Muntе Aksels

Stāsts par Sanmikelu

Aksels Muntе

Stāsts par Sanmikelu

MANAM VECAJAM DRAUGAM SERAM ESMEM HOVARDAM.

IEVADS

No Francijas steigšus vien biju pārcēlies uz Londonu, lai meklētu pavalstniecību, jo rādījās, ka mana zeme tiks ierauta karā Vācijas pusē. Henrijam Džeimsam, kurš tikko bija ieguvis pavalstniecību pats, vajadzēja kļūt par vienu no maniem galviniekiem. «Civis Britannicus sum,»’ viņš sacīja savā dobjajā bal^ī. Viņš zināja, ka esmu mēģinājis pildīt savu pienākumu, bet neveiksmīgi, jo biju kjuvis tik bezpalīdzīgs pats, ka nespēju vairs līdzēt citiem. Viņš zināja, kāds liktenis mani sagaida. Uzlicis roku man uz pleca, viņš jautāja, ko es taisos iesākt. Teicu, ka domāju pamest Franciju uz visiem laikiem, lai kā dezertieris noslēptos savā vecajā tornī. Tā bija vienīgā vieta, kur es iederējos. Novēlēdams laimīgu ceļu, Džeimss atgādināja, kā pirms dažiem gadiem, viesodamies Sanmikelā, skubinājis mani uzrakstīt grāmatu par šo salas mītni, ko viņš dēvēja par skaistāko vietu pasaulē. Kāpēc gan nerakstīt grāmatu par Sanmikelu tagad, kad noticis ļaunākais un mana drosme sāk izsīkt? Vai kāds uzrakstītu par Sanmikelu labāk nekā es, kas biju to uzcēlis pats savām rokām? Vai kāds labāk aprakstītu visas šīs nenovērtējamās marmora lauskas dārzā, kas pletās ap Tibērija kādreizējo villu? Un pats vecais, drūmais imperators, kura sagurušās kājas reiz mina to mozaīkas grīdu, ko biju atklājis zem vīnogulājiem un cēlis gaismā, — vai tas nebija vissaistošākais pētījuma objekts cilvēkam, kas tik ļoti interesējās par psiholoģiju kā es! Nav drošāka glābiņa par grāmatas rakstīšanu, ja cilvēks meklē aizmiršanos, kad viņam uzbrukusi nelaime, nav drošāka glābiņa par grāmatas rakstīšanu, ja cilvēks nevar aizmigt.

1 Esmu Anglijas pilsonis. (Lai.)

Tie bija viņa pēdējie vārdi, man nekad vairs nebija lemts redzēt savu draugu.

Es atgriezos sava vecā torņa neauglīgajā vientulībā pazemots un nomākts. Kamēr ikviens bija ar mieru atdot savu dzīvību par dzimteni, es pavadīju dienas, mētādamies šurp un turp pa tumšo torni nemierīgs kā būrī iesprostots zvērs, klausīdamies nebeidzamās bēdu un ciešanu ziņās, ko man lasīja priekšā. Vakaros, kad nežēlīgā dienas gaisma bija pārstājusi plosīt manas acis, es reizēm aizklīdu uz San-mikelu, lai uzzinātu jaunumus. Britu Sarkanā Krusta karogs plīvoja pār Sanmikelu, kur sakropļotos varoņus loloja un dziedināja tā pati saule, kas mani bija izdzinusi no mīļotajām mājām. Rūgti bija šie jaunumi! Cik bezgala lēni velkas laiks tiem, kam nav nekā cita ko darīt kā gaidīt.

Bet vai daudzi no mums, gan paši to izjuzdami, uzdrošinājušies atzīties, ka savu sāpju nasta bijusi vieglāk panesama, redzot apkārt vīrus un sievas sēras, ka brūce pašu krūtīs šķitusi gandrīz vai sadzīstam, redzot, kādas asiņu straumes plūst no citu brūcēm? Kurš gan drīkstēja kurnēt par savu likteni, kad visas pasaules liktenis bija likts svaru kausos? Kurš gan drīkstēja smilkstēt par savām sāpēm, kad šie sakropļotie vīri gulēja uz nestuvēm mēmi, sakostiem zobiem?

Beidzot vētra norima. Vecajā tornī atkal valdīja klusums, es biju viens ar savām bailēm.

Cilvēks ir radīts, lai nestu savu krustu, tāpēc viņam doti stipri pleci. Var izturēt bezgala daudz, ja nav zaudējis cilvēku sevi. Viņš var dzīvot bez cerības, bez draugiem, bez grāmatām, pat bez mūzikas, kamēr vien vēl spēj klausīties savās domās, putna dziesmā aiz loga un jūras tālajā balsī. Esmu dzirdējis, ka svētais Danstans varējis dzīvot pat bez gaismas, taču to man stāstīja varoņi. Bet cilvēks nevar dzīvot bez miega. Kad nevarēju vairs gulēt un jebkuras citas zāles bija bezspēcīgas, es sāku rakstīt šo grāmatu. Tas tiešām līdzēja, ciktāl runa ir par mani. Atkal un atkal sirds dziļumos pateicos Henrijam Džeimsam par viņa padomu. Pēdējā laikā jau gulēju daudz labāk. Bija pat bauda rakstīt šo grāmatu, un es vairs nebrīnījos, kāpēc mūsu dienās tik daudzi cilvēki ķeras pie grāmatu rakstīšanas. Diemžēl, rakstot «Stāstu par Sanmikelu», sadūros ar dīvainiem šķēršļiem. Jau pašā sākumā mani pārtrauca negaidīts apmeklētājs, kas nosēdās man pretim pie rakstāmgalda un sāka juceklīgi pļāpāt par sevi

un savām darīšanām, it kā visas šīs blēņas varētu interesēt arī citus, ne tikai viņu vien. Bija kaut kas ļoti kaitinošs un neanglisks uzmācībā, ar kādu viņš stāstīja savus dažādos piedzīvojumus un vienmēr izrādījās par varoni, — pārāk daudz Ego jūsu Kosmosā, jaunais cilvēk, es nodomāju. Viņš likās zinām un saprotam visu: antīko mākslu, arhitektūru, psiholoģiju, nāvi un aizkapa dzīvi. Medicīna šķita esam viņa jājamzirdziņš, viņš dēvējās par nervu speciālistu un lielījās, ka bijis Šarko audzēknis, kā jau tādi parasti mēdz lielīties. Dievs, stāvi klāt viņa pacientiem, es sevī nodomāju. Kad viņš nosauca Salpetrjēras direktora vārdu, man sāka likties, ka esmu kaut kad ļoti, ļoti sen viņu redzējis, bet atmetu šo domu kā aplamu, jo viņš izskatījās tik jauns un trakulības pilns, bet es tik vecs un noguris. Viņa nepārtrauktā plātīšanās, pat viņa jaunība sāka krist uz nerviem, vēl ļaunāk — drīz es apjēdzu, ka šis jaunais džentlmenis no paša sākuma labsirdīgi ņirgājies par mani, kā to mēdz darīt jaunība ar vecumu. Viņš pat mēģināja man iestāstīt, ka nevis es, bet viņš cēlis Sanmikelu! Viņš sacīja, ka iemīlējis šo vietu un nolēmis apmesties te uz visiem laikiem. Beidzot es teicu, lai viņš liek mani mierā, iet projām un ļauj man turpināt stāstu par Sanmikelu un Tibērija villas nenovērtējamo marmortēlu fragmentu aprakstu.

— Nabaga večukiņ, — sacīja jauneklis ar aizbildnie-cisku smaidu, — tu kul tukšus salmus! Baidos, ka vēlāk tu pat nespēsi salasīt savu rokrakstu! Ne jau par Sanmikelu un Tibērija villas marmora lauskām tu raksti, tās ir vienīgi tavas salauztās dzīves māla drumstalas, ko tev izdevies parādīt.

Torre dl Materita

1928

JAUNĪBA

Es izlēcu no Sorrento burinieka mazajā piestātnē. Pulkas bariem mudžēja starp apgāztām laivām vai arī šķēla ar saviem spīdīgajiem bronzas augumiem plīstošos krasta viļņus, un veci zvejnieki sarkanās frīģiešu cepurēs, tīklus lāpīdami, sēdēja pie laivu šķūņiem. Iepretim piestātnei stāvēja kāds pusducis apseglotu ēzelīšu puķēm rotātos iemauktos, bet apkārt tiem tērzēja un dziedāja tikpat daudz meiteņu ar sudraba spraudēm melnajās bizēs un sarkaniem lakatiņiem uz pleciem. Mazo ēzeļmāti, kurai vajadzēja aiznest mani uz Kapri, sauca par Rozīņu, bet meiteni — par Džoiju. Viņas melnās, spožās acis dzirksteļoja ugunīgā jaunībā, lūpas bija tikpat sarkanas kā koraļļu rota ap kaklu, līksmos smieklos spēcīgie, baltie zobi mirdzēja kā pērļu virkne. Džoija sacīja, ka viņai esot piecpadsmit gadu, bet es — ka esmu tik jauns kā vēl nekad savā mūžā. Rozīna gan bija veca — ē antlca, teica Džoija. Tāpēc es izrausos no segliem un laiski kāpu augšā pa līkumoto taku uz ciematu. Man pa priekšu basām kājām, ziedu vainagu galvā kā jauna bakhante de- „ joja Džoija, bet aiz muguras nokārtu galvu un noļukušām ausīm, dziļās domās iegrimusi, ar saviem smalkajiem, melnajiem pakaviņiem meimuroja vecā Rozīna. Man nebija laika domāt, galvu skurbināja jūsmīgs izbrīns, bet sirdi — dzīvesprieks, pasaule bija brīnišķīga, un man bija astoņpadsmit gadu. Mūsu taka vijās caur kupli saziedējušiem irbuleņu un miršu krūmiem, vietvietām no saldi smaržojošās zāles savas graciozās galviņas augšup slēja milzums sīku Linneja zemē vēl neredzētu puķu, lai paskatītos uz mums, kad mēs gājām garām.

— Kā sauc šo puķi? — es jautāju Džoijai. Viņa pa* ņēma puķi no maniem pirkstiem, mīļi to uzlūkoja un teica: «Fiore!»[1]

— Un kā sauc šo te? — Viņa aplūkoja ziedu tikpat maigi un atkal teica — fioie.

— Un kā jūs saucat šo?

— Fiore! Bello! Bello![2]

Viņa saplūca klēpi smaržīgu miršu, bet tās nebija domātas man. Viņa sacīja, ka ziedi esot svētajam Kon-stanco, Kapri salas labvēlim, kura tēls izliets no tīra sudraba un darījis tik daudz brīnumu, San Constanzo, bello, bello!

Garā rindā, ar tufa akmeņiem uz galvas lēni un cēli mums tuvojās meitenes, atgādinot Erehteja kariatīdes. Viena no viņām, draudzīgi uzsmaidot, iespieda man saujā apelsīnu. Tā bija Džoijas māsa un, manuprāt, vēl skais-tuka. Jā, viņu ģimenē esot astoņi bērni, māsas un brāļi, un divi jau mītot paradīzē. Tēvs zvejojot koraļļus kaut kur Barbarijā, paskatieties vien, cik skaistu koraļļu virkni viņš atsūtījis meitai — che bella collana![3] Bella! Bella!

— Jūs arī esat bella, Džoija, bella, bella!

— Jā, — viņa teica.

Mana kāja atsitās pret nolauztu marmora kolonnu.

— Roba di Timberio! — paskaidroja Džoija. — Timbe-rio cattivo, Timberio mal' occbto, Timberio camor-rista!* — Un viņa nospļāvās uz marmora.

— Jā, — es piekritu, spilgti atcerēdamies Tacitu un Svetoniju, — Timberio cattivo!

Mēs iznācām uz lielceļa un sasniedzām laukumu, kur pāris matrožu stāvēja pie margām un skatījās jūrā, miegaini kaprieši sēdēja dona Antonio ostērijas priekšā, un kads pusducis priesteru uz baznīcas kāpnēm mežonīgi žestikulēja dzīvā domu apmaiņā:

— Monēta! Monēta! Molta monēta! Niente monēta'[4]

Džoija pieskrēja un noskūpstīja roku donam Džačinto,

kas bija viņas biktstēvs — un vero santo^5, kaut gan pēc tāda viņš tik tiešām neizskatījās. Viņa ejot uz grēksūdzi divreiz mēnesī. Cik bieži es?

Nemazi

Cattivo! Caltivo!

Vai viņa atzīsies donam Džačinto, ka z>_m citronko-kiem esmu skūpstījis viņas vaidziņus?

Protams, ne.

Mēs izgājām cauri ciematam un apstājāmies pie Punta Tragara.

— Es uzkāpšu šīs klints galotnē, — teicu, rādīdams uz visstāvāko no trim Furaglioni^1, kas ametistu mirdzumā spīguļoja pie mūsu kājām. Bet Džoija bija pārliecināta, ka man tas neizdosies. Kāds zvejnieks mēģinājis tur uzkāpt pēc kaiju olām, bet viņu iesviedis jūrā ļaunais gars, kas dzīvo klintis un izskatās kā zila ķirzaka, tikpat zila kā Zilā grota, un sargā zeltu, ko te paslēpis pats Tim-berio.

Slienoties pāri mazajam, piemīlīgajam ciematam, Monle Solaro drūmās aprises graizīja rietumu puses debesis ar savām skaudrajām akmens šķautnēm un nepieejamām klinšu kraujām.

— Gribu uzkāpt šajā kalnā tūlīt pat, — es teicu.

Bet Džoijai mana iedoma nemaz nepatika. Stāva taka, septiņsimt septiņdesmit septiņi pakāpieni klintī, paša Tim-berio iecirsti, veda augšup gar kalna malu, un tur pusceļā, tumšā alā, dzīvoja negants vilkacis, kas jau bija aprijis daudzus kristīgos. Takas galā bija Anakapri, bet tur dzīvoja tikai gente di montagna^2 — ļoti ļauni cilvēki, neviens iorestieri^3 tur savu kāju nesper, un viņa arī nekad tur neesot bijusi. Lai tad labāk es kāpjot uz Villa Timberio vai Arco Naturale, vai Grotta Matroma-nia!

— Nē, man nav tik daudz laika, šajā kalnā man jāuzkāpj tūlīt.

Atgriezāmies uz laukuma tieši īstajā brīdī, kad vecā zvanu torņa sarūsējušie zvani nošķindināja divpadsmito stundu, lai pavēstītu, ka makaroni gatavi. Vai es labāk nepaēstu zem Albergo Pagano lielās palmas? Tre pialll, virto a volonta, prezzo una lira.4 Nē, man nebija laika, man tūlīt pat vajadzēja uzkāpt tajā kalnā.

1 Jūras klints. (II.)

2 Kalnieši. (It.)

8 Ārzemnieks. (It.)

4 Trīs ēdieni, vīna, cik grib, maksā vienu liru. (It.)

— Addio, Gioia bella, bella! Addio, Rosina!

— Addio, addio e presto ritorno![6] Ak vai, mana presto ritorno!

— E un pazzo inglese,[7] — bija pēdējie vārdi, ko es dzirdēju no Džoijas sārtajām lūpām, kad, sava likteņa dzīts, lēkšus skrēju augšā pa feniķiešu kāpnēm uz Ana-kapri. Pusceļā es panācu vecu sievu ar milzīgu apelsīnu grozu uz galvas. — Buon giomo, signoiino.[8] — Viņa nolika grozu zemē un pasniedza man apelsīnu. Apelsīnu grēdas galā bija laikrakstu un vēstuļu saišķis, apsiets ar sarkanu lakatiņu. Tā bija vecā Vēstuļu Marija, kura divreiz nedēļā nesa pastu uz Anakapri un ar kuru mēs kļuvām draugi uz visu mūžu, — es stāvēju pie viņas nāves gultas, kad deviņdesmit piecu gadu vecumā viņa šķīrās no šis pasaules. Viņa pāršķirstīja vēstules, izvilka lielāko aploksni un lūdza, lai es pasaku, vai tā nav Nanīnai la Crapara^4, kas nepacietīgi gaida la letlera^9 no sava vīra Amerikā. Nē, nav vis. Vai varbūt šī? Nē, šī ir sinjoral Dezdemonai Vakai.

— Signora Desdemona Vacca, — neticīgi atkārtoja vecā Marija. — Varbūt viņi domājuši la moglie dello Scarteluzzo^10, — viņa prātoja. Nākamā vēstule bija sin-joram Ulisem Desiderio. — Man liekas, viņi domājuši Capolimone— teica vecā Marija, — tieši tāda vēstule viņam pienāca pagājušo mēnesi. — Nākamais adresāts bija Gentilissima Signorina Rosina Mazzarella^11. So dāmu likās visgrūtāk uzminēt. Vai tā būtu la Caciocavallara^12 vai la Zopparella^13, vai la Capatosta", vai la Femmina Antica'2, vai Rosinella Pane Asciutto,3? Vai varbūt la Fesseria'4? — panākusi mūs ceļā, ieminējās kāda sieviete ar lielu zivju grozu uz galvas. Jā, tā varēja gan būt la

Fesserfa, ja tā nebija la moglle di Pane e Clpolla^14. Bet kā tad Peppinella 'n coppo u camposanto^15 un Maiiucella Caparossa^16, un Giovannina Ammazzacane\ kuras taču visas gaida vēstules no Amerikas? Nē, diemžēl viņām nekā nav. Abas avīzes saņem il reverendo parroco Don Antonio di Giuseppe^17 un il canonico don Natale di Tom-tnaso^18, to viņa zināja noteikti, jo viņi bija vienīgie avīžu pasūtītāji ciemā. Dons Antonio bija augstu mācīts vīrs, tieši viņš vienmēr varēja pateikt, kam kura vēstule domāta, bet šodien viņš ir aizbraucis uz Sorrento apciemot arhibīskapu, tāpēc viņa lūgusi mani izlasīt, kas rakstīts uz aploksnēm. Vēstuļu Marija pati nezināja, cik īsti veca viņa ir, bet atcerējās, ka pastu sākusi iznēsāt, kad viņai bijis piecpadsmit gadu un mātei tas vairs neesot bijis pa spēkam. Lasīt viņa, protams, nemācēja. Kad es viņai pateicu, ka šorīt esmu atbraucis ar pasta burinieku no Sorrento un visu šo laiku neesmu neko ēdis, viņa pasniedza man vēl vienu apelsīnu, ko es apriju ar visu mizu, bet otra sieviete turpat piedāvāja man no sava groza dažus Irutta di mare^19, kas iesvēla manī negantas slāpes. Vai tur, tajā Anakapri, kāda viesnīca arī ir? Nē, bet Anarella, la moglie del sagrestano^20, varētu piedāvāt man lielisku kazu sieru un lielisku vīnu no sava tēvoča — priestera dona Dionisio pagrabiem, un vino meravlg-loso^21. Tur dzīvo arī la bella Margheritta^10, par viņu es, protams, būšot dzirdējis, jo viņas krustmāte esot precējusies ar lord inglese^22. Nē, dzirdējis es nebiju, bet ļoti vēlētos iepazīties ar skaisto Margaritu.

Beidzot nokļuvuši augšā pa septiņsimt septiņdesmit septiņiem pakāpieniem, izgājām cauri velvētiem vārtiem, kuru milzīgās tērauda viras turējās iekaltas klintī vēl no paceļamā tilta laikiem. Anakapri bija klāt. Mums pie kājām atradās Neapoles līcis Iskijas, Pročidas un priežainās Po-zilipo ielokā, dzirkstoši baltā Neapoles švīka, Vezuvs ar rožainu dūmu mākonīti galā, Sorrento līdzenums Montē Sarit' Angelo pakājē un tālumā vēl arī sniegotās Ape-nīnu galotnes. Tieši virs mūsu galvām, izaugusi kraujajā klintī kā ērgļa ligzda, stāvēja maza, pussagruvusi kapela. Tās velvētais jumts bija iebrucis, bet milzīgi mūra bloki, mūrēti man nepazīstamā, simetriskā tīklveida rakstā, vēl balstīja drūpošās sienas.

— Roba di Timberio, — paskaidroja vecā Marija.

— Kā sauc šo mazo kapelu? — es nepacietīgi jautāju.

— San Michele.

— Sanmikela, Sanmikela! — atbalsojās manā sirdī. Vīnadārzā lejpus kapelas vecs vīrs raka dziļas vagas jauniem vīna stādiem. «Buon giorno mastro Vincenzo!»[23] \ īnadāržs piederēja viņam, tāpat kā mazais namiņš turpat blakus, ko viņš bija uzcēlis pats savām rokām, galvenokārt no roba de Timberio akmeņiem un ķieģeļiem, kuru bija pilns dārzs. Vēstuļu Marija pastāstīja viņam visu, ko par mani zināja, un maestro Vinčenco aicināja mani pasēdēt viņa dārzā un izdzert glāzi vīna. Es skatījos uz mazo namiņu un kapelu. Mana sirds pukstēja tik neganti, ka nevarēju gandrīz parunāt.

— Man vajag tūlīt uzkāpt tur augšā, — es teicu Vēstuļu Marijai. Bet vecā Marija sacīja, lai vispirms labāk ejot viņai līdzi un kaut ko ieēdot, citādi vēlāk neko nedabūšot, tāpēc, izsalkuma un slāpju spiests, es negribīgi nolēmu paklausīt viņas padomam. Es pamāju ar roku maestro Vinčenco un teicu, ka drīz atgriezīšos. Mēs izgājām cauri dažām tukšām ieliņām un apstājāmies uz maza laukuma. «Ecco la bella Margherita!»[24]

Skaistā Margarita uzlika uz dārza galda pudeli rožsārta vīna, pušķi ziedu un teica, ka macaroni būs gatavi piecās minūtēs. Viņa bija daiļa kā Ticiāna Flora, ar smalki veidotu seju un tīri grieķisku profilu. Viņa nolika man priekšā milzīgu šķīvi makaronu, pati apsēdās blakus un smaidīdama ziņkāri vērās manī. «Vino del par-roco,»3 viņa lepni pasludināja ikreiz, kad pielēja manu glāzi. Es dzēru uz mācītāja veselību, uz viņas pašas un viņas māsas veselību — la bella Giulia^25 pievienojās mūsu maltītei ar riekšavu apelsīnu, kurus viņa nupat mūsu acu priekšā bija saplūkusi dārzā. Viņu vecāki bija miruši,

. brālis Andrea kļuvis par jūrnieku un Dievs vien zina

kur patlaban klaiņoja, bet viņu krustmāte dzīvoja savā villā Kapri, un es, protams, zināšot, ka viņu apprecējis un lord inglese. Protams, protams, es to zināju, tikai biju piemirsis viņas vārdu.

— Lēdija G.r — skaistā Margarita lepni sacīja. Es laikus atjēdzos uzdzert arī uz krustmātes veselību, br-t pēc tam vairs nesajēdzu neko, zināju tikai, ka debesis pār manu galvu ir safīra zilumā, ka mācītāja vīns ir rubina sarkanumā un skaistā Margarita ar zeltainiem matiem un smaidīgām lūpām sēž man blakus.

— Sanmikela! — pēkšņi ieskanējās man ausīs. — San-mikela! — nodunēja atbalss sirds dzijumos.

— Addio, la bella Margherita!

— Addio e presto ritorno!

Ak vai, mana presto ritorno!

Es gāju atpakaļ pa tukšajām ieliņām, stūrēdams uz savu mērķi tik taisni, cik vien man bija iespējams. Tā bija svētā dienasvidus stunda, viss mazais ciemats gulēja. Saulē zvērojošais laukums tukšs. Baznīca bija ciet, vienīgi caur municipālās skolas puspavērtajām durvīm kanoniķa dona Natāles spalgā balss miegainā vienmuļībā graizīja klusumu: «/o mi ammazzo, tu ti ammazzi, egli si ammazza, noi ci ammazziamo, voi vi ammazzate, loro si anunazzano,»' — un ritmiskā korī to atkārtoja kāds ducis basu puišeļu, kas sēdēja puslokā uz grīdas pie sava skolotāja kājām.

Lejāk ieliņā stāvēja stalta romiešu matrona. Tā bija pati Anarella, kas, draudzīgi mādama ar roku, aicināja mani ienākt. Kāpēc biju gājis pie skaistās Margaritas, nevis nācis pie viņas? Vai tad es nezinājis, ka viņas caciocavallo esot vislabākais siers visā ciematā? Un pie-dzēriens — katram zināms, ka mācītāja vīnu ne salīdzināt nevar ar dona Dionisio vīnu. «Altro che il vino del parroco!»[26] viņa piebilda, zīmīgi paraustīdama raženos plecus. Kad es jau sēdēju Anarellas lapenē aci pret aci ar dona Dionisio baltā vīna pudeli, man sāka likties, ka viņai taisnība, tomēr gribēju būt godīgs un iztukšot visu pudeli, pirms izteicu galīgo spriedumu. Bet, kad Džo-konda, viņas smaidošā meita, ielēja man otru glāzi

no nākamās pudeles, es jau bija izlēmis. Jā, dona Dionisio baltais vīns ir labāks! Tas lija glāzē kā pati saules gaisma, tas garšoja kā pašu dievu nektārs, un, pildot manu tukšo glāzi, Džokonda izskatījās kā jauna Hēba. «Altro che il vino del parroco! Vai es jums neteicu,» smējās Anarella. «E un vino miracoloso!» Patiešām, brīnišķīgs vīns, jo es dzērāja pļāpībā pēkšņi sāku tekoši runāt itāliski, mātei un meitai skaļi smejoties. Es sāku just vislielāko sirsnību pret donu Dionisio, man patika viņa vārds, patika viņa vīns, es pat teicu, ka labprāt ar viņu iepazītos. Nekas neesot vieglāk, jo viņš šovakar baznīcā teikšot sprediķi par «le iiglie di Maria»[.

— Viņš ir augstu mācīts vīrs, — sacīja Anarella. Viņš zinot no galvas visu mocekļu un visu svēto vārdus un pat esot bijis Romā skūpstīt pāvestam roku! Vai viņa bijusi Romā? Nē. Un Neapolē? Nē. Vienrriz — savā kāzu dienā — viņa bijusi Kapri, bet Džokonda gan ne, jo Kapri esot pilna ar gente malamente^27. Es sacīju Anarel-lai, ka, protams, labi pazīstu arī viņu svēto aizbildni, zinu, cik daudz brīnumu viņš izdarījis, cik viņš ir skaists — un izliets no tīra sudraba! Iestājās neveikls klusums.

— Jā, viņi tur lielās gan, ka viņu San Constanzo e&ot no tīra sudraba, — iesaucās Anarella, nicīgi noraustīdama platos plecus, — bet, kas zina, chi lo sa. Un viņa brīnumus — tos var uz vienas rokas pirkstiem saskaitīt, kamēr Sant' Antonio, Anakapri svētais aizbildnis, izdarījis simt brīnumus, pat vairāk par simtu! Altro che San Constanzo![28] Es tūlīt pārsviedos Sant' Antonio pusē, no visas sirds cerēdams uz jaunu viņa brīnumu, kas atvestu mani jo drīz atpakaļ šajā burvīgajā ciematā. Laipnās Anarellas paļaušanās uz Sant' Antonio brīnumdara spēku bija pat tik dziļa, ka viņa atsacījās pieņemt no manis naudu.

— Pagherete un'altra volta, jūs samaksāsit man nākamreiz.

— Addio, Annarella! Addio, Gioconda!

— Arrivederla, presto ritorno, Sant' Antonio vi bene-dica! La Madonna vi accompagni'!*

Vecais maestro Vinčenco vēl arvien vaiga sviedros strādāja savā vīnadārzā, rakdams medaini smaržīgajā zemē dziļas vagas jaunajiem vina dēstiem. Laiku pa laikam viņš pacēla kādu krāsaina marmora lausku vai sarkana ģipša cilni un aizsvieda pāri sētai. — Roba di Timbe-lio, — viņš teica. Es apsēdos uz sadrupušas sarkana granīta kolonnas blakus savam jaunajam draugam. Era mollo duro,[29] to bija ļoti grūti saskaldīt, sacīja maestro Vinčenco. Zemē pie manām kājām, tārpu meklēdams, kašājās cālis, un man turpat vai degungalā parādījās monēta. Es pacēlu to un vienā acu uzmetienā pazinu Augusta dižciltīgo galvu, «Divus Augustus Pater»[30]. Maestro Vinčenco teica, ka monēta nav ne baiocco^31 vērta. Tā man saglabājusies vēl tagad. Viņš viens bija iekopis šo dārzu, visus šos vīnogulājus un vīģukokus iestādījis pats savām rokām. Smags darbs, teica maestro Vinčenco, rādīdams man savas platās, tulznainās plaukstas, jo visa zeme bija pilna ar roba di Timberio — kolonnām, kapiteļiem, statuju lauskām un teste di cristiani^32, un viņam vajadzējis izraut un aizdabūt projām visus šos lūžņus, pirms te varēja iestādīt vīn-\ ogulājus. Kolonnas viņš bija saskaldījis un izveidojis no ,'V» tām dārza kāpnes un daudzus no lielajiem marmora ga-

- ''P bāliem pratis izmantot mājas celšanai, bet pārējo svie-'V dis lejā no klints. Un viņam tiešām laimējies, kad gluži

V negaidot zem savas mājas atradis plašu pazemes telpu ar sarkanām sienām; tās bijušas tādas pašas kā šie te ciļņi zem firziķu koka, pie tam apgleznotas ar veseliem bariem cristiani, tutti spogliati, ballando come dei pazzis ar ziedu vītnēm un vīnogu ķekariem rokās. Pagājušas vairākas dienas, kamēr noskrāpējis šos gleznojumus un apmetis sienas ar cementu, tomēr tas vēl esot bijis nieka darbs, tas nenozīmējis neko salīdzinājumā ar šīs klints saspridzināšanu un jaunās cisternas izbūvi, ar viszinīgu smīniņu piebilda maestro Vinčenco. Nu viņš esot vecs un tik tikko spējot pieskatīt savu vīna-dārzu, bet viņa dēls nedzīvojot uz salas, dēlam esot divpadsmit bērnu un trīs govis, un viņš gribot, lai tēvs pārdodot šo māju un pārceļoties uz dzīvi pie viņa. Atkal mana sirds sāka dauzīties. Un vai šī kapela ari piede-

rēja viņam? Nē, tā nepiederēja nevienam, un ļaudis runāja, ka tur spokojoties. Zēns būdams, viņš pats esot vēlu naktī redzējis garu mūku liecamies pār margām, dažus jūrniekus kāpjam augšā pa kāpnēm, un kapelas zvani esot zvanījuši. Seit spokojas tāpēc, paskaidroja maestro Vinčenco, ka tad, kad te bijusi Timberio pils, viņš bija fatto ammazzare Gesū Cristo, notiesājis Jēzu Kristu uz nāvi, tāpēc viņa nolādētajai dvēselei atkal un atkal jāatgriežas lūgt piedošanu no mūkiem, kas apbedīti zem kapelas grīdas. Ļaudis arī runājot, ka viņš te mēdzot parādīties lielas, melnas čūskas izskatā. Mūkus toties ammazzatO kāds laupītājs, vārdā Barbarosa, kas izcēlies salā ar saviem kuģiem un aizvedis verdzībā visas sievietes, kuras patvērušās tur augšā, tajā pilī, tāpēc to vēl arvien saucot par castello Barbarossa^33. Padre Anselmo, eremīts, skolots vīrs un, starp citu, viņa radinieks, esot stāstījis viņam par šo laupītāju un arī par angļiem, kuri pārvērtuši pili cietoksnī, kamēr viņus savukārt ammaz-zati franči.

— Redzat! — teica maestro Vinčenco, rādīdams uz ložu kaudzi pie dārza sētas. — Un redzat, — viņš piebilda, paceldams angļu mundiera vara pogu. — Franči, — viņš turpināja, — bija uzstādījuši varenu lielgabalu pie kapelas un atklājuši uguni pa Kapri ciemu, kur bija nostiprinājušies angļi. Labi darīts, — virjš nosmējās, — tie capresi^34 ir slikli cilvēki, visi līdz pēdējam. Tad franči ierīkojuši kapelā pulvera noliktavu, tāpēc to vēl tagad sauc la Polveriera^35. Nu jau tur drupas vien vairs palikušas, bet viņam tāpat savs labums, tur viņš ņēmis gandrīz visus akmeņus dārza mūrim.

Es pārkāpu pāri mūrim un gāju augšā pa šauro taciņu uz kapelu. Grīdu apmēram vīra augumā klāja iebrukušo velvju gruveši, sienas noaugušas ar efejām un meža sausseržiem, simtiem ķirzaku rotaļīgi skraidelēja kuplajos miršu un rozmarīna ceros, pa brīžam apstādamās, lai, krūtīm plēšājot, paskatītos uz mani dzirkstīgām acīm. Bez skaņas no tumšā kakta izlidoja pūce, un liela čūska, uz saules sasildītās mozaīkas grīdas iesnaudusies, lēni atritināja savus melnos gredzenus un slīdēja atpakaļ kapelā, brīdinoši iešņākdamās uz traucētāju. Varbūt tas bija vecā, drūmā imperatora gars, kas vēl arvien klīda savas kādreizējās mītnes drupās?

Es paskatījos lejup uz skaisto salu pie savām kājām. «Kā viņš, tādā vietā dzīvodams, varēja būt tik cietsirdīgs?» es nodomāju. «Kā viņa dvēsele varēja būt tik melna šajā starojošā Debesu un Zemes gaismā? Kā viņš vispār varēja pamest šo vietu un aiziet uz to otru — vēl nepieejamāku villu austrumu klintīs, kura vēl arvien saucas viņa vārdā un kurā viņš pavadīja sava mūža pēdējos trīs gadus?

Dzīvot tādā vietā kā šī, mirt tādā vietā, ja nāvei vispār ir vara pār šādas dzīves nebeidzamo laimību! Kāds pārdrošs sapnis lika manai sirdij tik neprātīgi iepukstē-ties brīdī, kad maestro Vinčenco sacīja, ka viņš esot vecs un saguris un dēls gribot, lai viņš pārdodot savu māju? Kāda neganta doma bija iešāvusies manās trakulīgajās smadzenēs, kad viņš teica, ka šī kapela nevienam nepiederot? Kāpēc tad lai tā nebūtu mana? Kāpēc man nenopirkt maestro Vinčenco namiņu un nesavienot māju un kapelu ar vīnogulāju vītnēm, ciprešu gatvēm un baltu lodžiju kolonnām, kāpēc nesapulcēt dārzā marmora dievu un bronzas imperatoru statujas un ... Es aizvēru acis, lai brīnišķā vīzija neizzustu, un pamazām reālā pasaule pagaisa sapņu zemes mijkrēslī.

Greznā apihetnī ietinies, garš vīrs stāvēja man blakus.

— Tas viss piederēs jums, — viņš dziedošā balsī teica, pavērsdams roku pret apvārsni. — Sī kapela, dārzs, māja, kalns ar visu pili piederēs jums, ja esat gatavs maksāt nolīgto cenu.

— Kas esat jūs, neredzētais?

— Sīs vietas nemirstīgais gars. Laikam nav varas pār mani. Pirms divtūkstoš gadiem šeit, kur mēs patlaban stāvam, es stāvēju blakus citam vīram, ko te bija atvedis viņa liktenis, kā tagad jūsējais atvedis jūs. Viņš nemeklēja laimi kā jūs, viņš meklēja tikai aizmirstību un mieru un ticēja, ka atradīs to šajā vientulīgajā salā. Es nosaucu cenu, kāda viņam būs jāmaksā: jāapklāj savs godīgais vārds ar negodu uz paaudžu paaudzēm.

Viņš pieņēma līgumu, samaksāja prasīto. Vienpadsmit gadus viņš nodzīvoja te dažu uzticamu draugu — visnotaļ krietnu un godīgu vīru sabiedrībā. Divas reizes viņš taisījās doties atpakaļ uz savu pili Palatīna kalnā. Divas reizes šī apņēmība bija par mazu, Romai vairs nebija lemts viņu redzēt. Viņš nomira pa ceļam uz māju sava drauga Lukullas villā, tur pāri uz tā zemesraga. Viņa pēdējie vārdi bija lūgums iecelt nestuves laivā un aizvest viņu atpakaļ uz salas mītni.

— Kādu maksu jūs prasīsit no manis?

— Atteikšanos no godkārīgā sapņa iekarot slavenu vārdu savā profesijā, savas nākotnes upurēšanu.

— Kas tad no manis iznāks?

— Cilvēks, no kura nekas nav iznācis, neveiksminieks.

— Jūs atņemat man visu, kā dēļ vērts dzīvot.

— Maldāties. Es piedāvāju jums visu, kā dēļ vērts dzīvot.

— Atstājiet man vismaz līdzjūtību. Bez līdzjūtības es nevarēšu dzīvot, ja man jākļūst par ārstu.

— Jā, es atstāšu jums līdzjūtību, kaut gan bez tās jūs tiktu krietni tālāk.

— Vai jūs prasāt vēl kaut ko?

— Pirms nāves jums vajadzēs maksāt vēlreiz, un tā būs smaga maksa. Bet, kamēr pienāks maksas laiks, jūs ilgus gadus no šīs vietas būsit skatījies, kā riet saule pēc skaidrām, bezmākoņu laimes dienām un kā zvaigžņotās sapņu naktīs aust mēness.

— Seit arī miršu?

— Sargieties meklēt atbildi uz šo jautājumu, cilvēks neizturētu dzīves smagumu, ja zinātu savu nāves stundu.

Viņš uzlika roku man uz pleca, un es jutu vieglas tirpas pārskrienam miesai. — Rīt ap saules rietu es atnākšu atkal, līdz tam laikam varat visu apdomāt.

— Kāda man nozīme domāt, brīvdienas ir beigušās, un jau šovakar man jāpamet šī brīnišķīgā sala, lai atgrieztos savā ikdienas darbā., tālu prom no šejienes. Ko līdzētu mana domāšana? Es pieņemu līgumu un esmu gatavs maksāt, lai kāda būtu cena. Nopirkt šo māju tāpat nevaru, jo manas rokas ir tukšas.

— Jūsu rokas ir tukšas, toties spēcīgas, jūsu domas jr trakulīgas, toties gaišas, jūsu griba ir stipra — jūs savu panāksit.

— Kā gan es uzceltu māju? Es nekā nejēdzu no arhitektūras.

— Es jums palīdzēšu. Kāds stils jums patīk? Varbūt gotika? Es personiski izvēlētos gotiku ar tās klusināto gaismēnu noslēpumainību un rēgainību.

— Es taisos radīt pats savu stilu, tādu, kam pat vārds nav izdomājams. Nost ar viduslaiku mijkrēšļiem! Es gribu, lai mans nams ir atvērts saulei, vējam un jūras

Šalkoņai kā grieķu templis, un gaismai, gaismai, vēlrei* gaismai!

— Sargieties no gaismas! Sargieties no gaismas! Pārāk daudz gaismas kaitē vienkārša mirstīgā acīm!

— Es gribu, lai krāšņa marmora kolonnas balsta lo-džijas un arkādes, lai seno mākslas darbu fragmenti rotā manu dārzu, lai kapela pārvēršas klusā bibliotēkā ac klostera soliem gar sienām un maigi skanīgiem zvaniem, kas aizvadītu ar Ave Maria katru laimes dienu.

— Man nepatīk zvani.

— Un te, kur mēs stāvam, kur pie mūsu kājām šī brīnišķā sala iznirusi no jūras kā sfinksas mugura, — te es gribētu īstu granīta sfinksu no faraonu zemes. Tikai kur man visu to ņemt!

— Jūs stāvat uz zemes, kur atradās viena no Tibērija villām. Nenovērtējami seno gadsimtu dārgumi guļ zem šiem vīnogulājiem, zem šīs kapelas, zem šī nama. Vecā imperatora kājas minušas krāsainā marmora plāksnes, ko šis zemnieks te met pār sava dārza sētu, šī te ieplīsusi freska ar dejojošiem fauniem un ziediem rotātām bak-hantēm reiz rotāja viņa pils sienas. Skatieties, — viņš teica, rādīdams uz skaidrajiem jūras dzijumiem tūkstoš pēdu zem mums. — Vai skolā jums nemācīja Tacitu, kurš stāsta, ka tad, kad vēsts par imperatora nāvi sasniegusi šo salu, viņa pilis nogruvušas jūrā?

Man gribējās tūlīt mesties lejup no kraujās klints un ienirt jūrā, lai uzmeklētu savas kolonnas. — Nav kur steigties, — viņš smējās, — divtūkstoš gadu korajji auduši ap tām savus pinumus, un viļņi rakuši tās arvien dzijāk un dziļāk smiltīs, kolonnas var pagaidīt, līdz pienāks jūsu laiks.

— Un sfinksa? Kur es atradīšu sfinksu?

— Vientuļā klajumā, tālu no mūsdienu apdzīvotām vietām, reiz slējās cita imperatora krāšņā villa, un viņš par sava dārza rotu bija atvedis no Nīlas krastiem sfinksu. No pils gan palikusi pāri tikai akmeņu kaudze, bet dziļi zemē vēl arvien guļ sfinksa. Meklējiet viņu, jūs atradīsit! Jūs gandrīz zaudēsit dzīvību, pārvezdams to uz šejieni, bet pārvedīsit.

— Nākotni jūs, liekas, zināt tikpat labi kā pagātni.

— Nākotne un pagātne man ir viens un tas pats. Es zinu visu.

— Es neapskaužu jūs par šo zināšanu.

— Jūsu vārdi ir vecāki par pašu runātāju, kur jūs tos ņēmāt?

— Tepat uz salas, kur es ieraudzīju, ka šie sirsnīgie ļaudis, kas neprot ne lasīt, ne rakstīt, ir daudz laimīgāki par mani, kurš no bērnu dienām mocījis acis, dzīdamies pēc zināšanām. Tā klājies arī jums, cik varu spriest pēc jūsu valodas. Jūs esat visai mācīts un Tacitu zināt no galvas.

— Esmu filozofs.

— Labi pārvaldāt latīņu valodu?

— Esmu teoloģijas doktors no Jānas universitātes.

— A, tāpēc man likās, ka jūs runājat ar vācisku akcentu. Labi pazīstat Vāciju?

