ticības patvērums! Es pat nezinu, kāda tā izskatās, šī tīrā nauda — vai lai es dāvanas, vai, lūdzu pie kādas mošejas? …

—   Es teicu, un tu dzirdēji. Kokandā tevi gaida varoņdarbs par slavu žēlīgajam Turahonam. Laimīgu ceļu!

—   Laimīgu atpūtu, — grūtsirdīgi atbildēja vienacis, kurš jau bija domās baudījis čailianas vēsumu un cienīgas valodas ar Hodžu Nasredinu par tikumību: viņš pagriezās un devās atpakaļceļā.

Vienacis bija ļoti saskaities un pukojās, taču doma, ka varētu neatgriezties Corakā, pievilt Hodžu Nasredinu, viņam pat prātā neienāca. Bezgala grēcīgs sīkumos, lielās lietās viņš bija uzticības cienīgs — nevis tā kā daži šķīstie, kas pielien cilvēkam par draugu, bet tad aiz zemiskas gļēvulības nodod to pirmajam, kas tikai attopas stingrāk uzkliegt.

Hodža Nasredins atgriezās pie Saida.

—   Uzklausi manu otro noteikumu: tu nekad nepūlēsies uzzināt.

kas es esmu, kāpēc atjājis pie jums, ko darījis pagātnē un ko domāju darīt nākotnē.

Jauneklis iekoda mēlē: šis savādais svešzemnieks bija smalki atminējis visus jautājumus, kas jau ar ziņkārības oda spārniņiem gatavojās izlidot no viņa mutes.

—   Tagad es jāšu uz čaihanu, — Hodža Nasredins nobeidza. — Vakarā, vaļas brīdī, parunāsim vēl. Paslēp kaut kur tālāk šo dunci, izmet izmisumu no sirds un atceries: tavos gados, pa šo zemi staigājot, vēl neko nezaudē, vienīgi atrod.

Viņi izšķīrās. Jauneklis pavadīja savu glābēju ar ilgu, aizmiglojušos skatienu, apsēdās uz celma un iegrima domās. Zemās saules stari ieslīpi krita uz viņa sejas, apgaismojot augsto, tīro pieri, taisno degunu, stingro lūpu un smakra veidojumu; viņš lēnīgi uzsmaidīja savām domām: izmisums atstāja viņa dvēseli, viņš piederēja dzīvei, viņa dedzīgajā sirdī bija iekalts — un nu uz visiem laikiem — cildenais Hodžas Nasredina tēls.

Naktī mazajā čaihanā pie izdzisuša pavarda viņi turpināja runu. Safars, Saida otrais tēvs (viņu pēc taisnības vajadzētu uzskatīt par pirmo, jo viņš kļuva tēvs aiz labas sirds, nevis pēc akla dabas likuma), mierīgi krāca zem segas, baudīdams atpūtu pēc karstas darba dienas, cita neviena čaihanā nebija, — viņi runāja brīvi. Pavarda dziļumā vēl dvašoja dzīvs, mirguļojošs zeltainu, karstu dzirksteļu spiets, bet gar malām ogles jau aizvilkās ar pelniem un atdziestot klusi džinkstēja. Tikko bija uzlēcis vēls mēness, tam pa pēdām atlidojis vējš, pa slaido papeli no saknēm līdz galotnei cēlās ziboša, blāvi sidrabaina strūkla. Uz tāla pakalna liesmoja vientuļš ganu ugunskurs un kuplais dzirksteļu kūlis ap to trīcēja kā krītošas zvaigznes, uz zemes pelnos sabirzdamas.

—    Kas zaudē vīrišķību, tas zaudē dzīvi. Vajag ticēt, ak jaunekli, saviem panākumiem. Nelaiķis Hodža Nasredins bieži mēdza teikt…

—   Vai tad viņš miris?

—   Jā gan, miris. Vai nu Bagdādes kalifs nomaucis viņam ādu, vai Buhāras emīrs viņu noslīcinājis — tā es dzirdēju Kokandā.

—   Bet varbūt tas nemaz nav tiesa?

—    Kā lai zina, varbūt nav arī tiesa … Tad redz, tai laikā, kad es ar viņu tikos, viņš mīlēja atgādināt: «Pēc saltas ziemas vienmēr nāk saulains pavasaris; tikai šo likumu vajag dzīvē atcerēties, bet tam pretējo derētu aizmirst.» Taču es, kā šķiet, visas savas pamācības runāju tukšam gaisam? — Hodža Nasredins cieši pavērās Saidā. — Tu trinies, it kā sēdētu uz adatām! Taču pašlaik ir vēla nakts, kur tev jāsteidzas?

Atbildes čuksti bija tik klusi, ka Hodža Nasredins, pēc lūpām nopratis, varēja uztvert tikai vienu vārdu: Zulfija.

— Piedod man, ak cēlais jaunekli! — viņš iesaucās. — Patiešām esmu kļuvis vecs un muļķis, ka piesienos tev ar savu muļķīgo gudrību. Zulfija — rau, kur visaugstākā gudrība, ej taču drīzāki Tici man: visas pasaules mācīto vīru grāmatas nav vērtas vienvienīga vārdiņa no tiem, kurus tu šodien dzirdēsi mēnesnīcā dārzā!

Katram vecumam atbilst sava gudrība, ar četrdesmit pieciem gadiem plecos tā, starp citu, ir tāda, ka nevajag iet gulēt ar tukšu vēderu. Aizvadījis Saidu, Hodža Nasredins uz ātru roku paēda vakariņās sausu sieru ar saziedējušu plācenīti no saviem ceļa krājumiem un sāka posties uz nakti. Jau migdams viņš vēlreiz iedomājās šos iemīlējušos un no visas sirds novēlēja tiem laimīgu tikšanos dārzā.

—   Bēgsim, Said! Tēvs teica, ka atdošot mani Agabekam.

—   Nomierinies, viņš tevi neatdos, mana bezdelīga!

—   Bēgsim, bēgsim! Kaut kur kalnos pie čigāniem vai kirgīziem. Es ceļam jau sagatavoju sainīti — plācenīšus, sieru un kaltētas melones.

—   Pagaidi, varbūt mums nemaz nevajadzēs bēgt.

—   Ak Said, vai patiesi viņi arī tevi pratuši pierunāt tāpat, kā pierunājuši tēvu?

—   Neraudi, es nevienam netaisos tevi atdot; paklausies, mums ir radies draugs un aizstāvis.

—   Draugs un aizstāvis? Mums? … Kas?

—   Es tev nevaru teikt kas, un patiesībā arī pats nezinu viņa vārdu. Zinu vienīgi, ka viņš mūs glābs!

—   Kad tu viņu satiki?

—   Šodien.

—   Un jau paspēji tam noticēt?

—   Ak Zulfija, ja tu būtu redzējusi viņa skatienu, dzirdējusi balsi, tu arī ticētu! No viņa dvesmo varens spēks, kas spēcina sirdi.

Skandinājās nakts ķirzakas, skandinājās sudraba monētas ap Zulfijas kaklu, vēl kaut kas skandinājās, — visa nakts bija pilna neskaidru, klusu skaņu. Un Zulfijai negribējās rīta: kaut zeme vienmēr tītos šai smaržīgajā, gurdinošajā, zilgajā miglā. Taču austrumos jau kautri modās pirmā gaismiņa, un no tumsas neskaidri izslējās kalnu virsotnes: tuvojās diena.

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

No rīta, tēju dzerot, Saids pastāstīja, ka Agabeks nu jau vairākus gadus iztiekot bez ezera sarga un pats dodot laukiem

ūdeni.

—   Sākumā viņš atstāja dienestā to pašu labo vecīti, kas agrāk pārvaldīja Namanganas saimnieka ezeru. Tu pats saproti, ka viņi kopā ilgi nevarēja palikt: vecītis bija kādam atļāvis ņemt ūdeni bez maksas, Agabeks uzoda un viņu padzina. Kopš tā laika šis labais vecītis mūsu pusē nav rādījies; jādomā, ka tas jau atrodas kapā, — lai miers viņa pīšļiem, lai visaugstākais pieņem viņu savos svētlaimes dārzos!

—   Viņš vēl dzīvajos, — Hodža Nasredins atbildēja. — Dzīvajos, tāpat kā mēs abi, viņš tagad kļuvis par brīnumdari: aiz gara laika taisa visādus mazus brīnumus. Bet kāpēc Agabeks nav iecēlis par sargu kādu citu?

—   Šejieniešiem viņš neuztic, bet svešinieki pie mums reti, tikai caurbraucot.

—   Vai viņš apmeklē šo čaihanu?

—   Pusdienlaikā arvien atnāk, — iedzert tēju un saspēlēt šahu ar manu audžutēvu. Agabekam patīk šahs, bet, izņemot tēvu, viņam mūsu ciematā nav pārinieka.

—   Tagad ir.

—   Tu spēlē šahu?

—   Spēlēju šahu un vēl citas aizraujošas spēles; redz, par piemēru, tādu spēli: «Zirneklis un sirsenis».

—   Nekad neesmu dzirdējis.

—   Dzirdēsi, redzēsi.

Sākās dienas suta, saules taisnie stari smagi krita no debesīm, gluži kā iedūrās zemē. Par darbu laukos, pie podnieku krāsnīm, dūmainajās smēdēs nebija ko domāt. Corakieši — gan zemkopji, gan amatnieki — no visām pusēm vilkās uz čaihanu.

Viņi ienāca, sasveicinājās ar saimnieku Safaru, pēc tam vērsās ar sveicieniem pie Hodžas Nasredina. «Miers ar jums, godājamie darbaļaudis,» — Hodža Nasredins atbildēja, «lai allalis svētī jūsu pelnīto atpūtu!» Pie šiem vārdiem viņš katram novēlēja vēl ko atsevišķu: zemkopim — labu ražu, podniekam — skaistu un līdzenu apdedzinājumu, dzirnavniekam — mīkstāku malumu, ganam — bagātīgu ganāmpulka pieaugumu. No pirmā acu uzmetiena pēc rokām, pēc iedeguma, pēc traipiem uz halāta viņš nojauta, no kurienes kurš cilvēks atnācis uz čaihanu: no lauka, no podnieka krāsns, no smēdes vai ādu miecējamās siles.

Saids aizgāja savās darīšanās. Viesus apkalpoja Safars, mazs, sausnējs večuks, ļoti trūcīgi ģērbies, jo viņa ienākumi no čaihanas dienā nepārsniedza divas, reti kad trīs tangas. Ik pa brīdim večukiņš pavērās uz tukšo Saida vietu pie kumganiem, un tad pār viņa krunkoto seju pārslīdēja ēna: viņš zināja par sava audžudēla mīlestību un cieta tam līdzi.

Sniegdams tējkannu Hodžam Nasredinam, Safars klusītēm sacīja:

—   Kālab, ak ceļiniek, tu iedves manam Saidam nepiepildāmus sapņus? Labāk būtu viņu pamācījis kā var mīlestību izraut no jaunās sirds.

—   Kāpēc tā jāizrauj? — Hodža Nasredins brīnījās. — Lai aug vien un nes augļus.

—   Bet ja tie ir sūri un slēpj sevī neremdināmas sāpes?

—   Tikai nemākulīgiem dārzniekiem, godājamais sirmgalvi, tikai tādiem!

Safars gribēja ko iebilst, bet pēkšņi metās prom, sāka tekalēt, rosīties, ķerdams te slotu, te dvieli, te šaha galdiņu.

Viesi piecēlās, izklīda, uz ceļu raudzidamies.

Paraudzījās uz ceļu arī Hodža Nasredins, un viņam iedegās sirds: uz čaihanu, vēderu pa priekšu stumdams, nāca Agabeks.

Pēdējo, gausāko viesi Safars izvadīja pa mazajām durvīm. Hodžas Nasredina tējkannu aiznesa uz tālāko kaktu: lai jau ceļinieks paliek, kur tad tas ies.

Agabeks ienāca un uzreiz čaihanā kļuva šauri viņa resnā vēdera dēļ. Viņš ienāca kā pavēlnieks, tikko atbildēdams Safaram uz iztapīgo klanīšanos, bet Hodžu Nasredinu pat nemaz neievērodams. Pēc Agabeka gaitas un izturēšanās, pēc dziļi zem gaļīgās, zemās pieres iegrimušajām mazajām, drūmi blāvajām ačelēm, kurās slēpās tumšas, grūtsirdīgas jūtas, pēc smagās, melnās bārdas tin gredzena ar spiedogu uz pirksta — pēc visa tā Hodža Nasredins secināja: «Pagātnē bijis priekšnieks, ne nu no augstajiem, bet arī ne no zemajiem… Pašam bijis savs spiedogs, tātad vai nu tiesnesis, vai nodok|u pārvaldnieks… Dzīvo nomalē, dienestā nevar atgriezties; tur, kā redzams, kāds grēks un pie tam prāvs. Te viņam nav diezgan cieņas un verdziskas padevības no zemākajiem un trūkst augstāko, kuru priekšā viņš pats varētu drebēdams klanīties — rau, kur viņa vislielākais zaudējums, viņa neremdināmās, slepenās bēdas.»

Tas bija ļoti labi, ka Agabeks cēlies no priekšnieku kārtas; nu Hodža Nasredins bija mierīgs par savu sirdsapziņu: tā nestāsies starp viņa zobenu un sodāmā galvu, kā tas viņam nereti gadījās, kad pretinieki bija tirgoņi vai kādi augsti mācīti dziednieki, zvaigžņu pētnieki un pareģi. Tajos viņam izdevās saskatīt, un pat bieži, diezgan svarīgas, labas īpašības, ieskaitot labsirdību un sirdsapziņas dīglišus, — un tad viņa zobens tos neievainoja nāvējoši, bet apmierinājās ar pietiekami lielu skrambu; kas attiecas uz priekšnieku kārtas personām, tad te Hodža bija nesaudzīgs.

Agabeks pa to laiku smagi apsēdās, atgāzās spilvenos, pārlaida Hodžam Nasredinam paviršu skatienu kā niecīgai mušai, tad pūzdams un krekšķēdams ielēja sev tēju.

Safars atnesa šaha dēli, apsēdās pretī. Sākās spēle.

Hodža Nasredins no savas vietas labi redzēja dēli un varēja vērot spēli, iedziļinoties visos sīkumos.

Abu spēlmaņu daba atspoguļojas uz dēļa kā skaidrā spogulī. Safars spēlēja nomākti, bikli, ņēma te vienu, te otru figūru, nedroši pacēla, domāja un atlika vecajā vietā, beidzot, gluži kā no kraujas saltā ūdenī lēkdams, taisīja kādu mazsaprotamu gājienu sev par zaudējumu. Safars vairāk par visu baidījās zaudēt, kaut vai bandinieku, un, uzbrukumus nepieņemdams, bēga un mētājās pa visu dēli kā tīnē noķerta pele. Un, protams, katru reizi zaudēja.

Agabeks, gluži otrādi, grāba. Kā alkatīga lidaka viņš grāba visu, kas gadījās pa rokai: bandiniekus, ziloņus, zirgus, torņus. Kaut tikai varētu nokampt! — divas reizes, ar grābšanu aizrāvies, viņš palaida garām drošu matu.

Safars spēlēja ar baltajiem: pēc pusstundas viņam bija palicis viens vienīgs sērdienīgs bandinieks un vēl trīs figūras: karalis, dāma un zirgs, kas bija izmētāti pa visu dēli, nespēcīgi doties cits citam palīgā. Visu pārējo bija sagrābis Agabeks, bet pats pa visu laiku atdevis večukam vienu bandinieku.

Baltais karalis, iztrenkts no sava kakta, bija no visām pusēm ienaidnieka pēdējam triecienam sagatavojušos spēku ielenkts.

—   Padodies, vecais, padodies! — Agabeks rēca; viņa uzpūstais vēders kratīties kratījās smieklos un aizdusā. — Paraugies, kas tev vēl atlicis! Es esmu saņēmis gūstā visu tavu karaspēku, bet pats zaudējis tikai vienu bandinieku. Ej, ko tu vilcinies, ej ar zirgu, ej ar dāmu, tas viss vienalga, tevi nekas neglābs: tavs karalis jau gandrīz ir manas dāmas rīklē, pašā rīklē, asos zobos!

Tik nekaunīga priecāšanās Safaram iedzēla, to varēja redzēt pēc viņa asarojošo acu dusmīgā spīduma; lūpas sakniebis, sabozies viņš vēl mēģināja pretoties: gribēja ņemt bandinieku, pavirzīt to uz priekšu, paturēja virs dēļa un nolika agrākā vietā, gribēja ņemt zirgu, pakustināja dāmu, ar pirkstu pieskārās karalim, taču gājienu tik un tā neizdarīja.

—   Ēj taču, ej! — Agabeks rēca. — Zvēru pie sava tēva bārdas, ka nav slikta spēle!

—   Patiešām spēle nav slikta, vai likt pret vienu tar.gu divas?

Tur savu balsi no tumšā kakla pacēla Hodža Nasredins.

—   Divus pret vienu! — Agabeks iesaucās. — Te taču jebkurš, kas cik necik sajēdz šahā, droši liks piecus pret vienu! 2ēl, vecais, — viņš griezās pie Safara, -žēl, ka mēs abi nespēlējam uz naudu: šodien tu būtu palicis pliks, bez čaihanas un bez halāta!

—   Man gan nekas nebūtu pretī pabeigt spēli arī uz naudu. — Hodža Nasredins iznāca no kakla un droši nostājās spēlmaņu priekšā. — Es liktu divi simti tangas, visu, kas man ir.

Atmetis smago galvu, Agabeks ar acīm augstprātīgi ieurbās viņā:

—   Tu acīm redzot meklē vientiesi, ko maisā bāzt, godājamais? Bet es pats, no vietas nepieceldamies, esmu gatavs atbildēt par melnajiem ar pieciem simtiem, ja atrastos kāds stulbenis, kas liktu par baltajiem kaut simtu!

—   Tāds stulbenis ir atradies: divi simti tangu par baltajiem. Tagad vārds tev!

Par baltajiem? Ar ko viņš rēķinās, uz ko cer? Uz vinnestu — par spīti tam, ko redz?

Nē, par vinnestu Hodža Nasredins nedomāja, — gluži otrādi, jau iepriekš uzskatīja savas divi simti tangas par zudušām. Viņš vinnēja nevis naudu, bet ko citu: pirmo tuvināšanos ar Agabeku. Viņš upurēja savu maciņu visvarenajam liktenim, lai tas savā pēdējā spriedumā būtu pret viņu žēlsirdīgs un labvēlīgs!

—   Tu liec par baltajiem? — Agabeks brīnījās. — Safar, no kurienes viņš radies, šis svešzemnieks, viņš droši vien ir vājprātīgs vai tavā čaihanā sapīpējies hašišu?

—   Nevajag mētāties ar vārdiem! — Hodža Nasredins izbēra uz paplātes savu maciņu. — Ja tu nebīsties, godājamais, tad lieci

—   Es bīstos? — Agabeks šņākdams bāza roku aiz jostas, uzmeta uz paplātes lielu, smagu maku no dzeltenas ādas. — Te ir septiņi simti piecdesmit! Un turpmāk nepļāpā, pievaldi savu mēli — tu, kā tu iedrošinies iedomāties, ka man būtu bailes no tevis, gnīda!

—   Spēle sākas! — Hodža Nasredins paziņoja.

Safars atvirzījās maliņā, atbrīvodams vietu. Viņš skatījās uz Hodžu Nasredinu ar neizpratni un žēlumu: vai patiesi šis dīvainais viesis zaudējis prātu?

Un pēkšņi atcerējās, ka viesis vēl nav samaksājis par naktsmājām, tēju un ēze]a apēsto barību. Viņš uzreiz, sīkmanības trīsu pārņemts, aizmirsa spēli: ko gan viņam nozīmēja šī spēle un naudas čupa uz paplātes, ja draudēja briesmas pazaudēt sešas pienākošās tangas?

—   Svešzemniek, bet ar ko tu man maksāsi?

Hodža Nasredins ar nicināšanu palūkojās uz večuku, — kā viņš cilvēkos neieredzēja šīs sīkumainās bailes par savu nožēlojamo grasi, kaut arī tai brīdī vai visa pasaule ietu bojā! Taču šoreiz viņš savā spriedumā bija netaisns: sešas tangas večukam nozīmēja trīs dienas ar dienišķu maizi; laikā par to iedomājies, Hodža Nasredins nokaunējās:

—   Neuztraucies, saimniek, ja es paspēlēšu, atdošu tev zābakus.

—   Nevajadzēs, — iejaucās Agabeks: viņam gribējās tēlot augstsirdību. — Tu saņemsi no manis, Safar.

Agabeks paņēma no paplātes desmit tangu gabalu un pasniedza čaihanas saimniekam.

Bet Hodža Nasredins pēkšņi palika bez elpas, pat nobāla. Viņu kaut kas dedzināja krūtīs. Varbūt niknuma uzliesmojums?

Nē, pavisam kas cits: viņš uz spēles dē|a ieraudzīja likteņa smaidu. It kā novērtējis viņa upuri, liktenis valdonīgi atdeva viņam divi simti tangas ar lielu piedevu no savas puses.

Uz dēļa viņš ieraudzīja balto uzvaru — savu uzvaru! Sākumā viņš neticēja savām acīm, vēlreiz apsvēra gājienus. Šaubas izgaisa. Uzvara!

—   Tu pārāk steidzies, godājamais, — viņš vērsās pie Agabeka. — Musulmanim neklājas būt devīgam uz sveša rēķina.

Stiprāk vairs Agabekam nevarēja iedzelt.

—   Uz sveša rēķina? — tas sarkdams ieķērcās. — Labi, es tev iemācīšu pieklājību, klaidoni! Safar, atliec naudu uz paplātes. Atliec naudu un ņem ķīlā zābakus, lai viņš atstāj mūsu ciematu basām kājām! Tev gājiens, vai dzirdi, nicināmais lupatlasi! Un es vēl domāju dot tev ceļam divdesmit tangas no vinnētās naudas, bet tagad pēc tavas neiedomājamās nekaunības nedošu neko!

—   Es nemaz ij nelūdzu.

—   Tev gājiens! Bet vispirms novelc zābakus, atdoci Safaram.

Hodža Nasredins novilka zābakus, atdeva tos saimniekam,

pēc tam droši pārcēla savu dāmu pāri visam dēlim uz pretējo stūri.

—   Salis melnajam karalim!

—   Visžēlīgais allali! — Agabeks liekuļotās šausmās ņirdzīgi iesaucās. — Patiesi, es domāju, ka mana sirds lūzīs aiz bailēm. Tāds trieciens! Bet tu, kā redzams, esi kļuvis akls: te sardzē stāv mans tornis! Nu, kur palika tava dāma?

To sacīdams, viņš ar savu torni noņēma no dēļa balto dāmu.

—   Ko tu tagad domā iesākt? — viņš griezās pie Hodžas Nasredina. — Tu, nekaunīgais lupatlasi, bez naudas un zābakiem! Zaudējis dāmu, tu esi atlicis savu nenovēršamo bojā eju tikai par vienu gājienu!

Viņš atbildēja īsi.

—   Mats! — teica Hodža Nasredins, pārlicis savu zirgu no melnā lauka uz balto.

Agabeks stulbi skatījās uz dēli, nesaprazdams, kas noticis. Atbilstoši tam, kā viņš apjēdza īstenību, tā gaļīgā seja kļuva arvien zilāka un zilāka.

—   Spēle pabeigta! — Hodža Nasredins sacīja. — Kur ir mans vinnests?

Safars ar drebošu roku piebīdīja viņam paplāti; ar stingu skatienu, kas bija pilns skumju un tumšu baiļu, viņš vēroja, kā Hodža Nasredins saber naudu savā makā un apauj zābakus, kurus tikai pirms mirkļa bija novilcis. Vecajam vīram aiz izbīļa bija nolēmējusies mēle, kaut gan viņš te bija tikai liecinieks, —

vecītim bija tik bikla dvēsele, ka viņš vienmēr un no visa kā baidījās un pastāvīgi no katra sveša cilvēka, no katra notikuma gaidīja postu. «Kas būs, kas būs?» viņš sev sērigi vaicāja, paredzēdams lielas vētras; viņam šķita, ka tagad viss Agabeka niknums gāzīsies pār viņu un sagraus tā labklājību. Kaut ari visa šī labklājība, par ko viņš tā drebēja, sastāvēja no vienas vienīgas čaihanas, kura bija uz ātru roku salipināta no māliem un meldriem un par kuru pat visizdevīgākais pircējs nekādi nedotu vairāk par divi simti tangām; nekā vairāk Safaram nebija — ne mājas, ne dārza, ne druvas, bet trīcēja viņš tā, it kā pagrabā glabātu zelta stieņus. Safars bija nabags, bet viņam piederēja kāds cits nenovērtējams dārgums — brīvība, taču to viņš neprata izmantot; viņš pats turēja sevi ķēdē, pats saistīja savas dvēseles spārnus! No nabadzības viņš bija paņēmis tās miesīgo da|u, tas ir, trūkumu, bet no bagātības — garīgo, tas ir, mūžīgas bailes; kā vienā, tā otrā gadījumā viņš sev bija izvēlējies sliktāko.

Agabeks joprojām klusēja, neatraudams no dēļa ieplesto acu skatienu; viņa sejas zilganums jau pārgāja melnumā.

—   Saimniek, vai jums ciematā ir dziednieks? — Hodža Nasredins apjautājās. — Varbūt, lai novērstu nelaimi, derētu nolaist viņam asinis?

Dziednieku saukt nevajadzēja, briesmas pagāja garām: Agabeks piepūzdamies, gārgdams ievilka elpu, viņa nokaitušais pakausis sāka atdzist un no sejas nozuda ļaunu vēstošais, tumši pelēkais zilganums.

—   Kā es neredzēju! Patiesi, ceļiniek, tu man ielaidi acīs burvju miglu!

—   Saspēlēsim vēl?

—   Lai mani aprij vissmirdīgākais sātans, ja es vēl kādreiz sēdīšos pie šaha dēļa ar tevi! Jāj drīzāk prom, tev pietiks arī ar sept; ņi simti piecdesmit tangām, ko tu jau izmakšķerēji!

Taču Hodža Nasredins nepavisam netaisījās tik drīz pamest ciematu.

—   Atkal padzen, no visurienes mani padzen! — viņš sērīgi pasmīnēja, galvu nokāris. — Jāt prom … piemērotāks būtu cits vārds: bēgt. Ak ļaunais likteni, ak posta negaisi!

Viņa sūrošanās bulta trāpīja mērķī.

—   Vai tad tevi kāds vajā? — Agabeks sāka ausīties.

—   Neveiksmes, bēdas, nelaimes, — tās ir manas nenogurstošās vajātājas!

—  Ja tavas neveiksmes vienmēr ir tādas kā šodien, tad tevt var apskaust.

—   Tas ir vienīgi gadījums, viens pret simtiem pretēju.

—   Un uz kurieni tu domā doties?

—   Pats nezinu. Kur acis rādīs. Man viss vienalga — dienvidi vai ziemeji, austrumi vai rietumi…

—   Bet tev taču ir kāds mērķis, kura dē| tu uzsāki šo ceļojumu? Tu neesi ne bagātnieks, ne arī augstmanis, lai jādelētu sava prieka pēc.

Tā starp viņiem sākās pirmā saruna — sākās lielā spēle «Zirneklis un sirsenis».

Agabeks neprašņāja bez nodoma: varbūt šis ceļinieks vainojams kādā nelikumībā? Tad viņu varētu sagrābt, nodot sardzes vīru rokās un tādējādi atgūt savas septiņi simti piecdesmit tangas! Hodža Nasredins sirdī pasmīnēja par viņa cerībām, taču tās izklīdināt nesteidzās:

—   Kas nu man par prieku! Zini, ak godājamais, ka nav nemaz tik sen, kad arī man piederēja sava māja un šāda tāda mantība, bet es pēc ļaunā likteņa lēmuma pēkšņi zaudēju visu un šodien atrodos nicināmā, nožēlojamā stāvoklī, man klājas sliktāk nekā ubagam.

—   Kāda nelaime tad tev uzbruka?

—   Mans mūžs ir austs no tūkstoš bēdām! Es dzīvoju Heratā, kur ieņēmu ienesīgo vecākā rakstveža amatu pie galvenā tirgus uzrauga …

—   Heratā? Es tur kādreiz esmu bijis. Turpini.

—   Zvēru pie allaha, ka mans priekšnieks bija ar mani apmierināts. Es viņa vietā iekasēju maksu par tirgus vietām, pie tam par sliktām ņēmu kā par vidējām, bet par vidējām kā par labām. Katru grasi, ko es varēju izraut kādam nicināmam zemkopim vai amatniekam, es aiznesu uz sava priekšnieka namu un godbijīgi noliku uz savas padevības mihraba. Priekšnieks, naudu pieņemdams, vienmēr sacīja: «Ak Uzakbaj, ja man būtu kaut tūkstotis zelta podu, — es bez bailēm uzticētu tev pagraba atslēgas!» Un viņš nevīlās: viņa manta man bija dārgākā par savējo; tā mani mācīja tēvs, kas kalpoja par atslēgu glabātāju pie kāda augstmaņa, tāds esmu palicis uz visu mūžu. Par uzticamo kalpošanu priekšnieks man deva vienu divdesmito daļu no ienākumiem.

—   Ne visai daudz, — Agabeks piezīmēja.

—   Tomēr pietiekami, lai astoņos gados es varētu tikt pie prāva īpašuma. Bez tam es savu amatu cienīju tāpēc, ka tas man ļāva atlicināt laiku zinātnes darbam, par kuru tagad stāstīt lieki. Un pēkšņi pār manu priekšnieku nogrāva negaiss …

Agabeks klausījās |oti uzmanīgi, un no tā Hodža Nasredins secināja, ka savus vārdus vējā nekaisa.

—   Manam priekšniekam dienestā gadījās kāds misēklis!

—   Šitāds!… — Agabeks uzminēja, ar roku izdarīdams alkatīgu kustību, it kā braukdams kādam kabatā.

—   Ienaidnieki nekavējās ziņot, mans priekšnieks palika bez dienesta un zaudēja mantu, to atņēma valsts kase.

—   Saprotu, saprotu, — teica Agabeks, līdzjūtīgi mādams ar resno galvu. — Šie dienesta misekji dažu labu reizi maksā ļoti ļoti dārgi! …

Hodžam Nasredinam pavērās vēl viena bagātnieka pagātnes lappuse.

—   Es dalījos ar savu priekšnieku sūrajā liktenī un tagad klīstu pa pasauli, nezinādams, kur nolikt savu ceļa spieķi un atdusināt galvu. Un man droši vien būtu nācies klaiņāt līdz mūža galam, ja negadītos laimīgais šodienas vinnests.

Agabeks sadrūma, sāka šņākt: Hodža Nasredins bija aizskāris viņa vēl nesadzijušo brūci.

—   Papūlēšos šo naudu izlietot prātīgi.

—   Tas nozīmē, ka saspēlēsi vēl ar kādu? — Agabeks dzēlīgi painteresējās.

—   Lai pasarga mani pravietis no kārdinājuma: tāda laime divreiz neatkārtojas. Nē, es izvēlēšos sev sirdij tīkamu darbu.

—   Tirdzniecību?

—   Uz tirdzniecību es nejūtu tieksmi. Dienests kādā klusā nomalītē, kur es varētu turpināt zinātnisko darbu, — redz, uz kādu pusi vērsti mani nodomi. Bet kurš gan uzticēs man, nezināmam cilvēkam no svešas zemes, tādu dienestu bez naudas ķīlas? Taču tagad, kad es varu dot vērtīgu ķīlu …

—   Tu jāj meklēt darbu?

—   Te taču nevaru palikt? Mans ēzelis, starp citu, ir atpūties, man laiks doties ce|ā. Pateicos tev, godājamais, par tavām septiņi simti piecdesmit tangām; ei, saimniek, cik esmu tev parādā par naktsmājām?

Hodža Nasredins paņēma seglus, kas nakti kalpoja viņam par pagalvi, un devās pie ēze|a. Tādējādi viņš cieši savilka alkatības arkanu, ar ko pie sevis bija piesaislijis Agabeku.

—    Pagaidi, pagaidi! — Agabcks iesaucās, redzēdams, ka viņa septiņi simti piecdesmit tangas tūlīt, tūlīt pagaisis sātanam zem astes. — Panāc atpakaļ, es tev ko svarīgu pateikšu.

Alkatības arkans izrādījās resns un pamatīgs, mezgls bija savilkts cieši.

—   Tu dodies meklēt dienestu — tieši par to es ar tevi gribu aprunāties.

—   Ak godājamais! — Hodža Nasredins steigšus atgriezās čailianā. — Tu varbūt zini tādu vietiņu — manai pateicībai nebūtu gala!

—   Tieši tā — zinu.

—   Svētīti vārdi!

—   Un netālu, tepat blakus.

Hodžas Nasredina seja pauda godbijīgu neizpratni:

—   Cienījamam sarunas biedram tīk runāt caur puķēm, taču manam mazajam prātam nav spēka to saprast.

—   Vispirms atbildi uz dažiem jautājumiem, pēc tam jau es tev atklāšu savu vārdu jēgu, — Agabeks sacīja: viņš iedomājās, ka patiešām runā caur puķēm! — Atbildi, — vai tev kādreiz agrāk nav gadījies būt mūsu ciematā?

—   Nē, nav gadījies.

—   Vai tev te nav kādi radinieki?

—   Nē, nav; visi mani radinieki palika Heratā.

—   Ret draugi? Varbūt mūsu ciemā ir kāds cilvēks, ar ko tu draudzējies vai kādreiz agrāk esi bijis draugos?

—   Tāda cilvēka še nav; visi mani draugi ari Heratā.

—   Bet varbūt taviem Heratā palikušajiem radiniekiem ir šeit draugi, vai otrādi — taviem Heratas draugiem ir šeit radinieki?

—   Zvēru pie tēva bārdas, ka ne es pats, ne mani radi un draugi, ne manu draugu radi un manu radu draugi, ne pat manu radu draugu radi un manu draugu radu draugi nekad neesam bijuši šai ciematā, ne par vienu šejienieti neesam dzirdējuši un nevienu šejienieti nepazīstam.

—   Atliek pēdējais jautājums: vai tavai sirdij neuznāk stulba žēluma lēkmes pret svešiem cilvēkiem?

«Viņš atminējies vecīti, kas sargā Turahona kapenes,» Hodža Nasredins atjauta un atbildēja:

—   Visu savas sirds žēlumu es iztērēju pats sev; svešiem nekas nepaliek.

—   Prātīgs vārds! Bet tagad sagatavojies dzirdēt kaut ko pārsteidzošu, no kā tu priekā notrīsēsi: vai tu esi redzējis šejienes ezeru un vai zini, kam tas pieder?

—   Ezeru redzēju, bet, kam tas pieder, — nezinu.

—   īpašnieks esmu — es. Tu pret naudas ķīlu meklē vietu, kas tev dotu maizi, — ko tu teiktu par ezera sarga amatu?

Beidzot tas izskanēja, šis gaidītais vārds, ko Hodža Nasredins bija izcīnījis! «Ezera sargs» — kā pērkons nodunēja Safara ausīs, «Ezera sargs» — pažobelē atkārtoja ūbele, «Ezera sargs» — viņai no būrīša atbildēja paipala, «Ezera sargs» — sāka šņākt un urdēt kumgans, tvaikos tīdamies, «Ezera sargs» — uztvēra vējš, «Ezera sargs» — sāka šalkt koki…

Pēc desmit minūtēm visi ciema iedzīvotāji no vismazākā līdz vislielākajam uzzināja jaunumu; «Ezera sargs» — skanēja visur: laukos un tīri uzpostajos pagalmiņos; par to runāja vīri, spriedelēja sievas, čivināja bērneji.

Kad Agabeks un Hodža Nasredins no čaibanas devās uz ezeru, visi pretimnācēji viņus, verdziski klanoties, sveicināja un ar bailīgu ziņkāri aplūkoja jauno sargu, bet tas, skarbs, augstprātīgs, šo klanīšanos pat neievēroja.

Vecais Safars pēc viņu aiziešanas ilgi viens savā čaihanā nepalika — no visām pusēm saskrēja čorakieši un tūlīt uzklupa vecajam ar milzum daudziem jautājumiem: par ko runājis Agabeks ar jauno sargu, kā viņi nolīguši, kādu algu saņems jaunais sargs? Caihanas palievenis čīkstēja, virs pavarda pakārtās tējkannas šūpojās un šķindēja, no griestiem bira sīki gruži.

—   Jūs jau man apgāzīsiet čaihanu! — Safars sauca. — Lai liekie kāpj no palieveņa zemē! Lai viņi kāpj zemē, citādi es nestāstīšu!

Nepiederošie nokāpa zemē, atdodami palieveni kādam desmitam viscienījamāko veču. Safars sāka stāstīt. Nav nekādas vajadzības atkārtot viņ-a stāstu par notikumiem, kas mums jau ir zināmi.

Viņš beidza ar jaunu vēstošiem vārdiem:

—   Līdz šim nezinājām, kur dēties no viena — kas gan mūs sagaida tagad, kad viņi būs divi!

Viņam atbildēja klusums un smagas nopūtas. Visu sapulcējušos priekšā nostājās neskaidrs, bet bargs posta rēgs, kas nenovēršami tuvojās.

Bet Safars, sirmo galvu noliecis, pats no savām bailēm izjuzdams sāpīgu tīksmi, pravietoja:

—   Drīz sāksies lieli notikumi, ļoti lieli! Tas viss nav uz labu … uh, nav uz labu!

Un gluži kā klusināta atbalss kāds viņam atsaucās:

—   Nav uz labu!

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Agabeks aizveda Hodžu Nasredinu pie arika, pa kuru ūdens plūst uz laukiem; te bija ierīkoti lieli koka aizvari, kas aizsprostoja ūdeni.

—   Skaties! — Agabeks teica, rādīdams uz laika nomelninātajiem, ar sūnu apaugušajiem aizvariem, kas bija cieši ieguluši starp diviem karagača stabiem ar gareniskām gropēm, lai varētu slīdēt uz augšu un leju. — Tu šitos sargāsi un nekad nevienam bez manas ziņas neatvērsi.

Virs aizvariem bija piestiprināti paceļamie vārti ar sarūsējušu važu; zemāk, divos resnos gredzenos ievērta, karājās milzīga atslēga; virs tās caur spraugu sūcās smalka, gaiša straumīte un steidzīgām lāsēm ritēja pa sūnainajiem dēļiem. «Asaru aizvari,» Hodža Nasredins nodomāja, domās vērsdarnies pie nelaimīgajiem čorakiešiem.

—   Nevienam neuztici uz parāda, kaut vai par pustangu! — Agabeks mācīja jauno sargu. — Se atslēgas slēdzene, to nekad neturi redzamā vietā: kāds blēdis var .iegaumēt zoba griezumu un izgatavot otru slēdzeni.

Hodža Nasredins ielaida atslēgu kabatā, pēc tam atdeva Agabekam vinnēto maku:

—   Lai tā būtu mana ķīla.

Netālu paugura galā stāvēja māla būda ar durvīm uz ezera pusi.

—  Tur tu dzīvosi, — Agabeks sacīja. — Tev katru nakti jāaprauga aizvari un jāpārliecinās, vai atslēga vesela. Saprati un iegaumēji?

—   Sapratu un iegaumēju, saimniek.

Tā Hodža stājās ezera sarga amatā.

Agabeks devās mājup, bārdā smīnēdams, bet aiz iostas nesdams maku un priecādamies, ka tik veikli pratis noķert aiz paša astes galiņa savas septiņi simti piecdesmit tangas. «Paies kādi pusotra vai divi mēneši un gan es atradīšu kādu ieganstu, lai viņu padzītu, paturot ķīlu sev par labu, jo kālab man vajadzīgs sargs, ja līdz šim esmu lieliski izticis bez tā ar drošās, stiprās atslēgas palīdzību?» Agabeks prātoja. «Savu naudu būšu atguvis, un tas ir galvenais!»

Naudu jau gan bija atguvis, to nav ko apstrīdēt, bet, ko zaudējis, to pat iedomāties nespēja!

Pievakarē Hodža Nasredins pārcēlās būdā uz pakalna. Gaišāko būdas pusi viņš ierīkoja sev: nolika kaktā lāviņu, salaboja sagruvušo pavardu; otru, tumšāko, aizžogoja ar pape|u kārtīm

ēzelim.

—   Vai tev jaunais mājoklis ir pa prātam? — viņš vaicāja, bērdams miežus ēzeļa silē. — Rodas interesants jautājums: kā lai nu saprot manas un tavas kaimiņu attiecības zem viena jumta — vai es esmu kļuvis par ēzeli, vai tu taisies pārvērsties par cilvēku?

Viņš šos vārdus velti vis neteica: tajos slēpās slepena doma, kurai drīz vajadzēja pārvērsties darbībā. Bet, kad un kā, to Hodža Nasredins vēl nezināja.

Gurdinoši gausi dzisa šis vakars, tāds domigs un kautrs — viens no tiem vakariem, kas samierina zemi un debesis, pielejot pasauli ar rāmu gaismu. Hodža Nasredins sēdēja uz akmens pie savas būdas sliekšņa, pievērsis skatienu ezeram, kas jau grima blāvi zilā krēslā. Kad Hodža Nasredins no pārdomu dzelmes atkal uznira to virspusē, visapkārt jau pletās nakts; bija kļuvis spirgtāk, dvesmoja rasotas smaržas, bija ieradies miega laiks, viņš izstaipījās, nožāvājās un devās būdā.

Aiz stūra nočabēja un atskanēja klusa balss:

—   Tas esmu es — Saids.

Tumsā neskaidri pavīdēja jaunekļa stāvs.

—   Kāpēc tu esi te? — Hodža Nasredins brīnījās.

—   Es no ļaudīm dzirdēju, it kā tu esot uzņēmies ezera sarga amatu, tad nu atnācu uzzināt, vai tas tiesa.

—   Jā, uzņēmos. Tu esi tā kā uztraucies par to, bet kāpēc?

Jauneklis sāka stomīties:

—   Tagad … kad tādā amatā … vai tu vairs atcerēsies? …

—   Tevi un tavu ne ar ko nesalīdzināmo Zulfiju? — Hodža Nasredins turpināja viņa vārdus. — Ak neattapīgais jaunekli, kuram nav spēka uzticēties draugam, no kurienes šīs šaubas? Mācies uzticēties — tā ir vislielākā mācība, kas mums dzīvē vajadzīga; liktenis ir līdzīgs dižciltīgai arābu ķēvei: tā necieš bailīgu jātnieku, bet vīrišķīgam pak|aujas. Vai saprati?

—   Sapratu, piedod man.

—   Nepūlies tikties ar mani. Nenāc pie manis, kamēr nesaukšu. Neviens nedrīkst mūs redzēt kopā: nejauc man spēli. Es teicu, un tu dzirdēji, ej!

Un atkal — aizmigušais dārzs, sidrabotā migla, lakstīgalu tre||i, smalkā ķirzakas čaukstoņa un aprauti vārdi ēnā pie ūdenskrātuves:

—   Es viņu vakar redzēju caur mūsu vārtiņu spraugu: viņš kopā ar Agabeku nāca no čailianas. Viņš bija tik bargs un augstprātīgs. Un man ienāca prātā viņa solījums mums palīdzēt . ..

—   Ak Zulfija, kāpēc tavās krūtīs nav ticības draugam? Mācies uzticēties, — tā ir vislielākā mācība, kas mums dzīvē vajadzīga! Vai tad tu nezini, ka liktenis ir līdzīgs dižciltīgai arābu ķēvei: bailīgu jātnieku tā nosviež zemē, vīrišķīgam pakļaujas!

—   Cik gudri un skaisti tu runā, Said! Pats mūsu vecais mulla nepateiktu labāk.

—   Vienmēr jāatceras, Zulfij, ka pēc saltas ziemas nāk saules pavasaris, vienīgi šo likumu vajag atcerēties; kas attiecas uz pretējo, to labāk aizmirst.

—   Tā ir dzeja, Said. Tu pats to sacerēji, man?

Lakstīgala pārtrauca savu dziesmu, čaukstošā ķirzaka aizmiga, dobulī ielīdusi; zvaigznes pie debesim bija pārvietojušās, ūdenskrātuve tvaikoja — nakts devās prom uz rietumiem.

Pēc divām dienām jaunais ezera sargs ieradās pie čaihanas.

Viņš ieradās pēc pusdienas, kad Agabeks, jau izspēlējis ar čaihanas saimnieku savu ikdienas šaha partiju, bija aizgājis un čorakieši netraucēti baudīja atpūtu.

Neatbildēdams uz viņam domātajiem sveicieniem, ezera sargs piegāja pie veģinieka, tas sāka rosīties, greznot savu preci, izliekot virspusē labākos un sārtākos veģus. Sargs pirka, taču nopirka ne vienu, ne divus, ne trīs veģus, bet visu grozu!

Gluži tāpat visu grozu viņš nopirka no aprikožu pārdevēja, pēc tam ar saviem iepirkumiem devās prom.

Cailianā, protama lieta, sākās vaiodas. Kādēļ viņš uzreiz tik daudz pērk? Veģi sakaltis, aprikozes savītīs … Varbūt viņš ir laisks gājējs un tagad ilgu laiku neizkustēs no savas būdas?

Taču gluži tas pats atkārtojās ari nākamajā dienā: diendusas laikā ezera sargs ar diviem tukšiem groziem ieradās pie čaihanas; piepildījis tos, vienu ar veģiem, otru — aprikozēm, viņš aizgāja, tāpat kā vakar neievērodams viņam domātos sveicienus.

Caihana sāka trokšņot un uztraukties. Kur viņš licis visu vakar nopirkto? Apēdis? Tur būtu pieticis pieciem! Mīkla!… Corakiešu klusajā dzīvītē, kas tik skopa ar notikumiem, šis nu izauea līdz ļauna noslēpuma apjomam.

Un tad kāds gans vēl ielēja eļļu minējumu ugunī. Sis gans nācis no ganībām uz ciematu, lai nopirktu miežu miltus, un pa ceļam nejauši ielūkojies pakalna būdā. Viņa acīm pavēries kas tāds, no kā mulsis prāts: jaunais ezera sargs barojis savu ēzeli ar baltiem veģiem un aprikozēm, izņemot no tām kauliņus un ar nazi izgriežot tārpainās vietas. Pirkdami miltus, gans par to, protams, pastāstīja bodniekam; tas nekavējoties aizslēdza savu bodi un, aiz nepacietības dancodams, skriešus devās uz čaihanu ar karstu, mēli un smaganas svilinošu jaunu ziņu riekstu mutē.

Baro ēzeli! Ar baltiem veģiem, aprikozēm! Caihanas saimnieks Safars nobālēja. Muļķa vilnas kārsējs Ralimatulla krampjos pakrita uz muguras un vai beidzās nost aiz smiekliem. Dzirnavnieks un sviesta kūlējs neticēja.

No jaunajiem radās viens drosminieks, pieteicās iet un paskatīties. Viņam veicās: viņš piezagās pie būdas nemanīti un īstā laikā: ēzelis ēda vakariņas. Tas ēda vakariņās baltos veģus un aprikozes — mats matā, kā bija stāstījis gans, bet jaunais sargs klanījās un, sniegdams uz plaukstas vidū pārgrieztas aprikozes bez kauliņiem, sauca ēzeli par «gaišību», «spožību» un «princi».

Drosminieks atgriezās čaihanā. Tā, viņa prombūtnes laikā pierimusi, nu sāka atkal klaigāt. Tātad — tas tiesa! Bet kas aiz tā slēpjas? Podnieks Sirmats klusēdams pabungoja ar pirkstu sev pa pieri. Tāda varbūtība likās visticamākā, bet kā gan tad Agabeks, viltīgākais no viltīgajiem, nav to saskatījis jaunajā sargā? Un kā tad ar neseno šaha spēli? Jukušie tā nespēlē! Vai varbūt viņiem abiem ar Agabeku kāda slepena noruna un viss pārējais ir viltība, kas pielietota acu apmānīšanai? Bet kāda noruna, kādam mērķim tā domāta, pret ko vērsta? Atņemt savā labā visas druvas, atņemt dārzus, redz ko viņi būs sadomājuši — neko citu!

—   Un manu čaihanu arī! — Safars drūmi piebilda. — Vajadzēja pērngad piekrist, kad man par to solīia simt piecdesmit piecas tangas!

Ilodžas Nasredina aprēķins izrādījās pareizs: Safars, šahu spēlējot, pastāstīja Agabekam par ēzeļa dzīrošanu pakalna būdā.

Lai pats ar savām acīm redzētu veģu un aprikožu pirkšanu, Agabeks aizkavējās čaihanā ilgāk nekā parasti.

Un viņš redzēja! Hodža Nasredins tīši viņa acu priekšā nopirka nevis divus, bet četrus grozus — nu vajadzēja ņemt veģinieku palīgā, lai aiznestu. To darot, Hodža Nasredins izlikās, ka nav pamanījis Agabeku čaihanā, bet klusībā domāja: «Viņš šodien pat apciemos manu būdu!»

Pievakarē viņš apslacīja māla kuļu ar ūdeni, atnesa tikko grieztus meldrus un paklāja ēzelim guļvietu, pēc tam pāršķēla uz pusēm aprikozes un skaisti salika tās izrakstītā māla traukā, ko bija nopircis no Safara par astoņām tangām.

Caur puspavērtajām durvīm viņš ieraudzīja būdai tuvojošos Agabeku.

Debesis liesmoja, saule grima uguns jūrā; no mugurpuses apgaismotais Agabeks pret rieta debesīm izskatījās smags un liels, gluži kā no akmens izcirsts. Taču neviens akmens nav nepārskaldāms! Hodža Nasredins pievilka sev tuvāk grozu ar veģiem, trauku ar aprikozēm un pavērsa seju pret ēzeli, muguru — pret durvīm. Rieta saule krāsoja pretējo sienu siltā, dzintarainā krāsā; ēzelis, sajutis veģu smaržu, saslēja ausis, to galiņi iekļuva staru strēlē un smalkās spalviņas mirdzinājās.

—   Paspēsi! — Hodža Nasredins dusmīgi teica, atgrūzdams no groza klāt piebāzto purnu.

Rieta gaisma uz sienas apdzisa, to aizsedza ēna: durvīs stāvēja Agabeks.

—   Ak ķēnišķīgā spožība! — Hodža Nasredins turpināja bez kādas minstināšanās, sniegdams ēzelim veģi. — t.abākus es nekur šajā nomales ciematā nevarēju atrast. Un ko gan var prasīt no šejienes maizniekiem, ja tie galma ceptuves nav pat pa gabalu redzējuši! Toties aprikozes ir iabas, bez neviena tārpiņa; ceru, tās i/.pelnīsies jūsu gaišības atzinību.

Aprikozes izpelnījās atzinību: divās minūtēs trauks bija tukšs, it kā tur nekas nebūtu bijis! Pēc tam «spožība» pagriezās pret veģiem un aprija četrus gabalus pēc kārtas. Viņa ēstgriba pieauga, viņš prasīja vēl un vēl — Hodža Nasredins varēja vienīgi dusmās raukt uzacis un klusītēm šņākt, bet viņa mugura joprojām palika zemu nolīkusi.

Ēna, kas aizsedza vakara gaismu, sakustējās.

It kā izdzirdis troksni, Hodža Nasredins pagriezās, atliecās taisns, izlikās izbijies un apjucis. Tīšuprāt neveikli aizstājās priekšā ēzelim, no kura rīkles rēgojās vēl neaprīts veģis.

Agabeks pārkāpa pār slieksni un vērās Hodžā Nasredinā ar stingru, jautājošu skatienu.

Ēzelis turpināja gremot; veģis drebinādamies ātri nozuda viņa rīklē.

— Redz kā! — Agabeks novilka, aiz vecā tiesneša paraduma izlikdamies, ka viņam viss saprotams, kaut gan īstenībā viņš itin neko nesaprata. — Redz kur tu, kā redzams, liec veģus un aprikozes veseliem groziem!

—    Es … es nekur nelieku, — Hodža Nasredins mulsi murmināja. — Es izlietoju ēdienā.

—    Izlieto ēdienā! — Agabeks pasmīnēja, bārdu paslējis. — Katru dienu divus grozus veģu un divus grozus aprikožu! Nemelo, neizliecies, stāsti taisnību! — Viņš nāca tieši virsū Ilodžam Nasredinam, jauzdams aiz tā apjukuma noslēpumu, varbūt pat noziedzīgu. — Stāsti taisnību, es redzēju: tu ar aprikozēm un veģiem baro savu ēzeli.

—    Ts-s-s! — Hodža Nasredins sarauca pieri, pat pietupās, it kā viņam pie sāpoša zoba būtu piekļuvis auksts ūdens. — Allaha dēļ, ak augsti godājamais saimniek, neizrunā šo rupjo vārdu, tas še ir nevietā.

—    Kā tā — nevietā? Te stāv ēzelis, es redzu ēzeli un saku — ēzelis!

—    Trīs reizes, gluži tīšām! Labāk iziesim, saimniek, un parunāsim aiz durvīm, divatā.

—    Mēs arī še esam divatā, tu taču par mūsu trešo sarunas biedru neskaiti šo ēzeli?

—    Ceturto reizi, žēlīgais allah! Iesitn ārā, saimniek, iesim ārā!

Viņš izstūma Agabeku laukā no būdas, aizvēra durvis. Un uzreiz nok|uva visstingrākā pratināšanā.

—   Nepūlies, saimniek, tas ir liels noslēpums, tas skar daudzus pasaules varenos.

—   Pasaules varenos? Nu tad blakus citiem varenajiem atklāj ari man savu noslēpumu.

—   Es tevi dziļi cienu, saimniek; še, Corakā, tu patiesi esi varens, taču salīdzinājumā ar tiem, — tu esi sienāzis, labāk sakot, skudra.

—   Es esmu skudra! Lai tava mēle sasienas trejos mezglos par šo nekaunīgo vārdu!

—   Piedod man, saimniek, bet ja runa iet par ķēnišķīgām personām …

—   Par ķēnišķīgām personām?… — Agabeka dvēselē aizdegās un sāka kūpēt rosīgas nepacietības kaljans. — Tu esi mans kalps, tātad tu no manis nedrīksti neko slēpt.

Hodža Nasredins nolieca galvu, it kā viņu plēstu uz pusēm pretējas jūtas:

—   Ko lai es daru? No vienas puses, man patiešām nedrīkst būt nekādi noslēpumi pret savu labdari — tā mani mācīja nelaiķis tēvs …

—   Viņš tevi ir pareizi mācījis un, kā redzams, bijis cienījams vīrs.

—   Bet no otras puses — lielu vīru noslēpums un niknums, niknums, kas mūs abus var pārvērst pelnos.

—   Es nevienam nesacīšu.

—   Neuzskati par nekaunību, saimniek, ja es prasu zvērestu.

—   Zvēru pie savas viņsaules dzīves!

Un Agabeks piegāja Hodžam Nasredinam gluži klāt, gatavodamies uzklausīt lielo noslēpumu.

Taču pēc Hodžas Nasredina aprēķina tam vēl nebija pienācis laiks, auglis vēl nebija nogatavojies — lai pakarājas pie zara.

Lai kā pūlējās Agabeks, Hodža Nasredins palika nelokāms. Pēc nedēļas, ātrāk nedrīkst, viņš ātrāk nevar, kaut vai viņam vajadzētu pamest ezera sarga vietu.

—   Pamest vietu? Ko tu, kāpēc! — Agabeks izbijās, uzreiz kļūdams piekāpīgāks. — Ja jau tā, es pagaidīšu.

Noslēpuma tārpa vilināts, viņš nu bija stingri uzķēries uz āķa.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Viss, viss pāriet; norīb bungas, un tirgus noklust — raibais, verdošais mūsu dzīves tirgus. Cita pēe citas aizveras nemierīgo, sīko vēlmjutirgotavas, kļūst tukšākas kaislību rindas, cerību laukumi un centienu gadatirgi; visapkārt sāk valdīt rāmums, plašums, no debesīm līst skumja rieta gaisma — tuvojas vakars, peļņas un zaudējumu aprēķināšanas laiks. Pareizāk sakot, tikai zaudējumu; tā mēs, par piemēru, šī notikuma dziļi sarūgtināti, nevaram, pret sirdsapziņu negrēkojot, palielīties, ka beidzam mūsu dzīves tirgu ar peļņu makā.

Pasaules turpina savus ceļus, mirkļi saistās pie mirkļiem, minūtes pie minūtēm, stundas pie stundām, veidojot dienas, mēnešus, gadus, taču mēs, dziļi sarūgtinātie stāstītāji, no šīs mūžīgās virtenes neko nevaram ne aizturēt, ne paglabāt sev, izņemot vienīgi atmiņas — vārgas pēdas, kas iespiedušās kūstošā ledū. Un laimīgs tas, kam, dzīves rietam tuvojoties, šīs pēdas nav vēl pavisam izdzisušas: tad viņš gluži kā balvu par visu pārdzīvoto gūst otru jaunību, pirmās beziniesīgu atspulgu. Tās spēkos nav izlīdzināt grumbas sejā, atgriezt muskuļu spēku, gaitas vieglumu un balss skaņumu; tās varā ir vienīgi sirds. Vai esat sastapuši sirmgalvi ar skaidrām un gaišām acīm? Tā ir jaunība, kas atdzimst viņa sirdī un raugās uz mums, tas ir vārs pagātnes skūpsts, līdzīgs apdzisušas zvaigznes gaismai, tā ir nez kur aizklīdusi un beidzot pie mums atgriezusies sen izskanējušas stīgas skaņa. Kaut tāda žēlsirdība tiktu piešķirta arī mums par visām mūsu raizēm un zaudējumiem; kaut mūsu sirdī nekad neizgaistu svētītās pēdas, kuras atstājusi jaunība, lai tā, novakarā pie mums atgriežoties, pazītu namu, kurā kādreiz ir mitusi . .. Zemes virsū atrodas Fergana, ko mēs esam uz mūžiem pametuši un ko nemūžam neaizmirsīsim — zilgais sirds sapnis; tā ir viņas piemiņa, sirdī palikušās viņas pēdas, viņas nokaitusī saule, viņas pilsētas ar trokšņainiem, krāsainiem tirgiem, viņas ciemati, kas grimst zaļos dārzos, viņas kalni, kuru virsotnes sniedzas cauri mākoņiem un upes plūst pilnas duļķainu, saltu ūdeņu, viņas lauki, ezeri un smiltāji, kristāldzidrās rītausmas un pār visu debesu plašumu pārklājušies, aiz kalniem grimstošie, sarkanie, kaislīgie rieti, viņas mirdzošās naktis, piedūmotās čaihanas, viņas ceļi, no kuriem katrs kādreiz likās vedam uz Iramu — laimīgo brīnumu zemi… Tas viss ir sirdī. Vai atgriezīšos, vai ieraudzīšu? Nē, nekad. Bet priekšā gaida mierinājums: otra jaunība — mēs neatgriezīsimies, mēs atcerēsimies …

Pārtrauksim mūsu skumjās pārdomas; kāpēc mums divreiz pārdzīvot vecumu: pirmo reizi — nojausmās, otro — īstenībā? Nav mums dāvāts tik pārlieku daudz dienu, lai mēs tās varētu tā šķiest, ļaujot nākotnei aprīt tagadni; dienvidus jau aiz muguras, bet līdz rieta bungām vēl tālu, un tirgus vēl šalko pilnās balsīs; tirgojas visas pārdotavas, tās appludinājuši tūkstošiem cilvēku, uztraucas un trokšņo laukumi; ūdens iznēsātāju balsis saplūst ar neķītrajām ubagu gaudām un dervišu dziesmām, čīkst arbas, rēc kamieļi, dun kalēju veseri, dārd ākstu un dejotāju bungas, no krodziņiem kāpj gaisā smaržīgi dūmi, saulē mirdz zīds, laistās samts, rakstus mirdzina dārgi paklāji — tirgum un tā bagātībai nav ne gala, ne malas!

Tirgū labi pārdevējam, kas pārliecināts par savas preces vērtīgumu: viņam nav vajadzības blēdīties un glaimot pircējam, un apvārdot zobus, rādot preces nebojāto pusi, bet otru slēpjot zem letes; brīvi jūtas ari pircējs, kas zem jostas jūt cieši pieguļošo, smago, pilno maku. Bet ko lai dzīves trokšņainajā tirgū dara tāds, kam vienīgā prece ir cildenas jūtas un neskaidri sapņi, bet makā zelta un sudraba vietā mīt vienīgi šaubas un muļķīgi jautājumi: kur ir sākums visiem sākumiem un beigas visām beigām, kāda ir esības jēga, kam domāts ļaunums uz zemes, un kā bez tā mēs saskatītu labo? Kam vajadzīga tāda prece un tāda nauda šeit, kur visi aizņemti tikai ar tirgošanos; nolūko un pērk, rauj un grābj, pārdod un nodod, viļ un māna, rēc un brēc, drūzmējas un grūstās, un nemaz neiebilst pie gadījuma nomušīt kādu aizsnaudušos! Tāds cilvēks šai tirgū neko ar peļņu nenopirks un nepārdos — viņa vieta ir pie ubagiem un dervišiem …

Taču mēs, izrādās, joprojām sēžam dzīves pārdomu čaihanā, šajā skumīgajā čaihanā, kur no tējkannas dzer nepiepildījušās cerības un no kaljana kūpina vēlas nožēlas. Drīzāk uz tirgu! Ei, saimniek, saņem naudu par savu rūgto tēju; mums būtu labāk bijis neienākt tavā čaihanā un nedzert to: sejā būtu mazāk grumbu! … Drīzāk uz tirgu, troksnī un putekļos, drūzmā un burzmā, šai nerimstošajā krāsu, skaņu un smaržu ūdenskritumā, kas šalc un mutuļo, griežot tirgošanās dzirnas. Sameklēsim pūlī vienaci zagli, uzzināsim, kā tam veicies ar Hodžas Nasredina rīkojuma pildīšanu.

Četri tūkstoši tangu godīgas naudas. Godīgas naudas! No

kļuvis Kokandas tirgū, vienacis zaglis jau otru dienu klīda starp tirdzinieku rindām smagā, bezdarbīgā nesapratnē. Visapkārt bija simtiem, pat tūkstošiem maku; Kokandas slaistu kabatās un aiz jostām paslēpti, tie kaitināja vienača pieredzējušo skatienu ar savu kārdinošo apaļīgumu, radot pirkstos tīksmus drebuļus, un šķita, ka šie maki pat vieglītēm kustējās, smalkās balsīs saukdami: «Ņem mūs, ņem! Allaha vārdā, atbrīvo mūs no šī šaurā cietuma; mēs gribam brīvībā, saulē, ak, cik tās staros priecīgs un līksms būs mūsu zeltainais un sudrabainais mirdzums!» Un viņš būtu paņēmis, paņēmis bez jebkādām pūlēm, paņēmis tik veikli, ka apzagtais slaists svētdienas zīda halātā un tjubeteikā ar sarkanu pušķi vēl ilgi, neko nenojauzdams, klaiņātu pa tirgu, pētīdams preces, un tikai noskatījis, vienojies un atraisījis jostu, lai maksātu, sastingtu neizsakāmā izbrīnā ar ieplestām acīm un atkārušos apakšlūpu, redzēdams, ka viņa pērlēm nošūdinātais maks piepeši pārvērties apaļā, netīrās lupatās ievīstītā akmenī. Tāds darbs vienacim būtu pa kaulam, bet viņu mulsināja godīga nauda. Tas taču bija tas pats, it kā viņam liktu sameklēt sausu ūdeni vai aukstu uguni!

Viņš ilgi mīņājās kāda ķīniešu tirgoņa .tuvumā, taču savā prātā tā ij neatrada nekādu ieganstu, kāpēc ķīniešu nauda būtu godīgāka par pārējo. Tā pati nelaime viņam uzbruka pie kāda indiešu augstmaņa ar augstu, garas zelta spalvas izgreznotu turbānu galvā. No augstmaņa viņš devās pie melnbārdaina kalnieša, kurš pārdeva zelta smiltis, ko pats ar savām rokām izskalojis tumšās aizās, uz kurām ceļš ved pa kraujām nogāzēm virs mākoņiem, pāri ledājiem un dzīvību apdraudošām sniega lavīnām; šis zelts bija godīgs vienīgi pašam kalnietim, un zaglis aizgāja garām pat neapstādamies.

Viņš mulsa minējumos un neuzdrošinājās ķerties ne pie viena maka. Un blakus nebija Hodžas Nasredina gudrā padoma, kas palīdzētu. Zaglis jau sāka pagurt zem dažādu šaubu nastas, kad iztālēm aiz kādas būdas ieraudzīja resno naudas mijēju skaitām sudraba sīknaudu, ko vajadzēja atdot kādam arābu tirgonim.

Redz, kur tā ir, godīgā nauda! No šī avota pasmelt neatteiktos pats Hodža Nasredins. Ja tā bija godīga pirmoreiz, kāpēc lai kļūtu negodīga otrajā reizē? «Es vairs nekur tālāk neiešu!» zaglis sev teica, iegāja čaihanā un apsēdās tā, lai varētu redzēt naudas mijēju.

Viņam veicās: mijējs šai dienā savu pārdotavu aizslēdza ilgi pirms tirgus bungu rīboņas un ar smagu, uzblīdušu somu pie sāniem devās mājup.

Zaglis slēpdamies viņam sekoja.

Tirgus, ko nežēlīgi cepināja saule, kaisa sausā, stingā versmē. Mijējs krekstēja un pārplūda sviedriem. Drīz viņš nogriezās šķērsielā, kur dzīvoja vienīgi bagātnieki, kā to varēja spriest pēc izgriezumiem rotātiem riekstkoka vārtiņiem, kas ierīkoti augstos žogos. Sur tur pār žogu pārliecies aprikožu zariņš ar smagiem, zeltainiem augļiem vai vīnogu ķekars, ko pārsedz jauna lapotne, kas saulē laistās maigā, zaļā gaismā. Tirgus troksnis te likās tāls un dobjš — valdīja klusums, ko netraucēja sievu raižpilnā sasaukšanās un bērnu raudas, kas tik piederīgas trūcīgo mitekļiem. Pat ūdens žogmalēs čaloja kautri, gluži kā čukstus, un, mazus līkločus mezdams, bez atvariem un krācēm lēni plūda pa koka renēm, kas no galvenā arika atzarojās pa dārziem, veda uz ūdenskrātuvēm.

Vienacis zaglis labi pazina Kokandu, taču šai šķērsielā nebija nekad bijis; viņš katram gadījumam labi iegaumēja ikvienu līkumu un liekumu. Pagāja garām senai mošejai, pārgāja pār šauru, uzkumpušu tiltiņu; aiz nākamā līkuma šķērsiela izbeidzās; tālumā bija redzama liela, zaļumos grimstoša kapsēta. Te atradās mijēja nams — tieši pretī mazai, ar kokiem apstādītai ūdenskrātuvei.

Mijējs ar dzelzs gredzenu pieklaudzināja pie vārtiņiem. Tos atvēra kāds večuks. «Kalps,» zaglis nosprieda. «Viens vai vairāki? Pagaidīsim, uzzināsim.»

Viņš aizgāja pie ūdenskrātuves, atgulās pavēnī, uzvilka tjubeteiku uz sejas un izlikās aizmidzis.

Gulēt viņam vajadzēja ilgi. Saule debesīs bija nogājusi prāvu gabalu un tagad, savus zemos, platos starus sūtīdama tieši ūdenskrātuvei, atstarojās zaļajā ūdenī līdz pašai dzelmei, kur ņudzēt ņudzēja dažādi kukaiņi — dzīvību miriadi, dzīvi saules putekļi, it kā dzintarainie stari tos būtu atnesuši no plašā visuma.

Vienacis gaidīja. Pacietība bija viņa amata nepieciešama sastāvdaļa: viņš prata, ja vajadzīgs, kļūt līdzīgs kaķim, kas reizēm nekustēdamies notup pie peles alas visu nakti.

Viņš tika atalgots par savu pacietību: vārtiņi nočīkstēja, atvērās — un viņš ieraudzīja mijēju. Šoreiz viņš bija bez somas,

liet viņa zīda josta virs halata abos sānos noslīdējusi uz gurniem — to lejup vilka smagi maki.

Aiz mijēja muguras vārtiņos pazibēja sievietes seja bez čadras — lielas, melnas acis, ar antimonu piebārstītas uzacis, garas pīnes. Zaglis uzminēja: daiļā Arzi-bibi, mijēja sieva. Atmiņā atausa nabaga atraitne, kas zaudēja savus dārgakmeņus; ienāca prātā augstmanis un tā nepārspējamās, uzskrullētās ūsas, kuru smailajos galiņos, tā vien likās, bija uzspraustas desmitiem kvēlas sieviešu sirdis.

Zaglis aizturēja elpu, klausījās.

—   Kad tu atgriezīsies? — Arzi-bibi sulīgā, samtainā balsī dusmīgi jautāja. — Vai man atkal gaidot vajadzēs nīkt līdz vēlai naktij un domāt, ka tikai ar tevi nav kas noticis.

Kas ar mani var notikt? — mijējs atbildēja. — Es eju pie godājamā Vahida uzspēlēt kauliņus. Pagājušā reizē es viņam paspēlēju trīs simti septiņdesmit tangas un gribu čtgūt savu zaudējumu.

—   Tātad līdz naktij! — viņa iesaucās. — Allalis redz, tavi kauliņi novedis mūs līdz ubaga tarbai! Ej, esmu jau pieradusi būt pamesta un vientuļa. Nevienu vakaru tu nevari ziedot man. nevienu vakaru!

No turpmākā kļūs redzams, ka viņa visu dienu par to vien bija domājusi, kā aizdabūt prom savu apnikušo resni, bet kas gan savā prātā iedrošinātos ko tādu iedomāties, dzirdot viņas balsī gan slēptu greizsirdību, gan asaras.

—   Kauliņi, zirgi, tirgus, bet man … man tavā cietajā sirdī nav vietas! — viņa nobeidza rūgtā aizvainojumā, — varbūt tas nebija pat liekuļots, jo sievietes par savu melu patiesīgumu prot pārliecināt ne vien vīriešus, bet arī pašas sevi, un tas viņu viltībai piešķir sevišķu spēku.

Viņa aizcirta vārtiņus, iegāja namā.

Mijējs tusnīja, ar lakatiņu apslaucīja seju un tauko pakausi, bez skaņas pakustināja resnās lūpas, acīm redzot domās turpinādams sarunu ar sievu, tad pikti nokrekšķinājās, atmeta ar roku un devās pie Vahida atgūt savas trīs simti septiņdesmit tangas.

Zaglis pa visu šo laiku nepakustējās, ne uz mirkli neaprāva māksloto krākšanu, bet, ja kāds šai brīdī nejauši ielūkotos viņam sejā zem tjubeteikas, tas izbrīnā un izbailēs atsprāgtu atpakaļ, iesaukdamies: «Ko es redzu! Vai tiešām cilvēka un nevis sātana acī iespējama tik svilinoša, dzeltena uguns?» Vienacis bija zagšanas drudža pārņemts, viņa prātā cita citu strauji nomija plēsīgas domas gluži kā jūlija zibens kalnos. Tātad soma palikusi mājās! Kur tā ir paslēpta? Vai nams kādreiz mēdz būt arī tukšs, kaut vai uz piecām minūtēm?

Atkal atvērās vārtiņi. Uz ceļa iznāca divi: vecais vārtu sargs, ko vienacis jau bija redzējis, un aiz tā, kājas pa zemi šļūkdams, staipīdamies un žāvādamies otrs kalps, jaunāks, tikko no miega cēlies, saburzījies, ar izrakstītu ķiniešu krūku rokās.

—   Uzreiz viņai ievajadzējies svaigu dateļu! — pūcīgi rūca vecais, izpurinādams uz plaukstas no ķirbī izdobtas tabakdozes prāvu šķipsnu «nasa» — kodīga, reibinoša zelējuma, kas sastāvēja no tabakas, kaļķiem un nez kādām zālēm. — Ej, saka, dabū, kur gribi! — Viņš teica un varen veikli, ar plaukstu sev pa lūpām iesizdams, iebēra «nasu» dziļi sev zem mēles. — Velns lai to parauj kopā ar datelēm, kur lai es tās atrodu? — Tagad viņš runāja kā paralizēts ar lūpām vien, bez mēles palīdzības, jo tai bija jāsDiež «nass» pie aukslējām.

—   Bet mani sūtīja pēc indiešu šerbeta, — miegainā, šņākulīgā balsī atsaucās jaunākais kalps, ar dūri berzēdams aizpampušās acis. — Neļauj cilvēkam izgulēties!

Vecais, nomērķējis uz kameni zarā, gari un skaņi izspļāva zaļas siekalas, taču netrāpīja: kamene aizlidoja.

—   Zini ko, — večuks ierosināja, — labāk pasēdēsim kādā čaihanā, bet pēc tam katrs no savas puses atgriezīsimies mājās un teiksim, ka neatradām.

—   Tu pasēdēsi, bet es stundiņu nosnaudīšos! — otrs priecājās.

Tā norunājuši, abi aizgāja.

Vēl zaglis nebija paspējis īsti apsvērt viņu valodas, kad vārtiņi no jauna atvērās un uz ceļa izskrēja divas jaunas kalponītes ar paceltām čadrām. Viņas izspurdza gluži kā putniņi no būrīša un tūlīt sāka rosīties, greznoties un čivināt, viruļot neaprakstāmā ātrumā, it kā viņu mazajās koraļļu mutītēs aiz pērļu zobiņiem nebūtu vis viena, bet veselas desmit mēles! Zaglis, gan šķebīgi viebdamies, tomēr klausījās.

—   Viņa ir gluži prātu zaudējusi! — pirmā vidžināja.

Viņa mani sūta uz Kizilas priekšpilsētu pie savas izšuvējas! I'aclomā, nevar pagaidīt līdz rītam, kad izšuvēja pati atnāks!

—          Bet mani uz Arābu laukumu pie savas mežģīņu taisītājas, — nočaloja otra. — Kāpēc, es nevaru saprast, radusies tik degoša vajadzība pēc mežģinēm?

—   Kā — kāpēc? Vai tu esi aizmirsusi gaišību Kamilbeku?

Abas nosprauslojās, tad sāka skaņi, pilnā kaklā smieties,

jaunavīgās acis zibinādamas.

—          Manuprāt, mums nekur nav jāiet, — prātīgi teica pirmā kalpone. — Te netālu dzīvo mana radiniece, aiziesim pie viņas Ciemā. Papļāpāsim savas pāris stundiņas, bet saimniecei pēc tam ko nebūt samelsīsim. Lai pasēd viena!

—   Lai paskumst!

Viena! Šis vārds apdedzināja vienaci zagli no galvas līdz papēžiem kā dzirksteles! Viena! … Ja kaut kā izdotos viņu izvilināt no mājas!

Kalpoņu balsis noklusa tālumā.

Un piepeši… Zaglis aizturēja elpu.

Vārtiņi atkal atvērās.

Jā, šī zaglim bija izdevusies diena! Pa vārtiņiem iznāca saimniece Arzi-bibi.

Zaglis baidījās pakustēties, baidījās ievilkt elpu. Vai patiešām tā būtu piepildījusies — viņa slēptā, lolotā vēlēšanās?

Arzi-bibi atskatījās. Zagli nepamanīja. Nolaidusi biezu čadru, kas pilnīgi aizsedza seju, viņa aizslēdza vārtiņus un straujiem soļiem, viegli gurnus šūpodama, devās prom pa ceļu uz tirgus pusi.

Zaglis, uz elkoņa pacēlies, izlēja viņas pēdās savas vienīgās acs liesmas.

īstais brīdis klāt! Uz ceļa neviena nav, nams tukšs. Lielais allah, visvarenais un žēlīgais, mēs no sirds liecamies tavā priekšā un lūdzam tavu palīdzību, — uz priekšu! .. . Gariem, šļūcošiem lēcieniem zaglis traucās uz žogu. Ak pravieti Muhamed, ak ticības patvērum, uz priekšu! … Mirklis — un zaglis jau atradās uz žoga. Vēl mirklis — un viņš jau bija pagalmā.

Viņš ieklausījās. Ne trokšņa, ne kliedzienu. Neviens nebija manījis.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Visi nama logi un durvis, kā tais laikos prasija ieradums, bija tikai uz pagalma pusi. Logus sedza no iekšpuses aizbultēti aizvērtņi, durvīm priekšā karājās atslēga. Bet kur gan tolaik pasaulē varētu rasties atslēgas un bultas, kas spētu pretoties šim apbrīnojami veiklajam zaglim? Nazis, kas pazibēja viņa rokā, viegli ieurbās malējo aizvaru spraugā, sašūpojās uz augšu, uz leju, nošņirkstēja, nodžinkstēja — un aizvērtņi atvērās.

Ceļš uz kāroto naudas somu bija brīvs!

Zaglis pārkāpa pār zemo, plato palodzi, aizvēra aiz sevis aizvērtņus, bet aizbultēja tikai augšējo bultu, lai bēgšanas gadījumā varēUi viegli attaisīt. Pēc tam sāka visu apskatīt.

Viņš bija iekļuvis mihmonhanā, viesu pieņemamā istabā. Gaisa lūkā caur griestiem krita taisns, spēcīgs saulstars un spilgti atstarojās uz sienas, apspīdēdams raibu, rakstainu turku tepiķa laukumiņu. Dziļās sienu nišās atradās veseliem klēpjiem atlasa un zīda segas, vidējo, mazāko nišu aizņēma ar sudrabu apkalts kaljans.

Zaglis steidzīgi apčamdīja visas nišas. Zem tepiķiem un segām somas nebija. Viņš metās pie lādēm. Katrai no tЈm neveltīja vairāk par divām minūtēm, šai laikā pagūdams atslēgt, izrakņāt līdz pašam dibenam un no jauna aizslēgt. Lādes bija piebāztas ar samtu, atlasu, panu, taču somu zaglis neatrada,

Viņš metās otrā istabā, trešā … No lādes pie lādes … Atkal zīdi, atkal samti, safjani, pans… Kur gan ir soma?

Vēl viena istaba. Tajā gaiss blīvi piesūcies ar muskusa, ambras un rožu eļ|as smaržu, nišas pilnas ar krūciņām un tinītēm. Daudzās sīkās lietiņas istabu darīja tik šauru kā putna ligzdu; kaktā zem zīda baldahīna stāvēja zema, plata tahta, virs tās pustumsā blāvi mirdzēja sudraba spogulis.

Zaglis apjauta: Arzi-bibi istaba. Sāka apčamdīt tīnītes. Ak tavu prieku! — viņam acis apžilbināja zelts, uzliesmoja dārgakmeņi. No pirmā acu uzmetiena viņš pazina nabaga atraitnes rotas. Viņš gavilēja: kāds ieguvums varētu būt taisnīgāks?

Ar to viņš varētu beigt un doties prom, taču no prāta neizgāja kārdinošā soma. Viņš paraudzījās zem tahtas, pataustīja zem spilvena. Pretējā kaktā stāvēja liela, dziļa tīne. Varbūt tīnē? Tā nav pat aizslēgta … Zaglis pacēla vāku. Nekā, vienīgi pašā dibenā saplēsts pēlis. Nolādēts! Kur vēl lai meklē? Skursteņos? …

Un viņš, protams, būtu izložņājis ari skursteņus, izklaudzinājis sienas un tomēr atradis kāroto somu — mijējs taču to, projām ejot, nevarēja pārvērst tukšā gaisā? Viņš būtu atradis somu un kļuvis par tās īpašnieku …

Pagalmā noskanēja atslēga, iečīkstējās vārtiņi… Bija atgriezusies Arzi-bibi. Atkal noskanēja atslēga — pavisam tuvu. Ieejas durvīs!

Jābēg? Bet uz kurieni? Lai cik veikls, bet caur sienu izlīst zaglis neprata. Bet logs, kuru viņš sagatavoja bēgšanai, bija tālu nama otrā galā.

Tīne — lūk, kur glābiņš!

Zaglis ielīda tīnē, bez trokšņa nolaida pār sevi smago vāku un aizturēja elpu.

Viņam daudzreiz bija nācies sēdēt lādēs, viņš bija pieradis tām vienmēr uzticēties. Vienacis iekārtojās ērtāk. Tad aptaustīja kabatu — dārglietas bija pie viņa.

Nopūties viņš sagatavojās uz ilgu sēdēšanu šai tīnē.

Soļi blakus istabā. Balsis. Atvērās durvis. Ienāca saimniece daiļā Arzi-bibi un tai līdzi kāds vīrietis.

Zaglis tīnē rūgti un nicīgi pasmīnēja: redz kādas viņas ir, tās sievietes!

Bet kas tā par savādu šķindu, kas pavada vīrieša soļus? . . . Viss kļuva skaidrs, kad zaglis pazina kluso, bet skaidri saprotamo ienācēja balsi: tas bija viņa gaišiba augstmanis, skaistais Kamilbeks, pilsētas sardzes priekšnieks. Šķindēja viņa medaļi un zobens.

—   Cik nežēlīgi jūs ar saviem netaisnajiem pārmetumiem plosāt manu sirdi! — Kamilbeks teica, turpinādams agrāk iesāktu sarunu. — Vēl un vēlreiz atkārtoju: vienīgi jums pieder visa mana mīla, visa manas sirds uguns!

—   Nevajag melot! — Arzi-bibi viņu pārtrauca; viņas samtainā balss drebēja. — Esiet patiess kaut reizi mūžā, šī ir mūsu pēdējā tikšanās.

—   Pēdējā? Bet kāpēc, ak daiļā manas sirds sultāniete?

—   Jūs pats zināt — kāpēc.

—    Klusāk, ak nesalīdzināmā Arzi-bibi! Kāds var izdzirdēt.

—   Visā namā, izņemot mūs, neviena nav.

—   Jūs esat pārliecināta?

—    Kā jūs baidāties! — viņa aizvainoti pasmējās. — Nu paraugieties pats! — Istabā nošalca viņas straujie soļi. Nošķindēja aizkaru vara gredzeni virs tahtas. — Redzat — neviena . .. Varat palūkoties tīnē.

Zaglis pamira.

—   Paraugieties vēl šajā krūciņā, — viņu izglāba Arzi-bibi zobošanās. — Es patiesi iedomājos gaišību Kainilbeku par lielu drosminieku. Bet jūs esat bailīgs kā zaķis …

Aizvainotais augstmanis staigāja nikniem soļiem no kakta uz kaktu, medaļas šķindinādams.

—   Es neesmu bailīgs, bet piesardzīgs. Jūs pati zināt, cik briesmīgs sods mūs abus gaidītu …

—   Ja es mīlu, es nedomāju par sodu! — Arzi-bibi vīzīgi atbildēja. — Farhads nebijās briesmu, alkdams pēc Širinas mīlas, un Medžnuns nedomāja par sodiem, tiekdamies pēc savas Leilas. Starp citu, man nav ne mazākās domas salīdzināt augsti godājamo, bet pārāk piesardzīgo Kamilbeku ar Farhadu vai Medžnunu. Es jūs ataicināju citos nolūkos: man vajadzīga patiesība!

—    Es jau gribu atklāt jums patiesību. Gribu brīdināt no briesmām, kas draud mums abiem …

Dedzīgā Arzi-bibi neklausījās augstmanī. No viņas mutes nevaldāmi plūda rūgti pārmetumi, un katrs no tiem bija nokaitēts svelošas greizsirdības liesmās.

—   Es gribu zināt, kāpēc jūs agrāk nedomājāt par sodiem un droši nācāt pie manis, paklausīdams sirds tieksmēm? Kāpēc jūs tagad pēkšņi esat kļuvis tik bailīgs, ka veselas divas nedēļas — veselas divas nedēļas! — ne reizi neesat mani apciemojis? Šodien man vajadzēja, aizmirstot kaunu un pieklājību, pašai iet pēc jums uz tirgu un izsaukt jūs no sardzes telpām ar kādas tur vecas ubadzes palīdzību. Sakiet, — kāpēc jūs pēkšņi esat sācis vairīties no manis un atlikt tikšanās, kas agrāk, — ja vien atmiņa mani neviļ, — jums bija it kā patīkamas? Vai varbūt es šai ziņā maldos, vai varbūt arī agrāk jūs mani tikai pažēlojāt?… Jūs klusējat; labi, es pati atbildēšu jūsu vietā. Jūs mani vairs nemīlat, un manu vietu jūsu neuzticīgajā un cietajā sirdī šodien ir ieņēmusi cita! Lūk, kur ir iemesls! Nē, netaisnojieties, nemēģiniet melot: jūsu izturēšanās runā skaidrāk par jebkuriem vārdiem!

—   Ak nesalīdzināmā Arzi-bibi, kā jūs maldāties! Ak manu visslēptāko ilgu ziedošā roze, vai tiešām es esmu akls un neredzu jūsu daiļumu, vai tiešām es varētu jūs apmainīt pret kādu citu sievieti?

—   Tomēr esat apmainījis!

-   Zvēru pie goda, zvēru pie visu manu slaveno senču pīšIrill! . . .

-    Kāpēc tad ne reizi neatnācāt? Kas jums bija par iemeslu?

—   Jūsu cienījamais vīrs.

-     Mans vīrs? … Bet viņš taču bija arī agrāk, tomēr tas mūs iliu nemaz netraucēja.

—   Apstāk|i ir visai ievērojami mainījušies. Vai atceraties manu ķildu ar viņu par pazudušajiem zirgiem?

—  Viņš man kaut ko stāstīja, bet es gribēju gulēt un neklausījos. Vai tad tiešām, saķildojies ar manu vīru, jūs savas dusmas vērsāt pret mani?

—   Paklausieties līdz galam. Viņš tur aizdomās …

—   Aizdomās? Viņš? …

—  Jā! Viņš saodis, ka mēs mīlējāmies. Viņš seko. Lūk, kāpēc es ne reizi pēc šīm sacīkstēm neatnācu, kaut mana sirds tiecās pēc jums kā vanags pēc padebešiem!

—   Nesaprotu, kāds te sakars ar zirgiem, sacīkstēm un visādām citām muļķīgām mana vīra kaislībām? Kāds tam visam sakars ar mūsu mīlu?

Augstmanis īsos vārdos atstāstīja viņai savu sarunu ar zīlnieku sargtorņa pagrabā.

—  Vai atcerieties, apburošā Arzi-bibi, Rahimbajs atsedza manā priekšā jūsu seju? Jūs domājat, ka tāpat vien? Nē, viņš mūs pārbaudīja. Mēs raudzījāmies viens otrā, kaisles liesmu pārņemti, bet viņš vēroja katru mūsu kustību, skaitīja mūsu siržu pukstus!…

—   Tas nevar būt! — Arzi-bibi sacīja. — Sis jūsu zīlnieks ir gluži parasts melis! Es savu viru pazīstu, zinu visas viņa viltības, trikus un nodomus. Lai viņš būtu iedomājies mani slepus izsekot? Ja tikai viņš uzdrošinātos! …

—   Viņš ir iedomājies un uzdrošinājies.

—   Nē un nē! — Arzi-bibi klusītēm smējās. — Nē! Jūs esat nobijies no spoka, nobijies no ēnas, ak Kamilbek! — Viņas balss skanēja maigi, dūdojoši: greizsirdība bija pametusi viņas sirdi. — Un tikai šā melīgā zīlnieka dēļ jūs man likāt tā ciest?

—   Arzi-bibi, bet ja nu mēs stāvam bezdibeņa malā?

—   Ak nē, mēs gulsimies ziedošā mīlas dārzā! Sēdieties blakus, Kamilbek, un es jums tūlīt pierādīšu visas jūsu piesardzības mulķīgumu. Sēdieties tuvāk. Un noņemiet taču beidzot savu zobenu un aso halātu!

—   Bet ja nu pēkšņi atnāk?

—   Neviens neatnāks. Mēs esam vieni.

—   Bet jūsu virs?

—   Viņš aizgāja spēlēt kauliņus pie augļotāja Vahida. Tas turpināsies līdz vēlai naktij.

Zaglis sadzirdēja noskrapstam sprādzes, nošalkojam samtu: augstmanis noņēma zobenu, novilka halātu. Pēc tam apburošā Arzi-bibi centās viņam pierādīt, cik nepamatotas bijušas viņa bailes. Atturēsimies no šo pierādījumu aprakstīšanas, teiksim vienīgi, ka tie bija dažādi un ilgstoši.

Pa to laiku karstais smacīgums tīnē kļuva neciešams. Zaglis sēdēja vienos sviedros; pūkas un spalvas lipa viņam pie sejas, līda degunā, kutināja rīklē. Izmantodams Arzi-bibi dedzīgumu, viņš trīs reizes pacēla vāku un kāri dzēra svaigo gaisu.

Lai paceltu vāku vēl ceturto reizi, vienacim vajadzēja gaidīt ilgi. Viņš sāka slāpt. Par spīti pretīgumam pret sievietēm, viņš jau bija gatavs lēkt laukā no tīnes un palīdzēt augstmanim. Ne jau kārodams Arzi-bibi daiļumus, bet gribēdams ieelpot svaigu gaisu!

Beidzot!… Viņš pavēra tīni. Gaiss, gaiss, brīdis svētlaimes! Viņš elpoja ar pilnu krūti, dziļi un brīvi, it nemaz nebīdamies, ka varētu saklausīt viņa elpu. Kāds cits svešs troksfiis! Kas tas? Te istabā vai pagalmā?

Jā, šis troksnis nāca no pagalma un nesa sev līdz postošu vētru, negaisu! … Kad zaglis, vāku nolaidis, atkal iegrima tumsā un tvanā un istabā iestājās klusums, ko traucēja vienīgi nogurušo nopūtas, atkal nožvankstēja vārtiņu dzelzs gredzens un atskanēja naudas mijēja balss:

—   Atveriet taču beidzot! Vai jūs tur visi esat aizmiguši, vai?

Ar šo balsi istabā ielauzās apjukuma vējš un sāka visu griezt

un virpuļot, notraucot un apgriežot visu ar kājām uz augšu.

Kamilbeku tas no mīkstās tahtas nosvieda uz grīdas un sāka trenkt loku lokiem pa istabu kā zaķi.

—   Vīrs! Ralūrnbajs! — augstmanis sauca nomāktā čukstā, ar basajām pēdām mīksti dipinādams pa tepiķiem, kas sedza akmens grīdu. — Lielais allah, ak ticīgo patvērumi Viņš ir novaktējis! Esmu pagalam! Esmu pazudis!

Sai liktenīgajā, briesmīgajā brīdī viņš atcerējās un domāja vienīgi par sevi, rūpējās vienīgi par savu glābiņu, gatavs nodot ilfirgo Arzi-bibi, lai tikai pats kā nekā izspruktu sveikā! Tādi, ar maziem izņēmumiem, ir visi baudu meklētāji.

Pavisam citādi briesmas uzņēma Arzi-bibi, kas izrādīja tādu Kara spēku, tādu drošsirdību, kas varētu darīt godu ikvienam kaujās rūdītam karavīram. Starp citu, vai tad viņa nebija visdrošsirdīgākā cīnītāja izvēlētajā mīlas laukā?

Viņai vajadzēja tikai kādas divas trīs sekundes, lai pārvarētu apjukumu un sāktu darboties.

Viens mirklis — un visas mīlēšanās pēdas uz tahtas bija iznīcinātas.

—   Pagaidi, neklaudzinies tik ska|i: man neciešami sāp galva, — viņa vārgā, vaidošā balsī pateica caur logu. veltīdama šos vārdus mijējam, kas plosījās aiz vārtiņiem. Bet augstmanim citus vārdus, čukstus: — Neskraidiet, nedimdiniet grīdu, to var dzirdēt! Ai, uzvelciet taču bikses, tā ir nepieklājīgi — saprotiet! Ko jūs ņemat, tā ir mana čadra . . . Lūk, kur tās ir, lūk — velciet kājās! Ai, ne jau no tā gala, apgrieziet otrādi! — Un atkal caur logu vīram: — Tūlīt, tūlīt, nez kur palikušas kurpes, nevaru atrast. — Čukstus, augstmanim: — Paslēpieties tīnē! Drīzāk! Pēc pusstundas es viņu aizvadīšu prom! — Logā, vīram: — Eju jau, eju! Augstais allah, šai namā nav neviena mierīga brītiņa! …

Augstmanis ar bailēs nobālušām acīm, neko neredzēdams un neapjēgdams, līda tīnē.

—   Te ir kaut kas mīksts.

—   Tas ir pēlis. Lieniet!

Viņš iegrima karstā, smacīgā dziļumā. Vāks pār viņu nolaidās.

Arzi-bibi izgāja no istabas.

Augstmanis tīnē sāka šņākt un grozīties. Viņš sēdēja, čokurā sarāvies, zodu pret ceļiem atspiedis, k^ bērns mātes vēderā. Kaut kas mīksts traucēja viņam izstiept kājas — droši vien pikā sakucis pēlis.

Viņš ar muguru atspiedās pret tīnes sienu, ar kājām — pret šo mīkstumu un grūda.

Un pēkšņi tīnes tumsa sāka dzīvot.

—   Rāmāk, godājamais! — viņš izdzirda tuvumā īgnus čukstus. — Rāmāk, jūs man pārspiedīsiet vēderu!

Ar kādiem vārdiem lai izteic augstmaņa šausmas? Viņš atsprāga, palēcās, ar galvu dobji atsitās pret vāku.

—   Ko? … Kas? … Kas tas? … Ko? … — viņš galīgi pārbijies iesaucās un ar izplestiem pirkstiem badīja tumsā.

—   Rāmāk, — atkartoja tas pats noslēpumainais čuksts.

—   Kur jūs bāžat savu pirkstu — man taisni ausi!

Kāds neredzams sagrāba augstmani aiz rokām un stingri sažņaudza.

—   Ne vārda! Ne skaņas! Jau nāk. Nebaidieties, jūsu gaišība Kamilbek, es jums pāri nedarīšu.

Augstmaņa aptumsušais prāts vairs neko neapjēdza.

Sekoja spēcīgs, neredzamas dūres belziens pa pieri.

—   Klusē, citādi, zvēru pie allaha, es laidīšu darbā nazi!

Augstmanis pamira nekustēdamies un pat neelpodams.

Istabā ienāca naudas mijējs un Arzi-bibi.

—   Cik jauki, ka šodien tu tik agri atgriezies.

—   Vahida nebija mājās. Gadījušās steidzamas darīšanas.

Tirgotājs apsēdās uz lādes, ar resno dibenu piespiezdams vāku.

Tagad līdz augstmanim un zaglim nenonāca neviena strūkliņa

svaiga gaisa.

—   Es esmu pavisam slima, — Arzi-bibi vaidēja. — Ja tu paaicinātu pie manis dziednieku Saidullu. Viņa mājas pavisam tuvu, pāris minūtes ko iet.

—   Bet kur tad ir mūsu kalpi?

—   Es viņus palaidu. Viņi man apnikuši ar savu pļāpāšanu. Gribēju mazliet pagulēt. Viena, klusumā …

—   Bet te nereizē uzkūlos es, — mijējs labsirdīgi pasmīnēja. — Tu biji cieši aizmigusi: es nekādi nevarēju uzmodināt. Iešu paaicināt dziednieku.

Viņš piecēlās, devās jau uz durvīm, bet šai pašā mirklī sasodītais augstmanis, nepieradis lādē sēdēt, pakustējās.

Zaglis no visa spēka nikni saspieda viņam rokas.

Par vēlu: tirgotājs bija dzirdējis.

—   Kas tas par troksni?

—   Peles, — Arzi-bibi nevērīgi atbildēja.

Ar savu savaldību viņa patiesi bija dzimusi galmam, sazvērestībām un slepenai cīņai, bet nepavisam šim šaurajam naudas mijēja namam!

—   Starp citu, vai esi dzirdējusi jaunāko? — Arzi-bibi vīrs turpināja, pie durvīm apstājies. — Atceries Nigmatullu. ādu tirgotāju? Nu, tāds resns, sarkans, kas tirgojas netālu no tirgus galvenās mošejas. Tad redz, vakar viņš notvēris pie savas sievas — kuru gan tu domā? Pilsētas ariku un ūdenskrātuvju pārvaldes galveno mirabu!

—   Svešu vīrieti! — ar šausmām iesaucās Arzi-bibi.

—   Lieta, jādomā, nonāks lidz pašam hanam. Es mirabu neapskaužu.

—   Tā viņam vajag par izlaidību.

—   Bet laulības pārkāpēju sodīs ar rīkstēm. Pieci simti rīkšu cirtienu — ne vairāk, ne mazāk.

—   Tas vēl maz! Tādas sievas vajadzētu dedzināt sārtos vai iemest verdošos katlos!

—   Tu esi pārāk barga, Arzi-bibi! Viņai pietiktu arī ar simt rīkstes cirtieniem. Nigmatulla arī pats tagad nav priecīgs, ka sacēlis tādu troksni. Viņš žēlo sievu un visādi pūlas to glābt, bet jau par vēlu.

—   Žēlot tādu paklīdeni!

—   Bet, manuprāt, — naudas mijējs katram gadījumam pieklusināja balsi, — manuprāt, valdībai vispār nevajadzētu jaukties mājas būšanās …

Zaglis juta savās rokās, kas bija sažņaugušas augstmaņa delnas, acumirklīgas trīsas — Kamilbeka krūtīs uzliesmoja uguns, alkas sagrābt brīvdomātāju! Pat šeit, tīnē, par matu no paša bojā ejas, šis drošsirdīgais kārtības sargs nevarēja sevī pilnīgi nomākt tieksmi grābt visus ciet.

—   Ja tu man kādreiz kļūtu neuzticīga, — jokodams turpināja naudas mijējs, — es tomēr tevi bendēm rokās negribētu redzēt. Nabaga Nigmatulla!… Atkal troksnis. Un, šķiet, ka tīnē?

—   Tas nav tīnē — zem grīdas. Tur peles.

—   Vajag iegādāties kaķi. Varbūt dziedniekam būs kāds lieks kaķis — tad es atnesīšu. Necelies augšā, nevajag: es pats aizslēgšu vārtiņus no ārpuses, lai tevi netraucētu, kad atgriezīšos.

Un pēkšņi viņš apklusa, it kā būtu aizrijies ar paša mēli.

Iestājās klusums.

Kaut kas bija noticis. Bet kas, — zaglis tīnē nespēja saprast.

No jauna atskanēja Rahimbaja balss — aizsmakusi, dobja, šoreiz tajā nebija ne jausmas no labsirdības:

—   No kurienes te radies šis samta halāts? Sis zelta zobens?

Zaglim nodrebēja sirds, aizrāvās elpa. Eli, stulbeņi! Aizmirsuši

halātu, aizmirsuši zobenu! Atstājuši gluži acīs! …

Bet virs tīnes sākās vētra.

—   Tas? … Tas? — murmināja Arzi-bibi un nevarēja neko pasacīt: trieciens nāca pārāk negaidīts. Pat viņa, būdama drosmīga un stipra, apjuka un sagrīļojās!

—   Jā, tas! Tieši tas! — tirgonis uzmācās; balss viņam bija aizkaitināta, spiedzīga.

—   Tā ir dāvana. Es gribēju tev dāvināt…

—   Dāvana? Man? Zobens? Samta halāts ar medaļām? Tu melo! — mijējs dārdināja. — Teic, kam pieder šis halāts, kam šis zobens?

—   Nu tev, tev! — Arzi-bibi mēģināja izlocīties. — Nekliedz taču, izdzirdēs kaimiņi.

— Lai! Lai viņi dzird! — tirgotājs brēca. — Lai viņi zina! Es redzu, ka izlaidība ir iekļuvusi ne Nigmatullas namā vien! Kas te bija pie tevis? Ahā, tu klusē! Ak nicināmā izvirtule, ak velna mātīte! Kas? Teic, kas?

Arzi-bibi klusēja atbruņota un nomākta.

Augstmanis tīnē aiz bailēm zaudēja samaņu un kā ļengans, nedzīvs blāķis uzvēlās zaglim virsū.

Un pats zaglis — viņš jau nu gan biia pieradis pie visādiem pārbaudījumiem — arī padevās nāvējošām bailēm. Pagalam! Mijējs tūlīt sasauks ļaudis, sāks pārmeklēt māju. Pazemes cietums, spīdzināšanas, bende, karātavas! . . . Pagalam!

—   Kas? — dobji un aizsmacis rēca tirgonis, niknumā ar kājām spārdīdamies. — Saki!…

Baiļu un apjukuma mākts, zaglis domās no tīnes sauca palīgā Hodžu Nasredinu: glāb, lai notiek brīnums!

Un brīnums nolika! Glābēja doma — spilgta kā zibens, smaila un asa kā adata — pazibēja viņa apstulbušajā galvā. Tā nebija viņa doma, tā atlidoja pie viņa no ārpuses; zaglis sākumā to pat ne visai labi saprata un, protams, pats nekad nespētu to pārvērst darbībā. Bet reizē ar šo domu viņš ieguva varenu spēku.

Viss, kas notika pēc tam, visi zagļa vārdi un darbi nebija viņa vārdi un darbi, bet tos radīja šis neredzamais spēks. Tam paklausīdams, zaglis gluži kā pusnomodā, pats nesaprazdams, ko dara, pacēla tīnes vāku un, uzlidojušo pūku mākoņa ieskauts, nostājās valodu zaudējušā tirgoņa un viņa laulenes priekšā.

Arzi-bibi īsi iekliedzās un palika bez elpas, šausmīgi nobālusi. Dzīvas viņas sejā palika vienīgi acis — milzīgas, nekustīgas, melnas… Un kā gan ne! — viņa bija paslēpusi tīnē apburošo

Kamilbeku, bet izlīda nez kāds vienacis izdzimtenis ar platu, plakanu purnu, tāds spēj likt sastingt pašam dēmonam Sahraml

Noslēpumainais, no ārpuses ieradies spēks lika zaglim izkāpt no tīnes, aizcirst aiz sevis vāku un pēc tam teikt sekojošus vārdus:

—   Arzi-bibi, viss ir nācis gaismā! Mums abiem vairs neklājas mānīt jūsu tik cienījamo laulāto draugu. Mums atliek viens: nožēlot un pazemīgi lūgt piedošanu.

Naudas mijējs palēcās, sāka drebēt un griezt zobus.

Arzi-bibi, pie sienas piespiedusies, šļupstēja!

—   Kas tas ir? … Kas tas ir? …

—   Kas? — tirgonis gārdza. — Tu nezini — kas?

—   Es zvēru, ka nekad neesmu viņu redzējusi! Nekad!… Šodien . . . lūk, tagad — redzu pirmo reizi mūžā!

Bet zaglim nevajadzēja meklēt vārdus, kas skanētu patiesi, — tie nāca paši no sevis:

—   Kad es dzirdēju, cik laipni, cik maigi jūsu laulātais draugs ar jums runā, manu sirdi pārņēma nožēla un kauns …

—   Viņš melo! — Arzi-bibi kliedza. — Netici viņam! Es līdz šim brīdim viņu nekad, nekad neesmu redzējusi!

—   Izvirtule! — mijējs drebēdams šņāca. — Laulības pārkāpēja! Pievilt savu labdari, kas tevi, ubadzi, pieņēmis! Viņu pievilt! Un ar ko? Ar tik neķītru purnu, ar tādu izdzimteni! Tu tikai paskaties uz viņu, paskaties, ar ko viņš ir labāks p ar mani.

—   Sievietēm mēdz būt visai dīvainas un pat netikumīgas tieksmes, — nekaunīgi iebilda zaglis.

Arzi-bibi par atbildi varēja tikai novaidēties. Viņa jau bija atjēgusies no pirmā trieciena, jau visu sapratusi; viņā vārījās niknums, viņa ar savu acu liesmainajiem zibeņiem dedzināja zagli! Bet viņa bija saistīta, bezspēcīga, spiesta klusēt. Jo tur, tīnē, atradās otrs.

—   Viņš melo!

Un atkal viņai aptrūka elpas.

—   Neliedzieties, Arzi-bibi, — zaglis sacija. — Vienīgi tīru sirdi atzīstoties, mēs varam cerēt uz glābiņu. Vai tad tā nebijāt jūs, kas mani šodien ievilināja šai namā, teikdama, ka jūsu vīrs līdz vēlai naktij palikšot pie augļotāja Vahida, jo gribot atgūt uz kauliņiem paspēlēto — trīs simti septiņdesmit tangas?

—   Tu pat to esi viņam izpļāpājusi! — tirgonis brēca, sev bārdu plēsdams. — Pat to!

Noslēpumainais spēks turpināja darboties, pasacīdams priekšā zaglim vajadzīgos vārdus:

—   Zvēru, ka nekad vairs nepārkāpšu šā nama slieksni un nekad neļaušu savām acīm uzlūkot šo sievieti, kurai patiesi brīnum jauka miesa, bet melna dvēsele, kā to liecina viņas nekaunīgā liegšanās. Mana sirds ar riebumu novēršas no viņas — es eju prom …

Lēniem soļiem, galvu noliecis, gluži kā nožēlas un sāpju bezgalīgi mākts, viņš izgāja no istabas.

Aiz viņa muguras plosījās neaprakstāms tracis.

—   Nē! Nē! Es viņu nepazīstu! Nekad! Nekādi — Asaras liedama, sauca Arzi-bibi.

—   Tu melo! — dārdināja viņas laulātais draugs. — Tu melo, riebekle! Viņš pats tevi atmaskoja!

Zaglim nopakaļ skanēdams un šķindēdams izlidoja zobens, aiz tā — samta halāts.

—   Saņem, vai dzirdi, tu svešu gultu apgānītāji Un lai es tevi nekad vairs neredzētu!

Te nu zaglis divreiz nebija lūdzams.

Tiklīdz viņš izskrēja pa vārtiņiem pagalmā, noslēpumainais spēks viņu atstāja. Taču tagad viņam pilnīgi pietika ar savējo, ko viņš piedeva kājām, — it visu, bez pārpalikuma! Kā viņš joza, kā drāzās! Ausīs svilpoja vējš, paša ēna tikko tika līdzi. Vienā mirklī viņš šķērsoja klajumu un atjēdzās kapsētā, te viņš apgulās apputējušos dzelkšņos, vecu kapu vidū.

Bet tirgoņa namā vētra pamazām norima.

Tirgonis, spēku zaudējis, sašļucis, ar sapinkātu, dūnu pilnu bārdu, uz auss noļukušā čalmā sēdēja uz tīnes un rūgti vaimanāja:

—   Bet es tev vienmēr ticēju, es tev tā ticēju!…

Viņš sakampa galvu rokās un šūpoja to, pats līgodamies un dobji stenēdams aiz neciešamām sirdssāpēm.

Pēdējais niknuma uzliesmojums izsvieda viņu istabas vidū. Mežonīgi acis valbīdams, sevi aiz bārdas raustīdams, viņš sāka aurot:

—   Un ar ko? Ar ko? Kur tu viņu tādu izrāvi — tādu velna mūli!

Šis dvēseles brēciens izsmēla viņa spēkus līdz pašam dibenam. Vairāk viņš neko neteica, neviena vārda.

Kādu sodu viņš varēja izvēlēties savai vēj grābsi igaj ai laulenei? Nodot bendēm? Viņš to pārāk mīlēja un bez tam — negribēja valodu un negoda. Pašarn nopērt viņu ar pletni? Viņš to varētu izdarīt, izmantojot brīdi, ka neviena nav mājās, bet: «Kas iesit sievietei, tas pelna nicināšanu!» — to viņš atcerējās.

Tad viņš nolēma ieslēgt to mājā un atņemt jebkuru savas labvēlības pierādījumu. Ar drūmu un nepielūdzamu izskatu, skaļi šņākdams, viņš noņēma no sienas sudraba spoguli, noplēsa tepiķi, pēc tam iztukšoja nišas, izvācot krūciņas, lādītes un visus pārējos sīkumus.

Viņš apstrādāja tahtu, atstājot uz tās tikai vienu spilvenu.

Istaba uzreiz kļuva drūma, gluži kā neapdzīvota.

Arzi-bibi, kaktiņā ierāvusies, milzīgām, nekustīgām acīm klusēdama vēroja vīra atriebīgo rīcību.

Viņš pārlaida skatienu griestiem, sienām. Ko vēl varētu noplēst? Ahā, zīda baldahīnu virs tahtas! Viņš norāva arī baida hīnu un pievienoja to pārējām savāktajām lietām.

Radās liela kaudze visdažādāko mantu. Kur lai visu to liek? Tirgoņa skatiens apstājās pie tīnes — redz, kur vispiemērotākā vieta!

Paredzot jaunu vētru, Arzi-bibi pārskrēja salti drebuļi.

… Vienīgi Nizami vai Firdousi varenā spalva varētu aprakstīt visu to, kas nu notika! Aiz bailēm un smacējošās tveices pagalam prātu zaudējušais augstmanis, redzēdams, ka viņš tik un tā dabūts rokā, krita pilnīgā izmisumā un pārbīlī! Mežonīgi, gluži kā nakts ūpis dobji brēkdams, viscaur slapjš un dūnām aplipis, viņš izlēca no tīnes, ietriecās ar galvu tirgonim vēderā, iekoda pirkstā un, itin neko neapsvērdams, brāzās logā, izbirdinādams krāsainās ķīniešu stikla rūtis.

Vārtiņi bija vaļā — viņš tos neredzēja. Metās pāri žogam. Atkrita atpakaļ. Metās no jauna. Sāka kaukt. Smagi pārvēlās pāri žogam, nokrita uz ceļa, novārtījās vēl putekļos un, kājās pielēcis, neko savā priekšā neredzēdams, brāzās nezin kurp … vienalga, uz kurieni, ja tikai tālāk!