— Domāju gan, — viņš iesmējās.

Es cieši skatījos uz viņu. Viņam bija džentlmeņa stāja un manieres, un tikai tobrīd zem sarkanā apmetņa es pamanīju zobena aprises, un viņa balsij bija skarba skaņa, kas man likās jau kaut kad dzirdēta.

— Piedodiet, ser, vai mēs neesam tikušies Leipcjgā, Auerbaha pagrabiņā, un vai jūs nesauc... — Tikko es paguvu izteikt šos vārdus, Kapri baznīcas zvani sāka zvanīt Ave Maria. Es pagriezu galvu uz viņa pusi. Viņš bija pazudis.

darbs, darbs! Vasaras brīvlaiks ar tukšām kafejnīcām Senmišela bulvārī, ar École de Médecine slēgtajām dur-/ vīm, pamestajām laboratorijām un amfiteātriem, pustukšajām klīnikām. Bet nebija brīvlaika ciešanām slimnīcu palātās, nebija brīvlaika Nāvei. Nebija brīvlaika «Hôtel de l'Avenir». Nekādas izklaidēšanās, dažreiz vienīgi īsa pastaiga zem Luksemburgas dārza liepām vai kārīgi izbaudīta atelpas stunda Luvras muzejā. Ne draugu. Ne suņa. Pat ne mīļākās. Anrī Muržē «Vie de Bohême»1 bija aizgājusi pagātnē, bet viņa Mimī tā pati, kas senāk, vēl arvien dzīvoja, smaidot nāca pa Senmišela bulvāri zem rokas gandrīz katram studentam, kad tuvojās aperitīvu stunda, lāpīja viņa svārkus vai jumtistabiņā mazgāja viņa veļu, kamēr viņš gatavojās eksāmenam.

Nekādu Mimī! Jā, to gan varēja atļauties tikai viņi, mani laimīgie biedri, pavadīt vakarus kafejnīcās, laiski tērzējot pie galdiņiem, smieties, dzīvot, mīlēt. Viņu smalkās latīņu smadzenes visu apguva daudz žiglāk nekā manējās, viņu jumtistabiņās pie sienām nekarājās izbalē-1 jušās Kapri fotogrāfijas, kas paskubinātu viņus, dārga marmora kolonnas negaidīja viņus zem palazzo al mare smiltīm. Bieži garajās bezmiega naktīs, kad es sēdēju «Hôtel de l'Avenir», nolīcis pār Šarko «Maladies du Système Nerveux»2 vai Truso «Clinique de l'Hôtel Dieu»3, drausmīga doma uzplaiksnīja manās smadzenēs: maestro Vinčenco ir vecs, kamēr es te sēžu, viņš var nomirt vai pārdot kādam citam mazo namu uz klints, kas glabā manas nākotnes mājas atslēgu! Mana piere norasoja ledus-aukstiem sviedriem un sirds gandrīz pamira no bailēm. Es skatījos izbalējušā Kapri fotogrāfijā pie sienas, man likās, ka redzu to izbalam arvien vairāk un vairāk, pārvēršamies dūmakā, noslēpumainā un neizdibināmā, līdz pāri vairs nepaliek nekas, tikai neskaidrām līnijām iezīmēts sarkofāgs, zem kura apbedīts sapnis ... Tad, berzēdams sūrstošās acis, es atkal urbos grāmatās ar drudžainu niknumu, kā piešu dzīts sacīkšu zirgs, kas asiņojošiem sāniem brāžas uz mērķi. Jā, tas bija kļuvis par sacīkšu skrējienu, par skrējienu pēc godalgām un trofejām. Biedri jau slēdza derības par mani kā iespējamāko uzvarētāju, un pats Skolotājs ar savu Cēzara galvu un ērgļa skatienu noturēja mani par uzlecošu zvaigzni 1 «Bohēmas dzīve». (Fr.)

s «Nervu sistēmas slimības». (Fr.)

8 «Klīnika «Ilolel Dieu»». (Fr.) , vienīgā kļūdainā diagnoze, ko bija uzstādījis profesors Sarko, kura nemaldīgajiem spriedumiem gadu gaitā biju vērīgi sekojis Salpetrjēras palātās un viņa pieņemšanas telpās Senžermēna bulvārī, kur drūzmējās pacienti no visas pasaules. Sī viņa kļūda man dārgi maksāja. Tā maksāja man miegu un gandrīz vai acu gaismu. Taču jautājums par manām acīm nav vēl īsti izšķirts. Mana ticība Sarko nemaldībai bija tik dziļa — šis vīrs par cilvēka smadzenēm zināja tik daudz kā neviens cits visā pasaulē —, ka es kādu laiku patiešām domāju, viņam taisnība. Godkārīgi dzīdamies piepildīt viņa pareģojumu, nejutīgs pret nogurumu, miegu un izsalkumu, es sasprindzināju katru smadzeņu un muskuļu šķiedru līdz kritiskam punktam, lai gūtu uzvaru par katru cenu. Vairs nekādu pastaigu zem Luksemburgas dārza liepām, vairs nekādas klejošanas pa Luvru. No rīta līdz vakaram manas plaušas pildīja slimnīcas palātu un amfiteātru smagais gaiss, no vakara līdz rītam bezgalīgu cigarešu dūmi manā smacīgajā «Hotel de l'Avenii» istabā. Eksāmens pēc eksāmena zibenīgā tempa, ak vai, pārāk zibenīgā, lai tiem būtu kāda jēga, veiksme pēc veiksmes. Darbs, darbs, darbs! Pavasarī man vajadzēja iegūt grādu. Laime it visur, kur pieskārās manas rokas, nevienas kļūmes, brīnumaina, gandrīz pārdabiska laime. Jau es biju izdibinājis, kā būvēta brīnišķīgā mašinērija, ko sauc par cilvēka ķermeni, tās zobratu un ritentiņu harmonisko sadarbošanos veselā miesā, traucējumus slimā un galējo sabrukumu, iestājoties nāvei. Jau biju iepazinis visas mokas, kuras piekaļ cietējus pie slimnīcas gultām. Jau pratu rīkoties ar asi šķautņotajiem ķirurģijas ieročiem, lai cīnītos kā līdzīgs ar līdzīgu pret nepielūdzamo Ienaid-nieci, kas ar izkapti rokās klaiņoja pa slimnīcas palātām, vienmēr gatava nokaut, vienmēr blakus, vai tā būtu diena vai nakts. Likās, Viņa bija apmetusies uz visiem laikiem šajā vecajā, drūmajā slimnīcā, kura jau kopš gadu simtiem devusi pajumti bezgalīgām ciešanām un sāpēm. Reizēm Viņa brāzās cauri palātai, pļaudama pa labi un pa kreisi jaunus un vecus, aklā ārprāta niknumā vienu upuri ar savu roku lēni nožņaugdama, otram noraudama pārsēju no vaļējās brūces, lai asinis izsūcas mazpama-zām līdz pēdējai lāsei. Reizēm Viņa piezagās uz pirkstgaliem klusa un rāma, aizspiezdama acis ar gandrīz vai maigu pirkstu skārienu kādam cietējam, kurš palika guļam ar smaidu uz lūpām, kad Viņa bija aizgājusi. Bieži vien cenzdamies aizkavēt Viņas ierašanos, pat nemanīju, ka Viņa ir jau tuvumā. Tikai mazi bērni pie mātes krūts jūt Viņas klātbūtni un trūkstas no miega ar spalgu izmisuma brēcienu, kad Viņa iet garām. Un tikpat bieži kāda no vecajām mūķenēm, kas pavadījušas savu mūžu slimnīcas palātās, ierauga Viņu nākam īstajā brīdī, lai paspētu pacelt krucifiksu pār gultu. Sākumā, kad Viņa, uzvarošā, stāvēja gultas vienā pusē un es, bezpalīdzīgais, otrā, es neveltīju Viņai īpašu uzmanību. Dzīvība man bija viss, es zināju, ka mana misija beidzas tur, kur Viņas misijas sākas, un es, sakāves aizvainots, mēdzu tikai novērst skatienu no savas draudīgās kolēģes. Bet, kļūdams ar Viņu tuvāk pazīstams, es sāku vērot Viņu arvien ciešāk, un, jo vairāk Viņu redzēju, jo tuvāk man gribējās Viņu iepazīt, lai saprastu Viņu. Es sāku apzināties, ka Viņai, tāpat kā man, darāma sava darba daļa, ka Viņai, tāpat kā man, jāpilda savs uzdevums un ka mēs galu galā esam biedri, un ka tad, kad cīņa par dzīvību beigusies ar Viņas uzvaru, ir labāk, ja mēs bez bailēm ieskatāmies viens otram acīs un esam draugi. Beidzot pienāca laiks, kad man sāka likties, ka Viņa ir mans vienīgais draugs, kad es ilgojos pēc Viņas, gandrīz mīlēju Viņu, kaut gan Viņa nemaz nelikās pamanām manu esību. Ko visu Viņa nevarētu man iemācīt, ja es prastu lasīt Viņas drūmajā sejā! Kādus robus manās trūcīgajās zināšanās par cilvēku mokām Viņa nevarētu aizpildīt, Viņa, kas vienīgā bija lasījusi manu medicīnas rokasgrāmatu trūkstošo nodaļu, kurā viss paskaidrots, katra mīkla atminēta, uz katru jautājumu dota atbilde!

Bet kā Viņa varēja būt tik cietsirdīga, Viņa, kas prata būt bezgala maiga? Kā Viņa varēja atņemt tik daudz jaunības un dzīvības ar vienu roku, spēdama dāvāt tādu mieru un laimi ar otru? Kāpēc viena sava upura kaklu Viņa aizžņaudz ar tik gausu roku, bet otru nogalina ar zibenīgu cirtienu? Kāpēc Viņa tik ilgi cīnās ar maza bērna dzīvību, kamēr veča dzīvībai ļauj aizplūst žēlsirdīgā miegā? Vai varbūt Viņas uzdevums bija ne tikai nogalināt, bet arī sodīt? Varbūt Viņai vajadzēja būt gan Tiesnesim, gan Bendem? Ko Viņa darīja ar tiem, ko bija nogalinājusi? Vai viņi tiešām bija pārstājuši eksistēt vai tikai gulēja dziļā miegā? Kurp Viņa veda mirušos? Vai Viņa bija augstākā valdniece Nāves Valstībā vai tikai vasalis, tikai ierocis daudz varenāka valdnieka — Dzīvības Valdnieka rokās? Šodien Viņa bija uzvarējusi, bet vai Viņas uzvara bija galīga? Kam piederēs uzvarētāja vainags — Viņai vai Dzīvībai?

Bet vai patiešām mana misija beidzās tur, kur Viņas misija sākās? Vai man vajadzēja būt tikai bezkaislīgam pēdējās, nevienlīdzīgās cīņas vērotājam, stāvēt blakus bezpalīdzīgam un vienaldzīgam, kamēr Viņa dara savu postīšanas darbu? Vai es drīkstēju novērst skatienu no acīm, kuras lūdza manu palīdzību, kad lūpām sen vairs nebija spēka lūgt? Vai man vajadzēja atraut roku no šiem drebošajiem pirkstiem, kas tvērās pie manējiem kā sūcējs pie salmiņa? Es biju sakauts, taču ne atbruņots. Viņai bija savas mūžīgā miega zāles, bet arī man bija savas — pašas labvēlīgās Dabas Mātes dāvātas. Kad Viņa pārāk vilcinājās, dodama savas zāles, kāpēc man nedot manējās, kuru žēlsirdīgais spēks pārvērta mokas — mierā, agoniju — miegā? Vai mans pienākums nebija palīdzēt nomirt tiem, kuri nevarēja dzīvot?

Veca mūķene man sacīja, ka es daru drausmīgu grēku, ka visuvarenais Dievs savā neizdibināmajā gudrībā tā gribējis: jo vairāk ciešanu mums uzlikts nāves stundā, jo vairāk mums tiks piedots Tiesas Dienā. Pat maigā māsa Filoména skatījās uz mani ar nosodījumu, kad es, vienīgais starp saviem biedriem, ar morfija šjirci tuvojos slimniekam, kuram vecais padre pēdējo reizi bija devis svēto vakarēdienu.

Vēl jau viņas ar savām baltajām, augstajām galvsegām staigāja pa visām Parīzes slimnīcām — šīs lēnīgās, visu upurējošās svētā Vincenta de Pola māsas. Vēl pie katras palātas sienas karājās krucifikss, vēl vecais padre ik ritu lasīja mesu mazās Svētās Klāras slimnīcas palātas altāra priekšā, māte klostera priekšniece — ma mère', kā mūķenes viņu dēvēja, vēl arvien ik vakarus pēc Ave Maria nozvanīšanas apstaigāja gultas.

La laïcisation des Hôpitaux^2 vēl nebija dienas kārtībā, brēka — «nost ar priesteriem, nost ar krucifiksiem, ô la porte les soeurs!»3 — vēl nebija sacelta. Ak vail Jau drīz man vajadzēja redzēt viņas visas aizejam, sirds sāpēja skatoties. Bez šaubām, bija viņām savi trūkumi, šīm mūķenēm. Bez šaubām, viņas bija vairāk radušas cilāt rožukroni nekā nagu suku, biežāk mērca pirkstus svētītajā ūdenī nekā karbolskābes šķīdinājumā, šajā mūsu

1 Mana māte. (Pr.)

! Slimnīcu atbrīvošana no garīdzniecības pārziņas. (Fr.)

5 Pa vārtiem laukā mūķenesl (Fr.) ķirurģisko palātu toreizējā glābiņā no visām kaitēm, to drīzā laikā nomainīja atkal cita brīnumzāle. Bet viņu domas bija tik tīras, viņu sirdis tik šķīstas, visu savu dzīvi viņas bija atdevušas šim darbam un neprasīja par to cita atalgojuma kā vien tiesības lūgt Dievu par saviem slimniekiem. Pat viņu ļaunākie ienaidnieki neuzdrīkstētos noniecināt viņu pašaizliedzīgo uzupurēšanos, viņu neizsmeļamo pacietību. Mēdz iedomāties un runāt, ka māsas darot savu darbu ar drūmām, saīgušām sejām, ka viņu domas vairāk vēršoties uz dvēseles, nevis miesas glābšanu, ka viņu lūpas vairāk skubinot uz samierināšanos, nevis cerību. Tādi runātāji tik tiešām dziļi maldās. Taisni otrādi — šīs māsas, gan jaunās, gan vecās, bija vienmēr mundras un jautras, gandrīz vai aušīgas, bērnišķīgi ašas uz jokiem un smiekliem, un bija tiešām brīnums, kā viņas savu dzīvesprieku prata iedvest arī citiem. Māsas bija iecietīgas. Viņas nešķiroja tos, kas ticēja, un tos, kas neticēja. Drīzāk likās, ka mūķenes vairāk rūpējas par neticīgajiem, jo juta pret viņiem dziļu žēlumu un nekad neizrādīja, ka pat lāsti un Dieva zaimošana viņas sāpinātu. Pret mani viņas visas bija brīnumlaipnas un draudzīgas. Māsas labi zināja, ka es nepiederu pie viņu ticības, nesūdzu grēkus un nepārkrustos, iedams garām mazajam altārim. Sākumā klostera priekšniece gan bikli mēģināja pievērst mani ticībai, kas viņai bija likusi savu dzīvi upurēt citu labā, bet drīz viņa atteicās no šiem mēģinājumiem, līdzjūtīgi šūpodama sirmo galvu. Pat mīļais vecais padre attneta katru cerību uz manas dvēseles glābšanu, kopš es pateicu, ka esmu ar mieru piekrist šķīstītavas idejai, bet kategoriski atsakos tigēt ellei un noteikti došu pilnu morfija devu mirējam, kura agonija būs pārāk nežēlīga un pārāk ilga. Vecais padre bija svēts vīrs, bet argumentācija nebija viņa stiprā puse, un mēs drīz vien pavisam atteicāmies no šiem strīdīgajiem jautājumiem. Viņš zināja visu svēto dzīvesstāstus, un no viņa es pirmoreiz dzirdēju aizkustinošo leģendu par svēto Klāru, kuras vārdā bija nosaukta šī slimnīca. Padre bija arī pirmais, kas lika man ieskatīties viņas mīļotā — svētā Asīzes Franciska dievišķīgajos vaibstos, iepazīt debesu un zemes pazemīgo un vientuļo radījumu draugu, kam uz visu mūžu vajadzēja kļūt par draugu arī man. Bet tieši māsa Filomēna — tik jauna un tīra savā baltajā svētā Augustīna ordeņa novices tērpā — mācīja man visaugstāko, iemācīja mani mīlēt viņas madonnu, kuras vaibstus nesa savā vaigā. Maigā māsa Filomēna! Pāris gadu vēlāk redzēju viņu Neapolē mirstam ar holeru. Pat Nāve neuzdrīkstējās viņu izkropļot. Viņa iegāja debesīs tāda, kada bija uz zemes.

Sevišķi tuvos draugos biju ar brāli Antuanu, kurš katru svētdienu nāca uz slimnīcu spēlēt ērģeles mazajā kapelā. Man tolaik tā bija vienīgā iespēja dzirdēt mūziku, un es reti kad palaidu to garām, es, kas mūziku tik ļoti mīlēju! Kaut gan nevarēju redzēt māsas, kuras dziedāja altāra tuvumā, es labi pazinu un atšķīru māsas Filomēnas gsišo, tīro balsi. Dienu pirms pašiem Ziemsvētkiem brālis An-tuans stipri saaukstējās, un liels noslēpums čukstus pārlidoja no gultas uz gultu Svētās Klāras slimnīcā — pēc ilgas apspriešanās starp veco mācītāju un māti klostera priekšnieci man atļauts aizvietot Antuanu pie ērģelēm, lai glābtu situāciju.

Jebkādu citu mūziku tajās dienās dzirdēju vienīgi tad, kad nabaga vecais Gaetāno ar savu sagrabējušo leijerkasti nāca spēlēt divas reizes nedēļā zem mana balkona «Holel de l'Avenir». «Miserere» no «Trubadūra» bija viņa mīļākais gabals, un skumīgā, senā melodija tik ļoti piederējās gan viņam pašam, gan viņa pārsalušajam, mazajam pērtiķītim, kas sarāvies čurnēja uz leijerkastes savā sarkanajā garibaldiešu kreklā:

Ati che la mor/e ogri oia

E tarda nel venlrl^1

Tikpat labi tā piederējās arī nabaga vecajam Alfredo kungam, kas nodilušā vizītsvārkā klīda pa piesnigušajām ielām ar savas pēdējās traģēdijas manuskriptu padusē. Vienlīdz arī maniem draugiem nabadzīgajā itāliešu kvartālā, kuri drebinādamies spiedās ap pusizdzisušu bra-ciero^2 bez graša kabatā, lai nopirktu kaut vai riekšavu ogļu un sasildītos. Un pienāca dienas, kad šī sērīgā melodija kļuva par īstāko pavadījumu arī manām domām, kad es sēdēju pie savām grāmatām «Hotel de 1' Avenir», nejuzdams sevī pat ne tik daudz spēka, lai sagaidītu jaunu dienu, kad viss likās drūms un bezcerīgs un vecā, izbalējusī Kapri fotogrāfija tik tāla. Tādās rei-

1 Ak, ka nāve vienmēr Kavējas atnākti (It.)

* Ogļu ķrāsniņa. (It.) zēs es metos gultā, aizvēru sūrstošās acis un raugi — Sarit' Antonio ķērās pie darba un sarūpēja atkal jaunu brīnumu. Jau drīz vien es iedomu spārnos lidoju prom no visām raizēm uz savu sapņu burvīgo salu. Džokonda smaidot sniedza man glāzi dona Dionisio vīna, un asinis bagāti un spēcīgi atkal strāvoja pa manām nogurušajām smadzenēm. Pasaule bija skaista, es — jauns, cīņas spara pilns, pārliecināts par uzvaru; maestro Vin-čenco, vēl arvien strādādams savā vīnogājā, pamāja man ar roku, kad es pa šauro ieliņu gar viņa dārzu kāpu augšā uz kapelu. Uz bridi apsēdos terasē un kā apburts lūkojos lejā uz brīnišķīgo salu, kas gulēja pie manām kājām, prātodams, kāda vara šai pasaulē palīdzēs uzdabūt te augšā klinšu galotnē manu sarkanā granīta sfinksu. Protams, tas būs smags darbs, bet gan jau tikšu ar to galā pats saviem spēkiem! «Addio, bella Gioconda! Addio e presto ritorno!» Jā, noteikti es atgriezīšos drīz jo drīz, jau nākamajā sapnī. Jauna diena bija klāt un stāvēja aiz loga, cieši lūkodamās sapņotājā. Es atvēru acis, uzlēcu kājās un, sveicinādams atnācēju ar smaidu, sēdos atkal pie sava galda un uzšķīru grāmatu. Tad ieradās pavasaris un pasvieda pār balkona margām pirmo ziedošo kastaņa pazari no ielas plaukstošajiem kokiem. Tas bija signāls. Es gāju uz eksāmenu un atstāju «Hdtel de 1' Avenir» ar grūti izcīnītu diplomu kabatā — jaunākais medicīnas doktors, kāds jebkad radies Francijā.

un izmeklēju, cik rūpīgi vien iespējams, būdams pārliecināts, ka spēšu palīdzēt, lai kas viņām kaitētu. Par šīm slimniecēm neesmu noskaņots te stāstīt. Varbūt pienāks laiks, kad man vajadzēs kaut ko teikt arī par viņām. Daudzas vispār nebija slimas un nekad tādas nekļūtu, ja negrieztos pie manis. Daudzas iedomājās, ka ir slimas. Viņām bija garu garie stāstāmie par vecmāmiņu, krustmāti un vīramāti vai arī pilnas kabatas pa-pirišu ar nebeidzamiem simptomu un sūdzību sarakstiem — le malade au petit paplerkā mēdza teikt Sarko. Man tas vigs bija gluži jauns, jo mana pieredze aprobežojās ar slimnīcām, kur nebija laika nekādām blēņām, un es bieži piejāvu rupjas kļūdas. Vēlāk, kad sāku labāk iepazīt cilvēka dabu, es pieradinājos apieties ar šīm pacientēm mazliet izveicīgāk, bet īsta saprašanās starp mums neradās nekad. Viņas likās gandrīz satriektas, kad es sacīju, ka viņas i/skatās pavisam labi un viņu sejas ir ziedošas, bet spēji atplauka, kad es piebildu, ka mēle man nepatīk — un tā arī parasti bija visa slimība. Mana diagnoze šajos gadījumos gandrīz vienmēr bija: pārēšanās, par daudz kūku un saldumu ik dienas vai pārāk smagas vakariņas uz nakti. Tās, liekas, bija viskorektākās diagnozes, ko tolaik tiku uzstādījis, bet tām nebija piekrišanas. Neviens negribēja kaut ko tādu ne dzirdēt, nevienam tas nepatika. Toties visiem patika apendicīts. Apendicīts labākajās aprindās tolaik bija modes slimība, cerība uz apendicītu bija visu sūdzību pamatā. Visām nervozajām dāmām bija apendicīts — ja ne vēdera dobumā, tad galvā noteikti, tur tas plauka un zēla brīnišķīgi, un viņu medicīniskie padomdevēji ņēma to vērā. Tāpēc ari es mazpamazām sāku ļauties apendicīta straumei un ar mainīgām sekmēm ārstēju to jau daudzām pacientēm. Bet, kad paklīda baumas, ka Amerikas ķirurgi izsludinājuši pret to karagājienu un Savienotajās Valstīs visas aklās zarnas tiek grieztas laukā, apendicīta gadījumi paniski saruka. Šausmas!

— Izgriezt aklo zarnu! Manu aklo zarnu! — uztraucās modes dāmas, izmisīgi aizstāvot savus processus vermi-culaiis^2 kā mātes mīļotu bērnu. — Ko es iesākšu bez aklās zarnas?

1 Papirīšu slimība. (Fr.)

* Tārpveida piedēkļus. (Lai.)

— Izgriezt viņām aklo zarnu, viņu aklo zarnu! — sašuta ārsti, drūmi pārskatot savu pacientu sarakstus.

— Pirmo reizi dzirdu tādas blēņas! Viņu aklajai zarnai nav nekādas vainas, es taču to zinu labāk par visiem, jo esmu izmeklējis viņas divreiz nedējāl To es nemūžam nedarīšu!

Drīz vien kjuva skaidrs, ka apendicīts ir pie pēdējā elpas vilciena un ka vispārēja pieprasījuma apmierināšanai jāatrod jauna kaite. Veikla izdoma nelika uz sevi gaidīt, tirgū tika laista jauna slimība, spoži nošķindēja jaunais vārds, un tam patiešām izrādījās zelta monētas skaņa: KOLlTS! Tā bija glīta kaite, tai nedraudēja ķirurga nazis, un tā bija pie rokas vienmēr, kad vien ievajagas, atbilstoši katra gaumei. Neviens nevarēja noteikt, kurā brīdī tā sākusies, neviens nevarēja paredzēt, knrā brīdī beigsies. Es zināju, ka daudzi no maniem tālredzīgajiem kolēģiem to ārstēja saviem pacientiem ar vislabākajiem panākumiem, bet no manis laime bija novērsusies.[36]

Viena no manām pēdējām apendicīta slimniecēm, liekas, bija grāfiene, kas atnāca pie manis uz konsultāciju pēc Sarko ieteikuma, kā viņa pati sacīja. Viņš mēdza laiku pa laikam sūtīt pie manis pacientus, un jau tāpēc vien es darītu visu, kas manos spēkos, pat ja viņa nebūtu tik Joti skaista. Viņa paskatījās uz jauno orākulu ar slikti slēptu vilšanos lielajās, gurdenajās acīs un teica, ka gribot runāt ar monsieur le docteur lui-même^37, nevis ar asistentu, — tie bija pirmie sveiciena vārdi, kādus parasti dzirdēju no jauna pacienta. No sākuma viņa īsti nezināja, vai viņai maz ir apendicīts, tāpat kā to nezināja monsieur le docteur lui-même, bet drīz viņai radās pārliecība, ka ir, toties man — ka nav. Kad es neapdomīgi strupi grāfienei to pateicu, viņa bija sašutusi. Profesors Sarko sacīja, ka es atradīšot, kas viņai kaiš, un noteikti palīdzēšot, bet es turpretim... viņa izplūda asarās, un man bija viņas ļoti žēl.

— Kas tad man ir? — grāfiene šņukstēja, izmisumā pastiepdama man pretim tukšās plaukstas.

— Es pateikšu, ja apsolāt uzņemt to mierīgi.

Grāfiene tūlīt pārstāja raudāt. Izslaucījusi pēdējās asaras

no savām lielajām acīm, viņa varonīgi paziņoja:

— Es varu izturēt visu, man jau tā ir bijis pārāk daudz jāiztur, nebaidieties, es vairs neraudāšu. Kas tad man īsti ir?

— Kolīts.

Grāfienes acis kļuva vēl lielākas, kaut ari man bija licies, ka lielākas acis vispār nevar būt.

— Kolīts! Taisni tas, ko es vienmēr domāju. Esmu pārliecināta, ka jums taisnība! Kolīts! Kas tas kolīts tāds ir? — Man vajadzēja ļoti piesardzīgi apiet viņas jautājumu, jo es pats to nezināju, tāpat kā tolaik nezināja neviens cits. Es viņai teicu, ka tā ir parasta slimība, ko grūti ārstēt, un man bija taisnība. Grāfiene draudzīgi man uzsmaidīja. Un viņas vīrs teicis, ka tie esot tikai nervi! Grāfiene sacīja, ka nedrīkstot zaudēt laiku, un gribēja nekavējoties sākt ārstēšanos, tāpēc mēs vienojāmies, ka viņa nāks uz Viljēra avēniju divreiz nedēļā. Jau nākamajā dienā grāfiene atkal bija klāt, un pat es, kas jau biju pieradis pie savu pacientu pēkšņajām pārvērtībām, biju tik pārsteigts par viņas dzīvespriecīgo izskatu un starojošo seju, ka pavaicāju, cik viņai gadu.

Viņai esot divdesmit pieci. Viņa atnākusi tikai uzzināt, vai kolīts nav lipīgs.

Jā, ļoti. Nebiju to ne lāgā pateicis, kad jau atklāju, ka šī jaunā dāma ir daudz viltīgāka par mani.

Vai es nepateiktu grāfam, ka drošības labad viņiem nevajadzētu gulēt vienā istabā?

Es apgalvoju, ka tāda piesardzība ir lieka un, lai gan man nav tas gods pazīt monsieur le comte', esmu pārliecināts, ka viņam kolīts nepielips. Tas ir bīstams tikai tādiem cilvēkiem kā grāfiene pati — ļoti jūtīgiem, ar saspīlētu nervu sistēmu.

Vai patiešām es domājot, ka viņai būtu saspīlēta nervu sistēma, grāfiene protestēja, lielajām acīm bezpalīdzīgi maldoties gar sienām ...

Jā, pavisam noteikti.

Un no tā es viņu nevarēšot izārstēt?

Nē.

«Mana dārgā Anna!

Iedomājies tikai, mīlā, man ir kolīts! Esmu tik priecīga ... tik priecīga, ka Tu ieteici man šo zviedru, jeb vai tas bija Šarko? Katrā ziņā es sacīju viņam, ka Sarko, lai būtu droša, ka viņš veltīs man vairāk laika un uzmanības. Tev taisnība, viņš ir Joti gudrs, lai gan pēc tāda nemaz neizskatās. Es viņu jau iesaku visiem saviem draugiem un esmu pārliecināta, ka viņš varēs palīdzēt arī manai svainei, kura vēl arvien neceļas no gultas pēc tā nejaukā kritiena Tavā kotiljonā, viņai droši vien ir piemeties kolīts! Ļoti žēl, dārft-ī, ka mēs neredzēsimies rīt vakariņās pie Zozefīnes, es jau aizrakstīju viņai, ka man ir kolīts un ka laikam nevarēšu atnākt. Kau. jel viņa atliktu savas vakariņas uz parītdienu!

Tava mīlošā Ziljeta

P. S. Man nupat ienāca prātā, ka šim zviedram vajadzētu izmeklēt Tavu vīramāti, kura lā cieš no sava kurluma, protams, es zinu, ka marķīze vairs negrib ārstus ne redzēt, bet kurš tad grib! Vai nevarētu nokārtot tā, ka viņš apskata marķīzi pavisam neoficiāli? Es nebūtu pārsteigts, ja izrādītos, ka visa ļaunuma sakne ir kolīts.

P. P. S. Es labprāt uzlūgtu ārstu uz pusdienām, ja Tu pierunātu atnākt arī marķīzi — en petit comité', protams. Tu zini, ka viņš tikai paskatījās uz mani caur brillēm un tūlīt atklāja kolītu? Bez tam es gribētu, lai arī mans vīrs ar viņu iepazīstas, lai gan viņš ārstus nemīl tāpat kā Tava vīramāte Esni'i pārliecināta, ka šis viņam iepatiksies.»

Pēc nedējas es nogaidot saņēmu ielūgumu uz pusdienām grāfienes savrupnamā Senžermēna priekšpilsētā, un man bija gods sēdēt blakus atraitnīgajai marķīzei, bijīgi pētot viņu ar asu skatienu, kamēr viņa majestātiskā savrupībā izēda milzīgu šķīvi pâte de foie gras^38. Viņa neteica man ne vārda, un mani biklie mēģinājumi aizsākt sarunu pārtrūka, kad atklāju, ka viņa ir galīgi kurla. Pēc pusdienām monsieur le comte ieveda mani smēķējamā istabā. Viņš bija ārkārtīgi laipns kungs, maza auguma, ļoti resns, ar lēnīgu, gandrīz biklu seju, reizes divas vecāks par savu sievu, džentlmenis no galvas līdz kājām. Piedāvājis man cigareti, viņš izplūda laipnībās.

— Man trūkst vārdu, lai pienācīgi pateiktos jums, ka izārstējāt manai sievai apendicītu — jau šis vārds vien man ir pretīgs. Godīgi atzīstos, ka manī uzkrājusies liela nepatika pret ārstiem. Tik daudz man viņu bijis jāredz, un lidz šim vēl ne no viena manai sievai nav bijis nekāda labuma, kaut gan jāpiebilst, ka viņa nevienam nedod īstu iespēju to pagūt, jo aizskrien atkal pie cila. Man jūs jābrīdina, jo esmu drošs, ka viņa tāpat izrīkosies arī ar jums.

— Es par to neesmu tik drošs.

— Vēl jo labāk. Viņa acīmredzot ļoti jums uzticas, un tas ir jūsu trumpis.

— Tas ir viss, kas vajadzīgs.

— Vaļsirdīgi atzīstos, ka no sākuma nebiju pret jums visai labi noskaņots, bet tagad, kopš esam satikušies, man ļoti gribētos izlabot savu agrāko izturēšanos, — viņš laipni piebilda, — un man pat liekas, mēs esam en bonne voie^39. Starp citu, kas ir kolīts£

No nepatīkamās situācijas mani glāba viņa paša labsirdīgā piebilde:

— Vienalga, kas, bet par apendicītu ļaunāks tas nevar būt, un par šo kaiti es laikam drīz vien zināšu tikpat daudz kā jūs.

Vairāk viņš neprasīja. Man tik ļoti patika viņa atklā-tiba un laipnība, ka es atļāvos savukārt uzdot jautājumu viņam.

— Nē, — viņš atbildēja, mazliet apmulsis. — Ai, kā es to gribētu! Mēs esam precējušies jau piecus gadus, bet ne zīmes. Kaut jel Dievs būtu .devis! Es, redzat, esmu dzimis šajā vecajā namā, tāpat kā mans tēvs, un lauku īpašums Turīnā pieder mūsu ģimenei jau trīs gadu simteņus, un tagad esmu palicis pēdējais dzimtā ... Un tas ir tik smagi... Vai patiešām ar tiem nolādētajiem nerviem neko nevar darīt? Vai jūs kaut ko neieteiktu?

— Esmu pārliecināts, ka grāfienei kaitīga Parīzes nervozā atmosfēra. Kāpēc jums pārmaiņas pēc nepadzlvot savā Turīnas pilī?

Viņa seja staroja.

— Jūs esat mans sabiedrotais, — iesaucās grāfs, izstiepdams man pretī abas rokas. — Neko citu es negribu! Tur ir mani medību lauki un liela muiža, kas ari pieskatama, man tur patīk, bet grāfiene garlaikojas līdz nāvei, jo tur, protams, ir visai vientulīgi, un viņa pieradusi katru dienu satikties ar saviem draugiem, bet vakarus pavadīt viesībās vai teātros. Kur viņa ņem spēkus tādai dzīvei diendienā mēnešiem ilgi — viņa taču vienmēr žēlojas par nogurumu —, tas ir pāri manai saprašanai. Es būtu beigtsl Tagad viņa apgalvo, ka jāpaliek Parīzē, lai ārstētu kolītu tāpat kā agrāk apendicītu. Tikai nedomājiet, lūdzu, ka viņa ir egoiste, gluži otrādi, viņa vienmēr domā par mani un pat grib, lai es braucu uz Ramo pili bez viņas, jo zina, cik labi es tur jūtos. Bet kā lai es atstāju viņu Parīzē vienu pašu? Viņa ir tik jauna un nepieredzējusi.

— Cik grāfienei gadu?

— Tikai divdesmit deviņi. Viņa gan izskatās vēl jaunāka.

— Jā. Viņa izskatās gluži kā jauna meitene.

Viņš brīdi klusēja. — Starp citu, kad jūs taisāties iet atvaļinājumā?

— Neesmu bijis atvaļinājumā jau trīs gadus.

— Vēl jo vairāk iemesla atpūsties šogad. Vai esat labs mednieks?

— Es nekad nenogalinu dzīvniekus, ja vien varu to nedarīt. Kāpēc jūs tā jautājat?

— Tāpēc, ka ap Ramo pili ir lieliskas medību vietas, un, manuprāt, kāda nedēļa pilnīgas atpūtas jums nākti; tikai par labu. Tā vismaz liekas manai sievai, viņa domā ka jūs esat ārkārtīgi pārpūlējies, un tā patiešām ar, izskatas.

— Jūs esat ļoti laipns, grāf, bet esmu pavisam vesels Man nekas nekaiš, varbūt vienīgi miegs nenāk.

— Miegs! Kaut es varētu aizdot jums mazliet no savējā! Miega man ir vairāk, nekā vajadzīgs, un vēl pāri paliek. Zināt, es gandrīz vai nepagūstu nolikt galvu U7 spilvena, kad esmu jau cieši aizmidzis, un nekas vair* nespēj mani uzmodināt. Mana sieva ir agrs putniņš, be! es nekad nedzirdu viņu pieceļamies, un manam kalpam, kad viņš deviņos nāk ar kafiju, vajag mani krietni sapurināt, līdz es pamostos. Izsaku jums savu līdzjūtību. Starp citu, vai jūs varbūt zināt kādas zāles pret krākšanu?

Viss bija skaidrs. Mēs atgriezāmies viesistabā pie dāmām. Mani nosēdināja blakus godājamai marķīzei, lai es nemanāmi varētu izdarīt aptauju, ko tik veikli bija izkārtojusi grāfiene. Pēc kārtējā mēģinājuma ievadīt sarunu ar veco dāmu es iebļāvu viņas klausāmajā radziņā, ka kolīta viņai vēl nav, bet katrā ziņā būs, ja viņa neatteiksies no zoss aknu pastētes.

— Nu, ko es jums teicu, — čukstēja grāfiene, — vai viņš nav gudrs?

Marķīze tūlīt gribēja zināt visas kolīta pazīmes un saulaini man uzsmaidīja, kamēr es pilināju savu viltīgo indi viņas klausāmajā radziņā. Kad es piecēlos, biju gan zaudējis balsi, toties ieguvis jaunu pacienti.

Pēc nedēļas Viljēra avēnijā piestāja eleganta kariete un pa kāpnēm uzskrēja sulainis ar steigā uzšņāptu grāfienes zīmīti un nekavējoties aicināja mani pie marķīzes, kas šonakt pēkšņi saslimusi, un visas pazīmes nepārprotami norādot uz kolitu. Es biju ievests Parīzes augstākajā sabiedrībā.

Kolīts sagrāba Parīzi kā meža ugunsgrēks. Mana uzgaidāmā telpa drīz bija tā pārpildīta, ka man vajadzēja papildus pārkārtot arī vēl ēdamistabu. Man vienmēr bijis noslēpums, kur visi šie cilvēki ņēma tik daudz laika un pacietības, lai tik ilgi, bieži vien veselām stundām, gaidītu. Grāfiene nāca regulāri divas reizes nedēļā, bet, ja reizēm jutās sasirgusi, tad vēl ārpus kārtas arī. Varēja redzēt, ka kolīts viņai patīk daudz labāk par apendicītu, viņas seja bija zaudējusi garlaikoto bālumu un lielās acis meitenīgi dzirkstīja.

Kādu dienu, iznākot no marķīzes savrupnama, kur biju iegriezies atvadīties, jo viņa posas uz lauku muižu, es ieraudzīju grāfieni stāvam pie manas eikpāžas un draudzīgi amizējamies ar Tomu, kurš tupēja uz liela, pa pusei zem ratu apsegas pabāzta saiņa. Grāfiene bija ceļā uz Luvras veikaliņiem nopirkt nelielu dāvaniņu marķīzei, kam rit dzimšanas diena, un nekādi nevarēja izdomāt, ko viņai pasniegt. Es ieteicu suni.

— Suni! Cik lieliska ideja! — Viņa atcerējās bērnību, kad, ciemojoties pie marķīzes, viņa veco dāmu vienmēr redzējusi ar mopsi klēpī, tas bijis tik resns, ka gandrīz nevarējis paiet, un sēcis tik briesmīgi, ka to varēja dzirdēt visā mājā. Krustmāte bija nedēļām raudājusi, kad viņš nobeidzies. Patiešām lieliska doma!

Mēs aizgājām līdz Kambona ielas stūrim, kur atradās slavena suņu tirgotāja veikals. Šeit līdz ar pusduci visneiedomājamāko jaukteņu sēdēja tieši tāds suns, kādu es gribēju, — mazs, dižciltīgs mopšelis, kas izmisīgi iesmilkstējās, lai pievērstu mūsu uzmanību savam nožēlojamam liktenim, un viņa asinīm pieplūdušās acis lūgšus lūdza atpestīt viņu no šīs šaubīgas sabiedrības, kurā viņš nokļuvis tikai nelaimīgas sagadīšanās, nevis paša vainas dēļ. Mopsis gandrīz nosmaka no jūtu pārpilnības, kad aptvēra savu laimi, tika iecelts ratos un nosūtīts uz savrupmāju Sonžermēna priekšpilsētā. Tomēr grāfienei šā vai tā vajadzēja tikt uz Luvras veikalu pielaikot jauno cepuri. Viņa sacīja, ka iešot kājām. Tad nolēma, ka tomēr ņems ormani, un es piedāvājos aizvest viņu savā ekipāžā. Viņa bridi svārstījās — ak, ko ļaudis teiks, ja redzēs mani braukājam apkārt viņa ekipāžā? — un tad visžēlīgi piekrita. Bet vai tikai man neiznākšot pārāk liels līkums vest viņu uz Luvru; nekādā ziņā, un man tieši patlaban nav nekā, ko darīt. Kas ir tajā sainī, vaicāja grāfiene ar sievišķīgu ziņkāri. Es jau taisījos sameloties vēlreiz, kad Toms, uzskatīdams, ka viņa — kā šī dārgā saiņa vienīgā sarga misija beigusies, lēca uz savu parasto sēdvietu man blakus. Sainis plīsa, un parādījās lelles galva.

— Kāpēc jūs braukājat apkārt ar lellēm, kam tās domātas?

— Bērniem.

Viņa nezinājusi, ka man esot arī bērni, un likās gandrīz vai apvainojusies par tādu noslēpumainību manā personiskajā dzīvē. Cik daudz bērnu man esot? Kāds ducis. Ja jau man cits nekas neatlika, tad tam vajadzēja nākt gaismā.

— Brauciet man līdzi, — es nekaunīgi teicu, — un atpakaļceļā mēs iegrieztos pie mana drauga Zaķa, Botāniskā dārza gorillas. Tas mums būs tieši pa ceļam. — Grāfiene todien acīmredzot bija savā vislabākajā omā un gatava uz visu, viņa sacīja, ka ar prieku. Kad pabraucām garām Monparnasa stacijai, grāfienes sejā parādījās apjukums, un drīz viņa vairs nespēja saprast, kur atrodas. Mēs braucām pa drūmiem, smirdīgiem kvartāliem. Noskrandušu bērnu bariņi rotaļājās netīrās, mēslu un atkritumu aizdambētās renstelēs, gandrīz katra durvju priekšā sēdēja kāda sieva ar zīdaini pie krūts, un turpat blakus ap ogļu krāsniņu saspiedušies sildījās citi mazuļi.

— Vai tiešām tā ir Parīze? — gandrīz vai ar šausmām acīs jautāja grāfiene.

Jā, tā ir Parīze, la Ville Lumiēre^40\ Un šī ir 1' Impasse Rousselle^2, es piebildu, kad mēs apstājāmies pie aklās ieliņas, drēgnas un tumšas kā akas dibens. Salvatores sieva sēdēja uz ģimenes vienīgā krēsla ar Petručo — savu sāpju bērnu klēpī, maisīdama miežu putru vakariņām; abas Petručo vecākās māsas kāri vēroja katlu, kamēr mazākais bērns rāpoja pa grīdu pakaļ kaķēnam. Es sacīju Salvatores sievai, ka esmu atvedis līdzi laipnu dāmu, kura vēlētos iedot kādu dāvanu viņas bērniem. Grāfienes biklums lika man saprast, ka šī ir pirmā reize, kad viņa ienākusi īstas nabadzības pajumtē. Viņa tumši nosarka, pasniegdama pirmo lelli Petručo mātei, — Petručo pats neko nevarēja noturēt savās izģindušajās rociņās, jo bija paralizēts jau kopš dzimšanas. Petručo nekādu prieku neizrādīja, jo viņa smadzenes bija tikpat stingas kā locekļi, bet māte bija pārliecināta, ka lelle viņam ļoti patīk. Abas māsas arī dabūja katra pa lellei un sajūsmā nobēga aiz gultas spēlēt mammas. Kad, pēc manām domām, Salvatore tikšot laukā no slimnīcas? Nu jau bija gandrīz sešas nedēļas, kopš viņš, no sastatnēm krizdams, bija salauzis kāju. Jā, es nupat biju aizstaigājis viņu apraudzīt uz Hdpilal Lariboisiēre. Viņam gāja labi, un es cerēju, ka drīz viņš nāks laukā. Kā viņa satiek ar jauno namsaimnieku? Paldies Dievam, ļoti labi, viņš esot tik atsaucīgs, pat apsolījis uz nākamo ziemu iemūrēt pavardu. Un vai tas nebija jauki no viņa puses, ka šis griestu lodziņš nu ir atvērts, vai es neatceroties, cik tumšs te bijis agrāk?

— Redzat, cik istaba nu gaiša un piemīlīga, siamo in Paradiso,[41] — teica Salvatores sieva. Arkandželo Fusko viņai stāstījis, ka tajā dienā, kad vecais namsaimnieks izsviedis viņu uz ielas un apķīlājis visas viņas mantas, es esot vecajam teicis, reiz pienākšot diena, kad Dievs šo sodīšot par visām neģēlībām pret mums, nabaga ļaudīm, un nolādējis viņu tik drausmīgi, ka vecajam bijis jāpakaras jau pēc divām stundām, un es nenožēloju, ka esmu to darījis. Kad mēs jau taisījāmies iet, mans draugs Arkandželo Fusko, ģimenes istabas biedrs, pārnāca no darba ar lielu slotu pār plecu. Viņa amats bija lare la scopa^1 — tolaik lielākā daļa Parīzes ielu slaucītāju bija itālieši. Biju priecīgs iepazīstināt viņu ar grāfieni, tā bija maza pateicība par neatsveramo pakalpojumu, ko viņš man izdarīja, atnākdams līdzi uz policijas iecirkni un apstiprinādams manu liecību sakarā ar vecā namsaimnieka nāvi. Dievs vien zina kādās nepatikšanās es iekultos, ja nebūtu bijis Arkandželo Fusko. Par mata tiesu biju no nelaimes. Mani gandrīz jau apcietināja par slepkavību.2 Arkandželo Fusko, pa itāliešu modei aizspraudis rozi aiz auss, ar dienvidnieka galantumu pasniedza to grāfienei, un viņa staroja tā, it kā nekad mūžā nebūtu saņēmusi tīkamāku nodevu savai jaunībai un daiļumam. Bija jau par vēlu braukt uz Botānisko dārzu, tāpēc es vedu grāfieni tieši uz mājām. Viņa bija dīvaini klusa, un es mēģināju viņu mazliet izklaidēt, pastāstot jocīgo atgadījumu ar kādu laipnu dainu, kura, «Blekvūdas Žurnālā» nejauši izlasījusi manu rakstiņu par lellēm, sāka taisīt lelles desmitiem, lai piegādātu tās manis pieminētajiem nabaga bērniem. Vai grāfiene netika pamanījusi, cik skaisti tērpi bija dažām lellēm? Jā, to viņa bija pamanījusi. Vai ši dāma esot skaista? Jā, ļoti Vai viņa esot Parīzē? Nē, es biju spiests atturēt viņu no tālākas leļļu taisīšanas, jo man jau bija vairāk leļļu nekā pacientu, un ieteicu dāmai gaisa pārmaiņas labad doties uz Senmoricu.

Atvadoties no grāfienes pie viņas mājas vārtiem, es izteicu nožēlu, ka neesam paspējuši apciemot gorillu Botāniskajā dārzā, un cerību, ka viņa tomēr nenožēlo mūsu kopīgo braucienu.

— Es neko nenožēloju, es jums ļoti pateicos, tikai, tikai. . . man ļoti kauns, — viņa iešņukstējās, pazuzdama sava nama vārtos.

MODES ĀRSTS

Man bija pastāvīgs ielūgums uz pusdienām Senžer-mēna priekšpilsētas savrupnamā katru svētdienu. Grāfs likās jau sen pārvarējis savus aizspriedumus pret ārstiem, viņš patiešām bija apburoši laipns. Tās bija pusdienas ģimenes lokā, piedaloties tikai abatam un reizēm grāfienes brālēnam vikontam Morisam, kurš izturējās pret mani gandrīz ar apvainojošu nevērību. Man viņš kļuva pretīgs no pirmā acu uzmetiena, un drīz es atklāju, ka ne tikai man vien. Bija acīm redzams, ka grāfam ar viņu ir ļoti maz ko runāt. Abats bija vecās skolas priesteris un visai pieredzējis vīrs, kas dzīvi un cilvēkus pazina daudz labāk nekā es. No sākuma viņš bija ļoti atturīgs, un bieži, kad es manīju viņa aso acu ciešo skatienu, man šķita, ka arī par kolītu viņš zina vairāk nekā es. Man bija gandrīz kauns no šī vecā vīra, vislabprātāk es izrunātos ar viņu atklāti un liktu kārtis galdā. Bet man nekad neradās tāda izdevība, man negadījās tikties ar viņu vienatnē. Kādu dienu, ieejot ēdamistabā, lai pirms pieņemšanas stundām iebaudītu mazu brokastu, es ar izbrīnu ieraudzīju abatu mani gaidām. Viņš sacīja, ka atnācis pats uz savu galvu, kā vecs ģimenes draugs, un vēlētos, lai es klusētu par viņa apmeklējumu.

— Jūs ārstējat grāfieni ar lieliskiem panākumiem, — viņš iesāka, — un mēs visi esam ļoti pateicīgi jums. Tāpat man jāapsveic jūs ar marķīzes atlabšanu. Es nupat biju pie viņas, esmu viņas biktstēvs, un man jāsaka, jūtos pārsteigts, redzēdams, ka viņai visādā ziņā klājas daudz labāk. Bet šodien esmu atnācis parunāt par grāfu, jo esmu ārkārtīgi noraizējies par viņu. Esmu pārliecināts, ka il tile un mauvais coton^42. Viņš gandrīz nemaz neiziet no mājas, dienas lielāko daļu pavada istabā, smēķēdams savus lielos cigārus, pēc brokastīm stundām ilgi guļ, un arī pārējā laikā bieži atrodu viņu klubkrēslā aizmigušu ar cigāru mutē. Laukos grāfs ir pavisam cits cilvēks, pēc rīta mesas izjāj, ir mundrs un dzīvespriecīgs un rosīgi rūpējas par savu lielo īpašumu pārvaldīšanu. Viņa vienīgā vēlēšanās ir braukt uz Turīnas pili, un, ja grāfiene nav pierunājama atstāt Parīzi, kā tas, baidos, ari ir, man gribot negribot jānāk pie secinājuma, ka grāfam vajadzēs braukt vienam. Viņš jums Joti uzticas, un, ja jūs teiktu, ka viņam veselības labad nepieciešams pamest Parīzi, grāfs jums paklausītu. Tieši to esmu nācis no jums lūgt.

— Man Joti žēl, abata kungs, bet es to nedarīšu.

Viņš noskatījās uz mani ar neslēptu izbrīnu, gandrīz vai aizdomām.

— Vai man atjauts uzzināt jūsu atteikšanās iemeslu?

— Grāfiene pašlaik nevar atstāt Parīzi, un ir taču dabiski, ka viņai jādodas līdzi savam vīram.

— Kāpēc lai viņa neārstētu savu kolītu laukos, ja pilī ir labs un uzticams ārsts, kas jau agrāk viņu ārstējis, kad grāfiene vēl sirga ar apendicītu?

— Un ar kādiem panākumiem?

Abats neatbildēja.

— Vai man savukārt, — es turpināju, — atjauts uzdot jautājumu? Pieņemsim, ka grāfienes kolīts pēkšņi būtu izārstēts. Vai jums izdotos panākt, lai viņa atstāj Parīzi?

— Godīgi sakot, ne. Bet ko līdz tāds pieņēmums, ja šī slimība, cik man ir zināms, ir ilgstošas dabas un grūti ārstējama?

— Es varu izārstēt grāfienes kolītu vienā dienā.

Viņš vai sastinga no pārsteiguma.

— Tad kāpēc, visu svēto vārdā, jūs to nedarāt? Jūs uzņematies milzīgu atbildību!

— Es nebaidos no atbildības un nebūtu tas, kas esmu, ja baidītos. Runāsim atklāti. Jā, es varu izārstēt grāfieni vienā dienā, kolīta viņai nav vairāk nekā jums vai man, tāpat kā viņai nav bijis nekāda apendicīta. Tas ir tikai iedomas un nervozitāte. Ja iedomu par kolītu es viņai atņemšu pārāk spēji, viņa var zaudēt garīgo līdzsvaru vai mesties uz kaut ko daudz Jaunāku, teiksim, morfiju vai mīļāko. Vai tad es vairs spēšu grāfienei palīdzēt, tas vēl jautājums. Pavēlēt grāfienei, lai viņa atstāj Parīzi tagad, būtu psiholoģiska kjūda. Iespējams, ka viņa atteiksies, un, ja vienreiz būs atjāvusies man nepaklausīt, tad man viņas acīs vairs nekādas uzticības nebūs. Dodiet man divas nedējas laika, un viņa aizbrauks no Parīzes pati pēc savas gribas — vai vismaz domās, ka pēc savas.

Tas ir vienīgi taktikas jautājums. Panākt, lai grāfs aizbrauc viens, atkal būs kļūda, šoreiz cita rakstura, un jūs, abata kungs, to zināt tikpat labi kā es.

Viņš uzmanīgi paskatījās uz mani, bet neko neteica.

— Tagad par marķīzi. Jūs laipni izteicāt man komplimentu par viņas veselības uzlabošanos, un es šo komplimentu pieņemu. No medicīnas viedokļa es gan neesmu neko darījis, tāpat kā manā vieta neko nebūtu varējis darīt cits ārsts. Kurli cilvēki smagi pārdzīvo piespiedu izolāciju, sevišķi tie, kas nevar neko smelt no sava gara avotiem, un tādu ir vairākums. Novērst uzmanību no paša nelaimes — tas ir vienīgais, ko viņu labā var darīt. Marķīzes domas tika pievērstas kolītam, nevis viņos kurlumam, un rezultātu jūs redzējāt. Man pašam sāk apnikt šis kolīts, un tagad, kopš marķīze ir laukos, esmu to aizstājis ar klēpja sunīti, kas viņai lauku apstākļos vairāk piemērots.

Projām iedams, abats apgriezās durvīs un vērīgi uz mani paskatījās.

— Cik jums gadu?

— Divdesmit seši.

— Vous irez loin, mon fils/' Vous irez loin!

«Jā,» es nodomāju, «tālu, tālu projām no šīs pazemojošās blēņu un apmāna dzīves, no visas šīs samākslotās sabiedrības, atpakaļ uz burvīgo salu, atpakaļ pie vecā6 Vēstuļu Marijas, pie maestro Vinčenco un Džokondas šķīstīt savu dvēseli mazajā, baltajā namiņā klinšu kraujas virsotnē. Cik ilgi man vēl vajadzēs nosist laiku šajā drausmīgajā pilsētā? Kad Sarit’ Antonio izdarīs jaunu brīnumu?»

Uz mana galda gulēja atvadu vēstule, nē, nevis atvadu, bet au revoir^2 no marķīzes, pilna pateicības vārdu un uzslavu. Aploksnē bija liela banknote. Es paskatījos uz izbalējušo Kapri fotogrāfiju istabas stūrī un iebāzu naudu kabatā. Kas notika ar visu šo naudu, ko es sapelnīju savas veiksmes gados? Varētu domāt, ka esmu to krājis, lai nopirktu maestro Vinčenco māju, bet patiesībā man nekad nebija naudas, ko krāt. Grēka algas liktenis? Varbūt, bet tādā gadījumā vajadzētu izputēt visiem ārstiem, jo mēs visi bijām pār vienu kārti  metami — gan profesori, gan mani kolēģi, jo mūsu klientūra bija vienāda. Par laimi, man bija arī citi pacienti, pietiekami daudz īstu slimnieku, lai es nekjūtu par galīgu šarlatānu. Tajos laikos speciālistu bija daudz mazāk nekā tagad. Valdīja uzskats, ka esmu lietpratējs visās nozarēs, pat ķirurģijā. Man vajadzēja divus gadus, līdz sapratu, ka nederu par ķirurgu, un baidos, ka mani pacienti to saprata daudz ātrāk. Lai gan mani užskatīja par nervu ārstu, es ķēros pie visa, ko no ārsta var prasīt, palīdzēju pat dzemdībās, un Dievs bija žēlīgs šīm mātēm un bērniem. Patiešām jābrīnās, cik labi vairums pacientu panesa manu ārstēšanu. Napoleons, pārlaižot ērgļa aci uz ģenerāļa posteni izvirzāmo virsnieku sarakstam, mēdza blakus vārdam uzšņāpt lapas malā: «Vai viņam ir laime?» Man bija laime, brīnumaina, pārdabiska laime visā, kam pieliku roku, un pie katra pacienta, ko ārstēju. Es nebiju labs ārsts, tam manas studijas bija par straujām, mans prakses laiks slimnīcā par īsu, bet nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka esmu veiksmīgs ārsts. Kas ir veiksmes atslēga? Uzticība. Kas ir uzticība? Kur tā rodas — galvā vai sirdī? Vai tā nāk no mūsu intelekta augšējiem slāņiem vai arī, līdzīgi varenam laba un ļauna atzīšanas kokam, sakņojas mūsu būtības dziļumos? Kādi tai sazināšanās ceļi? Vai to nolasa no acīm vai saklausa vārdos? Nemāku pateikt, zinu tikai, ka to nevar iegūt ne no grāmatām, ne pie pacientu gultām. Tā ir burvju dāvana, kas vienam ielikta jau šūpulī, bet otram liegta. Ārsts, kam ir šī^ dāvana, var uzcelt slimnieku gandrīz vai no miroņiem. Ārstam, kuram tā liegta, jāpacieš, ka viņam pat parastu masalu gadījumā pieaicinās par konsultantu kādu kolēģi. Es drīz vien atklāju, ka man šī dāvana ir dota, lai gan ne ar ko neesmu to izpelnījies. Es to aptvēru pēdējā brīdī, jo sāku jau kļūt iedomīgs un pārlieku apmierināts ar sevi. Šis atklājums man atgādināja, cik maz es zinu, un lika man arvien nopietnāk un nopietnāk griezties pēc padoma un palīdzības pie Dabas Mātes, vecās, gudrās slimnieku kopējas. Pēc šī atklājuma es galu galā būtu kļuvis labs ārsts, ja vien turējies pie sava darba slimnīcā un pie saviem nemantīgajiem pacientiem. Bet es palaidu garām savas iespējas, visas līdz pēdējai, kļūdams par modes ārstu. Ja jums gadās sastapties ar modes ārstu, pavērojiet viņu labi krietni no droša attāluma, pirms nododat savu lik-

teni viņa rokās. Var izrādīties, ka viņš ir labs ārsts, bet visbiežāk gan — ne. Pirmkārt, jau tāpēc, ka viņš neizbēgami ir pārāk aizņemts, lai uzklausīta jūsu garo bēdu stāstu. Otrkārt, tāpēc, ka viņš nenovēršami k]ūs par snobu, ja nav jau par tādu kļuvis, grāfieni pieņems pirms jums, grāfam aknas izmeklēs rūpīgāk nekā viņa kalpam, brauks uz dārza svētkiem angļu sūtniecībā, nevis pie jūsu pastarīša, kuram ir garais klepus un kļuvis ļaunāk. Treškārt, ja viņa sirds nav īpaši samaitāta, viņam drīz vien parādīsies nepārprotamas šī orgāna pāragras pārakmeņošanās pazīmes, viņš kļūs tikpat vienaldzīgs un nejūtīgs pret citu ciešanām kā izpriecu kārie dīkdieņi ap viņu. Taču bez līdzjūtības nav laba ārsta.

Bieži vien pēc garās darba dienas, kā arvien interesēdamies par psiholoģiju, mēdzu sev jautāt: kāpēc visi šie vientiesīgie ļaudis stundām sēž manā pieņemšanas telpā? Kāpēc viņi tā pakļaujas man, kāpēc tik bieži viņiem kļūst labāk jau no manas rokas pieskāriena vien? Kāpēc jau tad, kad lūpām vairs nav spēka pakustēties un acīs stingst nāves šausmas, viņi kļūst rāmi un klusi, ja es uzlieku viņiem plaukstu uz pieres? Kāpēc Svētās Annas patversmes ārprātīgie, kuri dusmās trako un kauc kā mežonīgi zvēri, kļūst mierīgi un rātni, kad es atraisu trako kreklus un saņemu viņu rokas savējās? Tas bija mans parastais paņēmiens, ko pazina visi uzraugi, un daudzi mani darba biedri un pat profesors mēdza par mani teikt: «Ce gaiĢon-Iā a le diable au. coīps!»[43] Man vienmēr ir bijušas slepenas simpātijas pret ārprātīgajiem, un es mēdzu bezrūpīgi kā starp draugiem klaiņot pa palātām, kur trakoja šie ārprāta apsēstie. Ne vienu reizi vien tiku brīdināts, ka tas var slikti beigties, bet es, protams, biju gudrāks. Tad kādu dienu viens no maniem labākajiem draugiem iezvēla man pa pakausi ar veseri, kas kaut kādā neizdibināmā veidā bija nonācis viņa rokās, un mani nesamaņā aiznesa uz lazareti. Tas bija drausmīgs sitiens — mans draugs, kādreizējais kalējs, prata savu amatu. No sākuma domāja, ka mans galvaskauss ir pušu. Slikti viņi pazina manu galvaskausu! Es tiku cauri ar smadzeņu satricinājumu un, pateicoties šai likstai, vēl izpelnījos visai glaimojošu klīnikas šefa kom-plimentu: «C sacré Suédois a le crâne d'un ours, laut voir s'il n'a pas cassé le marteau!»[44]

— Var izrādīties, ka mans spēks ir galvā, nevis rokās, — es sacīju sev, kad mans domāšanas aparāts pēc četrdesmit astoņu stundu ilgas dīkstāves sāka atkal darboties. Veselu nedēļu gulēdams lazaretē ar ledus pūsli uz savas «lāča galvas» — bez apmeklētājiem un grāmatām, kas pakavētu man laiku, •— es krietni apcerēju šo jautājumu, un tomēr pat kalēja veseris nebija piespiedis mani atteikties no pieņēmuma, ka šis spēks ir rokās.

Kāpēc es Pezona zvērnīcā varēju pabāzt roku caur melnās panteras būra restēm un, ja tuvumā neparādījās kāds, kas viņu aizkaitinātu, likt lielajam kaķim, draudzīgi murrājot, novelties uz muguras, turēt ķepās manu roku un, tīksmīgi žāvājoties, vārstīt savu lielo muti? Kāpēc es varēju uzgriezt augoni Leonijas ķepā un izņemt skabargu, kas bija likusi lielajai lauvenei veselu nedēļu izmisīgās sāpēs svaidīties pa būri uz trim kājām? Vietējā anestēzija nebija izdevusies, un nabaga Leonija vaimanāja kā bērns, kad es spiedu strutas viņai no ķepas. Vienīgi tad, kad es dezinficēju brūci, viņa kļuva nepacietīga, bet tas nebija niknums, kas skanēja pērkonīgajā rūcienā, drīzāk vilšanās, ka viņai nav atjauts izlaizīt brūci pašai ar savu aso mēli. Kad operācija bija galā un es atslaju zvērnīcu, nesdams padusē paviāna mazuli — Pezona kunga dāvanu par ārsta pakalpojumu —, slavenais lauvu dresētājs teica:

— Monsieur le Docteur, vous avez manqué votre profession, vous auriez dù être dompteur d'animaux![45]

Un vai Ivans, Botāniskā dārza milzīgais leduslācis, mani ieraudzījis, nekāpa laukā no ūdensbaseina un nenāca pie sava cietuma restēm, nostādamies uz pakaļkājām un pabāzdams man pretim melnu degunu, lai draudzīgi paņemtu zivi no manām rokām? Uzraugs apgalvoja, ka nevienam citam viņš tā neuzticoties, lācis neapšaubāmi uzskatīja mani zināmā mērā par tautieti. Nesakiet, k i par to jāpateicas zivij, nevis rokai, jo arī tad, kad m; n nebija ar ko pacienāt, viņš tāpat stāvēja man pretii 1, kamēr vien es varēju palikt, caur baltajām skropstām

cieši raudzīdamies mani ar spīdīgi melnām acīm un ošņādams manu plaukstu. Protams, mēs sarunājāmies zviedriski ar vieglu polāru akcentu, ko biju pārņēmis no viņa. Esmu pārliecināts, ka viņš saprata katru manu vārdu, kad es klusā, rāmā balsī sacīju, cik Joti man viņa žēl, un stāstīju, kā zēna gados biju redzējis divus viņa ciltsbrāļus peldam blakus kuģim starp klīstošiem ledus gabaliem mūsu tālajā dzimtenē.

Un nabaga Zaks, slavenais Zooloģiskā dārza gorilla, toreiz vienīgais no gorillu cilts, kurš bija kritis gūstā un atvests uz ienaidnieku zemi, kur nebija saules! Vai viņš paļāvīgi nelika tulznoto plaukstu manā rokā ikreiz, kad mēs satikāmies? Vai viņam nebija patīkami, kad es glaudīju viņa muguru? Viņš ilgi varēja sēdēt tāpat vien, turēdams manu roku un neko nesacīdams. Bieži viņš pētīja manu plaukstu ar tādu uzmanību, it kā būtu lietpratējs hiromantijā, salieca pirkstus citu pēc cita, it kā pārbaudīdams locītavu darbošanos, tad palaida vaļā manu roku, tikpat uzmanīgi izpētīja savējo un nokluk-šķinājās īsā smiekliņā, laikam gribēdams teikt, ka nekādu lielo starpību starp šīm divām rokām viņš neredz, un taisnība vien jau bija. Pa lielākajai daļai Zaks klusi sēdēja un spēlējās ar kādu salmiņu, ievilcies būra kaktā, kur apmeklētāji nevarēja viņu redzēt, un reti lietoja šūpoles, kas bija tur ierīkotas muļķīgā cerībā, ka Zaks tās noturēs par līganu vīģes koka zaru, kādu viņš savas brī-vestības dienās radis izvēlēties pēcpusdienas atpūtai. Gulēt viņš mēdza zemā bambusa vāļā kā arābu šeihs, bet cēlās agri, un es nekad neredzēju Zaķu guļam, kamēr viņš nesaslima. Zaķa uzraugs bija iemācījis viņu pusdienot pie zema galdiņa ar salveti zem zoda. Viņam bija pat pagādāts cieta koka nazis un dakšiņa, bet pie šiem priekšmetiem viņš nekad īsti nepierada un daudz labprātāk ēda ar pirkstiem, kā to darīja mūsu senči pirms kādiem pāris simt gadiem un kā vēl tagad dara cilvēku dzimuma lielākā daļa. Toties ar īstu baudu viņš dzēra no savas personiskās krūzes pienu vai labi saldu rīta kafiju. Tiesa gan, degunu viņš šņauca ar pirkstiem, , bet tāpat darīja ari Petrarkae Laura, Marija Stjuarte — skotu karaliene un pats Saules karalis^1. Nabaga Zaksl Mūsu draudzība pastāvēja līdz pat viņa nāvei. Viņš sāka slimot jau kopš Ziemsvētkiem, seja viņam kļuva pelnu pelēka, vaigi iekrita, acis arvien dziļāk un dziļāk iegrima dobumos. Žaks kļuva nemierīgs un niķīgs, strauji novājēja, un drīz sākās sauss, ļaunu vēstījošs klepus. Es vairākkārt mērīju viņam temperatūru, bet to vajadzēja darīt ļoti piesardzīgi, jo Zaks, gluži kā bērns, tiecās salauzt termometru, lai paskatītos, kas tur iekšā kustas. Kādu dienu, sēžot man klēpī un turot manu roku, viņam uznāca stipra klepus lēkme, kas beidzās ar vieglu asins izplūdumu plaušās. Ieraugot asinis, Zaks pārbijās, ka pārbīstas lielum lielā daļa cilvēku. Kara laikā man bieži gadījies novērot, ka pat visbrašākie tomiji mierīgi varēja skatīties uz savām dziļajām brūcēm, bet. nobālēja, tiklīdz parādījās daži pilieni svaigu asiņu. Zakam arvien vairāk un vairāk zuda ēstgriba, un tikai ar lielām grūtībām viņš bija pierunājams iebaudīt kādu banānu vai vīģi. Kādu rītu es atradu viņu guļam ar galvu zem segas, kā mēdza gulēt mani pacienti Svētās Klāras slimnīcas palātās, kad bija līdz nāvei noguruši un juta riebumu pret visu pasauli. Zaks laikam bija dzirdējis manus soļus un izbāza roku no segas apakšas, lai satvertu manējo. Es negribēju viņu traucēt un ilgi sēdēju blakus, turēdams viņa roku, klausīdamies smagajā, saraustītajā elpā un krēpu gurguļošanā. Pēkšņi asa klepus lēkme sāka kratīt viņa augumu. Viņš uztrūkās sēdus un izmisumā sažņaudza deniņus ar rokām. Viņa seja bija pilnīgi pārvērtusies. Tā bija nometusi dzīvnieka masku un kļuvusi par mirstošas cilvēkbūtnes seju. Tik tuvu Zaks bija cilvēcībai, ka viņam tika laupīta arī tā vienīgā priekšrocība, ko varenais Dievs devis dzīvniekiem par visām cilvēku uzliktām ciešanām, — viegla nāve. Zaķa agonija bija drausmīga, ar lēnu roku viņu nožņaudza tas pats Bende, kura darbu man tik bieži nācās vērot Svētās Klāras slimnīcas palātās. Es labi pazinu šo viņa rokas nesteidzību.

Un pēc tam? Kas notika ar manu nabaga draugu, ar Zaķu? Es taču labi zinu, ka viņa izģindušais liķis nokļuva Anatomijas institūtā un ka viņa skelets ar lielo galvaskausu vēl tagad stāv Dupuytren muzejā. Bet vai tas ir viss?

* Saules karalis — Francijas karaļa Ludviķa XIV iesauka.

PACIENTI

Man ļoti pietrūka ierasto svētdienas maltīšu Senžer-mēna priekšpilsētā. Kādas pāris nedēļas pēc manas sarunas ar abatu neaprēķināmā grāfiene pēkšņi juta nepieciešamību pēc gaisa pārmaiņas un nolēma doties līdzi grāfam uz viņu pili Turīnā. Tas bija pārsteigums mums visiem, varbūt vienīgi abats bija kaut ko nojautis, jo pēdējo reizi, kad tur pusdienoju, pamanīju viņu jautri pamirkšķinām ar savu veco, gudro aci. Grāfiene bija tik laipna, ka ik nedēļu sūtīja man ziņojumu, kā viņai klājas, un šad tad dzirdēju par viņu arī no abata. Viss bija labākajā kārtībā. Grāfs katru rītu devās izjādē, dienā vairs negulēja un daudz mazāk smēķēja. Grāfiene bija atkal pievērsusies mūzikai, cītīgi palīdzēja arī ciema trūkumcietējiem un ne reizi nežēlojās par savu kolītu. Abatam bija labas vēstis arī par marķīzi — līdz viņas vasaras mītnei bija stundas brauciens no pils. Marķīzei klājās ļoti labi. Viņai vairs nevajadzēja cauru dienu drūmā nošķirtībā sēdēt savā klubkrēslā un smagi pārdzīvot savu kurlumu, tagad viņa divreiz dienā devās ilgās pastaigās pa dārzu ar savu mīluli Lulū, kuram pārmērīgas aptaukošanās dēļ kustības bija visai nepieciešamas.

«Tas ir mazs, pretīgs briesmonis, kas sēž viņai klēpī, ņurdēdams un rūkdams uz visiem; divas reizes viņš pat sakoda istabeni,» rakstīja abats. «Visi viņu ienīst, toties marķīze dievina un noņemas ar viņu caurām dienām. Vakar šunelim palika nelabi pašā grēksūdzes vidū, un viņš novēma marķīzes skaisto pēcpusdienas tērpu, un saimniece bija tik drausmīgi uztraukusies, ka man vajadzēja bikti pārtraukt. Tagad marķīze grib, lai es uzzinu no Jums, vai tas nevar izvērsties kolītā, un prasa, vai Jūs nebūtu tik laipns un viņam kaut ko neizrakstītu, jo marķīze ir pārliecināta, ka Jūs viņa slimibu izpratīsiet labāk par jebkuru citu ārstu.»

Marķīze nebija tālu no patiesības, es patiešām jau kļuvu pazīstams kā labs suņu ārsts, kaut gan nebiju vēl sasniedzis to izcilo stāvokli, ko ieņēmu mūža vēlākajā

posmā, kad visi suņu mīlētāji uzskatīja mani par slavenu speciālistu suņu slimības. Es pietiekami labi apzinos, ka domas par mani kā par cilvēku ārstu varēja bieži vien dalīties, bet uzdrošinos apgalvot, ka manai uzticama suņu ārsta reputācijai nekad nav bijis nopietnas sāncensības. Es neesmu tik iedomīgs, lai mēģinātu noliegt, ka daļēji tas bija tāpēc, ka šajā savas profesijas nozarē mani nevajāja ar jalousie de metier^1 — toties droši varu apgalvot, ka citās nozarēs izbaudīju to atliku likām.

Lai kļūtu par labu ārstu suņiem, viņus vajag ne vien mīlēt, bet arī saprast — tāpat kā mūs, cilvēkus, ar to vienīgo starpību, ka ir daudz vieglāk saprast suni nekā cilvēku un vieglāk arī viņu mīlēt. Nekad nevajag aizmirst, ka viena suņa gara spējas būtiski atšķiras no otra suņa gara spējām. Tā, piemēram, asais prāts, kas dzirkstī foksterjera šaudīgajās acīs, atspoguļo būtiski citu mentālu aktivitāti nekā rāmā gudrība, ko izstaro sanbernāra vai veca aitu suņa mierīgās acis. Suņu saprāts ir vispārzināms, bet ir liela atšķirība saprāta pakāpēs jau starp kucēniem, tikko viņiem atveras acis. -Gadās pat dumji suņi, bet muļķu procents starp viņiem ir daudz zemāks nekā starp cilvēkiem. Vispār ir viegli saprast suni un iemācīties lasīt viņa domas. Suns nevar izlikties, nevar apmānīt, nevar melot, tāpēc ka nevar runāt. Suns ir svētais. Viņš ir atklāts un godīgs no dabas. Ja arī retos gadījumos sunim parādās iedzimtā grēka iezīmes no viņa mežonīgo senču laikiem, kad eksistences cīņā vajadzēja balstīties uz viltību, tad šīs iezīmes izgaist, tiklīdz suns ievēro, ka viņš var paļauties uz cilvēka atklātu un taisnīgu apiešanos. Ja šīs iezīmes saglabājas sunim, ar kuru apietas labi, kaut gan šādi gadījumi ir ārkārtīgi reti, tad suns nav normāls, viņš sirgst ar morālu vājprātību, un labak nobeigt viņu bezsāpju nāvē. Suns labprātīgi atzīst sava saimnieka pārākumu, pieņem viņa spriedumu kā galīgo, bet atšķirībā no daudzu suņu mīlētāju pārliecības nebūt neuzskata sevi par vergu. Viņa pakļaušanās ir labprātīga, un suns paļaujas, ka arī viņa mazās tiesības tiks respektētas. Viņš uzskata savu saimnieku par valdnieku, gandrīz vai Dievu, viņš sagaida, ka Dievs būs bargs, ja tas vajadzīgs, bet viņš sagaida, ka viņa Dievs būs arī taisnīgs. Suns zina, ka Dievs var nolasīt viņa domas, tāpēc neuzskata par vajadzīgu tās slēpt. Vai arī viņš spēj lasīt sava Dieva domas? Gandrīz noteikti — jā. Psihisko pētījumu biedrība var sacīt, ko grib, bet telepātijā starp cilvēku un cilvēku vēl arvien nav pierādīta. Toties telepātija starp suni un cilvēku pierādās atkal un atkal. Suns spēj lasīt sava saimnieka domas, spēj izprast viņa mainīgas noskaņas un paredzot viņa lēmumus. Suns instinktīvi apzinās, kad viņš nav vēlams, un klusi guļ savā stūrī, kamēr viņa valdnieks aizņemts nopietnā darbā, kā tas ar valdniekiem bieži gadās vai kā tam vismaz vajadzētu būt. Bet, kad pavēlnieks ir bēdīgs vai nomākts, suns zina, ka nu ir viņa laiks pienākt klāt un ielikt galvu klēpī. Nebēdājies! Kas par to, ka viņi tevi pametuši, es aizstāšu tev visus draugus un cīnīšos ar visiem taviem ienaidniekiem! Nāc, iesim labak kārtīgi izstaigāties un nedomāsim vairs par to!

Savādi un ļoti aizkustinoši ir novērot suņa izturēšanos, kad viņa saimnieks ir slims. Nemaldīga instinkta brīdināts, suns baidās no slimības, baidās no nāves. Suns, kas gadiem gulējis pie sava saimnieka gultas, vairs negrib tur palikt, kad saimnieks ir slims. Ja ari gadās reti izņēmumi, tad, nāvei tuvojoties, suns ievelkas istabas kaktā un žēli gaudo. Ir pat gadījies, ka suņa izturēšanās brīdinājusi mani par nāves tuvumu. Ko suns zina par nāvi? Vismaz to pašu, ko mēs, ja ne krietni vairāk. Rakstot šīs rindas, man nāk prātā kāda nelaimīga sieviete, sveša ienācēja Anakapri ciematā, kura lēni mira ar di-loni, tik lēni, ka cita pēc citas pat tās nedaudzās co-mari^46, kas iegriezās pie viņas, nogura un apnika, un pameta slimnieci likteņa varā. Viņas vienīgais draugs bija suns, kurš pretēji iepriekš teiktajam nekad neatstāja viņas gultas kājgali. Tā, starp citu, arī bija vienīgā vieta, kur varēja gulēt, ja neņem vērā mitro māla klonu tajā nožēlojamā ūķī, kurā nabaga sieviete dzīvoja un nomira. Kādu dienu, kad man gadījās iet garām, es satiku tur donu Salvatori, vienīgo no mūsu mazā ciema divpadsmit priesteriem, kam bija kaut jel kāda interese par nabagajiem un slimajiem. Dons Salvatore jautāja, vai nebūtu jau laiks dot viņai pēdējo svaidījumu. Sieviete izskatījās kā parasti, pulss nebija sliktāks, viņa pat sacīja, ka pēdējās dienās jūtoties mazliet labāk — la miglioria della morte', teica dons Salvatore. Man bieži bija brīnums par pārsteidzošo sīkstumu, ar kādu viņa turējās pie dzīvības, un es sacīju priesterim, ka viņa vēl it labi var izvilkt nedēju vai pat divas. Mēs norunājām nesteigties ar pēdējo svaidījumu. Tikko gājām laukā, suns ar izmisuma kaucienu izlēca no gultas un, žēli smilkstēdams, ievilkās istabas kaktā. Sievietes seja es neredzēju nekādu pārmaiņu, toties ar izbrīnu pārliecinājos, ka viņas pulss kļuvis gandrīz nemanāms. Viņa izmisīgi mēģināja runāt, bet sākumā es nevarēju saprast, ko viņa grib teikt. Viņa skatījās manī plati ieplestām acīm un cēla iz-ģindušo roku, atkal un atkal rādīdama uz suni. Beidzot es sapratu un ceru, ka arī viņa saprata mani, kad es noliecos pār viņu un solīju parūpēties par suni. Viņa apmierināti pamāja, acis aizvērās, un sejā ielija nāves miers. Viņa dziji ievilka elpu, uz lūpām izspiedās dažas asiņu lāses, un viss bija galā. Šis sievietes tiešais nāves iemesls acīm redzami bija iekšēja asiņošana. Kā suns to varēja zināt vēl pirms manis? Kad vakarā mirušo nesa projām, suns pavadīja savu saimnieci uz camposanlo^47 — vienīgais bērinieks. Nākamajā dienā vecais Pačjāle, kapracis, ar kuru jau biju paspējis sadraudzēties, teica, ka suns vēl arvien gujot uz viņas kapa. Lietus lija straumēm visu dienu un pēc tam arī nakti, bet no rīta suns vēl bija turpat. Vakarā es iedevu Pačjālem saiti un lūdzu, l;ii pamēģina atvest suni uz Sanmikelu, bet suns tikai nikni rūcis un nekustējies ne no vietas. Trešajā dienā gāju uz kapsētu pats un ar lielām pūlēm piedabūju suni nakt man līdzi, varbūt tāpēc, ka viņš mani diezgan labi pazina. Sanmikelā toreiz jau bija astoņi suņi, un es bažījos, kā viņi uzņems jaunpienācēju. Bet viss noritēja gludi, pateicoties Billijam, paviānam, kurš nez kāpēc no pirmā acu uzmetiena ļoti pieķērās svešiniekam, kas savukārt, atguvies no lielajām bēdām, kļuva par pērtiķa nešķiramu draugu. Visi mani suņi ienīda milzīgo paviānu, bet arī baidījās no viņa — Sanmikelas dārza neierobežotā valdnieka, un drīz pat Barbarosa, niknais, lielais suns, pārstāja rūkt uz jaunpienācēju. Viņš nodzīvoja te laimīgi divus gadus un tika apbedīts zem efejām līdzās citiem suņiem.