Taču ar to tomēr viņa bēdīgie piedzīvojumi nebeidzās. Baiļu dzīts, viņš metās uz kapsētu. Gadījums aizveda viņu pie tā paša kapakmens, kur bija paslēpies zaglis. Aizelsies un gārgdams, ar satrakoti pukstošu sirdi, kas gatava trūkt, augstmanis iegāzās nezālēs, divus soļus no zagļa, kas gulēja otrpus kapa. Mazliet atvilcis elpu, augstmanis iedrošinājās pavērties apkārt.

Visužēlīgais allah! — tieši uz viņu, draudzīgi smīnēdams un dzeltenu aci mirkšķinādams, raudzījās liels, plakans mūlis — pavisam svešs!

Bet čuksti, ko viņš sadzirdēja, tam nebija sveši — ak, cik šie čuksti viņam bija labi pazīstami!

— Nu, kā tur ir, mājās? Man ir jūsu zobens un jūsu medaļas, godājamais. Variet saņemt. Bet halātu es paturēšu sev — par piemiņu.

Kas šobrīd domās par medaļām, par zobenu! Drudžaini iekliedzies, augstmanis pielēca kājās un ātrāk par stirnu aizjoņoja dziļāk kapsētā, lēkdams tieši pāri kapiem, lauzdamies cauri dzeloņainiem krūmiem. Velti zaglis meta ar roku par zirni saviem miermīlīgajiem nodomiem — augstmanis neapstājās, neatskatījās un nozuda kapsētas brikšņos.

Tiklīdz augstmanis bija izlēcis no tīnes un laimīgi aizlaidies, važas, kas spieda Arzi-bibi klusēt, satrūka, un viņa ar visu savu dedzību metās uzbrukumā.

— Vecais muļķi! — viņa sāka spalgi kliegt. — Vecais, resnais muļķi, ko tu aiz savas muļķīgās greizsirdības man piesienies un nomelno mani kā pēdējo paklīdeni! Labāk paraugies, kur tava soma? Vai patiešām tu joprojām nesaproti, ka tie bija zagļi, zagļi, kas ielavījušies namā, kamēr es gulēju! Kur tava soma?

Atgādinājums par somu vienā acumirklī atdeva tirgonim skaidru saprašanu. Viņš metās blakus istabā pie paslēptuves. Arzi-bibi steidzās pie tīnītes, kurā glabājās viņas rotas.

Naudas soma bija savā vietā, bet dārglietu tīnītē nebija.

Apstiprinājās Arzi-bibi vārdu patiesīgums par zagļiem un līdz ar to apstiprinājās viņas pilnīgā nevainība laulības pienākuma pildīšanā.

Dārglietas bija pazudušas īstā laikā: sirdī viņa klusi priecājās par to pazušanu, nemaz nešaubīdamās, ka jau tuvākajā laikā piespiedīs vīru zaudējumu simtkārtīgi atlīdzināt.

Par turpmāko nav daudz ko stāstīt: protams, Arzi-bibi rūgti raudāja, šņukstēdama, pleciem trīsot; protams, mijējs, nožēlu mocīts, pazemīgi lūdza piedošanu; protams, viņš atlika vecās vietās lādītes un krūciņas, lodāja, sviedrus liedams, gar sienu, piestiprinot baldahīnu un tepiķi, un beidza ar to, ka visā pilnībā atzina savas laulātās draudzenes neapstrīdamo pārākumu pār

sevi un tāpat ari lielo laimi būt par viņas vergu — tā bija atzīšanās, kas tika gan žēlīgi pieņemta, tomēr nenovērsa greizsirža kauna pilnu padzīšanu no šī smaržīgā nevainības mājokļa uz nama otru pusi.

Pienāca nakts, uzlēca mēness un ar savu bālo vizmu apmirdzēja Kokandu, apklusušo tirgu, tirgoņa namu, apmirdzēja dusošo Arzi-bibi, viņas brīnišķo, marmorbalto seju, kas pauda dzidru skaidrību, bet kādā tālākā istabā apmirdzēja resno Rahimbaju, kas mocījās bezmiegā, nožēlu un pašpārmetumu plosīts. Laiku pa laikam viņš uz pirkstgaliem piezagās pie lolotās celles un ar lūdzošu seju, ar asarām acu kaktiņos ieklausījās vieglajā, vienmērīgajā elpā aiz durvīm, nedzirdami skūpstīja gaisu un, galvu šūpodams, bēdīgi nopūzdamies, devās atpakaļ uz savu guļvietu …

Bet tālu aiz pilsētas uz tukša ceļa mēness apmirdzēja vientuļo zagļa augumu. Ar dārglietām kabatā, ar zobenu un samta halātu, kas salikti maisā, viņš steidzās uz kalniem, kur to gaidīja Hodža Nasredins.

DIVDESMIT ASTOTA NODAĻA

Noslēpums! Hodža Nasredins zināja šā vārda vareno pievilkšanas spēku; aprēķins izrādījās pareizs: tagad Agabeks ik dienas apciemoja būdiņu.

—   Par agru, saimniek; pacieties vēl dažas dienas, — Hodža Nasredins atbildēja uzmācīgajam taujātājam.

Agabeks rūca, pukojās, taču piekāpās.

Valodas pievērsās citiem jautājumiem, kuriem it kā nebija nekāda sakara ar noslēpumu, bet kas īstenībā bija vērsti uz to pašu, kaut arī pa aplinkus, līkloču ceļiem.

—   Tātad pirms dienesta Heratā tu daudz braukāji pa pasauli, Uzakbaj. Ko tu meklēji?

—   Zināšanas. Pasaules noslēpumu atslēgas.

—   Tev ir gadījies, kā tu teici, pabūt ari Mekā. Kāpēc tad tu nevalkā zaļu čalmu?

—   Man uz to nav tiesību, jo, būdams ārkārtīgi aizņemts, es neatradu laiku, lai pie melnā Kaabas akmens izdarītu visas nepieciešamās ceremonijas.

—   Tu biji aizņemts? Ko tu darīji?

—   Meklēju kādu senu grāmatu.

—   Vai atradi?

—   Jā, atradu.

—   Par ko tajā stāstīts?

—   Nevaicā, saimniek. Par lielām lietām — jaunām un labām burvībām.

—   Tad jau tev ir melnā grāmata?

—   Nē, gluži otrādi. Mans mērķis ir uzveikt kādu ļaunu burvību, nevis to radīt.

—   Kas tās par burvībām, nu pasaki?

—   Par agru, saimniek; pacieties vēl dažas dienas.

Jautājumu aplis sākās no"jauna ar nelielām izmaiņām. Protams, Hodža Nasredins velti laiku netērētu, ja nesaskatītu tajos sev kādu labumu. Viņš iepazina Agabeku pēc viņa paša jautājumiem, — te būs vietā atcerēties senu parunu: «Muļķis sēj vārdus bez apdoma, bet ražu ievāc gudrais.»

Hodža Nasredins cītīgi pētīja visus līkumiņus Agabeka raksturā, ievēroja katru viņa neapdomāti izteiktu vārdiņu, aizraušanos, kustību, pūlēdamies atrast viņa apslēptās garīgās būtības atslēgu. Hodža Nasredins gluži vai vilkšus izvilka gaismā Agabeka dvēseli no taukajām miesām, tā kā no ūdenskrātuves dzelmes izvelk slīkoni, lai to apskatītu un mēģinātu pazīt; sākumā ūdens ir tumšs un necaurredzams, bet tad ķeksis aizķeras, sāk vilkt, ūdens saviļņojas, dziļumā parādās kaut kas neskaidri balts; vēl mazu piepūli — un slīkonis sāk celties uz augšu, jau samanāms duļķainajā ūdenī un beidzot iznirst virspusē, ar stingās, uzpūstās sejas tumšo zilganumu biedējot apkārt stāvošos … Ar savu kroplīgumu un miroņa kurlumu pret jebkuru aicinājumu uz labu Agabeka dvēsele pilnīgi atgādināja šādu slīkoni — ja nu vēl ūdenskrātuve būtu smirdoša, domāta netīrumu satecēšanai, tad mūsu salīdzinājumu loks noslēgtos un, veidojot šo apli, pilnīgi attaisnotos.

Agabeks bija iedomīgs, lielīgs, kārs uz jebkuriem, pat visrupjākiem glaimiem. Izbijis tiesnesis, viņš visus strostēja, atmaskoja, nosodīja, it kā pats dievs viņu būtu iecēlis par visas pasaules augstāko soģi. Pats par sevi viņš citādi nerunāja kā vien ar svinīgiem vārdiem, ar dziļām sērām atceroties savu izbijušo tiesneša varenību, — viņš ne reizi nepasmējās par sevi, pat nepajokoja. No visa tā Hodža Nasredins secināja, ka Agabeks, pirmkārt, ir muļķis, otrkārt, stulbs, treškārt, aizvainots, ceturtkārt, lolo sapni kādreiz atgriezties cienījamajā un ienesīgajā tiesneša amatā.

Tieši šis sapnis Agabeka vairogā bija visvārīgākā vieta, kur 1 Iodža nolēma cirst.

Nemanāmi, aplinkiem viņš novadīja sarunas uz pilīm, amatiem, atalgojumiem un pakāpēm.

—   Cik gaišu prātu allahs ielicis tavā galvā, ak saimniek, — viņš teica ar liekuļotu sajūsmu. — Apbrīnojami, ka Horezmā nav saredzējuši tādu prātu un ļāvuši tev atkāpties no amata!

Šie vārdi Agabeka sirdī ielija kā eļļa, jo vairāk tāpēc, ka viņš no amata bija atkāpies ne bez trokšņa, ko radījusi pārmērīga centība kukuļņemšanā.

—   Protams, es saprotu: pilsētas tiesneša amats tev bija pārak niecīgs, — Hodža Nasredins turpināja, bet vai tad viņi nevarēja atrast kādu augstāku amatu, piemēram, par galveno pils kasieri. Ikviens valdnieks, ja vien tam ir kaut cik saprašanas, ar abām rokām turētu tādu kasieri. Pils kase vienmēr būtu pilna un visas nodevas ievāktas laikā un bez zudībām.

—    Un vēl būtu ievestas daudzas jaunas! — Agabeks, sapņu sakarsēts, piebilda. — Piemēram, nodevas par asarām …

—   Cildena doma! Nodeva par asarām izraisītu jaunas asaras, bet jaunas asaras — jaunu nodevu. Un tā bez gala … Kas par neaptveramu gudrību! Par šo domu vien jau tevi vajadzētu nekavējoties iecelt par galveno vezīru!

Agabeks, visus spēkus saņēmis, radīja otru cildenu domu.

—   Un vēl … vēl es noteiktu nodevas par smiekliem!

—    Par smiekliem! Vai maz var iedomāt, kādu vezīru palaidis gar degunu Horezmas hans. Tagad viņš droši vien aiz īgnuma grauž sev kāju nagus!

Tā pagāja nedēļa. Versmīgā vasara no ielejas bija uzkāpusi še, piekalnēs, un piepildījusi visu apkaimi ar sausu, snaudošu svelmi. Gaiss likās sastindzis, it kā vējš būtu pakritis un uz visiem laikiem zaudējis spēku: ezers laistījās kā nopulēts, tikai laiku pa laikam pār tā sudraboto virsmu pārskrēja tikko manāma gaisīga ēna, gluži kā pār spoguli, kad tam uzpūš dvašu. Un atkal viss pamira nokaitētās gaismas straumē: pie debesīm karājās vientuļš vanags, ķirzakas, acis aizvērušas, gulšņāja uz baltajiem akmeņiem. Zāle nodzeltēja, nokalta. Kādā rītā Hodža Nasredins, palūkojies uz tālajiem pakalniem, vairs neredzēja pa nogāzēm baltojošās jurtas: kirgīzi nakti bija saposušies un ar saviem ganāmpulkiem aizgājuši uz augstajām kalnu ganībām.

Kalnos kusa baltie sniegi un zilgie ledāji. Strauti, kas nesa ūdeni ielejām, pārplūda. Bet čorakiešiem no ši ūdens netika ne pilītes: visu to sagrāba Agabeks un krāja savā ezerā.

Čorakiešu lauki vīta slāpēs.

Pi-enāca laistīšanas laiks.

Agabeks palielījās Hodžam Nasredinam par meiteni, ko viņš gaidot ienākam savā namā.

—   Viņa, protams, ir vienkārša lauku meitene, bet, ja tu, Uzakbaj, to redzētu, tad savās domās salīdzinātu ar neatplaukušu rozes pumpuru. Un es tuvākās dienās šo pumpuru atvēršu!

—   Bet varbūt viņai ir līgavainis?

Līgavainis? Viņai? Redz kur doma, kāda Agabekam nekad nebija ienākusi prātā, tāpat kā doma par pašas meitenes vēlēšanos. Vai tad visi šie čorakieši nebija nožēlojami, nicināmi tārpi salīdzinājumā ar viņu, vai tad pats iiktenis tos nebija nodevis viņa varā, lai viņi visu savu prieku un visas vēlēšanās ziedotu viņa — Agabeka priekam un vēlmei?

Hodža Nasredins saprata saimnieka neizpratnes pilnā skatiena jēgu un vairāk neko netaujāja.

Naktī kalnos uznāca spēcīgs negaiss.

Brāzmains vējš, nesdams līdzi tāla lietus valgumu, tik ilgi ar stingrajiem spārniem sitās pret būdas durvīm, kamēr atrāva tās vaļā; ielauzies iekšā, viņš izpūta gaisā un sāka virpuļot pavarda pelnus, uzdvesa savu elpu guļošā Hodžas Nasredina sejai, satrauca ēzeli, kurš, šķiet, šo vēju vien bija gaidījis, lai nakts vidū sāktu brēkt — šņukstēdams, žagodamies, raudādams un gari aizvilkdamies.

Ilodža Nasredins uzmodās, pacēla galvu, ieklausījās tālā pērkona dunā. Caur atvērtajām durvīm viņš redzēja naksnīgās, negaisa pārņemtās debesis: melni padebeši it kā šķīla uguni no klinšainajām virsotnēm, zibens bāli zilajos uzliesmojumos ik pa brīdim no tumsas kā lidojoša parādība iznira drūms kalnu gals ar sniega smailēm, melnām aizām un gravām. «Kur gan patlaban atrodas mans vienacis ceļabiedrs?» Hodža Nasredins iedomājās zagli. «Varbūt uz kalnu takas, negaisā, lai pasargā viņu visvarenais allahs!»

Pēdējās divās dienās zaglis neizgāja viņam no prāta. Starp viņiem pāri kalnu smailēm un pārejām it kā notika sasaukšanās — pārāk vāja, lai izteiktu domas, bet pilnīgi pietiekama, lai izjustu jūtas, pareizāk, dzirdētu jūtu atbalsis. «Vai patiešām es ar viņu esmu tā saradis?» Hodža Nasredins domāja, atcerēdamies, ka agrāk viņa sirds tā sasaukusies loti reti un vienīgi ar sirdij vistuvākiem, tālumā esošiem cilvēkiem.

Vakar, jau pašā pievakarē, ši saskarsme bija skaidri jūtama. Hodžu Nasredinu piepeši pārņēma neskaidras bažas, kas pārvērtās nemierā. «Kas ar viņu Kokandā ir noticis?» viņš sev vaicāja, bet uzminēt, protams, nevarēja.

Bet zaglis tieši tai laikā ar augstmani sēdēja tīnē.

«Viņš ir briesmās! Viņš ir briesmās!» Hodža Nasredins domās iesaucās un vairs nekur nespēja rast mieru…

Un tik liels bija viņa uztraukums, ka daļa tā spēka aiztraucās uz Kokandu, uz tirgoņa namu, uz aizvērto tīni. Tad nu radās glābēja doma, kas zaglim lika atvērt tīnes vāku un dūnu mākonī nostāties pārsteigtā tirgoņa priekšā. Kas pēc tam notika tirgoņa namā, ir zināms, un mums nav vajadzības atkārtoties; būdiņā nekas sevišķs nenotika, ja neskaita dvēseles mieru, kas pārņēma Hodžu Nasredinu. Viņš uzelpoja brīvi un viegli, nešaubīgi zinādams, ka nezināmās briesmas, kas zaglim Kokandā uzglūnējušas, laimīgi pagājušas garām. Uztraukums atplūda no viņa sirds, un viņš sāka smieties, jauzdams, ka zaglis pēc atgriešanas pastāstīs viņam kaut ko varen uzjautrinošu.

Pēc tam priecīgā noskaņa nepameta Hodžu Nasredinu līdz vēlai naktij un pat aizmidzis viņš redzēja jautrus sapņus.

Negaisa un pērkona grāvienu uzmodināts, viņš ilgi gulēja, domādams par zagli, taču savā sirdī nerada ne mazāko bažu atbalsis. Tātad viss kārtībā, drīz atgriezīsies.

Hodža Nasredins piecēlās, lai aiztaisītu vēja virinātās durvis, un ieraudzīja Saidu.

Jauneklis ieslīdēja būdā, lūdzoši nočukstēdams:

—   Piedod, ka es pārkāpu aizliegumu un ierados, bet mans saprāts ir iežņaugts skumju knaiblēs. Līdz laistīšanai atlikušas tikai trīs dienas.

—   Atceros, Said, es atceros.

—   Zulfija jau ir izraudājusi acis un zaudējusi ticību.

—   Zaudējusi ticību? Tas ir |oti slikti.

—   Varbūt mums abiem tomēr būtu labāk bēgt, kamēr nav par vēlu?

—   Bēgt? Tad jau trijatā — es jums līdzi. Un ne vien trijatā — četratā: es taču savu ēzeli te nepametīšu? Un ne vien četratā piecatā: es biju aizmirsis vēl vienu, kas kuru katru brīdi ieradīsies Čorakā. Tā vairs nebūs bēgšana, bet vesels gājiens! — Viņš uzlika roku uz Saida pleca. — Pasaki savai Zulfijai, ka viss ir kārtībā — tā kā vajag.

—   Viņa neticēs.

—   Pasaki manā vārdā.

—   Viņa tevi nepazīst.

—   Bet vai tu pats, Said, pašlaik man tici?

Viņš ar degošu skatienu vērās Saidā, un šis skatiens uzliesmoja cauri tumsai un nonāca pašās sirds dzīlēs, tā saules stars izspiežas cauri aizvērtiem plakstiem, mirdzēdams cauri asins sārtumam. Sim skatienam nebija iespējams pretoties!

—   Es ticu, — Saids klusi teica.

—  Tad arī viņa ticēs. Viņu pārņems tava ticība. Ej! Atceries: mēs vienmēr būsim kopā! Lai kas notiktu — mēs būsim kopā!

Saids paklanījās, aizgāja.

Naktij balot, viņš tikās ar Zulfiju.

Meitenē viņš atmodināja ticību, un viņa nomierinājās.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

Pagāja vēl diena, bet zagļa joprojām nebija.

Hodža Nasredins uz pirkstiem aprēķināja viņa ceļu: trīs dienas turp, trīs — atpakaļ, Kokandā divas dienas. «Ja rīt arī neieradīsies, tad mums patiešām nāksies bēgt! Vai patiesi manas jūtas mani viļ? Nē, tas nevar būt! Viņš jau ir tuvu, viņš jau steidz, cik spēka, viņš jau ir kalnu pārejas šajā pusē!»

IJn zaglis parādījās. Viņš parādījās mālu būdas durvīs gluži kā no gaisa nokritis. Tikai pirms mirkļa Hodža Nasredins bija izgājis laukā un lūkojies uz ceļa — tur nebija nevienas dzīvas dvēseles. Un pēkšņi tas ieradies! Zaglis bija redzami noguris, putekļiem klāts, bet viņa plakanais mūlis staroja. Hodža Nasredins saprata bez vārdiem: veicies!

Tas notika dienas otrā pusē. Kamēr zaglis pastāstīja savus Kokandas piedzīvojumus, saule pavirzījās vēl vairāk uz rietumiem. Tuvojās vakars — pēdējais vakars pirms laistīšanas; bija jāsteidzas.

—   Norunāsim par turpmāko, — Hodža Nasredins sacīja.

Dārglietas pieder nabadzīgajai atraitnei, un tās viņai jāatdod.

Tu piekriti?

—   Tāda doma man arī pašam iešāvās galvā.

—   Bet pirms tam mēs uz īsu laiku palaidīsim tās apgrozībā. Protams, godīgos nolūkos.

—   Es saprotu! — zaglis kļuva rosīgs. — Un varu tev pasacīt, kur atrast vietu, kas tam būtu vispiemērotākā. Tur tālāk aiz Corakas, jau ieleja, atrodas kāds sērais. Man par to stāstīja. Liels sērais, kurā augu dienu un nakti bez pārtraukuma spēlējot kauliņus. Vareni spēlējot. Ja mēs pie šīs lietas ķertos divatā . . .

—    Nē, mēs pie šīs lietas neķersimies. Mēs laidisim naudu apgrozībā drīzāk un tepat tuvumā. Mēs piedalīsimies citā spēlē, kurā nevar paspēlēt. Seko manās pēdās, bet tā, lai neviens tevi neredzētu.

Pa klajumiem, pa nomalēm viņš aizveda zagli uz vecā Mameda-Ali mājām. Slēpdamies tamariska un efeju saaudzēs, viņi pielavījās pie žoga, ielūkojās dārzā.

Vecais bija dārzā, aprušināja ābeles. To vidū — Hodža Nasredins zināja — bija viena, ko Maineds Ali iestādījis meitas dzimšanas dienā. Pēc Saida stāstījuma šai ābelei katru dienu skaistuma dēļ pienākoties īpaša lenta: sestdien — sarkana, svētdien — balta, pirmdien — dzeltena, otrdien — zila, trešdien — sārta un ceturtdien — zaļa. Bet piektdienā, svētku dienā, visas sešas lentas uzreiz. Šo kārtību izdomājusi pati Zulfija pirms kādiem desmit gadiem un kopš tā laika stingri ievērojusi, nekad no rīta neaizmirstot sasveicināties ar savu vienaudzi un izgreznot to.

Šodien bija piektdiena, svētki, ābelei pienācās sešas dažādkrāsu lentas. Bet kur tās ir? … Lai kā skatījās Hodža Nasredins, viņš nevarēja starp daudzajām ābelēm pazīt šo vienīgo. Vai tie šam Zulfija aizmirsusi?

Ne, Zulfija nebija aizmirsusi. Vērīgāk ielūkojies, Hodža

Nasredins saskatīja uz kādas netālas ābeles — uz tās pašas, ko vecais tikko kā sāka rušināt, — šauru lentīti, melnu.

Zulfija nebija aizmirsusi. Šorīt viņa bija atvadījusies no savas mīlules un kā piemiņu no sevis atstājusi sēru zīmi.

Hodžam Nasredinam uz mirkli aptrūka elpas aiz žēluma: šī melnā lentīte viņam izteica vairāk nekā vesela sāpiu grāmata. Nabaga meitene, ko viņa šais dienās pārcietusi! Vēl ne reizi Zulfiju neredzējis, ne reizi ar viņu nerunājis, viņš sajuta to tuvu un dārgu, gluži kā asinsradnieci. Viņš ar visu sirdi dalījās meitenes bēdās un ar visu sirdi priecājās par viņas prieku — to negaidīto prieku, ko viņš tūlīt iesūtīs šajā dārzā.

—   Vai redzi melno lentīti uz ābeles? — Hodža Nasredins čukstus vērsās pie vienača. — Nepaies ne stundas ceturksnis, kad to nomainīs sešas krāšņas, brīnišķas dažādkrāsu lentas! Tici man: tādu brīžu dē| ir vērts dzīvot uz zemes!

Vienacis nesaprata: viņš nezināja, ne kāpēc šī lentīte melna, ne ko tā nozīmē.

—   Ko tu gribi teikt?

—   Skaties un saproti pats.

Dārzā ieradās jaunā saimniece Zulfija. Ai vai! — viņa jau sevi vairs še neuzskatīja par saimnieci. Viņas seju apēnoja skumju mākonis. Viņa pārlaida dārzam gausu atvadu skatienu: krūmiem, kokiem, taciņām, puķēm … Hodža Nasredins iztālēm samanīja asaras viņas acīs.

—   Paraugies! — pačukstēja zaglis, iebikstīdams Hodžam Nasredinam ar elkoni. — Kas tas vēl …

Tas bija Saids. Vecā nepamanīts, viņš ieslīdēja pa vārtiņiem un cauri krūmiem devās pie Zulfijas.

Meitene metās viņam pretī.

—   Kā ir? — Hodža Nasredins uzminēja viņas jautājumu.

—   Šodien viss izšķirsies, — sekoja atbilde. — Vai nu būs nauda, vai bēgšana. Tu esi gatava?

Zulfija varonīgi pameta ar galvu. Jā, gatava! … Viņa nebija izlēmusi uzreiz, bet, ja reiz izlēmusi, tad pie tā paliek. Hodža Nasredins tīksminājās par viņu — par drosmīgo galvas pagrie-, zienti, acu mirdzumu.

Večuks, kas rosījās zem ābeles, atskatījās, ieraudzīja Saidu un Zulfiju. Viņš nodūra galvu, brīdi domāja, iedūra zemē savu kapli un nevarīgā, gurdā gaitā, kājas vilkdams, devās pie jauniešiem.

Saids viņu godbijīgi sveicināja.

Vecais atbildēja klusēdams. Viņam bija smagi runāt. Un kauns. Sevi pārvarējis, viņš sacīja:

—   Dēliņ, uzklausi mani: ej prom. Neplosi velti sirdi ne man, ne Zulfijai, ne sev. Viņa mums vairs nepieder.

Klausīties viņa tālākos vārdus Hodžam Nasredinam nebija laika.

—   Drīzāk! — viņš pačukstēja zaglim. — Paslēp dārglietas zem ābeles. No virsas apsedz ar zemi. Aizlien kā čūska, kā •ēna! …

Zaglis noslīdēja lejā, otrpus žoga, dārzā. Un tūlīt pagaisa, gluži kā zemē iegrima, kā ūdenī iekrita. Un vienīgi pēc tikko manāmas zāles sašūpošanās virs izžuvuša, aizauguša arika Hodža Nasredins varēja nojaust, ka viņš tuvojās ābelei. Steidzīgi, nedzirdami …

Kaut kas vienu mirkli pazibēja zem ābeles — un atkal sakustējās nezāles virs sausā arika, tikai pretējā virzienā.

Lēcot dārzā, zaglis bija aizskāris granātābeles zaru un, kad atgriezās, tas vēl šūpojās.

—   Ko tālāk? — viņš čukstus vaicāja, viscaur drebēdams. Protams, ne jau aiz bailēm, bet aiz zagšanas kvēles, kas atkal uzliesmojusi pilnā sparā.

Platas un skaidras vakara gaismas straumes pārpludinātais dārzs pēc skumīgajiem Mameda-Ali vārdiem bija it kā satumsis, iedams pretī naktij.

Saids aizgāja. Vārtiņos atskatījās, atvadām pamāja ar roku.

Zulfija raudāja.

Vecais gausiem soļiem atgriezās pie ābeles.

Viņš paņēma savu kapli, iecirta to vienu reizi, otru, trešo, zemi rakdams, ko dzelzs grieza tik gludi, ka tā spīdēja. Katru pinkuli viņš sadauzīja ar pietu, pēc tam sadrupināja, rūpīgi, katru kripatiņu. Bēdas gulēja uz viņa vecās sirds kā simt pudu smags akmens, bēdas bija izdzēsušas pēdējo spožumu viņa vecajās acīs, taču ielauzties viņa ierastajā ikdienas darbā nebija spējušas. Mamedam-Ali darbs bija viņa esības sakne, galvenais pamats, uz kura tas stāvēja zemes virsū. Viņš, kā arvien, vienmērīgi cēla un nolaida smago kapli — un, kur viņš bija gājis, tur neko vairs nevajadzēja ne otrreiz darīt, ne labot.

Zem kapļa kaut kas nošķindēja. Vecais vīrs pieliecās, ilgi raudzījās, aiz akluma neredzēdams maisiņu ar dārglietām. Hodža Nasredins domās viņam uzsauca: «Noliecies taču zemāk, vecais kurmi! Ņem, rau, kur tās ir, ņem!»

Vecais beidzot ieraudzīja. Pacēla maisiņu. Atraisīja — un sastinga, zelta spožuma un dārgakmeņu mirdzas apžilbināts.

Viņš izbēra dārglietas uz plaukstas — tumšas, sarepējušas, smilšainas. Viena aproce nokrita zemē. Mameds-Ali pieliecās pacelt un izgrandīja pārējo. Rubīnu kaklarota aizslīdēja no viņa rokām kā ugunīga čūska, zelts krītot liegi uzliesmoja blāvā, kūstošā spožumā, safīri pamirgoja kā zilgas, ledainas zvaigznes, smaragdi zaļi nodzirkstīja.

—   Zulfija! Zulfija! — vecais pasauca gandrīz dziestošā balsī.

Viņa izdzirdēja, uztraukumā metās pie tēva:

—   Kas tev ir, tēv? Tev slikti?

Un sastinga, vērtslietas ieraudzījusi. Savā mūžā viņai tikai divas reizes bija gadījies redzēt zeltu, bet dārgakmeņus — nekad.

—   No kurienes tas?

Vecais jau bija atjēdzies, atguvis saprātu:'

—   Es atradu. Nupat, zem ābeles… Zem tavas, zem iemīļotās… Ak Zulfija, visvarenais allahs ir uzklausījis mūsu lūgšanas! To mums ir atnesis eņģelis, tavs eņģelis, Zulfija!

Hodža Nasredins paraustīja vienaci aiz piedurknes.

—   Dzirdi, tu esi eņģelis.

Vienaci gluži kā zibens ķēra klusu, neskanīgu smieklu lēkme, un viņš krampjos nogāzās zemē Hodžam Nasredinam pie kājām.

Bet dārzā sākās līksma kņada. «Said! Said!» skanīgā balsī sauca Zulfija. Jauneklis nebija paspējis tālu aiziet — dzirdēja, atskrēja. Viņš vienīgais no trim apjauta, no kurienes radušās šīs dārglietas, taču kā tās nokļuvušas zem ābeles, to nespēja saprast.

Vēl tikai trūka vienas lietas, lai vainagotu tādu dienu: dažādkrāsu lentas ābelei. «Atceries taču, atceries!» Hodža Nasredins skandināja, domās vērsdamies pie Zulfijas. Viņa ar gara dzirdi uztvēra šo atgādinājumu, iesteidzās namā un pēc brīža atgriezās gluži kā lidojoša komēta — steidzīga, starojoša, ar koši krāsainu lentu asti. Saule jau bija norietējusi, bet zīds plan dījās, vizuļoja, it kā pats izstarotu gaismu; Zulfija izgreznoja ābeli un, lentām krāšņi plīvojot, pati, melnās nakts krēslas mākta, nozuda, pagaisa bez pēdām.

Atpakaļceļā zaglis teica:

—   Es domāju, ka šī meitene ir skaista kā eņģelis. Bet īstenībā nekā sevišķa. Arzi-bibi viņa, piemēram, netiek ne tuvu.

—   Atceries Saadi: «Lai izprastu visu Leilas skaistumu, uz viņu jāskatās ar Medžnuna acīm,» Hodža Nasredins atbildēja.

Būdā viņš zaglim iedeva piecus plāceņus, vecu segu, kumganu:

—  Tu atrod sev mājvietu kaut kur netālu. Neviens tevi nedrīkst redzēt un pat nojaust, ka tu esi Corakā. Ēdamo tu saņemsi no manis un tikai pa naktīm. Vienmēr esi gatavs ierasties uz manu pirmo aicinājumu. Vai redzēji kārti, kas nolikta ieejas priekšā? Ja es to pacelšu ar baltu lakatu, tā būs zīme. Ierodies, ne mirkli nekavējoties.

—   Klausos un paklausu.

To teicis, zaglis devās prom meklēt vientulīgu naktsmītni.

Slēpties viņš prata. Bez sevišķām pūlēm vienacis netālu atrada mazu alu, ļoti mājīgu. Ieeju tajā sedza biezi krūmāji — drošs aizsargs pret sveša garāmgājēja skatienu. 5ī ala tur atrodas vēl šobaltdien un saucas par «Tikumīgā zagļa mājokli». Taču no šolaiku čorakiešiem neviens neko prātīgu par šo nosaukumu nevar pastāstīt — par kādu zagli te runa. kas tas bijis par zagli, kurš te uz gadu simtiem atstājis nedzēšamas pēdas? Lai mūsu grāmata izkliedē neziņas miglu arī šajā klusajā zemes stūrītī, jo pasaules iepazīšana sastāv no sīkumiem un neviens sīkums nemēdz būt lieks.

Līdz tumsai zaglis paspēja saplūkt sausas efejas un ierīkot sev guļvietu. Pavarda un visa pārējā ierīkošanu viņš atlika uz rītu. Jau iestājās nakts: viegli mākoņi, uzpeldēdami virsū mēnesim, brīdi pa brīdim pārvērta tā vizmu gaišā miglā; pa mēness apmirdzētajiem krūmiem, klusi čabinādamies, aizskrēja kaut kas mazs ar mīkstām ķepiņām. Miegaini iepīkstējās uzmodināts putniņš.

Zaglis iemetās guļvietā, izstiepās. Acis lipa ciet, kājās pēc trim ceļojumiem bija salijis smeldzošs smagums.

Pēc brīža viņš gulēja — cieši, mierīgi. Un miegā smaidīja, varbūt redzēja vectētiņu Turahonu.

Savā būdā gulēja arī Hodža Nasredins; sapnī viņš redzēja sešām krāsainām lentām apvīlu šūpojošos ābeli.

Gulēja Agabeks, tīksmīgi čamstinādams biezās lūpas: viņam rādījās Zulfija, kuru viņš no rīta gaidīja iekrītam savā tīklā.

Tavi sapņi ir velti, neģēlīgais zirnekli! Viņa neķītrajiem, plēsonīgajiem valgiem tauriņa vietā jau bija sagatavots sirsenis! Kas attiecas uz nomodā esošiem, tad šajā naktī tie nebija divi vien kā parasti, bet trīs; vecais Mameds-Ali arī negulēja, sargādams dārglietas, ko bija paslēpis dzi|i pagalvī.

Saids un Zulfija tērzēja dārzā savā ierastajā vietā pie ūdenskrātuves, karagača ēnā:

—   Vai nu esi pārliecināta, Zulfija?

—   Said, mans dārgais, es neko nesaprotu! Kas viņš ir, šis svešinieks, mūsu aizstāvis, mūsu draugs?

—   Es nezinu, Zulfija, viņš man savu vārdu nesaka … Ai, cik es esmu laimīgs!

—   Arī es esmu laimīga, Said!

—   Uz mūžu?

—   Uz mūžu! Drīzāk šis karagačs pārvērtīsies par niedrīti, nekā es beigšu tevi mīlēt!

Karagačs klausījās un nebrīnījās: viņš uz šā sola bija redzējis daudzus iemīlējušos, dzirdējis daudz maigu vārdu, kas atkārtojās no paaudzes paaudzē, un zināja, cik ātri — pēc viņa gadsimtu rēķiniem — dedzīgie mīlētāji pārvēršas sakumušos večos un trīcošās, bezzobainās vecenēs, kas pirms miršanas iznāk pasēdēt uz šā paša sola — bet tikai dienā, lai saulē atsildītu saltās, gausās asinis, kas kādreiz dzirkstīja un putoja gluži kā jauns vīns.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

—   Pats īstais laiks sākt laistīšanu, — jautri sacīja Agabeks, no rīta ieradies pie arika iztekas. — Tiesa, šoreiz es nesaņemšu naudu, bet kaut ko citu, taču turpmāk būs vēl laistīšanas: savus naudas zaudējumus es paspēšu atgūt. Es neesmu maldījies.

Ezers bikli zilgoja; augšā tikpat bikli un rāmi ziloja debesis, dziļas, saltas, nakts mākoņu — zemes miegainās dvašas veldzētas.

—    Ar ūdeni rīkoties tev šodien nāksies vienam, es būšu aizņemts, — Agabeks turpināja. — Tūlīt atvedīs šo meiteni. Pavei, jau ved …

Ilodža Nasredins palūkojās uz ciemata pusi.

Pa ceļu ezeram tuvojās ļaužu bariņš.

—   Bet es viņu vidū meitenes neredzu.

—   Kā neredzi?

Agabeks skatījās cieši ar abām acīm uz ceļu. Pēc tam neizpratnē uz Hodžu Nasredinu.

—   Paskaties vērīgāk, Uzakbaj, tava acs asāka par manējo.

—   Veči vien, — Hodža Nasredins apstiprināja.

—   Es saprotu! — Agabeks ļauni teica. — Viņi atkal nāk lūgties! Bet es neesmu no tiem muļķiem, kas asarās k|ūst mīksti un padodas pierunām. Tu paraugies, kā es tos tūlit apstrādāšu!

Viņš piepūtās, elkoņus izpletis; viņa acis samiedzās šauras, bārda izpūra, pakausis saspringa, spalvainais kakls iegrima plecos.

Sirmgalvji tuvojās.

Pa priekšu nāca Mameds-Ali. Vakar vēl nožēlojams, drebulīgs, tas vienā naktī bija gluži kā no jauna piedzimis. Viņš nāca stingrā gaitā, drosmīgi vērdamies Agabekam tieši sejā, gluži kā līdzīgs līdzīgam.

Aiz viņa nāca divi zemnieki, kalējs, podnieks, zirgu dakteris un visiem aiz muguras — čaihanas saimnieks Safars.

Mameds-Ali palocījās bez verdziskuma, visai daudz savu veco muguru nepiepūlēdams:

—   Ir pienācis laistīšanas laiks, un mēs gribam saņemt ūdeni.

Pārējie noglauda bārdu, lūgdami ražai allaha svētību.

—   Ūdeni saņemt? — Agabeks bargi pārjautāja. — Bet ar ko jūs domājat par to maksāt? Mans noteikums tev, vecais, ir zināms: tavu meitu.

—   Mana meita nav prece, ar ko var tirgoties, — Mameds-Ali atbildēja ar tādu stingrību un pašcieņu, kādu vakar viņam nevarēja ne iedomāties.

Hodžam Nasredinam gribējās viņu apskaut par šo drosmīgo atbildi. Vecais pierādīja, cik pareiza ir kāda Hodžam dārga doma; cilvēkam jābūt brīvam no bada un bailēm, redz kādam jābūt cilvēkam, lai izlietu no savām asinīm zemisko verdziskuma lasil

Agabeks pārsteigts raudzījās Mamedā-Ali: no kurienes vecajam radusies tāda nekaunība?

—   Ar ko tu domā samaksāt?

—   Lūk!

Vecais izvilka aiz jostas aizbazto apbružāto adas maisiņu.

—   Kas tur ir?

—   Paraugi.

Agabeks paņēma maisiņu, atrāva saites.

Safars, kas stāvēja visiem aiz muguras, izstiepa kalsno kaklu. Ari šoreiz viņš palika sev uzticīgs: pārliecināts, ka tas viss labi nebeigsies, vērtslietas, protams, izrādīsies viltotas, kā viņš to jau no rīta čaihanā bija pareģojis. Apbrīnojams cilvēks: viņš prata paslēpties no prieka pat tad, ja tas pats lidoja pie viņa!

Pārējie klusēja, gatavi gan uz uzvaras svinībām, gan kaunpilnu bēgšanu.

Ieraugot zeltu un dārgakmeņus, Agabekam pārvērtās seja:

—   Kur tu ņēmi?

—   Atradu.

—   Atradi? … Kur?

—   Savā dārzā, zem ābeles saknēm.

—   Mamed-Ali, tu man stāsti pasakas!

—   Tam es esmu pārāk vecs. Un vai gan tev nav vienalga, kur esmu ņēmis?

—   Dīvaini… Un aizdomīgi, — Agabeks norūca, izbērdams dārglietas uz plaukstas. Spožajā rīta saulē tās liesmoja vēl žilbinošāk nekā vakar rieta staros.

—   Cilvēki, kas zina, saka, ka šie akmeņi esot daudz vērtigāki par četriem tūkstošiem, — Mameds-Ali iesāka.

—    Cilvēki, kas zina! — Agabeks pārtrauca. — Kur tu te varēji sameklēt cilvēkus, kas zina, — tikpat neaptēstu zemnieku vidū, kāds tu pats! — viņš paslēpa dārglietas kabatā. — Labi, esmu ar mieru. Uzakbaj, dod ūdeni!

Nožļarkstēja slēdzene. Hodža Nasredins noņēma atslēgu. Sirmgalvji, pa divi katrā pusē, ķērās pie vārtu virām. Sarūsējušās ķēdes izstiepās, aizvari cēlās uz augšu, smagi slīdēdami pa piebriedušajām gropēm. Odens straume, malās virpuļus griezdama, kūkumu mezdama, šļācās zem aizvariem un izskatījās gluži kā no stikla. Straumes šalkoņa pieauga, pārvēršoties vienmērīgā dunā; ūdens traucās pa sauso arika gultni, dzīdams sev pa priekšu duļķainu putu suku, kas uzlaizīja sausās lapas, zariņus, putnu spalvas, visu, kas gadījās ceļā. Šķita, ka pa ariku atritinās mirdzošs, gluds zīds, steidzīgi izklājot gultnes dibenu.

Odens! Iztālēm atskanēja bieži kapļa piesitieni kaplim: ūdens bija sasniedzis laukus. Pēc brīža piesitieni atkārtojās, atbalsodamies visās malās: ūdens izplūda visur, dāvājot dzīvību augiem,1 kokiem un arī — cilvēkiem. Mameds-A!i noliecās pie arika un godbijīgi apslacīja savu sirmo galvu un bārdu. Sirmgalvji lūdza allahu.

Augu dienu Safara čaihana bija tukša: visi vīrieši atradās taukos. Tikai vakarā, jau krēslā, viņi izklīda, uzdevuši pārraudzīt laistīšanu sevišķi uzticamiem vecajiem vīriem, kas bija pazīstami ar savu godīgumu. Veco pienākums bija visu nakti pēc kārtas apsargāt galvenā arika atzarojumus, ne mirkli neatstājoties vērot, lai katrs lauks, katrs dārzs saņemtu pilnu ūdens devu, un lai neviena lāse neaizietu sāņus. Ūdens zaglis Katnils, kuru jau kopš jaunības pārējie cieminieki bija neskaitāmas reizes situši par ūdens zagšanu, šoreiz bija nodots mullas uzraudzībā, kurš ar gudru ziņu nolēmis to iesēdināt minaretā un atstāt tur aiz atslēgas līdz rītam.

Uzlēkušais mēness ieraudzīja lejā tos pašus laukus un dārzus, bet tagad pār tiem bija pārsegts sidrabots tīmeklis — tur uz visām pusēm zibēja, čaloja, tecēja ūdens pilnie ariki, savīdamies, atšķirdamies un no jauna saplūzdami. Un klusums šai naktī bija tāds īpašs, pilns rāmas čalas, slēptu š|akstu un guldzienu; brīžiem atskanēja neskaidra čamstināšana, it kā pati zeme, sajutusi sevī vēso valgumu, sakustētos un miegā nopūstos.

Ļaudis laukos bija tā piekusuši, ka, aizgājuši mājās, tūlīt likās gulēt. Cailianā vēlās nakts stundas īsināja tikai četri večuki, kuriem pusnaktī vajadzēja doties sargāt ūdeni. Valodas, protams, risinājās ap Mameda-Ali vakardienas atradumu. Viņš pats sarunās nepiedalījās: šodien bija jau tik daudz reizes atkārtojis stāstu par šo notikumu ikvienam čorakietim atsevišķi, ka beidzot jutās noguris un tagad aprobežojās vienīgi ar bezvārdu skaņām: apstiprinādams — noņurdēja, noliegdams — paklakšķināja mēli.

—   Tās taču pašas zem ābeles neizauga, šis dārglietas! — izsaucās Safars.

—   Varbūt tās gulējušas zemē šai vietā jau daudzus gadu simtus? — kāds večuks ierunājās.

Mameds-Ali noklakšķināja mēli. Gulējušas daudzus gadu simtus! Vai viņš ābeli nerušināja katru gadu — kāpēc tad agrāk neieraudzīja?

—   Tu droši vien vienkārši nepamanīji to maisiņu. Noturēji par zemes piku …

Šāds minējums aizskāra Mameda-Ali godu: viņš nu gan nebija tāds dārznieks, kas, aprušinot kokus, atstāj pinkuļus.

—    Kālab jāmin, kālab jāspriedelē! — viņš nenocietās. No kurienes dārglietas radušās? Skaidrs, ka dieva dāvana! Vai tad viņš nav visvarens, vai tāds brīnums viņam nebūtu pa spēkam?

Safars izbijās:

—   Dievs? … Atjēdzies, Mamed-Ali! Tu gribi sacīt, ka vakar tavu dārzu apciemojis pats dievs?

—   Kāpēc gan noteikti pats? Viņš varēja atsūtīt kādu taisnajo, par piemēru — vectētiņu Turahonu.

Vectētiņš Turahons!… Nesen tieši bija viņa svētki. Corakā berneļi gluži tāpat kā Kokandā un visur citur pakarināja dārzos un vīnogulājos savas tjubeteikas. Vectētiņš Turahons!… Sirmgalvjiem spēji uzšalkoja atmiņas — to svētīto gadu atbalsis, kad arī viņi paši uztraukdamies un stingdami šuva pie savām tjubeteikām krāsainus diedziņus. Prāta saltajā atmiņu krātuvē tās varēja pagaist, izdzist, šīs tālās atbalsis, bet sirds atmiņās — nekad!

Un mazajā, piekvēpušajā čaihanā laiks sāka tecēt atpakaļ. Sirmgalvji kavējās atmiņās un pārvērtās bērnos: bezzobaini, krunkaini, vārgi, viņi, izrādās, novecojuši un iegājuši dzīves krēslā tikai ar miesu, bet sirdī sava rīta ausmu saglabājuši neapdzisušu — to vieglo, dzidri zeltīto gaismu, kas viņus saņēma šūpulī. Tas, kas prot cilvēkus vērot uzmanīgi, par to nebrīnīsies: viņš zina, cik daudz bērnišķa mīt ikvienā no mums.

—   Varbūt patiesi vectētiņš Turahons? — kāds sirmgalvis domīgi teica.

—   Bet Mameda-Ali mājās bērnu nav, — otrs šaubījās.

—   Kas par to? — Mameds-Ali pacēla balsi. — Ja viņš mīlēja manu Zulfiju kā mazu meitenīti, kāpēc lai tagad nemīlētu?

Beigu beigās vecie vīri nolēma, ka Mamedam-Ali taisnība: dārglietas atnesis Turahons …

Pienākusī pusnakts apklusināja valodas čaihanā. Sirmgalvji izklīda pa laukiem. Mameds-Ali bija domīgs un dziļi nopūtās, vērsdams skatienus uz naksnīgajām debesīm, uz zvaigznēm, kuras viņam caur asarām, kas ik brīdi aizmigloja acis, likās tuvas, pūkainas un siltas.

Viņa aprūpēšanai uzticētie dārzi un lauki atradās arika galā, pašā augštecē. Ar kapli pār plecu viņš gāja pa krastu, vērīgi apraudzīdams sīko sāņu ariku izteces no galvenās gultnes: vai kaut kur nav sanestas smiltis, kas var aizkavēt ūdeni brīvi plūst? Reizēm viņš apstājās, ar diviem trim kapļa cirtieniem izlaboja

pamanīto nekārtību un devās tālāk. Viņam pretī tecēja ūdens, te paslēpdamies koku melnajā ēnā, te vizuļodams atklātās vietās, zvaigžņu sudraba piebiris.

Viņa taku šķērsoja lielais ce|š. Viņš apstājās, pamanījis iesāņus, uz tiltiņa, divus nakts klīdējus. No ēnas neizgājis, sāka klausīties. Pēc balss pazina Agabeku. Uzminēja, ka otrs ir ezera sargs.

—   Tātad rīt, Uzakbaj, tu man atklāsi un parādīsi šo lielo noslēpumu?

—   Jā, rīt pusnaktī, saimniek.

—   Atceries savus vārdus.

—   Es atcerēšos un pildīšu.

Viņi nokāpa no tiltiņa un nāca taisni uz Mameda-Ali pusi. Sirmgalvis nevēlējās ar tiem sastapties, bet izvairīties arī vairs nevarēja.

—   Kas tur? — Agabeks uzsauca.

—   Es, Mameds-Ali. Sargāju ūdeni.

—   A, Mameds-Ali! Nu sargā, sargā! Un pieraugi, neaizmirsti sargāt arī savu meitu: gan jau šai laistīšanai sekos nākošā …

Sirmgalvja seja iekvēlojās. Viņš atmeta galvu, lai cienīgi atbildētu, — un neteica neko. Saindētais piliens viņa asinīs nesnauda. No rīta tas bija piekāpies, bet tagad ņēma atmaksu par savu piekāpšanos. Sis piliens bija galvenais sabiedrotais Agabekam un visiem citiem Agabekiem, cik vien to ir pasaulē, — viņu netaisnās varenības galvenais balsts. «Katrs par sevi,» šis piliens čukstēja cilvēkiem. Nav tiesa! — tie, kas dzīvo pēc šī likuma, nekad smagos brīžos nevar sevi aizstāvēt!

Apsēdies uz akmens, vecais vīrs iegrima domās. Vēl nepaspējis aizvadīt vienu bēdu, viņš jau nojauta tuvojamies citu, tikpat sūru.

Protams, viņš atteiks, ja Agabeks atkal pieprasīs Zulfiju. Atteiks ar pilnām tiesībām: šoreiz taču viņš samaksāja visu vietā. Tagad citu kārta. Bet var gadīties arī tā, ka Agabeks naudu nepieņem. Vai nu Zulfiju, vai — palieciet bez ūdens! Un atkal vecajie sapulcēsies čaihanā, atkal sacīs: «Mamed-Ali, vienīgi tu vari mūs glābt!» Ko darīt? Ko darīt? …

—   No šīs nelaimes ir izeja un ļoti vienkārša, — pēkšņi sacīja kāds pavisam blakus.

Vecais nodrebēja.

Viņa priekšā stāvēja ezera sargs. Viens, bez Agabeka.

—   Kāda izeja? No kādas nelaimes?

—   No tās, par ko tu nupat domāji.

—   Es neko nedomāju, es snaudu un redzēju pat sapņus …

—    Lai būtu bijis tā: ir izeja no tās nelaimes, par ko tu nupat sapņoji. Atdod drīzāk Zulfiju Saidam — un viss. Kad viņi būs vīrs un sieva, kurš tos uzdrīkstēsies šķirt?

Vecais apstulba. Kādā veidā šis sargs bija redzējis viņa domas?

—    Nebrīnies, — sargs turpināja. — Es neesmu ne brīnumdaris, ne burvis. Tu gluži vienkārši biji pārāk aizmirsies un sāki domāt skaļi.

Domāt skaļi — kāda nepiesardzība! Vecais sāka krekšķēt un grozīties uz akmens. Kāda nepiesardzība! Jau rīt viss būs pastāstīts Agabekam!

— Es ne par ko nedomāju — liec man mieru! Kāda daļa tev par mani un maniem bērniem?

—   Ahā! «Par maniem bērniem», — tu teici. Tātad domās tu viņus jau sen esi saprecinājis. Tagad darbs vienīgi mullam.

Otra aplamība! Viņš ir bīstams vīrs, šis sargs, viņš ķer pie katra vārda! Labāk turēties no viņa tālāk.

Vecais izlikdamies nožāvājās, pārmeta pār plecu savu kapli:

—   Iešu pārbaudīt ūdeni…

Bet no sarga tik viegli nevarēja vaļā tikt: viņš gāja blakus.

—    Nu pasaki, Mamed-Ali, pēc sirdsapziņas: kur tu ņēmi dārglietas? Zvēru, tavs noslēpums mirs reizē ar mani.

Iztincina! Agabeka uzsūtīts!

—    Es dārglietas atradu savā dārzā, zem ābeles saknēm, — vecais atbildēja dusmīgi, gandrīz vai rupji.

—   Bet kas tās tur bija nolicis?

Sirmgalvja pacietība izsīka, viņš stingri pavērās sargam tieši acīs:

—    Kas tur bija nolicis? Ne jau nu tāds, kas līdzīgs tev un tavam saimniekam, bet kāds taisnais, kura vārds svētīts mūžīgi mūžam un visur! … Tu saprati?

Un viņš aizgriezās, domādams, ka pateicis pietiekami, pat ar prāvu uzviju, lai turpmāk starp viņu un šo sargu nerastos vairs nekādas valodas.

Taču sargs negāja prom, stāvēja, aizšķērsojis taciņu.

Ar rārnu, valdonīgu roku Mameds-Ali pastūma viņu nost:

—   Laid, es iešu …

Te notika kaut kas negaidīts: sargs piepeši satvēra veco aiz pleciem un trīsreiz spēcīgi sapurināja, iesaukdamies:

—   Nu, protams, vectētiņš Turahons! Kā es pats neattapos, neiedomājos!

Tikpat piepeši viņš atrāva savas rokas no Mameda-Ali pleciem un strauji devās prom pa ceļu, gandrīz vai skriešus.

Sajucis? Nekādu citu izskaidrojumu vecais vīrs nespēja rast. Tikai viens nesaprotami: vai Agabeks kļuvis akls, neredz? Starp citu, ja neredz, kāda daļa tur Mamedam-Ali: ne jau viņam, slepus piezadzies, reiz ar kapli pāršķels pauri šis sargs! Jāturas no viņiem, no abiem, tālāk — lai darās paši kā tīk … Te vecais pārtrauca savu spriedelēšanu un nesteigdamies devās atpakaļceļā pa arika krastu, līdzi ūdens straumei.

Bet Hodža Nasredins nevis gāja, bet lidoja uz savu māla būdu.

Pie būdas, dadžos paslēpies, viņu gaidīja zaglis.

Tā bija sirsnīga tikšanās. Zaglis pārplūda pateicības asarās, bet Hodža Nasredins viņam sacīja:

—   Jā, tev ir piedots un pat parādīta īpaša žēlastība. Vai esi gatavs uz turpmākiem varoņdarbiem par slavu Turahonam?

Zaglis šņaukādamies stiepti iešņukstējās un ar dūri iesita sev pa krūtīm:

—   Tagad esnui pilns tādu alku pēc cēliem varoņdarbiem, ka varētu nozagt pašu naudas mijēju kopā ar viņa izvirtušo sievu un pat tās mīļāko! Pavēli!

—   Ko tu teiktu, ja es tevi pārvērstu ēzelī?

—   Ēzelī? … — Zaglis apvaldīja raudas un piesardzīgi palūkojās Hodžā Nasredinā. — Uz ilgu laiku?

—   Nē, pavisam īsu. Klausies vērīgi.