Sunim var iemācīt gandrīz visu ar draudzīgu uzmudinājumu un pacietību, iedodot cepumu, kad viņš ar labu prātu apguvis mācību. Nekad nezaudējiet savaldību un neķerieties ne pie kādas varmācības. Miesas sods, ja tam pakjauj gudru suni, ir apvainojums, kas met ēnu uz saimnieku. Bez tam tā ir psiholoģiska kļūda. Sacītajam gan gribētos piebilst, ka nepaklausīgus kucēnus, tāpat kā JoLi mazus bērnus, pirms saprāta vecuma, bet ne vēlāk, it labi var laiku pa laikam iepērt, ja viņi pārāk negribīgi apgūst uzvedības pamatus. Es pats nekad neesmu mācījis saviem suņiem nekādus trikus, lai gan atzīstu, ka daudzi suņi, ja reiz ko iemācījušies, gūst lielu baudu, izrādot savus trikus. Uzstāšanās cirkā ir pavisam cita lieta, gudru suni tā pazemo. Tomēr dresētie suņi parasti tiek labi kopti, rēķinoties ar peļņu, ko viņi ienes, un viņiem klājas nesalīdzināmi labāk nekā viņu nemācītajiem biedriem zvērnīcās. Kad suns ir slims, viņš pakļaujas gandrīz jebkurai, pat ļoti sāpīgai operācijai, ja vien viņam laipnā, bet stingrā balsī paskaidro, ka tas ir jādara un kāpēc jādara. Nekad nemudiniet slimu suni ēst, viņš bieži to dara, vienīgi lai izpatiktu jums, pat ja instinkts liek viņam atturēties no barības un neēšana gandrīz tikpat kā droši būtu viņa glābiņš. Un neuztraucieties — suņi, tāpat kā ļoti mazi bērni, var iztikt bez barības vairākas dienas, un nekas ļauns viņiem tāpēc nenotiks. Suns var drosmīgi panest sāpes, bet, protams, viņam patiktos arī dzirdēt, cik ļoti jums viņa žēl. Par mierinājumu dažam labam suņu mīlētājam piebildīšu, ka, manuprāt, viņu jūtīgums pret sāpēm nemaz nav tik liels, kā mēs iedomājamies. Vispār netraucējiet slimu suni, ja vien tas nav galīgi nepieciešams. Gandrīz vienmēr jūsu pārsteidzīgā iejaukšanās tikai traucē dabas pūliņus palīdzēt viņam izveseļoties. Katrs dzīvnieks grib būt viens, kad ir slims vai kad viņam jāmirst. Ak vai, suņa mūžs ir tik īss, un nav starp mums neviena, kas nebūtu sērojis pēc zaudētā draugal Jūsu pirmā izjūta, jūsu pirmie vārdi, kad esat viņu guldījuši parkā zem koka, — ka nekad, nekad vairs jums nebūs cita suņa, ka neviens cits suns nevar aizstāt viņu, ka neviens cits suns jums nevar būt tas, kas bija šis! Jūs maldāties. Tas nav šis suns, ko mēs mīlam, tas ir sims kā tāds. Viņi visi ir vairāk vai mazāk vienādi, viņi visi ir gatavi mīlēt jūs un būt mīlēti. Viņi visi ir paši jaukākie un būtībā paši pilnīgākie Dieva radības pārstāvji. Ja jūs esat patiesi mīlējis savu mirušo draugu, jūs neiztiksiet bez cita. Un — ak vai! — arī šis no jums šķirsies, ja dievu mīluli mirāt jauni. Viņa nāves stundai nākot, atcerieties, ko es jums tagad teikšu. Nesūtiet viņu uz nāves kameru un nelūdziet savu sirsnīgo ārstu iedot viņam kādu anestēzijas līdzekli, lai suns bez sāpēm aizietu nāvē. Tā nav bez-sāpju nāve, tā ir drausmīga nāve. Suņi bieži vien ar sirdi plosošu sīkstumu pretojas šo gāzu un zāļu iedarbībai. Deva, kas uz vietas nogalinātu nobriedušu vīru, sunim liek vēl ilgi ciest garīgas un miesīgas mokas. Vairākas reizes man gadījies būt klāt pie šīm slepkavībām nāves kamerās, pats esmu nogalinājis daudzus suņus, izdarot anestēziju, un zinu, ko runāju. Es nekad to vairs nedarītu. Palūdziet kādu vīru, kuram varat uzticēties un kurš mīl suņus (jo šis priekšnoteikums ir nepieciešams), lai viņš izved jūsu veco suni dārzā, iedod kaulu un, kamēr suns ēd, iešauj viņam ausī revolvera lodi. Tā ir acumirklīga bezsāpju nāve, dzīvība izdziest kā nopūsta svece. Daudzi mani vecie suņi tā miruši no manas rokas. Visi viņi apbedīti zem Materitas cipresēm, un pār viņu atdusas vietu slienas antīka marmora kolonna. Tur gul arī suns, kas divpadsmit gadus bija uzticams draugs kādai cēlsirdīgai dāmai, kura, gan būdama zemes, manas dzimtās zemes māte, tomēr nekad viņu neaizmirsa un nolika puķu pušķi uz šī kapa ikreiz, kad ieradās Kapri.

Liktenim labpaticis, ka mīļākie no visiem dzīvniekiem nes mums drausmīgāko no visām slimībām — trakumsērgu. Pastēra institūtā esmu bijis liecinieks zinātnes un šī briesmīgā ienaidnieka ilgās cīņas pirmajiem soļiem un piedzīvojis arī galīgo uzvaru. Tā bija dārgi pirkta. Upurētas veselas hekatombas suņu un varbūt ari dažu cilvēku dzīvības. Es mēdzu apmeklēt bojā ejai nolemtos dzīvniekus un atvieglot viņu mokas, cik iespējams, bet man tas bija tik sāpīgi, ka uz kādu laiku pārstāju pat iegriezties Pastēra institūtā. Tomēr nekad neesmu apšaubījis notiekošā taisnīgumu, ka darīts ir tas, kas bijis jādara. Es redzēju daudzas neveiksmes, redzēju, kā cilvēki mirst gan pirms, gan pēc jaunās ārstniecības metodes pielietošanas. Pastēram neganti uzbruka ne tikai visu veidu tumsonīgie un mīkstsirdīgie suņu mīlētāji, bet ari daudzi viņa paša kolēģi, viņu pat vainoja vairāku pacientu nāvē, ko it kā izraisījis viņa serums. Viņš turpināja savu ceļu, par spīti visām neveiksmēm, bet tie, kas viņu redzēja šajās dienās, labi zināja, cik ļoti viņš pārdzīvo mocības, ko uzlicis suņiem, jo viņš pats bija liels suņu draugs. Viņš bija ārkārtīgi mīkstsirdīgs. Reiz es dzirdēju Pastēru sakām, ka viņam nekad nepietiktu dūšas nošaut putnu. Viss, ko vien varēja darīt, lai mazinātu laboratorijas suņu ciešanas, tika darīts, pat vil-leneuve de l'Elange būru uzraugu, izbijušu žandarmu, uzvārdā Pernjē, šim postenim bija izvēlējies Pastērs pats, pazīdams viņu kā lielu suņu mīļotāju. Sājos būros turēja sešdesmit ar serumu potētus suņus, kurus regulāri veda uz vecā Rolēna liceja būriem, lai pārbaudītu, kādas sekas atstāj kodieni. Tur viņus gaidīja četrdesmit traki suņi. Apieties ar šiem dusmās trakojošajiem dzīvniekiem bija ārkārtīgi bīstami, un es bieži apbrīnoju drosmi, ko parādīja ikviens no izmēģinātājiem. Pastērs pavisam nepazina bailes. Es redzēju, kā reiz, gribēdams noteikti dabūt siekalu paraugu tieši no traka suņa žokļiem, viņš pats ar savām lūpām stikla caurulītē iesūca dažus pilienus. nāvējošo siekalu no traka buldoga mutes, bet suni uz galda turēja divi asistenti ar bieziem ādas cimdiem rokā. Vairums laboratorijas suņu bija bezpajumtes klaidoņi, ko policija ķēra Parīzes ielās, Bet daži no viņiem izskatījās it kā labākus laikus pieredzējuši. Te viņi cieta un mira, Nezināmie Kareivji, krituši cilvēciskās domas karā pret slimību un nāvi. Un turpat balkus bija La Ba-gatelle, sera Ričarda Vollesa dibinātā elegantā suņu kapsēta, kur atdusējās simtiem klēpja sunīšu un viesistabu lutekļu, kuru bezmērķīgo un grezno dzīvīšu datus mīlošas rokas bija ierakstījušas marmora krustos uz viņu kapa vietām.

Nākamajā nedēļā vēlu vakarā uz Viljēra avēniju baiļu izmisumā atskrēja slavens norvēģu gleznotājs — ani-malists. Viņam bija sakodis roku viņa mīļotais suns, milzīgs buldogs, visai zvērīga izskata, bet citādi piemīlīgs kustonis un labos draugos ar mani, — starp citu, viņa portrets, ko gleznojis pats saimnieks, pirms gada bija izstādīts Salonā. Mēs steigšus braucām uz studiju. Suns bija ieslēgts guļamistabā, un saimnieks gribēja, lai es viņu nošauju uz vietas, pats viņš nevarot saņemt dūšu. Suns skraidīja šurp un turp, brīžiem afr mežonīgu rūcienu noslēpdamies pagultē. Istaba bija tik tumša, ka es iebāzu atslēgu kabatā un nolēmu pagaidīt līdz nākamajam ritam. Brūci es dezinficēju un pārsēju,,bet va-kaid iedevu sunim miegazāles. Uzmanīgi vēroju to visu nikamo ritu un nolēmu atlikt nošaušanu uz citu dienu, jo nebiju gluži pārliecināts, ka viņam patiešām ir trakumsērga, neraugoties, uz šķietamajām pazīmēm. Diagnožu kļūdas šīs kaites sākuma posmā ir pārāk biežas. Pat uz klasisko simptomu, kas devis vārdu šai drausmīgajai slimībai — hidrofobija nozīmē bailes no ūdens —, nevar paļauties. Traks suns nebūt nejūt riebumu pret ūdeni. Man bieži gadījies redzēt, cik kāri traks suns lok ūdeni no bļodas, ko esmu nolicis viņa būrī. Tikai ar trakumsērgu saslimušiem cilvēkiem šis simptoms ir noturīgs. Liela daļa, ja ne vairums suņu, kurus nogalina, turot aizdomās par trakumsērgu, patiesībā sirgst ar citām mazāk bīstamām kaitēm. Pat ja to var pierādīt pēcnāves pārbaudē — un labi ja no divpadsmit ārstiem un veterināriem viens ir pietiekami kompetents, lai to izdarītu, — visgrūtāk par visu ir pārliecināt suņa sakosto personu. Bailes no šīs drausmīgās slimības paliek, un uzmācīgas bailes no trakumsērgas ir tikpat bīstamas kā pati slimība. Visdrošākais ir aizdomīgo suni turēt cieši ieslēgtu, apgādājot ar barību un ūdeni. Ja pēc desmit dienām viņš vēl ir dzīvs, tad skaidrs, ka nekādas trakumsērgas nav bijis un viss kārtībā.

Nākamajā rītā, kad es vēroju suni pa durvju spraugu, viņš luncināja savu astes stumbeni un skatījās uz mani ar gluži draudzīgu izteiksmi asiņu pielijušajās acīs. Bet, kad pastiepu roku, lai noglāstītu, viņš rūkdams ielīda pagultē. Nezināju, ko domāt. Ša vai tā, buldoga saimniekam es teicu, ka man viņa suns neliekas traks. Viņš negribēja ne klausīties un atkal lūdza nošaut suni uz vietas. Es atteicos un sacīju, ka gribu pagaidīt vēl kādu dienu. Buldoga saimnieks bija pavadījis nakti, staigājot pa darbnīcu, un uz galda gulēja medicīnas rokasgrāmata, kurā cilvēku un suņu trakumsērgas simptomi bija pašvīkāti ar zīmuli. Es iesviedu grāmatu ugunī. Gleznotāja kaimiņš — krievu skulptors, kas bija man nosolījies pavadīt ar viņu visu dienu, vakarā pastāstīja, ka' gleznotājs neesot ne ēdis, ne dzēris, nepārtraukti slaucījis siekalas no lūpām un nerunājis ne par ko citu kā vien par trakumsērgu. Es uzstāju, lai viņš izdzer tasi kafijas.' Viņš nelaimīgs uz mani paskatījās un teica, ka nevarot neko norīt, un, kad es pasniedzu viņam tasi, ar šausmām rēdzēju, ka viņa žokļu muskuļi sastingst konvulsīvos krampjos, visa miesa sāk raustīties, un viņš ar šausmīgu izmisuma kliedzienu sabrūk krēslā. Es iešļircināju viņam pamatīgu morfija devu, vēlreiz izteicu pārliecību, ka sunim nekas nekaiš, ka es labprāt ieietu pie tā vēlreiz, — tikai neticu, ka patlaban man būtu pieticis dūšas to izdarīt. Morfijs sāka iedarboties, un es atstāju viņu pusaizmigušu krēslā. Kad vēlu vakarā es atgriezos, krievu skulptors teica, ka visā mājā sacēlies tracis, namīpašnieks atsūtījis sētnieku ar pavēli, lai suni tūlīt nošauj, un viņš nupat to caur logu nošāvis. Suns līdis uz durvīm un nobeigts tikai ar otro lodi. Tur nu viņš tagad asiņu peļķē guļot. Buldoga saimnieks ar sastingušu skatienu sēdēja savā krēslā un neteica ne vārda. Man nepatika šis skatiens, es paņēmu no galdiņa viņa revolveri un iebāzu savā kabatā, stobrā vel bija viena lode. Es iededzināju sveci un lūdzu, lai krievu skulptors palīdz man nonest beigto suni lejā uz manu ekipāžu, jo gribēju to tūlīt vest uz Pastēra institūtu uzšķēršanai. Lielā asiņu peļķe pie durvīm bija, bet suņa nebija.

— Durvis ciet! — man aiz muguras iekliedzās skulptors, bet pretim no pagultes ar drausmīgu rēcienu izšāvās suns, kura ieplestā rīkle paloja asinīs. Svece izkrita man no rokas, uz labu laimi es izšāvu tumsā, un suns sabruka beigts man pie kājām. Mēs nonesām viņu lejā, un es braucu uz Pastēra institūtu. Doktors Rū, Pastēra labā roka un vēlākais viņa darba turpinātājs, teica, ka atgadījums patiesi liekoties ļoti ļauns, apsolīja nekavējoties izdarīt sekciju un paziņot man rezultātus, cik ātri vien iespējams. Kad nākamajā dienā ierados Des Ternes avēnijā, es ieraudzīju krievu stāvam pie studijas durvīm. Visu nakti viņš bija pavadījis pie drauga, kas lielā uzbudinājumā visu laiku staigājis šurp un turp, līdz beidzot pirms kādas stundas krēslā iemidzis. Krievs aizgājis uz savu istabu nomazgāties, pirms brīža atgriezies un atradis, ka darbnīcas durvis no iekšpuses aizslēgtas.

— Klausieties, — viņš sacīja, it kā taisnodamies, ka pārkāpis pavēli neatstāt gleznotāju ne uz mirkli, — viss ir kārtībā, viņš guļ, jūs taču dzirdat, ka viņš krāc?

— Palīdziet man uzlauzt durvis, — es iekliedzos,

— tā nav krākšana, bet gārdzieni.. .

Durvis atsprāga, un mēs ieskrējām darbnīcā. Gleznotājs gulēja uz kušetes, smagi elsdams, plauksta vēl žņaudza revolveri. Viņš bija iešāvis sev acī. Mēs nonesām viņu lejā un novietojām manos ratos. Es dzinu zirgus auļos uz Hôpital Beaujon, kur viņu tūlīt operēja profesors Labē. Šāvienam lietotais revolveris bija daudz mazāka kalibra nekā tas, ko es viņam atņēmu, lodi izoperēja. Kad es aizgāju, viņš vēl bija bez samaņas. To pašu vakaru es saņēmu zīmīti no doktora Rū, ka pēcnāves pārbaudes rezultāts bijis negatīvs, suns neesot sirdzis ar trakumsērgu. Es tūlīt braucu uz Hôpital Beaujon. Norvēģis murgoja — prognosis pesslma^48, teica slavenais ķirurgs. Trešajā dienā sākās smadzeņu iekaisums. Viņš nenomira, bet pēc mēneša iznāca no slimnīcas akls. Pēdējais, ko par viņu dzirdēju, bija, ka viņš atrodas kādā Norvēģijas trako namā.

Manis paša loma šajā nožēlojamā atgadījumā nebija apmierinoša. Es darīju, ko varēju, bet ar to nepietika. Ja tas notiktu pāris gadu vēlāk, šis cilvēks nebūtu nošāvies. Es prastu apvaldīt viņa bailes, būtu stiprākais no mums abiem kā vēlākajos gados, kad ne vienreiz vien esmu apturējis roku, kas sagrābusi revolveri bailēs no dzīves.

Kad reiz vivisekciju pretinieki sapratīs, ka, prasot totālu eksperimentu aizliegšanu ar dzīvniekiem, viņi prasa neiespējamo? Lietojot Pastēra vakcīnu pret trakumsērgu, līdz minimumam samazinājusies mirstība ar šo drausmīgo slimību, Bēringa pretdifterijas serums ik gadus glābj dzīvību simtiem tūkstošiem bērnu. Vai ar šiem diviem faktiem vien nepietiek, lai žēlsirdīgie dzīvnieku mīļotāji apjēgtu, ka jaunu pasauļu atklājējiem, kā Pastēram, jaunu līdzekļu atradējiem pret agrāk neārstējamām slimībām, kā Koham, Erliham un Bēringam, jāatstāj brīvas rokas meklējumiem, nekavējot viņus ar visādiem ierobežojumiem un pasargājot no nepiederošu personu iejaukšanās? Tādu, kam jāatstāj brīvas rokas, galu galā ir tik maz, ka viņus var saskaitīt uz pirkstiem. Pārējiem, bez šaubām, vajadzīgi nopietni ierobežojumi, varbūt pat pilnīgs aizliegums. Kāpēc gan mīkstsirdīgie dzīvnieku mīļotāji savos pūliņos nav pievērsušies cirkam un zvērnīcām, lai pārtrauktu zvēru izrādīšanu? Kamēr mūsu likumi pacieš šo negodu, mums ir maz izredžu, ka nākamās paaudzes uzskatīs mūs par civilizētiem cilvēkiem. Lai apjēgtu, kāds mežoņu bars mēs patiesībā esam, vajag tikai ieiet ceļojošas zvērnīcas nojumē. Nežēlīgais, plēsīgais zvērs nesēž krātiņā, viņš stāv pie tā un skatās.

Starp citu, ja runājam par pērtiķiem un zvērnīcām, es atļaušos ar pienācīgo kautrību tomēr palepoties, ka tajā laikā es tikpat labi izmēģināju savus spēkus arī kā krietns pērtiķu ārsts. Tā ir ārkārtīgi grūta nozare, kur jāsastopas ar dažādām negaidītām komplikācijām un šķēršļiem tin kur izšķiršanās ātrums un dziļa cilvēka dabas pazīšana ir sekmju galvenie priekšnoteikumi. Uzskats, it kā galvenās grūtības, tāpat kā ārstējat mazus bērnus, sagādā tas, ka pacients nevar runāt, ir tīrās blēņas. Pērtiķi runā it labi, ja vien vēlas. Galvenās grūtības ir tās, ka pērtiķi ir pārāk attapīgi salīdzinājumā ar mūsu lēno domāšanu. Var apmānīt pacientu — cilvēku, un meli diemžēl ir neizbēgama mūsu profesijas piedeva, jo patiesība bieži ir pārāk bēdīga, lai to sacītu. Var apmānīt suni, kurš akli ticēs visam, ko jūs teiksit, bet novar apmānīt pērtiķi, jo viņš redz jums cauri. Toties pērtiķis var apmānīt jūs, kad vien viņam ienāk prātā, un viņš to joka pēc dara it bieži. Mans draugs Zils, vecais Botāniskā dārza paviāns, saliek rokas uz vēdera un, saviebis seju skumjā grimasē, rāda man mēli — pērtiķis daudz vieglāk piedabūjams parādīt mēli nekā mazs bērns —, sacīdams, ka viņš esot galīgi zaudējis ēstgribu un manis doto ābolu apēdis tikai man par prieku. Pirms es paspēju atvērt muti, lai teiktu, cik ļoti man viņa žēl, viņš ir jau izrāvis man no rokas pēdējo banānu, aprijis to un sviež man ar mizu no būra griestiem.

— Esi tik laipns, paskaties, kas man te par sarkanu plankumu uz muguras, — saka Edvards. — No sākuma es domāju, ka tas ir tikai blusas kodiens, bet nu tas sūrst kā tulzna. Es to nevaru vairs izturēt, vai tu neiedotu man kaut ko pret sāpēm? Nē, ne jau te, augstāk, pieliecies tuvāk, es taču zinu, ka tu esi drusciņ tuvredzīgs, es pats parādīšu tev īsto vietu! — Un tajā pašā brīdī viņš jau tup uz trapeces un, ļaunā priekā ņirgdams, lūr uz mani caur manām paša brillēm, līdz tās tiks sasistas un kā suvenīri pa gabaliem sadalītas sajūsminātajiem būra biedriem. Pērtiķi mīl pasmieties par mums. Bet mazākās aizdomas, ka mēs izjokojam viņus, pērtiķus ļoti aizkaitina. Nekad nesmejieties par pērtiķi, viņš to nepanes. Viņa nervu sistēma ir ārkārtīgi jūtīga. Pēkšņas izbailes var iedzīt viņu histērija, nereti gadās arī krampji, un man pat ir nācies kopt pērtiķi, kas sirga ar krītamo kaiti. Negaidīts troksnis liek viņiem nobālēt. Viņi viegli sarkst — ne jau aiz kautrības, bet no dusmām, jo Dievs ir mans liecinieks, ka viņi nav kautrīgi. Lai novērotu šo fenomenu, neskatieties tikai pērtiķa sejā, viņam bieži sarkst gluži cita vieta. Kāpēc radītājs savos neizdibināmajos ceļos izvēlējies tieši šo vietu tik bagātīgai krāsu rotaļai, tik izšķērdīgam sarkanās, zilās un oranžās krāsas klāstam, mūžam paliks noslēpums mūsu neapgaismotajiem prātiem. Daudzi iztrūcināti skatītāji ne mirkli nevilcinās pasludināt šo ainu par dziļi riebīgu. Tomēr nevajag aizmirst, ka spriedumi par to, kas ir un kas nav skaists, dažādos laikos un zemēs arī bijuši visai dažādi. Ja vispār bijuši kādi daiļuma arbitri, tad, protams, senie grieķi, bet viņi krāsoja savas Afrodītes matus zilus, — un kā jums patīk zili mati? Starp pērtiķiem šis košais krāsojums noteikti ir vīrišķīga skaistuma zīme, neatvairāma dāmu acīs, un šīs krāsu godībā starojošās a posteriori laimīgais īpašnieks bieži ar paceltu asti uzgriež muguru skatītajiem, lai tiktu apjūsmots. Pērtiķienes ir priekšzīmīgas mātes, tikai nemēģiniet tuvoties viņu bērniem, jo, līdzīgi arābietēm un neapolietēm, arī viņas domā, ka jums ir ļauna acs. Stiprais dzimums ir ļoti noskaņots uz flirtu, un Zooloģiskā dārza lielajā pērtiķu mājā visu laiku notiek briesmīgas greizsirdības drāmas, kurās vissīkākais zlmekļupērtiķēns pārvēršas satracinātā Otello, kas gatavs kauties ar pašu lielāko paviānu. Dāmas seko turnīriem, ar izjustiem skatieniem uzmudinot savus dažādos cīkstoņus un neganti ķildojoties savā starpā. Nebrīvē pērtiķu dzīve rit samērā ciešami, kamēr viņi atrodas barā. Viņi ir tik aizņemti, izdibinot visu, kas’ notiek būros un ārpus tiem, tā nodevušies intrigām un pļāpām, ka viņiem gandrīz. neatliek laika būt nelaimīgiem. Liela pērtiķa, gorillas, šimpanzes vai orangutana, dzīve nebrīvē, protams, ir vienas vienīgas mokas. Viņi visi krīt dziļā hipohondrijā, ja tuberkuloze ir par gausu, lai viņus nogalinātu. Dilonis, kā visiem zināms, pa lielākajai daļai ir ieslodzīto pērtiķu nāves iemesls, vai nu tie ir lieli, vai mazi. Nevis aukstais gaiss, bet gaisa trūkums izraisa slimību. Vairums pērtiķu panes salu pārsteidzoši labi, ja vien viņiem ir pietiekams plašums kustībām un naktīs mājīga guļvieta kopā ar kādu trusīti — lai sasildītos. Tikko nāk rudens, vienmēr modrā Dabas Māte, kura stāv nomodā par pērtiķiem tāpat kā par mums, ķeras pie darba, lai apgādātu viņu drebošās miesas ar biezākiem, ziemeļu ziemai piemērotiem kažokiem. Tas sakāms par ziemeļu klimatā nebrīvē turēto tropisko dzīvnieku lielāko daļu; viņu mūžs būtu krietni ilgāks, ja viņiem Jautu dzīvot svaigā gaisā. Lielākā daļa zooloģisko dārzu liekas šo faktu ignorējam. Varbūt tā ir pat labāk. Vai ir vērts pagarināt šo nelaimīgo radījumu dzīvi — atstāju jūsu pārdomām. Mana atbilde ir negatīva. Nāve ir žēlsirdīgāka par mums.

VI RAMO PILS

Parīze vasarā ir ļoti patīkama vieta tiem, kuri pieder pie Parīzes qui s'amuse', bet, ja jums lemts piederēt pie Parīzes qui travaille^49, tas ir jau citādi. It īpaši, ja jums jācīnās ar tīfa epidēmiju starp simtiem skandināvu strādnieku Viletā un ar difterijas epidēmiju starp jūsu itāliešu draugiem un viņu neskaitāmajiem bērniem Monparnasa kvartālā. Tik tiešām, Viletā jau tāpat notrūka skandināvu bērnu, un nedaudzās ģimenes, kurām to vēl nebija, šķita izvēlējušās tieši šo laiku, lai tos laistu pasaulē, bieži vien bez vecmātes padoma, tikai ar manu palīdzību vien. Lielākā daļa bērnu, kuri vēl bija par maziem, lai inficētos ar tīfu, saslima ar šarlaku un pārējie ar garo klepu. Protams, neiznāca naudas, ko maksāt franču ārstam, tāpēc man bija lemts viņus ārstēt, cik labi vien pratu. Tas nebija nekāds joks, starp Viletas skandināvu strādniekiem vien bija pāri par trīsdesmit tīfa slimnieku. Tomēr es atradu vēl arī laiku ik svētdienas aiziet uz zviedru baznīcu Ornano bulvārī par prieku manam draugam, zviedru kapelānam, kurš teica, ka tas būšot labs piemērs citiem. Draudze jau tā bija sarukusi uz pusi, pārējie vai nu paši bija sasirguši, vai arī kopa kādu slimo. Kapelāns bija kājās no rīta līdz vakaram, palīdzēdams slimiem un nabagiem — labsirdīgāku cilvēku man nav gadījies sastapt —, un liekas naudas arī viņam nebija ne graša. Vienīgais atalgojums par to bija infekcija, ko viņš ienesa pats savā mājā. Divi vecākie no viņa astoņiem bērniem dabūja tīfu, pieci šarlaku, bet pastarītis norija divfranku gabalu un gandrīz nomira no zarnu aizsprostošanās. Tad vēl zviedru konsuls, mazs, visnotaļ miermīlīgs un kluss vīriņš, sajuka prātā un vētrainā trakuma lēkmē gandrīz nogalināja mani, bet šo gadījumu es jums pastāstīšu citreiz.

Augšā, Monparnasa kvartālā, viss bija daudz sarežģītāk, kaut gan tur strādāt man daudzējādā ziņā likās vieglāk. Kauns atzīties, bet ar šiem nabaga itāliešiem darbs man sekmējās daudz labāk nekā ar paša tautiešiem, kas bija iecirtīgi, īgni, neapmierināti, pārspīlēti prasībās un egoistiski. Turpretim itālieši, kas no dzimtenes nebija varējuši paņemt līdzi neko citu kā vien savu nabadzību, visupanesīgu pacietību, možumu un valdzinošu laipnību savstarpējās attiecībās, bija vienmēr apmierināti, pateicīgi un ārkārtīgi izpalīdzīgi. Kad Salvalores ģimenē uzliesmoja difterija, Arkandželo Fusko, ielu slaucītājs, tūlīt pameta darbu un kļuva viņiem visiem par pašaizliedzīgāko kopēju. Visas trīs mazās meitenes saslima ar difteriju, vecākā nomira, un jau nākamajā dienā drausmīgā slimība pielipa arī novārdzinātajai mātei. Vienīgi sāpju bērns Petručo, bezpalīdzīgais idiots, pēc visuvarenā Dieva neizdibināmās gribas palika neskarts. Visa Impasse Rousselle bija slimības dīgļu pilna, difterija plosījās katrā mājā, kur savukārt nebija nevienas ģimenes bez vairākiem maziem bērniem. Abas bērnu slimnīcas bija pārpildītas. Pat ja tur atrastos brīva gulta, nebija gandrīz ne mazāko izredžu ievietot tur kādu no šiem svešzemnieku bērniem. Tāpēc viņiem bija jāiztiek ar Arkandželo Fusko un mani, bet tiem daudzajiem, kuriem mēs nekādi nepaspējām palīdzēt, atlika vai nu dzīvot, vai mirt, kā viņiem pašiem patika. Neviens ārsts, kurš izcietis smago pārbaudījumu, viens pats cīnīdamies ar difterijas epidēmiju starp visnabagākajiem ļaudīm, bez jebkādiem dezinfekcijas līdzekļiem, ar ko pasargāt sevi un citus, nespēs to atcerēties bez šermuļiem, lai cik nejūtīgs viņš būtu kļuvis. Es sēdēju stundām ilgi, ziezdams un izkasīdams bērnu kaklus citu pēc cita, jo tolaik tas arī bija gandrīz viss, ko varēja darīt. Un kad vairs neizdevās noplēst indīgās plēves, kas aizsprostoja elpvadus, kad bērna seja kļuva zili melna un draudēja nosmakšana un visas zīmes rādīja, ka nepieciešams zibenīgā ātrumā izdarīt traheotomiju? Vai es varēju ķerties pie operācijas tūlīt, ja nebija pat galda, kur bērnu uzlikt, tepat viņa zemajā gultiņā vai mātes klēpī šīs nožēlojamās petrolejas lampiņas gaismā, ar ielu slaucītāju kā vienīgo asistentu! Vai varbūt es varēju gaidīt lidz rītam un mēģināt sameklēt kādu ķirurgu, kas būtu labāks par mani? Vai varēju gaidīt, vai drīkstēju gaidīt? Ak vai! Man gadījās gaidīt līdz ritam, kad viss bija par vēlu, un redzēt bērnu nomirstam manu acu priekšā. Gadījās arī, ka operēju uzreiz un droši glābu bērna dzīvību, bet tāpat gadījās, ka operēju uzreiz un redzēju bērnu mirstam zem mana naža. Man klājās pat ļaunāk nekā daudziem citiem ārstiem līdzīgā pārbaudījumā, jo es pats izmisīgi baidījos no difterijas, un šīs bailes man nekad nav izdevies sevī pārvarēt. Toties Ark-andželo Fusko nebaidījās. Viņš apzinājās briesmas ne mazāk par mani, jo redzēja drausmīgo sērgu lidojam no cita uz citu, bet viņam nenāca ne prātā baidīties pašam par sevi, visas viņa domas piederēja citiem. Kad epidēmija bija beigusies, mani cildināja pa labi un pa kreisi — visi, pat «Assistance Publique», bet nevienu vārdu neminēja par Arkandželo Fusko, kurš pārdeva savas svētdienas drānas, lai samaksātu apbedītājam par mazas meitenes līķīša aizvešanu uz kapsētu.

Jā, pienāca laiks, kad epidēmija bija beigusies, kad Arkandželo Fusko atgriezās pie savas slotas un es pie saviem smalkajiem pacientiem. Kamēr pavadīju dienas Viletā un Monparnasā, parīzieši bija vaiga sviedros kravājuši ceļasomas, lai dotos uz savām lauku pilīm vai iemīļotajām peldu vietām jūrmalā. Bulvāri nu piederēja izpriecu kārajiem ārzemniekiem, kas plūda uz Parīzi no visām civilizētās un necivilizētās pasaules malām notriekt savu lieko naudu. Daudzi no viņiem sēdēja manā pieņemšanas telpā, nepacietīgi šķirstīdami Bedekeru, viņi vienmēr centās iekļūt pie manis ārpus kārtas un reti kad prasīja man kaut ko vairāk par kādu tonizējošu līdzekli — man, kam tāds līdzeklis būtu vairāk nepieciešams nekā viņiem. Citi, uzcirtušies viselegantākajos pēcpusdienas tērpos, dernière création Worth', un ērti atlaidušies savos atzveltnes krēslos, sūtīja pēc manis no savām greznajām viesnīcām visnepiedienīgākās dienas un nakts stundās, cerēdami, k« es pacelšu viņu tonusu rītdienas bal masqué de l'Opéra^50. Otrreiz viņi pēc manis nekad vairs nesūtīja, un es par to nebrīnījos.

«īsta laika nosišana!» es domāju atpakaļceļā, vilkdams nogurušās kājas pa bulvāru nokaitēto asfaltu garām putekļainām kastaņām, kuru noļukušās lapas slāpstot tvarstīja pēc svaiga gaisa plūsmas.

— Es zinu, kas vainas kā jums, tā man, — sacīju kas-taņkokiem, — mums vajadzīga pārmaiņa, mums jātiek laukā no lielpilsētas gaisa. Bet kā lai mēs izraujamies no šis elles — jūs, kuru sāpošās saknes ieslodzītas zem asfalta un stumbri iekalti dzelzs riņķos, un es ar visiem šiem bagātajiem amerikāņiem pieņemšanas telpā un daudziem jo daudziem slimniekiem, kas gul uz gultas un jāapmeklē mājās? Un, ja es tomēr aizbrauktu, kas aprūpētu pērtiķus Botāniskajā dārzā? Kas draudzīgi uzmundrinātu elsājošo leduslāci tagad, kad viņam pienācis visgrūtākais laiks? Viņš taču nesaprot ne vārda, ko viņam varētu sacīt citi labi cilvēki, viņš saprot vienīgi zviedru valodu! Un Monparnasa kvartāls? Mon-pamass! Es nodrebēju, kad jmanās ' smadzenēs pazibēja šis vārds, ieraudzīju zili melnu bērna sejiņu petrolejas lampas nespodrajā gaismā, ieraudzīju asinis plūstam no šķēluma, ko nupat biju iecirtis bērna kaklā, un dzirdēju drausmu kliedzienu, kas izlauzās mātei no pašiem sirds dziļumiem. Ko par to būtu teikusi grāfiene? ... Grāfiene! Nē, nu es patiešām biju slims, nu bija pēdējais laiks parūpēties par paša, nevis citu nerviem, ja kaut ko tādu varēju sadzirdēt un ieraudzīt Malšerba bulvārī. Un kāda velna pēc man šī grāfiene? Viņai klājas brīnišķīgi Turīnas pilī, spriežot pēc abata pēdējās vēstules, un man klājas brīnišķīgi Parīzē, pasaules skaistākajā pilsētā. Viss, ko man vajadzēja, bija mazliet miega. Bet ko teiktu grāfs, ja es šovakar pat ūzrakstītu vēstuli, ka ar prieku pieņemu viņa laipno ielūgumu un jau rit dodos ceļā? Kaut jel es varētu šonakt aizmigt! Bet kāpēc man neiedzert kādas no tām lieliskajām miegazālēm, ko parasti iesaku saviem pacientiem, spēcīgas miegazāles, kas iemidzinātu mani uz divdesmit četrām stundām un liktu man aizmirst Monparnasu, Turīnas pili, grāfieni un visu pārējo? Nokritu gultā neizģērbies, tik pārguris es biju. Bet miegazāles nedzēru, Ies cuisiniers n'ont pus /a/m,1 kā mēdz teikt Parīzē. Nākamajā rītā, iznācis savā kabinetā, atradu uz galda vēstuli. Tā bija no abata, ar grāfa rakstītu P. S.:

«Jūs teicāt, ka vislabāk Jums patīk cīruļa dziesma. Vēl viņi dzied, bet ilgi tas vairs nebūs, tā ka brauciet drīz.»

Cīrulis! Un es, kurš divus gadus nebiju dzirdējis citus putnus kā vien zvirbuļus Tileriju dārzos!

* [51] *

Zirgi, kas veda mani no stacijas, bija brīnišķīgi, Ri-šeljē laika pils plašajā simtgadīgo liepu parkā bija brīnišķīga, Ludviķa XIV stila mēbeles manā greznajā istabā bija brīnišķīgas, lielais sanbernārs, kas nāca man pakaļ pa kāpnēm, bija brīnišķīgs — viss bija brīnišķīgs. Un brīnišķa bija grāfiene savā vienkāršajā, baltajā tērpā ar vienu vienīgu ņieburam piespraustu rozi. Viņas acis man likās lielākas nekā jebkad. Grāfs arī bija pavisam cits cilvēks — sārtiem vaigiem, platām, možām acīm. Viņa valdzinošā viesmīlība izdzēsa manu biklumu, es jau biju tikai barbars no Ultima Thule^52 un tādā greznībā nekad vēl nebiju dzīvojis. Abats sasveicinājās ar mani kā ar vecu draugu. Grāfs sacīja, ka nupat būtu laiks pastaigai pa dārzu, pirms dzeram tēju, jeb vai es varbūt labāk vēlētos apskatīt viņa staļļus? Man iedeva veselu grozu ar burkāniem, lai pacienātu visus šos divpadsmit krāšņos, spoži izsukātos zirgus, kas stāvēja savos pulētā ozolkoka steliņģos.

— Labāk jau dodiet viņam vēl kādu burkānu, lai jūs tūlīt sadraudzētos, — sacīja grāfs. — Viņš būs jūsu rīcībā, kamēr vien atpūtīsities, un šis ir jūsu grūms, — viņš piebilda, rādīdams uz angļu zēnu, kurš pielika roku pie cepures un sveicināja mani.

Jā, grāfiene jūtas brīnumlabi, sacīja grāfs, kad mēs nesteidzīgi nācām atpakaļ pa dārzu. Viņa tikpat kā nekad vairs nepiemin savu kolītu, ik ritu iet uz ciemu aplūkot trūkumcietējus un apspriežas ar ciema ārstu, kā pārveidot kādu vecu lauku māju par bērnu slimnīcu. Viņas dzimšanas dienā visus ciema nabadzīgos bērnus ielūdza pilī uz kafiju un kūkām, un atvadām viņa bija uzdāvinājusi katram bērnam pa lellei. Vai tā nebija apburoša ideja?

— Ja viņa stāstīs jums par savām lellēm, neaizmirstiet pateikt viņai kādu labu vārdu.

— Nē, neaizmirsīšu, je ne demande pas mieux^53.

Tējas galds bija uzklāts zem lielas liepas nama priekšā.

— Te nu ir jūsu draugs, mana dārgā Anna, — grāfiene sacīja dāmai, kas sēdēja viņai blakus, kad mēs pienācām pie galda. — Man sāpīgi to sacīt, bet viņam gan zirgu sabiedrība šķiet tīkamāka par mūsējo, jo pateikt man kaut vienu vienīgu vārdu viņam nebija laika, toties ar zirgiem viņš staļļos norunāja veselu pusstundu.

— Un izskatījās, ka šī saruna viņiem ārkārtīgi pārtīk, — smējās grāfs, — pat mans vecais medību zirgs, "jūs taču zināt, cik viņš īdzīgs pret svešiem, piebāza degunu pie ārsta sejas un pavisam draudzīgi viņu apostīja.

Baronese Anna teica, ka priecājoties mani redzēt, un pavēstīja lieliskus jaunumus par savu vīramāti, marķīzi Duarjēru.

— Viņa domā, ka viņai uzlabojusies arī dzirde, bet par to es neesmu pārliecināta, jo viņa pat nedzird Lulū krākšanu un ļoti skaišas, kad mans vīrs apgalvo, ka viņš to varot dzirdēt pat lejā, smēķējamā istabā. Lai nu kā, viņas mīļotais Lulū ir par svētību mums visiem, jo agrāk viņa galīgi neprata būt viena, un tā bija īsta mocība visu laiku runāt ar viņu pa klausāmcauruli. Tagad viņa stundām sēž vienatnē ar Lulū klēpī, un, ja jūs redzētu, kā viņa ik rītu rikšo pa dārzu, vadādama Lulū, jūs gandrīz neticētu savām acīm, ka tā ir viņa, kas agrāk pat necēlās no krēsla. Es atceros, jūs sacījāt, ka viņai katru dienu mazliet jāstaigā, un cik dusmīgs izskatījāties, kad viņa atteica, ka neesot spēka. Tā patiešām ir brīnumaina pārmaiņa. Protams, jūs apgalvosit, ka par to jāpateicas visām tām nejaukajām zālēm, ko jūs viņai likāt dzert, bet es saku, ka tas ir Lulū, lai viņš ir svētīts un lai krāc, cik stipri vien viņam patīk!

— Paraugieties uz Leo, — sarunā iejaucās grāfs, paskatieties vien, — ielicis galvu ārstam klēpī, it kā pazītu viņu jau no dzimšanas. Leo pat ir aizmirsis, ka viņam pašlaik pienāktos kāds biskvīts.

— Kas ar tevi notiek, Leo? — jautāja grāfiene. — Labāk jau piesargies, veco zēn, citādi ārsta tevi hipnotizēs. Viņš ir strādājis kopā ar Sarko un liek cilvēkiem darīt visu, ko viņš iedomājas, tikai paskatīdamies uz viņiem. Kāpēc jūs neliekat Leo parunāt ar jums zviedriski?

— Noteikti atturēšos, jo nekāda valoda manām ausīm nav tīkamāka par viņa klusēšanu. Es neesmu hipnotizētājs, es tikai ļoti mīlu dzīvniekus, dzīvnieki to uzreiz jūt un atbild ar pretmīlestību.

— Man liekas, jūs nupat mēģinājāt hipnotizēt to tur vāveri zarā virs jūsu galvas, — sacīja baronese, — jūs visu laiku skatījāties tikai uz viņu, nepievēršot mums ne mazāko uzmanību. Kāpēc jūs neliekat viņai nokāpt no koka un apsēsties jums klēpī blakus Leo?

— Ja jūs iedotu man riekstu un visi aizietu, es domāju, ka man izdotos panākt, lai viņa nokāpj zemē un paņem riekstu no manas rokas.

— Jūs esat laipns, monsieur le Suédois— grāfiene iesmējās, — iesim, dārgā Anna, viņš grib, lai mēs visi pazūdam un atstājam viņu divatā ar vāveri.

— Nezobojieties par mani, vismazāk es varētu vēlēties, lai jūs aizejat, es tik ļoti priecājos, ka atkal jūs redzu.

— Vous êtes très galant, monsieur le docteur,[54] šis is pirmais kompliments, ko jūs jebkad esat man teicis, un man patīk komplimenti.

— Šeit es neesmu ārsts, bet jūsu viesis.

— Mans ārsts tātad nedrīkstētu izteikt man komplimentu?

— Ja paciente ir tik daiļa kā jūs, bet ārsts pēc gadiem vēl nevarētu būt jūsu tēvs, tad nedrīkst, pat ja ļoti gribētu.

— Varu vienīgi apliecināt — ja jūs kādreiz arī būtu to gribējis, tad esat apbrīnojami pretojies kārdinājumam. Jūs terorizējāt mani gandrīz katru reizi, kad pie jums griezos. Kad es jūs redzēju pirmoreiz, jūs bijāt pret mani tik rupjš, ka es gandrīz aizgāju, atceraties? Dārgā Anna, zināt, ko viņš man teica? Viņš bargi uz mani paskatījās un sacīja ar savu šaušalīgo zviedru akcentfi: «Madame la comtesse,[55] jums drīzāk vajadzīga disciplīna, nevis zāles.» Disciplīna] Vai zyiedru ārstam pieņemts vienmēr tā uzrunāt jaunu dāmu, kas pirmo reizi griežas pie viņa?