Viņi runāja līdz rītam. Sākumā gaismiņa tikai svīda, nakts ilgi negribēja padoties, pretojās rīta ausmai; beidzot gaisma uzvarēja un atdalījās no tumsas, kura atkāpās uz rietumu pusi un apgulās tur, drūmajos kalnos. Lai nāk gaisma! Uzlēca saule, tās stari uzdzirkstīja pār visu plašo pasauli. Putni sāka dziedāt skaļāk.

Zaglis atstāja būdiņu, nesdams līdzi gaismas pielijušajā dvēselē jaunas cerības.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Diena aizlidoja uz rūpju spārniem un, to nomainot, atkal nolaidās nakts dzidri tumšā, ar zvaigžņu dārgakmeņiem cauraustā apmetnī.

Hodža Nasredins sēdēja uz akmens pie būdas durvīm, domās pārbaudīdams, vai viss ir gatavs, vai viss sakārtots šodienas izšķirošajam notikumam.

Notālēm uz taciņas nočirkstēja akmeņi zem smagiem soļiem. Tur Agabeks steidzās uz būdu uzzināt lielo noslēpumu.

Hodža Nasredins sagaidīja Agabeku ar tādu cienīgumu, kāds pieklājas tik svarīgam notikumam, kam šajā naktī jānotiek. Viņa palocīšanās bija atturīgi cienīga, kustības — nesteidzīgas, valoda — bez liekvārdības, ietekmīga.

Apsēdinājis viesi savā guļvietā, pats notupās degoša pavarda priekšā un sāka ar karotīti maisīt mazā katliņā, kurā virda kāda smaržīga zāļu uzlieve.

—   Kas tas ir? — Agabeks vaicāja.

—   Burvju ūdens, — Hodža Nasredins atbildēja, pavērsis pret viņu seju, ko no vienas puses apgaismoja liesmas, no otras — klāja melna ēna.

Uguns pavardā izdega un dzisdama retumis noraustījās krampjainās liesmiņās; būdiņā kļuva tumšs; ēzelis kaktā iegrima melnā ēnā gluži kā necaurredzamā ūdenī un vienīgi ar vēdera kurkstoņu un šņākuļošanu atgādināja par sevi.

Hodža Nasredins noņēma katliņu, pārsedza ar dēlīti:

—   Lai pamazām atdziest, bet mēs pa to laiku parunāsimies, saimniek. Man tevi jāsagatavo, lai bailes un bezgalīgs izbrīns nepārrautu tavas dzīvības pavedienu.

—   Vai tas bīstami?

—   Nesagatavotiem bīstami.

Uzpūtis ogles, viņš aizdedza eļļas lampiņu, piestiprināja to pie sienas. Vājajā gaismā no jauna kaktā kļuva saredzams ēzelis, vispirms tā zaļgani ugunīgās acis, pēc tam — garās ausis, beidzot — aste.

Ēzelis šodien bija saņēmis tikai pusgrozu veģu: otra puse bija nolikta pretējā kaktā, no kurienes neciešami kaitināja ar savu smaržu. Garausis uztraucās — grozījās, pūta un ar pakavu kārpīja māla kuļu. Bet Hodža Nasredins bija nelokāms, viņš pat nepaskatījās uz ēzeļa pusi.

Ilodža Nasredins bija pāri galvai iegrimis citās rūpēs.

—       Alif! Lam! Mim! — viņš pēkšņi negaidīti un skarbi iesauas, likdams Agabekam nodrebēt. — Alif! Lam! Ra! .. . Kaba-

lias, Cinoza, tunzuhu, čunzuhu! …

Rokas pacēlis, viņš apstaigāja visu būdu, apstājās katrā kaktā, pēc tam cieši aizvēra durvis un atgriezās savā vietā:

—   Tagad mūs neviens nenoklausīsies.

—          Bet kas tad agrāk mūs varēja noklausīties? — Agabeks iejautājās. — Mēs taču arī agrāk še bijām divi vien, ja neskaita ēzeli.

—         Ts-ss, saimniek! Cik reizes es neesmu tevi lūdzis skaļi neizrunāt šo necienīgo tirgus vārdu!

Viņš piecēlās un godbijīgi palocījās pret ēzeli.

Tas kļuva priecīgs, mundrs, sāka kustināt ausis, vicināt asti.

Taču veģi nenāca vis …

—          Nē, saimniek, mēs še nebijām ne divi, ne arī trīs, — teica Hodža Nasredins. — Vai tad tu nezini, ka blakus redzamām būtnēm pasaule ir pilna ar neskaitāmām neredzamām, kuras arī dikti labi saprot cilvēku valodu.

—          Neredzamas būtnes? Saprot cilvēku valodu? Kas tad tās tādas? — Agabeks pasmīnēja, ar šo smīnu gribēdams parādīt sava prāta neatkarību un drosmi.

—           Tās ir to dvēseles, kuri gājuši bojā netaisnā nāvē, galvenokārt pakārto dvēseles, — Hodža Nasredins paskaidroja. — Kādu laiku līdz tam, kamēr jāstājas Visaugstākā tiesas priekšā, viņas vēl paliek uz zemes un klīst, mektējot dvēseles aizlūgumu. Tās vienmēr grozās dzīvo tuvumā un mēdz būt diezgan uzmācīgas, kamēr dzīvais neattopas pielūgt allahu par viņām . .. Tev, saimniek, tās noteikti jo sevišķi piesienas, — Hodža Nasredins it kā garam ejot piebilda.

—   Kāpēc tad man? — Agabeks sarauca uzacis.

—          Teic, vai, esot par galveno soģi Horezmā, tev negadījās kādam piespriest nāves sodu pakarot?

Sie vārdi iebelza Agabekam pa galvu kā krietna, ar lupatām aptīta runga, — mīksti, bet apdullinoši. Neticīgais smīns acumirklī pagaisa no viņa sejas: viņš bailīgi palūkojās tumsā, kas viņam uzreiz pārvērtās dzīvā, noslēpumainā, dziļā un draudoša.

—   Gadījās, protams. Amatu pildot…

—          Nu redzi! Bet vai tu vismaz liki noturēt dvēseles aizlūgumus par šiem cilvēkiem?

—   Dvēseles aizlūgumus? … Tie mani būtu pavisam izputinājuši. Horezmā noķer tik daudz dažādu ļaundaru!

—   Nu, redz, tāpēc jau neredzamās tev piesienas.

—   Kā tu zini, ka tās man piesienas?

—   Tāpēc, ka asa acs tās var mazliet saskatīt. Tik tikko, kā. miglā … tā, it kā tās būtu stikla tārpiņi, kas peld pa gaisu. Es jau sen tās ievēroju virs tevis. Un tu jau pats tās droši vien esi redzējis ne vienreiz vien, tikai nezināji, kas tās ir.

Tā kā Agabeks bija visai resns un smagnējs, tad, protams, viņam bieži likās, ka acu priekšā lokās stikla tārpiņi, jo sevišķi, kad gadījās noliekties un atkal atliekt taisnu muguru.

—   Jā, esmu redzējis … Bet es domāju, ka tas aiz pārmērīga asins daudzuma.

—   Ja tas notiktu aiz pārmērīga asins daudzuma, tad viņas tev rādītos sarkanas, bet tu taču tās redzi caurspīdīgas, gluži kā bezmiesīgas, — Hodža Nasredins prātīgi atbildēja.

Pret tik acīm redzamu pierādījumu Agabeks neko nevarēja iebilst. Hodžas Nasredina vārdi smagi satrieca viņa miesīgo iztēli.

Viņš atmeta galvu, lai pārbaudītu, vai tikai visi stikla tārpiņi ir aizvākušies? Viņa resnais pakausis saspringa, asinis ritēja gausāk — viņš ieraudzīja tos lielā daudzumā. Viņu pārņēma šausmas!

—   Paklausies, Uzakbaj! — viņš žēlabaini iesaucās. — Rau, kur tie ir! Tie ir še, nekur nav pagaisuši!

—   Nomierinies, saimniek, saņem dūšu! — Hodža Nasredins teica: viņa aprēķinos neietilpa Agabeku pārāk nobaidīt. — Šie ir citi, nav tie. Šiiie tā sīkumi vien. Tie bīstamie ir prom, šie ir pavisam nekaitīgi.

—   Nu labi, bet kā būs tālāk? Kad atgriezīsies tie, bīstamie? Es taču nevaru, no viņiem glābdamies, sēdēt šajā būdā līdz sava mūža galam? Ak Uzakbaj, ak neprātīgais, kāpēc tu man pastāstīji? Agrāk, kad es nezināju…

—   Tu no tiem vari viegli tikt vaļā, saimniek. Pasūti šejienes mullam piemiņas dievkalpojumus. Gadu uz priekšu. Un tūlīt samaksā. Tad būs gana ar uzviju.

Tādu padomu dodot, Hodža Nasredins gribēja uz Agabeka kabatas rēķina atjaunot Corakas mošeju, kas ar savām aplupušajām sienām, nobālējušo krāsojumu un satrunējušajiem stabiem jau sen atgādināja lūdzējiem būt devīgiem. Agabeks bija visbagātākais lūdzējs, bet ari visskopākais, viņu vajadzēja sodīt.

—   Protams, pasūtīšu! — viņš iesaucās, atviegloti nopūzdamies. — Kaut arī tas man maksātu tūkstoš tangu! Padomā, cik dziļi iesēdusies noziedzība šajos cilvēkos: pat pēc nāves tie turpina savas neģēlības. Bet, par nožēlošanu …

—   Par nožēlošanu, otrreiz viņus pakārt nav iespējams, — Hodža Nasredins pabeidza.

—   Nav jau noteikti jākar. Allalis viņus varēja sodīt kādā citā veidā.

Tikai to vien spēja izdomāt viņa aprobežotais prāts, īsts cietuma rungas prāts, pat saskardamies ar noslēpumu pasauli, kas atrodas aiz zemes dzīves robežas!

Tagad, kad Agabeks bija pietiekami sagatavots, Hodža Nasredins nolēma ķerties pie lietas, tas ir, pie galvenā noslēpuma, kura dēļ viņi šajā naktī bija sastapušies.

Noslēpums izrādījās patiesi pārsteidzošs, spējīgs samulsināt jebkuru gudrību. Noslēpums bija tāds, ka ēzelis, kas stāvēja tepat kaktā, īstenībā nemaz neesot ēzelis, bet ļaunu burvju pārvērsts Ēģiptes troņprincis, pašlaik valdošā Ēģiptes sultāna Huseina-Ali vienīgais dēls.

Visu to Agabekam stāstīdams, Hodža Nasredins pats brīnījās, kā viņš to var pārdabūt pār lūpām!

—   Redz, kāpēc es to baroju ar aprikozēm un baltiem veģiem, nožēlodams, ka šajā nomaļajā ciematā nevaru atrast izsmalcinātāku barību. Ak, ja es viņam katru dienu varētu pasniegt grozu ar rožu ziedlapiņām, nektāra pilnām!

Agabeka galva, kas jau tā bija apmiglojusies, sāka reibt. Par stikla tārpiņiem viņš noticēja, bet šito gan nespēja ticēt.

—   Atjēdzies, Uzakbaj, kas par princi! Visīstākais ēzelis!

—   Ts-s-s, saimniek! Vai patiešām nevari izteikties savādāk? Nu kāpēc nevar sacīt «šis četrkājainis» vai «šis astainis», vai «šis garausis», vai, beidzot, «šis spalvainis».

—   Sis četrkājainais, astainais, garausainais, spalvainais ēzelis! — Agabeks izlaboja.

Hodža Nasredins izmisis nodūra galvu:

—   Ja tu nevari atturēties, saimniek, tad labāk klusē.

—  Jāklusē? — Agabeks sāka šņākt. — Man? Pašam savā īpašumā? Nez kāda nicināma …

—   Atturies, saimniek, es tevi lūdzu, — atturies!

—   Ēzeļa dēļ! — Agabeks nepielūdzami nobeidza, gluži kā iesizdams neasu naglu.

Kādu bridi ilga klusums.

Hodža Nasredins novilka halātu un, izklājis to uz papeles kārtīm, cieši aizsedza ēzeļa steliņģi.

—   Tagad mēs varēsim runāt brīvāk, ja tikai tu, saimniek, mazliet apvaldīsi savu vareno balsi, kas skan gluži kā taure. Kad tu sarunās atkal nonāksi pie šī necienīgā vārda, pacenties izrunāt to čukstus.

—   Labi! — Agabeks norūca. — Papūlēšos. Kaut gan, runājot pēc sirdsapziņas, es nesaprotu …

—    Drīz sapratīsi. Tu esi pārsteigts? Tu savā prātā nevari pieļaut domu, ka zem pelēkas ādas garauša astaiņa veidolā slēpjas cilvēks, pie tam vēl no valdnieku cilts? Bet vai tad tu nekad neesi dzirdējis stāstus par pārvēršanos?

Te mums jāpiebilst, ka tajos laikos musulmaņu pasaulē klīda liels daudzums tādu stāstu; atradās pat gudrinieki, kas par to rakstīja biezas grāmatas, bet Bagdādē k[uva pazīstams kāds AlFaruhs-ibn-Abdallahs, kas apgalvoja, ka viņš pats esot izmēģinājis veselu virkni pārvēršanos: vispirms — par biti, pēc tam — no bites par krokodilu, no krokodila — par tīģeri un beidzot atkal par sevi pašu … Sis minētais Al-Faruhs nekad nebija izmēģinājis tikai vienu pārvēršanos: no blēža par godīgu cilvēku, bet par to ir cita runa, un tā šeit nevietā; atgriezīsimies būdiņā.

—   Dzirdēt ta esmu dzirdējis, bet arvien uzskatīju to par tukšām izdomām, — Agabeks sacīja.

—   Tagad tu redzi pats savām acīm.

—   Bet kur pierādījumi? Kas šajā, — viņš pieklusināja balsi, — šajā ēzelī liecina par viņa valdniecisko izcelšanos?

—   Kur tad paliek aste? Baltās spalviņas pašā astes galiņā?

—   Baltas spalviņas? Un tas viss? Es tev tādas baltas spalviņas atradīšu veselu simtu ikvienam ēzelim!

—   Klusāk, klusāk, saimniek, runā čukstus! Tu gribi vēl neapšaubāmākus pierādījumus?

—   Protams, ka gribu! Šis ēzelis ir princis? Tad pārvērt to manu acu priekšā par cilvēku vai, otrādi, pārvērt kādu cilvēku par ēzeli. Tad gan es ticēšu.

—   Tieši to es šodien esmu nodomājis darīt: atdot viņam uz īsu laiku viņa īsto, valdnieka izskatu. Kas attiecas uz kāda cilvēka pārvēršanu par ēzeli, tad varbūt ar allaha palīdzību izdosies arī tas.

—   Tad sāc: jau pusnakts.

—   Jā, jau pusnakts. Es sāku.

Un viņš sāka. Zinādams, ka novilkt Agabeka miecēto ādu nav viegli, viņš nežēloja ne spēku, ne pūļu. Viņš skraidīja pa būdu no kakta kaktā, aizsmakušā balsī izkliegdams lādējumus, metās pret sienu un atlēca no tās kā bumba, mīdījās kājām, krita uz grīdas un locījās, drebēdams, ar putām uz lūpām. Pēc tam, viscaur sviedros, aizelsies ķērās pie ēzeļa, vispirms aplejot to ar burvju ūdeni, kas ēzelim dikti nepatika: tas sprauslāja un svaidīja galvu.

—   Kabahas! — Hodža Nasredins klusinātā balsī izkliedza, ieiedams steliņģī. — Suf! … Čimoza! Dočimoza, kalamaj, zamniboz!…

Tai pašā laikā viņš no azotes, Agabekam nemanot, izvilka un piebāza ēzelim pie purna smaržojošu veģi. taču mutē nedeva. Ar šo vienkāršo paņēmienu viņš ātri vien galīgi satracināja ēzeli: tas sāka brēkt, pacēla asti un spārdīdamies metās virsū kārtīm.

—   Cucugul Limčezu! — Hodža Nasredins pēdējo reizi nogaudoja un, sviedru klāts, pieskrēja pie Agabeka:

—    Iesim, saimniek! Tagad iesim! Neviens nedrīkst redzēt pārvēršanās brīnumu. Citādi — aklums. Neārstējams, uz visu mūžu!

Viņš izstūma Agabeku no būdas, izgāja pats un cieši aizvēra durvis:

—   Nāc līdzi, saimniek, nāc līdzi. Paiesim tālāk: te palikt bīstami!

Agabeks, mazliet lādējumu apstulbināts, nepretojās.

Viņi nogriezās pa taciņu, kas veda uz arika izteku.

Hodža Nasredins sāka tīšām kāsēt. Nakts atbildēja ar paipalas saucienu — tas nozīmēja: «Esmu gatavs!» Viss ritēja, kā vajadzīgs.

Pie ūdens aizvariem viņi blakus apsēdās uz baļķa gala, kas turēja vārtus.

Hodža Nasredins pēc buršanas vēl nebija īsti atguvis elpu un kāri dzēra spirgto nakts gaisu. Pamazām viņa sirds nomierinājās un dvaša k|uva rāma.

Agabekam arī nakts vēsums nāca par labu, izgaisinot burvju tvanu, kas bija sabiezējis viņa paurī zem biezajiem kauliem. Pēc dabas citiem neuzticēdamies, tiekdamies visos cilvēku darbos saskatīt pārsvarā vienvienīgu blēdību, viņš būdā ne visai ticēja, bet te, svaigā gaisā, vairs lādējumu nenomākts, galīgi attapās. Un viņa tumšajā dvēselē sāka rasties ar īgnumu jaukts Jaunums, ka viņu grib piemuļķot.

Viņš sāka dzēlīgi smiet:

—   Nu, kur tad ir tavs brīnums, Uzakbaj?

—   Vēl nav noticis, saimniek. Pagaidīsim.

—   Nav ko gaidīt! Jau redzams, ka no lava blēdīgā nodoma nekas neiznāks. Ēzelis paliks kā bijis par ēzeli, bet tu diezin vai paliksi par ezera sargu.

Klusībā Agabeks domāja: «Redz kur lielisks gadījums padzīt viņu no amata, ķīlu neatdodot! Viņš gribēja piemuļķot mani. bet piemuļķoja pats sevi!»

Hodža Nasredins, protams, saprata šīs viltīgās Agabeka domas, it kā dzirdētu tās. Viņš sirdī pasmīnēja, tomēr klusēja.

Viņu priekšā šalca un putoja ūdens, ar sparu drāzdamies renē un drebinādams tiltiņu, kura trīsas atbalsoja baļķi, uz kuriem viņi sēdēja.

Agabeks Hodžas Nasredina klusēšanu iztulkoja pēc sava prāta — sev par labu.

—   Vai varbūt tev nav ko atbildēt? Tagad pasaki: kāda vajadzība tevi spiež kalpot man par tangu dienā, ja tu patiešām esi burvis? Ar savu buršanu tu taču varētu sapelnīt tūkstošus. Tu klusē? Acīm redzot esi aizmirsis, Uzakbaj, ka tev darīšana ar bijušo galveno Horezmas soģi, kuram nācies atrisināt daudz viltīgākas krāpšanas!

Agabeka balsī skaidri dzirdami ieskanējās liekuļota neapmierinātība, viņam jau sen ierasta tāpat kā arī visiem citiem netaisniem soģiem, kas soda mēru nenosaka vis pēc noziedznieka īstās vainas, bet izpatikdams priekšniecībai vai arī pats savai kabatai; ja šie soģi neprastu radīt sevī tādu neapmierinātību, tad kā gan citādi viņi varētu izlikties paši sev, ka soda taisni un godīgi, kā varētu dzīvot labā saskaņā paši ar savu pārmērīgi viltīgo sirdsapziņu?

—   Ahā, iekriti! — Agabeks turpināja, iekvēlinādamies arvien vairāk un dedzīgāk. — Tu domā, ka es neredzēju krāpšanu jau no tava pirmā vārda? Nē, redzēju! Un sapratu, ka tas viss ir visskaidrākā blēdība. Es tikai gribēju pārbaudīt un atmaskot tevi. Un nu pārbaudīju. Tagad ir skaidrs: tu esi nekaunīgs melis! Un tavi stikla tārpiņi…

Taču te, pie šā vārda viņam pamira mēle! Pamira mēle, un apklusa mute! Un pārņēma šausmas!

Jo rāmo nakts klusumu piepeši paršķela neticamas, necilvēcīgas gaudas, kas uzreiz sastindzināja asinis dzīslās.

Šīs gaudas nāca no būdas.

Hodža Nasredins nometās ceļos:

—   Pateicos tev, ak visuvarenais allah, par tavu žēlīgo palīdzību!

Piecēlies viņš vērsās pie Agabeka:

—   Kārtībā! Ejam, saimniek!

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

Tas, ko Agabeks ieraudzīja būdā, uzdzina viņam nevaldāmus drebuļus. Ēzeļa vietā stāvēja cilvēks! Cilvēks dārgā samta halātā, ar daudzām nozīmēm un medaļām ! ! ! Cilvēks ar apaušiem galvā ! ! ! Apjozies ar zobenu ! ! ! Ar dārgu zobenu, kam tīra zelta rokturis ! ! !

Divos līkumos sameties, gandrīz rāpus, tam tuvojās Hodža Nasredins.

— Ak jūsu spožība, ak princi, cik es esmu laimīgs redzēt jūsu šodienējo tik laimīgo pārvēršanos!

Cilvēks neatbildēja. Viņu no galvas iīdz kājām kratīja spēcīgi drebuļi, un viņš locījās krampjos gluži kā krītamās kaites lēkmē. Viņa zobi klabinajas, vienīgā pret Agabeku pavērstā acs mežonīgi bolījās, izšķildama griezīgu, dzeltenu staru, uz lūpām putas.

Viņš izstiepa uz priekšu drebošu roku, vēlēdamies ko sacīt, bet cilvēka valodas vietā no viņa mutes vēlās apdullinoša ēzeļa brēkšana.

Agabeks neatmaņā krampjaini pieķērās pie durvīm. Viņš tagad visu pamestu un aizbēgtu, bet kājas ļodzījās, liecās, it kā kauli būtu izkusuši.

Hodža Nasredins rosījās ap apburto, apšļakstīdams ar savu burvju viru.

Maz pamazām trīsas un krampji, kas kratīja apburtā augumu, norima, putas no lūpām nožuva. ITodža Nasredins steigšus pasniedza viņam ūdeni. Pārvērstais to kāri izdzēra, apliedams smakru un samta halātu. Pēc tam sāka runāt ķērkstošā un kašķīgi vecīgā, smalkā balsī:

—   Ak nevīžīgais un laiskais vergs, vai tu mani vēl ilgi mocīsi ar šo īslaicīgo pārvēršanu? Vai gan tu nezini, kādas mokas man sagādā katra pārvēršanās?

Ilodža Nasredins tikai klanījās arvien zemāk un zemāk:

—   Lai viņa gaišība princis un nākamais sultāns piedod savam nicināmajam vergam, taču man līdz šim nav izdevies izvārīt pietiekami stipru burvju dziru.

—   Tas ilgst jau četrus gadus!

—   Tagad beidzot šā ciemata apkaimē esmu atradis zāli, kuras trūka, lai mana dzira iegūtu visu vajadzīgo spēku. Tagad, ak jūsu gaišība princi, darbs ir pabeigts un jūsu galīgā pārvēršanās notiks jau pirms rudens — tiklīdz mēs nokļūsim Ēģiptē, jūsu saulei līdzīgā tēva, ne ar ko nesalīdzināmā un neuzvaramā HuseinaAli pilī.

—   Bet līdz tam laikam man jādzīvo šajā neķītrajā ēze|ādā?

—   Te nu esmu bezspēcīgs, ak visžēlīgais princi! Jūsu galīgā pārvēršanās var notikt vienīgi Ēģiptē un noteikti jūsu ķēnišķīgajam radītājam klātesot. Vienīgi viņa skūpsts var nostiprināt manu burvību un pēc tam jūs uz visiem laikiem paliksit jums no dzimšanas dotajā valdnieciskajā izskatā.

—   Neko nevarēs darīt, būs vien jāgaida, — princis nopūtās. — Bet ko tu stāvi kā stabs vai, pareizāk sakot, sakārnis! Noņem apaušus, noņem zobenu! IJn noslēp to kaut kur tālāk, jo, pārvēršoties atkal atpakaļ, tas duras manā ķermeni un rada liekas ciešanas.

Hodža Nasredins noņēma apaušus, atsprādzēja zobenu.

—    Nu jau četrus gadus tu man kalpo, bet līdz šim laikam vēi neesi neko iemācījies! — princis turpināja. — Tu itin nemaz neproti izturēties pret valdnieku dzimtas personām. Man liekas, ka tev klāsies diezgan grūti, kad tu stāsies vezīra un Ēģiptes valsts kases galvenā sarga amatā. Mans tēvs sultāns Huseins-Ali pieklājības ziņā uzstāda galminiekiem lielas prasības. Pilī atrodas īpašs slepens kambaris vezīru un citu augstas kārtas augstmaņu sodīšanai ar rīkstēm, kuri izdarījuši pārkāpumus pieklājībā. Es baidos, ka tev negadītos tur nokļūt!

—   Ak jūsu gaišība princi! …

—   Tu pat stāvēt neproti, kā nākas. Nu kurš tā stāv valdnieku dzimtas personu priekšā? Kur padevība tavās acīs, lempi? Kur verdziskums mugurā, kur sajūsma?

—   Ak žēlīgais princi! …

—   Nepārtrauc! — princis uzkliedza spiedzīgā un ērcīgā balsī. — Neuzdrošinies pārtraukt! … Kāpēc viens veģis šodien bija par daudz sakaltis? Kāpēc dažas aprikozes bija pārgatavojušās, bet citas turpretī vēl zaļas? Un kur dateles, par kurām es tev sacīju savā pagājušajā pārvēršanās reizē? Kur tās ir? Es gribu dateles — vai dzirdi, nevīžīgais un laiskais vergs! Es aizliedzu tev taisnoties! Vai patiesi tu līdz šim neesi sapratis vienkāršo īstenību: ja es, Ēģiptes troņprincis, esmu iekārojis dateles, tad tev tās jādabū, kaut vai tādēļ vajadzētu norīkot uz Ēģipti, uz manu dzimteni, veselu karavānu!

Te zagļa skatiens — jo šis princis, protams, nebija nekas cits kā mūsu vecais paziņa vienacis zaglis, — te viņa skatiens apstājās pie Agabeka:

—   Kas tad tas vēl? Kas tas par cilvēku? No kurienes tas radies? Kas viņam še meklējams?

—    Tas ir kāds šejienes iedzīvotājs, — Hodža Nasredins godbijīgi ziņoja. — Viņš man daudz palīdzēja burvju zāles meklēšanā, līdz ar to viņam ir zināmi nopelni jūsu gaišības prinča priekšā. Tādēļ viņam arī tika atļauts, lai tas savām acīm redzētu …

—   Kā tevi sauc! — zaglis griezās pie Agabeka, kas ne dzīvs, ne miris stāvēja agrākajā vietā pie durvīm, turēdamies pie aplodas, lai nenokristu.

—   Ta___ ta … ba … ba … da … beks, — nelaimīgais

šļupstēja ar stīvu mēli.

—   Kā? . . . Ko? … Nedzirdu … Kā? — zaglis taujāja strauji, nepacietīgi, it kā pukodamies, kā jau tas pieklājas augstas dzimtas personām sarunās ar zemākiem. — Tatabek^? Tarabcks?

—   Ca … ba … ka … beks …

—    Ko? .. . Kā? … Fidabeks? … Magobeks? …

—   Agabeks, — medainā balsī pateica Hodža Nasredins.

—    Agabeks? Redz, tagad es dzirdu skaidri. Tā, tā!— zaglis svarīgi noteica. — Tātad Agabeks. Nu lai būtu, ja Agabeks, tad Agabeks, lai ir Agabeks … Panāc tuvāk, nebīsties.

Agabeks piegāja tuvāk un nokrita uz ceļiem.

—   Lūk, skaties! — zaglis pamācoši vērsās pie Hodžas Nasredina. — Kaut arī šis cilvēks ir laucinieks, bet pilnīgi izglītots attiecībā par izturēšanos pret valdnieku dzimtas personām. Paraugies uz viņa muguras izliekumu, paskaties uz cītību, ar kādu viņš, par spīti savam tuklumam, pieplok pie mūsu valdnieciskajām kājām. Bet tu?

—   Lai jūsu gaišība princis atļauj man pateikt sevis attaisnošanai dažus nožēlojamus vārdus. Ne vienmēr šis cilvēks ir bijis laucinieks. Vēl nesenā pagātnē viņš ieņēmis augstus amatus; viņš, protams, ir radis apieties ar augstu stāvošām personām, kamēr es …

—   Viņš ieņēmis augstus amatus? Tas ir redzams. Tev derētu no viņa pamācīties, lai tu, ticis par Ēģiptes vezīru, pārāk bieži neviesotos slepenajā kambarī. .. Piecelies! — princis žēlīgi vērsās pie Agabeka. — Tava seja man iedveš uzticību. Vaļas brīžos pamāci šo neprašu galma gudrībās, bet par to es tev no Ēģiptes atsūtīšu … Ai! … Oi! … Uh!… A-a-a-a!

Zaglis sāka griezt zobus, locīties krampjos, no viņa mutes reizē ar putām gluži kā no taures atkal sāka plūst ēzeļa brēciens. Un, Agabekam par lielām izbailēm, viņš, ugunīgi dzelteno aci grozīdams, sāka ātri kustināt ausis — šo māku zaglis bija apguvis jau puikas gados.

—   Sākas! — Hodža Nasredins iekliedzās, bikstīdams mugurā sastingušajam Agabekam. — Sākas atpakaļpārvēršanās! Ātrāk, ātrāk prom no šejienes, citādi abi kļūsim akli!

Agabekam neklausīja kājas, viņš viscaur drebēja, it kā pats gatavotos pārvērsties par ēzeli; pār viņa tauko seju straumēm pludoja sviedri, elpa gārgdama lauzās no krūtīm.

Hodža Nasredins šā tā vilkšus izvilka viņu no būdas un apsēdināja uz akmens pie ieejas, ar muguru pret sienu atbalstīdams.

Svaigais gaiss, masāža, aukstas kompreses, kutināšana ar salmiņu nāsīs beidzot izdarīja uz Agabeku vajadzīgo iedarbību: viņš atguva sajēgu.

—   Bet kā princis? — bija viņa pirmais jautājums. — Vai jau? …

—   Domāju, ka jau. Paraudzīsim.

Agabeks svārstījās. Bailes cīnījās pret ziņkāri. Tomēr ziņkāre guva virsroku:

—   Tikai tu ej pirmais.

Hodža Nasredins pavēra durvis, ielūkojās.

—   Jā, ir noticis!

Ielūkojās arī Agabeks. Būdā viss bija mierīgi, klusu, bet tai vietā, kur pirms dažiem mirkļiem viņš pats ar savām acīm bija redzējis Ēģiptes troņprinci un pat ar bārdu notraucis putekļus no tā zābakiem, tagad stāvēja tas pats pelēkais ēzelis, kas agrāk, pēc ārējā izskata ne ar ko neatšķirdamies no daudziem citiem saviem brāļiem garaušiem.

Tomēr — tikai pēc ārējā izskata. Ēzeļa iekšējā būtne bija tik neparasta un spoža, ka Agabeks, atkal nodrebējis, paklanījās tam līdz zemei.

Kamēr Hodža Nasredins baroja ēzeli ar veģiem un aprikozēm, Agabeks paspēja pilnīgi atžirgt no pārciestajiem uztraukumiem. Un viņa viltīgi gudrā soģa galva sāka drudžaini strādāt. Uz kādu pusi vērsās viņa nodomi — nav grūti uzminēt; te ir valdnieku dzimtas persona, no kuras tuvākā laikā gaidāma devīga cēla žēlsirdība; notikumiem laimīgi sagadoties, viņš pievērsis sev šīs personas labvēlīgo uzmanību un pat saņēmis no viņas uzdevumu. Būtu muļķīgi palaist garām tādu gadījumu, nepapūloties iegūt sev iespējami lielāku labumu. Jāsāk darboties, nezaudējot ne mirkli.

Kā jau visiem augstmaņiem, viņam piemita spēja strauji pāriet no vispazemojošākām bailēm uz nekaunibu. Viņš droši iegāja būdā un nokrita ēzeļa priekšā ceļos:

—   Lai viņa gaišība princis man piedod, ka es iedrošinos traucēt viņa valdniecisko maltīti, taču šā cilvēka ārkārtīgi nepieklājīgā rīcība mani patiesi sarūgtina. Vai tad tā apkalpo valdnieku dzimtas personas? — viņš stingri vērsās pie Hodžas Nasredina. — Padod man veģus! Lai šī tev būtu pirmā stunda kā ievērot dižā prinča vēlēšanās. Padod aprikozes. Skaties un mācies!

Jā, bija ko paskatīties un pamācīties! Kā locījās Agabeks, veģus pasniegdams, cik rūpīgi nomazgāja aprikozes un pārgrieza uz pusēm, izņemot kauliņus! Cik saldas, glaimīgas un lišķīgas bija viņa runas! Patiesi, tādu godu vēl nebija pieredzejis neviens ēzelis pasaulē, neaizmirstot pat to, uz kura lielais jūdu pravietis Josifs iejājis Jeruzalemē.

Kad abi grozi bija tukši, Agabeks pieprasīja dvieli un godbijīgi noslaucīja ēzelim purnu. Ēzelis, iedomādamies, ka tam pasniedz kādu jaunu ēdienu, sagrāba dvieli savā rīklē un sāka gremot, bet, cerībās vīlies, pretīgi izspļāva.

—   Viņa gaišība princis ir beidzis maltīti! — Agabeks paziņoja, raudzīdamies uz Hodžu Nasredinu ar uzvarošu triumfu un pat it kā no augšas. Tā arvien mēdz notikt pilīs: tie, kas valdnieku uzcēluši tronī, noiet ēnā, priekšplānā izvirzās lišķi.

Pēc tam viņi ilgi sēdēja uz akmens būdiņas priekšā. Pirmā panākuma spārnots, Agabeks pieķērās Hodžam Nasredinam kā dadzis ēzeļa astei. Viņš jau bija apjēdzis, ka te nav nieka lietas un ka ceļš no šīs nabadzīgās būdas ved tieši uz Ēģipti, uz troņa pakāji. Visas jūtas, kas veidoja viņa dvēseles pamatni — nenogurdināma godkāre, alkatība un griba valdīt, — visas tās bija neaprakstāmi uztraukušās. Nogurumu aizmirsis, vēlā naktī, viņš nerimtīgi prašņāja Hodžu Nasredinu par visu, kas attiecās uz princi: kad un kādos apstākļos princis pārvērties ēzelī, kur tajā laikā bijis Hodža Nasredins, un kā viņš uzzinājis par lielo nelaimi, kas piemeklējusi Ēģiptes troni, kur saticis princi, un kā to starp citiem ēzeļiem pazinis? Hodžam Nasredinam klātos plāni, ja tas uz šādu iztaujāšanu nebūtu jau agrāk sagatavojies. Viņš par atbildi pastāstīja Agabekam garu un juceklīgu, bet tais laikos pilnīgi ticamu notikumu, ko mēs te neatkārtosim, pamatodamies uz to, ka tādu var katrs pats izdomāt pilnīgi pēc savas patikšanas.

—   Redz, no tā brīža, kad es viņu sastapu zem žagaru nastas salīkušu uz kalnu takas Pendžabas tuvumā, līdz šim laikam, nu jau pilni četri gadi, tad nu es mokos ar viņu, — Hodža Nasredins nopūzdamies pabeidza. — Taču tagad, lai slavēts allahs, manām mokām tuvojas gals; burvju dzira ir izgatavota. Es šajā ciematā uzkavēšos vēl kādas pāris nedēļas, lai papildinātu krājumus, jo šī zāle aug tikai šeit, bet pēc tam došos uz Ēģipti. Tā diena, kad es diženā sultāna acu priekšā pabeigšu savu darbu un atdošu viņam mantinieku, būs laimīgākā manā mūžā.

—   Kā tad ne! — Agabeks piebalsoja. — Saņemsi Ēģiptes vezīra un galvenā valsts kases kasiera amatu!

—   Kas tev teica, ka es taisos pieņemt šo amatu? Lai sultāns patur sev savu žēlastību, es to negribu izmantot.

—  Tu neizmantosi? Kā lai to saprot? Kā, vai tad tu atteiksies no vezīra amata?

—   Protams, atteikšos. Es kāroju tikai vienu — brīvību un vientulību. Es domāju, ka ikviens manā vietā atteiktos, ja pazītu prinča dabu tikpat labi kā es.

Viņš paraudzījās būdā un ciešāk aizvēra durvis.

—   Princis guļ, var runāt bez bailēm. Tici man, saimniek, šī ir visneciešamākā būtne no visiem četrkājainiem divkājiem, kādi vien mīt zemes virsū! Stūrgalvībā viņš ir līdzīgs ēzelim! Ja viņš nebūtu princis, es nekad nepūlētos atgriezt viņu cilvēka izskatā, jo tagadējais tam labāk piestāv. Viņš ir ļauns, nikns, kašķīgs, klaigulīgs, sīkumains — ar vārdu sakot, viņā apvienoti visi sliktākie ēzeļu un cilvēku cilts netikumi. Stāsta, ka viņa gaišais tēvs esot vēl sliktāks. Tad spried nu pats: kā es, galma viltības nezinādams, varu uzņemties vezīra amatu? Šodien būšu vezīrs, rīt jau bez galvas.

Agabeks klausījās pamiris, savām ausim neticēdams: laime pati peldēja pie viņa, nāca tieši rokās!

—   Nu kas no manis par sultāna galminieku! — īlodža Nasredins turpināja. — Es neesmu radīts, lai valdītu, bet lai vienatnē domātu, mans darbs ir noslēpumu pētīšana. Burvības zinātnei esmu atdevis jau divdesmit gadus — un ne velti, kā tu pats šodien pārliecinājies. Un piepeši lai es visu to pamestu? Kālab? Lai mani katru dienu vestu uz slepeno istabu? …

Ja šos vārdus sacītu kāds cits, nevis cilvēks, kas sevi ziedojis zinātnei un pārdomām, — Agabeks, iespējams, būtu sargājies uzreiz tiem noticēt. Bet šoreiz noticēja, jo visi tādi vīri — zvaigžņu skaitītāji, pētnieki, dzejnieki, dzīvības dzēriena un burvju akmens meklētāji, akmens, kas pārvēršot svinu zeltā, — visi tie jau tajos laikos tika uzskatīti par lieliem muļķiem, kuri parastās dzīves lietās neko nesajēdz un kurus tāpēc katrā solī noteikti apkrāpj citi ar veselu saprātu, kas bīstamo spārnu vietā dod priekšroku četrdesmit mazām, veicīgām kājelēm, kuras ir ļoti ērtas, lai pilnīgi bez briesmām tekalētu pa zemes virsu, peļņu meklējot.

—   Tev taisnība, — Agabeks sacīja ar dziļdomīgu un svarīgu izskatu: viņš Hodžu Nasredinu jau uzskatīja par savu likumīgu medījumu, jau sāka rosīties ap to, kā zirneklis izšļākdams lipīgus tīkla pavedienus. — Vezīra amats, teikšu no tīras sirds, tev nebūs pa spēkam.

—   Es arī pats to zinu. Esmu nolēmis rīkoties tā: atdot sultānam viņa pirmdzimto, atteikdamies no visiem amatiem un goda, un lūgt par atalgojumu kādu nomaļu mājiņu un mūža algu, ar kādu būtu gana iztikai.

Redzēdams alkatīgo drudzi, kas bija pārņēmis Agabeku, Hodža Nasredins atmeta jebkuru piesardzību un devās taisni uz mērķi, pats ielikdams savus spārnus un ķepiņas zirnekļa lamatās.

—   Es vēl neesmu ticis ne tuvu visiem dabas noslēpumiem, — viņš stāstīja. — Tālab man nepieciešams visu pārdomāt vienatnē. Esmu izpētījis cilvēku pārvēršanos sīkos dzīvniekos, piemēram: skudrās, bitēs, blusās, sienāžos un mušās; esmu izpētījis arī lielāku dzīvnieku jomu, kam tu šodien biji aculiecinieks, bet cilvēku pārvēršanos vardēs, zivīs un ūdens vabolēs es vēl neesmu izpētījis.

—   Tātad cilvēku var pārvērst gan mušā, gan bitē, gan skudrā?

—   Nekas nav vienkāršāk! Nu vai tu negribi izmēģināt?

—   Nē, nē, kam tas vajadzīgs!

—   Tu nejutīsi nekādas sāpes. Pat nepamanīsi, kad jau būsi kļuvis par blusu. Tikai uz vienu dienu, jau rīt es tev atdošu cilvēka izskatu. — Hodžam Nasredinam nāca miegs, un viņš centās viesi ātrāk aizvadīt. — Es tūlīt atnesīšu burvju dziru.

—   Kādu citu reizi, — Agabeks steidzīgi teica, celdamies kājās: viņam nebija nekādas patikas pārvērsties blusā un kur nu vēl tagad, kad nākotnē tik vilinoši miglā ainojās tālā Ēģiptes pils. — Mēs abi esam noguruši, paliec sveiks.

Hodža Nasredins pavadīja viņu līdz arikam. Jau ausa gaisma, austrumi kvēloja.

—   Atkal tie vijas ap tevi, šie stikla tārpiņi.

Agabeks sāka nemierīgi grozīt galvu uz strupā kakla. Bezmiega nakts darīja savu: tārpiņi locījās apkārt lielā pārpilnībā. Sos pavadoņus nu gan nemaz nederēja ņemt līdzi tālā ceļā, jo vairāk tāpēc, ka Ēģiptē, kā viņš jau tagad domāja, neizbēgami radīsies jauni.

—   Šodien pat aiziešu pie mullas un pasūtīšu tam piemiņas dievkalpojumus par gadu uz priekšu.

—   Lai par šo naudu viņš salabo mošeju.

—   Es viņam pateikšu.

Tā čorakieši tika vaļā no izdevumiem par mošejas labošanu. Taču tā bija mazākā labdarība, ko viņiem parādīja Hodža Nasredins, — nākotnē gaidīja citi darbi, patiešām lieli! Par tiem stāstīt vēl pāragri, attapīgie lai uzmin, pārējie — lai gaida …

Atvadījies no Agabeka, Hodža Nasredins ilgi raudzījās tam nopakaļ, melnās uzacis jautri saraucis, pēc tam atgriezās būdiņā. Plaksti lipa ciet, halātu un zābakus viņš novilka jau pusmiegā. Durvis palika pusvirus; viņš nodomāja, ka vajadzētu tās aizvērt, taču nebija vairs spēka to izdarīt.

Viņš aizvēra acis un jau uz pašas miega robežas vēl paspēja sadzirdēt būdiņā ielidojušu muedzina aicinājumu — rīta pateicības lūgšanu par jauno dienu un jauno gaismu, kas dotas pasaulei. Muedzina balss, dzidra kā vara taures skaņa, peldēja pa vējam uz platiem spārniem, blakus mākonim, pretī saulei, kas savā mūžīgajā un nedziestošajā krāšņumā lēni un svinīgi kāpa augšā aiz kalniem. «Nav robežu ne tavai žēlastībai, ne tavai varenībai!» muedzins dziedāja, un visa pasaule skaitīja lūgsnu: cilvēki, zvēri, putni un pat mēmie koki, vējā šalkdami un žūžodami, steigdamies saules staros sasildīt katru lapiņu.

Visā pasaulē, no vienas malas līdz otrai, sākās diena; šalkoja vēji — dienvidu, ziemeļu, rītu un vakaru, kalni mirdzināja sniegotās smailes, jūras liesmoja zilgās, skaidrās ugunīs, tecēja ūdeņi gan kalnos, gan ielejās, piebrieda stiebri druvās, kļuva smagāki augļi dārzos un vīnogas laistījās un zeltojās, krādamas sevī saulaini saldo sulu.

Bet Hodža Nasredins gulēja, aizmirsis noskaitīt rīta lūgšanu, kā tas ar viņu bieži gadījās. Taču tāds grēks viņam acīm redzot tika viegli piedots, jo viņa sapņi bija gaiši, gaisīgi un krāsaini — no saulstara, kas caur pusatvērtajam durvīm krita uz viņa sejas un caur nolaistajiem plakstiem iespīdēja tieši sirdī, taisni tajā pusē, kas pēc gudrā Al-Kadira pētījumiem pārzin mūsu nojausmas un mūsu sapņus.

TREŠĀ DAĻA

Pasaule ir radīta labiem cilvēkiem, sliktie iet bojā!. ..

Zelnadlns-lbn-Abd-Saids

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

Arābijā ir tādas upes, kuras cilvēka acs redz tikai vidustecē, bet to sākums un beigas slēpjas pazemes dzīlēs. Hodžas Nasredina dzīvi var salīdzināt ar tādu upi: viss, ko mēs par viņu zinām, attiecas uz viņa brieduma laiku no divdesmit līdz piecdesmit gadiem; par bērnību un vecumu nav nekādu ziņu.

Astoņām kapenēm dažādās pasaules malās pieder viņa slavenais vārds: kura no tām ir vienīgā, īstā? Jā, varbūt tās pat nav šo astoņu skaitā; varbūt viņam par cienīgu dusas vietu kalpoja jūra vai dūmakaina kalnu aiza, bet pavadītāju raudu vietā bija jūras viesuļa mežonīgās gaudas vai arī sniega lavīnas neapturami gausā un smagā duna …

Kas attiecas uz viņa dzīves sākuma avotiem, tad ir zināms, ka viņš dzimis un uzaudzis Buhārā, bet kā viņš dzīvojis bērnībā, kādi vareni kalēji rūdinājuši viņa sirdi, kādi meistari asinājuši viņa prātu, kurš gudrais viņam atklājis viņa paša nevaldāmā gara dabu — tas viss līdz šim laikam bija palicis nezināms.

Taču grāmatās ir teikts: «Kas šodien apslēpts — rīt kļūs zināms.» Klīzdami pa tām vietām, kur Hodža Nasredins atstājis savas pēdas, mēs pārliecinājāmies par šo vārdu patiesību. Nostāstos par viņu, ko mēs savācām, ir dažas drupatiņas par pašu viņa dzīves sākumu. To ir par maz veselai atsevišķai grāmatai par viņa bērnību, bet pilnīgi pietiekami, pat ar uzviju, lai atņemtu mums tiesības klusēt. Lai nu tad stāsts par viņa agrīniem gadiem rod vietu še un iesāk mūsu grāmatas trešo daļu.

Daži var mums pārmest, ka esam nogriezušies sāņus no mūsu

vēstījuma taisnā ceļa, — tiem atbildēsim ar dzejnieka vārdiem: «Ne visai liels ir tā cilvēka prāts, kurš prot iet tikai taisni un nepaceļ zeltu, ja tas guļ mazliet nomaļus.» Citi teiks, ka mēs ne visai veikli esam šo stāstu ievijuši mūsu grāmatā, ka būtu derējis tam atrast citu vietu, vairāk piemērotu, — mēs nestrīdēsimies, balstīdamies uz parunu: «Tanga nepārvēršas dinārā, ja to no labās kabatas pārliek kreisajā.»

Un nu sāksim stāstu par viņa bērnību.

Pašā sākumā mums jāapgāž iesakņojies uzskats, it kā Hodža Nasredins dzimis un uzaudzis nabadzīgā Buhāras seglinieka Sir-Mameda ģimenē. Te ir divas kļūdas: pirmkārt, ŠirMameds nebija seglinieks, bet podnieks, otrkārt, viņa namā Hodža Nasredins nepiedzima, bet tikai uzauga. Lieta tāda, ka Sir-Mameds, ko līdz šim laikam uzskatīja par Hodžas Nasredina īsto tēvu, patiesībā bija viņa audžutēvs.

So apstākli mēs liksim sava stāsta pamatā.

Podnieks Sir-Mameds bija diezgan labs sava amata meistars, sevišķi pie lielu podu, tā saucamo «tanuru» izgatavošanas, kas sniedzās ciivēka augumā un bija domāti ūdens uzglabāšanai. Meistara gods un cieņa atkarīgi no tā, cik ilgi viņa tanuri uzglabā ūdeni vēsu un svaigu — jo karstāka diena, jo ūdenim jābūt vēsākam. Sir-Mameds bija atklājis noslēpumu, kādā daudzumā jāsajauc māli, smilts, samaltu akmeņu smalkme un saksaula malkas pelni, cik stipri jāapdedzina un pēc tam pakāpeniski jāatdzesē: un viņa tanuri nāca laukā no krāsns skanīgi, poraini un tveicīgās dienās krietni svīda, it kā ietīdamies sidrabainā ūdens zīdā. Podi Sir-Mamedam deva labus ienākumus — viņš dzīvoja, trūkumu neciezdams, uz vecumu bija pratis iekārtot pat šādu tādu saimniecību: namu, dārzu, vīnogulāju audzētavu, divas tīnes, pilnas ar visādu mantu. Un tomēr viņš sevi uzskatīja par nelaimīgu, dzīves cietsirdīgi aplaupītu: viņa namā nebija bērnu.

Lūgšanas, ilgu gadu ziedojumi mošejai, pūšļotājas, apvārdošanas — Sir-Mameds bija izmēģinājis to visu. Velti — viņa sieva netapa grūta. Tā viņi abi novecoja. Namā arvien valdīja nevainojama kārtība un godbijīgi svinīgs klusums: nišās stāvēja trauki, kurus gadiem ilgi nevajadzēja gādāt, jo neviena tase netika sasista; zīda segas izskatījās kā vakar pirktas. Taču tāda kārtība ir sirdij tīkama vienīgi skarbiem patmīļiem, bet SirMameds tāds nebija; ak, kā viņš gavilētu, ja reiz visi šie trauki izrādītos lausku lauskās, līdz pēdējai tasei, un to būtu izdarījusi neapdomīgi mesta spēļu bumba, bet zīda segas caurcaurēm izdedzinātas ar ogli, kas iegūta no pavarda, lai no visām pusēm izpētītu tās īpašības!

Agrāk viņi ar sievu runāja par bērniem un kopīgi bēdājās; vecumā, kad viņiem zuda visas cerības, beidza runāt, jo jutās viens otra priekšā vainīgi, un bēdājās katrs atsevišķi, vienatnē.

Reiz aprīļa beigās, kad mazajā dārziņā firziķiem, aprikozēm un ābelēm bija nobirušas visas ziedlapiņas un vienīgi zemā, resnā aiva vēl paturējusi zaros savu raupjo, sārto krāšņumu, kādā pievakarē, uzcēlies no pēcpusdienas dusas, Šir-Mameds nejauši pārkāpa kluso norunu: neuzsākt valodas par bērniem.

— Zini, ko es redzēju sapnī? — viņš sacīja. — It kā mums būtu piedzimis dēls — tāds veselīgs, brēkulīgs puišelis!

Vecīte sarāvās, noliecās, raudzījās lūdzošām acīm, gluži kā teikdama: «Piedod man!» Viņš nopūtās un aizgriezās; varbūt piedošanu lūgt vajadzētu viņam.

Viss vakars aizritēja domīgā klusumā.

Vecīte noņēmās ar vakariņu gatavošanu, bet Šir-Mameds pārbaudīja sešus jaunus podus, kas stāvēja rindā gar žogu un bija paredzēti rīt pārdot. Šie tanuri apmēros bija lielāki par parastajiem. «Liekas gan, ka šitie trīs vienā arbā nesaies, būs jāliek pa divi,» Šir-Mameds prātoja, apsvērdams, cik viņam izmaksās podu aizvešana uz tirgu.

Pēc tam viņi paēda vakariņas un likās gulēt.

Naktī pamodies, Šir-Mameds ieraudzīja sievu uz ceļiem pie atvērta loga. Spēcīga mēness staru straume apgaismoja viņu no galvas līdz kājām, līdz sīkākai krunciņai sejā. Viņa lūdzās allahu. Šir-Mameds ieklausījās viņas lūgšanā. Viņa lūdza dievam bērnu — bezprātīgā, sešdesmit gadu vecumā! … Un arī viņas čuksti bija neprātīgi, viņa vairs neko nesajēdza un vērsās pie dieva ar pārmetumiem. Visas ilgo gadu sāpes, nepiepildītās mātes alkas, vientulība, pievilto cerību skumjas — viss izpaudās šajos čukstos! Un tomēr šajos čukstos bija arī ticība, par spīti visam, par spīti prātam un īstenībai! «Visvarenais! …» Viņa plēsa sirmās, nevarīgi nokārušās pinkas, nokrita ar seju pie zemes, neveikli izslējusi kaulainos krustus zem baltā krekla, un sāka dobji vaidēt — vārdu viņai vairs nebija. Karsti krampji sažņaudza Šir-Mameda krūtis; neizturama žēluma un maiguma pārņemts, viņš sastinga gultā, iekodis zobus spilvenā, lai aizturētu asaras, kas lauzās uz āru.

Vecīte drīz apgulās savā vietā, blakus. Šir-Mameds nepakustējās, viņa ari nekustējās; abi zināja, ka neguļ, bet saudzēja viens otru, izlikdamies, ka guļ, un izlikdamies, ka abi tic šai vienkāršajai viltībai. Līdz ausmai viņi nebilda ne vārda, bet domās bija izteikts daudz bez vārdiem, un viņi viens otram piedeva, saprazdami, ka dzīvo vienu dzīvi: viņš — vecītei, viņa — Šir-Mamedam, un nekādas atsevišķas dzīves, katram pašam par sevi, viņiem jau sen vairs nav.

Tā Šir-Mamedam bija smaga nakts. Viņš ar atvieglojumu sagaidīja ritu, cerēdams aiz parastajām rūpēm paslēpties no bēdīgajām, žēlajām domām.

Bija ļoti agrs, rīta gaisma vēl nebija zaudējusi savu zilgumu, ausma tikko sāka sārtot — līdz braukšanai uz tirgu atlika vismaz divas stundas. Šir-Mameds atkal ņēmās pārskatīt un izklaudzināt podus. Uz vieglu nūjiņas piesitienu tie atsaucās ar dzidru skaņu bez šķindēšanas, bez truluma, kas liecinātu par plaisām vai citām vainām. Tā viņš apskatīja piecus podus un piegāja pie sestā, pēdējā.

Kas tas par brīnumu? Sestais pods, uz piesitienu atsaukdamies, nenoskanēja, bet iepīkstējās. Šir-Mameds bezgala izbrīnījās un piesita ar nūjiņu vēlreiz. Un atkal dzirdēja pīkstienu. Taču nu jau bija skaidrs, ka nepīkst pats pods, bet kaut kas cits, dzīvs, kas atrodas podā.

Kas gan tur būtu varējis ierāpties? Kaķēns? Kucēns? Putnelis? Kādā veidā? … Taču tas tur bija. Tas pīkstēja!

Šir-Mameds lūkoja ieskatīties podā — un redzēja vienīgi melnu tumsu. Vajadzēja iebāzt labi dziļi roku. Pods bija dziļš. Šir-Alameds uzgulās uz tā, citādi roka nesniedza līdz dibenam. Nu viņš sataustīja kādu mīkstu, vatētu lupatu, pēc tam … Viņš nodrebēja, izrāva roku, vērīgi aplūkoja.

Zobu pēdas! Tas — podā — bija saķēris večuku aiz pirksta. Tas ne vien pīkstēja, tas prata arī kost!

Bija jau skaidrs, kas atrodas podā, taču Šir-Mameds sev neticēja. Izbijies un satraukts viņš atnesa kaltu, koka āmuru un ņēmās kalt podā caurumu, lai viņu izvilktu. Vecajam drebēja rokas, kalts lēkāja un slīdēja, sitieni bija nedroši. Tas podā — klusēja un nekustējās. Toties, kad no visām pusēm atkaltā sieniņa izgāzās un podā brīvi ieplūda gaiss un gaisma, kāds neciešams, spalgs brēciens tad atskanēja no turienes tam pretī! Šir-Mameds satvēra dzīvo lupatu vīstokli un izvilka, tas raustījās un locījās viņa rokās un brēca, brēca pārpūlētā, dusmīgā balsī.

Satraukta, pārbijusies izskrēja vecīte:

—  Kas tas? No kurienes tas? Žēlīgais allah, kā tu viņu turi — dod šurp!

Viņa izķēra Sir-Mamedam no rokām lupatu vīstokli, un tas kā uz burvju mājienu acumirklī apklusa.

—   Kur tu viņu ņēmi? Nu ko tu klusē? Kur?

Bālais Šir-Mameds, no visām šīm lietām zaudējis valodu, klusēdams norādīja uz podu.

Bet pār zemo žogu jau lūkojās kaimiņš, brēkšanas atmodināts. Otrs kaimiņš, kas bija gulējis uz jumta, aizsmakušā, miegainā balsī no augšas vaicāja:

—   Kas jums tur noticis? Zagļi? Ugunsgrēks?

Vecīte aplaida visapkārt greizsirdīgu skatienu un, dzīvo atradumu cieši pie izkaltušajām krūtīm piespiedusi, straujiem soļiem iegāja namā.

Ziņkārīgo kaimiņu saradās arvien vairāk; vēl divi raudzījās pār žogu no otras puses un arī taujāja: kas noticis?

—   Pavei. .. atradu podā, — Šir-Mameds atkārtoja. — Gulēja podā. Vajadzēja sasist…

Piebilst vēl kaut ko pie tā viņš nespēja, jo nebija visai veikls uz izdomām. Notikums tomēr bija tik neparasts, ka nekavējoties prasījās pēc izskaidrošanas, iespējamībām, minējumiem, ko kaimiņi arī lietišķi darīja, iztraucēdami rīta klusumu ar uztrauktu balsu dūkoņu.

Nepagāja ne mirklis, kad vēl divi kaimiņi atskrēja paskatīties, aiz nepacietības skaļi klaudzinādami pie vārtiņiem. Un vēl divi, un vēl viens …

Mazais pagalmiņš pieplūda ar cilvēkiem. Skatīja podu, zemi, vārtiņus: varbūt būs kādas pēdas? Nekā! … It kā viņš būtu nokritis no debesīm un trāpījis tieši podā!

No nama atskanēja vecītes balss — viņa sauca Šir-Mamedu. Glābdamies no kaimiņu neremdināmās ziņkārības, viņš steidzīgi iegāja.

Namā uz tīnes, uz zīda segas, starp spilveniem, Šir-Mameds ieraudzīja viņu. Un uzreiz, vienā acumirklī, pazina — tas bija sapņu puišelis.

—    Paskaties, — gluži vai kustoša balsī sacīja vecīte, — paskaties, Šir-Mamed: viņam ir zobi!

Šir-Mameds piegāja tuvāk pie tīnes. Puišelis spirināja viņam pretī kājas, vicināja rokas, brēca, acis grozīdams, muti plati atvēris — un satricinātais Šir-Mameds ieraudzīja viņa mutē divas rindas līdzenu, žilbinoši baltu, spēcīgu un asu zobu … Te patiešām varēja apreibt galva un apmigloties prāts: zīdainim zobi! Šir-Mameds sajuta gurdumu kājās un vājumu sirdī, atceroties, ka tam, sapnī redzētajam, arī bija zobi.

Namā bija ienācis brīnums. Tas bija skaidrs Šir-Mamedam, bija skaidrs arī vecītei. Piekļāvusies pie vīra pleca, viņa caur asarām nočukstēja:

—    Es zināju, ka tā notiks … Es vienmēr zināju. Nezināju vienīgi kad un kā.

Pēc toreizējiem Buhāras likumiem atradeni varēja pieņemt par dēlu ne ātrāk kā pēc trim mēnešiem, ja viņa vecāki šajā laika nedotu par sevi nekādas ziņas, ne miņas.

Trīs mēneši saucēji galvenajā tirgus laukumā klaigāja firmanu, kas vēstīja visiem Buhāras iedzīvotājiem, visiem svešzemniekiem un citiem tādiem, ka podnieku priekšpilsētā podnieka Sir-Mameda mājās podā atrasts vīriešu dzimtas bērns, apmēram piecus mēnešus vecs, kura pazīšanas zīme — pilna mute ar zobiem, kam viņa vecumā vēl nevajadzētu būt. Saucēji firmanu izsauca katru dienu trīs reizes: no rīta, pusdienā un vakarā; patiešām reti kādam gadās ienākt pasaulē ar tādu troksni! Šis troksnis ap mazo Nasredinu it kā bija visas viņa nākamās dzīves priekšvēstnesis.

Šir-Mamedam nebija viegli pārdzīvot šos trīs bezgalīgi garos mēnešus, bet vecīte pavisam nomocījās. Katru dienu viņa gaidīja ar bailēm: atnāks, paņems!… Tiklidz iečīkstējās vārtiņi, viņai uznāca karstumi: viņa sabozās kā vilcene, kas gatava aizstāvēt savu mazuli līdz pēdējam elpas vilcienam. Pēc kaimiņieņu padoma viņa aiznesa savus zeila auskarus — kāzu dāvanu — kādam tirgus rakstvedim, lai tas sastādītu jautājumu sarakstu to blēžu melu atmaskošanai, kuri mēģinātu uzdoties par mazā Nasredina vecākiem. Vecā jau pirms laika bija pilna ienaida pret viņiem un pat neatjāva sev domāt, ka tie varētu arī nebūt blēži. Rakstvedis — garš prāvnieks ar dzeltenu, baku rētām izvagotu, uz priekšu izstiepušos un kā lapsai smailu seju — izrādījās sava amata meistars. Viņš sacerēja astoņdesmit sešus jautājumus un sakārtoja tos ar neparastu viltību: ja tos pēc kārtas uzdotu jebkuram cilvēkam, tie ikvienu pārvērstu laupītājā, neskaitāmu ļaundarību vaininiekā, pie kam nakts laupīšanas uz ceļiem un bērnu slepkavošanas vēl nebūtu tās ļaunākās.

Bailes izrādījās veltīgas. Pagāja deviņdesmitā diena, pēdējā, — neviens pēc atradeņa neatnāca, bet deviņdesmit pirmajā mulla, vajadzīgajam liecinieku skaitam klātesot, mošejā izdarīja ceremoniju, pēc kuras Hodža Nasredins kļuva par SirMameda dēlu.

Lūk, kādos apstākļos Hodža Nasredins ieradās podnieka SirMameda mājās. No turpmākā zināms, ka viņu pēc kārlas barojušas visas podnieku priekšpilsētas sievas, kurām pašām bijuši zīdaiņi. Mēs nezinām, cik viņam bijis īsto brāļu un māsu, bet piena brāļu un māsu gan bijis daudz. Taču ari šo apstākli var uzskatīt par nākotnes priekšvēstnesi: vēl šūpulī būdams, viņš pamanījies saradoties ar visu podnieku priekšpilsētu, kā vēlāk saradojies ar visu pasauli… Stāsta, ka viņam bērnībā gan esot ļoti niezējuši zobi, viņš esot bāzis mutē un grauzis visu, kas gadījies, taču ne reizi neesot iekodis krūtī barotājai.

Viņš audzis ļoti strauji. Trīs gadu vecumā viņam pēc izskata devuši piecus, bet prāta ziņā — vēl vairāk. Trīs gadu vecumā viņš zinājis lielu daudzumu vārdu, aptvēris, kā tos darina, un runājis, pārsteidzot pieaugušos ar savas valodas pareizību. Ar apbrīnojamu nojausmu viņš uzminējis, kādas īpašības un nozīme ir apkārtējiem priekšmetiem — vērpjamam ratiņam, cirvim, zāģim, knieblēm, dārza grieznēm, urbim, gludeklim un citiem. Četru gadu vecumā viņš pirmoreiz apsēdies pie podnieka ripas un uzreiz, par neaprakstāmu izbrīnu Sir-Mamedam, iztaisījis tādu podu — ved kaut tūlīt uz tirgu! Visas lietas padevīgi atklājušas viņam savus noslēpumus, licies, ka viņš nevis iepazīst pasauli, bet vienkārši pazīst, it kā būtu ieradies nevis uz zemes, bet no tāla ilgu gadu ceļojuma atgriezies mājās, kur viss zināms, pazīstams, tikai mazliet aizmirsts.

Par citām viņa bērnu gadu īpatnībām stāsta, ka viņš dažreiz vakaros esot bijis dīvaini domīgs. Viņš nolīdis kaut kur vienatnē un klusējis; tādos brīžos viņa skatiens bijis tik starojošs, it kā viņš neko tuvāk par Septiņu Dārgakmeņu zvaigznāju neredzētu. Gadiem ejot, šī dīvainība, tik nesaprotama četrus gadus vecā bērnā, bez pēdām pagaisusi — varbūt tādēļ, lai atgrieztos pie viņa vecumā, kad tas ir raksturīgi — vērst domas uz zvaigznēm … Vēl stāsta par viņa neparasto mīlestību uz sauli, par mīlestību, kas tuva dievināšanai; vēl būdams zīdainis, viņš pratis lūkoties uz sauli vaļējām, nepiemiegtām acīm un nemaz neapžilbis. Tādas spējas no visiem zemes apdzīvotājiem piemīt vienīgi ērglim.

Ar pasaules mazajiem, tas ir, zvēriem, putniem, dažādām vabolēm un sienāžiem, viņš dzīvojis uzticīgā draudzībā. Sir-Mameds brīnījies, redzēdams, kā mazais Nasredins mierīgi noņem no zara jebkuru kameni un vērīgi aplūko, bet resnā, pinkainā kamene tikpat mierīgi gaida, kad to palaidīs vaļā, un pat nemēģina aizsargāties ar savu briesmīgo dzeloni. Putni no zēna pavisam nebaidījušies: bijis reiz gadījums, kad, pieslējis pie sienas kāpnes, viņš veselu pusi dienas palīdzējis bezdelīgām mūrēt ligzdu paspārnē, un bezdelīgas viņa palīdzību labprāt pieņēmušas. Kas zina, kā šie straujie putniņi sargā savas ligzdas, tas pratīs godam novērtēt tāda gadījuma neparastumu. Kad ligzdā izšķīlušies putnēni un izauguši, un tiem pienācis laiks mācīties lidot, mazais Nasredins visai sekmīgi palīdzējis spārnotajiem vecākiem bērnu apmācīšanā, meklēdams rokā nemākuļus, kas nokrituši zemē, un pasviezdams tos uz augšu. Dārza stūri zem vecas aprikozes saknēm dzīvojis kāds liels viņa draugs — ezis, kam viņš rītos māla lauskā nesis pienu; viņam bijušas paziņas pat peļu vidū … Reiz ar Sir-Mamedu iedams caur vecu kapsētu, mazais Nasredins, iegriezies nezālēs, ar kailu kāju uzminis čūskai; tā sākusi šņākt un vienā acumirklī apvijusies ap zēna kāju līdz pat celim; Šir-Mamedam aiz šausmām uznācis stindzinošs saltums, bet Nasredins mierīgi pacēlis kāju — un čūska atritinājusi savus slidenos gredzenus un aizlīduši, viņam neiedzēlusi, bet šņākdama diezgan dusmīgi, jo aste tai bijusi pamatīgi saspiesta. Tādā pašā labā saskaņā viņš dzīvojis ar visiem pārējiem čelrkājaiņiem, rāpuļiem un lidoņiem, izņemot vienīgi odus: šīs nešķīstās būtnes, ko radījusi aizpuvusī purva velnu elpa, negribējušas viņu atzīt par savējo un nesaudzīgi mocījušas, līdz pat asarām.

Viņš ar visu milzu pasauli dzīvojis kā ar radiem, arvien juzdams savu nedalāmību ar to, it kā apzinoties, ka ēteris, no kā sastāv viss pasaulē, ir viens un tas pats, un tikai nepārtraukti plūst un neviena tā daļiņa nevienam nepieder pastāvīgi: no saules tā pāriet uz kameni, no kamenes — uz mākoni, no mākoņa — vējā vai ūdenī, no ūdens — uz putnu, no putna — uz cilvēku, lai no cilvēka atkal trauktos tālāk, savā mūžīgajā riņķojumā. Tāpēc mazajam Nasredinam bija tik viegli saprast gan kameni, gan vēju, gan sauli, gan bezdelīgu: visi tie daļēji bija viņā. pašā. Tā lielā laime būt saliedētam ar visu pasauli, laime, kas dota vienīgi gudrajiem un arī tad tikai vecuma dienās kā augstākais viņu darba un pūļu vainags, — viņam, pašas Dzīves izvēlētajam dēlam, bija dota no dzimšanas.

Kas attiecas uz viņa līdzaudžiern — piena brāļiem no podnieku priekšpilsētas, tad viņa jūtas pret tiem bijušas nemainīgi labvēlīgas, kaut gan viņš ļoti agri sācis saredzēt cilvēku dabas nepilnīgumu. Taču Hodža Nasredins pratis būt iecietīgs, neprasot no cilvēkiem, lai tie līdzinātos eņģeļiem, jo zinājis, ka tas nav iespējams. Pēc daudziem gadiem, jau pieaudzis, viņš kādā visgudrā Ibrahima-ibn-Hataba grāmatā atradis sekojošu spriedumu: «Taču pati cilvēka dabas nepilnība ir tāda, kas neapšaubāmi liecina, ka cilvēks ieņem augstāko vietu visas pārējās radības vidū, jo tikai viņam — vienīgajam no dzīvajiem — dota iespēja kļūt pilnīgākam. Pats šis vārds «nepilnīgs», uz cilvēku attiecināts, jau satur sevī atzīšanos, ka tam ir spējas un iespējas pilnveido ties… » To izlasījis, Hodža Nasredins iesaucies: «īsta patiesība, es tā vienmēr esmu domājis!»

Taču steigsim atgriezties pie stāsta par viņa bērnību. Viņš izrādījis lielas spējas tirdzniecībā. Astoņi gadi vecs viņš patstāvīgi pārdevis podus. Šir-Mameds viņam pilnīgi uzticējies un karstākajās tirgus stundās mierīgi nodevies atpūtai kādā čailianā. Nasredinam tirgošanās gājusi no rokas: vecajam nevienu reizi neesot gadījies nožēlot savu uzticēšanos.

Reiz, kad zēns palicis pārdotavā viens pats, pienācis pircējs un izvēlējies mazu podiņu, lai tajā nopirktu medu. Paraudzījies uz milzīgajiem, rindā sastatītajiem tanuriem, kuri katrs bijuši divreiz lielāki par pārdevēju, pircējs piebildis:

—   Podi lieli, bet pārdevējs tāds nieciņš.

Nasredins, acumirklī pārvērtis šos vārdus divrindeņa pirmajā rindā, ar savu atbildi aiztaisījis viņam muti:

—   Pircējs liels, bet pirkums tāds sīciņš.

Tādas spārnotas asprātības pārsteigts un sajūsmināts, pircējs, kas vaļas brīžos pats sacerējis vārsmas un kam šajās lietās bijusi sajēga, nopircis no zēna vēl piecus podus un nekaulēdamies devīgi samaksājis.

Pircēju izvadīdams, Nasrcdins noskaitījis otru divrindeni:

Kaut tas nav sudrabs, tikai vienkāršs māls,

Lai tajā jums dzirkst vins kā saules sveiciens tāls! —

tādējādi radot pircējā vēl lielāku, taisni neizsakāmu sajūsmu. Viņš nebijis slinks pierakstīt abus divrindeņus un tādējādi tie saglabājušies līdz mūsu dienām.

Nasredins bijis īsts tirgus dēls. Viņu nekad nenogurdinājušas klaigas, jezga, drūzma, viņš augām dienām varējis peldēties šajā neizsīkstošajā, trokšņainajā straumē. Tieši tirgū viņam atgadījies kāds notikums, kas krietni palīdzējis izprast savu sirdi un prātu.

Reiz pēc pusdienām viņš ieklīdis Vecajā kamieļu laukumā. Bijis klusuma brīdis: pārdevēji un pircēji gaidījuši pārejam tveici. Visapkārt saguluši liels daudzums kamieļu, piesātinādami karsto, nekustīgo gaisu ar savu sviedru kodīgo smaku; mazais Nasredins, itin nemaz kamieļu nebīdamies, šķērsojis laukumu, brīžiem pavisam nozuzdams dzeltenajos, smakojošos sastingušo kamieļu kupru kalnos, brīžiem atkal iznākdams no tiem, samta tjubeleikai ar sarkano pušķi pazibot. Pusaizmigušais laukums viņu ne ar ko neiepriecinājis; viņš pamēģinājis sakaitināt kādu kamielēnu, taču arī tas, tveices nogurdināts, tikai vienaldzīgi pavēries un aizgriezies, nevēlēdamies spļaudīties.

Brīdi domājis, mazais Nasredins uzņēmis gaitu uz Tamerlana tiltu, kur pēc dzirdētām valodām esot apmetušies virves staigātāji. Iedams garām lielam seralam, viņš apstājies, jo izdzirdis aiz stūra kliedzienus, spiegšanu un smieklus. Sirdī gavilēdams, viņš, protams, steidzies turp.

Viņš ieraudzījis veselu jūkli tirgus puiku, savu līdzaudžu, kuri aizrautīgi nodevušies cietsirdīgam laika kavēklim. Pie sera! a ceļmalā, tieši pašā saules svelmē, sēdējusi veca ubadze — čigāniete no «liii» cilts, kas ir visnicinātākā no visām čigānu ciltīm. Bet puikas, skaļi smiedamies un vaibstīdamies, kaitinājuši viņu, izkliedzot dažādas aizvainojošas iesaukas un metot sausās zemes pinkuļus.

Sī vecene bijusi neparasti neglīta un pretīga: uz neapsegtās galvas rēgojušies bāli bezmatu laukumi, mutē aiz zilām, ļenganām lūpām dzelteni ilkņi, deguns kā āķis un sarkani pelēks, plaksti slimīgi, sarkani, izkritušām skropstām, acis apaļas, ļaunas; piedevām viņa uz ceļiem turējusi tikpat pretīgu kā pati, aiz vecuma spalvu zaudējušu melnu runci — ar vārdu sakot, īsta ragana, no tām, kas zog mazus bērnus, lai padzertos viņu asinis.

Mazais Nasredins nekavējies piedalīties kopīgā jautrībā: kliedzis un spiedzis, rūcis un rējis kā suns, līdz ar citiem lēkājis ar izbāztu mēli uz vienas kājas. Vecene lamājusies, ar dzīslaino dūri draudēdama, runcis šņācis un liecis kūkumu — tas viss bijis ļoti smieklīgi, puikas smieklos vai beigušies nost.

Beidzot vecene viņiem apnikusi, bez tam uz Tamerlana tilta jau gaidījušas citas izklaidēšanās. Cits citam garām viņi laidušies uz tiltu un tur arī laimīgi nonākuši, tieši virves staigātāju priekšnesumiem sākoties. Par veceni un tās runci puikas acumirklī aizmirsuši — un kā tur lai atceras, ja viņu ausis uzreiz, tā ka vai pušu plīst, pielija ar lielu un mazu bungu vilinošo rīboņu, dūdu spiegšanu un tauru rēkoņu, bet acis varēja laimē skatīt virves staigātājus, kas ar savām kārtīm pastaigājās pa debesīm. Tikai reizi mazā Nasredina atmiņā kā miglaina ēna pazibējusi šī vecene, pazibējusi un pagaisusi, bet tā savādi aizskarot sirdi, it kā ieskrāpēdama tajā.

Laime turpinājusies visu dienu; mājup Nasredins devies pa citu ceļu un veceni vairs neredzējis. Tomēr, stāstīdams Šir-Mamedam par aizvadīto dienu, atcerējās atkal un sāka minstināties.

—   Kas tad tev? — Sir-Mameds jautāja.

—   Vēl es redzēju kādu veceni, «liii», ubadzi, — Nasredins atbildēja. — Viņai ir melns runcis . .. Bet pēc tam mēs gājām uz Tamerlana tiltu.

Viņš īsti nemeloja, bet neteica arī īstu taisnību, tā bija pustaisnība, tātad visļaunākie meli. Un atkal kaut kas ieskrāpēja viņa sirdī.

Un tad viņš devās gulēt. Dienas skraidīšanas nokausēts, viņš no vakara cieši aizmiga. Pusnaktī viņu atmodināja briesmīgs sapnis: tirgus vecene, ļauni zobus atņirgusi, ķēra viņu, sagrāba un vilka kādā bedrē, kur šņāca un lieca kūkumu milzīgs, melns runcis, ugunīgas acis zibinādams. No šā sapņa zēnam uznāca skumjas un smeldzoša grūtsirdība: klausīdamies Šir-Mameda nopūtās un krākšanā, viņš izjuta nerimtīgi un arvien stiprāk sāpam skrambu krūtīs, it kā tur būtu ielavījies vecenes runcis un sadomājis uzasināt nagus pret viņa sirdi.

Tā viņš pirmo reizi sadzirdēja sirdsapziņas balsi, uzzināja, cik smagi sver neredzamie, slepenie svari, uz kuriem noteikti tiek nosvērta katra, cilvēka radīta ļaunuma kripatiņa, un šī svēršana ir mokoša.

Lai nesāpētu sirds, viņš pūlējās novirzīt domas uz rotaļām, uz ezi, bezdelīgām. Velti! Negribēdams domāt par veceni, Nasredins domāja vienīgi par viņu.

Un tad ar viņu notika kas apbrīnojams: jo dziļāk viņš ieslīga domās par veceni, jo mazāk palika no viņa paša un viņš arvien vairāk kļuva par veceni, it kā pāriedams uz to, tā ka, ausmai tuvojoties, viņš bija trīs ceturtdaļas no tās un tikai viena ceturtdaļa bija palikusi no agrākā viņa paša. Un, kad viņš bija kļuvis trīs ceturtdaļas no tās, viņš tapa tikpat nelaimīgs un vientulīgs kā viņa, bet viņa paša atlikusī ceturtdaļa izjuta pret veco tik neciešamu žēlumu, ka viņš pārplūda rūgtās asarās.

Nasredins visu saprata: vecās bezgalīgo vientulību, bezgalīgo rūgtumu, ka pasaulē nav nevienas viņai tuvas dvēseles. Vai gan viņa vainīga, ka dzimusi «liii» cilti, vai gan viņa pati sevi padarījusi neglītu, bet kāpēc dzīve viņu par to soda? Daudzu tūkstošu cilvēku liels tirgus visapkārt, bet viņai tas ir — tuksnesis … nē, sliktāks, jo tas viņu nicina un nīst. Par ko? Viņa arvien ir salīkusi un arvien raugās apkārt, jo arvien gaida sitienu: ar pletni, vārdu vai smiekliem — tas jau vienalga! Izņemot melno runci, viņai neviena nav; tā viņi divatā dzīvo — abi veci, vārgi, mūžam izsalkuši, visu pamesti, visā bezgalīgajā pasaulē divi vien.

Ar kādām acīm, visu to sapratis, viņš tagad skatījās uz sevi — uz savu apkaunojošo brēkāšanu nelaimīgās vecenes priekšā, uz saviem nekaunīgajiem izsaucieniem un lēkāšanu uz vienas kājas, ar izbāztu mēli. Viņš šausminājās. Viņš pats sev likās tik apkaunojošs un pretīgs, ka nespēja izturēt un, skaļi ievaidējies, pabāza galvu dziļi zem spilvena. No rīta viņš bija skumīgs, domīgs; uz ātru roku apēda plāceni, izdzēra pienu un aizskrēja uz tirgu. Aiz viņa jostas bija aizbāzts maciņš, pilns ar sīku vara naudu, — grašiem un pusgrašiem, kopā pavisam divarpus tangas. Daži nodomās: tie viņa apdomīgās taupības augļi? Nē, spēļu veiksmes augļi!

Viņš steidzās pie vecenes. Cik daudz tirgus kārdinājumu gadījās viņa ceļā: airans, medus sniegs, stiklenes, halva! Viņš vīrišķīgi pārvarēja visus tos un neatraisīja maciņu. Viņš neapstājās ari šķērsielā, kur puikas, galīgi aizmirsušies, nodevās ķīniešu spēlei, ko sauc par «ljangu», katrs liekot pa ceturtdaļgrasim. Šaja spēlē mazajam Nasredinam nebija pretinieka — un tomēr viņš pagāja garām, sāņus skatīdamies, pielikdams soli.

Veceni viņš atrada agrākā vietā pie serala. Viņai uz ce|iem gulēja runcis. Māla lauska dāvanām bija tukša tāpat kā vakar. Vecene glāstīja runci un kaut ko tam stāstīja; tas atbildēja ar klusu, žēlu ņaudēšanu — droši vien bija izsalcis.

Mazais Nasredins paslēpās sagruvuša žoga spraugā. Viņš piepeši sakautrējās. Kā lai pieiet pie vecās, ko lai saka? Pavīdēja doma: aizsviest viņai maciņu un pašam laisties lapās. Taču tas nebija savienojams ar šā brīža svinīgumu.

Pa ce]u vecenei garām gāja dažādi cilvēki — neviens viņai nepasniedza ne grasi, ne sakaltuša plāceņa gabaliņu. Nasredins skatījās un brīnījās: cik viņi netaisni un cietsirdīgi!

Viņa izbrīns pamazām pārvērtās dusmās. Bet cilvēki gāja un gāja, un vecenes lauska bija un palika tukša. Mazā Nasredina seja iekvēlojās sārtumā: kāpēc viņi nesaprot to, ko viņš ar savu bērna prātu tik nešaubīgi sapratis? Šodien viņš it nemaz neredzēja ne vecenes sarkani zilo degunu, ne dzeltenos ilkņus, jo viņa gara skatiens bija pacēlies pāri visām šīm gadījuma un mazsvarīgajām pazīmēm, saskatot aiz tām pašu galveno: neaizsargātu, vientuju cietēju.

Niknuma un žēluma vadīts, viņš pārvarēja savu biklumu un ar maciņu rokās devās vecajai klāt.

Jo tuvāk viņš tika, jo grūtāk bija iet — kājas it kā lipa klāt pie zemes.

Vecene Nasredinu pazina, viņš to saprata pēc bailīgā saspringtā skatiena. Viņa sarāvās, ievilka galvu plecos, gaidīdama no viņa, tāpat kā vakar, akmeni vai aizvainojošu vārdu.

— Se ņem, vecmāmiņ, — nošļupstēja Nasredins ar stingstošu mēli un izpurināja maciņu vecajai tieši uz ceļiem, apberot ar Vara sīknaudu šņācošo runci.

Tad viņa vīrišķība izsīka, viņš bija pārkāpis pār savas drošsirdības robežu. Apgriezies viņš metās bēgt un atjēdzās tikai pie skārda lietu pārdotavām, tālu no serala.

Paveicis savu grēku izpirkšanas varoņdarbu, viņš pēc tam veselu dienu domāja. Nolīda vienatnē un domāja. Viņa domas soļoja divās rindās — vienā par veceni un otrā par cietsirdīgajiem cilvēkiem, kas nesniedza viņai palīdzību. Viņš žēloja pirmo un dusmojās uz otriem. Taču viņš būtu savas dižās nākotnes necienīgs, ja aprobežotos vienīgi ar žēlumu un dusmām. Vajadzēja rīkoties, bet kā?

Te nu viņš pirmoreiz iepazina sava prāta spēku. Sākumā viņš atdalīja domas no jūtām, lai pēdējās nesteidzinātu pirmās, pēc tam satina juceklīgo domu kamolu stingrā kārtībā, vispirms tās vienkāršojis un nostādījis pēc vecuma, tādā secībā, kādā tās dzimušas. Tādu domu veidu viņš bija iemācījies, pie sava mazā šaha galdiņa lauzīdams galvu par gājieniem, kā to bieži bija redzējis tirgus čaihanās. Sahā mēdz būt piespiesti gājieni, pret gribu un ar zaudējumiem — taču tie jātaisa, pakļaujoties pretiniekam. Tieši tā arī nosprieda mazais Nasredins: ja Buhāras iedzīvotāji paši neprot būt žēlsirdīgi, tad viņi uz to jāpiespiež.

Nospraudis uzdevumu, viņš līdz ar to nosprauda arī savu tālāko pārdomu gultni. Viņš tās sūtīja meklēt tādu spēli, kurā viņam būtu pārsvars pār buhāriešiem. Lai sevi neapgrūtinātu ar domām par daudziem tūkstošiem cietsirdīgu Buhāras iedzīvotāju, viņš uzskatīja par lietderīgu tos savā iztēlē saliedēt vienkopus, vienā Lielā Buhārietī.

Uzdevums kļuva vienkāršāks: domāt par vienu Buhārieti, kaut arī ļoti lielu, izrādījās daudz vieglāk. Nasredins uzsāka šā tik ļoti cietsirdīgā Lielā Buhārieša dabas pētīšanu, ar nodomu atrast kādu vāju vietu tai vairogā, ar ko minētais Buhārietis aizsedz savu prātu un sirdi, lai tur neiekļūtu taisnīgs žēlums.

Lielā Buhārieša garīgā būtība izrādījās diezgan sekla: zēns kādās divās vai trijās pārdomu stundās jau aizsniedza būtības gultnes dibenu. Un tur ieraudzīja smirdošas alkatības gļotas, skopulības gliemežnīcas, pussatrunējušas vēdera patmīlības ūdenszāles. Tagad Lielais Buhārietis viņam bija tik saprotams, ka kļuva viņa gara acīm pat ārēji skaidri saredzams, pie tam neciešami pretīgā veidā. Augumā tas varēja sacensties ar jebkuru minaretu, bet bija daudz resnāks — josta uz viņa vēdera tikko tika kopā; viņš bija trekns un sārts, apaļiem vaigiem, mazām, taukos peldošām acīm, kas stulbi un gurdeni vērās uz pasauli; pa viņa seju miegaini klaiņāja pašapmierināts bezdomu smaids, bet, kad viņš pavēra lūpas, aiz tām varēja saredzēt biezu, nekustīgu, šļupstošu mēli; viņš nepārtraukti šņākuļoja, pūta un krekšķēja aiz pārmērīgā tauku daudzuma, kas sakrājies iekšās; rokā viņš turēja milzīgu — arbas riteņa lielumā — plāceni, ar medu apziestu, un, kad no tā nokodās, tad tīksmā gurdumā ste nēja un murdēja, elkoni priekšā aizlicis un apkārt skatīdamies, — vai tikai kāds netaisās atņemt viņa plāceni vai kādu gabaliņu palūgt?

Mazais Nasredins bija noskaities uz Buhāras iedzīvotājiem par viņu cietsirdību pret veceni, tāpēc tad Lielais Buhārietis viņam likās tik pretīgs. Taču dusmas ir slikts objektivitātes padomnieks; šajā priekšstatā, protams, bija maz taisnības, jo īstie buliārieši lielā vairākumā bija jauki, labsirdigi cilvēki. Viņi atteicās vecenei palīdzēt nepavisam ne aiz vēdera patmīlības, bet drīzāk tāpēc, ka neprata aiz viņas ārējā neglītuma saskatīt visu viņas ciešanu dzijumu; ja būtu saskatījuši, tad paši palīdzētu, bez kādas piespiešanas no malas; viņiem gluži vienkārši pietrūka dziļdomības. Taču zēnam nebija laika par to domāt: viņš gatavojās uz cīņu pret Lielo Buhārieti, tāpēc jau iepriekš sāka to nīst un nicināt, kā tas arvien mēdz būt jebkurā cīņā.

Pētīdams Lielā Buhārieša vairogu, mazais Nasredins diezgan ātri atrada tajā rēgojošos caurumu. Tas bija tāds, ka Lielais Buhārietis blakus visam pārējam bija ārkārtīgi ziņkārīgs un neparasti kārs uz visādiem svešzemju brīnumiem.

Triecienu vajadzēja dot tur, pa šo caurumu.

Nākamajā rītā mazais Nasredins atkal ieradās pie serala. Savu viltīgo nodomu iekvēlināts, viņš bija atskrējis pārāk agri: vecenes vēl nebija. Nācās gaidīt ne mazāk par pusstundu. Zēns pavisam zaudēja pacietību, seralam apkārt skraidīdams un veceni no visiem četriem še saolūstošiem ceļiem gaidīdams. Agrā saule nesvilināja, gaiss bija spirgts un viegls, ēnainās vietas vēl glabāja nakts dzestrumu, laistītāju bagātīgi slacītā zeme tikko sāka tvaikot siltu dvašu. Bet minaretu rakstainās cepures jau mirdzēja tik žilbinoši, ka acis nespēja ciest, it kā tie kustu, dzidrā zilgme virs tiem jau ņirbēja, plūzdama trīsoja, vēstīdama tveicīgi svel mainu dienu. Un ar katru brīdi visapkārt pieauga spēkā aizsmakusi, gārdzoša tirgus rēkoņa, tā jau pārņēma visu pilsētu no vienas malas līdz otrai, kopā ar putekļiem cēlās augšup, tricinādama allaha pilis, pārspēdama debesu eņģeļu korus. Tā bija Lielā Buhārieša balss, tā murdēšana, ēdot medus plāceni.

Drīz parādījās arī vecene. Viņai līdzi melnais runcis. Zēns nožēloja, ka nebija attapies paķert no mājām līdz gabalu vārītu aknu: tagad šis noplukušais, pretīgais runcis bija viņa tuvākais sabiedrotais pret Lielo Buhārieti.

Velti laiku netērēdams, mazais Nasredins taisni un droši devās pie vecenes:

—   Labdien, vecmāmiņ! Vai mierīgi gulējāt pagājušo nakti?

—   Labdien, labdien! — vecene atsaucās, asarojošās acis miegdama. — Nakts jau gan bija mierīga, bet diena, kā redzu, sākas nemierīgi.

Nasredins lieliski saprata, uz ko vecā mērķē savus vārdus, bet izlikās, ka nav apjautis.

Vajadzēja turpināt sarunu. Otrreiz paklanījies, viņš vaicāja:

—   Bet vai jūsu cienījamais runcis arī mierīgi gulēja šo nakti?

—   Runcis ķēra peles, tāpēc ir slikti izgulējies, — vecene atbildēja, cieši un vērīgi raudzīdamās zēnā.

No viņas skatiena Nasredins samulsa, neveikli pamīņājās no vienas kājas uz otru; visa viņa drosme bija aizlidojusi nezin kurp, bet reizē ar to no mēles pagaisuši ari visi iepriekš sadomātievārdi.

Iestājās klusums. Nasredins aprauti nopūtās, juzdams karstumu ne vien sejā, bet arī vēderā. Beidzot ar lielu piepūli, pusčukstus viņš teica:

—   Es esmu tas puika. Vakarējais. Un aizvakarējais.

Vecene klusēja, neatraudama skatienu no viņa sejas. Pēdējos

spēkus saņēmis, viņš pavisam nedzirdami piebilda:

—   Kas jūs kaitināja. Vai atceraties? …

Ja vecene arī šoreiz būtu klusējusi, viņš pagrieztos un aizbēgtu kā vakar.

Taču vecene atbildēja.

—   Vai es tevi atceros? — viņa atbildēja. — Kā lai neatcerosr tu tā pūlējies izbāzt mēli, ka man bija pat brīnums, cik tā tev gara.

Sie vārdi būtu zēnu sadedzinājuši, uz vietas pārvērtuši pelnos, ja vecene nepasmaidītu — skaidru, labu smaidu, kas atstarojās viņas sejā gluži kā saules stars.

—   Panāc tuvāk, — viņa teica. — Tu esi labs zēns, ar siltu sirdi, bet, kā esmu ievērojusi, liels nerātnis. Atzīsties nu tieši un bez viltības — kāpēc esi atnācis, ko tev vajag? Un teikšu jau iepriekš: ja atkal esi atnesis man kā vakardien divas tangas, tad labāk ej tūlīt prom ar visu savu naudu. Palīdzēt nabagiem, tas, protams, ir labs, svētīgs darbs, bet slikti, ja daži zēni tada mērķa labad lien tēvu makos. Jo kur gan citur tu varētu katru dienu dabūt divas tangas?

Mazais Nasredins aiz apvainojuma nosarka, bet atminējas, ka viņa taču ir «liii» čigāniete un tāpēc par viņu spriež tāpat kā par savas cilts puikām.

—   Ak nē! — viņš sacīja. — Es šodien esmu atnācis bez divām tangām. Es nekad nelienu tēva makā. Viņš bieži atstāj mani vienu tirgoties mūsu podu pārdotavā, un vienmēr es atdodu visus ienākumus.

—   Tas ir labi, — vecā atzina.

—   Uz svētkiem viņš pats dod man celurtdaļtangas vai pat pustangas.

—   To var ņemt, — vecene sacīja. — Tas nav grēks. Es priecājos, ka esmu maldījusies: nedusmojies uz mani.

Un tālāk valodas viņiem ritēja pašas no sevis: vārds pieķērās vārdam, kā zobiņi koka ratā — un dzirnavas sāka malt. Mazais Nasredins nosēdās blakus vecenei, paglaudīja runci, paklausījās, kā tas murrā, un vareni uzslavēja tā murrāšanu.

—   Vai viņam garšo piens un aknas?

—   To nu gan nezinu, jo nekad neesmu viņu barojusi ne ar pienu, ne aknām, — vecene smējās. — Un ari pati jau daudzus gadus neesmu tos redzējusi.

Šī rūgtā atzīšanās zēnam noderēja par tiltu pāriešanai uz sa runu par pašu galveno. Uztraukdamies un stostīdamies viņš izklāstīja vecenei savus nodomus pret Lielo Buhārieti.

Viņa sākumā klausījās ar ziņkāri, pēc tam ar uzticību un beigās aiz aizkustinājuma apraudājās.

—   Pats allabs man tevi atsūtījis, lai tu būtu mans mierinājums bezpajumtes vecumā! Prāta ziņā tu esi nedzirdēts blēdis; ja tu būtu piedzimis mūsu ciltī, tu, protams, kļūtu par galveno atamanu. Taču sirds tev ir skaidra kā taisnajam, lai dievs dod, ka arī turpmāk tavs prāts arvien pakļautos sirdij.

Mazā Nasredina nodomam vajadzēja iepriekšējus izdevu mus — kādas piecpadsmit tangas vai mazliet vairāk. Vecā izjuta pret zēnu tādu uzticību, ka bez šaubīšanās iedeva viņam šo naudu, izvilkusi to no savu netīro skrandu pašām slēptākajām padibenēm.

—   Tā ir pēdējā, — viņa sacīja. Viņai drebēja roka.

—   Neuztraucies, vecmāmiņ, tā atgriezīsies pie tevis ar uzviju, — mazais Nasredins atbildēja.

Vispirms viņa ceļš veda uz Ķīniešu laukumu, kur tirgojās ar dažādām vecām lietām; tur par piemērotu cenu — pustangu — viņš nopirka vecu pussalauztu koka būri, pietiekami lielu, tādu, kādos čaihanu saimnieki tur keklikus — kalnu irbes, ievērojamas ar savu kladzināšanu, kas atgādina stikla šķindu. Pēc tam zēns devās uz vietu, kur apmetušies koka darbu amatnieki, atrada meistaru, kas uzņēmās būri salabot, — tam izgāja vēl pustangas. Trešā pustanga tika samaksāta krāsotājam, kas izkrāsoja būri visās krāsās, kādas vien viņam bija, — zaļā, zilā, sarkanā, dzeltenā un baltā. Visbeidzot krāsotājs k|uva devīgs un piedevām apvilka būri ar platu zeltītu apmali, iesaukdamies:

—  Tagad, zēn, tev atliek tikai noķert brīnumputnu ar dārgakmeņu spalvu astē!

—   Tas jau ir noķerts, — Nasredins atbildēja. — Brīnumputns, kāds Buhārā vēl nav redzēts: ar četrām ķepām un melnu vilnu.

Nodevis būri vecenei (tā plaukstas vien sasita, tādu greznumu redzēdama), mazais Nasredins no jauna devās uz tirgu.

Šoreiz viņš atgriezās tikai ap pusdienas laiku:

—   Iesim, vecmāmiņ, viss ir gatavs.

Vecene krekšķēdama piecēlās, paņēma rokās pusaizmigušo runci, kas vārgi pavēra dzeltenās acis, zēns paņēma būri, un viņi devās ceļā.

Apstājās Ķīniešu laukuma tuvumā, triju ceļu krustcelēs. Te sākās trīs visdzīvākās pārdotavu rindas: audēju, kurpnieku un skārdnieku. Mazliet nomaļus no krustcelēm vecene ieraudzīja nelielu telti — pie četrām kārtīm piestiprinātas meldru mašas. Divas ieejas — viena otrai pretī — bija aizsegtas ar rupja, nebalināta audekla paklājiem. Pie telts sēdēja tās cēlējs, kāds tirgus večuks; saņēmis no Nasredina divas tangas, viņš pateikdamies devās prom.

Zēns ieveda veceni teltī. Tur bija ierakts stabs ar augšgalā piestiprinātu platu dēli — būrim. Nekā vairāk teltī nebija. Gaisma krita no augšas caur jumta caurumu.

—   Pakavējies te, vecmāmiņ, — Nasredins sacīja. — Man vēl ir viens darbs — pēdējais.

Veceni pametis, viņš devās prom gar kurpnieku rindu, pēc tam pa šķērsielu uz Jeskilhauzas ūdenskrātuvi, pie kuras tajos laikos sēdēja tirgus rakstveži, visdažādāko lūgumu un sūdzību sacerētāji, bet visvairāk jau gan apsūdzību.

Tā bija visķildīgākā, vismēlnesīgākā un kašķīgākā vieta visā tirgū; te arvien notika strīdi, savstarpēja atmaskošana, lādēšanās, pārmetumi, slavināšana un nevaldāma, nedzirdēta lamāšanās, no kuras aptumšojās prāts. Te mājojošo rakstvežu vidū nebija neviena, kas pagātnē būtu bijis zemāks par galma rakstvedi kaut kur Stambulā, Tcherānā vai Horezmā, nebija neviena, kas savā laikā nebūtu devis glābēju padomu valdniekam un tieši tādā brīdī, kad visi veziri, augstmaņi un ierēdņi apjukumā klusējuši, nebija neviena, kam pagājušās dienās nebūtu bijis vismaz Lielā Lauvas ordenis…

Parasti palīdzības meklētāji pie ūdenskrātuves sāka pulcēties pēc pusdienām, un tad troksnis te mazliet aprima, jo rakstveži iegrima darbā. Bet mazais Nasredins bija atnācis priekšpusdienā, tātad vislielāko strīdu laikā. Viss virda un mutuļoja; kurš ar kuru strīdējās, kurš kuru lamāja — nebija iespējams saprast: ikviens zākāja visus un visi — ikvienu; skanēja tik neaprakstāmas klaigas, ka bija jābrinās, kā Jeskilhauzas ūdens spēj palikt gluds un rāms tik ļaunu lamu un visādu tenku viesulī.

—   Ak kraupainās hiēnas kucēni — pie kaimiņa griezdamies, kliedza kāds gaudens vecis, kārns un salicis, «mim» burtam līdzīgs. — Ak nicināmais nejēga, kas neprot uzrakstīt, kā nākas, «alifu»! Visi atceras, kādu sūdzību tu pērnziem biji tiesai sacerējis. «Lielā valdnieka varas lāpa» vietā tu biji uzrakstījis «tievā galdnieka spara tapa», redz, ko tu biji uzrakstījis!

—   Kas uzrakstījis «galdnieka tapa»? … Es esot uzrakstījis «galdnieka tapa»? — aiz niknuma aizelsās viņa kaimiņš, kas bija līdzīgs burtam … taču nevar pat sacīt, kādam burtam viņš bija līdzīgs, visdrīzāk gan visam arābu alfabētam reizē, jo viņš visu laiku mainīja savus apveidus, un nepārtraukti sīki drebuļi kratīja te vienu viņa ķermeņa daļu, te jau citu — galvu, kājas, rokas, pirkstus un muguru; šķita, ka pat viņa iekšas visu laiku vēderā kustas un pārvietojas. — Labāk atceries, ka tu pagājušajā gadā gandrīz vai pazudināji savu klientu, kad lūgumā emīram vārda «spožība» vietā biji uzrakstījis «bozība»! Vai atceries?

Visapkārt ķiķināja, smēja, sprauslāja, rēca dažādās balsīs. Salīkušais «mim» līdzīgais rakstvedis nejauki saviebās un sāka griezt zobus, gatavodamies cienīgi atbildēt.

Mazais Nasredins, viņa atbildi negaidījis, pagāja garām.

Ne bez pūlēm viņš šajā ļaunuma paisumā sameklēja kādu pavecu rakstvedi, kas nepiedalījās kopīgā ķildā un arī ne jau aiz godprātības vai bikluma, bet aiz cita, pavisam sīka iegansta. Viņš klausījās. Tievo kaklu izstiepis, spīdinādams saulē milzīgu, pliku pakausi, kas ar savu smagumu it kā bija saspiedis kaulaino seju, viņš klausījās, uztverdams katru garām skrejošo vārdu, ko kāds nejauši izmeta savstarpējo pārmetumu virpulī un kas viņam varēja noderēt apsūdzībai. Un tūlīt pat slepus pierakstīja ar svešzemju burtiem, lai kāds gadījums viņu neatmaskofu pārējiem rakstvežiem. Kad mazais Nasredins piegāja pie viņa, viņš pašlaik pierakstīja. «Bozība,» viņš čukstēja, niedres spalvu čirkstinādams, un viņa plāno lūpu kaktiņos ielipa tāds smīns, tik kluss, ļauni priecīgs smīns kā čūskai, ka pēc tā jau iepriekš varēja noteikt, kā būs jābožas tam, ko viņš tuvākā nākotnē ar šo «bozību» gatavojas paglāstīt.

Pacēlis acis uz mazo Nasredinu, viņš vaicāja:

—   Ko tev vajag, zēn?

—   Man vajadzīgs īss uzraksts ar tušu uz ķīniešu papīra. Pavisam īss.

—   īss uzraksts! — rakstvedis iesaucās, par pasūtītāju priecādamies un vēl par tādu pasūtītāju, kura priekšā tā mazgadības un nepieredzes dēļ var palaist mēlnesības pāva asti visā bezgalīgā plašumā. — Pateicies, zēn, liktenim, kas tevi atvedis pie manis, jo visā Buhārā neviens labāk par mani neprot rakstīt ar otiņu, tieši ar tušu un uz ķīniešu papīra! Kad es biju Bagdādes Lielā divana rakstzinis un pie sava samta halāta nēsāju Lielā Lauvas ordeni — zelta ordeni, dārgakmeņiem izrotātu, ko man pasniedza pats kalifs …

Mazajam Nasredinam vajadzēja uzklausīt viņa runas plūdus līdz beigām, bet mums pēc tā nav nekādas vajadzības, jo vairāk tāpēc, ka ikviens pats daudzas reizes ir dzirdējis ko tamlīdzīgu. Tāda dižošanās ar savu pagātni mūžam piemīt cilvēkiem, kas nokļuvuši dzīves padibenēs, un tāda pastāv visās paaudzēs, pati savā būtībā nemainīdamās. Pastāstījis par likteņa netaisnību, ienaidnieku viltību un ar to beidzis, rakstvedis pavaicāja:

—   Kāds uzraksts tev, zēn, vajadzīgs? Saki, un es tevi darīšu laimīgu.

—   Pavisam tikai trīs vārdus, — mazais Nasredins sacīja. — Ar lieliem burtiem: «Zvērs, vārdā kaķis.»

—   Kā? Atkārto … «Zvērs, vārdā kaķis?» Hm …

Rakstvedis saknieba lūpas un pievērsa zēnam savu skaudro*

vērīgo acu caururbjošo skatienu:

—   Bet saki, — kam tev tāds uzraksts vajadzīgs?

—   Kas maksā, tas zina, par ko viņš maksā, — Nasredins izvairīgi atbildēja. — Cik tas maksās?

—   Pusotras tangas, — sekoja atbilde.

—   Tik dārgi? Pavisam tikai trīs vārdi!

—   Toties kādi vārdi! — rakstvedis atbildēja. — Zvērs! … — Viņš sataisīja noslēpumainu, ļaunu vēstošu seju. — Vārdā!… — Viņš nočukstēja šo vārdu, likdams tam izskanēt tā noziedzīgi sazvērnieciski. — Kaķis!… — Viņš nodrebēja un ar visu augumu atsprāga atpakaļ, it kā būtu pieskāries čūskai. — Kas gan tādu darbu uzņemsies lētāk?

Mazajam Nasredinam vajadzēja vien maksāt pusotras tangas, kaut gan viņš tā ij nesaprata, kur slēpjas uzraksta noslēpumainā bīstamība.

Rakstvedis izvilka no paklāja apakšas gabalu dzeltenīga ķīniešu papīra, ar nazi to apgraizīja, apbruņojās ar otiņu un ķērās pie darba, sirdī nožēlodams, ka no trim viņam uzticētajiem vārdiem ne ar kādu veiklību nav iespējams izdabūt kaut vienu, par ko varētu apsūdzēt.

Atpakaļceļā mazais Nasredins aizkavējās vienīgi pie kurpniekiem, kur ar apavu līmi pielīmēja uzrakstu pie gludi noēvelēta dēlīša.

Pakārts virs ieejas teltī, uzraksts ieguva diezgan vilinošu izskatu:

—   Tagad, vecmāmiņ, vāc tik naudu, — sacīja mazais Nasredins.

Būrī iesēdinātais runcis jau bija ievietots teltī un tur, vientulībā garlaikodamies, apnicīgi bēdīgi ņaudēja.

Vecene ar savu lausku apsēdās pie ieejas.

Mazais Nasredins nostājās kādus trīs soļus attālāk, tuvāk pie ceļa, ievilka pilnas krūtis gaisa un sāka kliegt tik skaņi, tik griezīgi, ka vecenei ausīs iemetās neciešams niezis.

—   Zvērs, vārdā kaķis! — Nasredins kliedza, sasarcis un tupdamies aiz piepūles. — Iesprostots būrī! Viņam ir četras ķepas! Četras ķepas ar asiem nagiem, kas atgādina adatas! Viņam ir gara aste, kas brīvi lokās pa labi un kreisi, uz augšu un leju un var pieņemt visdažādākos veidus — izskatīties pēc āķa un pat pēc gredzena! Zvērs, vārdā kaķis! Viņš met kūkumu un kustina ūsas! Viņš apaudzis ar melnu vilnu! Viņam ir dzeltenas acis, kas tumsā gail kā nokaitušas ogles! Viņš rada skaņas — pretīgas, kad izsalcis, un tīkamas, kad paēdis! Zvērs, vārdā kaķis! Viņš atrodas būri, stingrā, drošā būrī! Katrs par diviem grašiem var viņu aplūkot bez jebkādām briesmām! Stingrā, drošā būrī! Zvērs, vārdā kaķis!…

Nepagāja ne vairāk par trim minūtēm, kad viņa pūles vainagojās. Kāds tirgus slaists, nākdams no skārdnieku būdu puses, apstājās, paklausījās un pagriezās uz būdu. Pēc izskata tas bija īsts Lielā Buliārieša līdzinieks, tikai augumā mazāks, — Lielā jaunākais brālis, tāds pats resns, sārts, ar tādu pašu gurdenu un miegainu skatienu. Viņš pienāca Nasredinam gluži blakus un, rokas izpletis, sastinga. Viņa treknā seja vispirms gausi izplūda smagā, dumjā smaidā, acis apstājās un kļuva stingas.

— Zvērs, vārdā kaķis! — Nasredins viņam iebrēca tieši sejā. — Sēž būrī! Divi graši par aplūkošanu!

Mazais Buhārietis ilgi stāvēja, tīksmā bezdomībā klausīdamies šajā brēkšanā, pēc tam piegāja pie vecenes, ar resniem pirkstiem parakņājās aiz jostas un iesvieda viņas lauskā divus grašus.

Tie noskanēja vien. Mazā Nasredina balss pārtrūka aiz uztraukuma. Tā bija uzvara.

Mazais Buhārietis pacēla aizsegu, iegāja teltī.

Nasredins apklusa, ar pamirušu sirdi gaidīdams viņu iznākam.

Mazais Buhārietis teltī palika ļoti ilgi. Ko viņš tur darīja, nav zināms; jādomā — aplūkoja zvēru. Kad iznāca, viņa seja pauda apjukumu, aizvainojumu un neizpratni, gluži tā, it kā tur, teltī, viņam galvā būtu uzmaukts zābaks un mutē iebāztas ziepes. Viņš atkal piegāja pie mazā Nasredina, kas kliedza savu kliegšanu, atkal, rokas iepletis, sastinga, — tikai tagad viņa sejā svētlaimīgā smaida vietā atspoguļojās neskaidrs prāta satraukums. Viņš apjauta, ka ir piemuļķots, bet kādā veidā, to nevarēja saprast.

Tā Mazais Buhārietis aizgāja. Bet pie telts jau stāvēja trīs citi un skaļi strīdējās, kuram pirmajam aplūkot zvēru.

Sie izrādījās attapīgāki, — pēdējais, nākdams laukā no telts, locījās nevaldāmos smieklos. Bet, tā kā ikvienam piemuļķotajam gribas, lai pārējie neizrādītos gudrāki, tad šie trīs ne vārda nebilda diviem nākamiem, kas stāvēja pie ieejas.

Zvēra aplūkošana turpinājās visu dienu. To aplūkoja tirgoņi, amatnieki, iebraukuši zemnieki, pat daudz zinoši islama vīri baltās čalmās ar ielocītām virsām. To aplūkoja līdz barošanai, kad tas radīja pretīgas skaņas, un pēc barošanas ar aknām, kad tas vairs neradīja nekādas skaņas, bet laizījās un kasīja laukā no savas vilnas blusas.

Telti slēdza, kad sāka rībēt bungas. Vecene saskaitīja dienas ienākumus. Deviņpadsmit tangasl Jau pirmā diena bija atmaksājusi visus viņas izdevumus ar uzviju, nākamā solīja skaidru peļņu.