— Es neesmu zviedru ārsts, savu diplomu esmu ieguvis Parīzē.

— Esmu griezusies vismaz pie divpadsmit Parīzes ārstiem, bet neviens nav uzdrīkstējies runāt ar mani par disciplīnu!

— Tieši tāpēc jūs bijāt spiesta griezties pie tik daudziem.

— Un zināt, ko viņš teica manai vīramātei? — pievienojās baronese. — Viņš ļoti niknā balsī pasacīja: ja viņa neklausīšot, viņš iešot projām un nekad vairs nenākšot atpakaļ, pat ja viņai būtu kolīts! Es pati to dzirdēju no viesistabas, un, kad es ieskrēju, man likās, ka marķīzei nupat būs lēkme. Jūs zināt, ka esmu ieteikusi jūs visiem saviem draugiem, bet neapvainojieties, ja sacīšu, ka mums, latiņu rasei, jūs, zviedri, esat pārāk rupji. Ne viens vien no jūsu pacientiem man teicis, ka jūsu manieres ir nožēlojamas. Mēs neesam raduši, ka mūs izrīko kā skolas bērnus.

— Kāpēc jūs nemēģināt būt mazliet piemīlīgāks? — smaidīja grāfiene, ārkārtīgi uzjautrinādamās par šo sarunu.

— Mēģināšu.

— Pastāstiet mums kaut ko, — teica baronese, kad mēs pēc pusdienām sēdējām viesistabā. — Jums, ārstiem, bieži gadās sastapt dīvainus cilvēkus un daudzkārt nokļūt neparastās situācijās. Dzīvi jūs pazīstat labāk par jebkuru citu cilvēku, un esmu pārliecināta, ka jūs varētu pastāstīt ļoti daudz ko, ja vien vēlētos.

— Varbūt jums taisnība, bet ārstiem neklājas runāt par saviem pacientiem, un baidos, ka dzīves pazīšanai esmu vēl pārāk jauns, lai ko īpašu zinātu.

— Stāstiet vismaz to, ko zināt, — baronese neatlaidās.

Es zinu, ka dzīve ir skaista, bet zinu arī, ka mēs bieži

to samaitājam, pārvēršot muļķīgā farsā, sirdi plosošā traģēdijā vai pat abos uzreiz, tā ka galu galā vairs pat nezinām — smieties vai raudāt. Raudāt ir vieglāk, bet smieties — prātīgāk, ja vien mēs nesmejamies balsī.

— Pastāstiet mums kaut ko par dzīvniekiem, — teica grāfiene, lai izvestu mani drošākos ūdeņos. — Runā, ka jūsu dzimtenē esot milzums lāču. Pastāstiet mums kaut ko par viņiem, mēs gribam stāstu par lāčiem!

— Reiz bija kāda dāma, kas dzīvoja vecā muižā pie liela meža tālu ziemeļos. Šai dāmai bija pieradināts lācis, ko viņa ļoti mīlēja. Viņš bija atrasts mežā, pa pusei badā pamiris, tik mazs un bezpalīdzīgs, ka dāma un viņas vecā ķēkša baroja lācēnu no pudelītes. Tas bija noticis pirms dažiem gadiem, un nu viņš bija izaudzis par lielu lāci, tik lielu un stipru, ka varētu pieveikt govi un aiznest to divās ķepās, ja vien gribētu. Bet viņš to negribēja, jo bija mīļš un draudzīgs lācis, kam ne prātā nenāca darit ļaunu kādam cilvēkam vai zvēram. Viņš mēdza sēdēt pie savas būdas un ar savām mazajam, gudrajām ačelēm vēlīgi noraudzīties lopos, kas ganījās tuvējā laukā. Ari trīs pinkainie kalnu zirģeļi viņu labi pazina un neuztraucās nemaz, kad viņš pakaļ savai saimniecei iečāpo ja stallī. Bērni jādelēja uz viņa muguras, un reizēm viņus pat atrada būdā aizmigušus starp lāča ķepām. Trim eskimosu suņiem patika plosīties ar viņu, raustīt aiz ausīm un strupās astes un visādi ķircināt, bet lācis nekad uz viņiem nesaskaitās. Viņš vēl nebija nogaršojis gaļu, bet ēda to pašu barību, ko suņi, dažkārt pat no viena trauka ar viņiem — maizi, biezputru, kartupeļus, kāpostus, kāļus. Apetīte viņam bija lieliska, un viņa draudzene ķēkša gādāja, lai viņš arvien būtu paēdis pilnu vēderu. Lāči, ja vien iespējams, ir veģetārieši, un par visu vairāk viņiem garšo augļi. Rudeņos viņš sēdēja dārzā un domīgām acīm vēroja briestošos ābolus. Jaunības dienās viņš ne vienmēr bija spējis pretoties kārdinājumam, bija kāpis kokos un rāvis pa saujai pats. Lāču kustības ir neveiklas un smagnējas, bet palaidiet lāci ābelē, un jūs pārliecināsities, ka šajā nedarba lācis viegli var sacensties ar jebkuru skolas puiku un pārspēt viņu. Tagad lācis zināja, ka tas ir aizliegts, bet mazās ačeles modri gaidīja ābolus nokrītam. Sarežģījumi bija gadījušies arī ar bišu stropiem; par sodu viņš ar asiņojošu purnu nosēdēja pie ķēdes divas dienas un vairs nekad negāja bitēs. Citādi viņu dienā nemēdza turēt piesietu ķēdē, un pareizi darīja, jo lāčiem, tapat kā suņiem, no ilgas ķēdē turēšanas maitājas raksturs, par ko nav jābrinās. Viņu sēja pie ķēdes ari svētdienas, kad saimniece gāja pavadīt pēcpusdienu pie savas precētas masas, kas dzīvoja savrupā sētā, kalnu ezera otrā pusē, līdz kurienei bija krietnas stundas gājiens caur biezu mežu. Viņa paša dēļ nelikās prātīgi ļaut viņam klejot pa mežu, kur tik daudz kārdinājumu, bet labāk turēt drošībā. Viņš bija arī slikts jūrnieks un reiz tā bija pārbijies no pēkšņas vēja brāzmas, ka apgāzis laivu, un viņiem abiem ar saimnieci vajadzēja peldus kulties uz krastu. Tagad viņš it labi zināja, ko tas nozīmē, kad saimniece svētdienā apliek viņam ķēdi, draudzīgi paplikšķina pa galvu un sola ābolu, ja viņš labi uzvedīsies, kamēr saimniece projām. Viņš bija sarūgtināts, bet paklausīgs kā gudrs suns, kam saimniece teikusi, ka viņš nedrīkst iet viņai līdzi pastaigāties. Kādu svētdienu, kad dāma, kā parasti, viņu piesēja un bija jau pusceļā, viņai pēkšņi izklausījās, ka uz līkumotās meža taciņas viņai aiz muguras nobrīkšķējis zars. Dāma atskatījās un šausmās sastinga, redzot lāci, kas drāzās viņai pakaļ. Lāču kustības izskatās stipri lēnas, bet patiesībā viņi lumpačo ātrāk par rikšojošu zirgu. Vienā mirklī lācis bija dāmu panācis elsdams un pūzdams, lai čāpotu savā parastajā vietā viņai pa pēdām kā suns. Dāma bija ļoti dusmīga, jo viņa jau tā nokavējās uz pusdienām, viņai nebija laika aizvest lāci atpakaļ uz mājām, negribējās arī ņemt viņu līdzi pie māsas, un bez tam nepaklausīdams — noraudamies no ķēdes — lācis bija slikti uzvedies. Bargā balsī un draudēdama ar saulessargu, dāma pavēlēja lācim iet tūlīt atpakaļ. Lācis uz brīdi apstājās, noskatījās uz viņu ar savām prātīgajām ačelēm un atkal apošņāja viņu. Kad dāma vēl ieraudzīja, ka viņš arī pazaudējis savu jauno kakla siksnu, viņa galīgi noskaitās un tā iesita viņam ar saulessargu pa degunu, ka pārlauza kātu uz pusēm. Lācis atkal apstājās, nopurināja galvu un vairākas reizes atpleta savu lielo muti, it kā gribēdams kaut ko sacīt. Tad viņš apgriezās un sāka lumpačot pa to pašu taciņu atpakaļ, brīžiem apstādamies un atskatīdamies uz dāmu, līdz beidzot pazuda no acīm. Kad dāma vakarā pārnāca mājās, viņš sēdēja savā parastajā vietā pie būdas un izskatījās pavisam nobēdājies. Dāma vēl arvien bija dusmīga, gāja viņam klāt un sāka bargā balsī rāties, sacīdama, ka nu viņš nedabūs ne ābolu, ne vakariņas un vēl divas dienas viņam būs jāsēž pie ķēdes. Vecā ķēkša, kas mī\ēja lāci tikpat kā savu dēlu, pārskaitusies izskrēja no virtuves.

— Ko jūs viņu lamājat, saimniec! — ķēkša sauca.

— Lācis visu dienu bija labs kā zelta gabaliņš, lai Dievs viņu svētī! Viņš te visu laiku sēdēja kluss un mīlīgs kā eņģelis, skatīdamies uz vārtiem un gaidīdams jūs pērnākam.

Izrādījās, ka tas bijis cits lācis.

Torņa pulkstenis nosita vienpadsmit.

— Laiks gulēt, — teica grāfs. — Es liku rīt no rīta izvest mums zirgus septiņos.

— Saldu dusu un jaukus sapņus, — novēlēja grāfiene, kad gāju uz savu istabu.

Gulēt es neko negulēju, toties jo daudz sapņoju.

Leo skrāpējās pie manām durvīm sešos no rīta, un tieši septiņos mēs ar grāfu izjājām pa krāšņu vecu liepu aleju, kas veda uz mežu. Drīz bijām īsta gobu un dižskābaržu mežā, kur vietumis staltojās arī pa diženam ozolam. Mežā valdīja klusums, tikai brīdi pa brīdim dzirdējām dzeņa ritmisko klaudzināšanu, meža baloža dū-došanu, zilā dzenīša spalgos iebrēcienus vai melnā strazda sulīgo altu nodziedam savas balādes pēdējās rindas. Drīz mēs izjājām klajos, saules pārplūdinātos laukos un pļavās. Tur jau viņš bija, mans mīļais cīrulītis, neredzamu spārnu trīsām augstu gaisā turēdamies un izliedams visu savu sirdi pār zemi un debesīm dzīves skurbuma vīteros. Es skatījos uz mazo putnu un svētīju viņu atkal, kā biju jau agrāk bieži darījis ledainajos ziemeļos, kad es, toreiz vēl bērns, sēdēju un pateicīgām acīm uzlūkoju sīko, pelēko vasaras vēstnesi, beidzot juzdamies drošs, ka garā ziema nu ir galā.

— Tas ir viņa pēdējais koncerts, — sacīja grāfs. — Cīruļu laiks beidzas, drīz viņam būs jāķeras pie darba, lai izbarotu savus bērnus, un nebūs vairs vaļas dziesmām un blēņām. Jums taisnība, cīrulis ir aizrautīgākais mākslinieks no visiem putniem, viņš izdzied pašu sirdi.

— Padomājiet vien, ir taču cilvēki, kas spējīgi nogalināt šo mazo, nekaitīgo putniņu! Vajag tikai aiziet uz Ies Halles^56, un jūs redzēsit, ka tie veselām kaudzēm tiek pārdoti cilvēkiem, kam kuņģis ņem pretim cīrulīša gaļu. Cīruļu balsis piepilda ar prieku visu debesi pār mūsu galvām, bet nabaga beigtie putnēni ir tik sīciņi, ka bērns var tos paslēpt plaukstā, taču mēs rijam tos tik negausīgi, it kā mums cita nekā nebūtu, ko ēst. Mēs nodrebam, dzirdot kanibālisma vārdu vien, mēs pakaram mežoni, kam gribas ļauties šai savu senču paražai, bet mazo putnu slepkavošana un aprīšana paliek nesodīta.

— Jūs esat ideālists, manu dārgo doktor!

— Nē, kaut gan to sauc par sentimentalitāti un smīn par to. Lai smīn, cik uziet, mani tas neaizskar. Bet pieminiet manus vārdus! Nāks laiks, kad cilvēki vairs nesmīnēs, kad viņi sapratīs, ka Radītājs gan nodevis dzīvnieku pasauli mūsu žēlastībai, bet ne mūsu patvaļai: ka dzīvniekiem ir tādas pašas tiesības uz dzīvi kā mums un ka mūsu tiesības laupīt viņiem dzīvību ir stingri turamas mūsu pašaizsardzības un eksistences tiesību robežās. Pienāk laiks, kad cilvēkā izgaisīs pats slepkavošanas prieks. Kamēr tas vēl nav noticis, cilvēkam nav ne mazāko tiesību dēvēties par civilizētu būtni, viņš ir tikai barbars, ķēdes loceklis starp mežonīgajiem senčiem, kuri kāvās uz dzīvību un nāvi ar akmens cirvjiem jēla gaļas gabala dēļ, un starp nākotnes cilvēku. Zvēru nogalināšanas nepieciešamība nav apstrīdama, bet viņu bendes, lepnie mūsdienu mednieki, tad būs vienā iimenī ar miesniekiem, kuri kauj mājlopus.

— Varbūt jums taisnība, — sacīja grāfs, vēlreiz paceldams acis pret debesīm, kad mēs pagriezām zirgus un jājām atpakaļ uz pili.

Kamēr brokastojām, sulainis atnesa grāfienei telegrammu, viņa to pasniedza grāfam, un grāis izlasīja, nesacīdams ne vārda.

— Es domāju, ka jūs jau pazīstat manu brālēnu Mo-risu, — teica grāfiene. — Viņš ieradīsies uz pusdienām, ja paspēs uz to vilcienu, kas atiet četros, viņa garnizons ir Tūrā.

Jā, nu, protams, vikonts Moriss ieradās uz pusdienām. Viņš bija slaidi noaudzis, glīts puisis ar šauru, slīpu pieri, milzīgām ausīm, masīviem žokļiem un ūsām à la général de Gallillet'.

— Quel plaisir inattendu, monsieur le Svédois,2 sastapt jūs šeit un vēl tik negaidīti, patiešām!

Šoreiz viņš visžēlīgi sniedza man roku — mazu un ļenganu; šis rokas spiediens bija sevišķi nepatīkams, un pēc tā viegli varēja pateikt, ar kādu cilvēku man darīšana. Atlika vēl vienīgi dzirdēt viņa smieklus, un viņš, laiku velti netērēdams, deva man arī šo iespēju. Viņa skaļā, vienmuļā ķiķināšana pieskanēja telpu visā pusdienu laikā. Viņš tūlīt sāka stāstīt grāfienei visai piedauzīgu notikumu ar kādu dienesta biedru, kas pieķēris savu mīļāko raitnieka gultā. Abats acīm redzami jutās arvien neveiklāk, kad grāfs pārtrauca vikontu pusvārdā, sākdams stāstīt pār galdu savai sievai par mūsu rīta izjādi, par to, ka kvieši raženi noauguši, āboliņš varen biezs un ka mēs esam dzirdējuši vēlīnu cīruli dziedam savu atvadu dziesmu.

— Blēņas, — sacīja vikonts. — Viņi vēl lido apkārt bariem, vakar es vienu nošāvu, un tas bija smalkākais šāviens manā mūžā, jo mazais ērms neizskatījās neko lielāks par taureni.

Asinis iesitās man sejā, es sasarku līdz ausīm, bet abats laikā apvaldīja mani, uzlikdams plaukstu uz mana ceļgala.

— Jūs esat necilvēks, Moris, — teica grāfiene. — Nošaut cīrulīti!

— Un kāpēc lai es nešautu cīruļus? Gaiss ir pilns cīruļu, un bez tam viņi ir lielisks mērķis, ikdienas treniņam, manuprāt, nav nekā labāka par cīruļiem, varbūt vienīgi bezdelīgas. 2.iljeta, dārgā, jūs taču zināt, ka esmu pulka labākais šāvējs, un, ja es katru dienu netrenētos, tad drīz vien ierūsētu. Par laimi, ap musu kazarmām mitinās milzums bezdelīgu, mūsu staļļu pažobelēs ir simtiem ligzdu, bezdelīgas patlaban baro savus perējumus un visu laiku šaudās turp un atpakaļ gar manu logu. Tā man ir lieliska rīta izklaidēšanās, es ņemu viņas uz grauda, pat neizejot no istabas. Vakar es saderēju ar Gastonu uz tūkstoš frankiem, ka notriekšu sešas ņo desmit, un, tici vai netici, es notriecu astoņas! Nav nekā labāka ikdienas treniņam par bezdelīgām! Es vienmēr esmu teicis, ka tāds treniņš noteikti būtu jāorganizē visās Écoles de Tir^57. — Viņš uz brīdi apklusa, uzmanīgi skaitīdams lāses, ko pilināja savā vīna glāzē no mazas zāļu pudelītes.

— Vispār, Ziljeta, neesi zostiņa un brauc man rīt līdzi uz Parīzi, tev vajag drusku uzdzīvot pēc garajām nedēļām, ko tu esi pavadījusi viena pati šajā nomaļajā kaktā. Tas būs varens skats, spožākais turnīrs, kāds jebkad bijis, tur būs labākie strēlnieki no visas Francijas, un — tik tiešām, kā mani sauc par Morisu! — tu redzēsi republikas prezidentu pasniedzam zelta medaļu tavam brālēnam. Mēs paēdīsim jaukas vakariņas Café Anglais, un pēc tam es aizvedīšu tevi uz Palais Royal noskatīties «Une nuit de noces»1. Tā ir briesmīgi jauka luga, ļoti jautra, patiešām, esmu to redzējis jau četras reizes, bet mīļuprāt noskatītos vēlreiz kopā ar tevi. Gulta stāv skatuves vidū ar mīļāko pagultē, un līgavainis, kas ir vecs ...

Grāfs, acīm redzami sapīcis, deva zīmi savai sievai, un mēs cēlāmies no galda.

— Es nekad nevarētu nošaut cīruli, — grāfs sausi izmeta.

— Nē, Robert, nē, — ierēcās vikonts, — es zinu, ka tu nevarētu, tu nošautu garām!

Es uzgāju savā istabā, gandrīz vai raudādams no apspiesta niknuma un no kauna, ka esmu to apspiedis. Kamēr saliku savu ceļasomu, istabā ienāca abats. Lūdzu, lai viņš pasaka grāfam, ka mani izsauca uz Parīzi un biju spiests aizbraukt ar nakts vilcienu.

— Negribu vairs ne acīs redzēt šo nolādēto kustoni, citādi ietriekšu to nekaunīgo monokli viņa tukšajā pauri!

— Labāk būs, ja jūs neko tādu pat nemēģināsit, jo viņš jūs nogalinās uz vietas. Tā ir tīra patiesība, ka viņš ir slavens šāvējs, es pat nezinu, cik divkauju viņam bijis, viņš vienmēr meklē ķildas, un viņam ir visai neķītra mēle. Viss, ko es jums lūdzu, ir turēt sevi rokās trīsdesmit sešas stundas. Viņš rītvakar aizbrauks uz Parīzes turnīru, un, starp mums runājot, lai man atļauts piebilst, ka es būšu tikpat priecīgs kā jūs, redzēdams viņu aizbraucam.

— Kāpēc?

Abats neatbildēja.

— Nu, tad es jums pateikšu, kāpēc. Tāpēc, ka viņš ir iemīlējies savā māsīcā, jums viņš pretīgs, un jūs viņam neuzticaties.

— Ja nu jūs, Dievs vien zina kā, esat uzminējis patiesību, es labāk pateikšu, ka vikonts gribēja viņu precēt, bet viņa bildinājumu noraidīja. Par laimi, grāfienei viņš nepatīk.

— Bet grāfiene baidās no viņa, un tas ir pat sliktāk,

— Grāfam ļoti nepatīk vikonta draudzība ar grāfieni, un tāpēc viņš negribēja, ka grāfiene paliek Parīzē, kur vikonts vienmēr pavada viņu uz viesībām un teātriem.

— Es neticu, ka viņš rīt aizbrauks.

— Noteikti aizbrauks, viņš ir pārāk iededzies pēc savas zelta medaļas, ko droši vien arī saņems, jo viņš patiešām ir izcils šāvējs.

— Vēlos, kaut es tāds būtu, es nošautu šo lopu, atriebjot bezdelīgas. Vai jūs nepazīstat viņa vecākus? Man liekas, tur kaut kas nav bijis kārtībā.

— Viņa māte bija vācu grāfiene un Joti daiļa, savu glīto ārieni viņš mantojis no mātes, bet, cik nojaušu, tās bijušas visai nelaimīgas laulības. Viņa tēvs ļoti dzēra un bija pazīstams kā dīvains un ātri aizkaitināms cilvēks. Beigās viņš gandrīz pavisam sajuka prātā. Ir cilvēki, kas apgalvo, ka viņš izdarījis pašnāvību.

— No sirds ceru, ka dēls sekos viņa piemēram — un, jo ātrāk, jo labāk. Un no ārprāta viņš arī nav neko tālu.

— Jums taisnība, vikonts patiešām ir daudzējādā ziņā ļoti savāds. Kaut ari viņš ir vesels kā zirgs, tomēr visu laiku raizējas par savu veselību un dzīvo nepārtrauktās bailēs, ka viņam var pielipt visas iespējamās slimības. Kad viņš te pēdējo reizi ciemojās un dārznieka dēls saslima ar tīfu, viņš tūlīt aizbēga. Viņš visu laiku dzer zāles, jūs droši vien pamanījāt, ka viņš ieņēma kaut kādus pilienus pie vakariņu gaida.

— Jā, jo tas bija vienīgais brīdis, kad viņš turēja muti.

— Viņš vienmēr uzmeklē jaunus ārstus, diemžēl jūs viņam nepatīkat, citādi es varētu galvot, ka jums rastos jauns pacients ... Par ko jūs tik gardi smejaties?

— Par jocīgu domu, kas nupat iešāvās prātā. Ja cilvēks ir noskaities, tad nekas nelīdz labāk par krietnu izsmiešanos! Jūs redzējāt, kāds es izskatījos, kad jūs ienācāt manā istabā. Priecājieties — viss ir atkal kārtībā, un es esmu vislabākajā omā. Esmu pārdomājis, šovakar nebraukšu projām. Iesim lejā un pievienosimies kompānijai smēķējamā istabā. Es apsolu, ka uzvedīšos, cik labi vien protu.

Vikonts gluži sasarcis stāvēja pie liela spoguļa, nervozi raustīdams savas ūsas à la général de Galliffet. Grāfs sēdēja pie loga un lasīja «Figaro».

— Quel plaisir inattendu redzēt jūs šeit, monsieur le Suédois! — noņirdzās vikonts, ciešāk iespiezdams monokli, it kā vēlēdamies redzēt, cik daudz es spēšu izturēt. — Ceru, ka šeit neviens nav saslimis ar ko-lītu?

— Pagaidām vēl ne, bet, kā būs tālāk, nevar zināt.

— Cik saprotu, jūsu specialitāte ir kolīts, un patiešām žēl, ka neviens cits, rādās, neko nezina par šo ārkārtīgi interesanto slimību, jūs acīmredzot turat savu sveci zem pūra. Varbūt jūs būtu tik laipns un pastāstītu man, kas ir kollts? Vai tas ir lipīgs?

— Nē, šī vārda parastajā nozīmē — nav.

— Vai tas ir bīstams?

— Nē, ja to laikus atklāj un pienācīgi ārstē.

— Ja ārstējat jūs, vai ne?

— Seit es neesmu ārsts, grāfs bija tik laipns, ka ielūdza mani kā savu viesi.

— Patiešām! Bet kas notiks ar jūsu daudzajiem pa* cientiem Parīzē, kamēr jūs esat projām?

— Domāju, ka viņi atveseļosies.

— Esmu drošs par to, — vikonts dārdoši iesmējās.

Man vajadzēja pāriet pāri istabai, apsēsties pie abata

un paņemt avīzi, lai savaldītos. Vikonts nervozi skatījās pulkstenī uz kamīna malas.

— Iešu augšā uz vedīšu Ziljetu pastaigāt pa parku, žēl sēdēt istabās, kad ārā tik skaista mēnesnīca.

— Mana sieva aizgāja gulēt, — grāfs no sava krēsla sausi iebilda, — viņa nejutās labi.

— Tad kāda velna pēc jūs man neteicāt tūlīt? — vikonts nikni iebrēcās, ieliedams sev vēl vienu glāzi brendija ar sodu.

Abats lasīja «Journal des Débats», bet es manīju, ka viņš nenolaiž no mums viltīgās vecās acis.

— Kas jauns, abata kungs?

— Es patlaban lasu par turnīru, ko parīt atklās «La Société du Tir de France»[58], prezidents esot apsolījis uzvarētājam zelta medaļu.

— Saderam uz tūkstoš frankiem, ka tā būs mana, — kliedza vikonta, cirzdams dūri pret savām platajām krūtīm, — ja vien Parīzes naktsvilciens rīt neies bojā dzelzceļa katastrofā vai, — viņš piebilda, ņirdzīgi pavērdamies manī, — vai arī man nepiemetīsies kolīts.

— Liec nost brendiju, Moris, — teica grāfs, — tu jau tā esi dzēris vairāk, nekā vajadzīgs, tu esi saoùl comme un Polonais^2!

— Galvu augšā, doktor Kolīt, — irgojās vikonts, — neesiet tik drūms! Iedzeriet brendiju ar sodu, gan jau arī jums kas gadīsies. Man ļoti žēl, ka nevaru jums pakalpot, bet kāpēc jūs neķeraties pie abata, kas vienmēr žēlojas par savām aknām un kuņģi? Abata kungs, kāpēc jūs nedarāt to prieku doktoram Kolītam, vai tad jūs neredzat, ka viņš ilgoties ilgojas paskatīties uz jūsu mēli?

Abats joprojām lasīja savu «Journal des Débats», neteikdams ne vārda.

— Jūs nerādāt? Un kā tad tu, Robert? Tu biji tā sabozies pie vakariņu galda. Kāpēc tu neparādi zviedram mēli? Esmu pārliecināts, ka tev ir kolīts. Tu negribi pakalpot doktoram? Nē? Ko lai dara, doktor Kollt, jums nav laimes. Bet, lai uzlabotu jūsu garastāvokli, es parādīšu jums savējo, skatieties, cik uziet.

Viņš izbāza mēli un, velnišķīgi ņirgdams, rādīja to man, atgādinot kādu no Parīzes Dievmātes katedrāles notekcauruļu fantastiskajām rīklēm.

Es piecēlos uz uzmanīgi nopētīju viņa mēli.

— Jums ir ļoti nelāga mēle, — es zīmīgi teicu pēc krietna klusuma brīža, — ļoti nelāga mēle! — Viņš mirklī apsviedās un sāka pētīt savu mēli spogulī — pretīgu, apķepušu nelabojama smēķētāja mēli. Es saņēmu viņa roku un sāku skaitīt pulsu, drudžaini strauju no izdzertās šampanieša pudeles un trim brendijiem ar sodu.

— Jūsu pulss ir ļoti ātrs, — es teicu.

Es uzliku plaukstu uz viņa slīpās pieres.

— Galva sāp?

— Nē.

— Rīt no rīta pamostoties, galvassāpes bus, pavisam noteikti.

Abats nolika savu «Journal des Débats».

— Atpogājiet bikses, — es stingri pavēlēju.

Viņš neapzināti paklausīja rātns kā jēriņš.

Es spēji uzsitu vikontam pa diafragmu, un viņš sāka žagoties.

— A, — es teicu. Cieši lūkodamies viņam acīs, lēni sacīju: — Paldies, tas bija viss.

Grāfs nolika savu «Figaro».

Abats, muti pavēris, izslēja rokas pret debesīm. Vikonts apstulbis un mēms stāvēja manā priekšā.

— Aizpogājiet bikses! — es pavēlēju. — Un iedzeriet brendiju ar sodu, jums tas būs nepieciešams! — Viņš paklausīgi aizpogāja bikses un vienā paņēmienā izdzēra brendiju ar sodu, ko es viņam pasniedzu.

— Uz jūsu veselību, monsieur le vicomte— es teicu, paceldams savu glāzi pie lūpām, — uz jūsu veselību!

Viņš noslaucīja sviedrus no pieres un atkal pagriezās pret spoguli, lai paskatītos uz savu mēli. Viņš izmisigi mēģināja smieties, kas, protams, neizdevās.

— Vai jūs gribat ar to teikt, ka ... vai jūs domājat... vai jūs gribat teikt...

— Es neko nedomāju sacīt, es neko neesmu teicis, es neesmu jūsu ārsts.

— Bet ko man darīt? — viņš stomījās.

— Ejiet gultā, un, jo ātrāk, jo labāk, citādi jūs vajadzēs nest. — Es piegāju pie kamīna un pašķindināju zvaniņu.

— Vediet vikontu uz viņa istabu, — es teicu sulainim,

— un pasakiet kambarsulainim, lai tūlīt apgulda viņu gultā.

Smagi balstīdamies uz sulaiņa rokas, vikonts streipuļoja uz durvīm.

Nākamajā rītā es viens pats izjāju brīnumjaukā pastaigā, un augstu debesīs atkal vīteroja cīrulis, dziedādams savu rīta himnu saulei.

— Es atriebu tavu brāļu nāvi, — sacīju cīrulim. — Un arī par bezdelīgām mēs vēl padomāsim.

Kad mēs ar Leo sēdējām un brokastojām manā istabā, pie durvīm atskanēja klauvējiens un ienāca bikls, ma/s vīriņš, visai pieklājīgi mani sveicinādams. Tas, izrādījās, bija ciema ārsts, kas teicās atnācis apliecināt savu cieņu Parīzes kolēģim. Es jutos ļoti glaimots, lūdzu viņu piesēsties un uzsmēķēt cigareti. Viņš sāka man stāstīt par interesantākajiem slimību gadījumiem, kādi viņam pēdējā laikā bijuši, līcfz saruna kļuva garlaicīga un viņš piecēlās, lai ietu.

— Starp citu, pagājušo nakti mani izsauca pie vikonta Morisa, un nupat es atkal biju pie viņa.

Es izteicu nožēlu, dzirdot, ka vikontam bijis slikti, bet ceru, ka nekā nopietna nav, jo man bija tas prieks iepriekšējā vakarā redzēt vikontu pie vakariņu galda veselu un mundru.

— Nezinu, — sacīja ārsts, — gadījums ir diezgan neskaidrs, man liekas, drošāk būtu nesteigties ar tiešu diagnozi.

— Jūs esat pieredzējis cilvēks, mon cher confrère,[59] protams, jūs taču neļāvāt viņam celties.

— Nu protams. Diemžēl vikontam rit jābrauc uz Parīzi, bet tas, protams, ir izslēgts.

— Protams, protams! Vai viņš ir skaidrā?

— Jā, gandrīz.

— Tieši tik, cik no viņa var gaidīt, ja nemaldos.

— Taisnību sakot, sākumā es domāju, ka viņam ir tikai vienkārši gremošanas traucējumi, bet viņš pamodās ar asām galvassāpēm, un tagad tām pievienojusies nepārtraukta žagošanās. Viņš izskatās nožēlojami, un viņam pašam šķiet, ka viņš ir saslimis ar kolītu. Jāatzīstas, ka es nekad neesmu ārstējis kolītu, gribēju dot viņam rīcineļļu, jo viņam ir ļoti nelaba mēle, bet, ja kolīts ir kaut kas apendicītam līdzīgs, tad man liekas, labāk atturēties no rīcineļļas. Kā jūs domājat? Viņš visu laiku skaita sev pulsu vai pēta spogulī mēli. Tas izklausās savādi, bet viņš jutās ļoti izsalcis un bija satracināts, kad es neļāvu viņam ieturēt brokastis.

— Jums pilnīga taisnība, labāk būt stingram un, drošs paliek drošs, nākamās divas diennaktis dzert tikai ūdeni.

— Tieši tā.

— Ne jau nu man dot jums padomus, jo skaidrs, ka jūs savu darbu pārzināt, bet es nesaprotu jūsu šaubas par rīcineļļu. Es jūsu vietā iedotu viņam krietnu dozu, nav ko knapināties, trīs ēdamkarotes rīcineļļas viņam nāks tikai par labu.

— Vai patiesi jūs domājat — veselas trīs ēdamkarotes?

— Jā, vismaz, un pats galvenais — neko ēdamu, vienīgi ūdeni.

— Tieši tā.

Man ļoti patika šis lauku ārsts, un mēs šķīrāmies kā lieli draugi.

Pēcpusdienā grāfiene veda mani viesos, lai es varētu apliecināt savu cieņu marķīzei Duarjērai. Brīnišķīgs brauciens pa ēnainām gatvēm, kur vidžināja putni un sanēja kukaiņi. Grāfiene likās apnikusi mani ķircināt, bet viņa bija saulainā noskaņojumā un šķita ne mazākā mērā neraizējamies par sava brālēna pēkšņo slimību. Marķīze jūtoties lieliski, tikai pirms nedēļas bijis šausmīgs tracis, jo pēkšņi pazudis Lulū, visa saime sacelta kājās un augu nakti viņu meklējusi. Marķīze neesot ne uz brīdi acis aizvērusi, bijusi pilnīgā sabrukumā, kad Lulū pēcpusdienā atgriezies ar pārplēstu ausi un gandrīz no do'-buma izrautu aci. Marķīze tūlīt telegrafējusi veterinārārstam Tūrā, un tagad Lulū esot atkal vesels. Marķīza oficiāli iepazīstināja mūs ar Luiū. Vai es jebkad esot redzējis tik skaistu suni? Nē, nekad.

— Kā, — pārmetoši ieņurdējās Lulū, — jūs, kas izliekaties tik Joti mīlam suņus, tagad te runājat, ka nepazīstat mani? Vai tad jūs neatceraties, kā izvilkāt mani no tās šaušalīgās suņu tirgotavas, kura ...

Vēlēdamies ievirzīt sarunu citā gultnē, es padevu viņam roku apošņāšanai. Viņš aprāvās un sāka rūpīgi apostīt katru pirkstu pēc kārtas.

— Jā, protams, es pavisam skaidri saožu, ka tā ir tieši jūsu smaka. Es atceros to gluži labi no pēdējās reizes suņu veikalā, un jāatzīstas, ka man jūsu smaka it labi patīk... Ah! — Viņš dedzīgi ošņāja tālāk. — Pie svēi i Roko, visu suņu aizstāvja, es saožu kaulu, lielu kaulu! Kur ir tas kauls? Kāpēc jūs to nedevāt man? Šie dumjie cilvēki nekad nedod man kaulu, viņi iedomājas, ka mazam sunītim tas kaitē, vai nav muļķi! Kam jūs atdevāt kaulu? — Vienā lēcienā viņš ieklupa man klēpi, ošņādams vēl negantāk. — Nē, patiesi! Cits suns! L!n tikai suņa galva! Liels suns! Milzīgs suns, no mutes kaktiņiem pil siekalas! Tas varētu būt sanbernārs! Es esmu mazs sunītis, es reizēm mokos ar aizdusu, bet sirds man ir īstajā vietā, baiļu es nepazīstu, un labāk pasakiet tam jūsu lielajam zilonim, lai viņš iet savu ceļu un nenāk par tuvu man vai manai saimniecei, citādi es viņu aprīšu dzīvu! — Viņš nicīgi ošņāja tālāk. — Sprata biskvīti! Ak, tad tie tev bija pēdējo reizi vakariņās, tu lielais, vulgārais lops, man ir nelabi, jau paožot vien šos pretīgos, cietos cepumus, ko man spieda ēst suņu veikalā! Nepiedāvājiet man Sprata biskvītus, paldies! Es labāk ēdu Alberta biskvītus un medusraušus vai krietnu šķēli no tās mandeļu kūkas uz galda. Sprata biskvīti! — Viņš ierausās atpakaļ savas saimnieces klēpī tik ātri, cik ļāva viņa īsās, resnās kājeles.

— Atnāciet vēl, pirms aizbraucat uz Parīzi, — teica laipnā marķīze.

— Jā, atnāciet gan, — sēca Lulū, — jūs galu galā nemaz neesat tik slikts cilvēks. Paklausieties, — Lulū mirkšķināja man, kad es piecēlos, lai ietu, — rītvakar bus pilnmēness, es jūtos tāds nemierīgs un neatteiktos no mazas izklaidēšanās. — .Viņš viltīgi piemiedza aci.

— Starp citu, vai te kaimiņos nedzīvo kāda maza mopšu dāmiņa? Tikai nesakiet manai saimniecei, viņa jau tādas lietas nesaprot... Galu galā augums nav svarīgs, ļaunākajā gadījumā var iztikt ar jebkuru.

Jā, Lulū nojauta nepievīla — bija spoža mēnesnīca. Es nemīlu mēnesi, Sis noslēpumainais svešinieks laupījis pārāk daudz miega manām acīm un sačukstējis pārak daudz sapņu man ausīs. Nekas noslēpumains vairs nepiemīt starainajai dienas dievībai, kas dod dzīvību un gaismu mūsu tumšajai pasaulei un vēl arvien vēro mūs ar savu spožo aci, kad citi dievi, gan tie, kas valdījuši Nīlas krastos, gan tie, kas Olimpā, gan tie, kas Valhallā, sen jau nogrimuši nebūtībā. Bet neviens neko nezina par mēnesi, zvaigžņotās debess bālo klaidoni, kas blenž uz mums no tāluma ar savu bezmiedzīgo, auksti mirgojošo aci un zobgalīgo smīnu.

Grāfam nebija nekādu iebildumu pret mēnesnīcu, ja vien viņš pēc vakariņām varēja palikt smēķējamā istabā, kūpināt cigāru un lasīt «Figaro». Grāfiene mīlēja mēnesnīcu. Viņa mīlēja noslēpumaino mijkrēsli, mīlēja mēness nakšu rēgainos sapņus. Viņai patika klusi gulēt laivā un skatīties augšup zvaigznēs, kamēr es lēni īros pāri ezeram. Viņai patika klejot zem vecajām parka liepām, kuru lapotnes brīžiem pārlija ar sudrabotu gaismu, brīžiem ietinās tik melnā tumsā, ka viņai vajadzēja pieķerties man pie rokas, lai atrastu ceļu. Viņai pitika sēdēt uz vientuļa sola un nekustīgām acīm raudzīties mēmajā naktī. Brīžiem viņa ierunājās, bet reti, un viņas klusēšana man bija tikpat mīļa kā viņas vārdi.

— Kāpēc jums nepatīk mēnesnīca?

— Nezinu. Laikam jau tāpēc, ka baidos.

— No kā jūs baidāties?

— Nezinu. Ir tik gaišs, ka es redzu jūsu acis kā divas spožas zvaigznes, un tomēr tik tumšs, ka baidos apmaldīties. Esmu svešinieks šajā sapņu zemē.

— Dodiet man roku, un es rādīšu jums ceļu. Es biju iedomājusies, ka jūsu roka ir ļoti stipra, kāpēc tā dreb? Jā, jums taisnība, tas ir tikai sapnis, nerunājiet, lai to neaiztrauktu! Klausieties! Jūs dzirdat — tā ir lakstīgala.

— Nē, tas ir kāds cits putniņš.

— Bet es saku, tā ir lakstigala, nerunājiet! Klausieties!

Klausieties!

Ziljcta iedziedājās savā maigajā balsi, glāsmainā kā nakts vējš koku lapās.

Non, non, ce n'est pas le lour,

Ce n esas pat l'alouette,

Dont Ies chanls ont Irappi ton oreille inquičtte,

C'est le rossignol Messagei de l'amour.1

— Nesakiet neko! Nesakiet!

Pār mūsu galvām kokā, draudīgi brīdinot, iebrēcās pūce. Grāfiene pielēca kājās ar baiļu kliedzienu. Atpakaļ mēs gājām klusēdami.

— Ar labu nakti! — teica grāfiene, kad mēs vestibilā šķīrāmies. — Rīt būs pilnmēness. A demain.2

Leo mēdza gulēt manā istabā, tas bija liels noslēpums, un mēs abi jutāmies vainīgi par to.

— Kur tu biji, un kāpēc esi tik bāls? — jautāja Leo, kad mēs zagāmies augšā pa kāpnēm. — Visas ugunis pili jau nodzēstas, un visi ciema suņi apklusuši. Jābūt ļoti vēlai stundai.

— Es biju tālu projām, dīvainā noslēpumu un sapņu pilnā zemē, un gandrīz nomaldījos no ceļa.

— Es jau biju nolicies gulēt savā būdā, kad pūces brēciens mani pamodināja, īstajā brīdī, lai es paspētu iesprukt vestibilā, tev pārnākot.

— Arī mani tas pamodināja īstajā brīdī, Leo. Tev patīk pūces?

— Nē, — atbildēja Leo, — tad jau labāk kāds jauns fazāns, es nupat kā vienu apēdu, ieraudzīju viņu skrienam mēnesnīcā taisni man gar degungalu. Es zinu, ka to nedrīkst darīt, bet nespēju pārvarēt kārdinājumu. Tu taču nenosūdzēsi mani mežsargam, vai ne?

— Nē, mans draugs, un tu nenosūdzēsi mani virssu-lainim, ka mēs tik vēlu pārnācām?

— Protams, ne.

— Leo, vai tu vismaz nožēlo, ka esi nozadzis jauno fazānu?

— Pūlos nožēlot.

— Bet tas nav viegli, — es teicu.

— Nē, — nomurmināja Leo, aplaizīdams lūpas.

— Leo, tu esi zaglis un ne jau vienīgais šajā namā, un vēl tu esi slikts sargs! Tu, kas esi šeit, lai atvairītu zagļus, kāpēc tu tagad nemodini savu saimnieku ar visskaļāko riešanu, bet sēdi te un skaties uz mani ar tik draudzīgām acīm?

— Tur es neko nevaru darīt. Tu man patīc.

— Leo, mans draugs, pie visa vainīgs tas miegainais nakts sargs, kas blandās tur augšā pa debesīm! Kāpēc viņš nepavērš savu apaļo laternu uz tumšajiem darza stūrīšiem, kur zem vecām liepām ir soliņi, bet uzmauc mākoņu naktsaubi plikajā paurī un pamet naktssarga darbu savas vecās draudzenes — pūces ziņā? Bet varbūt viņš tikai izliekas aizmidzis un visu laiku lūr uz mums ar savas Jaunās acs kaktiņu, blēdīgais vecais grēcinieks, sagrabējušais donžuāns, kas cienīgi staigā starp zvaigznēm kā le vieux marcheur^60 bulvāros, pārāk sačākstējis, lai mīlētu pats, bet vēl arvien priecīgs redzēt, kā citi dara muļķības.

— Daži apgalvo, ka mēness esot daiļa jauna dāma, — sacīja Leo.

— Netici tam, draudziņ! Mēness ir izģindusi vecmeita, kas no tālienes uzglūn ar savu nodevīgo aci mirstīgās mīlas nemirstīgajai traģēdijai.

— Mēness ir spoks, — sacīja Leo.

— Spoks? Kas tev to teica?

— Kāds mans sencis Svētā Bernāra kalnu pārejā pirms gadu gadiem dzirdējis to no veca lāča, bet tas no Ata Trolla, kurš savukārt dzirdējis to no paša Lielā Lāča, visu lāču pavēlnieka. Jo viņi taču visi baidās no mēness tur, augšā, debesīs! Kas tad par brīnumu, ka mēs, suņi, ba>i-dāmies un rejam uz mēnesi, un pat spožais Sīriuss, Suņu Zvaigzne, visu suņu ceļvede, nobāl, kad šis spoks izlien no sava kapa un paceļ no tumsības draudīgo vaigu. Vai tad tu domā, ka esi vienīgais šeit uz zemes, kas nevar gulēt, kad mēness spīd? Arī visi meža zvēri, visa dzīvā radība, kas rāpo un lodā pa mežiem un laukiem, pamet savus nidzeņus un klīst apkārt bailēs no tā ļaunajiem stariem. Droši vien tu būsi cieši skatījies uz kaut ko citu šonakt parkā, j» citādi būtu gan pamanījis, ka tas ir spoks, kas visu laiku jūs vēro. Tam patīk ielīst zem veca parka liepām, rēgoties pils vai baznīcas drupās, klejot pa vecām kapsētām un noliekties pār katru kapu, lai izlasītu mirušā vārdu. Tam patīk stundām sēdēt un ar tēraud-pelēkām acīm blenzt sniegoto lauku pamestībā, kas klājas pār mirušo zemi kā līķauts, vai pašķielēt guļamista* bas logā, lai izbiedētu gulētāju ar briesmīgu sapni.

— Pietiek, Leo, nerunāsim vairāk par mēnesi, citādi mēs šonakt ne aci neaizvērsim, man jau tā šermuļi skrien pa kauliem! Novēli man labu nakti, draugs, un iesim gulēt.

— Tikai aiztaisi slēģus labi cieši, jā? — sacīja Leo.

— Jā, to es daru vienmēr, kad spīd mēness.

Kad mēs nākamajā rītā ēdām brokastis, es teicu Leo, ka man nekavējoties jāatgriežas Parīzē, tā būs drošāk, jo šonakt atkal spīdēs mēnesnīca un man ir divdesmit seši gadi, bet viņa saimniecei divdesmit pieci — jeb vai tomēr divdesmit deviņi? Leo redzēja mani kravājam čemodānu, un katrs suns zina, ko tas nozīmē. Es nokāpu lejā pie abata, sastāstīju viņam parastos melus, ka esmu izsaukts uz svarīgu konsultāciju un ka man jāaizbrauc no šejienes ar rīta vilcienu. Abats sacīja, ka viņam ļoti žēl. Grāfs, kas jau kāpa seglos, lai dotos rīta izjādē, ari teica, ka viņam ļoti žēl, un, protams, bija pilnīgi izslēgts, ka mēs traucētu grāfienes miegu tik agrā stundā. Bez tam es drīz atgriezīšos.

Braucot uz staciju, es sastapu savu jauno draugu, ciema ārstu, kas divričos atgriezās no rīta vizītes pie vikonta. Pacients jūtoties ļoti nomākts un brēcot pēc barības, bet ārsts stingri palicis pie sava un atļāvis dzert vienīgi ūdeni, brīdinādams, ka citādi neuzņemsies nekādu atbildību. Sautējoša komprese uz vēdera un ledus pūslis uz galvas esot mainīti visu nakti, lai gan tas ļoti traucējis pacienta miegu. Vai es varētu vēl kaut ko ieteikt?

Nē, es biju pārliecināts, ka vikonta ārstēšana ir drošās rokās. Varbūt, ja slimnieka stāvoklis nemainās, dažādības pēc pamēģināt ledus pūsli likt uz vēdera un sautējošu kompresi uz galvas.

Cik ilgi, pēc manām domām, ja nesāksies komplikācijas, vajadzētu slimnieku paturēt gulta?

•— Vēl vismaz nedēļu, kamēr beigsies pilnmēness naktis.

Garā diena bija galā. Priecādamies, ka esmu atkal Vil-jēra avēnijā, es tūlīt likos gultā. Nejutos diez cik labi un lauzīju galvu, vai neesmu iedzīvojies nelielā drudzī, bet ārsti paši nekad nesaprot, vai viņiem ir drudzis vai nav. Biju tik noguris, ka aizmigu uzreiz. Nezinu, cik ilgi biju gulējis, kad pēkšņi sāku just, ka neesmu vairs istabā viens. Es atvēru acis un ieraudzīju logā bālu seju, kas blenza manī ar tukšiem acu dobumiem — jo biju aizmirsis pievērt slēģus. Kaut kas lēni un klusi ielīda istabā un pāri grīdai izstiepa uz gultas pusi garu, baltu, milzīga astoņkāja tausteklim līdzīgu roku.

— Tātad pēc visa, kas bijis, tu gribētu atgriezties pilī? — tas noņirdzās ar savu bezzobu muti un bezasiņu lūpām. — Kas tā bija par jauku un mīlīgu nakti zem liepām, vai ne, ar mani vedējtēva lomā un lakstīgalu kori ap jums? Lakstīgalas augustā! Jūs patiešām esat bijuši tālu no šīs pasaules, jūs divi! Un šonakt tu vēlētos būt tur atkal, vai ne? Lai noliek, ģērbies ciet un ķeries pie mana baltā stara, ko tu tik pieklājīgi nosauci par astoņkāja taustekli, nepaies ne minūte, kad es nogādāšu tevi atpakaļ zem liepām, mana gaisma skrien tikpat ātri kā tavi sapņi.

— Es vairs neko nesapņoju, esmu pilnīgi pamodies un nekur negribu atgriezties, tu, Mefistoleļa viepli!

— To tu tikai sapņo, ka esi pilnīgi pamodies, to arī! Un tu vēl neesi izsmēlis savu muļķīgo apvainojumu un lamu krājumu! Mefistofeļa vieplis! Tu nosauci mani arī par vieux marcheur, donžuānu un spiegojošu vecmeitu! Jā, es tevi izspiegoju pagājušo nakti parkā un gribētu zināt, kurš no mums abiem ir donžuāns, ja vien neprasi, lai es dēvētu tevi par Romeo! Pie velna, viņam tu gan nelīdzinies! Aklais muļķis — tas būtu tev īstais vārds, muļķis, kurs neredz pat to, ko tas kustonis, tavs suns, redz un saprot — ka man nav ne vecuma, ne dzimuma, ne dzīvības, ka esmu tikai spoks.

— No kurienes tu nāc?

— No aizsaules. Sargies no spokiem! Labāk paturi pie sevis šos apvainojumus, citādi sitīšu tevi ar aklumu, mana smalkā stara dzirksts mirstīgo acīm ir nāvīgāka par paša saules dieva zeita bultu. Šis ir mans pēdējais brīdinājums tev, ķecerīgais sapņotāj! Austrumu pusē jau sāk svīst gaisma, man jaatgriežas savā kapā, jo citādi neredzēšu ceļu. Esmu vecs un noguris. Domā, tas ir kāds vieglais darbs — staigāt apkārt cauru nakti, kad visi citi jau pie miera? Tu saki, ka esmu ļauns un drūms. Bet domā, ka viegli būt priecīgam, visu mūžu dzīvojot kapā, ja to vispār var saukt par dzīvošanu, kā to dara dažs labs no jums, mirstīgajiem. Kādu dienu tu gulsies savā kapā, tāpat kā zeme, pa kuru tu staigā, jo, līdzīgi tev, arī tā lemta nāvei.

Es skatījos spoka vaigā un pirmoreiz ieraudzīju, cik vecs un noguris viņš ir, un man būtu viņa kļuvis gandrīz vai žēl, ja viņš nedraudējis sist mani ar aklumu, un šie draudi atkal iesvēla mani niknumu.

— Taisies, ka tiec, vecajs, īgnais kapraci, — es kliedzu, —* šeit tev nekāds darbs neatradīsies, es esmu dzi-vibas pilns!

— Vai tu zini, — viņš ieņirdzās, atlīdis pie gultas un uzlicis garo, balto roku man uz pleca, — vai tu zini, kāpēc noliki gultā to muļķa vikontu ar ledus pūsli uz vēdera? Lai atriebtu bezdelīgas? Es zinu labāk. Tu esi blēdis, Otello! Tikai lai atturētu viņu no staigāšanas mēnesnīcā ar . ..

— Pievāc savus nagus, vecais, indīgais zirnekli, citādi es izlēkšu no gultas un tev klāsies plāni!

Es saņēmu visus spēkus, lai iekustinātu savus miegainos locekļus, un pamodos slapjš no sviedriem.

Istaba bija maigas, sudrabotas gaismas pielijuši. Pēkšņi kā zvīņas nokrita no manām apburtajām acīm, un vaļējā logā es ieraudzīju pilnu mēnesi, skaistu un rāmu, kas nolūkojās manī no dzidrajām debesīm.

Jaunavīgā dieviete Luna! Vai tu dzirdi mani nakts klusumā? Tu izskaties tik maiga un arī tik noskumusi, vai tu vari saprast bēdas? Vai vari piedot? Vari izliet pār brūcēm savas šķīstās gaismas balzamu? Vari dot aizmirstību? Pasēdi man blakus, maigā māsa, es esmu tā noguris! Liec savu vēso plaukstu uz manas kaistošās pieres un remdē nemierīgās domas! Pačuksti, ko man darīt un kurp doties, lai aizmirstu sirēnu dziesmas!

Es piegāju pie loga un ilgi skatījos, kā Nakts Karaliene min savu taku starp zvaigznēm. Es tās labi pazinu no'daudzajām bezmiega naktīm un saucu vārdā citu pēc citas: liesmainais Siriuss, Kastors un Polluks, seno jūrasbraucēju mīluļi, Arkturs, Aldebarans, Kapeila, Vega, Ka-siopeja! Un kā jel sauca šo starojošo zvaigzni tieši virs manas galvas, kas nu aicina mani ar savu rāmo, uzticīgo gaismu? Viņu es pazinu labi. Ne vienu vien nakti viņa rādīja man ceļu, kad es vadīju savu laivu pa satrakotajām jūrām, ne vienu vien dienu veda mani pa manas dzimtās puses sniegājiem un mežiem — Stella Polaris, Polārzvaigzne!

Te ir tavs ceļš, nāc uz manu gaismu, un tu glābsies!

* * *

Le docteur sera absent pendant ur. mois. Prière s'adresser à Dr. Norstrom. Boulevard Haussmarm 6Ö.[61]

VII LAPZEME

Rietošā saule jau bija noslīdējusi aiz Vasojarvi, bet diena vēl liesmoja ugunīgā gaišumā, kas, lēni sabiezējot, kļuva oranžs, tad rubmsarkans. Zeltains mijkrēslis nolaidās pār zilajiem kalniem, kur vizuļoja purpuroti sniega laukumi un spilgti dzeltensudraboti, pirmās sarmas greznoti bērzi.

Dienas darbi bija galā. Vīri atgriezās apmetnē ar laso pār pleciem, sievas ar lielām svaiga piena pilnām bērza tāss slaucenēm.

Milzīgais ziemeļbriežu ganāmpulks, ko ielenca modri suņi, sargājot no vilkiem un lūšiem, pa nakti bija sapulcināts pie apmetnes drošībā no šiem plēsoņām. Nepārtrauktie teļu brēcieni un nagu knakšķēšana, dzīvniekiem mīņājoties, pamazām norima, viss bija kluss, tikai reizēm atskanēja kāda suņa rējiens, lēļa griezīgais kliedziens vai ūpja dobjais vaids no attālajiem kalniem. Es sēdēju goda vietā — blakus pašam Turi — dūmainā teltī, Elekare, viņa sieva, iemeta ziemeļbriežu siera šķēles virs uguns pakārtā katlā un sniedza katram pēc kārtas — vispirms vīriešiem, tad sievietēm un bērniem — pa šķīvim biezas zupas, ko mēs ēdām klusēdami. Pārpalikumu sadalīja tiem suņiem, kas patlaban nesargāja ganāmpulku, tie cits pēc cita ielīda teltī un sagūlās ap uguni. Tad mēs pēc kārtas izdzērām pa tasei lieliskas kafijas, laižot apkārt divas saimniecībā esošās tasītes, pēc tam visi izvilka savas īsās pīpītes no ādas somām un sāka ar lielu baudu smēķēt. Vīri novilka briežādas kurpes un izklāja grīšļa kušķus pie uguns žāvēties — lapi nevalkā zeķes. Es atkal apbrīnoju viņu mazo pēdu ideālo formu ar elastīgu pacēlumu un stipriem, izrieztiem papēžiem. Dažas sievietes izņēma no telšu balstos iekārtiem, ar mīkstu sūnu izklātiem bērza tāss šūpuļiem guļošos zīdainīšus, lai dotu viņiem krūti. Citas ieskāja galvas pusaugu bērniem, kas bija izstiepušies garšļaukus viņām klēpī.

— Man ļoti žēl, ka tu jau tik drīz mūs atstāj, — sacīja vecais Turi, — mums te bija tik labi kopā, tu man patīc.

Turi *labi runāja zviedriski, pirms daudziem gadiem viņš pat pabijis Lūleo pilsētā, lai iesniegtu lapu sūdzības par jaunajiem kolonistiem novada gubernatoram, kas bija nelokāms viņu zaudēto tiesību aizstāvis un bez tam mans tēvocis. Turi bija varens vīrs, īsts valdnieks savā piecu katoru lielajā apmetnē, kur dzīvoja viņa pieci precētie dēli ar visām sievām un bērniem, kuri strādāja vaiga sviedros no rīta līdz vakaram, kopdami viņa tūkstoš briežu lielo ganāmpulku.

— Mums pašiem ari drīz jāatstāj šī apmetne, — Turi stāstīja, — noteikti paredzu, ka ziema būs agra. Sērsna te zem bērziem drīz būs par cietu, lai brieži varētu tikt pie sūnām, tā ka līdz mēneša beigām mums jānokļūst lejā uz priežu siliem. No tā, kā patlaban rej suņi, es spriežu, ka viņi saož vilku. Vai tu nesacīji, ka esi redzējis veca lāča pēdas, kad vakar šķērsoji Sūlmē aizu? — viņš jautāja jaunam lapam, kas nupat bija ienācis teltī un apsēdās pie uguns.

Jā, lāča pēdas viņš bija redzējis un vēl ļoti daudz vilku pēdu arī.

Es nopriecājos, ka te vēl ir lāči, jo man bija stāstīts, ka šajā apvidū viņu atlicis ļoti maz. Turi atbildēja, ka man pilnīga taisnība. Tas esot kāds vecs lācis, kas te dzīvojot jau ilgus gadus un ko bieži varot redzēt līkumojam pa aizu. Trīs reizes mednieki aplenkuši viņa migu ziemas guļas laikā, un vienmēr viņam izdevies aizmukt, viņš esot ļoti gudrs vecs lācis. Turi pat esot šāvis uz viņu, bet lācis tikai nopurinājis gaivu un paskatījies uz Turi ar savām gudrajām acīm, zinādams gluži labi, ka parasta lode nevar viņu nogalināt. Tikai sudraba lode, lieta sestdienas naktī pie kapsētas, varot viņu nobeigt, jo viņu sargājot uldri.

— Uldri?

Jā, vai tad es neesot dzirdējis par uldru — mazo rūķīšu cilti, kas dzīvojot pazemē? Kad lācis guļ ziemas miegu, uldri pa naktīm nes viņam barību, jo, protams, neviena dzīva radība nevarētu nogulēt visu ziemu bez barības, nosmējās Turi. Pēc lāču likuma, tie nedrīkst nogalināt cilvēku. Ja lācis pārkāpj likumu, uldri viņam vairs nenes barību un lācis nevar nolikties ziemas guļā. Lācis nav viltīgs un nodevīgs kā vilks. Lācim ir divpadsmit vīru spēks un viena vīra viltība. Vilkam ir divpadsmit vīru viltība un viena vīra spēks. Lācis mīl atklātu cīņu. Ja lācis satiek cilvēku un cilvēks stājas viņam pretī un saka: «Nāc ar mani cīnīties, es nebaidos no tevis,» — lācis tikai notriec viņu zemē an aizčāpo prom, nenodarīdams neko ļaunu. Lācis nekad neuzbrūk sievietei, viņai tikai vajag parādīt, ka viņa ir sieviete, nevis vīrietis.

Es vaicāju Turi, vai viņš kādreiz redzējis uldrus.

Nē, viņš neesot, bet viņa sieva gan redzējusi — un bērni redzot it bieži. Bet viņš esot dzirdējis, kā uldri staigā pa zemes apakšu. Uldri staigā pa naktīm, dienu viņi guļ, jo dienas gaismā ir akli. Ja dažkārt gadās, ka lapi uzceļ savas teltis taisni virs tādas vietas, kur dzīvo uldri, viņi tūlīt tiek brīdināti, lai paspētu laikus pārcelties uz citu vietu. Uldri izturas pret cilvēkiem pavisam draudzīgi, ja vien cilvēki liek viņiem mieru. Ja viņus traucē, viņi pieber sūnas ar tādu pulveri, no kā ziemeļbrieži mirst desmitiem. Gadās pat, ka viņi aiznes lapu bēmu un tā vietā ieliek šūpulī kādu savējo. Viņu bērniem 6ejas noaugušas ar melnu spalvu un mutē gari, asi zobi. Daži māca, ka vajagot viņu bērnus pērt ar degošiem bērza žagariem tikmēr, kamēr īstā mate vairs nevar izturēt sava bērna brēkšanu, atnes paņemto bērnu atpakaļ un pievāc savējo. Citi toties runā, ka vajagot apieties ar viņu bērnu kā ar savējo, tad uldru māte aiz pateicības atdošot īsto bērnu atpakaļ. Turi tā runājot, sievietēm acīs parādījās satraukums, viņas ciešāk apkampa savus bērnus un sāka pārspriest, kurš paņēmiens labāks.

Lapu Jaunākais ienaidnieks ir vilks. Viņš neuzdrīkstas uzbrukt ziemeļbriežu ganāmpulkam, viņš tikai nostājas vēja pusē, lai vējš nes ganāmpulkam virsū viņa smaku. Tikko ziemeļbrieži saož vilku, viņi bailēs izklīst, tad vilks metas viņiem pakaļ un nokož citu pēc cita, bieži pat veselu duci vianā naktī. Dievs radījis visus dzīvniekus, tikai ne vilku, to radījis velns. Ja kāds cilvēks izlējis otra cilvēka asinis un nav izsūdzējis savus grēkus, velns bieži vieņ pārvērš viņu par vilku. Vilks ar savām degošajām acīm tumsā var uzglūnēt lapiem, kuri naktī sargā ganāmpulkus, un uzsūtīt viņiem miegu. Vilku nevar nogalināt ar parastu lodi, ja vien tā divas svētdienas nav nesta kabatā līdzi uz baznīcu. Labāk jau panākt vilku ar slēpēm pa svaigu sniegu un iesist viņam ar slēpju koku pa purnu. Tad vilks apmet kūleni un ir beigts uz vietas. Turi pats tā bija nositis desmitiem vilku, tikai vienu reizi viņš nebija trāpījis, un tad vilks sakodis viņam kāju, Turi stāstīdams parādīja maņ nejauku rētu. Viņziem kādu lapu sakodis vilks, vēl mezdams kūleni pirms nāves, un laps zaudējis tik daudz asiņu, ka nokritis sniegā un aizmidzis, nākamajā dienā viņš atrasts nosalis blakus beigtajam vilkam. Un vēl bija arī āmrija, kas iecērt zobus briedim kaklā tieši pie lielās vēnas un neatlaižas, kamēr tas, noskrējis daudzas jūdzes, zaudē tik daudz asiņu, ka krīt un nobeidzas. Un kur tad vēl ērgļi, kas aiznes pa gaisu jaundzimušus briedēnus, ja mātes kaut uz brīdi pamet tos vienus! Tad vēl lūsis, kas pielien slepeni kā kaķis un uzklūp ziemeļbriedim, ja tas atšķīries no bara un nomaldījies.

Turi sacīja, ka viņš nekad neesot varējis saprast, kā lapi tikuši galā ar saviem ganāmpulkiem vecos laikos, kad viņiem palīgā vēl nebija nākuši suņi. Senos laikos suns parasti medījis ziemeļbriežus kopā ar vilku. Bet suns, kurš ir gudrākais no visiem dzīvniekiem, drīz aptvēris, ka viņam būtu labāk kopā ar lapiem nekā ar vilku. Tāpēc suns piedāvājies lapiem par kalpu ar tādu noteikumu, ka tikmēr, kamēr viņš dzīvs, pret viņu izturēsies kā pret draugu, bet, kad pienāks viņa mirstamā reize, viņu pakārs. Tāpēc līdz šai baltai dienai lapi pakar savus suņus, kad viņi ir jau par veciem, lai strādātu, pat jaunpiedzimušos kucēnus, kurus nākas nogalēt barības trūkuma dēļ, vienmēr pakar. Suns zaudēja valodas spēju, tiklīdz tā tika piešķirta cilvēkam, bet viņš saprot katru vārdu, ko viņam saka. Senos laikos visi zvēri varējuši runāt, tāpat arī puķes un koki, un akmeņi, un visas nedzīvās lietas, ko radījis tas pats Dievs, kas radīja cilvēku. Tāpēc cilvēkam jābūt labam pret visiem dzīvniekiem un ar nedzīvajām lietām jāapietas tā, it kā tās vēl arvien spētu dzirdēt un saprast. Pastarā dienā dzīvnieki būs pirmie, ko Dievs izsauks liecināt pret mirušo cilvēku. Tikai pēc tam, kad dzīvnieki būs teikuši savu vārdu, par lieciniekiem aicinās citus cilvēkus.

Es jautāju Turi, vai šajā apvidū nemitinās kāds Stalo, bērnībā biju tik daudz dzirdējis par viņiem, ka atdotu visu par satikšanos ar kādu no šiem milžiem.

— Dievs, stāvi mums klāt, — ar nepatiku atsaucās Turi. — To pašu Tipi, kurai tu rīt bridīsi pāri, vēl arvien sauc par Stalo, pieminot veco milzi, kas tur senos laikos dzīvojis ar savu sievu — raganu. Par abiem kopā viņiem bijusi tikai viena acs, un viņi visu laiku ķīvējušies un kāvušies, kuram nu būtu kārta aci valkāt. Savus pašu bērnus viņi vienmēr aprijuši, bet dažkārt ēduši arī lapu bērnus un apēduši it daudzus. Stalo sacījis, ka lapu bērni viņam garšojot labāk, pašu bērni pārāk ožot pēc sēra. Reiz, kad abi milži braukuši pāri ezeram kamanās, kurās iejūgti divpadsmit vilki, viņi, kā jau parasts, sākuši ķildoties par savu aci, un Stalo tā pārskaities, ka izsitis caurumu ezera dibenā, tā ka visas zivis aizbēgušas no ezera un neviena nav vairs atgriezusies līdz šai baltai dienai. Tāpēc ezeru sauc par Sivu, rīt tu brauksi laivā tam pāri un redzēsi pats savām acīm, ka tur nav vairs nevienas zivs.

Es jautāju Turi, ko lapi dara, ja viņi saslimst, un kā viņi var iztikt bez ārsta. Turi atbildēja, ka viņi slimojot Joti reti un ziemā gandrīz nemaz, vienīgi pārāk bargās ziemās dažkārt nosalstot jaunpiedzimušie bērni. Pēc karaļa pavēles ārsts apmeklējot viņus divreiz gadā, un Turi domāja, ka ar to pilnīgi pietiek. Ārstam vajadzēja divas dienas jāsus doties cauri purviem, vienu dienu iet kājām pāri kalniem, un, pagājušo reizi brienot pāri upei, viņš gandrīz noslīcis. Par laimi, lapiem bija daudz pašiem savu dziednieku, kas ārstēja gandrīz visas viņu kaites krietni labak nekā karaļa dakteris. Dziednieki bija draugos ar uldriem, kas mācīja viņiem dziedniecības mākslu. Daži no šiem dziedniekiem prata remdēt sāpes, vienkārši uzliekot roku uz sāpīgās vietas. Gandrīz pret visām slimībām līdzēja asiņu nolaišana un berzēšana. Dzīvsudrabs un sērs arī lieti derēja, tāpat tējkarote šņaucamās tabakas uz tasi kafijas. Divas vardes, ja tās vārītas pienā divas stundas, ļoti labi līdzēja pret klepu. Vēl labāks bija liels krupis, ja gadījās kādu dabūt rokā. Krupji nāk no mākoņiem, kad mākoņi ir zemu, krupji krīt lejup sniegā simtiem. Kā gan citādi būtu izskaidrojams, ka krupjus varēja uziet vistuksnesīgākajos sniega laukos, kur no dzīvās radības nebija ne vēsts? Desmit utis, savārītas pienā ar krietnu šķipsnu sāls un iedzertas tukšā dūšā, bija drošas zāles pret dzelteno kaiti, ar ko lapi parasti slimoja pavasaros. Suņa kodienu dziedēja, ierīvējot brūcē tā paša suņa asinis. Ja sāpošo vietu paberzēja ar maza jēra vilnu, sāpes tūlīt pārgāja, Jo Jēzus Kristus bieži pieminējis jēru. Ja kādam bija jāmirst, par to laikus brīdināja krauklis vai vārna, kas nolaidās un sēdēja telts mieta galā. Tad vairs nedrīkstēja ne runāt, ne iepīkstēties, lai neaizbaidītu Dzīvību, jo citādi nabaga mirējam vajadzēja mocīties starp divām pasaulēm veselu nedēļu. Tas, kam nāsīs iesitās miroņa Smaka, pats varēja nomirt.

Es jautāju Turi, vai te tuvumā nedzīvo kāds no šiem dziedniekiem, man ļoti gribētos ar kādu no viņiem parunāt.

Nē, tuvākais bija vecs laps, vārdā Mirko, kas dzīvoja otrpus kalniem, viņš bija ļoti vecs, Turi viņu atcerējās vēl no zēna gadiem. Mirko bija īsts brīnumārsts un lielos draugos ar uldrlem. Visi zvēri nāca viņam klāt, nebaidījās no viņa un nenodarīja arī neko ļaunu, jo viņi tūlīt pazina tos, kurus aizstāv uldri. Viņš spēja remdēt sāpes tikai ar rokas pieskārienu vien. Dziednieku vienmēr var pazīt pēc viņa rokas apveida. Ja spārnā ievainotu putnu Ieliek dziednieka rokās, putns sēž pavisam mierīgi, jo saprot, ka tas ir dziednieks.

Es pastiepu savu roku Turi, kuram nebija ne jausmas, ka esmu ārsts. Viņš uzmanīgi to aplūkoja, neteikdams ne vārda, rūpīgi salieca visus pirkstus pēc kārtas, izmērīja platumu starp īkšķi un rādītājpirkstu un nomurmināja kaut ko sievai, kas savukārt ar satrauktu skatienu mazajās, mandeļveidīgajās acīs saķēra manu roku savos brūnajos, sīkajos putna nagos.

Vai māte ir tev sacījusi, ka esi dzimis krekliņā? Kāpēc viņa nedeva tev krūti? Kas tev deva krūti? Kādā valodā runāja tava aukle? Vai viņa nav lējusi kraukļa asinis tavā pienā? Vai kārusi kaklā vilka nagu? Vai likusi tev pieskarties miroņgalvai, kad biji maziņš? Vai tu esi kādreiz redzējis uldrus? Vai esi dzirdējis uldru balto ziemeļbriežu zvārgulīšus meža dziļumos?

— Viņš ir dziednieks, viņš ir dziednieks, — teica Turi sieva, uzmezdama ašus, nemierīgus mirkļus manai sejai.

— Viņš ir draugos ar uldriem! — viņi visi atkārtoja gandrīz vai ar pārbīļa izteiksmi acīs.

Es arī pats jutos tāds kā nobijies, kad atvilku savu roku.

Turi teica, ka laiks jgt gulēt, jo diena bijusi gara un rītausmā man vajadzēja doties ceļā. Mēs sagūlāmies ap gruzdošo ugunskuru. Drīz dūmu pilnajā teltī bija jau pavisam tumšs. Viss, ko es varēju redzēt, bija Polārzvaigzne, kas noraudzījās manī caur telts dūmu atveri. Laizdamies miegā, es jutu suņa silto smagumu uz krūtīm un glau-dlgo deguna pieskārienu saujai.

Mēs visi bijām kājās jau rīta svīdumā, apmetne bija piecēlusies, lai atvadītos no manis. Es izdalīju saviem draugiem mazas dāvanas — tik augstā godā turēto tabaku un saldumus, un viņi vēlēja man laimīgu ceļu. Ja viss ietu labi, man jau nākamajā dienā vajadzētu sasniegt Forstīganu, tuvāko apmešanās vietu šajos purvu, upju, ezeru un mežu klajos, kur klaiņoja bezmāju lapi. Ristīnai, Turi sešpadsmit gadus vecajai mazmeitai, vajadzēja rādīt man ceļu. Viņa prata dažus vārdus zviedriski, viņa jau bija vienreiz bijusi Forstiganā, viņai vajadzēja no turienes doties uz tuvāko baznīcas ciemu, lai atkal iestātos lapu skolā.

Ristīna gāja man pa priekšu savā garajā, baltajā ziemeļbriežu ādas kažokā un sarkanajā vilnas cepurē. Ap vidukli viņa valkāja platu ādas jostu, izšūtu ar ziliem un dzelteniem dzīpariem un apkaltu ar smagām sudraba 'sprādzēm un plāksnītēm. Pie jostas bija piekārts nazis, tabakas repis un kauss. Es pamanīju, ka zem jostas ir ari mazs malkas cirvītis. Kājās viņai bija mīkstas, baltas briežādas zeķes, piestiprinātas pie plato ādas bikšu galiem. Viņas mazās pēdas bija ieautas smalkās, baltās, ar zilu dzīparu glīti apmalotās briežādas kurpītēs. Uz muguras Ristīna nesa savu laukos — bērza tāss mugursomu, kurā glabājās visa viņas mantiba un vēl mūsu pārtika. Soma bija divreiz lielāka par manējo, bet neizskatījās, ka tā Ristīnu kaut cik apgrūtinātu. Viņa traucās lejā pa stāvām nogāzēm ātriem, klusiem soļiem, gluži kā dzīvnieks, lēca veikli kā trusis pār kritušu koku stumbriem vai ūdens lāmām, laiku pa laikam žigla kā kaza uzlēca uz kāda klints bluķa, skatīdamās apkārt uz visām pusēm. Kalna pakājē mēs nonācām pie platas straumes, es pat nepaspēju padomāt, kā tiksim tai pāri, kad viņa jau bija līdz gurniem ūdenī, un man cits nekas neatlika kā brist viņai pakaļ ledainajā upē. Sasildījos es visai drīz, kad mēs ar apbrīnojamu ātrumu šāvāmies augšup pretējā nogāzē. Ristīna gandrīz ne vārda nerunāja, un tas man ari neko nenozīmēja, jo man bija ārkārtīgi grūti saprast, ko viņa saka. Zviedru valodu viņa zināja tikpat slikti, cik es lapu. Mēs apsēdāmies mīkstajās sūnās un ieturējām lielisku maltīti — sausiņus, svaigu sviestu, sieru un žāvētu ziemeļbrieža mēli — un uzdzērām brīnišķu aukstu kalnu strauta ūdeni no Ristīnas krūzes. Tad aizkūpinājām pīpes un atkal mēģinājām saprast viens otra valodu.

— Tu zini, kā sauc šo putnu? — es jautāju.

— Lahol, — smaidīja Ristīna, tūlīt pazīdama maigā fleitas balsī dziedošo tārtiņu, kas dalās ar lapiem viņu vientulībā un ir viņu mīļākais putns.

No vītola lapotnes atskanēja zilzīlftes brīnišķā dziesma.

— Jllov! Jīlov! — gavilēja Ristīna.

Lapi saka — zilzīlītei esot zvaniņš rīklē un viņa varot izdziedāt simt dažādu dziesmu. Augstu pār mūsu galvām, kā iekalts debesīs, karājas melns krusts. Tas bija karaliskais ērglis, kas, spārnus nekustinādams, pārlūkoja savu tuksnesīgo karaļvalsti. No kalnu ezera atskanēja gārgales spocīgais brēciens.

— Ro, ro, raik, — Ristīna precīzi atkārtoja. Viņa teica, ka tas nozīmējot: «Labs laiks šodien, labs laiks šodien!» Toties, ja gārgale kliedza: «Var luk, var luk, luk, luk,» — tas nozīmēja: «Atkal lietus līs, atkal lietus līs, līs, līs!» — Ristīna pavēstīja.

Es gulēju, izstiepies visā garumā uz mīkstajām sūnām, smēķēju pīpi un vēroju, cik rūpīgi Ristīna kārtc mantas savā mugursomā. Šaura, zila vilnas šalle, lieks pāris glītu, mazu briežādas kurpju, pāris skaisti izrakstītu sarkanu cimdu, ar ko iet baznīcā, un Bībele. Atkal mani pārsteidza viņas šauro roku smalkais veidojums, tik parasts visiem lapiem. Es jautāju viņai, kas glabājas mazajā no bērza saknes izgrieztajā kārbiņā. Tā kā nespēju saprast ne vārda no viņas garā paskaidrojuma jauktā zviedru, somu un lapu valodā, es paslējos sēdus un atvēru kārbiņu. Izskatījās, ka iekšā būtu zemes šķipsna. Ko viņa taisījās ar to darīt?

Atkal Ristīna darīja visu, kas viņas spēkos, lai izskaidrotu, un atkal es nekā nesapratu. Viņa nepacietīgi kratīja galvu un noteikti domāja, ka esmu ļoti dumjš. Pēkšņi viņa izstiepās sūnās visā garumā un gulēja mēma un sastingusi, ar aizvērtām acīm. Tad viņa piecēlās sēdus un, paplūkusi sūnu, sakasīja saujiņu zemes, ko pasniedza man ar ļoti nopietnu seju. Nu es sapratu, kas bija bērza saknes kārbiņā. Tur bija mazliet zemes no kapa meža biezoknī, kur pagājušo ziemu zem sRiega apglabāja kādu lapu, Ristīna nesa zemi pie mācītāja, kuram vajadzēja noskaitīt pār to lūgšanu un izkaisīt to baznīcas kapsētā.

Mēs uzsviedām plecos mugursomas un atkal devāmies ceļā. No kalna lejā kāpjot, dabas ainava mainījās arvien vairāk un vairāk. Mēs klīdām pa tundras plašumiem, kur auga purva grīslis un vietu vietumis spilgti dzelteni lāceņu čemuri, kurus mēs, garām iedami, šķinām un ēdām. Savrupie pundurbērzi, augstieņu betula nana, zaļoja sudraboto purva bērzu birzīs, mijoties ar apsēm un pīlādžiem, ar biezām plūškoku, savvaļas ķiršu un jāņogu audzēm. Drīz mēs nonācām raženā staltu egļu mežā. Vēl pēc pāris stundām gājām pa dziļu aizu ar stāvām, sūnu apaugušām klinšu sienām. Debesis virs mūsu galvām vēl staroja vakara saules gaišumā, bet aizā jau bija gandrīz pavisam tumšs. Ristīna nemierīgi skatījās apkārt, bija redzams, ka viņai gribas ar steigu izkļūt no eizas, pirms iestājas nakts. Pēkšņi viņa sastinga. Es izdzirdēju krakstam zaru kritalas un ieraudzīju, ka priekšā, ne tālāk par piecdesmit jardiem, rēgojas kaut kas melns.

— BēdzI — nočukstēja Ristīna, viņas seja bija bāla un mazā roka taustījās zem jostas, meklējot cirvi.

Es jau labprāt būtu bēdzis, ja vien varētu. Vārdu sakot, es stāvēju uz vietas kā piekalts, jo kāju stilbus stindzināja krampji. Nu es redzēju viņu pavisam skaidri. Lācis bija iebridis līdz ceļgaliem melleņu ceros, zariņš, pilns ar viņa mīļākajām ogām, vēl karājās lielās mutes kaktiņā, mēs acīm redzami bijām iztraucējuši viņu pašā vakariņu vidū. Viņš bija neparasti liela auguma, bet noplukušais kažoks rādīja, ka lācis ir ļoti vecs, bez šaubām, tas pats lācis, par ko man stāstīja Turi.

— Bēdz! — es savukārt čukstēju Ristīnai galantā nolūkā rīkoties, kā vīram klājas, un segt viņas atkāpšanos. Sī nolūka morālo vērtību nedaudz mazināja fakts, ka es vēl arvien pilnīgi nespēju kustēties. Ristīna nemetās bēgt. Viņa nebēga, bet Jāva man kjūt par liecinieku ainai, kuras dēj vien būtu vērts ceļot no Parīzes uz Lap-zemi. Ja vēlaties, varat neticēt tam, ko taisos stāstīt, man tas vienalga. Ristīna, turot vienu roku uz cirvja, paspēra dažus soļus lācim pretim. Ar otru roku, pacēlusi savu kažoku, viņa rādīja uz platajām ādas biksēm, kādas valkā lapu sievietes. Lācis izspļāva savu melleņu zariņu, reizes divas skaļi paošņāja gaisu un pazuda egļu biezoknī.

— Mellenes viņam patīk labāk nekā es, — sacīja Ristīna, kad mēs metāmies projām, ko kājas nes.

Ristīna pastāstīja, ka pavasarī, kad māte vedusi viņu mājās no lapu skolas, viņas gandrīz tajā pašā vietā, aizas vidū, ari sastapušas veco lāci un ka lācis aizskrējis, tiklīdz māte parādījusi, ka viņa ir sieviete.

Drīz mēs izkļuvām no aizas un gājām caur tumstošo mežu pa sudraboti pelēku sūnu paklāju, mīkstu kā samts un izmargotu ar linneju un ziemciešu pušķiem. Nebija ne īsti gaišs, ne tumšs, tas bija ziemeļu vasaras nakšu brīnumainais mijkrēslis. Kā Ristīna atrada ceļu mežā, kur no ceļiem nebija ne vēsts, to manas trulās smadzenes nespēja aptvert. Gluži negaidot mēs atkal bijām nonākuši pie strauta, mūsu vecā drauga, es vēl paspēju noliekties un noskūpstīt tā nakts dzestruma apvēdīto pieri, kad tas traucās garām. Ristīna teica, ka laiks ēst vakariņas. Neticamā ātrumā viņa ar savu cirvīti sacirta malku un starp diviem laukakmeņiem sakūra apmetnes ugunskuru. Mēs paēdām vakariņas, izsmēķējām pīpes un pēc brīža jau bijām cieši aizmiguši ar mugursomām pagalvī. Mani uzmodināja Ristīna, pastiepdama man savu sarkano cepuri, pilnu melleņu; nav brīnums, ka vecajam lācim garšoja mellenes, savu mūžu nebiju ieturējis gardākas brokastis. Un tad mēs gājām tālāk. Hallo! Tur taču atkal mūsu draugs strautiņš priecīgi dejoja pār pauguriem un akmeņiem un dziedoši čukstēja mums ausīs, aicinādams sev līdzi lejā uz kalnu ezeru. Tā mēs arī darījām, lai tas nenomaldītos meža tumsā. Brīdi pa brīdim mēs pazaudējām strautu no acīm, bet visu laiku dzirdējām to savā nodabā dziedam. Brīdi pa brīdim tas apstājās mūs pagaidīt pie stāva klinšu bluķa vai izgāzta koka un tad atkal metās tālāk divtik ātri, lai atgūtu nokavēto laiku. Bet vēl pēc mirkļa vairs nevajadzēja baidīties, ka tas varētu tumsā nomaldīties, jo nakts ar žiglām rūķu kājām jau bēga atpakaļ meža dziļumos. Zelta gaismas ugunis trīsuļoja koku galotnēs.

— Piavi! — teica Ristina. — Saule lec!

Caur ielejas miglu pie mūsu kājām pavēra plakstu kalnu ezers.

Es tuvojos ezeram, ar nepaliku nojauzdams, ka priekšā vēl viena ledaini auksta pelde. Par laimi, biju kļūdījies. Ristina pēkšņi apstājās pie mazas eka — plakandibena laiviņas, kas bija pa pusei paslēpta zem vēja izgāztas egles. Tā piederēja visiem un nevienam, lapi to lietoja tais retajās reizēs, kad devās uz tuvējo ciematu, lai pret ziemeļbriežu ādām iemainītu kafiju, cukuru un tabaku — trīs savas trūcīgās dzīves baudvielas. Ezera ūdens bija kobalta zilumā, pat skaistāks par Kapri Zilās grotas safīra zilumu. Tas bija tik dzidrs, ka likās saredzams pat caurums, ko briesmīgais Stalo izsitis ezera dibenā. Braucot pāri ezeram, mēs pusceļā sastapām divus staltus ceļotājus, kas peldēja plecu pie pleca, izslējuši krāšņos ragus augstu virs ūdens. Par laimi, viņi noturēja arī mani par lapu, tāpēc mums izdevās piekļūt tik tuvu, ka es varēju ieskatīties viņu maigajās, skaistajās acīs, kas bez bailēm vērās man pretim. Aļņu, tāpat kā ziemeļbriežu, acis ir kaut kas ļoti dīvains — viņi vienmēr šķiet lūkojamies jums tieši pretim, vienalga, no kuras puses jūs uz viņiem skatītos. Otrā. krastā mēs žigli uzkāpām stāvajā kraujā un atkal gājām pa bezgalīgu purvainu līdzenumu, un mūsu vienīgais ceļa rādītājs bija saule. Mēģinājumi izskaidrot Ristlnai mana kabatas kompasa lietderību palika bez sevišķiem panākumiem, tāpēc es drīz pārstāju arī pats tajā skatīties, paļaudamies uz Ristlnas pusmezonīga dzīvnieka instinktu. Varēja redzēt, ka viņa ļoti steidzas, un drīz man radās iespaids, ka viņa vairs nav droša par ceļu. Brīdi pa brīdim viņa, ko kājas nes, skrēja vienā virzienā, pēkšņi apstādamās un drebošām nāsīm ieelpodama vēju, tad atkal metās uz citu pusi. Lāgiem viņa noliecās un ošņāja zemi kā suns.