Vecenes dzīve pārvērtās kā uz burvju mājienu. Viņai nu bija radusies pašai sava pajumte, jo telts bija viņas neapstrīdams īpašums. Teltī viņa palika pārgulēt naktis. Runcis, no būra izlaists, ar paceltu asti staigāja pa kaktiem, apostīdams jauno mājokli.

Mazais Nasredins klaigāja pie telts vēl trīs dienas, pēc tam teica vecenei, ka vajadzēšot ņemt kādu vietnieku, jo viņam mājās esot citi darbi. Par trim tangām dienā nolīga kādu večuku, bijušu muedzinu. Tas klaigāja gan skanīgi, bet pārāk stiepti kā lūgšanu, nācās tam nopirkt bungas, ar kuru rīboņu viņš nu jauca savus saucienus, lai iznāktu vilinošāk.

Zēns veceni neaizmirsa: apciemoja katru nedēļu. Tikšanās abiem vienmēr sagādāja prieku. Vecā zēnam pastāstīja par savas bagātības pieaugumu un arvien piedāvāja pusi. Un viņš arvien atteicās — paņēma tikai vienu tangu kārumiem, lai veco nesarūgtinātu.

Pirms projām iešanas Nasredins iegāja teltī un aplūkoja zvēru. Runcis, katru dienu barots ar aknām, bija apvēlies līdz nepazīšanai, galīgi palaidies slinkumā un vienmēr gulēja uz spilvena, kas bijā tam iegādāts. Zēns atvēra būri un glaudīja runci, brīnīdamies par tā zīdaino spalvu; runcis mazliet pavēra vienu aci, tikko manāmi pakustināja asti un atkai iegrima miegā.

Ziemai nākot, zēns un vecene izšķīrās: viņa pārcēlās uz Nainanganu pie kādiem saviem radiem čigāniem. Viņa aizbrauca slēgtā arbā — redz cik lielu bagātību bija iemantojusi! Kā viņa raudāja, uz atvadām apskaudama mazo Nasredinu! Zēns pēdējo reizi uzlūkoja zvēru, kas gulēja būri uz spilvena, un arba devās ceļā …

Vēlāk, reiz nokļuvis Širazā, lielā Saadi dzimtenē, Hodža Nasredins (tad viņš jau bija Hodža Nasredins!) tirgū piepeši izdzirdēja skanīgu saucēja balsi: «Zvērs, vārdā kaķis! Zvērs, kas sēž būrī!» Ar satrauktu sirdi viņš steidzās uz šo saucienu pusi un laukumā ieraudzīja telti. Pie ieejas sēdēja jauna čigāniete — jautra, skaista, ar auskariem un krellēm; viņai priekšā nolikta nospodrināta vara paplāte naudai. Bet pretī, otrā pusē ieejai, pie sienas snauda vecene, jau pavisam, pavisam sačākstējusi, pārkāpusi to zemes dzīves robežu, aiz kuras cilvēkam miegs un nomods saplūduši vienkopus … Hodža Nasredins nometa uz paplātes lielu sudraba rūpiju — tīšām, lai ilgāk varētu pakavēties pie skaistās čigānietes, kamēr tā meklēs, ko izdot. Viņa, protams, to visu uzreiz saprata un meklēja vara sīknaudu nesteigdamās, kautri aizsegusi acis ar samtainām skropstām, bet nododama sevi ar smaidu, kas vizēja uz sārtajām, spirgtajām lūpām. Hodža Nasredins iegāja teltī un ieraudzīja runci, — apbrīnojami! — to pašu, sačākstējušu tāpat kā vecene. Hodža Nasredins pasauca runci, — tas nekustējās, nedzirdēja: droši vien aiz vecuma bija kļuvis kurls.

Izgājis pa otru telts pusi, Hodža Nasredins atkal atgriezās pie ieejas. Jaunā čigāniete nodomāja, ka viņas dēļ, un sāka atklāti smieties, zobus zibinādama. Bet, viņai par lielu īgnumu, nesaprašanu un pat nepatiku, Hodža Nasredins uzskatīja par labāku aprunāties ar veceni. Viņš noliecās pie vecās un klusi sacīja:

— Sveika, vecmāmiņ, atceries Buhāru, atceries tirgus puiku, vārdā Nasredinu …

Vecene notrīsēja, viņas sejā atplauka acumirklīga gaisma, aptrūka elpas, viņa klusi iekliedzās un ar visu augumu paliecās uz priekšu, ar drebošajām rokām gaisu tvarstīdama. Bet Hodža Nasredins jau gāja prom, sacīdams sev: «Lai tas viņai ir kā gaistoša pagātnes atbalss, kā garām skrejošs, viegls sapnis pirms tā mūžīgā miega, kas drīz aizvērs viņas acis …» Viņš atskatījās: vecā vēl nebija atguvusies un joprojām ar drebošām rokām tvarstīja un skāva gaisu, bet jaunā ārkārtīgi pārsteigta un satraukta meta straujus skatienus te uz veceni, te uz pūli, kurā bija nozudis dīvainais apmeklētājs.

Viņš vairs neatskatījās, un tirgus izkausēja viņu savā raibajā, trokšņainajā mutulī.

Hodžam Nasredinam bērnībā atgadījās vēl viens svarīgs notikums Buhāras tirgū.

Viņš klaiņāja starp pārdotavām. Neciešams karstums aizdzina viņu pie ūdenskrātuves. Nopakaļ nāca kāda sieviete, cieši ar plīvuru aizsegusies. Viņš dzirdēja aiz muguras soļus, atskatījās.

—    Pagaidi! — sieviete sacīja dīvainā balsī un, pienākusi klāt, plīvuru atsegusi, noliecās pār viņu. Viņa pielika sausas, karstas plaukstas pie viņa vaigiem, pielieca ciešanu pilnu, vāju seju pie viņa sejas, ar acīm ieurbās viņa acīs, it kā gribētu ieliet savu dvēseli viņējā, vai, otrādi, izdzert viņējo. Nasredins samulsa — ko viņai vajag? Viņas acis bija melnas, lielas, valgas no asarām.

—   Ej! — viņa nočukstēja, puisēnu viegli atgrūdusi. — Lai visvarenais allahs tevi pasargā vienmēr un visur! Ej! …

Viņa nolaida plīvuru un ātriem soļiem, gluži kā vajāta, pazuda kādā šķērsielāZēns neizpratnē noskatījās viņai pakaļ, toreiz neko nesapratis. Pēc stundas, raibajā tirgus jūklī, viņš šo sievieti jau vairs neatcerējās. Un vairs nekad neatcerējās.

Pēc daudziem gadiem, būdams jau pieaudzis, kaut kur pusceļā starp Beirutu un Basru, nakšņodams seralā, viņš sapnī ieraudzīja šo sievieti — pazina tās seju, acis, tās balsi: «Lai visvarenais allahs pasargā tevi vienmēr un visur…»

Viņš pamodās un ar salstošu sirdi, viscaur drebēdams, saprata, ka šī sieviete bija viņa īstā māte. Tas nebija kāds nejaušs minējums, bet cieša apziņa, skaidra un nelokāma, kas atlidoja pie viņa nez no kurienes. Viņš nodomāja, ka nekad viņai nav teicis nevienu vārdu: juzdams lielu žēlumu un lielu mīlu pret viņu, Hodža Nasredjns sāka raudāt, bez gala atkārtodams maigus un mīļus vārdus, kādus bērni saka mātēm. Šķita, ka ir pavērušās durvis uz viņa sen aizgājušo, visagrāko bērnību: šie vārdi radās paši no sevis, un viņš tos atkārtoja, skūpstīdams melno nakts gaisu, pārliecināts, ka viņa dzird un ar savu mātes sirdi — izmocītu, bet dzīvu, — atbild viņam …

Tā viņš sapnī sastapās ar savu māti, taču tās vārdu nekad neuzzināja un vēlāk nekad neapmeklēja viņas kapu; un kur gan viņš lai būtu meklējis tās bezvārda kapu un kāpēc, ja viņa tā arī palika viņam uz visu mūžu neapstrīdami dzīvai

Beigsim stāstu par Hodžas Nasredina bērnību. Protams, mūsu stāsts nebija visai pilnīgs, jo to dažu drupatiņu, ko mēs atradām, nekam vairāk nepietika. Bet mums seko citi, katrs atradīs jaunas drupatiņas, atnesīs tās kopīgā dārgumu glabātuvē un beigu beigās no visa savāktā ar kopīgiem spēkiem radīsies jauna grāmata par Hodžu Nasredinu — grāmata par viņa bērnību. Mūsu devums tajā nebūs liels, toties — pamatā. Tas varbūt vēl nedzimušais meistars, kam lemts šo grāmatu uzrakstīt un uzlikt uz tās savu attēlu, nenoklusēs par mūsu darbu — tas ir mūsu atalgojums, cerība un mierinājums.

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

Atgriežoties uz mūsu vēstījuma taisnā ceļa par Hodžas Nasredina dzīvi un darbiem Corakā, sāksim par ēzeli.

Tas pārdzīvoja pasakainas svētlaimes dienas. Nekad vēl dzīve tam nebija uzsmaidījusi tik bezgalīgas laimes un brīnišķu veiksmju pērļainā mirdzumā. Vispirms ēzelis no māla būdas pakalnā pārceļoja uz Agabeka namu, uz tā vislabāko istabu ar durvīm uz dārzu, kurp tas jebkurā laikā varēja nokāpt pa platiem, nolaideniem pakāpieniem un bez bailēm apēst jebkuras puķes un lapas; otrkārt, visu ēzeļa vēlmju apmierināšanai arvien bija gatavībā paplātes ar dažāda veida veģiem, aprikozēm, redīsiem, agrām melonēm un citiem Čorakas dāsnās zemes augļiem. Ūdeni ēzelim pasniedza tikai ar rožu aromātu atsvaidzinātu. Redz, cik tālu Hodža Nasredins bija pratis pārliecināt Agabeku, ka ēzelis patiešām apburts! Agabeks bija pat sācis domāt par ēzeleni ēzelim, bet sava nodoma ceļā sadūries ar neatšķetināmām šaubām, jo nevarēja saprast, pēc kā te lai vadās — pēc apburtā ārējā izskata vai pēc gara būtības?

Visā pārējā Agabeks velti laiku nezaudēja, — visas viņa pūles, visas sarunas un viltības bija vērstas uz vienu mērķi: atsaldēt apburtā valdniecisko sirdi no Hodžas Nasredina un pievilkt pie sevis. Šā mērķa labad viņš pavadīja pie ēzeļa augas dienas, pats to apkalpoja, pacietīgi paciezdams visas ēzeļa bezjēdzības, kuru bija pietiekami, jo «kas kūtij pieklājīgs, tas istabai bezjēdzīgs». Viņš pielietoja visus līdzekļus, lai Hodža Nasredins nekad nepaliktu vienatnē ar ēzeli un visādi rauca īsumā viņu tikšanās brīžus. «Viņa spožība princis ir noguris» vai «prin cis aizņemts valstiskās darīšanās», — viņš ietekmīgi ziņoja Hodžam Nasredinam un vadīja to prom uz māla būdu pakalnā.

Hodža Nasredins padevīgi gāja arī, kaut viņam briesmīgi gribējās uzzināt, ko Agabeks stāsta ēzelim augas dienas, kad tie paliek divatā. Un viņš dzirdēja. Reiz, atnācis neierastā laikā, viņš tos atrada dārzā, slepenās sarunās iegrimušus. Stāvēdams dobēs starp jauki smaržojošām lefkojām un neļķēm, ar pakaviem mīņādams apburoši tīro ziedu paklāju, ēzelis šņākuļodams, šmakstinādams, vēderu rūcinādams, rija no Agabeka rokas meloni, šķēli pēc šķēles, bet tā garajās ausīs plūda viltīgas runas.

—   Un pēc tam, ak jūsu gaišība princi, — Agabeks čukstēja,

—   viņš at|āvās nedzirdētu nekaunību: nopelt jūsu valdniecisko dabu un tādā pašā veidā ari jūsu imperatora tēva dabu. Viņš sacīja … Nē, mana mēle atsakās atkārtot neķītrības, ko viņš sacīja. Viņš teica: princis esot kašķīgs un muļķis. Ne jau es, to teica viņš. Princis esot ķildīgs, sīkumains, stūrgalvīgs un pašreizējais bēdīgais izskats pilnā mērā atbilstot viņa gara būtībai. Vai tikai aiz visa tā neslēpjas |auns nodoms — pamest augsto princi kaut kur pa ceļam uz Kairu vai — kas būtu vēl ļaunāk! — par niecīgu maksu pārdot dzinējiem kā visparastāko ēzeze-zelli!… Kā visparastāko starp pārējiem garaušiem, četrkājainiem, un tādējādi pazudināt Ēģiptes tronim vienīgo un likumīgo mantinieku? … Un vēl viņš teica …

Slēpdamies aiz ķīniešu žitola krūmiem, Hodža Nasredins klusi devās prom, Agabeka nepamanīts.

Naktī viņš sacīja zaglim:

—   Es dzirdēju apsūdzību, — auglis ir nobriedis.

—   Tu, kā arvien, esi rīkojies nekļūdīgi, — zaglis piebilda. Teic, — kādu viņa sirds stīgu tu izvēlējies, lai tik sekmīgi varētu spēlēt?

—   Skaudību. No visām muļķīgajām un kaitīgajām jūtām, kādas piemīt cilvēkiem, šīs diezin vai nav visstiprākās. Indiešiem ir viena pasaka. Allahs teicis kādam cilvēkam: «Lūdz man visu, ko vēlies, un es tev došu, bet tikai ar vienu noteikumu — ka tavam kaimiņam došu divreiz vairāk. Ja tev muižu, tad viņam divas, ja tev vienu zirgu, tad viņam pāri. Ko tu gribētu saņemt?»

—   «Visvarenais, es tev lūdzu,» šis cilvēks atbildējis, «izņem ulan vienu aci!…»

Nodziedāja trešie gaiļi — ausmas vēstītāji. Zaglis piecēlās un paklanījās pret Ilodžu Nasredinu.

—   Man laiks. Kādus uzdevumus man dosi, ko lai es daru tuvākā nākotnē?

—   Tevi gaida vēl viens ceļojums uz Kokandu.

—   Visžēlīgais allah! Katrs ceļojums — tas ir pāris zābaku. Pazoles uz šejienes akmeņiem dilšus nodilsti

—   Pēdējo reizi! Uz šejieni tev vairs nebūs jāatgriežas, es tevi panākšu Kokandā.

—   Ko lai dara — esmu gatavs. Kad pavēlēsi doties ceļā?

—   Es pateikšu …

Agabeka dārzā, vistālākajā stūri, atradās maza lapene, te nebija ne lefkoju, ne hiacintu, te nekad neielūkojās dārznieks ar savu nazi, brīvi auga efejas un meža vīnogulāji, lapas sajaukuši; rītos lapenē ilgāk turējās rasots spirgtums, smaržoja pēc piparmētrām un valgas zemes, un visapkārt ilgāk dziedāja putni, jo biezais zaļumu aizkars neielaida te pārāk agrīnas saules starus. Šai lapenē kādā rītā notika svarīga Ilodžas Nasredina saruna ar Agabeku.

Vecs kalps — akls, kurls un mūžam klusējošs — atnesa vīna krūku un divas tases, tas bija vienīgais kalps, kas palicis namā, visus pārējos Agabeks atlaidis, lai apburtā noslēpums neiekļūtu ļaužu mutē. Un tagad, no apsūdzēšanas nebīdamies, viņš ar aizrautību nodevās neķītrajam, slepenajam dzeršanas netikumam, aicinādams uz to arī Hodžu Nasredinu. Šodien sāka jau no rīta.

—   Saimniek, tu slikti pildi prinča uzdevumu, — Hodža Nasredins sacīja, ņemdams no Agabeka rokām līdz malām piepildīto tasi. — Mana aizbraukšana tuvojas, bet tu līdz šim vēl neko neesi darījis, lai mani sagatavotu Ēģiptes vezīra un pils kases kasiera amatam.

—   Vai tad tu domā jau doties ceļā?

—   Ceļš līdz Kairai tāls.

—   Bet pavisam nesen tu teici, ka nepieņemšot vezīra amatu. Tu domāji par savu zinātni — par vientuļu mājokli un pieticīgu dzīves iztiku.

—   Es arī tagad tā domāju, bet valdnieks taču var tam nepiekrist. Pateiks — pieņem amatu vai ej zem bendes cirvja. Ar viņu strīdēties neiesi. Tad nu es visādam gadījumam nolēmu sagatavoties amatam.

Agabeks sāka nemierīgi mirkšķināt miglainās acis un šņākt.

—   Bet kā ar slepeno istabu? — viņš atgādināja.

—   Taisni par to es gribēju ar tevi aprunāties — par labākajiem līdzekļiem, kā no tās izvairīties. Tu-esi daudz pieredzējis un gudrs — pamāci mani. Bet par atalgojumu, — es zvēiu! — atsūtīšu tev no Ēģiptes ar zeltu apdarinātu kaljanu un sudraba krūku vīnam.

Kaljans un krūka! — tas bija tas pats, kas apsolīt izslāpušajam tuksnesī divas ūdens lāses. Ne jau par kaljanu un krūku sapņoja Agabeks, bet par Kairas pils pagrabiem, kas pilni ar zeltu. Un bez tam vēl par slavu un lielu varu, kas dārgāka par naudu.

Hodža Nasredins sēdēja, galvu nodūris, viņš neskatījās uz Agabeka seju, bet toties nenovērsa acu no tā rokām. Un pēc resno pirkstu drebēšanas, pēc uzpampušo dzīslu raustīšanās lasīja viņa dvēseli tik skaidri kā burvju grāmatu. Tāpēc viņam nebija negaidīti Agabeka vārdi:

—   Uzakbaj, bet kas būtu, ja tu atdotu princi man?

Uzreiz piekrist nevarēja: lai viņš vēl iedegas!

—  Tev? — Hodža Nasredins pasmīnēja. — Vēl varenāki vīri man lūguši to pašu. Taču, pirmkārt, princis par pavadoni uz Kairu vēlas tikai mani, otrkārt…

—   Princi var pierunāt. Bez tam, kamēr viņš ir šajā izskatā, ēzeļa …

—   Ar viņu var rīkoties bezgodīgi, tā tu gribi sacīt? Viņu apkrāpt? Ak saimniek!

—   Es nepavisam tā nedomāju. Taču viņa atbildi var saprast pēc savas vēlēšanās. Tā kā cilvēka valoda nav viņa spēkos …

—   Bet astes vicināšana un ausu kustināšana?

—   Nu to jau tieši var saprast!

—   Patiesi, saimniek, tu esi dzimis galma amatiem. Taču pastāv vēl otrs šķērslis — tu pats.

—   Es? …

—   Ar ko tu vari man samaksat?

Agabeku sagrāba tik mežonīga vēlēšanās tikt par Ēģiptes vezīru, ka viņš kļuva pat daiļrunīgs.

—   Tu alksti pēc vientulibas? — viņš teica, noliekdamies pie Hodža Nasredina. — Kur tu atradīsi lielāku vientulību kā šeit, pilnīgā klusumā? — Patiešām, visapkārt valdīja klusums kā gaišs sapnis. — Tu gribi, lai tev būtu dzīves iztika? Mans ezers dos tev pietiekami bagātai dzīvei.

—  Jā, bet visa šī noņemšanās ar ezeru un ūdens došanu, — Hodža Nasredins izskata pēc stīvējās. — Tas mani kavēs no zinību darba.

—   Pieņem pārvaldnieku. Tas par mazu algu visu izdarīs pats.

—   Pareizi, var taču nolīgt pārvaldnieku! Kā man tas neienāca prātā! _.

—   Protams! Nodosi ezeru pārvaldniekam, un pats varēsi vakt savu burvju zāli.

—   Burvju zāli! — Hodža Nasredins atdzīvojās. — Tas tieši man piemēroti — vākt burvju zāli!

—   Kā tad,, kā tad! — Agabeks piebalsoja, priecādamies, ka atradis drošu atslēgu. Viņa prāts, sen jau pārvērties par viltību, sāka kustināt un spirināt visas savas četrdesmit kājiņas.

—   Tieši burvju zāli! Tā te aug neskaitāmā daudzumā, es tikai tev negribēju teikt. Visur aug! Vienu jau tu atradi. Bet kas tas ir? Simtā daļa! …

—   Vai patiesi simtā da(a? — Hodža Nasredins nočukstēja gluži kā pamirdams.

—   Tūkstošā! Tūkstošā daļa!… Tu vēl nezini, cik daudz te saaudzis burvju zāles!

Agabeks, vīna iesildīts, muldēja bez apdomas, it nemaz nebīdamies, ka viņu varētu melos pieķert, jo viņa priekšā sēdēja vīrs, kas nodarbojas ar zinātni, tātad ikdienas darīšanās līdzīgs mazam bērnam un noteikti krāpjams. Bet viņa priekšā sēdēja Hodža Nasredins, kas prata savienot dvēseles spārnus ar prāta vērīgumu un itin nemaz nevēlējās padarīt sevi par treknu aunu visādiem pa zemes virsu rāpojošiem, blēdīgiem garāmgājējiem, — redz no kā vajadzētu visiem mācītiem vīriem, visiem zinātniekiem un dzejniekiem ņemt piemēru savai ikdienas dzīvei!

—   Rau, par piemēru, vai redzi efeju? — Agabeks vai aizrijās.

—   Arī burvju augs! Un, lūk, tur dadži — ari! Visapkārt burvju zāle! Parastās pavisam ij nav — visa burvju. Te sen pirms tevis bija kāds burvis, tas man visu to izskaidroja. Bez tam te ir arī burvju akmeņi. Tā ij mētājas pa zemi, tikai jāsalasa' Sis burvis aizveda veselu maisu! Un vēl divas krūkas ar burvju ūdeni! Es aizmirsu pastāstīt, ka te netālu atrodas burvju ūdens. Pavisam tuvu. Te viss, viss noder burvībai!

Pret tādu uzskaitījumu — burvju zāle, burvju akmeņi un burvju ūdens — kas gan spētu pretoties?

Hodža Nasredins piekrita. Jā, viņš atdod princi apmaiņai pret ezeru, namu, dārzu un visu pārējo, kas pieder pie ezera un vēl piedevām pie visa tā desmit tūkstošus tangu.

—   Man nav desmit tūkstošu skaidrā, — Agabeks teica. — Tikai septiņi. Bet man taču kaut kas jāpatur ari ceļam uz Kairu.

—   Un kur tad dārglietas, ko tu nesen saņēmi no MamedaAli? — Hodža Nasredins atgādināja.

Viņi vienojās par pieciem tūkstošiem. Agabekam priekš ceja palika divi tūkstoši un dārglietas.

—   Bet princis neatteiksies! — Agabeks sacīja. — Viņš mani pa šo laiku ir pietiekami iepazinis. Un galu galā tu vari arī saslimt. Pat it kā nomirt. Mēs visu izdarīsim tā, lai neviens neko nenojauš un nekad neuzzina.

Hodžam Nasredinam mirt negribējās ne pa īstam, ne pa jokam.

—   Tas ir lieki, — viņš sacīja. — Kāpēc jāmānās tik taisnīgā lietā? Pamēģināsim princi pierunāt.

Gāja pierunāt. Tika vicināta asti un tika kustinātas ausis. Saprata to. Atgriezās lapenē.

—   Nu viss tikpat kā padarīts! — Agabeks līksmoja. — Katru pavasari mūspusē ierodas kadijs Abdurahmans no lielā JangiMazaras ciemata, kur viņš dzīvo. Viņš izskata sūdzības un apstiprina darījumus. Viņš patlaban atrodas kaut kur netālu; es šodien pat sūtīšu jātniekus sameklēt. Bet tu, Uzakbaj, pagaidām sagatavo tā pavairāk burvju dzērienu. Un uzraksti uz papīra visus buršanas vārdus, lai man neaizmirstas.

—   Princis jau ir tavā ziņā, bet es savu jauniegūto māju vēl neesmu redzējis, — Hodža Nasredins teica.

—   Iesim paskatīsim.

Apskatīja māju. Tā izrādījās ļoti laba, mūžu mūžiem celta. «Būs gan laba kāzu dāvana šiem jaunajiem neprāšiem — Saidam un Zulfijai, te viņiem būs vietas gana, kur audzināt pēctečus!» Hodža Nasredins domāja, sekodams Agabekam no istabas istabā. Namā bija klusi, tīri, plaši un gaiši; caur atvērtajiem logiem dāsni ieplūda diendusas saules stari, paklādami Hodžam Nasredinam zem kājām savus līksmos tepiķišus, kas austi no kvēlas gaismas, un dzenādami pa sienām veselus bailīgi trīsošu saules zaķīšu barus, kad vējš, no dārza ielidojis, sakustināja logu rāmjus.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Kopš šīs dienas Agabeks vairs nebija agrākais Agabeks. Aizsteidzies priekšā gausajam laikam, viņš sapņos jau bija pārcēlies uz Kairu, uz pili, viņš pats sev jau bija Ēģiptes vezīrs Agabeks-ibn-Murtazs no Horezmas, jau sajuta plecos ar zeltu izšūdinātu galminieka halāta smagumu, jau ar domu nojausmas dzirdi saklausīja pie krūtīm šķindam medaļas un goda zīmes un pie sāniem zelta zobenu. Nu ikviena lieka diena, ko viņš pavadīja Čorakā, tam šķita kā nolaupīta no nākamās diženības; katrs pagājis brīdis aiznesa sev līdzi neatgūstamas visu iespējamo labumu un dažādas peļņas bagātīgās sēklas. Viņš kļuva neciešami uzpūtīgs. Sarunas ar Agabeku Hodžam Nasredinam kļuva par īstām mokām. Savam vienīgajam kalpam, aklajam un kurlajam večukam, nākamais vezīrs rītos lika savā priekšā klanīties līdz zemei. Pie ēzeļa viņš Hodžu Nasredinu vairs nemaz nepielaida.

Pa to laiku cieminieku dzīve plūda savā parastajā ritējumā: dārzos ar smaržīgu sulu piebrieda augļi, zīdtārpiņi ietinās kokonos, aitas ganībās atnesa pirmos un otros jērus. Ikvienam čorakietim nāca klāt vasaras rūpes; Safara čaihanā vakaros visai daudz viesu nepulcējās, tikai kādi pieci vīri, pārējie, pa dienu nostrādājušies, likās gulēt vēl ar gaismu.

Pie ezera jaunā sarga un tā dīvainībām čorakieši jau bija paspējuši pierast; par viņu čaihanā daudz nerunāja, tikai tā, garām ejot. Toties, tāpat kā agrāk, pār čorakiešiem neatkāpdamās gulēja Agabeka ļaunu vēstošā ēna: atkal nāca laistīšana, atkal — baiļu pilnas dienas.

Un piepeši, gluži kā pērkona spērieni no debesīm, sāka birt jaunumi — cits par citu salriecošāks.

Pirmo jaunumu paziņoja mulla piektdien pēc rīta dievkalpojuma. Agabeks vērsis domas uz dievu un ziedojis mošejai pusotra tūkstoša tangu, pasūtot piemiņas lūgšanas uz visu gadu.

Pusotra tūkstoša! Pirms laistīšanas! Cik tad viņš ņems par laistīšanu?… Piemiņas dievkalpojumi! Kādiem nelaiķiem?… Par stikla tārpiņiem čorakiešiem, protams, ne prātā neienāca, un viņi mocījās minēdami. «Varbūt tiem, kurus viņš nolēmis nomērdēt badā?» ļauni pravietoja Safars.

Otrs jaunums nāca no paša Agabeka. Tuvākajās dienās viņš atstāšot Čoraku un došoties liadžā — svētceļojumā uz svēto Kaaba akmeni. Agabeks uzskatīja par derīgu tādā veidā aizmiglot savu aizbraukšanu uz Ēģipti.

Jauns uztraukums, jauna nesaprašana! Vai viņš dosies prom pirms laistīšanas vai pēc? Un galvenais, pats galvenais — kādu maksu viņš noteiks par laistīšanu?

Trešais jaunums — ļauns, briesmīgs: Agabeks izsūtījis jātniekus uz trim pusēm meklēt kadiju Abdurahmanu. Viņš aicina kadiju uz Čoraku. Kādēļ? Kādu prāvu viņš pirms aizbraukšanas domā uzsākt, kādus darījumus tam vajag apstiprināt?

Aiz šā iemesla čaihanā sanāca liela apspriede. Aizmirsa dārzus, laukus, ganības. Un atkal Safars pravietoja: «Pagaidiet, viņš vēl līdz savai aizbraukšanai paspēs visus izputināt! …» Vienigi Mameds-Ali visos šais uztraukumos saskatīja prieku: lai nu būtu kā būdams, bet Zulfiju Agabeks vairs uz savu namu neprasīs!

Nolēma doties liktenim pretī — pavaicāt Agabekam: cik viņš domā ņemt par laistīšanu? Aizsūtīja pie viņa četrus vecos vīrus.

Vecajiem Agabeku satikt neizdevās: viņš tiem neparādīja savu žēlastību. Ar vecajiem saimnieka vārdā runāja jaunais ezera sargs. Viņa vārdi bija noslēpumaini, ne visai tam varēja uzticēties.

—   Ūdeni jūs dabūsiet, — sargs teica. — Neko iepriekš nepārdodiet. Pieliks ar to naudu, kas atrodas jūsu makos.

Bet kas tad viņu makos bija? Pa visu Čoraku kādas pusotra simta tarigas. Vecie to sargam pateica. Tas sāka smieties:

—   Jūsu maki man ir zināmi — tie līdzīgi izslauktam kārnas kazas tesmenim. Un tomēr es atkārtoju: neko nepārdodiet. Ejiet, godājamie, un pasakiet manus vārdus pārējiem.

Tāda atbilde uztraukumu nemazināja, drīzāk gan — vēl palielināja.

Un tieši tad atgriezās jātnieki ar ziņu, ka kadijs Abdurahmans, nobeidzis savas darīšanas netālajā Olti-Agačas ciematā, rīt pievakarē ieradīšoties Corakā.

Ciemats pamira un apklusa lielu darījumu un nebijušu notikumu gaidās.

Tikai divi no visiem Corakas iedzīvotājiem nedalījās ar pārējiem kopīgās bažās — Saids un Zulfija. Bet kāpēc nedalījās — to ikviens var viegli saprast. Par to labi sacīts visiejūtīgākā

Badi-az-Zamana-ibn-Mifrida «Rīta rožu smaržā». Lūk, ko viņš tur raksta: «Iemīlēšanos, ja tā ir spēcīga, arvien pavada viegls prāta aptumsums, gluži kā sajukums, kam tomēr nav vērts pievērst uzmanību, jo tas nav bīstams un neko kaitīgu nedara, — un vai gan var būt citādi, ja pati mīlestība ir debesu jūtas, ko mums sūtījis allahs: vai tad no allaha var nākt kas ļauns? Tāpēc, satiekot iemīlējušos jaunekli, nav ko brīnīties par tā izklaidību, tāpat arī par savādajiem spriedumiem: viņā notiek domu un jūtu sajaukums, no kā ceļas juceklis, kurā neviens nevar tikt gudrs un vismazāk — viņš pats. Vajag, cik iespējams, iecietīgi viņu uzklausīt un neuzsākt strīdu, it īpaši par viņa izvēles pareizību, jotas viss ir velti, kamēr viņš iemīlējies, un par to viņu nosodīt var vienīgi muļķi.» Balstīdamies uz šā gudrā vīra vārdiem, izturēsimies arī mēs pret mūsu mīlētājiem, cik iespējams, iecietīgi un atstāsim tos vienu otram blakus naksnīgajā dārzā, nepūlēdamies atkārtot viņu valodas, kas radušās no tā paša domu un jūtu jucekļa, kurā «neviens nevar tikt gudrs …».

Vecais kadijs Abdurahmans tik ilgus gadus dzīvoja greizi un sprieda greizi, ka beigu beigās pats bija kļuvis greizs — gan ar sirdi, gan augumu, gan seju. Ij kakls viņam bija greizs, to vilka uz leju liels kākslis, ij deguns greizs ar plānu, pāršķeltu galiņu, ij mute tā savādi greizi viebās, ij bārdele šķiebās greizi; piedevām viņš diezgan manāmi piekliboja ar kreiso kāju un gāja, katrā solī ļodzīdamies. Tauta tā viņu ir sauca: «greizais kadijs Abdurahmans». Pie tā piebildīsim, ka viņš arvien piemiedza vienu aci, vai nu labo, vai kreiso, atkarībā no savu tiesas lietu gaitas: labo — gaidot kukuli, kreiso — kādu ņemot ciet.

Bet, tā kā viņš arvien atradās vienā no šiem abiem stāvokļiem, vai nu vienā, vai otrā pusē kukulim, tad arī uz pasauli skatījās tikai ar vienu aci.

Viņš atbrauca Corakā vecā, segtā arbā ar greiziem, ļodzīgiem riteņiem, kam taisnās ceļa grambas acīm redzot nebija pa prātam: ik katrā apgriezienā riteņi manījās tikt no tām laukā. Lāsainais, ilksīs iejūgtais zirģelis bija zems, skumšķainu spalvu, plānu asti un nagatu acī; arī vedējs seglos sēdēja sašķiebies, vienu kāju celī saliecis, otru uz ilkss izstiepis. Pats kadijs, kā jau tas viņam pēc amata pieklājas, novietojies arbā iekšā aiz nolaistiem aizkariem, bet ārpusē spraudziņā starp arbu un zirga krustiem nez kā piemeties rakstvedis, visu kadija tumšo darījumu sensens liecinieks. Rakstvedis gan nebija greizs, bet tāds sašņurcis un sagriezts, it kā būtu mazgāts, griezts, bet izpurināt aizmirsts un tāpat grīstē sažuvis. Un krāsainā čalma uz viņa garā, melonei līdzīgā paura arī bija sagriezta grīstē.

Agabeks izsūtīja kadijam pretī kalpu ar lūgumu iegriezties ciemos, taču kadijs atteicās, sargādams no melīgas aprunāšanas sava vārda baltumu. Viņš apmetās čaihanā. Safars tūdaļ izdzina no čaihanas visus ziņkārīgos un, uzticējis kadiju Saida aprūpēšanai, pats devās pie cieminiekiem vākt segas. Tā laika paražas prasīja, lai ikvienam augstam viesim gultu taisītu no daudzām segām un pēc Safara saprašanas kadijam pienācās vismaz desmit.

Nomazgājies un padzēris tēju, kadijs klusēdams paraudzījās uz savu rakstvedi — tikai ar vienu aci, labo.

Rakstvedis tāpat klusēdams piecēlās un devās Agabeka māju virzienā.

Viņš atgriezās nokrēslā, kad čaihanas vidū jau slējās krāsainu segu čupa — nevis desmit, bet četrpadsmit, un kadijs gulēja uz tām ar piecpadsmito apsedzies. Rakstvedis, joprojām klusēdams, parādīja savam kungam divus pirkstus un vēl puspirkstu. Tas nozīmēja — divi simti piecdesmit. Kadijs nopūtās, aizvēra labo aci un pavēra kreiso, ar to rādīdams savu pāriešanu no stāvokļa «līdz» stāvoklī «jau».

Pēc tam starp viņiem norisa īsa saruna — čukstus, lai nedzirdētu čaihanas saimnieks.

—   Kas par sūdzību? — kadijs vaicāja.

—   Ne sūdzība, bet darījums, — rakstvedis atbildēja.

—   Darījums? — kadijs brīnījās. — Tik devigi par darījumu?

—   Viņam, jādomā, ļoti veicies, — rakstvedis nočukstēja.

—   Man šķiet, viņš noķēris aiz astes kādu lielu peļņu.

—   Pie tam likumīgu peļņu, — kadijs pamācoši piebilda.

—   Pilnīgi likumīgu. Rīt uzzināsim, — viņš nobeidza un, pagriezies uz sāniem, aizvēra kreiso aci, jo miegs viņa stāvokļus «līdz» un «jau» nešķiroja.

No visiem greizajiem darījumiem, ko savā mūžā bija uzrakstījis un apstiprinājis vecais kadijs Abdurahmans, šis ar savu greizumu pārspēja visu iedomājamo! Ienesīgs ezers, māja un dārzs tika mainīti pret nez kādu grasi vērtu nieka ēzeli! Te bija skaidri redzams slepens nolūks, bet likums uz stingrāko aizliedza tumšus darījumus slēptos nolūkos. Bez tam maiņu vajadzēja ierakstīt grāmatā un ierakstīt tā, lai kadiju uzraudzīšanai hana ieceltajiem pieredzes bagātajiem augstmaņiem nerastos nekādas aizdomas.

Kad Agabeks skaņā un skaidrā balsī paziņoja savu negrozāmo lēmumu apmainīt ezeru, māju un dārzu pret ēzeli — čaihanas priekšā sapulcējušos čorakiešu pūlī izcēlās nesapratnes pilna, klusināta dūkoņa, gluži kā milzīgā, satrauktā bišu stropā.

Sakās šī dūkoņa pie čaihanas palieveņa un acumirklī aizbrāzās uz pēdējām rindām, salīgojot un satraucot tās, un gluži kā ātri traucošs vējš nošalca pa žogiem, kas bija apkārušies ar puišeļiem, un pēc tam pārlidoja uz tuvākajiem jumtiem, kur raibi ziedēja sieviešu lakatiņi. Ezeru — pret ēzeli! Viņš maina ezeru pret ēzeli! … Čorakiešu vidū nebija neviena, kam neapmiglotos prāts, it kā to aizklātu dūmi, un nenotrīsētu sirds.

Bet vecais, greizais, blēdībās nosirmojušais kadijs Abdurahmans it nemaz nebrīnījās, pat uzaci nepakustināja. Viņš sēdēja čaihanas palievenī cienīgi un nesatricināmi, ar seju pret pūli, uz paaugstinājuma gluži kā tronī, ko no piecpadsmit naktssegām uzcēlis čaihanas saimnieks Safars. Lejā sēdēja rakstvedis, ar garo, sērīgo degunu bakstīdams atvērtajā tiesas ierakstu grāmatā. Sis, sava kunga paraugam sekodams, arī palika pilnīgi nesatricināms.

Kadijs stingri vērās pūlī.

Dūcošā rūkoņa sāka tā kā pierimt, spiesties pie zemes un beidzot apklusa pavisam.

Visi sastinga satrauktās gaidās.

—   Uzakbaj, Babadžana dēls! — kadijs sauca.

Hodža Nasredins, vezdams pavadā sev līdzi ēzeli, tuvojās palievenim.

—   Ko tu vari teikt par atbildi Agabekam, Murtaza dēlam? — "kadijs jautāja. — Vai tu piekriti maiņai?

—   Piekrītu.

Pār čorakiešu pūli atkal nošalca dūkoņa. Viņš piekrīt! Kā nu ne! … Par ēzeli, ko visizdevīgākajā tirgū varētu pārdot par trīsdesmit tangām, saņemt tādu bagātību!

Te tika darīts kaut kas mīklains, tumšs un briesmīgs. Pūlī kāds neizturējis smalkā balsī nostenējās, pareizāk sakot — Iepīkstējās.

Kadijs nezaudēja agrāko mieru.

—   Abas puses izrādijušas piekrišanu gaidāmajai maiņai! — viņš paziņoja. — Likuma pirmā prasība ir izpildīta. Tagad lai ikviens ciemata iedzīvotājs, ja viņam ir kāds pietiekami svarīgs, ar pierādījumiem apliecināms iegansts aizkavēt maiņu, lai nu tad viņš to visu priekšā pasaka!

Tādu nebija.

Kadijs, pāris minūtes pagaidījis, secināja:

—   Izdarāmajai maiņai šķēršļu nav, kā es to varu apliecināt.

Tagad nāca pēdējais — ierakstīšana. Tāda ierakstīšana, lai

tajā nemanītu ne mazāko greizumu.

Un nu vecais kadijs parādījās visā savā tiesneša viltprātības spožumā!

Kādas piecas minūtes viņš domāja; kā ritēja domas viņa vecajā galvā, pa kādiem ceļiem, to grūti pasacīt, bet; lūk, viņa čalma, sekodama domu ritējumam, vispirms paslīdēja uz kreiso pusi un nošļuka, vienīgi pret ausi balstīdamās, pēc tam uz kreiso pusi nošļuka brilles un visbeidzot viņš pats sašļuka pa kreisi ar visām segām, kuras noturējās un neizjuka katra uz savu pusi, tikaj pateicoties Safara pašaizliedzīgajām pūlēm, kurš visu šo troni balstīja ar plecu.

Kad Kadijs sāka runāt, viņa balsī skanēja lepna tīksme par sava prāta varenību.

—   Pieraksti maiņas darītāju vārdus! — viņš pavēlēja rakstvedim.

Tas sāka čirkstināt spalvu, tik zemu pār grāmatu nolīcis, ka, šķita, viņš čirkstina pa lappusēm ar savu garo degunu. t

Kadijs pa šo laiku domās lasīja kopā vārdus, kas varētu pilnā mērā apliecināt šā darījuma neapšaubāmo likumību, paužot abām pusēm piederošo mantu aptuvenu vienlīdzību vērtības ziņā.

—    Ienesīgs ezers un pie tā piederošs dārzs un māja, — viņš teica daudznozīmīgā, svarīgā balsī un pacēla pirkstu. — Ļoti labi, ierakstīsim! — Viņš pavēloši pamāja rakstvedim. — Ierakstīsim šādā veidā: māja, dārzs un pie tiem piederoša ūdenskrātuve. Jo kurš var teikt, ka ezers nav ūdenskrātuve? No otras puses: ja minētā māja un dārzs pieder pie ezera vai, citādi izsakoties, pie ūdenskrātuves, tad ir skaidrs, ka arī ūdenskrātuve savukārt pieder pie mājas un dārza. Raksti, kā es sacīju: māja, dārzs un pie tiem piederoša ūdenskrātuve!

Veiklības ziņā tas bija apbrīnojams gājiens, kas uzreiz izšķīra pusi no visas lietas: ar vienkāršu vārdu pārstatīšanu ezers kā uz burvju mājienu pārvērtās nieka ūdenskrātuvē, kas pieder pie šāda tāda dārza, pie šādas tādas mājas.

Tādas viensētas kopīgā vērtībā galveno daļu, protams, ieņēma māja, pēc tam dārzs, bet ūdenskrātuve tika vienīgi pieminēta, tā, kārtības labad, jo tā pati, protams, atsevišķu vērtējumu nepelnīja.

Vienas puses mantas vērtība tika samazināta vairāku desmitu reižu. Taču darījums vēl joprojām manāmi svērās uz kreiso pusi. Lai to galīgi izlīdzinātu, visgudrais kadijs sāka izpētīt otras puses mantību.

Un te nu nāca viņa jaunais uzvarošais trieciens:

—   Uzakbaj, Babadžana dēls, saki, kādu vārdu valkā tavā īpašumā piederošais un maiņai nolemtais ēzelis?

—   Es to vienmēr esmu saucis par Putekli-Burbuli.

—   Puteklis! Burbulis! — kadijs iesaucās. — Cik nicināms, pretīgs vārds tik vērtīgam dzīvniekam, ko apmainot tu iegūsti veselu bagātību! Vai nebūtu prātīgi dot tam citu skanīgu un cildenu vārdu: ja nu ne Zelta Oltiņu, tad vismaz Sudraba Kumišu?

—   Var arī tā, — Hodža Nasredins piekrita, uztvēris kadija tikko dzimušo domu. — Man vienalga, bet ēzelim jau nu pavisam.

—   Raksti! — kadijs pagriezās pret rakstvedi. — Raksti: minētais īpašums — māja, dārzs un pie tiem piederošā ūdenskrātuve no Agabeka Murtaza dēla puses tiek nodoti Uzakbajam Babadžana dēlam, no pēdējā puses maiņai dodot Sudraba Kumišu, kas sver… Bet saki, Uzakbaj, — lepnā tīksmē un triumfā vecais kadijs pacēla balsi tā, ka tā skanēja kā taure, — saki: cik tas sver, šis tavs ēzelis?

—vKādus četrus pudus jau sver.

—   Man vajag noteiktu svaru.

—   Lai būtu četri pudi un septiņas ar pusi mārciņas — uz bezdarbības un aprīto veģu rēķina.

—   Raksti! — kadijs notaurēja pavēli rakstvedim. — Tiek mainīts pret sudrabu, kas sver četri pudi un septiņas ar pusi mārciņas, par ko arī tiek sastādīts, no manis, kadija Abdurahmana Rasula dēla, īsts ieraksts, pilnīgi saskaņots ar likumu un hana pavēlēm!

Hodža Nasredins raudzījās uz kadiju ar izbrīnu, tas bija īsta meistara darbs, kaut arī blēdībā, un nevarēja to neapbrīnot.

—    Kas tiek apliecināts ar manu zīmogu un parakstu! — kadijs taurēja, ar savu balsi pieskandinādams gan čaihanu, gan visu ļaužu pilno klajumu pie tās, un, pats to nemanīdams, arvien vairāk un vairāk liecās uz kreiso pusi; te vēl, gluži kā par spīti, Safars bija aizsnaudies, nepaspēja laikā atbalstīt paaugstinājumu ar plecu — un kadijs pie pēdējā vārda lēni, līgani nobrauca ar visām piecpadsmit segām lejā uz grīdas.

Maiņa bija izdarīta. Ezers tagad piederēja Hodžam Nasredinam, ēzelis — Agabekam.

Kadijs abiem izsniedza nepieciešamos dokumentus.

Satricinātie čorakieši, apspriezdami šīsdienas notikumus no visām pusēm, izklīda pa mājām.

Ceļš čaihanas priekšā kļuva tukšs.

Bet drīz kļuva tukša arī čaihana: vecais kadijs no Corakas aizbrauca uz citu pusi, kur viņa visgudros spriedumus gaidīja dažādas sūdzības un darījumi.

Pirms pašas viņa aizbraukšanas Hodža Nasredins klusītēm pavaicāja: pēc cik ilga laika godājamais kadijs varētu atpakaļceļā vēlreiz iegriezties Čorakā?

Uz šo jautājumu kadija kreisā acs acumirklī aizvērās, to nomainot atvērās labā, kas apzīmēja stāvokli «līdz».

— Pēc kādām četrām dienām, kad būšu nokārtojis darīšanas dažos no šejienes netālos ciematos, — viņš atbildēja un krekšķēdams pa riteņu spieķiem ierausās arbā.

Rakstvedis novietojās savā parastajā vietā, kaut kur spraudziņā starp arbu un zirga krustiem.

Vedējs salieca celī vienu kāju, otru izstiepa gar ilksi, sašķiebās seglos un, mēli noklakšķinājis, sāka braukt.

Čīkstēdama, ļodzīdamās, šūpodamās arba aizripoja pa ceļu un pagaisa aiz papelēm.

Uznākušo nakti kā Hodža Nasredins, tā Agabeks pavadīja bezmiegā.

Lielas nepacietības pārņemts drīzāk ietērpties Ēģiptes galma halātā, Agabeks Čorakā kavēties nevēlējās vairs nevienu dienu. Ausmā viņš aizgāja.

Viņa ceļasomas bija sagatavotas jau vakarā, atlika tikai tajās ielikt divas krūciņas ar burvju ūdeni.

Pusnaktī tika ieliktas arī abas krūciņas, kas bija cieši aiztaisītas ar sveķiem.

Buršanas vārdus, ko Hodža Nasredins bija uzrakstījis uz bieza ķīniešu papīra, Agabeks noglabāja slepenā jostā, ko ceļotāji apliek zem krekla, tieši uz kaila ķermeņa. Tai pašā jostā bija viņa nauda un no Mameda-Ali saņemtās dārglietas.

Sāka svīst gaisma.

—   Ir laiks! — Agabeks teica. — Nu, paliec sveiks, Uzakbaj, gaidi, es tev atsūtīšu bagātīgu dāvanu no Ēģiptes. Gaidi no manis ar zeltu apkaltu kaljanu un sudraba krūciņu vīnam.

Hodža Nasredins atbildot zemu paklanījās:

—   Pateicos varenajam un diženajam Ēģiptes zemes vezīram. Atļauj, ak vezīr, tev pēdējo reizi pakalpot.

Viņš iegāja namā un pēc brīža atkal iznāca, vilkdams līdzi atspērušos ēzeli.

Pakavus klaudzinādams pret miklajiem akmens pakāpieniem, ēzelis nokāpa dārzā un ierasta gaitā devās taisni uz puķu dobēm, kas jau pa pusei bija izēstas.

Savilcis pavadu, Hodža Nasredins viņu noturēja un ar veiklu kustību uzmeta tam mugurā ceļasomas.

—    Ko tu dari! — iekliedzās Agabeks, somas satverdams. — Apgrūtināt princi! Tu patiešām esi zaudējis prātu, Uzakbaj!

—   Kā tad citādi? — Hodža Nasredins neizpratnē vaicāja.

Agabeks par atbildi pārlaida viņam nicīgu skatienu un krek-

šķēdams abas somas uzvēla sev plecos.

—   Kā, vai tad tu ta domā līdz pašai Kairai? — Hodža Nasredins apjautājās.

—   Kokandā es nopirkšu nastu nesēju zirgu. Tikai šīm somām. Pats iešu kājām, jo nebūs pieklājīgi, ja es jāšu, bet princis ceļos kājām. Protams, es arī princim nolīgtu braucamo, taču baidos, ka ceļā viņu ar izsmieklu var aizvainot dažādi nejēgas, kas pieraduši redzēt četrkājaiņus, kuri līdzīgi princim viņa tagadējā izskatā, iejūgtus vezumā, nevis pašus tajā braucam.

—   Tas ir gudri. Ak vezīr, cik neaptverams ir tavs prāts!

Agrās ausmas zilgums ātri vērtās rīta bālumā. Debesis

sāka viegli sārtoties. Visās dārza malās čivināja un čirināja putni.

Ēzelis, Agabeks un Hodža Nasredins izgaja uz ceļa. Tālos kalnus sedza migla, virsotņu piekājes grima bālganā dūmakā, bet sniegotās galotnes jau staroja vieglā, dzidrā mirdzā — pirmajā atmodušās dienas smaidā.

Un migla aizās un gravās jau sāka viļņot, velties un klīst. Cik viegli bija elpot!

—   Ceļam vislabāk iegādāties arābu dinārus. — Hodža

Nasredins mācīja Agabeku. — To vērtība nekur nesamazinās, jo arābu zeltam nav lētu piemaisījumu kā daudzās citās naudās. Taču maiņā esi uzmanīgs. Naudas mijēji bieži mēdz būt blēži: viņi var tev iegrūst viltota kaluma zeltu ar zemu raudzi. Kad būsi Kokandā nokārtojis visas darīšanas, ak spožais vezīr, pirms pašas aizbraukšanas uzmeklē naudas mijēja Rahimbaja pārdotavu. Tā atrodas netālu no galvenās tirgus ūdenskrātuves, kreisā pusē lielam arikam, ko jau piecpadsmit gadus izmūrē ar akmeņiem un nekādi nevar nobeigt. Pavaicā pēc Rahimbaja, ikviens kokandietis tev viņu parādīs. Viņu visi pazīst, viņš ir godīgs tirgonis, kam var bez bailēm uzticēties.

—   Varbūt tas nopirks manas dārglietas?

—   O jā, vienīgi viņš! Pie tam maksās vairāk nekā visi pārējie.

—   Tātad kreisā pusē lielam arikam, galvenās ūdenskrātuves tuvumā?

—   Jā, jā! … Kādu varenu atmiņu ailahs ielicis tavā galvā, ak vezīr!

—   Nu, paliec sveiks, Uzakbaj!

—   Paliec sveiks, spožais vezīr!

—   Gaidi no manis dāvanu.

—   Gaidīšu, cildenais vezīr!

—   Uz atvadīšanos paklanies viņa gaišībai princim. Tu ilgu laiku atradies viņa valdnieku dzimtas personas tuvumā, pateicies jel par tik lielu laimi.

—   Zemu klanos un pateicos.

Viņi šķīrās.

Hodža Nasredins ilgi ilgi raudzījās aizejošajiem nopakaļ. Un — cik gan dīvaina ir cilvēka daba! — Agabeks bija viņa ienaidnieks, un tomēr Hodža noskuma, to pavadījis, — tik liela vara pār mūsu sirdi ir šķiršanās brīdim.

Par ēzeli nav nemaz ko runāt! Kad tas, kādus piecpadsmit so|us pagājis, apstājās, pagrieza purnu atpakaļ lin bēdīgi, pārmetoši paraudzījās uz saimnieku, Hodža Nasredins nespēja noturēt savas acis sausas. «Ak mans veģu ēdāj!» viņš domās iesaucās. «Vai lu patiesi domā, ka tavs vecais klaiņojumu draugs spētu tevi atdot nez kādam Agabekam, spētu šķirties no tevis! Nē, es nebūšu tik zemisks nodevējs, mēs vēl kopā pavadīsim ilgus gadus!»

Aizgājēji pagaisa. Pa viņu pēdām uz ceļa pārslīdēja kautrs, sārts stars — vēss, skaidrs, spirgts, augsto kalnu sniega spoguļu atstarots.

Hodža Nasredins atgriezās būdā pakalnā.

Tur pēc viņu vakarējās norunas gaidīja zaglis.

—    Esmu gatavs, — tas īsi teica. — Dod man vienīgi mazliet naudas, lai tā nav jāmeklē Kokandā.

Naudu skaitīdams, Hodža Nasredins sacīja:

—    Seko Agabekam, seko katram tā solim. Agrāk par nedēļu, no šodienas skaitot, viņš no Kokandas neaizies, es pa to laiku paspēšu.

—   Ja pasteigsies …

—    Bet visvairāk — seko manam ēzelim. Es nezinu, kas ar mani notiks, ja to nozaudēšu!

—    Nepazaudēsi, tas nevar gadīties, jo arī man šis ēzelis ir dārgs — esmu tā pieradis pie viņa! Apbrīnojami, kas tajā slēpjas, šai garausi, kas ir tik spītīgs un mūžam burkšķina savu vēderu, — ar ko viņš tā pievelk sirdi?

—   Nu, ej! Lai visvarenais allahs tev palīdz!

—    Dzīvo vesels! Lai arī tev allahs palīdz ar panākumiem veikt, ko esi nodomājis.

Tā šai spirgtajā rītā Hodža Nasredins pavadīja tālā ceļā arī vienaci zagli.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

Pašā mūsu stāstījuma sākumā garām ejot tika pieminēts kāds lielisks zvirbulis — mēs apsolījām par to sīkāk pastāstīt vēlāk. Šodien nu ir pienācis laiks to darīt; nu ko, lai mūsu grāmatā atrod vietu arī zvirbulis, kaut gan tas pasaulē ir tik mazs, bet kurš no dzīvās radības var ar pilnām un pamatotām tiesībām dižoties tā priekšā, nosaucot sevi par vienīgo izredzēto zemes virsū? Dažiem cilvēkiem piemīt tāda augstprātība, taču nepavisam nedara tiem godu, apliecinot vienīgi viņu uzpūtīgo un padumjo pašapmierinātību. Bet mēs ar visu vaļsirdību teiksim, ka sīkais, spalvotais divkājis mūsu sirdij bieži ir daudz tuvāks un mīļāks nekā dažs pašapmierinātībā piepūties liels, nespalvots divkājis. Turpināsim mūsu stāstu par zvirbuli brālīgā labvēlībā pret to.