— Rog, — viņa teica, spēji pastiepdama pirkstu pret zemu mākoni, kas neticamā ātrumā mums tuvojās pāri purvājam.

Patiešām, tā bija migla. Jau nākamajā minūtē tā apņēma mūs tik bieza un necaurredzama kā novembra migla Londonā. Mums vajadzēja turēties rokās, lai mēs nepazustu viens otram. Mes cīnījāmies uz priekšu vēl stundu vai divas līdz ceļiem ledaini aukstā ūdeni.

Beidzot Ristīna teica, ka ir apmaldījusies un ka mums jāgaida, kamēr migla izklīdīs. Cik ilgi tas varēta būt?

Viņa nezināja pateikt, varbūt veselu dienu un nakti, varbūt stundu, viss atkarīgs no vēja. Tas bija viens no kļūmīgākajiem piedzīvojumiem, kādi man jebkad atgadījušies. Es gluži labi apzinajos, ka ar mūsu trūcīgo iedzīvīti saslapt miglu bezgalīgajos purvos bija daudz bīstamāk nekā sastapties ar lāci mežā. Es zināju arī, ka mums neatliek nekas cits kā palikt uz vietas un gaidīt. Stundām ilgi sēžot uz mugursomām, migla spiedās cauri apģērbam un kļāvās mums klāt kā ledaina komprese. Mans rūpju kauss bija pilns, kad, vēlēdamies aizkūpināt pīpi, atklāju, ka ūdens iekļuvis ari manā vestes kabatā. Kamēr es izmisumā stīvi skatījos uz izmirkušo sērkociņu kārbu, Ristīna jau bija uzšķīlusi uguni posā un aizsmēķējusi. Nākamo sakāvi civilizācija piedzīvoja, kad, gribēdams apvilkt sausas zeķes, cs ieraudzīju, ka mana ūdensnecaurlaidīgā mugursoma, Londonas labākais ražojums, ir caurcaurēm slapja, bet Ristīnas mantība paštaisītajā bērza tāss somā ir sausa kā siens. Mēs patlaban gaidījām, kad uzvārīsies ūdens tik ļoti kārotajai tasei kafijas, kad spējš vēja brāziens nopūta manas mazās spirta lampiņas liesmu. Ristīna pietrūkās, metās vēja virzienā, tad atskrēja atpakaļ un lika man tūiīt celt mugursomu plecos. Nepilnā minūtē stiprs, vienmērīgs vējš sitās mums sejās, un miglas palags strauji pacēlās pār mūsu galvām. Dziļi ielejā sev pie kājām ieraudzījām platu upi, kas dzirkstīja saulē kā zobens. Gar pretējo krastu, cik tālu vien varēja saredzēt, stiepās tumši priežu sili. Ristīna pacēla roku un rādīja uz smalku dūmu strūkliņu, kas cēlās pār koku galiem.

— Forstīgana, — teica Ristīna.

Viņa nolēca no krasta un, ne mirkli nevilcinādamās, ieklupa līdz padusēm ūdenī, es viņai pakaļ. Drīz mēs vairs nejutām pamatu zem kājām un laidāmies peldus pāri upei, kā aļņi bija peldējuši pāri mežezeram. Pēc pusstundas gājiena pa mežu upes otrā krastā mēs sasniedzām izcirtumu, kas acīm redzami jau bija cilvēku roku darbs. Mums pretim, nikni riedams, Izšāvās milzīgs lapu suns. Krietni mūs apošņājis, viņš izpauda milzīgu sajūsmu par mums un, draudzīgi vicinādatns asti, devās pa priekšu rādīt ceļu.

Savas sarkani krāsotās mājas priekšā stāvēja Forstī-ganas Larss Anderss garā aitādas kažokā un koka tupelēs — sešas ar sešām desmitdaļām pēdas garš.

— Labasdienas mežā! — teica Larss Anderss. — Kā tu te gadījies? Kāpēc tu neļāvi šim lapu skuķim peldēt pār upi vienam pašam un aizvest tev manu laivu? Iesvied vēl kādu pagali ugunī, Kerstīn, — viņš durvīs uzsauca sievai. — Viņi ar šito lapu skuķi peldējuši pāri upei, viņiem jāizžāvē drēbes.

Mēs ar Ristīnu apsēdāmies uz zema sola pie uguns.

— Viņš jau ir slapjš kā ūdrs, — sacīja Kerstīnas māmuļa, palīdzēdama nostīvēt zeķes, bikses, svīteri un flaneļa kreklu no manām slapjajām miesām un pakārdama drēbes auklā pie griestiem žāvēties. Ristīna jau bija novilkusi savu briežādas kažoku, kājavus, bikses un vilnas kamzoli, bet krekla viņai vispār nebija. Tā nu mēs sēdējām plecu pie pleca uz zemā sola pie kvēlojošas uguns pliki, kā Dievs tas Kungs bija mūs radījis. Abi vecie uzskatīja, ka tas neko nekaitē — un nekaitēja ari.

Pēc stundas es tēvoča Larsa garajos, melnajos vadmalas svētdienas svārkos un koka tupelēs devos apskatīt savu jauno mājokli, kamēr Ristīna sēdēja pie krāsns virtuvē, kur Kerstīnas māmuļa vaiga sviedros cepa maizi. Svešinieks, kas vakar atnācis līdzi somu lapam, esot apēdis visu maizi, cik mājā bijis. Dēls cērtot mežu ezera viņā pusē, un es varot pārgulēt viņa mazajā istabiņā uz kūtsaugšas. Viņi cerot, ka man nebūšot iebildumu pret govju smaku. Nē, ne mazāko, drīzāk jau man šī smaka patika. Tēvocis Larss teica, ka viņš taisoties uz klēti pēc aitādām, ko uzklāt man uz gultas, viņš droši zināja, ka es bez tām neiztikšu, jo naktis jau metās aukstas. Klēts stāvēja, pacelta uz četriem pamatīgiem koka stabiem cilvēka augumā, lai izsargātos no četrkājainiem viesiem un ziemas dziļajiem sniegiem. Klēts kambaris bija pilns drēbju un ādu, kas bija kārtīgi sakārtas gar sienām uz briežu ragiem. Tēvoča Larsa vilkādas kažoks, viņa sievas ziemas apģērbi, pusducis vilkādu. Uz grīdas gulēja grezna lāčādas kamanu sega. Uz kādas tapas karājās Ker-stlnas māmuļas kāzu rota — koši raibs zīda ņieburs, skaisti izšūts ar sudrabu, gari, zaļi vilnas brunči, vāver-ādas apmetnes, ar senlaicīgām mežģīnēm rotāta aube, sarkana ādas josta ar masīvām sudraba sprādzēm. Kāpjot

lejā pa klēts kāpnēm, es ieminējos tēvocim Larsacn, ka viņš aizmirsis noslēgt durvis. Viņš atbildēja, ka tas nav svarīgi, vilki, lapsas un zebiekstes viņu drānas neaiznesīšot un nekā ēdama klētī neesot. Pēc pastaigas pa mežu es apsēdos zem lielās egles pretim virtuves durvīm, lai ieturētu lieliskas vakariņas — Lapzemes foreli, labāko pasaulē, nupat kā no krāsns izvilktu lauku maizi, svaigu sieru un pašdarītu alu. Es gribēju, lai Ristīna ēd vakariņas kopā ar mani, bet tā acīmredzot nebija pieņemts, viņai vajadzēja ēst vakariņas virtuvē kopā ar mazbērniem. Kamēr es ēdu, abi vecie sēdēja man blakus un skatījās.

— Vai karali esi redzējis?

Nē, karali es nebiju redzējis, jo nenācu no Stokholmas, ierados taisnā ceļā pavisam no citas zemes, no citas pilsētas, kas daudzkārt lielāka par Stokholmu.

Tēvocis Larss nebija zinājis, ka pasaulē ir kāda pilsēta, lielāka par Stokholmu.

Es pateicu Kerstinas māmuļai, kādā sajūsmā esmu par viņas brīnišķo kāzu tērpu. Viņa pasmaidīja un sacīja, ka to savās kāzās valkājusi arī viņas māte, Dieviņš vien zina, cik sen tas bijis.

— Bet pa nakti taču jūs neatstāsit klēti vaļā? — es jautāju.

— Kāpēc ne? — atvaicāja tēvocis Larss. — Es jau tev sacīju, ka klētī nekā ēdama nav, vilki un lapsas gan, jādomā, mūsu drēbes neaiztiks.

— Kāds var tās pievākt, klēts stāv pavisam nomaļus, mežā, simtiem jardu prom no jūsu mājas. Šī lāčādas kamanu sega vien maksā milzu naudu, un jebkurš Stokholmas antikvārs ar prieku dotu simtiem dālderu par jūsu sievas kāzu tērpu.

Abi vecie skatījās uz mani ar acīm redzamu izbrīnu.

— Vai tad es tev reiz jau nesacīju, ka lāci es pats nošāvu un tos vilkus arī! Vai tad tu neapjēdz, ka tās ir manas sievas kāzu drēbes un ka viņa tās mantojusi no savas mātes? Kā tu nesaproti, ka šīs mantas pieder mums, kamēr vien būsim dzīvi, bet, kad nomirsim, tās paliks mūsu dēlam. Kā tad tās kāds var aiznest? Ko tu ar to gribi teikt?

Tēvocis Larss un Kerstīnas māmuļa skatījās uz mani, viņi jau sāka uztraukties par manu jautājumu. Pēkšņi Larss Anderss pakasīja pakausi un viņa vecās acis viltīgi iezibsnījās.

— Nu es saprotu, ko viņš domā, — tēvocis iesmiedamies teica sievai, — viņš domā tos cilvēkus, ko sauc par zagļiem!

Es iztaujāju Larsu Andersu par Siva ezeru: vai taisnība, ko man bija stāstījis Turi par lielo Stalo un viņa izsisto caurumu ezera dibenā, pa kuru aizbēgušas visas zivis. Jā, t?ra patiesība, ka nevienas vienīgas zivs neesot ezerā, kamēr visi citi kalnu ezeri čum un mudž, bet, vai šo posta darbu padarījis Stalo, viņš neņemoties sacīt. Lapi esot māņticīgi un nemācīti. Viņi neesot pat kristīgi ļaudis, neviens nezinot, no kurienes viņi uzradušies, un viņu valoda nelīdzinoties nevienai citai visā pasaulē.

Vai milži un troļļi arī sastopami upes šajā krastā?

— Vecos laikos viņi te noteikti bijuši, — sacīja tēvocis Larss. Zēns būdams, viņš jo bieži dzirdējis par lielo trolli, kurš dzīvojis tepat kalnā. Trollis bijis ļoti bagāts, simtiem ķēmīgu rūķu sargājuši zem kalna viņa zeltu, un lopu viņam bijis tūkstošiem, visi balti kā sniegs, ar sudraba zvaniņiem kaklā. Kopš karalis sācis spridzināt klintis, dzelzs rūdu meklējot, un būvēt dzelzceļu, Larss Anderss neko vairs neesot dzirdējis par trolli. Toties te, protams, esot vēl Skogsra, meža ragana, kas vienmēr mēģinot ievilināt cilvēkus dziļāk mežā, kur viņi varot apmaldīties. Reizēm viņa saucot kā putns, reizēm — maigā sievietes balsi. Daudzi apgalvoja, ka viņa patiešām esot īsta sieviete, ļoti ļauna un ļoti daiļa. Ja viņu satiekot mežā, tad tūlīt esot jāmetas bēgt, — kas pagriežot galvu, lai kaut reizi uz viņu paskatītos, tas esot pagalam. Nekad nevajagot sēdēt mežā zem koka pilnmēness naktī. Viņa tad nākot, apsēžoties blakus un apliekot rokas ap kaklu kā sieviete, kas grib vīra mīlestību. Taču viņai nekā cita nevajag kā izsūkt asinis no cilvēka sirds.

— Vai viņai nav ļoti lielas, tumšas acis? — es satraukti jautāju.

To Larss Anderss nezināja, viņš meža raganu nekad nebija redzējis, bet sievasbrālis reiz sastapies ar viņu mežā pilnmēness naktī. Kopš tā laika viņš vairs nevarot aizmigt un neesot gluži pie pilna prāta.

Vai šajā apvidū ir arī rūķīši?

Jā, diezgan daudz šo mazo ļautiņu te mijkrēsli skraidot apkārt. Viens tāds rūķītis dzīvojot tepat viņu govju kūtī, mazbērni viņu bieži redzot. Viņš esot pavisam nekaitīgs, ja vien viņu liekot mierā un atstājot viņam bļodiņu biezputras parastajā kaktā. Bet ņirgāties par viņu — nē, tas neiet cauri. Reiz kāds dzelzceļa inženieris, kas būvēja tiltu pār upi, pavadījis nakti Forstīganā. Inženieris piedzēries, iespļāvis biezputras bļodiņā un teicis, lai viņš esot nolādēts, ja pasaulē vēl esot kaut kas tāds kā rūķīši. Kad vakarā viņš braucis atpakaļ pār aizsalušo ezeru, viņa zirgs paslīdējis, nokritis uz ledus un vilku bars saplosījis zirgu gabalos. No rīta baznīcēni, atgriežoties no dievkalpojuma, atraduši viņu beigtu sēžam ragavās, viņš bijis nosalis. Divus vilkus viņš nošāvis ar bisi, nebijusi šī bise, tad arī viņu vilki būtu aprijuši.

Cik tālu bija no Forstīganas līdz tuvākajai apdzīvotajai vietai?

— Ar labu zirgu astoņu stundu jājiens cauri mežam.

— Es dzirdēju zvaniņus šķindam, kad nupat pirms stundas staigāju pa mežu, te laikam ir lieli ganāmpulki.

Larss Anderss izspļāva zelējamās tabakas kunkuli un strupi noteica, ka es būšot pārklausījies, jo mežā neesot nekādu lopu tuvāk par simt jūdzēm un viņa paša četras govis stāvot kūtī.

Es atkārtoju Larsam Andersam, ka pavisam skaidri esmu dzirdējis zvaniņus tālu mežā un pat nobrīnījies, cik dzidri tie skanēja, it kā būtu no sudraba.

Larss Anderss un Kerstīnas māmuļa bailīgi saskatījās, bet neteica ne vārda. Es novēlēju viņiem labu nakti un gāju uz savu istabiņu kūtsaugšā. Aiz loga mēms un tumšs slējās mežs. Es iededzināju tauku sveci uz galda un atlaidos uz aitādām noguris un miegains pēc dienas tālajiem ceļiem. Kādu brīdi klausījos, kā pa miegam gremo govis. Man šķita, ka tālu mežā atskan pūces brēciens. Es skatījos tauku svecē, kas blāvi dega uz galda, tā priecēja manas acis, jo tauku sveci nebiju redzējis kopš bērnu dienām mūsu vecajā mājā. Man likās, ka caur puspievērtajiem plakstiem redzu mazu puišeli, kas tumšā ziemas rītā ar siksnā iesietu grāmatu sainīti pār muguru un šādu te tauku sveci rokā brien pa dziļu sniegu uz skolu. Jo katram zēnam vajadzēja nākt pašam ar savu sveci, ko dedzināt uz skolas sola klasē. Daži zēni nesa sev līdzi resnas sveces, daži tieviņas, tik tievas kā šī, kas tagad dega uz mana galda. Es biju bagāts bērns, uz mana sola dega resna svece. Uz otra sola, tieši blakus manējam, dega vistievākā svecīte visā klasē, jo blakus solā sēdošā zēna māte bija ļoti trūcīga. Bet es izkritu Ziemsvētku pārbaudījumos, toties viņš izrādījās pirmais no mums visiem, jo viņam bija gaišākā galva.

Man likās, ka es dzirdu uz galda kaut ko iegrābāmies. Laikam biju labu laiku gulējis, jo tauku svece jau taisījās uz dzīšanu. Bet es pavisam skaidri varēju saredzēt, kā vīriņš plaukstas lielumā, sakrustojis kājas, sēdēja uz galda, piesardzīgi raustīja manu pulksteņķēdi un, piešķiebis savu veco, sirmo galvu, krausījās mana laikrāža tikšķēšanā. Viņš bija tā aizrāvies, ka pat nepamanīja mani pieceļamies sēdus gultā un skatāmies viz viņu. Pēkšņi rūķītis mani ieraudzīja, nosvieda pulksteņķēdi, pa jūrnieka modei nošļūca lejā pa galda kāju un šāvās uz durvīm, ko vien sīkās kājeles nesa.

— Nebaidies, mazo rūķīt, — es sacīju, — tas esmu tikai es. Nemūc projām, es parādīšu tev, kas ir iekšā tajā zelta vācelītē, kura tevi tik ļoti interesē. Tā prot arī zvanīt, tāpat kā baznīcā zvana svētdienās.

Viņš palika uz vietas un pavērās manī ar mazām, vēlīgām ačelēm.

— Nekā vairs nesaprotu,. — sacīja rūķītis. — Man šķita, ka šajā istabā es saožu bērnu, citādi neparko nebūtu nācis iekšā, taču tu izskaties pēc liela vīra. Nu saki viens cilvēks... — viņš iesaucās un uzrāpās uz krēsla blakus gultai. — Nu saki viens cilvēks, kas to būtu iedomājies — satikt tevi te, šajā tālajā malā! Tu esi vēl arvien tas pats bērns, ko es pēdējo reizi redzēju tavas vecās mājas bērnistabā, citādi jau tu šonakt neparko nebūtu ieraudzījis mani sēžam te 117. galda. Tu mani vairs nepazīsti? Tas biju es, kas ik nakti, kad visa māja gulēja, nāca tavā istabiņā, lai tevi nomierinātu un aizdzītu aizgājušās dienas rūpes un raizes. Tas biju es, kam tu vienmēr atnesi gabalu savas dzimumdienas kūkay un visus tos valriekstus, rozīnes un saldumus no Ziemsvētku eglītes un kam tu nekad neaizmirsi nolikt biezputras bļodiņu. Kālab tev vajadzēja pamest sfwu veco māju lielā meža vidū? Toreiz tu vienmēr smaidīji. Kāpēc tagad izskaties tik bēdīgs?

— Tāpēc, ka man nekur nav miera, nekur es nevaru patverties, nevaru aizmirsties, nevaru gulēt.

— Tēvs kas tēvs! Cik bieži man nav bijis jānoskatās, kā viņš augu nakti staigā šurp un turp pa savu istabu!

— Pastāsti man kaut ko par tēvu, es viņu tik maz atceros.

— Tavs tēvs bija savāds vīrs, drūms un nerunīgs. Viņš bija laipns pret katru nabagu un katru kustoni, bet bieži šķita pārāk bargs pret saviem tuviniekiem. Viņš tevi pamatīgi pēra, bet, tiesa kas tiesa, tu biji negants bērns. Tu neklausīji nevienam un, liekas, arī nemīlēji nevienu, ne savu tēvu, ne māti, ne māsu, ne brāli, ne arī kādu citu. Kaut gan — tu laikam biji pieķēries savai auklei, atceries, viņu sauca Lēna? Neviens cits viņu necieta, visi pat baidījās no viņas. Viņu pieņēma tev par aukli galējas nepieciešamības brīdī, jo tava māte nevarēja tevi zīdīt. Neviens nozināja, no kurienes šī aukle uzradusies. Viņas āda bija tumša kā tam lapu skuķim, kas tevi vakar atveda, tikai viņa bija ļoti liela auguma. Dodama tev krūti, viņa dziedāja svešā, nesaprotamā valodā, un krūti viņa tev deva, līdz kamēr tev palika divi gadi. Neviens, pat tava māte, neuzdrīkstējās nākt viņai tuvumā, viņa rūca ka saniknota vilcene, ja kāds gribēja paņemt tevi no viņas rokām. Beidzot viņu atleida, bet naktī viņa atgriezās un gribēja tevi nozagt. Tava māte tā pārbijās, ka Lēnu vajadzēja pieņemt atpakaļ. Viņa nesa tev visādus dzīvniekus, ar ko rotaļāties, — sikspārņus, ežus, vāveres, žurkas, čūskas, pūces un kraukļus. Reiz es pats savām acīm redzēju, kā viņa pārgriež krauklim rīkli un iepilina kraukļa asinis tev pienā. Kādu dienu, kad tev bija četri gadi, atnāca vecais šerifs ar diviem lauku policistiem, uzlika viņai roku dzelžus un aizveda. Es dzirdēju, ka viņa esot kaut ko izdarījusi ar savu pašas bērnu. Mājā visi jutās atviegloti, bet tu plosījies vairākas dienas. Gandrīz visas tavas nepatikšanas bija dzīvnieku dēļ. Tava istaba bija visādu kustoņu pilna, tu viņus ņēmi pat blakus gultā. Atceries, cik nežēlīgi tevi pēra par gulēšanu uz olām? Katru putna olu, kas tev bija tikusi rokās, tu gribēji izperēt savā gultā. Protams, tik mazs bērns nevar ilgi palikt nomodā, un katru rītu tava gulta bija pilna sašķaidītu olu, un katru rītu tevi pēra, bet tas neko nelīdzēja. Atceries vakaru, kad tavi vecāki vēlu pārnāca no viesībām un atrada tavu māsu naktskreklā un ar lietussargu sēžam uz galda un bļaujam no šausmām? Visi tavi zvēri bija izmukuši no tavas istabas, sikspārnis ieķēries māsai matos, čūskas, krupji un žurkas rāpoja apkārt pa grīdu, bet tavā gultā atrada veselu metienu pelēnu. Tēvs tevi šaušalīgi dauzīja, tu meties viņam virsū un iekodi rokā. Naktī slepus ielavījies pieliekamajā kambarī un sabāzis mugursomā visu ēdamo, kas gadījās pa rokai, sasilis māsas krāj-kasīti — jo pašam lev nekad nekas nav bijis iekrāts —, tu nākamās dienas rītā slepus aizbēgi no mājām. Augu dienu un augu nakti visi mājas kalpi dzina tev pēdas, taču veltīgi. Beidzot tavs tēvs, kas bija aulekšojis uz ciemu ziņot policijai, atrada tevi dziji aizmigušu ceļmalas kupenā, jo tavs suns bija sācis riet, kad tēvs jājis garām. Es noklausījos tava tēva medību zirga stāstu citiem zirgiem stalli, kā tavs tēvs, ne vārda neteikdams, uzcēlis tevi seglos, jājis mājās un ieslēdzis tevi tumšā istabā pie maizes un ūdens uz divām dienām un naktīm. Trešajā dienā tevi ieveda tēva kabinetā, viņš jautāja, kāpēc tu esi zagšus bēdzis no mājām. Tu teici, ka neviens tevi te mājās nesaprot un ka tu gribi emigrēt uz Ameriku. Tēvs jautāja, vai tu nožēlo, ka esi iekodis viņam rokā, tu atbildēji, ka ne. Nākamajā dienā tevi aizsūtīja uz pilsētu skolā, un mājās tu drīkstēji atgriezties tikai Ziemsvētku brīvdienās. Ziemsvētku dienā jūs visi jau četros izbraucāt uz baznīcu, uz rīta dievkalpojumu. Vesels bars vilku auļoja pakaj kamanām, kad jūs braucāt pār aizsalušo ezeru, ziema bija ļoti barga un vilki ļoti izbadējušies. Visa baznīca laistījās ugunīs, un galvenā altāra priekšā stāvēja divas lielas Ziemsvētku egles. Draudze piecēlās, lai dziedātu: «Esi sveikts, laimīgais rīts!» Kad korālis bija izskanējis, tu lūdzi tēvam piedošanu, ka esi viņam kodis rokā, un viņš noglāstīja tavu galvu. Atpakaļceļā pāri ezeram tu grasījies lēkt laukā no kamanām, sacīdams, ka gribi iet pa vilku pēdām un redzēt, kur viņi palikuši. Pēcpusdienā tu biji atkal pazudis, un visa māja augu nakti veltīgi tevi meklēja. No rīta tevi atrada mežsargs, tu biji aizmidzis mežā zem lielas egles. Visapkārt kokam raiboja vilku pēdas, un mežsargs teica, tas esot brīnums, ka vilki nav tevi apēduši. Bet visbriesmīgākais nolika tavās vasaras brīvdienās, kad kalpone atrada zem tavas gultas miroņgalvu, kam pakausī vēl karājās kumšķis sarkanu matu. Visa māja bija sacelta kājās. Tava māte krita ģībonī, un tēvs tevi pēra tik briesmīgi, kā vēl nekad nebija pēris, un tevi atkal ieslēdza tumšā istabā pie maizes un ūdens. Atklājās, ka iepriekšējā naktī tu ar savu zirģeli biji aizjājis uz ciema kapsētu, ielauzies kapeņu velvē un izzadzis galvaskausu no pagrabā apbedīto kaulu kaudzes. Mācītājs, kurš bija arī zēnu skolas pārzinis, teica tavam tēvam: tas esot kaut kas nedzirdēts, ka desmit gadus vecs puika izstrādājis tādu grēka darbu pret Dievu un cilvēkiem. Tava māte, ļoti dievbijīga sieviete, nespēja to ne pārdzīvot, ne aizmirst. Izskatījās, it kā viņai būtu bail no tevis — un ne jau viņai vien. Viņa sacījās nespējam saprast, ka dzemdējusi tādu briesmoni. Tēvs sprieda, ka droši vien tu neesi ieņemts no viņa, bet no paša nelabā. Vecā saimniecības vadītāja spriedelēja, ka pie visa vainīga tava aukle, kas tevi nobūrusi, jaukdama visādas nešķīstības tev pienā un kārdama tev kaklā vilka zobu.

— Vai tas patiešām ir tiesa, ko tu stāsti par manu bērnību? Tad gan laikam esmu bijis visai ērmīgs bērns.

— Katrs vārds, ko esmu tev teicis, ir tīra patiesība, — atbildēja rūķītis. — Par to, ko tu varētu stāstīt citiem, es neatbildu. Tu vienmēr esi jaucis īstenību ar sapņiem, kā jau visi bērni.

— Bet es neesmu bērns, nākošmēnes man paliks divdesmit septiņi gadi.

— Tu tomēr esi bērns, citādi tu mani neredzētu, jo mūs, rūķīšus, redz tikai bērni.

— Un cik vecs esi tu pats, mazo vīriņ?

— Sešsimt gadu. Es to nejauši uzzināju, jo esmu dzimis reizē ar to veco egli aiz tavas bērnistabas loga, to pašu, kurā ir lielās pūces ligzda. Tavs tēvs vienmēr teica, ka tas esot vecākais koks visā mežā, — atceries lielo pūci, atceries, kā viņa sēdēja aiz loga un blisināja uz tevi savas apaļās acis?

— Tu esi precējies?

— Nē. Esmu vecpuisis, — atbildēja rūķītis. — Un tu?

— Pagaidām ne, bet...

— Nedari tol Mans tēvs allaž mums atgādināja, cik riskanta būšana ir precēšanās un cik gudrs ir izteiciens, ka cilvēks nekad nevar būt gana piesardzīgs, izvēloties sev sievasmāti.

— Sešsimt gadu! Patiešām? Tu nemaz tik vecs neizskaties. Es nekad tam nebūtu ticējis, redzot, cik veikli tu nošļūci pa galda kāju un meties pāri istabai, ieraudzījis, ka es pieceļos sēdus savā gultā.

— Jā, paldies, manām kājām nekas nekaiš, tikai acis gan tādas kā sagurušas, dienas gaismā es tikpat kā neko neredzu. Arī ausīs man sprakst tādi savādi trokšņi, kopš jūs, lielie, esat pasākuši mūsu kalnos to briesmīgo spridzināšanu. Citi rūķīši domā, ka jūs gribat atņemt troļļiem viņu zeltu un tēraudu, citi atkal spriež, ka jūs taisāt alu tai milzīgajai, dzeltenajai čūskai ar divām melnām strīpām uz muguras, kas lokās pa laukiem, mežiem un pāri upēm, spļaudama dūmus un uguni. Mums visiem

no viņas bail, visiem dzīvniekiem mežos un laukos, visiem putniem debesīs, visām zivīm upēs un ezeros, pat troļļi, kas mīt kalnu dzīlēs, šausmās bēg uz ziemeļiem, kad viņa tuvojas. Kas notiks ar mums, nabaga rūķīšiem? Kas notiks ar mazuļiem, kad mēs, vairs bērnistabās ne-iemidzināsim viņus ar pasakām un modri nesargāsim viņu sapņus? Kas pieskatīs zirgus stallī, kas uzmanīs, lai viņi nekrīt uz slidena ledus un nesalauž kājas? Kas būs nomodā par govīm un palīdzēs viņām uzmanīt jaun-ņiedzimušos teliņus? Nežēlīgi ir jūsu laiki; jūsu pasaulē, ka es tev saku, notiek kaut kas nelabs, nekur vairs nav miera. Visa šī nepārtrauktā dārdoņa un klaboņa krīt man uz nerviem. Nu es vairs nedrīkstu ilgāk palikt. Pūces jau kļūst miegainas, visi meža naktsložņas liekas gulēt, vāveres jau skripstina savus čiekurus, arī gailis drīz dziedās, un viņpus ezera atkal sāksies tā briesmīgā spridzināšana. Nē, patiešām, ilgāk es to nevaru izturēt. Šī

mana pēdējā nakts te, nu man jādodas prom. Vēl pirms saules lēkta man jātiek Kebnekaisē.

— Kebnekaisē! Kebnekaise ir simtiem jūdžu ziemeļos, — kā tu domā tur nokļūt ar savām mazajām, īsajām kājelēm?

— Droši varu teikt, ka mani paķers līdzi kāda dzērve vai meža zoss, kuras pulcējas lielajā lidojumā uz zemi, kur nav ziemas. Ļaunākajā gadījumā es kādu gabalu ceļa nojāšu lāča vai vilka mugurā, viņi visi ir draugos ar rūķīšiem. Nu man jāiet.

— Neej, paliec pie manis vēl kādu brītiņu, es parādīšu tev, kas atrodas zelta dozītē, kuru tu tik ļoti gribēji izpētīt.

— Ko tu glabā tajā zelta dozītē? Dzīvu radību? Man likās, ka tur dzirdu sirdi pukstam.

— Tu dzirdēji pukstam Laika sirdi.

— Kas ir Laiks? — jautāja rūķītis.

— Nemāku pateikt, neviens cits ari nevarēs tev paskaidrot, ko nozīmē Laiks. Tas it kā sastāvot no trim dažādām lietām — pagātnes, tagadnes un nākotnes.

— Un tu vienmēr nēsā to līdzi zelta dozītē?

— Jā, tas nekad neatpūšas, nekad neguļ un nekad nebeidz čukstēt man ausī vienu un to pašu vārdu.

— Tu saproti, ko viņš saka?

— Ak vai, pat pārāk labi! Kā dienu, tā nakti ik sekundi, ik minūti, ik stundu tas atkārto, ka es kļūstu vecāks un man bus jāmirst. Pirms aizej, mazo vīriņ, saki — vai tu baidies no Nāves?

— No kā?

— No dienas, kad pārstās pukstēt tava sirds, kad visi šīs mašinērijas zobiņi un ritenīši sabirzīs čupā, tavas domas pārtrūks un tava dzīvība izgaisīs kā šīs tauku sveces blāvā liesmiņa uz galda.

— Kas tev iestāstījis tādas blēņas? Neklausies zelta dozītes balsī, kas melš tev visādas blēņas par pagātni, tagadni un nākotni, vai tad tu nesaproti, ka tas nozīmē vienu un to pašu? Vai tad tu nesaproti, ka tajā zelta dozītē kāds par tevi ņirgājas? Es gan tavā vietā iesviestu šo baismīgo zelta bunduli upē, lai tur ieslēgtais Jaunais gars noslīkst. Netici nevienam vārdam, tie ir salti meli! Tu vienmēr būsi bērns, tu nekad nekjūsi vecs, tu nekad nemirsi. Liecies nu gulēt un aizmiedz uz kādu brīdi. Saule drīz celsies pār egju galotnēm, jauna diena pavērsies logā, un tu visu ieraudzīsi daudz spožākā gaismā, nekā redzētu šīs tauku sveces spīdumā. Nu gan jāiet. Ardievu, sapņotāj, man bija prieks tevi redzēt.

— Man ari, mazo rūķīt!

Viņš nošļūca no krēsla blakus manai gultai un, klauk-šķinādams mazās koka tupelītes, tipināja uz durvīm. Meklējot kabatā atslēdziņu, viņam uznāca tādi smiekli, ka viņš saķēra vēderu ar abām rokām.

— Nāve! — viņš nospurcās. — Ko tu neteiksi! Tas nu ir kaut kas nedzirdēts! Cik gan akli un stulbi ir šie lielie mērkaķi salīdzinājumā ar mums, mazajiem rūķīšiem! Nāve! Ka tevi divi deviņi, savu mūžu neesmu dzirdējis tādas blēņas!

Kad es pamodos un paskatījos pa logu, zemi klāja svaigs, balts sniegs. Augstu pār galvu šalca putnu bara spārnu vēdas un skanēja meža zosu saucieni. Laimīgu ceju, mazo rūķīt!

Es sēdos iebaudīt brokastis — biezputru, tikko slauktu pienu un krūzi lieliskas kafijas. Tēvocis Larss stāstīja, ka šonakt viņš pats divas reizes cēlies augšā, bet lapu suns visu laiku nemierīgi rūcis, it kā viņš redzētu vai dzirdētu kaut ko savādu. Pats viņš likās manījis tumšu ēnu, izskatījies, it kā ap māju ložņātu vilks. Vienubrīd viņam šķitis, ka govju kūtī skan balsis, bet tad viņš nomierinājies, dzirdot, ka tas esmu es, kas runā miegā. Vistas visu nakti kladzinājušas un arī bijušas nemierīgas.

— Un šito tu redzi? — jautāja tēvocis Larss, rādīdams pēdas snieļgā, kas veda uz manu logu. — Te bijuši vismaz trīs zvēri. Es te dzīvoju vairāk nekā trīsdesmit gadus, bet nekad neesmu redzējis vilka pēdas tik tuvu mājai. Un šo te? — viņš atkal jautāja, rādīdams otru nospiedumu krietnas vīra pēdas lielumā. — Savām acīm neticēju, to ieraudzījis. Tikpat droši, kā mani sauc Larss Anderss, šonakt te bijusi lāču māte, un šīs ir viņas lācēna pēdas. Nu pagājuši jau desmit gadi, kopš es šajos mežos nošāvu lāci. Tu dzirdēji, kas tā bija par šmauksti -nāšanu lielajā eglē pie kūts? Tur viņu bija pāris duču, savu mūžu neesmu redzējis tik daudz vāveru vienā kokā. Vai dzirdēji, kā mežā brēca pūce un ezerā visu nakti klaigāja gārgale? Tu dzirdēji rītausmā lēli lidināmies ap māju? Es nekādi nevarēju saprast, ko tas nozīmē, jo parasti līdz ar tumsu mežs ir kluss kā kaps. Kāpēc visi šie dzīvnieki šonakt bija te salasījušies? Ne Kerstīna, ne es pat acu neaizvērām. Kerstīna domā, ka māju nobūris tas lapu skuķis, bet skuķis pats dievojas, ka viņvasar Ruknē esot kristīts. Galu galā ticēt viņiem daudz nevar — visi viņi stiķu pilni un noņemas ar pesteļošanu. Šā vai tā — līdz ar gaismu es liku viņai iet projām, kājas skuķim žiglas, vēl pirms rieta viņa būs Ruknes lapu skolā. Un kad tu iesi?

Es atbildēju, ka nekur nesteidzos un labprāt paliktu te vēl pāris dienu, jo Forstīganā man Joti patīk.

Tēvocis Larss teica, ka vakarā viņa dēls atgriezīšoties no meža darbiem un man vairs nebūšot istabas, kur gulēt. Es sacīju, ka labprāt gulētu šķūnī, jo man patīk siena smarža. Likās, ka šis priekšlikums nepatika ne tēvocim Larsam, ne Kerstīnas māmuļai. Jutu, ka viņiem gribētos tikt no manis vaļā, viņi tikpat kā nerunāja ar mani, un izskatījās, ka viņiem no manis tā kā bail.

Es apvaicājos tēvocim Larsam par svešinieku, kas bijis te Forstīganā pirms divām dienām un apēdis visu maizi. Viņš nepratis ne vārda zviedriski, teica Larss Anderss; somu laps, kas nesa viņa zvejas rīkus un makšķerkātus, sacīja, ka viņi apmaldījušies. Viņi bijuši pavisam izbadējušies, kad atnākuši, un apēduši visu, kas vien mājās bijis. Tēvocis Larss rādīja monētu, ko šis vīrs uz-tiepis, lai dodot mazbērniem. Vai tas patiešām varētu būt īsts zelts?

Tas bija angju sovrins. Zem loga uz grīdas gulēja «Times», adresēta seram Džonam Skotam. Es atvēru avīzi un ieraudzīju milzīgu virsrakstu:

DRAUSMĪGS holeras uzliesmojums

NEAPOLE VAIRĀK NEKĀ TŪKSTOŠ UPURU DIENĀ

Stundu vēlāk Pelle, tēvoča Larsa mazdēls, stāvēja durvju priekšā ar zemu, pinkainu norvēģu zirģeli. Tēvocis Larss bija mēms no brīnumiem, kad es gribēju samaksāt vismaz par tiem produktiem, kas manā mugursomā, viņš teica, ka savu mūžu neesot kaut ko tādu dzirdējis. Vēl viņš teica, lai es neuztraucoties, Pelle ceļu zinot. Šajā gadalaikā tas esot itin viegls un ērts ceļojums. Astoņas stundas jāšus cauri mežam uz Rukni, trīs stundas pa upi uz leju Lisa Jokuma laivā, sešas stundas kājām pāri kalniem uz baznīcas ciematu, divas stundas pāri ezeram uz Losojarvi, no turienes astoņas jaukas stundas ratos uz jauno dzelzceļa staciju. Pasažieru vilcienu gan tur vēl neesot, bet gan jau mašīnists ielaidīšot mani lokomotīvē, kamēr es pēc kādām divsimt jūdzēm tikšu kādā preču vilcienā.

Tēvocim Larsam taisnība — tas bija viegls un ērts ce-iļ ļojums, vismaz toreiz tā likās. Kā man liktos tagad? Vien

līdz jauks un komfortabls bija brauciens cauri centrālajai Eiropai bēdīgi gausajos tālaika vilcienos, gandrīz ne brīdi acu neaizdarot. No Lapzemes līdz Neapolei — paskatieties kartēl

VIII NEAPOLE

Ja kādu interesē laiks, ko es pavadīju Neapolē, viņš varētu ieskatīties manās «Vēstulēs no sēru pilsētas», ja gadītos dabūt vēl kādu eksemplāru, kas tomēr maz ticams, jo mazā grāmatiņa izdota stipri sen un jau aizmirsta. Es pats nupat ar diezgan lielu interesi pārlasīju šis «Vēstules no Neapoles», kā tās saucās zviedru oriģināla. Šodien es tādu grāmatu nebūtu rakstījis, pat lai glābtu savu dzīvību. Šajās vēstulēs ir milzums puiciska

skaļuma, tāpat milzums pašapziņas, lai neteiktu, uzpūtības. Es biju acīm redzamā sajūsmā par sevi, ka esmu drāzies no Lapzemes uz Neapoli tādā brīdī, kad visi citi bēga no tās. Daudz tur ir arī plātīšanās, ka sērgas apsēstos nabadzīgo kvartālus netiku pametis ne dienu, ne nakti, pats aplipdams ar utīm, pārtikdams no sapuvušiem augļiem un gulēdams netīrās lokandās. Tas viss ir tīra patiesība, ko es netaisos noliegt, esmu precīzi aprakstījis holeras laiku Neapolē, jo es to vēroju ar entuziasta acīm.

Bet raksturojums, ko esmu devis pats sev, -jau vairs nav tik precīzs. Man pietika nekaunības rakstīt, ka es nebaidos holeras, nebaidos Nāves. Es meloju. No sākuma līdz beigām es drausmīgi baidījos no abām. Pirmajā vēstulē es attēloju, kā vēlu vakarā, gandrīz vai ģībdams no karbolskābes smirdoņas, es izkāpu no tukša vilciena izmirušā stacijas laukumā, kā es gāju pa ielām gar līķu pilniem ratiem un omnibusiem, kas virzījās uz holeras kapiem, kā pavadīju visu nakti starp mirējiem nožēlojamos pagrabdzīvokļos nabadzīgo kvartālā. Bet tur nav inkstīts, ka jau divas stundas pēc ierašanās es biju atkal stacijā, drudžaini taujādams pēc pirmā vilciena uz Romu, uz Kalabriju, uz Abruci, vienalga, uz kurieni, jo tālāk, jo labāk, tikai laukā no šīs elles. 'Ja vilciens gadītos, nebūtu nekādu «Vēstuļu no sēru pilsētas». Izrādījās, ka līdz nākamās dienas vidum neviena vilciena nebūs, sakari ar sērgas pārņemto pilsētu bija gandrīz pavisam pārtrūkuši. Neatlika nekas cits kā, saulei lecot, izpeldēties Santalu-čijā un atgriezties nabadzīgo kvartālā ar vēsu galvu, bet bailēs drebošām kājām. Pēcpusdienā mans piedāvājums strādāt Svētās Magdalēnas slimnīcā tika pieņemts. Pēc divām dienām es aizgāju no turienes, atklājis, ka mana īstā vieta nav starp mirējiem slimnīcā, bet starp mirējiem nabadzīgo kvartālā.