Sis zvirbulis dzīvoja Safara čaihanā zem jumta mājīgā ligzda, kas izveidota divu baļķu krustojumā. Viņa dzīves veids bija gluži tāds pats kā visiem pārējiem Corakas zvirbuļiem: viņš pamodās pirms saulītes, čirināja, grozīja galvu, tīrīja spalvas, bāzdams knābi dziļi zem spārna, sabozās un izpurinājās, lēkāja pa ceļu, putekļos peldēdamies, pēc tam apšļakstījās ar arika ūdeni un devās savās darīšanās — vai nu uz dzirnavām uzlasīt graudus, vai uz vīnogulājiem bojāt vīnogas. Viņam bija sava zvirbulene un liels skaits pēcnācēju, kuri nāca vēl klāt divreiz gadā — vasaras sākumā un vidū. Viņš bija nemainīgi jautrs, mundrs, sprigans, kauslīgs; kaut arī viņam pašam bija sava laba ligzda, viņš iaiku pa laikam padevās kārdinājumam sagrābt svešu mantu un ielīda kādā caurumā, ko bija sev nolūkojuši strazdi, un no turienes tika ar lielu troksni padzīts, pie tam viņam izplūca daudz spalvu un rāva laukā aiz spārniem. Bezdelīgu ligzdās viņš nelīda, zinādams, ka tur draud briesmas: var vēl iemūrēt. Tā viņš čaihanā dzīvoja jau ilgu laiku, katru dienu, kā jau visi dzīvie, darīdams daudzus sīkus grēkus, nepārkāpjot kopīgos un vienlīdzīgos uz zemes dzīvojošo dzīves likumus, un šai ziņā bija pilnīgi pelnījis savu zvirbuļa laimi. Par lielām lietām te, protams, nav ko runāt: nekādus prāta vai gara kalngalus viņš nezināja un zināmā laikā, nolemto dienu skaitu nodzīvojis, būtu klusi un nemanīti pametis šo zemi, vai nu patrāpījies vanaga nagos, vai runcim uz pusdienām, un nebūtu atstājis aiz sevis pasaulē nekādu pēdu, gluži tāpat kā tūkstošu tūkstoši viņa mazo, pelēko radinieku. Taču visvarens gadījums ļāva krist savai izvēlei uz šo zvirbuli un norādīja uz viņu ar pirkstu, teikdams: «Tu!» — un ar šo vārdu zvirbulis ieguva nemirstību un slavenu piemiņu nākamos gadsimtos. Cik daudz uz zemes dzīvojošo cilvēku vai no ādas lien ārā, cenzdamies izdabūt no likteņa šo vārdu un tomēr nedabū to, bet, redz, mazais zvirbulis dabūja! Viņa dzīves pavediens — sīks, pelēks pavediens — ieaudās daudzkrāsainajā Hodžas Nasredina darbu un varoņdarbu paklājā un palika tur uz mūžīgiem laikiem.

Visapbrīnojamāk, ka arī še neiztika bez vecā Hodžentas ubaga no sagrautās Giharšades mošejas. Mums var vaicāt: kā tas te nokļuva, šai nomaļajā kalnu ciematā, un kādēļ? Tur jau ir tā lieta, ka viņš ieradās … pareizāk sakot, ieradās pie Hodžas Nasredina. Un starp viņiem notika garas pārrunas, pareizāk sakot, pārrunas domās, jo vecais ieradās bezmiesīgi; starp citu, Hodža Nasredins viņu redzēja pilnīgi skaidri un dzirdēja pilnīgi saprotami; vai nu tas notika sapnī, vai nomodā — grūti pasacīt; ej nu tagad izpēti, kā viņš ieradās, šis zvaigžņu ceļinieks, večuks ar miglainām domām: pilnīgi bezmiesīgā veidā vai pusmiesīgā? Nāksies pastāstīt par viņa ierašanos atsevišķi — citādi te nevar saprast. Bet pie zvirbuļa mēs vēl atgriezīsimies pēc dažām lappusēm šai pašā nodaļā.

Pavadījis Agabeku, ēzeli un tūlīt pēc tiem arī zagli, Hodža Nasredins devās uz savu nupat jauniegūto namu, kur visu dienu pavadīja vientuļās pārdomās, aprunādamies vienīgi ar vīna krūku no Agabeka atstātajiem krājumiem. Vecajam kalpam bija pavēlēts nevienu neielaist — ne Corakas večus ar to raizēm par laistīšanu, ne pat Saidu.

Modžas pārdomām bija pamatots iegansts: šorīt viņam pēkšņi uznāca neizpratne, ko darīt ar ezeru, neizpratne, par ko viņš agrāk nebija iedomājies.

Agabeku viņš nu bija padzinis. Ezeru atņēmis. Solījums, ko viņš savā laikā devis Hodžentas ubagam, izpildīts. Bet ko lai tālāk dara ar šo ezeru? Viņš taču tā dēļ neies pats pārcelties uz Coraku? Varētu, protams, uzdāvināt Saidam kāzās. Bet ko teiks ubags, vai viņš piekritis tādam lēmumam? Ko tad, ja ubagam pašam ir kādi nodomi, kas attiecas uz ezeru? Un neko viņš neteica — domā nu pats, kā gribi! Patiešām, tas radīts miglas pūšanai svešās galvās, šis Klusējošais un Vērojošais sirmgalvis!

Krūka ir viltīga sarunu biedrene: tā arvien liekuļo, ka pašā tās dziļumā kā dārga pērle esot paslēpta vislielākā patiesība un ar katru malku tiekot tai tuvāk. Bet, kad beidzot ar pašaizliedzīgu piepūli dziļums ir aizsniegts, — drosmīgajam meklētājam nav vairs spēka ne vien pērli iegūt, bet pat to uzlūkot. Tā notika arī ar Hodžu Nasredinu: divas reizes šajā dienā viņš nolaidās krūkas dzīlē un divas reizes iznira tukšā bez pērles… Tā līdz pašam vakaram viņš neko prātīgu arī neizdomāja, nozaudēja vēl pat tās domas, kas viņam bija līdz sarunai ar krūku, un ar smagu, aizmiglojušos prātu, neapmierinātu sirdi, vecā kalpa godbijīgi balstīts, devās uz dārza tālo nostūri, uz lapeni, kur viņam bija sagatavota guļasvieta.

Tā bija tā pati lapene, no kuras viņi abi ar Agabeku pirms nedēļas devās pierunāt princi. Burvju efejas auga savā vietā un burvju dadži savā vietā, un lapās džinkstēja burvju odi. Miegā grimdams, Hodža Nasredins nodomāja: «Redz, ja pie manis ierastos burvju domas, kā vislabāk rīkoties ar šo ezeru.» Vēl vienu reizi viņš ar nelabvēlīgiem vārdiem atcerējās Hodžentas svēto sirmgalvi, kas viņam sagādājis tik daudz lieku rūpju, — vispirms jau ezeru meklējot, tagad — domājot, ko ar to darīt… Vairāk neko Hodža nepaspēja izdomāt: galva sāka pagurt vēl stiprāk, domas apmācās, un viņš aizmiga.

Taču lapene patiesi izrādījās apburta — par to Hodža Nasredins pārliecinājās, jo naktī tajā atgadījās kāds pavisam burvestīgs notikums: pie viņa ieradās Hodžentas sirmgalvis.

Tas ieradās uz pusnakts robežas, visa lapene piepeši sāka zilgot vieglā mirdzā un no šīs mirdzas parādījās vecais vīrs, viss tāds miglains un mirdzošs, it kā būtu veidots no dzidrās zvaigžņu gaismas. Ilodžam Nasredinam vajadzētu brīnīties, taču viņš it nemaz nebrīnījās, it kā būtu sirmgalvi gaidījis.

Apsēdies iepretī uz soliņa, vecais vīrs kā lūgšanā noglaudīja viļņoto, gaismu izstarojošo bārdu:

—   Nu esi sveicināts, Hodža Nasredin! Tu mani šodien atcerējies un es, rau, atnācu.

—   Miers ar tevi, godājamais, vecais vīrs, — Hodža Nasredins atbildēja. — Esi mans viesis, iedzer mani: vīnu.

—   Man vīna nevajag, vai esi aizmirsis, ka esmu dervišs un netiecos pēc miesas baudām? Es atnācu tev pateikties par nenovērtējamo krietno darbu, ko esi veicis manā labā. Nu man vairs nedraud briesmas sākt zvaigžņu ceļojumu no sākuma.

Hodža Nasredins nobijās, kaut vecais atkal nesāktu savas pamācības.

—   Vai nu tas pateicības vērts? — viņš pārtrauca. — Jo vairāk tādēļ, ka darbu vēl neesmu paveicis līdz galam. Tu esi ieradies īsti laikā, jo man ir uznākusi tāda nesaprašana: ko lai es tālāk daru ar šo ezeru? Tad nu mēs aprunāsimies.

—   Ko lai dari ar ezeru? Tu nezini?

—    Kā lai es varu zināt, godājamais, vecais vīrs? Mūsu pēdējās sarunas laikā par ezeru tu taču nepaspēji man dot nekādus norādījumus: sāka dziedāt gaiļi.

Vecais pasmaidīja un sāka starot trīsošā, zibošā mirdzumā. Brīdi vizējis, sacīja:

—   Atceros, atceros, kā nu ne… Es toreiz mazliet alojos laika ziņā — nebiju aprēķinājis. Nedusmo, Hodža Nasredin.

—   Es itin nemaz nedusmojos, kaut tikai mēs nealotos otrreiz. Jau tuvojas pusnakts, tavs laiks. Tāpēc būs labāk vispirms ķerties pie galvenā, un tikai pēc tam pāriet uz citām valodām.

—   Var jau, to var, — vecais piekrita. — Runāsim par galveno. Tātad tu nu esi atradis savu ticību?

—   Pa kuru laiku lai es to būtu meklējis? — Hodža Nasredins atbildēja ar slēptu īgnumu, jo vecais atkal veda savas domas prom no ezera. — Man, godājamais, vecais vīrs, neatlika laika ticības meklēšanai, jo man, pirmkārt, bija jāmeklē tavs ezers, kas atrodas diezin kur, otrkārt, tas jāatņem, bet tagad jādomā, kā ar to rīkoties turpmāk. Par ticību mēs paspēsim parunāties, labāk teic savu gudro vārdu par ezeru.

Vecais domādams brīdi klusēja, viņa caurspīdīgajā miglas augumā sirds vietā uzzibsnīja bāli zaļgana guntiņa, izstiepās mundrā, sīkā straumītē un burbuļodama, laistīdamās cēlās augšup uz lūpām; tai pretī no vecā galvas tecēja otra straumīte, viegli zilgana; to redzot, Hodža Nasredins secināja, ka zilganā straumīte apzīmēja domas, bet zaļganā — jūtas, un tās abas, uz mirdzošā sirmgalvja lūpām savienojušās, radīs vārdus.

Tā arī notika: vecais vīrs sāka runāt.

—   Redz, Hodža Nasredin, tu vēl joprojām esi tālu no patiesas gudrības. Jo tieši tavā ticībā jau slēpjas atrisinājums visām tām nesaprašanām un šaubām, kas tev var dzīves ceļos gadīties, to skaitā arī tavai pašreizējai neizpratnei par ezeru.

—   Tad izskaidro to, godājamais sirmgalvi! Uzdrošinos atgādināt, ka pusnakts ir tuvu — visam, ko tu gribi sacīt, atlikušas dažas minūtes!

—   Vai nebūs labāk, ak Hodža Nasredin, — sirmgalvis sāka starot svinīgā, sārtā gaismā un pacēla pirkstu, — vai nebūs labāk likt tavam garam, nolūkā to pilnveidot, patstāvīgi izlemt par ezeru, ar tavas visbeidzot iegūtās ticības palīdzību?

Te Hodža Nasredins saprata, ka vajadzīgos vārdus par ezeru viņš arī šoreiz nedzirdēs.

—   Es varu tev palīdzēt ticības meklēšanā un lai tā būtu mana pateicība, — vecais turpināja. Viņa sārtais mirdzums pārvērtās dzidri sudrabotā, pēc tam zeltainā un pēkšņi uzliesmoja daudzkrāsainās varavīksnes ugunīs, tā ka Hodžam Nasredinam vajadzēja pat aizmiegt acis. — Tieši nenosaucot, es tev paradīšu ceļu, pa kuru to meklēt.

—   Tas nebūtu lieki, godājamais sirmgalvi, — Hodža Nasredins aiz pieklājības piekrita.

—   Saņem ar savu labo roku manu kreiso.

Saņēmis viņa roku, Hodža Nasredins juta vienīgi vēsu valgumu. Mirdzums vecā vīra krūtīs kļuva spēcīgāks, varavīksne atzaigoja pa visu lapeni.

—   Aizver acis! — vecais svinīgi iesaucās. — Seko man!

Sākās lidojums, acumirklīgs un tik trauksmīgs, ka Hodžam

Nasredinam aptrūka elpas.

—   Tagad atver! — viņš dzirdēja sirmgalvja balsi, pareizāk sakot, nevis dzirdēja, bet uztvēra kaut kādā citādā veidā, bez dzirdes palīdzības.

Viņš atvēra acis.

Lapenes nebija, visapkārt klājās bieza, zilga migla, ko acīm redzot bija uzlaidis vecais vīrs.

—    Raugies un ievēro, — sirmgalvis sacīja, pareizāk — nomirdzināja, jo balss vietā no viņa lūpām laistīdamies plūda starojoša gaisma iegarena mākonīša veidā, un šai mākonītī neizprotamā veidā radās vārdi, ko Hodža Nasredins uztvēra nedzirdēdams.

—    Neko nevaru saskatīt, neko nevaru ievērot, — viņš atbildēja un pēkšņi saprata, ka, arī pats vizēdams, atbild sirmgalvim un, uz sevi paraudzījies, izbrīnījās: viņš, tāpat kā sirmgalvis, bija viscaur miglaini viļņojošs un caurspīdīgs un sastāvēja tikai no rēgainas mirdzas, bez jebkādām savas parastās miesas iezīmēm.

Hodžu Nasredinu sabiedēt nebija viegli, taču nu gan viņš pārbijās: šis zvaigžņu vecis, šķiet, bija pastrādājis ar viņu diezgan bīstamu joku!

—   Kā … kā tad tā? Kas tad tas? — Hodža Nasredins apjuka un pats juta, ka mirdz nevienādi, saraustīti, gluži kā žagodamies. — Kur tad … kur tad esmu es pats? Godājamais sirmgalvi! Ko? … Tā jau nu nevajadzēja, es tev teikšu — kur tu esi mani licis?

Vecais atbildēja ar nomierinošu visskaidrākā smaragda vizmojumu:

—   Nebaidies, Hodža Nasredin, ar mani. Runājot pēc sirdsapziņas, es nevaru saprast tavu dikto pārbīli: nu kam gan tev tā tik dārga, šī tava nicināmā miesa?

—    Godājamais sirmgalvi, starp mums ir liela atšķirība! — Hodža Nasredins lūdzās, izlaižot garu virteni steidzīgu, satrauktu, bāli violetu rūsas stariņu. — Vai gan man lemts pacelties līdz tavai neaptveramajai gudrībai, līdz tādam gara pilnīgumam?

Ar šiem lišķīgajiem vārdiem viņš gribēja katram gadījumam pieglaimoties vecajam, lai tas vēl neiedomājas atstāt viņu uz visiem laikiem bezmiesīgu, — un tūlīt pat viņa mirdzumā parādījās netīkams, duļķains dzeltenums.

Vecais, par laimi, to nemanīja, bet varbūt arī manīja, tikai aiz pieklājības neko neteica: pārmetošu atbildes dzirkšu nebija.

—    Nomierinies, Hodža Nasredin, tava miesa atgriezīsies pie tevis. Lūk, kur tā ir. Skaties.

Un Hodžas Nasredina bezmiesīgā skatiena priekšā kaut kur lejā, tālumā, pavīdēja lapene, un tajā viņš ieraudzīja pats sevi guļam.

—   Tava miesa ir savā vietā un nododas nicināmam, miesīgam miegam, kamēr tavs gars atrodas zvaigžņu ceļotāju gudrajā nomodā, — vecais vīrs nobeidza. — Tev atklājas daudz kas, proti tikai saprast.

Taču, lai kā Hodža Nasredins raudzījās sirmgalvja uzlaistajā miglā, kaut ko saskatīt un saprast viņš nevarēja. Viss ņirbēja, pludoja, domai nebija aiz kā aizķerties. Viss šķita vienādi iespējams, neiespējams un neticams, jo par visu varēja domāt gan tā, gan šā, gan vēl kaut kā; Hodža Nasredins velti meklēja miglā kaut vai vienu zemes lietu, no kuras sākot varētu kalt secīgu pārdomu ķēdi — nevienas tādas lietas viņš visā apkārtnē nevarēja ieraudzīt.

—    Es neko nesaprotu, — viņš atkārtoja. — Godājamais sirmgalvi, te ir tikai jautājumi un nav nevienas atbildes. Kur ir zeme, kur cilvēki, kur to prieki, bēdas un rūpes, kur, visbeidzot, ir tie labie darbi, kuru dēj, pēc tevis paša vārdiem, es esmu sūtīts pasaulē. Kā es varu veikt labus darbus šajā nepārskatāmajā miglā, kur viss ir neticams un apšaubāms, un, kam man jāpūlas, ja še nav cilvēku? Un kur ir ļaunums, pret kuru es esmu aicināts cīnīties, pret ko tas vērsts? Pret zvaigznēm? .. . Nē, godājamais sirmgalvi, zvaigžņu augstās tāles nav domātas man, lūdzu, atgriez mani lejā, uz zemes, tur ir mana vieta!…

Jo tālāk viņš runāja, jo vairāk mirdzošais sirmgalvis satumsa, satumsa un piepeši Hodžas Nasredina acu priekšā izkusa, bez pēdām pagaisdams. Un izgaisa viss neskaidrais visapkārt, migla izklīda — un pie Hodžas Nasredina atkal atgriezās viņa zeme, kur viss bija redzams, dzirdams, taustāms, izpētāms, kur dzīvo cilvēki savu pretrunīgo kaislību tīklā, pašaizliedzīgi pūlēdamies cits citam palīdzēt un mūžam nemainīgi tiekdamies uz priekšu, uz visiem domātu kopīgu labu dzīvi, kurā labumu varētu atrast arī katrs pats sev.

Hodža Nasredins atmodās, atvēra acis. Visapkārt dvašoja valgs, tumšs spirgtums; lapenē ielidojušais vējš vēsi noglāstīja gulētāja seju; caur lapotni spulgoja tālas zvaigznes; bija nakts, nakts otrā pusē, aiz pusnakts robežas.

Galva vēl viegli sāpēja, bet domas jau bija atguvušas parasto skaidrību. Hodža Nasredins pasmīnēja: nē, viņš neder vecajam par cejabiedru starpzvaigžņu lidojumos, viņa vieta, viņa dzimtās mājas ir zeme. Tas, protams, ir loti labi un cildeni — vērot, taču viņš sev izvēlas vienkāršo šiszemes saprašanu, kurā viņš ir saimnieks savām domām un darbiem.

Atcerēdamies ezeru, viņš jutās pilnīgi brīvs no visām šaubām, kas viņu vakar bija mākušas: viss bija skaidri, vienkārši un neapstrīdami. «Apbrīnojami, kā man tas agrāk neienāca prātā!» viņš iesaucās, attapdamies, ka nebūtu varējis iedomāties, jo bija izvēlējies nepareizus padomdevējus: vīna krūku un miglaino veci.

Turpināsim par zvirbuli, par to, kā tas satikās ar Hodžu Nasredinu un kas viņus saveda kopā.

Pusstundu pirms tikšanās viņi vēl viens par otru nedomāja; abi — katrs par sevi — noņēmās ar saviem darbiem un katrs atradās savā vietā: zvirbulis sēdēja augšā, čaihanas jumtā, un, sildīdamies pēdējos, jau iesārtajos staros, skaņi čirināja, ar pateicības dziesmu pavadīdams norietošo sauli, bet Hodža Nasredins sēdēja lejā, čaihanā, runādamies ar čorakiešiem, kas bija sanākuši ap viņu ciešā aplī.

Kad viņš ieradās čaihanā — pirmo reizi kopš tā laika, kad bija kļuvis par ezera sargu un pēc tam par tā īpašnieku, — sapulcējušies viesi runāja tieši par viņu: uz kādu pusi nu pagriezīsies viņu sūrā dzīve? Bet viņš — kā vilku piemin, tā vilks klāt! — tūlīt arī ieradās, iznira no džugara lauka, kas za|oja blakus čaihanai. It kā tišām būtu nācis nevis pa ceļu, bet pa lauku, lai pārsteigtu.

Safars sāka skraidīt un rosīties; viesi gribēja steigšus izklīst, lai netraucētu gaišībai padzert tēju.

Taču tagad uz čaihanu nebija vis atnācis Uzakbajs, Agabeka palīgs un mantinieks, bet Hodža Nasredins.

— Uz kurieni jūs, godājamie? — viņš uzsauca. — Ko es jums tādu nodarījis, ka negribat pat ar mani patērzēt? Safar, te tev būs divdesmit piecas tangas un dod tēju katram, cik vien tam lien iekšā!

Corakieši neizsakāmi izbrīnījās par šiem laipnajiem vārdiem. Viņi kautrīgi spiedās pie sienām, neuzdrošinādamies pieskarties tējas traukiem, ko Safars gādīgi iznēsāja un nolika tiem priekšā.

Bet Hodžas Nasredina sirds pārplūda ar karstiem žēluma viļņiem — cik gan viņi nomākti, iebiedēti, ja neuzdrošinās pat tēju dzert, neuzdrošinās vārdu bilst! Sis mazais zvirbulis (Hodžas Nasredina skatiens uz mirkli pievērsās zvirbulim — sākās viņu sastapšanās) — pat tas ir laimīgāks un brīvāks savā dzīvē!

Atnāca Saids. Galīgi pārsteigto čorakiešu acu priekšā jaunais ezera īpašnieks cieši apskāva jaunekli kā vecu draugu. Tas nu bija pavisam nesaprotami: kā viņi viens otru pazīst, un kāpēc Saids par to līdz šim klusēja?

Bailes noplaka — corakieši ķērās pie tējas, daži pievirzījās tuvāk Hodžam Nasredinam un uzsāka ar to valodas.

Pakalna būdā viņš jau sen bija noilgojies pēc cilvēkiem, pēc vienkāršām, sirsnīgām pārrunām, un pašlaik viņa sirds atpūtās no uzspiestās vientuļniecības. Hodža izvaicāja čorakiešus par viņu dzīvi un rūpēm, par ģimenēm, par neseno tilta ielūšanu dzirnavu tuvumā, par podnieka Babadžana šais dienās saslimušās ķēves veselību, — viss, kas Corakā notika, bija viņam zināms līdz pēdējam sīkumam. Viņš bārstīja jautrus jokus, vērsdamies te pie viena, te otra, pusbalsī apsveica Mamedu-Ali ar drīzajām brīnišķās Zulfijas kāzām un tādu pašu apsveikumu izteica čāihanas saimniekam Safaram.

Tikai par vienu, par pašu galveno, negribēja sacīt itin neko — par ūdeni un nākamo laistīšanu. Bet tieši šī doma kā nokaitēta nagla dūrās ikviena čorakieša galvā un dedzināja mēli.

Jautāt uzdrošinājās Mameds-Ali:

—   Saki, augsti godājamais Uzakbaj, — kad tu domā dot mums ūdeni laistīšanai un kadu maksu gribi ņemt?

Caihanā uzreiz iestājās klusums — vienīgi no jumta skanēja nerimtīga, skaņa čirināšana.

Desmitiem gaidošu skatienu urbtin ieurbās Hodžā Nasredina.

—   Ūdeni saņemsiet laikā, pēc trim četrām dienām, — viņš sacīja. — Par maksu parunāsim vēlāk, laistīšanas priekšvakarā.

Caihana nopūtās, visa uzreiz, ar desmit krūtīm reizē.

—   Bet ja nu mums nepietiks naudas?…— iesāka Mameds-Ali.

—   Pietiks, — Hodža Nasredins viņu pārtrauca. — Jūsu laukiem būs ūdens, es to teicu, un jūs dzirdējāt.

Tika izdvesta otra kopīga milzu nopūta. Ūdens būs! Visiem kā akmens novēlās no sirds: viņš droši vien patiešām ir sirsnīgs, labdarīgs cilvēks šis Uzakbajs!

Pateicības sajūsmā aizmirsies, čivināja, čirināja un čirkstināja zvirbulis uz jumta, aiz piepūles tā piepūzdamies, ka pat visas viņa spalviņas uzbozās un kustējās, it kā arī putnelim būtu apsolīts ūdens druvai un dzīvība, laime mājai.

Bet čorakieši savu prieku spēja izteikt vienīgi ar nopūtām un vēl ar acīs uzliesmojošu gaišu liesmu.

—   Jā, ūdeni jūs saņemsiet! Jūs saņemsiet ūdeni un turpmāk varēsiet to saņemt vienmēr, bez atteikšanas! — Hodžas Nasredina balss uz mirkli pārtrūka, pār augumu pārskrēja trīsas, galvu un bārdu kutinādamas: ja viņam būtu spalvas kā zvirbulim, tad tās uzboztos un sāktu kustēties. —Ticiet man, jūsu nebaltās dienas ir beigušās!

Un viņš apklusa. Viņš jau tā bija pateicis vienai reizei pārāk daudz. Čorakieši bijās pakustēties, vienīgi gaišā uguns acīs iekvēlojās vēl spožāk.

Taču zeme paliek zeme, tai ir savi likumi, sava kārtība, — tie jāzina, un tos jāprot izmantot, lai mūsu gara spārnotie centieni varētu pārvērsties darbos. Hodža Nasredins neatļāvās pārāk ilgi lidināties starojošos, dzidrajos augstumos; ar prāta spēku viņš nolaidās uz zemes, tās patiesajā dzīvē, kur viss ir sajaukts un samaisīts; labais ar (auno, pilnveidīgais ar nepilnveidīgo, cēlsirdība ar zemiskumu, skaistais ar nejauko, prieks ar bēdām un tīrais ar netīro. Šajā pretrunīgo sākumu un beigu sajaukumā viņam nu vajadzēja darboties ar apdomu un veiklību, lai viņa cēlais nodoms vainagotos ar cienigātn beigām.

Hodža Nasredins pārlaida čorakiešiem skatienu. Jā, viņš tos mīlēja ar visu savas sirds uguni un spēku, taču tas viņu netraucēja skaidri saskatīt šo vīru dvēselēs blakus augstām, tīrām, cēlām jūtām zemiskas, tumšas, savtīgas. Tieši tur jau bija apslēpts Hodžas Nasredina mīlas auglīgums, ka viņš cilvēkus mīlēja tādus, kādi tie ir patiesībā, savā iztēlē nepārvēršot tos par eņģeļiem.

—   Pasakiet, — aiz kāda iegansta vakar saplēsās Širmats ar Jarmatu? — Hodža Nasredins pajautāja.

—    Sastrīdējās par veco, nokaltušo zīdkoku, kas paredzēts malkai, — paskaidroja Safars. — Katrs to uzskatīja par savu, tālab ij saplēsās.

—   Kā tā, vai tad nevarēja to pārzāģēt uz pusēm?

—   Varēt jau varēja, bet katrs gribēja dabūt sev visu.

Visu to Hodža Nasredins jau sensenis zināja par cilvēkiem.

Bridi klusējis, viņš vaicāja:

—   Bet pasakiet, — kam pieder tā vārgā, tikko dzīvā papelīte, rau, tur pie ceļa?

—   Tā ir mana papele! — mudīgi atbildēja podnieks Dadabajs. — Visi zina, ka mana!

Dadabaja acis samiedzās, lūpas sakniebās, zods izstiepās, — tam labi neklātos, kas iedomātos apšaubīt viņa tiesības uz šo satrupušo, kādas pāris tangas vērto papelīti!

—    Tā, — Hodža Nasredins sacīja. — Lai būtu tava, es nestrīdos. Bet tas kārklu krūms, kas noliecies pār ariku, kam tas pieder?

—   Man! — steidzās paziņot sviesta kūlējs Rahmans.

—   Kāpēc tad tev? — zemkopis Usmans iebilda. — Kopš kura laika?

—   Ja uz manas zemes, tad mans!

—   Tas tik ir smalki! — Usmans iesaucās. — Vai dzirdat, labie ļaudis! Uz viņa zemes .. .

—   Protams, uz manas! …

—   To mēs vel paskatīsimies! — Usmans sarkdams atbildēja piktā, kašķīgā balsī. — Krūms tikai zarus noliecis tavā pusē, bet kur saknes — saknes aug manā zemē!

—   Tavā? — sviesta kūlējs, elpai aiztrūkstot, spiedzīgi nošņācās. — Kopš kura laika, ko?

—    Pagaidiet, nestrīdieties! — Hodža Nasredins pacēla balsi, steigdamies novērst kaušanos. — Nestrīdieties, es jums saku! Es taču netaisos ne jums atņemt, ne pirkt šo nieka nevienam nevajadzīgo krūmu, kas nav pat plika graša vērts. Lai audzē tas, kam pieder, vienalga, kurš. Bet tur tiem dzelkšņiem, vai tiem arī ir saimnieks?

—   Tie ir uz manas zemes, — Mameds-Ali atbildēja.

Hodža Nasredins pārdomās ilgi klusēja.

Pa to laiku norietēja saule, koku galotnēs apdzisa tās atvadu stars, pār zemi nolaidās pirmskrēslas zilgums — dzidrs, bez atspīduma un ēnas. Un reizē ar atvadu staru noklusa zvirbuļa atvadu dziesma: spārņainu diena bija beigusies. Zvirbulis pēdējo reizi uzbozās, nopurinājās un iespurdza ligzdā paspārnē.

Un Ilodžas Nasredina acs pamanija tieši tā astes galiņu.

—   Bet tas zvirbulis, kas nupat ielīda ligzdā, vai tas ari kādam pieder?

Sos vārdus uzņēma kā joku: visapkārt sāka smaidīt un smieties.

—   Vai tam ir saimnieks? — Hodža Nasredins prašņāja.

—   Kas tam saimnieks? — smīnēdams atbildēja Mameds-Ali.

—   Tas lido, kur grib un kad grib, nevienam nevaicādams, visu mūsu vīnogu dārzos vienādi bojā ogas, uzlasa graudus visos pagalmos. Tas pieder visiem kopā un nevienam atsevišķi.

Tieši tāds zvirbulis Hodžam Nasredinam bija vajadzīgs, kas piederētu visiem kopā un nevienam atsevišķi.

—   Varbūt tev, Safar, ir uz to kādas sevišķas tiesības?

—   Kādas tiesības? — čaihanas saimnieks sāka smieties, bezzobainās smaganas atsedzis un seju grumbās savilcis.

—   Tā viņš te dzīvo paspārnē, ne es to aiztieku, ne viņš mani. Dzīvo un lai dzīvo vien, mēs viens otru netraucējam. Dieva zvirbulis, brīvs putns …

—; Atnes nu man kāpnes, Safar!

Mameds-Ali saskatījās ar podnieku, sviesta kūlējs — ar zirgu dakteri: čaihanā, žigli lidodami, pārmijās skatieni.

Safars nesaprašanā atstiepa kāpnes. Hodža Nasredins tās pieslēja pie sienas, pakāpās trīs pakāpienus, iebāza roku caurumā zem jumta, ar vērigu seju pačamdīja tur, uzacis augstu saraucis, gluži kā ieklausīdamies, un izvilka līdz nāvei pārbijušos zvirbuli.

—   Būri!

Caihanā starp visādu vecu drazu atradas arī būris.

—   Nu, Safar, nododu tavā glabāšanā, — Hodža Nasredins teica, zvirbuli būri ielicis. — Kop tu nerimtīgi, baro, bieži maini ūdeni, lai viņa veselība, pasarg no tā allah, neciestu kādus zaudējumus. Atceries, ka tas ir visvērtīgākais zvirbulis, par ko tu drīz pārliecināsies.

Ar šiem vārdiem nobeigdams savu sarunu čaihanā un novēlējis čorakiešiem saldu miegu, Hodža Nasredins devās mājup.

Saids izgāja viņu pavadīt. Kad atgriezās, staroja priekā. Taču neko negribēja teikt; čorakieši tā ij neuzzināja, ko viņš tik iepriecinošu dzirdējis no ezera jaunā īpašnieka.

Zulfija uzzināja. Viņa, protams, uzzināja!

—   Viņš teica: tas viss ir jūsu — kā māja, tā dārzs.

—   Viņš droši vien pajokoja. Kur tad viņš pats paliks?

—    Ak Zulfija, tas ir tāds sevišķs cilvēks: viss, ko viņš saka, viss piepildās! Viņš jau man ir uzdāvājis visdārgāko — tevi.

—   Mēs būsim laimīgi, Said, arī tā, bez šīs mājas un dārza. Vai gan mēs nespēsim uzcelt paši savu?

—   Tomēr es domāju, ka viņš nejokoja. Viņa acīs dega tāda neparasta gaisma.

—   Jā, apbrīnojamu cilvēku tu esi sastapis, Said! Kopš tā laika, kad viņš ieradās pie mums Corakā, visa dzīve ir sākusi ritēt pavisam citādi, it kā saule būtu izbridusi no mākoņiem.

—   Kas viņš? No kurienes? Vai uz ilgu laiku pie mums, Corakā? …

Uznāca nakts. No zemes pie zvaigznēm pacēlās četri vēji, uzpūzdami tām trīsošo mirdzu: ziemelis, pilns sala, — zilajām zvaigznēm, dienvidis, svelmē satvīcis — sarkanajām, rietums — baltajām un austrums — zaļajām zvaigznēm; no debesu augstumiem pār pasauli nolaidās četri miegi, pārpludinot to ar četriem okeāniem: melnu — ļaunos un ļaundarus; duļķaini dzeltenu — tos, kas tiem aiz gļēvuma vai savtīguma palīdz; zilgu — visus vienkārša darba un godīgu domu cilvēkus; dzidri ugunīgu kā rubīns — visa labā drosmīgos cīnītājus.

Atpakaļceļā iegriezies Corakā, vecais, greizais kadijs Abdurahmans apmetās tai pašā čaihanā, apgulās uz tām pašām piecpadsmit segām un ar plati un rijīgi atvērtu labo aci sāka gaidīt savu rakstvedi, kas, velti laiku nezaudēdams, bija aizgājis uz sarunām ar ezera jauno saimnieku.

Jau tumsiņā atgriezies čaihanā, viņš klusēdams parādīja kadijam atvērtu plaukstu — visus piecus pirkstus. Tas nozīmēja — pieci simti tangu.

Vecais viltnieks dziļi nopūtās, tā seja šķita nopeldējusies siltā eļļā, un viņš saldi aizmiedza acis. Kad no jauna paraudzījās uz pasauli, tad jau ar kreiso aci.

Viņš paņēma no rakstveža smago maku, novietoja aiz jostas, sagatavodamies rīt ne par ko nebrīnīties un apstiprināt jebkuru darījumu, kaut vai musulmaniskās īstenās ticības dvēseles atdošanu pašam sātanam par sauju saru no tā kraupainās astes!

Un viņš nebrīnījās. Itin nemaz nebrīnījās, izdzirdīs no Hodžas Nasreaina tā nelokāmo lēmumu apmainīt savu ezeru pret zvirbuli, kas pieder visiem čorakiešiem kopā un nevienam atsevišķi.

Būris atradās turpat čaihanā. Zvirbulis jau bija tajā pieradis: žirgti čirināja un lēkāja, knābādams kunžuta sēklas, ar ko Safars šīs dienas viņu baroja.

Kadijs pārlaida zvirbulim kreiso aci, ar galvas mājienu dodams piekrišanu: viņš nekādus šķērš|us maiņai neredz.

Pūlis, kas bija aizsprostojis ceļu, mutuļoja, dūca: čorakiešu acu priekšā notika labs brīnums, un viņi visi, no maza līdz lielam, tam ticēja. It kā šī Uzakbaja izskatā viņu ciematā būtu ieradies pats vectēvs Turahons.

Vecais kadijs droši un viegli vadīja savu laivu pa pazīstamo tiesneša viltības upi. Zvirbulis tika nosaukts par Dārgakmeni, viņa svaru noteica trīs sudraba tangu smagumā. Tā arī grāmatā ierakstīja.

Rakstvedis sastādīja divus papīrus: vienu, kas apstiprināja Hodžas Nasredina tiesības uz Dārgakmeni trīs pilna svara, nenodilušu sudraba tangu smagumā, un otru, kas uz mūžīgiem laikiem apstiprināja ezeru par čorakiešu īpašumu, — visiem kopā ar vienlīdzīgām tiesībām.

Hodža Nasredins uz abiem papīriem pielika savu parakstu.

Pēc tam palievenī sāka kāpt čorakieši. Rakstīt pratēju viņu vidū nebija: pamērcēja pirkstu ķīniešu tušā tintnīcā un piespieda. Rakstvedis pie katra pirksta nospieduma pierakstīja tā licēja vārdu.

— Nāciet, nāciet, nebaidieties! — Hodža Nasredins teica. — Nāciet drīzāk, jo man zobi niez iecirsties šai treknajā zvirbulī, bet jūs ar savu gausumu aizkavējat man pusdienas.

Viņu bija daudz — Širmatu, Jarmatu, Junusu, Rasulu, Dadabaju, Džurbaju, Babadžanu, Amidžanu un citu … Tomēr līdz pusdienlaikam izdevās beigt. Pēdējais pirkstu piespieda kāds Muhameds Usmana dēls, — un kadijs svinīgā taures balsī paziņoja, ka darījums nobeigts.

Otrs darījums daudz laika neaizņēma: tas bija parasts dāvināšanas ieraksts par māju un dārzu, kas pārgāja Saida īpašumā.

Čorakieši stāvēja kā apburti, nekustēdamies un neelpodami.

Rakstvedis aizvēra grāmatu, kadijs krekšķēdams norāpās no piecpadsmit segu augstumiem un paklibodams devās uz savu arbu: viņš steidzās.

Vedējs noklakšķināja mēli, zirģelis saspringa, atspērās ar pakaļkājām un sāka vilkt, arba sašūpojās, iečīkstējās, sāka kustēt. Un, kaut gan ceļš bija tas pats un arba arī tā pati, taču šoreiz riteņi negriezās laukā no grambām, ripoja līdzeni un taisni, pirmo reizi daudzu gadu laikā. Un vecais kadijs, kas bija pieradis braukt, arvien sasvēries uz kreiso pusi, nevarēja saprast: kāpēc viņam šodien arbā tik neērta, netīkama sēdēšana?

Ezera krastā, arika iztekas sākumā, Hodža Nasredins atva-. dījās no čorakiešiein.

Par ezera sargu viņš iecēla Saidu, teikdams tā:

—   Taviem sējumiem arvien jāatrodas vistālāk no ezera, lai iu tos nevarētu aplaistīt ātrāk, iekams nebūsi aplaistījis visus pārējos laukus. Tu neapvainojies: šī lieta ir pārāk svarīga, tā skar visu labklājību un lieka ķīla te nenāks par ļaunu. Ņem nu slēdzeni. Svēti sargā šo ūdeni: tas ir jūsu dzīvība.

Saids noņēma atslēgu. Divatā ar Hodžu Nasredinu tie ķērās pie vārtu rokturiem, pacēla aizviras. Ūdens putodams un burbuļodams šļācās arikā. Tas plūda brīvā, dāsnā straumē kā vecos labos laikos, spilgtajā diendusas saulē mirdzēdams, dzirkstīdams, laistīdamies; ūdens skartie piekrastes kārklu zari izliecās šmaugās klūgās, nepacietīgi drebot, lapas atdzīvojās, sāka trīsēt un tiekties līdzi straumei, visas uz vienu pusi.

—   Jūs nu esat dabūjuši ūdeni! — Hodža Nasredins sacīja čorakiešiem. — Tas jūs glābs no bada, trūkuma un mūžīgām, pazemojošām bailēm. Tas cilvēkam ir nepieciešams, lai viņš būtu cilvēks, bet ar to vēl nepietiek. Katrā no mums ir paslēpies zemiska savtīguma zirneklis, rau, tas ir mūsu augšupejas un mūsu brīvības galvenais ienaidnieks! Tas jāpadzen, jāiznīcina, citādi nevaram būt cilvēki, kas cienīgi valkāt šo pasaulē visaugstāko vārdu! Lai arvien retāk Corakā skan alkatīgais un savtīgais vārds «es», lai to nomaina augstais un cēlais vārds «mēs». Palieciet sveiki, esiet laimīgi savās mājās un savās druvās, vienmēr un mūžīgi!

Atskanēja pateicības un sajūsmas saucieni; daudzi apraudājās.

Hodža Nasredins pacēla būri, izņēma no tā zvirbuli un spēcīgi pasvieda uz augšu. No varen sātīgās barības sasmadzis, zvirbulis tikko nenokrita zcrnē, tomēr laikus izpleta spārnus un uztraucās debesu plašumā.

—   Aizlidoja uz čaihanu pie zvirbulenes, — Hodža Nasredins sacīja. — Atstāju jums šo «dārgakmeni» kā piemiņu par sevi.

Ar zvirbuļa atbrīvošanu viņš nobeidza visus darbus Corakā, te viņu vairs nekas neturēja.

Vēlreiz paklanijies pret čorakiešiem, novēlējis tiem laimīgu dzīvi un veiksmi darbos, viņš piegāja pie nomaļus stāvošajiem Mameda-Ali, Safara, Saida un Zulfijas:

—   Jūs visi mani saucāt par Uzakbaju. Tad nu ziniet — tas nav mans vārds, es to ienīstu. Es to pieņēmu pret savu gribu. Kad mani atcerēsieties, — sauciet kaut kā citādi.

—   Kā tad lai tevi sauc?

—   Padomājiet, varbūt ienāks prātā.

Sevi pavadīt viņš neļāva — aizgāja viens pa arika krastu, blakus straujajam ūdenim.

Laiks šķita apstājies.

čorakieši ilgi stāvēja klusēdami, neatraudami acu no pakalna, aiz kura bija nozudis viņu dīvainais, uz mūžu atmiņā palikušais viesis.

Un pēkšņi Saids sāka saukt:

—   Es zinu! Man ienāca prātā!

Viņš kā pamodies pārvilka ar roku pār seju, gluži kā tīmekli no acīm notrausdams:

—   Hodža Nasredins — redz, kāds ir viņa īstais vārds!

Un visiem uzreiz viss kļuva skaidrs un saprotams. Protams, Hodža Nasredins! … Un ikviens brīnījās, ka nav to agrāk iedomājies, ikvienam šķita, ka viņš ir to apjautis, tikai ne pilnīgi.

Saids pa krastmalas taciņu metās pakaļ aizgājējam:

—   Hodža Nasredin! Hodža Nasredin!

Viņam vārgi, spokaini atbildēja atbalss, bet Hodža Nasredins vairs neatsaucās.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Laimīgi nonācis Kokandā, Agabeks apsvēra, ka turpināt tik tālu ceļu vienatnē ir bīstami, turklāt ar naudu aiz jostas: būtu gudrāk pievienoties kādai karavānai. Viņam iznāca Kokandā aizkavēties, pa to laiku tieši īstā reizē ieradās arī Hodža Nasredins.

Zaglis viņu sagaidija ar vārdiem:

—   Vēl vienu dienu, un tu būtu nokavējis. Rītnakt kāda karavāna dodas uz Stambulu un tai līdzi ari Agabeks.

—   Tātad rīt mums būs daudz darba, — teica Hodža Nasredins. — Kā jūtas mans dārgais ēzelis?

—   Tas ir pilnīgi vesels, vienīgi skumst. Viņš dikti ilgojas pēc tevis.

—   Kā nu ne, tik ilga šķiršanās! Nekas, rīt mēs būsim kopā. Tātad Agabeks vēl nav bijis pie Rahimbaja, nav tam piedāvājis dārglietas?

—   Nē, nav piedāvājis. Es sekoju katram viņa solim.

—   Pats allahs mums palīdz!

Viņi sēdēja mazā čaihanā, noma|ā un netīrā, ar kankariem paklāju vietā, čuguna kumganiem vara kumganu un tauku kvēpekjiem e||as kvēpenīšu vietā; šī čaihana pazemīgi un kautri vērās no šķērsielas uz galveno tirgus laukumu, kā ubadze, kas nejauši nok|uvusi bagātās dzīrēs un saprot, ka te viņai nepiederas būt. Un īstenībā viņai te arī nepiederējās būt starp greznām, lielām čaihanām, kas sastājušās ap laukumu un apjozušas to ar ugunīm, piepildījušas vakara zilgo krēslu ar tauru rēkoņu, dūdu spiedzoņu un bungu rīboņu, viesus vilinot.

Vienā no šīm čaihanām bija apmeties Agabeks, zaglis zināja parādīt tieši kurā.

—   Viņš ir vezīrs, viņam piestāv tikai bagāta čaihana, — atbildēja Hodža Nasredins.

Dvesmoja liegs, samtains vējiņš; pilsēta, dienas apdullinošās svelmes nogurdināta, svētlaimīgi atpūtās, grimdama nakts dzestrumā un spirgtumā; bija jauns mēness, kas tikai iezīmējās debesīs kā smalka, izliekta līnija, kā «Sirazas turcietes uzacis» — tā savā laikā teicis Hafizs . . . Hodžam Nasredinam arvien patika tādas stundas lielās pilsētās ar daudziem tūkstošiem iedzīvotāju — šī īsā putojošās dzīves līmeņa krišanās, it kā uzkrājot spēkus jaunam rīta bangojumam. Viņš sen bija iepazinis dzīves pilnības noslēpumu — tas ir pretrunās: darbā, bez kura nav atpūtas prieka, briesmās, bez kurām nav uzvaras prieka; tālab krēslainais klusums, kas viņam miegainajā Hodžentā bija tik neciešams, te, milzīgajā, verdošajā tirgū, sava acuinirklīguma dēļ šķita tik apburoši skaists.

Ar tādu pašu sirds apmierinājumu, ar pateicīgu dzīves slavināšanu viņš sagaidija arī trokšņaino, raibo rītu, kurā viļņoja drūzma, kņada, dažādu tautību atvari, pieaugoša rēkoņa, kurā apvienojās visas uz zemes iedomājamas un neiedomājamas skaņas. Sacēlās putekļi un aizklāja debesis, čirkstēja zobos, līda degunā; zeme, saulē sildīdamās, it kā vilka sevī iekšā garas, gaišas ēnas, sabiezinādama tās gluži melnas; minaretu robotie jumti nokaita un sakarsēja gaisu ap sevi: vēl pusstunda — un tirgū vairs nebija ko elpot!

Tad visbagātākajā un greznākajā čailianā no spilveniem piecēlās Agabeks, beidzis dzert rita tēju.

—   Saimniek, saņem, cik no manis pienākas par visu uzkavēšanās laiku. Un izved manu ar spalvu klāto garausi.

Viņš pat aiz muguras neatļāvās nosaukt ēzeli citādi kā vien godājamos aplinkus vārdos, lai, Kairas galmā nokļuvis, kaut kā nejauši neizrunātos un jau pirmajās dienās neietiktu slepenajā istabā.

Hodža Nasredins un zaglis, kuri jau kopš rīta čailianas tuvumā gaidīja Agabeku iznākam, noslēpās aiz stūra.

Nākamais Ēģiptes vezīrs, viņus nepamanījis, cienīgi nosoļoja garām, vezdams pavadā ēzeli. Ar spalvu klātais garausis izskatījās visai grūtsirdīgs: purns nodurts līdz zemei, ausis kūļājās, aste bezspēcīgi nokārusies, pušķis tās galā tik tikko kustējās.

—   Paraugies uz viņa bēdām, — zaglis sacīja Hodžam Nasredinam. — Tas ir īsts, uzticams draugs, daudziem cilvēkiem derētu no tā pamācīties.

Viņi sekoja Agabekam pūlī, neciešamajā gūzmā starp tirgus būdām; te nebija gaisa, to bija izspiedusi tveice, kas cēlās no laistītāju bagātīgi apslacītās zemes; tūkstošiem smaržu, ko izgaroja ādas, krāsas, aizjūru garšvielas, pūstoši atkritumi, pārdevēji un pircēji, kas suta savos halātos, — tas viss samaisījas un sabiezēja tik neiedomājamā blīvumā, ka jau lipa pie rokām un sejām kā staipīga . . . Agabeks aizgāja garām krāsotāju, kurpnieku un seglinieku rindām un izgāja pie lielā tirgus arika. Hodža Nasredins iebuksnīja zaglim:

—   Meklē naudas mijēja Rahimbaja pārdotavu.

Resnais naudas mijējs Rahimbajs šai dienā vēl nebija uzsācis tirgošanos un žāvādamies garlaikojās savā pārdotavā. Pēc viņa sejas, kas bija atguvusi agrāko apaļumu, pēc sprogotās, sasukātās bārdas, pēc miegainajām, apmierinātajām acīm bija redzams, ka pēc tīnē notikušās vētras vairs nekādi nemieri nav sa-

Iraukuši viņa gara pasauli. Tā arī bija: pārestību cietusī laulātā draudzene viņam piedeva un nokāpa no saviem augstumiem pie viņa, stallī labā veselībā stāvēja arābu ērzeļi trīskārtīgā apsardzībā, gaidīdami nakamās sacīkstes; augstmanis, lai ari vēsi, tomēr tiekoties atbildēja uz viņa sveicieniem; naudas mijēja dzīve bija iegājusi agrākajās, līdzenajās sliedēs.

Ari šis tveicīgais rīts viņam nevēstīja nekādus sevišķus uztraukumus, pat otrādi, viņš bija nolēmis, pusdienām tuvojoties, pārdotavu slēgt un mājās blakus laulenei nodoties saldai atpūtai. Velti sapņi — pār viņa bezrūpīgo galvu jau dūca un virpuļoja jaunu likstu viesuļi.

Pārdotavas priekšā apstājās kāds vīrs ar visai cienīgu ārieni un ēzeli pavadā:

—   Lai tevi sargā allaha vārds, tirgoni, miers ar tevi! Saki, — vai tevi nesauc par Rahirribaju?

—   Tu uzminēji, mani sauc par Rahimbaju. Kādas darīšanas tevi, ak ceļiniek, ir atvedušas pie manas pārdotavas?

—    Es par tevi jau viņpus kalniem dzirdēju kā par godīgu tirgoni, tālab tad tieši tevi meklēju starp visiem Kokandas naudas mijējiem.

Rahimbajs kā ikviens izdaudzināts blēdis ļaužu domas uzskatīja par visai svarīgām; Agabeka vārdu iepriecināts un glaimots, viņš pret to uzreiz izjuta draudzību; starp citu, atbilstoši savai iedzimtajai blēdībai, viņš arī šo draudzību izjuta ne citādi, kā vien cerēdams veikli apkrāpt, bet tikai tā pa draugam — nemanāmi un viegli, gluži kā labu darot.

—   Tu neesi pirmais, ak ceļiniek, kas pie manis ierodas ar tādiem vārdiem, — Rahimbajs teica, pašapmierināti krekšķēdams un apaļo, izspiedušos vēderu glaudīdams. — Mani, lai slava allaham, pazīst visā Fcrganā un tālu aiz tās robežām kā godīgu cilvēku, ceru par tādu palikt arī turpmāk.

—   Laba slava ir dārgāka par naudu, — Agabeks laipni paklanījās.

Tirgonis nepalika parādā, atbildēja ar tādu pašu palocīšanos:

—   Bet vēl dārgāka ir tikšanās ar cienījamu un saprātīgu sarunu biedru.

—   Svēta patiesība! — Agabeks iesaucās. — Tieši tādu tikšanos man allahs šodien lēmis.

—   Redz, kur vārdi, kurus radījusi pati dižciltība, — tirgonis atbildēja.

—   Tie ir tikai spogulis: atspoguļo, kas atrodas to priekšā, — Agabeks uztvēra.

Viņi ilgi klanījās viens otram, sacenzdamies savstarpējā slavināšanā, paceldami viens otru līdz debesīm; pa to laiku naudas mijēja ačeles — patiess viņa prāta spogulis — pārvērtās šaurās spraudziņās, šaudījās un tekalēja, ceļinieku aptaustīdamas, pūlēdamās cauri jostas audumam iekļūt atnācēja makā.

Beidzot ķērās pie lietas. Rahimbajs noskaitīja Agabekam sauju skanīga zelta, kādas piecas monētas mazāk, nekā vajadzēja, salīdzinot dināru un tangu vērtības Kokandas tirgū; to darot, viņš bēdīgi pūta un stāstīja, cik ārkārtīgi sadārdzinājies arābu zelts pēdējā laikā, kas, protams, bija visskaidrākie meli. Agabeks, kas pats tādos melos nebija nekāds zaļais, vērīgi smīnēja, taču strīdu neuzsāka; ko viņam nozīmēja šīs nožēlojamās piecas dināras, ja nākotnē to gaidīja Kairas valsts kase!

—   Bet tagad, godājamais, — viņš pārtrauca tirgoņa runas plūdus, — man pie tevis ir vēl viena darīšana. — Viņš sabēra dināras apaļā melnas ādas makā, paslēpa to un izvilka aiz jostas aizbāzto otru maku. — Te ir dārglietas: pērles, aproces, gredzeni. Varbūt nopirksi?

—   Klusāk! — Ralūmbajs izbāza galvu no pārdotavas, paraudzījās pa labi, pa kreisi: vai kur tuvumā nav redzami spiegi vai sardzes vīri. — Vai tad tu, ceļiniek, neesi dzirdējis, ka Kokandā tādi darījumi aizliegti, iekams priekšniecība nav apskatījusi? Var gadīties ciešanas: tu zaudēsi dārglietas, es iekļūšu tuptūzī.

—   Esmu dzirdējis, taču domāju, ka divi prātīgi cilvēki…

—   Un godīgi, — tirgonis pasteidzās piebilst.

—   Un galvenais — piesardzīgi, — Agabeks piemetināja.

Viņi nobeidza sarunu ar smīniem: vairāk vardu nevajadzēja.

Rahimbajs uzmeta uz letes sauju sīka sudraba — acu apmānīšanai, ja ierastos sardze, pēc tam atraisīja maka auklas un atlocīja uz leju tā malas, lai varētu apskatīt dārglietas, ārā neizņemot.

Aiz stūra netālu noslēpušies zaglis un Hodža Nasredins redzēja. kā pārvērtās un tumsa tirgoņa brangā seja un pieplūda ar sarkanu niknumu, no kura sāka kustēties bārdas sari.

—  Bet pasaki, ceļiniek, pasaki man, — kad un kā tu ieguvi šīs dārglietas?

—   Godājamais tirgoni, — Agabeks atbildēja, — atstāsim šos jautājumus priekšniecībai, bez kuras mēs nolēmām iztikt.

Vai gan tev nav vienalga — kad un kā? Tava darīšana ir ņemt vai neņemt. Ja tu ņem, — maksā naudu, sešus tūkstošus.

—   Naudu? — tirgonis palika bez elpas. — Sešus tūkstošus! Par manis paša lietām, kas man pašam nozagtas?

Nu Agabekam sametās nelāgi: vai tikai šis tirgonis nedomā viņu uzķert uz savas blēdibas makšķeres?

Viņš strauji paķēra maku.

Bet tirgonis nesnauda — tas arī ieķērās ar saliektiem pirkstiem stingri jo stingri.

Abi sastinga, letes atdalīti, maka vienoti. Stiprāk viņus nebūtu savienojusi pat tērauda važa!

Viņi dedzināja viens otru ar traka niknuma pilniem skatieniem, acis abiem izspiedās, kļuva apaļas un stingas, bālganu duļķi pielijušas gluži kā satracinātiem gaiļiem. No viņu rīklēm svilpdams un gārgdams lauzās gaiss, — krampju aizžņaugts.

Visu to darot, viņiem tomēr bija jāapvalda kustības un jāaiztur kliedzieni, lai nepievērstu sardzes vīru uzmanību.

—   Laid! — Agabeks gārdza.

—   Atdod! — tirgonis stenot atbildēja.

—   Krāpnieks!

—   Nicināmais zaglis!

Sekoja īss kautiņš, nikns, bet kluss, no malas gandrīz nevienam nemanāms. Šķita, ka divi godājami viri, viens otram uzticēdamies, aprunājas, pār leti noliekušies; vienīgi ieklausoties pēc dobjās rūkoņas, pēc aprautās elpas, apspiestas stenēšanas un zobu griešanas varēja apjaust patiesību.

Kauliņš beidzās neizšķirti.

Makā ieķērušies, smagi un aizsmakuši elpodami, abi atkal sastinga viens otram pretī.

—   Ak sātana pēcteci, ak smirdīgais šakāli, redz, kāds ir tavs godīgums! Laid, es saku!

—   Atdod, bezgodi, sava tēva mēslu rijēj!

Abi, kas vēl pirms brīža bija sacentušics savstarpējā slavināšanā un lielīšanā, tagad apbēra viens otru ar negantām lamām, kā tas bieži notiek ar cilvēkiem, ja starp tiem nostājas naudas maks.

—    Kapeņu un mošeju apgānītāji — tirgonis stenēja, trakā niknumā acis izvelbis. — Ak sātana padomdevēj tā vismelnākos darbos!

—   Klusē, neķītrais laulības pārkāpēj, pērtiķienes mīļākais! — Agabeks atbildēja, skaņi caur degunu elpodams, jo niknums ar saltiem krampjiem bija aizžņaudzis viņa žokļus, neatlaužami sakļāvis zobus.

Un pēkšņi — tirgonim negaidot — viņš rāva maku uz savu pusi ar tik mežonīgu spēku, ka zem kājām sagrīļojās zeme.

Un viņam izdevās izraut — tikai ne maku no mijēja rokām, bet pašu mijēju, kas bija makā ieķēries, no letes viņas puses uz šo.

Taču tirgonis paspēja pieliekt kājas pie vēdera un ar tām aizķerties aiz letes viņas malas, kam pateicoties neizlidoja uz ceļa, kaut arī bija jau atrauts no zemes.

Rāviens izsūca visus Agabeka spēkus. To izmantojot, tirgonis, ar resno vēderu uz letes gulēdams, sāka pamazām vilkt maku sev apakšā, it kā lēni to rītu. Taču reizē ar maku zem viņa vēdera ievilkās arī Agabeka sastingusi roka līdz pašam plecam.

Cilvēks, kas no malas visam tam tikai uzmestu acis, joprojām neko nemanītu. Bet zaglis un Hodža Nasredins acis vien neuzmeta, viņi iedziļinājās, ieurbās ikvienas kustības, ikvienas skaņas nozīmē:

—   Viņš iespļāva Agabekam acīs!

—   Bet tas ar zobiem sakampa tirgoni aiz bārdas. Veries, veries — izrāva pamatīgu skmnšķi!

—  Tagad spļaudās: pie viņa smaganām un mēles pielipuši sari.

—   Vai redzi, tirgonis par atbildi gribēja nokost Agabekam degunu!

—   Viņš netrāpīja, nožņirkstināja zobus tukšā gaisā …

Zagli aiz uztraukuma kratīja drebuļi, dzeltenā acs liesmoja:

—   Ir laiks, laiks, Hodža Nasredin! Ko tu vēl vilcinies?

—   Lai vēl mazliet paplūcas.

Bez diviem kaušļiem un diviem vērotājiem te bija vēl arī piektais, kas redzēja šo ķildu, — ēzelis. Taisnību sakot, tas te bija galvenais vaininieks, ķildas cēlonis: viņa dēļ viss sākās, viņa dēļ turpinājās, jo Hodža Nasredins salaida matos mijēju un Agabcku ar vienīgo mērķi — atgūt savu dārgo ēzeli.

Tas saglabāja pilnīgi vienaldzīgu izskatu: purns joprojām bija nodurts pie zemes, ausis kūļājās, aste nedzīvi nokarājās; ēzelis vienīgi retumis papurināja galvu, kad Agabeks, kautiņā aizrāvies, neuzmanīgi raustīja pavadu.

Dobjā rūkoņa aiz letes pastiprinājās.

Ilgāk kavēties bija bīstami: var ierasties tirgus sardze.

Hodža Nasredins klusi iesvilpās.

Ēzelis nopurinājās, izstiepa purnu. So svilpienu viņš pazītu vienmēr un visur, jebkurā rūkoņā un troksnī. Ēzelis šai īsajā uzsvilpienā saklausīja gan drauga aicinājumu, gan kunga pavēli, gan dieva balsi, jo viņam Ilodža Nasredins, protams, zināmā mērā bija dievs — visvarens un nemaināmi labs.

Svilpiens atkārtojās, un Hodža Nasredins mazliet parādījās aiz stūra, parādīdams ēzelim savu dievišķo, gaišo veidolu.

Nav vārdu, lai izteiktu satraukumu, kāds pārņēma garausi! Viņš bija no jauna atguvis zaudēto dievību, pasaule viņam no jauna kļuva gaiša un prieka pilna. Viņš atspērās uz visām četrām kājām, pacēla asti, iebrēcās un brāzās uz blāzmu, kas staroja aiz stūra.

Pamatīgā ādas pavada izstiepās gluži kā stīga.

Agabcks tieši tai brīdī šņākdams un pūzdams pūlējās izraut maku no naudas mijēja vēdera apakšas. Pie viņa veltajām pūlēm pievienojās negaidītais ēzeļa rāviens. «Pats princis man palīdz!» Agabeks iedomīgi nosprieda un saņēma pēdējos spēkus. Pret tādu kopīgu piepūli naudas mijējs nenoturējās un tika raušus izrauts no pārdotavas uz ceļa, protams, reizē ar maku, kuru tas no rokām neizlaida.

Nu jau gan viņam bija jāsauc sardzes vīri.

— Laupīšana! — viņš neapjēgdams sāka brēkt smalkā un neciešami pretīgā balsī, kurā neķītrā laulībā bija savienojušās bailes ar niknumu. — Palīgā! Laupa!…

Agabekam klājās vēl ļaunāk: no vienas puses viņu vilka tirgonis, no otras — ēzelis; garauša spēks ņēma virsroku, un viņi visi trīs klunkuroja pa ceļu: pa priekšu, dibenu izstiepis un galvu noliecis, ēzelis, aiz tā — Agabeks izplestām rokām, gluži kā krustā piesists starp ēzeli un maku, un, visbeidzot, ar sapinkojušos bārdu, vaimanādams tirgonis, guļus, vienigi rumpja augšdaļu mazliet pacēlis, kamēr taukais penderis un kājas vilkās pa zemi. Redz, cik pamatīga izrādījās izslavētā jarkendiešu darinājuma ādas pavada!

Vajadzēja garausim palīdzēt. Hodža Nasredins otrreiz mazliet parādījās. Garausis galīgā izmisuma, ar pakaļkājām atspēries, rāvās uz priekšu, papurināja galvu — un pavada neizturēja, pārtrūka.

Tirgonis ar bārdu iekrita putekļos. Agabeks sabruka tam virsū. Abi sāka valstīties.

Bet no visām pusēm, vairogus dārdinādami, zobenus, āvas un pīķus šķindinādami, biedinoši kliegdami un aurodami, jau lēkšoja, brāzās sardzes jātnieki un kājnieki.

Nosviedis maku, lai nepazaudētu princi, Agabeks metās uz stūri, aiz kura bija nozudis garausis. Taču sardzes vīri viņu sagrāba, saķēra un turēja no visām pusēm.

—   Nost! — Agabeks rēca briesmīgā balsī. — Nost, niecības! Vai jūs maz zināt, kas atrodas jūsu priekšā? Jūsu priekšā atrodas Ēģiptes vezīrs, vai dzirdat, nicināmie, greizkājainie lauķi! Es jūs samalšu miltos, putekļos!

—   Viņš ir zaglis! Zaglis! — kliedza tirgonis. — Es pierādīšu! Gaišais Kamilbeks pats redzēja šīs dārglietas. Viņš pazīs!…

—   Laidiet! — Agabeks aizelsās, juzdams, kā reizē ar nozudušo ēzeli no viņa rokām izslīd Ēģiptes dižmanība. — Laidiet, es jums saku! — viņš rūkdams rāvās kā pārkaitināts panteris, kas iekļuvis tīklā. — Nost! Vai dzirdat?! Jeb es jūs visus tūlīt pārvērtīšu ēzeļos! …

Vēl viens sardzes vīrs pielēca pie viņa un no mugurpuses uzkārās kaklā.

Nikna trakuma pārņemts, Agabeks izrāva aiz jostas aizbāzto krūciņu ar burvju ūdeni.

Limčezu! Pucugu! Zomņilioz! — viņš sāka bargi gaudot, šļakstīdams no krūciņas uz sardzes vīriem. — Kalamaj, dočiloza, čimoza. suf, kababas!

—   Turi viņu! Turi! Ķer! Sien! Velc! Nepalaid! — dažādās balsīs sardzes vīri kliedza savus buršanas vārdus.

Viņu vārdošana, kā jau to varēja gaidīt, izrādījās nesalīdzināmi varenāka: pēc brīža Agabeks gulēja zemē ar sasietām rokām un kājām.

Atnesa kārti, izvēra to caur Agabcka sasietajām rokām un kājām, divi visstiprākie sardzes vīri uzlika abus kārts galus uz pleciem. Agabeks — Ēģiptes vezīrs! — sāka šūpoties gaisā ar vēderu pret debesīm, muguru pret zemi, kļuvis pilnīgi līdzīgs mežonīgam zvēram, ko veiksmīgi mednieki nes mājās no medībām. Viņa čalma nokrita uz ceļa, un to uzreiz pacēla un sadalīja pa gabaliņiem savā starpā sardzes vīri.

Agabeks spļāva putas, lādēja, draudēja — viss zilam gaisam! Sardzes vīri, triumfējoši dūkdami, bija viņu ielenkuši ciešā aplī, noslēpuši Hodžas Nasredina acīm, un gājiens, bungām rībot, virzījās tirgū uz jauno sardzes dienesta namu, kur bija ieradies gaišība Kamilbeks.

Aizmugurē uz grīļīgajām kājām, sirdi turēdams, klunkuroja naudas mijējs divu sardzes vīru apsardzībā. Trešais paceltā rokā nesa maku, visiem redzamu: ta pavēlēja likums, lai, no vienas puses, novērstu kārdinājumu, no otras puses — pasargātu sardzi no ļauniem apmelojumiem.

Nopakaļ gāzās sapulcējies ļaužu bars.

Ceļš pie pārdotavas palika tukšs. Putekļi nosēdās.

Hodža Nasredins nodeva ēzeli zaglim:

— Tev viņš jāpaslēpj labā, drošā vietā. Pēc tam uzmeklē atraitni un kopā ar to atnāc uz tiesu.

TRĪSDESMIT ASTOTA NODAĻA

Pie sardzes nama atradās plašs laukums, kur neļāva ne tirgoties, ne citādi pulcēties cilvēkiem, izņemot otrdienas, kad še pats viņa gaišība augstmanis personīgi sprieda tiesu pagājušā nedēļā notvertiem noziedzniekiem.

Šodien tieši bija otrdiena. Augstmanis samta halātā, ar jaunu zobenu un daudzām medaļām (viņam bija ne mazums pūļu, lai to visu atgūtu pēc zināmajiem piedzīvojumiem tīnē!) sēdēja zem zīda baldahīna uz soģa paaugstinājuma un, ūsas kustinādams, no augšas bargi vērās pūlī, kas pārpludināja laukumu. Viņš šķebīgi viebās un sprauslāja, kad vējš no laukuma uzpūta viņam ne visai labu smaržu vilni, kurā pārsvaru ņēma divas smaržas: sviedru un sadegušu ķiploku. Noziedznieks Agabeks atradās lejā, pat vēl zemāk nekā lejā, viņš sēdēja šaurā, akai līdzīgā bedrē, no kurianes rēgojās vienīgi viņa skūtā, gaļigā galva. Tas vienkāršo ļaužu acīm nozīmēja, ka vienā pusē ir neaizsniedzama varas varenība, otrā — bezgalīgi nicināma ļaundarība. Pie bedres stāvēja sardžinieks ar garu koka vāli, kas resnākajā galā aptīta ar lupatām, — lai noziedznieks neiedrīkstētos pacelt savu negodīgo ska^ tienu uz augšu, uz viņa gaišības augstmaņa seju. Ar to vienkāršajiem ļaudīm vajadzēja saprast, ka uzlūkot priekšniecību — tā ir liela laime, kas necienīgiem tiek atņemta. Agabeks jau divas reizes bija dabūjis pa pauri un tagad, viegli apdullis, stulbi vērās zemē ar nekustīgu, aizmiglojušos skatienu.

Uz plato, nolaideno kāpņu pakāpēm starp augstmani un noziedznieku — lai varētu abus sadzirdēt bija novietojušies rakstveži ar savām grāmatām; iesāņus, pāris soļu attālumā, stāvēja tirgonis, kuru uzraudzīja īpašs apsargs.

Pārējie sardzes vīri, kājnieki un jātnieki, divās rindās sastājušies, norobežoja liesas vietu no uzmācīgā pūļa. Zibēja pletnes, mirguļoja zobeni, kas plakaniski tika nolaisti uz to ziņkārīgo pleciem un galvām, kuri bija pārak izspraukušias uz priekšu.

Hodža Nasredins ar lielu piepūli izlauzās līdz soda vietai — un tūlīt virs viņa uzvijās pletne, no kuras tas tomēr paspēja izlocīties. Mazliet atkāpies, viņš ieņēma vietu aiz kāda vareni noauguša bārdaiņa; no šejienes viņš varēja redzēt un dzirdēt, bet bārdainis to pasargāja no viņa gaišības augstmaņa skatieniem.

—   Paskaidro nu tu, kas sauc sevi par Agabeku Murtaza dēlu, — augstmanis vaicāja, — kad un kā šīs dārglietas nokļuva pie tevis no minētā zemkopja Mameda-Ali, no kura tu tās it kā esot saņēmis maksai par ūdeni? Un kāpēc viņš tev maksāja ar dārglietām, nevis vienkārši ar naudu?

—   Viņš ir nabags, — Agabeks dobji atbildēja. — Kur lai viņš ņemtu tik daudz naudas.

—    Nabags? — augstmanis dzēlīgi pasmīnēja. — Nabags, bet maksā par ūdeni veselam ciematam? Nabags, bet maksā ar zeltu un dārgakmeņiem? Pierakstiet! — viņš pavēlēja rakstvežiem. — Pierakstiet šos nekaunīgos, bet muļķīgos melus, kas turpmāk mums noderēs noziedznieka atmaskošanai!

—   Tie nav meli, ak gaišo valdniek!

Agabeks aizmirsies gandrīz pacēla galvu, bet tūlīt dabūja ar vāli pa pauri un ar zodu atsitās pret bedres malu, mēles galā iekozdams. Sitiens, lai arī viegls, viņu pārsteidza — viņš ilgi nevarēja izteikt ne vārda un tikai neskaidri īdēja, acis izbolījis, siekalas tecinādams un ar bārdu zemi slaucīdams; beidzot viņš atkal atjēdzās un atguva arī valodu.

—      Tie nav meli! — viņš murmināja bedrē gluži kā mucā. — Minētais Mameds-Ali patiesi ir nabags un tam naudas nav; dārglietas viņš atradis savā dārzā zem ābeles saknēm, to aprušinot…

—   Klusē, nicināmais meli! — augstmanis nodārdināja, ūsas sabozis. — Tavā runāšanā nav neviena vārda patiesības! Atradis zem ābeles saknēm! Vai tad tu ceri mūs pārliecināt, ka zelts un rubīni aug zemē gluži kā sēnes?

—   Ak mirdzošais soģi, ak taisnības gaismekli — esmu gatavs zvērēt pie korāna!

—   Zvērēt pie korāna? Tu savu ļaundarību sarakstu vēl gribi pavairot ar zaimošanu! Pierakstiet, rakstveži, viņa melus, pierakstiet, lai mēs varētu pāriet pie nākamā jautājuma.

Rakstveži pierakstīja, augstmanis pārgāja pie nākamā jautājuma.

Ja tev, kā to rāda tavi agrāk izteiktie vardi, patiešam ir piederējis ienesīgs ezers, tad aiz kādiem iemesliem tu to pameti un sadomāji doties uz Ēģipti? Kur atrodas tavs ezers?

—   F.s to apmainīju.

—   Apmainīji? Pret ko un kam?

—   Es to apmainīju pret Ēģiptes troņprinci… Tas ir, pret ēzeli, kas īstenībā ir princis … Es gribu teikt — pret princi, kas izskatās pēc ēzeļa …

Ko?! — augstmanis palēcās. — Atkārto! … Nē, neuzdrošinies atkārtot! Kā tu iedrīksties mūsu priekšā savās melu runās salīdzināt valdnieku dzimtas personu ar kādu necienīgu četrkājaini?

Jā, jā! — Agabeks iepriecināts piebalsoja. — Ar spalvu klātu garausi…

Beidzot viņu ir sapratuši! Vāli aizmirsis, viņš paraudzījās uz augšu. Smags sitiens, kas trāpīja viņa galvu, tūdaļ atņēma tam valodu un lika klusēt. Viņa skatiens aizmiglojās, atspoguļodams prāta aptumsumu, un bezsamaņas migla aizklāja viņa acīm augstmani.

—   Jauns noziegums! — augstmanis dārdināja. Viņš ņirgājās par valdnieku dzimtas personu un iedrošinājās to darīt priekšniecības klātbūtnē! Rakstveži, pierakstiet, bet, pats par sevi saprotams, citādā, pieklājīgākā veidā.

—   Te nav nekādu ņirgu! — no bedres stenēja nelaimīgais. — Es devos uz Ēģipti, lai pieņemtu vezīra un pils kases apsarga amatu — kā balvu par cilvēka izskata atdošanu princim. Es satiku princi, ko ļauni burvji nobūruši par garausi…

—   Klusē, nicināmais, melīgais tenkotāj, klusē, es tev saku! — augstmanis rēca, dusmu uzplūdos piecēlies no spilveniem. — Patiešām, mēs sen neesam apgānījuši savu skatienu ar tik ļauna un rūdīta noziedznieka uzlūkošanu! Pie visām savām nedzirdētajām ļaundarībām viņš pievienoja vēl vienu — patvaļīgu visaugstā vezīra vārda piesavināšanos, ko pat mēs tikai nesen esam ieguvuši! Rakstiet, rakstveži, rakstiet visu: pirmais — zādzība, otrais — kaušanās un ārdīšanās, ko viņš šodien darīja tirgū, trešais — ņirgāšanās par valdnieku dzimtas personu, ceturtais — izlikšanās par vezīru …

Rakstveži sāka saskanīgi čirkstināt spalvas, un Agabeks šai čirkstēšanā nojauta savu neizbēgamo, nenovēršamo galu.

Velti viņš sauca pēc augstmaņa žēlsirdības, lūdzās pēc taisnības, lūdza uzklausīt viņu līdz galam. Augstmanis palika nepielūdzams un neievēroja tā žēlabainās gaudas, pavērsis savu nelokāmo, stiklaino skatienu plašumā virs pūļa, gluži kā vērodams viņam vienam redzamo taisnības gaismekli debesu augstumos.

Agabeks šausmās, bezspēkā un pagurumā apklusa

Izbijis soģis, nu viņš pats uz savas ādas izjuta, ka reizēm soģu acīs vistīrākā patiesība pārvēršas par visļaunākiem meliem, un tur neko nevar darīt, nekā nevar pierādīt savu nevainību; cik reizes viņam pašam nav gadījies tāpat sodīt un iemest cietumos nevainīgus cilvēkus tikai par to, ka patiesība ārēji izskatījusies pēc meliem! Tagad nu atriebe ir panakusi un satriekusi viņu pašu!

Spriedums bija bargs: uz mūžu pazemes cietumā.

Agabeks ievaidējās un izrāva skumšķi no bārdas.

Apsardzes vīri viņu sagrāba, izrāva no bedres un aizvilka uz pazemes cietumu. Tur viņš nokļuva Abdulla Divarpus nagos, kurš, sākumam uzlaidis noziedzniekam desmit reizes ar pletni, nodeva viņu savam palīgam, mežonīgajam afgānim. Nu Agabeks saņēma gan pa zobiem, gan dibenu, pēc tam no augšas noripoja lejā pa četrdesmit pakāpieniem, tumsā un smirdoņā, kur visos kaktos grieza zobus un gaudās, un palika tur uz visiem laikiem, dabūjis no likteņa tieši to, ko jau sen bija pelnījis par visu ļauno, ko sējis pasaulē!

Tiesa turpinājās. Tirgonis lūdza atdot dārglietas. Protams, ja padomātu, varētu atrast pilnīgi likumīgu ieganstu, lai atdotu tās valsts kasei, jo vairāk tādēļ, ka sūdzība par tādu lēmumu droši vien neatrastu hana atsaucību, taču dārglietās piederēja ne tik daudz pašam tirgonim, cik viņa daiļajai sievai, bet pret viņu augstmanis jutās vainīgs, jo pēc sēdēšanas tīnē ne reizi nebija viņu apciemojis, kaut gan Arzi-bibi ar veceņu palīdzību divas reizes bija atgādinājusi par sevi; bīdamies viņu vēl vairāk sakaitināt, zinādams viņas dedzīgo un nevaldāmo dabu, augstmanis nolēma, «lai izvairītos», nosūtīt viņai dāvanu ar tirgoņa starpniecību un jau gatavojās beigt tiesu tam par labu.

—    Rakstiet, rakstveži! — viņš skaņi iesaucās. — Ir pilnīgi ticami noskaidrots, ka iepriekš uzskaitītie dārgie priekšmeti pieder tirgonim Rahimbajam Kadira dēlam, kas nodarbojas ar naudas mainīšanu…

Bet te viņa runu nekaunīgi pārtrauca kāds sauciens no pūļa:

—   Taisnību un aizsardzību!

Sardzes vīri, draudīgi sabozušies, metās pūlī uz nekaunīgās balss pusi. Augstmanis aizrijās pats ar savu mēli. Vēl nekad neviens vienkāršais cilvēks nebija uzdrīkstējies jaukties viņa tiesneša lietās.

Taču likums paredzēja un atļāva tādu iejaukšanos no malas, augstmanis to atcerējās. Bez tam acumirklī iedomājās: varbūt kāds no ienaidniekiem galmā atsūtījis uz tiesu savu cilvēku, nolūkā piedabūt soģi pie likuma pārkāpšanas, lai tādā ceļā gūtu ieganstu sūdzībai?

Kamilbeks ar pavēlošu rokas mājienu pārtrauca sardzes vīru centību:

—   Runā! Kas tur ir?… Iznāc priekšā!

Un neaprakstāmi izbrīnījās, ieraudzījis Hodžu Nasredinu:

—   Zīlniek, tu! Kur gan tu biji nozudis? Mēs iztaustījām visus kaktus pilsētā, tevi meklēdami!

Turēdamies tuvu patiesībai, viņš bija gribējis teikt: «meklēdami tavu galvu», jo tieši tāds bija viņa meklējumu īstais, slēptais mērķis, taču par to viņš, protams, klusēja.

Tomēr viņš sardzes vīriem deva slepenu mājienu, un tie nemanāmi, no mugurpuses pienāca klāt Hodžam Nasredinarn, taustīdami zem halātiem virves, kuras tie arvien turēja gatavībā.

Hodža Nasredins to visu redzēja, taču saglabāja pilnīgu mieru, jo viņam pret augstmaņa blēdīgajiem nodomiem bija stingrs, drošs vairogs.

—    Apsveicu godājamo Rahimbaju! — viņš paklanījās tirgonim. — Lai viņš arī turpmāk saņem allaha svētību!

Tirgonis novērsies klusēja; viņš nebija aizmirsis savas desmit tūkstoši tangas, kas bija pārceļojušas uz šā blēža zīlnieka kabatu.

—   Kur tu biji pazudis? — augstmanis atkārtoja savu jauta jumu.

—    Es biju aizgājis no pilsētas savās darīšanās, ak gaišo valdniek! Bet tagad atgriezies un tieši laikā, lai sniegtu šajā tiesā visai svarīgas liecības, veicinot taisnības uzvaru.

—   Tu gribi sniegt liecības? Kādas tad?

—   Par dārglietām, par to likumīgo un neapstrīdamo īpašnieku.

—   īpašnieks ir zināms, tas atrodas mūsu priekšā, — augstmanis norādīja uz Rahimbaju, kas jau sāka uztraukti grozīties, jauzdams kādu jaunu ļaunprātību no zīlnieka puses.

—   Te ir gadījies misēklis, — Hodža Nasredins atbildēja.

—   Man ir pamatoti zināms, ka godājamais Rahimbajs nav šo dārglietu likumīgais īpašnieks. Tās pieder kādai citai personai.

—   Kādai citai? — koši sasarcis, sāka kliegt naudas mijējs.

—   Kā tad es neesmu īpašnieks? Kas tad ir? Tu?

—   Ne es, ne tu, bet kāda trešā persona.

—   Kas te vēl par trešo? — mijējs brēca. — Un kāpēc tiesā tiek pielaisti nez kādi tumši baskāji un klaidoņi?

Augstmanis pacēla roku, aicinādams norimt. Brīdi pagaidījis, viņš sacīja:

—   Zīlniek, te tavas mīklas ir nevietā. Ko tu gribi teikt? Man pašam ir pamatoti zināms, kas ir šo dārglietu īpašnieks, jo es pats personīgi tās esmu redzējis, — jau sen, ilgu laiku pirms šīs dienas, kādai man pazīstamai personai…

Viņš apjuka, jo tālāk sekoja Arzi-bibi vārds, ko viņš, apzinādamies savus grēkus, tirgoņa klātbūtnē neuzdrošinājās izrunāt.

—   Pilnīgi pareizi! — Hodža Nasredins uztvēra. — Bet vēl agrāk, kopš vēl gaišais valdnieks šīs dārglietas pirmoreiz, ilgu laiku pirms šīs dienas redzēja kādai viņam pazīstamai un pat ļoti pazīstamai personai, vēl agrāk, es saku, tas nepiederēja Rahimbajam, bet citam cilvēkam, kuram minētais Rahimbajs tās nelikumīgi un vardarbīgi atņēma sev par labu.

—   Meli! — tirgonis kliedza. — Meli, neķītri meli!

—   Sis cilvēks pašlaik atrodas še, — Hodža Nasredins turpināja, tirgoņa brēkšanas nesamulsināts. — Atraitne, pienāc pie paaugstinājuma, parādies varenajam soģim!

No pū)a iznāca atraitne un nostājās blakus Hodžam Nasredinam.

Augstmanis apjukumā klusēja. Tas viss bija pārāk negaidīti: gan zīlnieka ierašanās, gan viņa pierādījumi, gan atraitne.

Pa to laiku pūlī sākās satraukums. To vajadzēja nekavejoties apslāpēt.

—    Zīlniek! — augstmanis bargi un nikni iesaucās. — Es tavos vārdos neredzu neko citu kā vien ļaunprātīgu nodomu nomelnot un apmelot tirgoni Rahimbaju. Kā tu vari zināt patiesību? Kur tev ir pierādījumi? Kāpēc man tev jātic? No kurienes radās šī sieviete?

—   Meli! — lejā spiedza naudas mijējs. — Tas viss ir meli un viltīga blēdība, un arī miera graušana vienkāršajos ļaudīs!

—   Tā kā zīlnieka vārdos mēs redzam noziedzīgu nodomu, — augstmanis turpināja, dodams zīmi rakstvežiem un, pēc tam ari sardzes vīriem, kas steigšus vilka laukā no halāta apakšas virves, — un tā kā tādas lietas tiek sodītas …

Pabeigt viņam neizdevās.

—   Kur man ir pierādījumi? Kā es zinu? — Hodža Nasredins iesaucās, soli uz priekšu paspēris. — Visu to es uzzināju zīlēšanā, kuras pareizība viņa gaišībai valdniekam un gluži tāpat arī tirgonim jau sen ir zināma! Man patlaban nav pie rokas burvju grāmatas, taču es iztikšu arī bez tās!

Neļaudams augstmanim atgūties, viņš sāka biedinoši kustināt uzacis uz augšu un leju un, smagi elpodams, vaigus piepūtis, runāja dobjā, dziedošā aizkapa balsī:

—   Redzu! Redzu tīnē sēdošos! Kas tas? Vai mana gara redze mani neviļ? Dižumā mirdzošs varas nesējs — cik nožēlojamā izskatā! Kur viņa samta halāts ar medaļām, kur zobens? Tinē viņam kaimiņos ir kāds …

Augstmanim pietrūka elpas, viņš nobāla. Neraugoties uz lielo karstumu, pār viņa augumu pārskrēja ledainas tirpas, it kā tam būtu pieskāries tērauda asmens. Galma dziednieka rēgs nostājās viņa priekšā — un asinis dzīslās kļuva gausākas. Pie pašām viņa kājām pavērās melns bezdibenis!

Vēl mirkli, vēl divus vārdus — un viņš būs pagalam! Nelabojami un neglābjami! Ak nolādētais zīlnieks! — tas jāaptur, jāaptur, lai maksā ko maksādams!

Tieši, kā par laimi, zīlnieks arī pārtrauca savu zīlēšanu, it kā iedziļinādamies vērojamā dzīlēs.

Augstmanis saprata: tikai šis brīdis var viņu glābt, nākamais jau nes bojā eju.

—   Kāpēc tu, zīlniek, uzreiz nesacīji, ka patiesība par dārglietām tev atklājās zīlējot? — augstmanis iesaucās ar draudzīgu pārmetumu balsī. — Būtu teicis uzreiz, tad atkristu visas liekās runas! Tā kā tavas zīlēšanas pareizība mums ir zināma, pārbaudīta un atzīta un neviens to nevar apstrīdēt…

—   Man ir arī citi pierādījumi, — Hodža Nasredins piebilda. — Lai viņa gaišība valdnieks paraugās pūlī pa kreisi no sevis.

Augstmanis paraudzījās — un pārakmeņojās. Žēlīgais allahl — no pūļa uz viņu, smīnēdams un vienīgo aci mirkšķinādams, lūkojās tas pats briesmīgais, plakanais mūlis, kas viņam parādījās toreiz kapsētā aiz kapa plāksnes! Un šis mūlis ne vien smīnēja, bet pat slepšus no halāta apakšas rādīja viņa zelta zobena rokturi!

Augstmanis uzreiz vis nespēja atgūt elpu; viņš nobālēja, tā seja gluži kā izkusa, vienīgi ūsas palika melnas. Viņš nevarēja atraut acis no šā neķītrā mūļa.

Hodžas Nasredina balss lika viņam atjēgties:

—   Ja ir vajadzigs, ak gaišais valdniek, es varu dot vēl pierādījumus.

—   Nevajag, to ir pilnīgi pietiekami! — iesaucās augstmanis, savu sastingumu pārvarēdams. — Tagad lieta ir galīgi skaidra un mēs taisīsim spriedumu.

Kāds dīvains, pievelkošs spēks neatlaidīgi lika Kamilbekam paraudzīties uz briesmīgo purnu pūlī, — nenovaldījies viņš pameta pa kreisi ātru, iesāņu skatienu un atkal viscaur nodrebēja.

Ilodža Nasredins, saprazdams, kas notiek Kamilbeka dvēselē, deva zaglim slepenu mājienu iet prom.

Zaglis nozuda..

Augstmanis atelpoja brīvāk.

—   Rakstveži, izsvītrojiet visu, ko jūs jau esat par dārglietām ierakstījuši, — viņš pavēlēja. — Labāk pat pavisam izraujiet šīs lapas un sāciet jaunas. Rakstiet: tā kā, pamatojoties uz neapstrīdamiem pierādījumiem, ir pilnīgi ticami noskaidrots, ka minētie dārgie priekšmeti pieder sievietei, atraitnei . . .

—   Saadatai, — Ilodža Nasredins pakalpīgi pateica priekšā.

—   Sievietei, atraitnei, vārdā Saadata, — augstmanis turpināja, — tad saskaņā ar likumu un taisnību tās viņai nekavējoties jāatdod …

Te atskanēja naudas mijēja gaudas:

—   Kā tā — viņai jāatdod? Dārglietas pieder man, nevis nez kādai atraitnei!

Līdz šim brīdim viņš klusēja, jo visā notiekošajā neko nespēja saprast, kaut arī juta priekš sevis ko nelāgu. Bet, kad runa aizskāra dārglietas, viņš sāka brēkt.

—    Kas tā par tiesu? — viņš kliedza. — Kur tie ir, šie neskaitāmie, neapstrīdamie pierādījumi? Es neredzu nevienu! … Tas ir jauns viltus nodoms pret mani! Lai man parāda kaut vienu pierādījumu! Labie ļaudis! — Viņš pagriezās pret pūli.

—   Jūs dzirdat, jūs redzat! Jūsu acu priekšā aplaupa godīgu cilvēku! Labie ļaudis, esiet liecinieki!

Pūlis sāka rūkt, atsaukdamies viņam ar jokiem, smiekliem, dzēlīgiem izsaucieniem: kāds puika sāka svilpt kā paipala, otrs — riet, trešs — ņaudēt; laukumā izcēlās juceklis, priekšniecības klātbūtnē neciešams un nepieļaujams.

—   Tirgoni Rahimbaj, apklusti! — augstmanis nodārdināja.

—  Tu musini ļaudis pret likumu un varu!

—   Es neapklusīšu! — tirgonis niknumā brēca. — Dārglietas ir manas, es par tām esmu maksājis naudu!

Troksnis un uztraukums laukumā pieņēmās. Bija nepieciešams tirgoni nomierināt. Taču augstmanis nesaprata, kā to izdarīt, jo tirgonis bija tā satracināts, ka vairs ne pārliecināšana, ne pierunāšana nevarēja tam atgriezt prātu.

Tad augstmanis, sevi glābdams, ķērās pie pēdējā līdzekļa.

Viņš deva mājienu sardzes viriem.

—   Es iešu uz pili, lai dižais hans pats personīgi izšķir manu lietu! — tirgonis kliedza, bet pa to laiku viņam no mugurpuses piezagās plecīgs milzenis, turēdams iesāņus atvēzētu vāli.

—   Lai dižais hans pārliecinās, kādi ir tā tiesneši! — un tas bija pēdējais, ko tirgonis izkliedza.

Uz viņa galvas nolaidās vāle.

Tirgoņa mēle visā garumā izšāvās no mutes, acis izspiedās un pārgriezis. Viņš kļuva zils, sāka skaļi un bieži žagoties, garšļaukus gāzdamies, un būtu nogāzies, bet tas pats sardzes vīrs ar vāli viņu laikus uztvēra.

Pārējie steidza ievest kārtību pūlī.

Klusuma brīdi izmantodams, augstmanis pasludināja spriedumu un pats ar savām rokām atdeva atraitnei maku ar dārglietām.

Kaut arī tas viss notika tirgoņa acu priekšā, — tas vairs ne kliedza, ne jaucās tiesāšanā. Diez vai viņš maz ko redzēja, jo skatījās uz pasauli no pusnolaisto plakstu apakšas vienīgi ar acu baltumiem, bet zīlītes joprojām atradās nez kur dziļi zem pieres. Viņa tauko augumu kratīja žagas, jauktas ar gārdzieniem, — tā viņš triju apsargu pavadībā tika nogādāts mājās: divi viņu vilka aiz rokām, trešais stūma no muguras.

… Un tikai pie sava nama vārtiņiem, kad sardzes vīri, apsēdinājuši viņu uz ceļa ar muguru pret žogu, lai nepakrīt, un paši aizgājuši, Rahimbajs atguvās un ilgu laiku nevarēja neko saprast, vērdamies uz visām pusēm ar bezdornīgu, neskaidru, tādu kā dūmainu skatienu. Kur laukums, kur šis blēdis zīlnieks? Un vai tikai tas viss nav bijis sapnis? …

Kur soma?!

Viņš ar roku pieķēra pie kreisā sāna.

Somas nebija.

Tā jau dusēja kādas tuvējas ūdenskrātuves dibenā, ar smiltīm piebērta, bet nauda tīkami vilka uz leju sardzes viru kabatas.

Tirgonis pielēca kājās un vaidēdams, grīļodamies, uz sāniem nošķiebušos čalinu galvā steidzās atpakaļ uz tiesas laukumu.

Tur vairs neviena nebija — ne augstmaņa, ne zīlnieka, ne atraitnes. Tiesa bija beigusies, pūlis izklīdis. Tirgoņa acu priekšā plaši un vientulīgi pletās karstas saules pielietais laukums, it kā te nekad nebūtu bijis ļaužu bara, it kā tas viss, kas notika pirms pusstundas, būtu viņam parādījies sapņos un pagaisis.

Lēni klaiņāja divi sargi, trešais sēdēja, kājas iepletis, paaugstinājuma ēnā un pārtina lupatu ap savu vāli.

—   Soma! — iebrēcās tirgonis. — Kur ir mana soma ar naudu!

Par atbildi atskanēja skaļi smiekli un nepieklājīgas, skaļas

lamas.

—   Viņš grib vēli — kliedza sardzes vīrs. — Ar vienu reizi viņam par maz! Pieturiet viņu, es tūlīt! …

No šiem vārdiem tirgonis apjēdza, kas ar viņu noticis un kāpēc pakausī dzeļ trulas sāpes.

—   Laupītāji! Negantnieki! — viņš iebrēcās un skriešus metās uz pili, ņirdzīgu smieklu un nepieklājīgu lamu pavadīts.

Kas ar to nolika tālāk, vai viņam izdevās iekļūt pilī, vai viņš aiznesa dižajam hanam savu sūdzību un kā beidzās viņa jaunā saraušanās ar augstmani — visu to mēs nezinām, tāpat kā nezinām arī pārējo tālāko likteni: cietumā iemestā Agabeka, dedzīgās Arzi-bibi un citu. Ar šīm rindām tie aiziet no mūsu grāmatas, kurā viņi atrada vietu, tikai saskaroties ar Hodžu Nasredinu, atmirdzēdami viņa nedziestošās slavas atspulgā, — tiklīdz viņš ar tiem izšķīrās, tā atspulgs kļūst bāls, apdziest un tie visi mūsu acīm iegrimst necaurredzamā nebūtības tumsā, miglainos aizmirstības akačos.

Jo viņi paši aiz savas gara niecības nav spējīgi atstāt pasaulē ne mazākās pēdas.

Tā atceļā uz mājām Hodža Nasredins atbrīvojās no visiem saviem daudzajiem ceļabiedriem, kurus tam šai ceļojumā bija sūtījis liktenis; tagad pie viņa palika vienīgi zaglis.

Divatā viņi agrā rītā atstāja trokšņaino, verdošo Kokandu.

Viņus tālu pavadīja jau atmodies tirgus ar savu plēsonīgo rēkšanu; pretī no visām pusēm, pa visiem deviņiem Kokandas ceļiem stiepās arbu virknes, karavānas un jātnieki, steigdamies uz tirgus sākumu, — jaunā diena solīja atkārtot to pašu, kas bijis jau vakar: zaimojošu kalpošanu iedzīvošanās, krāpšanas un viltības dievam.

Bet aiz pilsētas, dārzos, vēl ēnainos un valgos valdīja klusums — tāds gaišs, mazliet ar zilgu saules dūmaku aizplīvurojies, it kā būtu dzimis debesu ziluma dzīlēs. Un te Kokanda teica Hodžam Nasredinam savus atvadu vārdus, — aiz zema, satrunējuša žoga mazā dārzā trīsuļoja un skanēja smalkas bērnu balstiņas:

Dienvidvēja liegā elpa Ķiršu ziedus va|ā ver, Saule iespīd dienas telpā. Visa zeme sauli dzer.

Strazdi svilpo zarā za|ā, Šalko mirdzošs lietutiņš, Atver kapa durvis va|ā Turahona vectētiņš.

Hodža Nasredins apstādināja ēzeli, nokāpa un godbijīgi paklanījās pret žogu. Viņš paklanījās Kokandai, kas to apbalvoja ar šo dziesmiņu par viņa labajiem darbiem.

Viņi pagāja garām pēdējam dārzam — sākās ieleja: rīsa lauki, kas saulē laistījās blāvā, nokaitušā spožumā. No šejienes vairs nebija tālu līdz vectēva Turahona kapenēm.

Hodža Nasredins apskāva zagli:

—   Mēs šķiramies. Pasveicini no manis Turahonu, lūdz no viņa spēku jaunai, tikumīgai dzīvei.

Pēc tam notika ilga atvadīšanās no garauša. Zaglis to noskūpstīja uz purna un pēdējo reizi ar koka suku izsukāja astes pušķi.

—   Kad es atkal jūs abus redzēšu? — viņš vaicāja.

—    Nezinu, nezinu, — atbildēja Hodža Nasredins. — Atceries tikai vienu: pasaule ir pavērta uz visām pusēm tev, pavērta ari man. Varbūt satiksimies arī: katra šķiršanas arvien sola jaunu tikšanos.

Tā viņi šķīrās. Ar nodurtu galvu zaglis gausi devās prom pa sāņus taciņu, kas veda uz Turahona kapenēm.

Hodža Nasredins jāja tālāk; priekšā jau varēja saklausīt lielā ce|a rūkoņu un dūkoņu; vēl pusstunda — un tas uzņēma viņu savā duļķainajā, mutuļojošā straumē.

TRĪSDESMIT DEVITA NODAĻA BEIGAS

Atlicis pavisam maz: tas, kā atgriezās Gildžana un kā viņa tikās ar Ilodžu Nasredinu.

Viņš pārjāja mājās tikai vienu dienu agrāk. Atgriezies jau krēslā, tūlīt likās gulēt, jo ceļā bija visai noguris. Guļvietu viņš sev ierīkoja uz jumta; bet no rīta, saules pamodināts, sāka kliegt nelabā balsī:

—   Ko tu dari, nekrietnais veģu rijēji Vai esi nolēmis pāriet uz vīģēm?

Šie kliedzieni bija domāti ēzelim. Aizmāršībā Hodža Nasredins bija pa nakti atstājis vaļā vārtiņus uz dārzu; tur bija ielavījies ēzelis un vareni patukšojis vīģu krūmus, apēzdams ne vien augļus, bet ari lapas.

Pelēcis tapa izdzīts ar nūju; pēc tam Hodžam Nasredinam nācās ilgi noņemties, savedot vīģes kārtībā, lai iztukšošanas pēdas nedurtos acīs kaut pirmajā acu uzmetienā.

Un tad gaidīja vēl milzums darbu: jāaiznes salabot kumgans, jāatdod parāds miesniekam, jāaprušina vīnogulāji. Vēl kaut kas … Bet galvenais, pats galvenais — jāsalabo žogs!

Pie šā darba viņš ķērās nekavējoties: izraka bedri, samaisīja tajā mālus uz pusēm ar sagrieztiem salmiem.

Un — vairāk neko nepaspēja padarīt: ceļa līkumā parādījās arba, un viņa dzirde uzreiz uztvēra septiņas skanīgas balstiņas, kuras pārvaldīja astotā — varena, Gildžanai piederoša.

—   Sveicināts, mans dārgais vīrs! Kā tu te bez manis dzīvoji?

—   Tā nekas, — Hodža Nasredins teica, celdams laukā no arbas pēcnācējus un tos pēc kārtas skūpstīdams. — Ilgojos, diendienā gaidīju jūs atgriežamies.

Gildžana, pret viņa plecu atspiedusies, izkāpa no arbas, pavērās apkārt — un ieraudzīja caurumu žogā.

—   Bet kā tad ar žogu?

Apjukušais Hodža Nasredins nodūra acis.

—   Ta visu laiku, zini, nekā neiznāca. Te šis, te tas … Tā ij nepaspēju…

—   Paverieties! — Gildžana pukojās. — Paverieties uz šo cilvēku! Trīs mēnešos, veselos trīs mēnešos viņš nav spējis paveikt pat tādu nieka darbu!

Nobeidzot mūsu otro grāmatu par Hodžu Nasredinu, mēs no visas sirds gribētu pastāstīt lasītājam par laimīgu mūža galu visiem tiem mūsu pieminētajiem, kas ir tāda gala cienīgi, neizslēdzot, protams, arī gudro sirmgalvi no Klusētāju un Vērotāju Dervišu brālības.

Taču īstenība uzliek mums par pienākumu rūgtu atzīšanos: sirmgalvis nesagaidīja īlodžas Nasredina atgriešanos — nomira vai, viņa valodā izsakoties, pārgāja citā, augstākā dzīvē. Iespējams, ka sirmgalvis pats savu pāriešanu neuzskatīja par bēdīgu un tā droši vien bija, taču mēs, kas vēl ne tuvu neesam tikuši viņa gudrības virsotnēm, nespējam slēpt skumjas, kas mūs pārņem pie viņa bezvārda kapa.

Jo viņš nomira, kā jau tas īstenam dervišam pieklājas, nevienam savu vārdu nepateicis — un šai bezvārdībā viņa kaps negaidot ieguva augstu, visaptverošu jēgu: te atdusas Cilvēks.

Tieši tā šo kapu saprata Hodža Nasredins, kas par gudrā sirmgalvja nāvi uzzināja no ubaga, kurš to bija apglabājis.

Šis ubags pavadīja Hodžu Nasredinu līdz kapam. Pa ceļam pastāstīja:

—   Es biju pie viņa līdz pēdējam brīdim. Viņš nomira klusēdams, nelokāmi ievērodams savu solījumu. Un tikai pirms pašām beigām nočukstēja: «Paņem naudu no mana pagalvja un pieticīgi apglabā manu miesu; visu, kas paliek pāri, izdali nabagiem …» Viņš nomira ar tik apskaidrotu seju — es pat brīnījos.

—   Atstāj mani vienu, — Hodža Nasredins palūdza; pavadītājs aizgāja; tad Hodža nometās ceļos pie kapa, virs kura nebija pat vienkārša akmens. Starp citu, dzīve pati rūpējās par kapa izdaiļošanu: jau šur un tur uz smilšu kopiņas smaidīja jauna zālīte, bet galvgalī sev mājvietu atradis bija mazs ziediņš — zila lāsīte, kas nokritusi uz kapa no debesīm reizē ar vakarējo lietu.

… Hodža Nasredins palika kapsētā vēlu jo vēlu, domās runādamies ar nelaiķi.

Kapsēta iegrima tumsā, uzvēdīja dzestrums, pie tumšajām debesīm aizdegās zvaigznes.

Hodža Nasredins teica:

—   Ardievu, gudrais sirmgalvi, es retumis atnākšu pie tevis.

Un dzirdēja labvēlīgu atbildi, kas iekļuva viņa prātā caur

sirdi nevis ar vārdiem, bet ar siltu vilni.

—   Par ezeru neraizējies, — Hodža Nasredins turpināja. — Es izdarīju visu, kā nu pratu, un viss iznāca, kā vajag. Esmu priecīgs, ja kaut maķenīt ar savu niecīgo darbu palīdzēju tev pāriet tavas nemirstīgās dzīves augstākā pakāpē. Taču vienā esmu vainīgs: savu ticību es tā ij neesmu atradis. Patiesību sakot, es cerēju uz tavu solī jumu parādīt to, bet tu ņēmi un … un pārgāji. Nesagaidījis. Tagad es, protams, pacentīšos atrast pats, nezinu tik, vai izdosies.

Zeme sadraudzībā ar zvaigznēm diženi un svinīgi peldēja caur zilgo nakts miglu, kokos žūžoja vējš, klaigāja naktsputni, smaržoja zāle, dāsni rasas spirdzināta, Hodžas Nasredina krūtīs pukstēja sirds — un visā tajā viņš piepeši pilnīgi neapšaubāmi izjuta savu ticību un saprata to, kaut arī vārdā nosaukt vēl nevarēja. Viņu pārņēma satraukums, jūsma un bezgalīga laime mīlēt pasauli, viņš juta, ka dzīvā pasaule tam atbild ar tādu pašu bezgalīgu mīlu, viņš saplūda ar visu dzīvo, kas bija ap to, taču neizkusa tajā, bet saglabāja sevi, — un tā viņš iegāja vienā no tiem dārgajiem mirkļiem, ķas ļauj cilvēkam saskarties ar cildeno un mūžīgo dzīvības ritējumu, kur nāvei nav un nebūs vietas!

Viņa ticība arvien skanīgāk dziedāja viņa sirdī un plūda pāri malām, taču tai nosaukumu, neatkārtojamu un vienīgu, viņš savā prātā neatrada. Kaut gan juta, ka tas ir kaut kur pavisam tuvu; viņš sasprindzināja visus spēkus, lai guns no sirds paceltos uz prātu un aizdegtu to ar šo lielo vārdu; un, kad viņš, kā pašam likās, bija jau galīgi nokusis aiz pārmērīgas piepūles, šis vārds uzliesmoja viņā, uzspīdēja, atmirdzēja un, pārlidojis uz lūpām, apdedzināja tās ar neredzamu uguni.

—   Dzīvība! — Hodža Nasredins iesaucās nodrebējis un notrīsējis, nemanīdams asaras, kas ritēja pār seju.

Un viss visapkārt nodrebēja, notrīsēja, viņam atsaukdamies, — gan vējš, gan lapas, gan zāle, gan tālās zvaigznes.

Savādi gan: viņš vienmēr bija zinājis šo vienkāršo vardu, bet ienira tā bezdibeņa dzīlē tikai tagad, un, kad ienira, tad šis vārds viņam kļuva visaptverošs un bezgalīgs.

…Kopš tās neaizmirstamās dienas, kad Hodža Nasredins pie sirmgalvja kapa atrada svētāko vārdu, viņš sāka dzīvot ci tādi nekā agrāk: viņš sāka dzīvot skaidrībā, viņu nemulsina ja nekādas šaubas, nenomāca nekādi pasaules jucekļi un šķietami haosi, jo viņam priekš visa bija droša, īsta atslēga. Taču stāsts par Modžas Nasredina turpmāko dzīvi — tā ir jauna grāmata, ko jau rakstīs kāds cits, mūsu pēctecis, kas ies mūsu pēdās.

Mūsu darbs ir nobeigts, ar to mēs atvadāmies no Modžas Nasredina. Sirdī mēs, protams, vēl ne vienu reizi vien atgriezīsimies pie tā un domās risināsim ar viņu pārrunas par dažādiem notikumiem, kādi gadās mūsu dzīves ceļā, taču ar spalvu pie papīra nekad vairs neatgriezīsimies, jo esam pateikuši visu, ko zinājām un ko gribējām pateikt.

1954. gadā

.

SATURS

Pirmā grāmata

MIERA GRĀVĒJS

PIRMĀ DAĻA …………………………………………………………………………………………………. 11

OTRA DAĻA…………………………………………………………………………………………………. 79

TREŠA DAĻA………………………………………………………………………………………………… 127

Otrā grāmata APBURTAIS PRINCIS

PIRMĀ DAĻA … …………………………………………………………………………. 207

OTRA DAĻA……………………………………………………………………………………………….. 349

TREŠA DAĻA………………………………………………………………………………………………. 438

Леонид Соловьев ПОВЕСТЬ О ХОДЖЕ НАСРЕДИНС

Латвийское государственное издательство На латышском языке

Solovjovs Leonīds STĀSTS PAR IIOD2U NASREDINIJ

Redaktore M. Būrbale Māksi, redaktors A. lēgers Tehn. redaktore L. Vasilevslta Korektore K. Rumbēna Nodota salikšanai 1960. g. 11. Jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1060. g. 8. oktobri. Papīra formāts 60X84'/m. 32.88 fiz. iespiedi. 32,88 uzsk. iespiedi. 29.33 izd. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 10 rb|. 25 kap., no 1961. g.

1. I — 1 rbl. 3 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. Nr. 13503-Dl669. Iespiesta Latvijas PSR Kulturas ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes i. tipogrāfijā Rigā, Ļeņina ielā 137/139. Pas. Nr. 429. K2

[1] caihana — tējnīca Vidusāzijā, Irānā.

[2] austrumnieku ēdiens: kausētā sviestā sutināti rīsi.

[3] muhamedāņu teologi un juristi.

[4] saitans — satans, velns tjurku ticējumos.

[5] arābu vārds «džins» nozīmē «ļaunais gars». Uzbeku valodā ir vārds «džinni», kas burtiski nozīme «|aunā gara apsēsts». Tiek lietots ar vārdu «traks, ārprātīgs, prātā jucis» un, beidzot, vienkārša vārda «mu|ķis» nozīme.

[6] hūrijas — mūžīgo prieku dāvātājas musulmaņu paradīzē.

[7] kur acis redz, tur visur tu, kur nesniedz skatiens — arī tu, Ik ziedā un ik saulstarā, it visur, visur — tu!

Džami «Gudrības grāmata»

Content

Solovjovs Leonīds Stāsts par Hоdžu Nasredinu

PIRMĀ GRAMATA Miera grāvējs

PIRMĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTA NODAĻA

DEVITA NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITA NODAĻA

TRISPADSMITA NODAĻA

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

SESPADSMITA NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITA NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITA NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

TREŠĀ DAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTA NODAĻA

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTA NODAĻA;

APBURTAIS PRINCIS OTRĀ GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTA NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTA NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITA NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

SESPADSMITA NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITA NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITA NODAĻA

OTRĀ DAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTA NODAĻA

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

TREŠĀ DAĻA

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTA NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVITA NODAĻA BEIGAS

SATURS