Cik daudz vieglāk būtu viņiem un ari man, es domāju, ja viņu agonija nebūtu tik ilga, tik drausmīgai Ja nebūtu šīs stadium aigidum, kad viņi gulēja stundām un dienām auksli kā līķi, ar plati ieplestām acīm un vaļējām mutēm, pēc visām zīmēm spriežot, miroņi, tomēr vēl dzīvi. Vai viņi ko juta, vai viņi ko saprata? Laimīgi vēl tie nedaudzie, kuri varēja norit tējkaroti opija tinktūras, ko viņiem mutē steigā ielēja kāds Croce Dianca[ brīvprātīgais. Tas vismaz varēja viņus nobeigt, pirms naktī ieradās kareivji un puspiedzēruši beccamortilai sagāztu viņus vienā kaudzē Camposanto del Colerosi^2 milzīgajā kapa bedrē. Cik daudzus tur iegrūda dzīvus? Simtiem, varu teikt. Viņi visi izskatījās vienādi, es pats bieži nespēju atšķirt mirušo no dzīvā. Pētīt neatlika laika, katrā kvartālā viņu bija dučiem, pavēles stingras, naktī visus vajadzēja aprakt.

Kad epidēmija sasniedza kulmināciju, man vairs nebija pamata žēloties, ka mirēji tik ilgi mokās agonijā. Viņi sāka krist ielās kā zibens ķerti, kur viņus savāca policija un aizveda uz holeras slimnīcu, lai tur viņi nomirtu dažu stundu laikā. Ormanis, kas visai nomāktā omā veda mani uz Granatello katorgas cietumu pie Portiči un kam vajadzēja vest mani atpakaļ uz Neapoli, gulēja miris savos ratos, kad es viņu vakarā uzmeklēju. Neviens no Portiči ļaudīm negribēja nākt viņam ne tuvumā, neviens negribēja man palīdzēt izcelt viņu no ratiem. Man vajadzēja sēsties uz bukas un pašam vest viņu atpakaļ uz Neapoli. Arī tur neviens pat nedomāja ķerties viņam klāt, un galu gala es biju spiests aizvest viņu uz holeras kapiem, lai liktu 110 viņa vaļā.

Bieži vien, vakarā atgriezies lokandā, es biju tā pārguris, ka iekritu gultā tāds, kāds pārnācu, — neizģērbies, pat nemazgājies. Kāda jēga bija mazgāties šajā netīrajā ūdenī, kāda jēga dezinficēties, ja ap mani viss bija inficēts — barība, ko ēdu, ūdens, ko dzēru, gulta, kurā gulēju, gaiss, ko elpoju! Bieži mani māca tādas bailes, ka es baidījos likties gultā, baidījos būt viens. Man vajadzēja skriet atkal ārā uz ielas un pavadīt nakts atlikušo daļu kādā baznīcā. Santa Maria del Carmine bija mana iemīļotākā naktsmītne, visdziļāko miegu, kādā jebkad esmu gulējis, es baudīju uz sola šīs vecās baznīcas kreisajā ailē. Bija milzums baznīcu, kur gulēt, kad es neuzdrīkstējos iet mājās. Simtiem Neapoles baznīcu un kapelu visu nakti zvēroja solījuma svecēs un bija ļaužu pārpildītas. Visi madonnu un svēto simti nakti un dienu strādāja vaiga sviedros, apmeklējot mirējus savos kvartālos. Un vai viņiem, ja viņi uzdrīkstējās parādīties kādā no savu sāncenšu kvartāliem! Pat augstu godāta Madonna del Colera, kas bija glābusi pilsētu drausmīgajā 1834. gada epidēmijā, pirms dažām dienām tika izsvilpta Bianchi Nuovi kvartālā.

Tā nebija tikai holera vien, no kā es baidījos. No pirmās līdz pēdējai dienai man bija šausmīgi bail no žurkām. Šīs nabadzīgo kvartālu fondachi, bassi un sotterranei^62 likās esam viņu īstās mājas, tāpat kā nožēlojamajām cilvēciskajām būtnēm, kuras te dzīvoja un mira. Patiesību sakot, pret dzīvajiem tās bija samērā miermīlīgas un uzvedīgas un cītīgi veica savu atkritumu novācēju amatu, kurš piešķirts viņām un tikai viņām vēl kopš romiešu laikiem, — vienīgie sabiedrības locekļi, kam iztika vienmēr nodrošināta. Žurkas bija tikpat drošas kā kaķi un gandrīz tikpat lielas. Reiz es uzdūros vecai sievai, kurai bija tikai kauli un āda, viņa bija noskrandusi, gandrīz kaila un gulēja uz satrupējušu salmu maisa kaut kādā pustumšā alā. Man sacīja, ka viņa esot «vavona» — vecāmāte. Viņa bija paralizēta un pilnīgi akla, viņa te bija gulējusi jau gadiem. Uz alas netīrās grīdas riņķītī ap savu vārdos nenosaucamo rīta maltīti tupēja pusducis milzīgu žurku. Viņas rāmi noskatījās uz mani, neatkāpdamās ne sprīdi. Vecā sieva izstiepa savu izģindušo roku un ieķērcās aizkritušā balsī: «Pane! Pane!»[63]

Bet, kad sanitārā komisija ķērās pie veltīgajām pūlēm dezinficēt kanalizācijas caurules, stāvoklis mainījās — manas bailes pārauga drausmās. Miljoni žurku, kas bija netraucēti dzīvojušas notekās kopš romiešu laikiem, pārpludināja pilsētas nomales. Sēra tvaiku un karbolskābes saindētas, tēs brāzās cauri nabadzīgo kvartāliem kā traki suņi. Nekad vēl nebiju redzējis tādas žurkas — pavisam kailas, ārkārtīgi garām, sarkanām astēm, negantām, asiņu pieplūdušām acīm un smailiem, melniem zobiem, gariem kā seskam. Ja tādai žurkai iesita ar spieķi, viņa apsviedās un ieķērās spieķī kā buldogs. Nekad savā mūžā es ne no viena dzīvnieka neesmu tā baidījies kā no šīm trakajām žurkām, jo varu apgalvot, ka viņas bija trakas. Viss Basso Porto kvartāls bija panikā. Vairāk nekā simt smagi sakostu vīriešu, sieviešu un bērnu ieveda Pelle-grini slimnīcā jau žurku invāzijas pirmajā dienā. Vairāki mazi bērni tika aprīti šī vārda vistiešākajā nozīmē. Nekad neaizmirsīšu nakti kādā Vicolo della Duchessa pagrabā. Istaba, pareizāk sakot, ala, bija gandriz pavisam tumša, to apgaismoja vienīgi maza eļļas lampiņa madonnas priekšā. Tēvs bija nomiris jau pirms divām dienām, bet viņa līķis vēl arvien gulēja tepat zem lupatu kaudzes, ģimenei pēc nabagu kvartālu ierašas bija laimējies paslēpt viņu no policijas, kas staigā, meklēdama mirušos, lai aizgādātu tos uz kapiem. Es sēdēju uz grīdas blakus meitai, atvairīdams žurkas ar spieķi. Viņa jau bija auksta, bet vēl pie samaņas. Es visu laiku dzirdēju, kā žurkas grauž tēva līķi. Tas galu galā saka man tā krist uz nerviem, ka man vajadzēja iesliet viņu kaktā kā grīdas pulksteni. Drīz žurkas atkal sāka rijīgi plēst viņa pēdas un stilbus. Es vairs nevarēju izturēt. Šausmu pārņemts, metos projām.

Farmacia di San Gennaro^64 arī bija viena no manām miļākajām pajumtēm, kad es baidījos palikt viens. Tā bija vaļā dienu un nakti. Dons Bartolo vienmēr bija kājās un nepaguris gatavoja dažādas mikstūras un brīnumzāles, jaukdams kopā drogas no daudzajām septiņpadsmitā gadsimta Faencas krūkām, uz kurām bija zāļu latīniskie nosaukumi, ko es pa lielākajai daļai nepazinu. Pāris lielu stikla pudeļu ar čūskām un embrijiem spirtā greznoja bufeti. Pie San Gennaio — Neapoles svēta patrona — pīšļu šķirstiņa dega eļļas lampiņa, bet pie griestiem starp zirnekļu tīkliem karājās iebalzamēts kaķis ar divām galvām. Aptiekas marka bija dona Bartolo slavenā prelholeras mikstūra ar San Gennaro tēlu etiķetes vienā pusē un miroņgalvu ar parakstu «Morte alla co-lčra»[65] — otrā. Tās izgatavošana bija ģimenes noslēpums, kas pārgāja no tēva uz dēlu kopš 1834. gada epidēmijas, kad, sadarbojoties ar San Gennaro, tā glābusi pilsētu. Otra aptiekas brīnumzāle bija noslēpumaina pudele ar Kupidona bultas cauršautu sirdi uz etiķetes — a lillro d'amore^3. Arī tās izgatavošana bija ģimenes noslēpums, un, cik nopratu, pēc tās bija liels pieprasījums. Dona Bartoio klienti likās nākam galvenokārt no apkārtējām baznīcām un klosteriem. Pie letes krēslos vienmēr sēdēja pāris priesteru vai mūku, dzīvi apspriežot dienas notikumus, jaunākos viena vai otra svētā brīnumus un dažādu madonnu spēku, tur biia la Madonna del Carmine, la Madonna dell'Aiuto, la Madonna della Buona Morte, la Madonna della Colēra, 1’Addolorata, la Madonna Egi-tiaca. Reti, ļoti reti es dzirdēju pieminam Dieva vārdu, bet viņa dēlu vispār nekad. Reiz es sadūšojos izteikt vecam, vārgam mūkam, savam labam draugam, izbrīnu par tādu Kristus apiešanu viņu diskusijās. Vecais mūks nebūt neslēpa savu pārliecību, ka Kristus ir ievērojams vienīgi ar to, ka madonna ir viņa māte. Cik viņam zināms, Kristus nevienu no holeras neesot glābis. Viņa svētā māte visas acis viņa dēļ izraudājusi. Un kā viņš to mātei atmaksājis? «Sieva,» viņš teicis, «kas vienkopējs man ai tevi?»

— Percid ha finīto male — tāpēc viņš ņēma nelabu galu.

Sestdienai tuvojoties, dažadi svētie un madonnas arvien biežāk pagaisa no sarunām. Piektdienas vakarā aptieka bija pilna ļaužu, kas, mežonīgi žestikulēdami, iztir zāja nākamās dienas banco di lotto^66 izredzes.

Trentaquattro, sessantanove, quarantatre, diciasselte![67]

Dons Antonio bija nosapņojis, ka viņa krustmāte pēkšņi mirusi un atstājusi viņam piectūkstoš liru, pēkšņā nāve — 49, nauda —■ 70! Dons Ornato prasījis padomu kuprītim no Via Forcella un bija pārliecināts par savu trij nieku — 9, 39, 20! Dona Bartolo kaķenei nakti uzradušies septiņi kaķēni — cipari 7, 16, 64! Dons Dionisio nupat izlasījis «Pungolo», ka Imakolatellā bandīti nodū ruši bārddzini. Bārddzinis — 21, nazis — 41! Dons Pas kvāle savu numuru uzzinājis no kapsētas sarga, ka« skaidri sadzirdējis to tieši no kapa, — il morto che parla^68 — 48!

Tā bija Faimacia di San Gennaro, kurā es iepazinos ai ārstu Villāri. Dons Bartolo man stāstīja, ka viņš ieradies Neapolē pirms diviem gadiem kā vecā ārsta Rispī asistents, Rispī bijis visa kvartāla klostera un draudžu iecienīts ārsts, kas mirstot savu plašo klientūru atstājis jaunajam asistentam. Es vienmēr biju priecīgs redzēt savu kolēģi, man viņš ļoti iepatikās jau no pirmā skata. Viņš bija izcili skaists vīrietis, laipns un nosvērts, un nepavisam nelīdzinājās parastam neapolietim. Viņš bija no Ab-ruci. No viņa es pirmoreiz dzirdēju par Sepolte Vj've klosteri, drūmu, senlaicīgu ēku ielas stūrī, ar šauriem gotiskiem logiem un milzīgiem, smagiem dzelzs vārtiem, skumju un klusu kā kaps. Vai taisnība, ka mūķenes pa šiem vārtiem ienes, līķautā tītas un zārkā guldītas, un dzīvas vairs ne reizi neiznāk ārā?

Jā, patiešām taisnība, mūķenēm neesot nekādas saskares ar ārpasauli. Viņam pašam, retu reizi ierodoties klosterī, pa priekšu Rājusi veca mūķene un šķindinājusi zvaniņu, brīdinot pārējās, lai tās paspētu ieslēgties savās cellēs.

No padres Anselmo — viņu bikstēva — biju dzirdējis, ka klostera dārzs pilns antīka marmora, vai tas arī taisnība?

Jā, viņš redzējis mētājamies apkārt ļoti daudz fragmentu, runājot, ka klosteris celts uz sena grieķu tempļa drupām.

Likās, kolēģim patika sarunāties ar mani, viņš teica, ka Neapolē viņam neesot draugu, — kā visi viņa puses ļaudis, viņš ienīda un nicināja neapoliešus. Tas, ko bija nācies redzēt kopš holeras uzliesmojuma, iesvēlis viņā vēl dziļāku riebumu. Tā vien liekoties, ka Dieva sods nācis pār šo izviltušo pilsētu. Sodoma un Gomora neesot nekas salīdzinājumā ar Neapoli. Vai tad es neredzot, kas notiekot nabadzīgo kvartālos, ielās, slimības apsēstajos namos, pat baznīcās, kur viņi vienu svēto pielūdz, otru nolād? Miesaskārības plosīja Neapoli, netikums un neķītrība pat Nāves vaiga priekšā. Uzbrukumi sievietēm notiekot tik bieži, ka neviena pieklājīga sieviete neuzdrīkstoties iziet no mājas.

Viņš, šķiet, nebaidījās no holeras un sacīja, ka jūtoties pavisam drošs, jo viņu sargājot madonna. Kā es ap-skaudu viņu par šādu ticību! Villāri parādīja man divus medaljonus, ko sieva bija uzkārusi viņam kaklā holeras uzliesmošanas dienā, viena bija Madonna del Carmine, otra — Santa Lucia, sievas svētā aizbildne, jo viņa sievu sauca Lučija. Viņa nēsājusi šo mazo medaljonu jau no bērnu dienām. Es sacīju, ka zinu svēto L.učiju — viņa ir acu gaismas sargātāja. Man bieži gribējās iededzināt sveci pie viņas šķirsta, jo gadiem biju dzīvojis bailēs zaudēt redzi. Viņš sacīja, ka pateikšot savai sievai, lai viņa piemin mani lūgšanās svētajai Lūcijai, kas bija zaudējusi acu gaismu pati, bet atdevusi to tik daudziem citiem. Viņš stāstīja, tiklīdz viņš izejot no mājas, sieva nosēžoties pie loga un gaidot viņu atgriežamies. Viņš esot viņai vienīgais tuvais cilvēks pasaulē, jo viņa apprecējusies pret vecāku gribu, Villāri taisījies aizsūtīt

sievu no slimības apsēstās pilsētas, bet sieva atteikusies pamest viņu. Es jautāju, vai viņš nebaidās no nāves. Viņš atbildēja, ka sevis dēļ ne, bet sievas dēļ gan. Kaut jel šī nāve nebūtu tik derdzīga! Labāk jau tad tūlīt uz kapsētu, lai tas nav jāredz acīm, kas tevi mīlējušas!

— Esmu pārliecināts, ka ar jums nekas nenotiks, — es teicu, — jums vismaz ir kads, kas lūdz par jums Dievu, man nav neviena.

Ena pārslīdēja viņa skaistajai sejai.

— Apsoliet man, ja .. .

— Nerunāsim par nāvi, — es nodrebēdams viņu pārtraucu.

Mazā «Osteria dell' AUegiia» aiz Merkato laukuma bija mana iemīļotā atpūtas vieta. Ēdiens tur bija pretīgs, toties vīns lielisks, seši sū litrā, es dzēru to, cik uziet. Bieži vien pavadīju tur pusi nakts, kad neuzdrīkstējos iet mājās. Cezāre, naktssargs, drīz kļuva man par lielu draugu. Jau pēc trešā holeras gadījuma manā lokandā es galu galā pārvācos uz kādu tukšu istabu mājā, kurā dzīvoja viņš. Mana jaunā pajumte bija tikpat netīra kā lokanda, bet Cezārem bija taisnība, ka daudz labāk būt in compagnia^69. Sieva viņam bija mirusi, bet meita Mar-juča — dzīva, pat ārkārtīgi dzīva. Marjuča sacīja, ka viņai esot tikai piecpadsmit gadu, bet bija jau pilnos ziedos, melnām acīm, sarkanām lūpām, gluži kā maza Venera no Kapitola muzeja. Viņa mazgāja man veļu, vārīja makaronus un klāja gultu, ja vien neaizmirsa to izdarīt. Viņa vēl nekad nebija redzējusi ārzemnieku. Vioa vienmēr nāca manā istabā ar kādu vīnogu ķekaru, arbūza šķēli vai vīģu šķīvi. Kad viņai nebija nekā, ar ko mani pacienāt, viņa izņēma rozi no savām melnajām cirtām un sniedza man ar pavedinošu sirēnas smaidu un acīs dzirkstošu jautājumu — vai viņas sarkanās lūpas man nepatiktu tikpat labi? Visu dienu viņa virtuvē dziedāja savā spēcīgajā, spalgajā balsi:

— Amore! Amore!2

Nakti dzirdēju viņu aiz šķērssienas svaidāmies gultā. Viņa sacīja, ka nevarot aizmigt, ka viņai vienai esot bail, viņa baidoties dormire solo^3. Vai es nebaidoties donnire solo?

— Dormile, signorino?' — viņa čukstēja no savas gultas.

Nē, es negulēju, es biju nomodā, man patika dormire solo ne vairāk kā viņai.

Kādas jaunas bailes lika manai sirdij tik aumaļaini pukstēt un asinīm traukties pa dzīslām tik drudžainā straujumā? Kāpēc, pussnaudā sēdēdams Santa Maria del Car-mine sānu ailē, es jau agrāk nebiju ievērojis visas šīs melnās mantilās tērptās daiļās meitenes, kas metās ceļos uz marmora grīdas man blakus un, lūgšanas skaitīdamas un dziedādamas, zagšus man uzsmaidīja? Kā biju varējis nedēļām ilgi ik dienas iet garām vecajai frutli-vendola^70, uz ielas stūra neapstājies, lai patērzētu ar Na-nīnu, viņas skaisto meitu, kuras vaigi bija tikpat sārti kā firziķi, ko viņa pārdeva? Kā gan jau agrāk nebiju atklājis, ka Merkato laukuma lioraia^71 smaida to pašu burvīgo smaidu, ko Botičelli «Primavera»? Kā gan varēja tik daudzus vakarus pavadīt «Osteria dell' Allegria», nezinādams, ka mani reibina nevis vino di Gragnano, bet Karmelas skatienu dzirkstis? Kā varēja notikt, ka biju dzirdējis tikai mirēju vaidus un baznīcu zvanus, kad ik ielā skanēja smiekli un mīlas dziesmas, kad zem katra portāla stāvēja meitene, sačukstēdamās ar savu amo-roso

O Mori’, o Marf quanto sonno ho perso per te.

Fammi dormire,

Abbracciato un pococonte .. .[72] —

dziedāja jauneklis zem Marjučas loga.

— O Carmē! O Carmē! — dziedāja otrs pie ostērijas.

— Vorrei baciare i luoi capelli neri...6 — skanēja no Merkato laukuma.

— Vorrei baciar i tuoi capelli neri... — atbalsojās man ausīs, kad gulēju savā gultā, klausīdamies aizmigušās Marjučas elpā aiz plānās šķērssienas.

Kas ar mani bija noticis? Vai mani bija nobūrusi

8trega]? Vai kāda no šīm meitenēm ielējusi manā vīnā dona Bartolo flltio d'amore? Kas bija noticis ar visiem šiem cilvēkiem ap mani? Vai viņi visi bija apdzērušies jauna vīna, vai arī viņus sitis miesaskārību trakums Nāves vaiga priekšā?

Moite alla colera, evviva la gioia!2

Es pussnaudā dēdēju ar pudeli vīna pie sava parastā galdiņa ostērijā. Bija jau pāri pusnaktij, es prātoju, ka labāk man palikt tepat un pagaidīt, kad Čezāre būs beidzis darbu, un atgriezties mājās kopā ar viņu. Pie galda pieskrēja zēns un pasniedza man papīra strēmeli.

«Nāciet,» tur bija rakstīts gandrīz nesalasāmiem burtiem.

Piecas minūtes vēlāk mēs apstājāmies pie milzīgajiem klostera Sepolle Vive dzelzs vārtiem. Mani ielaida veca mūķene, kas gāja man pa priekšu caur klostera dārzu, šķindinādama zvaniņu. Mēs gājām pa bezgalīgu, tukšu gaiteni, kāda cita mūķene pacēla lukturi pret manu seju un pavēra durvis uz pustumšu telpu. Doktors Villāri gulēja uz salmu maisa uz grīdas. No sākuma es viņu gandrīz nepazinu. Anselmo tēvs patlaban deva viņam pēdējo svaidījumu. Viņam jau bija sākusies agonija, miesa ledaini auksta, bet no acīm es redzēju, ka viņš vēl ir pie samaņas. Man pārskrēja šermuļi, skatoties viņa sejā, tas, uz ko es skatījos, vairs nebija mans draugs — tā bija Nāve, drausmīga, atbaidoša Nāve. Viņš vairākas reizes pacēla roku, rādīdams uz mani, viņa līķa bāiā seja raustījās izmisīgās pūlēs ierunāties. No viņa lūpu kustībām varēja skaidri nolasīt: «Specchio/»[73] Brīdi pavilcinājusies, mūķene atnesa mazu spogulīti, ko es pieliku viņam pie pusaizvērtām acīm. Viņš dažas reizes pakratīja galvu, tā bija viņa pēdējā dzīvības zīme, stundu vēlāk viņa sirds pārstāja pukstēt.

Pie vārtiem stāvēja rati, lai aizvestu divas mūķenes, kuras bija mirušas tai pašā dienā. Es zināju, ka man jā-izšķiras, vai atļaut viņu vest prom tūlīt pat vai atstāt guļam te līdz nākamajam vakaram. Mūķenes man noticētu, ja es apgalvotu, ka viņš vēl ir dzīvs, viņš izskatījās tieši tāds pats kā tad, kad es atnācu. Es neteicu neko. Pēc divām stundām viņu kopā ar simtiem citu līķu iesvieda holeras kapsētas kopīgajā bedrē. Es sapratu, kāpēc viņš cēla roku, rādīdams uz mani, kāpēc kratīja galvu, kad es turēju spoguli pie viņa acīm. Villāri negribēja, lai viņa sieva redzētu to, ko pats bija redzējis spogulī, vienīgi vēlējās, lai es aizeju pie viņas ar nāves vēsti, kad viss jau būs galā.

Apstājies pie viņa mājas, es ieraudzīju logā bālu sievietes, gandrīz vēl bērna seju. Ar šausmām acīs viņa grīļodamās atkāpās, kad vēru vaļā durvis.

— Jūs esat tas svešzemju ārsts, par kuru viņš man tik daudz stāstījis, viņš nav pārnācis, es stāvēju pie loga visu nakti. Kur viņš ir?

Viņa apmeta ap pleciem šalli un steidzās uz durvīm.

— Vediet mani pie viņa tūlīt, es tūlīt gribu viņu redzēt.

Es atturēju viņu, sacīdams, ka vispirms man vajag ar viņu parunāt. Es teicu, ka viņš saslimis Sepolte Vive klosterī, ka visa šī vieta ir sērgas apsēsta, ka viņa nedrīkst tur iet, viņai jādomā par bērnu, kam viņa taisas dot dzīvība.

— Palīdziet man tikt lejā pa kāpnēm, palīdziet man tikt lejāl Man tūlīt jātiek pie viņa, kāpēc jūs man nepalīdzat? — viņa elsoja.

Pēkšņi viņa spalgi iekliedzās un pusnemaņā atslīga atpakaļ, krēslā.

— Nav taisnība, viņš nav miris, kāpēc jūs klusējat, jūs esat melis, viņš nevarēja nomirt, neatvadījies no manis!

Viņa vēlreiz traucās uz durvīm.

— Man jātiek pie viņa, man jātiek pie viņa!

Un atkal es viņu atturēju.

— Jūs vairs neredzēsit viņu, viņa vairs tur nav, viņš ir...

Viņa metās uz mani kā ievainots zvērs.

— Jums nebija tiesību viņu aizvest, iekams es nebiju viņu redzējusi! — viņa neprātīgās dusmās kliedza.

— Viņš bija manu acu gaisma, jūs atņēmāt man acu gaismu! Jūs esat melis, slepkava! Svētā Lučija, atņem gaismu viņa acīm, kā viņš atņēma manējām! Izdur viņam acis, kā tu izdūri pati sev!

Veca sieva iedrāzās istabā un metās uz mani ar paceltām rokām, it kā gribētu ar nagiem ieklupt man sejā.

— Svētā Lučija, laupi viņam redzi! Padari viņu aklu! — vecene pilnā kaklā ieķērcās.

— Potess' esseie clecato,[74] potess' esseie clecato, — viņa bļāva vēl no kāpņu laukuma, kad es klupšus skrēju lejā.

Briesmīgais lāsts, visbriesmīgākais, kads jebkad kritis pār manu galvu, skanēja man ausīs visu nakti. Es neuzdrīkstējos iet mājās, man bija bail no tumsas. Nakts pārējo daļu pavadīju Santa Maria del Carmine baznīcā, man likās, ka rīts vairs nekad nepienāks.

Kad no rīta grīļīgā gaitā ienācu pa Farmacia di San Gennaro durvīm pēc sava parastā uzmundrinātajā — vēl vienas ārkārtīgi iedarbīgas dona Bartolo brīnumzāles, Anselmo tēvs jau bija atstājis tur ziņu, lai es nekavējoties ejot uz klosteri.

Klosterī valdīja satraukums, atkal trīs mūķenes saslimušas ar holeru. Anselmo tēvs teica, ka pēc ilgas apspriešanās ar klostera priekšnieci nolemts lūgt, lai es aizstāju savu mirušo kolēģi, neviena cita ārsta nevarot dabūt. Panikas pārņemtās mūķenes skraidīja šurp un turp pa gaiteņiem, citas lūdza Dievu un dziedāja kapelā. Trīs slimās mūķenes gulēja uz salmu maisiem savās cellēs. Viena no viņām vakarā nomira. No rīta slimība piemeklēja veco mūķeni, kas mani parasti pavadīja. Viņas vietā nāca jauna māsa, kuru biju ievērojis jau pirmajā vizītē, neievērot viņu patiešām būtu grūti, jo viņa bija ļoti jauna un pārsteidzoši skaista. Viņa neteica man neviena vārda. Neatbildēja pat uz manu jautājumu, kā viņu sauc, bet no Anselmo tēva es uzzināju, ka viņa ir suora Ur-sula^75. Dienas otrā pusē es teicu, ka vēlos runāt ar klostera priekšnieci, un māsa Urzula aizveda mani uz viņas celli. Vecā klostera priekšniece skatījās uz mani aukstām, dzēlīgām acīm, bargām un aizdomīgām kā soģim. Viņas seja bija nedzīva un stinga, kā marmorā cirsta, plānās lūpas, šķita, nekad nebija vērušās smeidā. Es sacīju, ka viss klosteris ir slimības dīgļu pilns, sanitārie apstākļi drausmīgi, ūdens dārza akā netīrs un klosteri vajag evakuēt, citādi viņas visas te nomirs ar holeru.

Viņa atbildēja, ka tas neesot iespējams, tas esot pret ordeņa noteikumiem, neviena mūķene, kas reiz ienākusi klosterī, dzīva to nevarot atstāt. Viņām visām jāpaliekot tepat madonnas un San Gennaro rokās.

Izņemot īsas vizītes aptiekā pēc pakāpeniski pieaugošās dona Bartolo tonizējošo brīnumzāļu devas, es tikpat kā neizgāju no klostera, aizvadīdams tur vairākas neaizmirstamas šausmu pilnas dienas. Biju spiests teikt Anselmo tēvam, ka man vajadzīgs vīns, un drīz es to dabūju vairumā, iespējams, pat pārāk daudz. Gulēt es negulēju gandrīz nemaz, miegs man it kā nebija vajadzīgs. Es neticu, ka būtu varējis aizmigt, pat ja gadītos tāda iespēja, jo bailes un neskaitāmās melnas kafijas tases bija novedušas manu nervu sistēmu līdz galējam sasprindzinājumam, kas pilnīgi aizdzina nogurumu. Mani nervi atpūtāg vienīgi tad, kad man laimējās izzagties klostera dārzā, kur es sēdēju uz marmora sola zem cipresēm, smēķēdams cigareti pēc cigaretes. Antīku marmora darinājumu fragmenti bija izsvaidīti pa visu dārzu, pat akas cokols bija veidots no kādreizējā cippo — romiešu altāra. Tagad tas rotā Sanmikelas pagalmu. Turpat man pie kājām gulēja sadauzīts sarkans seno romiešu fauns, un, pa pusei aiz cipresēm noslēpies, uz Āfrikas marmora kolonnas vēl arvien slējās mazs Erots. Pāris reižu es sastapu māsu Urzulu sēžam uz sola, viņa sacīja, ka iznākusi paelpot svaigu gaisu, esot vai jāģībst no drausmīgās smirdoņas klostera telpās. Reiz viņa atnesa man kafiju un stāvēja iepretim, gaidīdama tasi atpakaļ, bet es dzēru kafiju, cik lēni vien iespējams, lai viņa te pakavētos mazliet ilgāk. Man likās, ka viņa vairs nav tik bikla un neņem ļaunā, ka es vilcinos atdot viņai tukšo tasi. Manas pārgurušās acis atpūtās, lūkojoties uz viņu. Sī atpūta pārvērtās priekā, jo viņa bija ļoti skaista. Vai viņa saprata, ko runā manas acis, bet lūpas neuzdrīkstas teikt — ka es esmu jauns un viņa tik daiļa? Brīžiem man gandrīz likfis, ka saprata.

Es jautāju māsai Urzulai, kāpēc viņa nākusi aprakt savu jauno dzīvību Sepolte Vive kapā. Vai viņa nezināja, ka aiz šīm drausmu un nāves apsēstajām sienām pasaule ir tikpat skaista kā agrāk, ka dzīvē ir ari prieks, ne tikai sāpes vien?

— Jūs zināt, kas lr šis zēns? — es jautāju, rādīdams uz mazo Erotu zem cipresēm.

Viņa domāja, ka tas esot eņģelis.

Nē, tas ir dievs, lielākais no visiem dieviem un varbūt arī visvecākais. Viņš valdīja Olimpā un vēl tagad valda pār visu pasauli.

— Jūsu klosteris celts uz sena tempļa drupām, kura sienas sabirzušas pīšļos, laika un cilvēku nopostītas. Vienīgi šis mazais zēns palicis savā vietā, un bultas trīs viņa rokā, kas gatava pacelt loku. Viņš ir neiznīdējams, tāpēc ka nemirstīgs. Senči sauca viņu par Erotu, viņš ir mīlas dievs.

Kad es izteicu šos ķecerīgos vārdus, atskanēja kapelas zvans, aicinot mūķenes uz vakara lūgšanu. Viņa pārkrustījās un steidzās projām no dārza.

Pēc brīža pie manis atskrēja cita mūķene, lai aizvestu mani pie klostera priekšnieces — viņa kapelā paģībusi, un māsas nupat aiznesušas viņu uz celli. Klostera priekšniece skatījās uz mani ar savām briesmīgajām acīm. Viņa pacēla roku, norādot uz krucifiksu pie sienas, viņai atnesa pēdējo svaidījumu. Viņa vairs neatspirga, ne vārda nerunāja, sirdsdarbība kļuva arvien vājāka un vājāka, viņa strauji sabruka. Tā viņa te gulēja visu dienu ar krucifiksu uz krūtīm un rožukroni rokās — acis aizvērtas, miesa pamazām atdzisa. Reizi vai divas man -likās, ka dzirdu vājus sirdspukstus, drīz vairs nedzirdēju neko. Es lūkojos vecās klostera priekšnieces stingajā, nežēlīgajā sejā, ko pat nāve nebija iespējusi padarīt maigāku. Es jutu gandrīz vai atvieglojumu, ka viņas acis aizvērušās uz visiem laikiem. Sajās acīs bija kaut kas tāds, kas mani biedēja. Es paskatījos uz jauno mūķeni sev blakus.

— Nevaru vairs ilgāk te palikt, — es teicu, — neesmu gulējis, kopš te ierados, galva man reibst, es vairs neesmu es un nezinu, ko daru. Baidos pats no sevis, baidos no jums, baidos no . ..

Es nepaspēju pabeigt šos vārdus, viņa nepaspēja atrauties, manas rokas jau bija sakļāvušās ap viņu, un es jutu viņas sirds aumaļainos pukstus pie savām krūtīm.

— Pieta![76] — viņa nočukstēja.

Pēkšņi viņa pastiepa roku pret gultu un ar šausmu kliedzienu metās laukā no istabas. Vecās klostera priekšnieces acis, plati ieplestas, skatījās uz mani baigi, draudīgi. Es noliecos pār viņu, man likās, ka saklausu viņas sirdi vāji iepukstamies. Mirusi vai dzīva? Vai šīs drausmīgās acis spēja redzēt vai bija redzējušas? Vai šīs lūpas atkal runās? Es neuzdrīkstējos ielūkoties viņas acīs, uzsedzu palagu uz 6ejas un izskrēju no Sepolte Vive celles, lai nekad vairs tur neatgrieztos.

Nākamajā dienā es paģība uz Strada Piliero. Kad atguvu samaņu, es jau gulēju ormaņa kulbā, bet man pretī sēdēja pārbijies policists. Mēs bijām ceļā uz Santa Mad-dalena — holeras slimnīcu.

Esmu jau kaut kur rakstījis, kā šis brauciens beidzās, kā pēc trim nedēļām mana uzturēšanās Neapolē beidzās ar lielisku braucienu pāri līcim vislabākajā Sorrento bu-rulaivā kopā ar duci strandējušu Kapri zvejnieku, kā mēs veselu neaizmirstamu dienu dreifējām aiz Kapri ostas, netikdami uz zemes karantīnas dēļ.

Es biju tik piesardzīgs, ka «Vēstulēs no sēru pilsētas» nestāstīju, kas noticis klosterī Sepolte Vive. Es neuzdrošinājos to stāstīt nevienam, pat savam uzticamajam draugam ārstam Norstromam ne, kura reģistrā bija gandrīz visas manas jaunības dienu kļūmes. Atmiņas par toreizējo necienīgo izturēšanos mocīja mani gadiem. Jo vairāk es par to domāju, jo neizprotamāka man tā likās. Kas ar mani bija noticis? Kāds nezināms spēks bija licis man zaudēt kontroli pār jūtām, spēcīgām, tomēr vājākām par manu saprātu? Neapolē es nebiju jaunatnācējs, ar ugunīgajām dienvidu meitenēm tiku tērzējis un jokojis arī agrāk. Vasaras vakaros Kapri biju dejojis taran-tellu ar it daudzām. Es atļāvos ļaunākā gadījumā nolaupīt vienu otru skūpstu, bet biju un paliku sava kuģa kapteinis, spējīgs apspiest pat niecīgāko komandas pretestību. Savos studenta gados latīņu kvartālā gandrīz iemīlējos jaunajā, daiļajā māsā Filomēnā no Svētās Klāras slimnīcas, viss, ko es atļāvos, bija bikli sniegt viņai roku uz atvadām tajā dienā, kad atstāju slimnīcu uz visiem laikiem, viņa to pat nesaņēma. Tagad Neapolē tīkoju apskaut katru meiteni, ko ieraudzīju, un, bez šaubām, būtu to darījis, ja nekristu ģībonī uz Strada Piliero tajā dienā, kad biju skūpstījis mūķeni pie klostera priekšnieces nāves gultas!

Atskatoties uz savām Neapoles dienām pēc tik ilgiem gadiem, nespēju attaisnot savu toreizējo uzvedību, tāpat kā nespēju toreiz, bet varbūt varu to zināmā mērā izskaidrot.

Ne velti visus šos gadus biju vērojis cīņu starp Dzīvību un Nāvi — šo to par abām cīkstonēm esmu arī uzzinājis. Kad pirmoreiz slimnīcu palātās ieraudzīju Nāvi darbā, domāju — tā ir parasta sacensība starp abām, tomēr tā bija tikai bērnu spēle salīdzinājumā ar to, ko redzēju vēlāk. Neapolē es redzēju Viņu nopļaujam vairāk nekā tūkstoš cilvēku dienā turpat manu acu priekšā. Es redzēju Viņu Mesīnā aprokam zem grūstošajiem namiem vairāk nekā simt tūkstošus vīriešu, sieviešu un bērnu vienā vienīgā minūtē. Vēlāk es redzēju Viņu Verdenā. Viņas rokas, līdz elkoņiem asinīs, apkāva četrsimt tūkstošus viru un nopļāva veselas armijas ziedu Flandrijas un Sommas līdzenumos. Tikai kopš tā laika, kad redzēju Viņu darbojamies plašā mērogā, es sāku izprast šīs kara-mākslas taktiku. Tie bija aizraujoši pētījumi, noslēpumu un pretrunu pilni. No sākuma viss izskatījās pēc apdullinoša haosa, aklas, bezmērķīgas, sajukuma un kļūdu pilnas slepkavošanas. Vienu brīdi Dzīvība, vicinādama jaunu ieroci, uzvaroši metas uzbrukumā, lai jau pēc mirkļa atkāptos, triumfējošās Nāves sakauta. Bet tā nemaz nav. Kauju līdz pēdējam sīkumam nosaka nemainīgais Dzīvības un Nāves līdzsvara likums. Kad šo līdzsvaru ir iedragājis kāds nejaušs gadījums, vai tā būtu sērga, zemestrīce vai karš, modrā Daba tūlīt ķeras pie darba, lai līdzsvaru atjaunotu, un rada jaunas būtnes, kam jāaizstāj kritušās. Nepārvaramā dabas likuma spēka traukti, vīrieši un sievietes metās cits cita skavās, kaislības apdullināti, nezinādami, ka tā ir Nāve, kas stāv pār viņu savienošanos, ar saldkaislības pātagu vienā rokā un mūžīgā miega zālēm otrā. Nāve — Dzīvības devēja, Dzīvības ņēmēja, sākums un gals.

IX ATPAKAĻ UZ PARĪZI

Viena mēneša vietā biju pavadījis Neapolē veselus trīs. Biju pārliecināts, ka daudzi no maniem pacientiem paliks pie mana drauga Norstroma, kas bija ārstējis viņus manas prombūtnes laikā. Biju maldījies, viņi visi atgriezās pie manis — cits veselāks, cits slimāks, atsaukdamies ļoti laipni par manu kolēģi, bet vienlīdz laipni par mani. Man nebūtu bijis ne mazāko iebildumu, ja viņi paliktu pie Norstroma, man tāpat bija pilnas rokas darba, bet viņa prakse sašaurinājās arvien vairāk un vairāk, tā ka viņam pat vajadzēja pārvākties no Hos-maņa bulvāra uz pieticīgākām telpām Pigala ielā. Nor-stroms vienmēr bija bijis uzticams draugs, palīdzējis man izkulties no daudzām nepatikšanām manas karjeras sākumā, kad es vēl diletantiski darbojos ķirurģijas laukā, viņš allaž bija gatavs dalīties atbildībā par manām daudzajām kļūmēm. Es labi atceros, piemēram, gadījumu ar baronu B. Man liekas, labāk būs, ja izstāstīšu to visu, lai jūs saprastu, kas p»r cilvēku bija mans draugs. Baronu B., vienu no vecākajiem zviedru kolonijas pārstāvjiem, vīru ar pavāju veselību, Norstroms bija ārstējis jau daudzus gadus. Kādu dienu Norstroms savā liktenīgajā biklumā ierosināja, ka vajadzētu pieaicināt uz konsultāciju mani. Baronam es ļoti iepatikos. Jauns ārsts vienmēr liekas esam labs ārsts, kamēr nav pierādījis pretējo. Norstroms gribēja nekavējoties operēt, es biju pret to. Barons rakstīja man, ka viņam jau esot apnicis skatīties Norstroma drūmajā sejā, un lūdza uzņemties viņa ārstēšanu. Es, protams, alteicos, bet Norstroms neatlaidās — viņš atkāpjoties un nododot slimnieku manā ziņā. Barona vispārējais stāvoklis strauji uzlabojās, mani apsveica no visām pusēm. Mēnesi vēlāk man kļuva skaidrs, ka Norstroma diagnoze bijusi pareiza, bet nu jau bija par vēlu operēt, un cilvēks bija nolemts nāvei. Es aizrakstīju barona brāļadēlam uz Stokholmu, lai viņš brauc šurp un aizved savu tēvoci nomirt dzimtajā zemē. Ar milzīgām grūtībām man izdevās pārliecināt veco džentlmeni. Viņš negribēja šķirties no manis, es biju vienīgais ārsts, kas saprata viņa slimību. Pēc pāris mēnešiem viņa brāļadēls atrakstīja, ka barons savā testamentā novēlējis man dārgu zelta repetīcijas pulksteni piemiņai par visu, ko viņa labā biju darījis. Es bieži lieku tam nozvanīt stundas par atgādinājumu, no kā dažreiz top ārsta karjera.

Pēdējā laikā spēku samēri starp mani un Norstromu bija kaut kā izmainījušies. Mani arvien biežāk un biežāk aicināja uz konsultācijām pie viņa pacientiem, pat pārāk bieži. Nupat kā biju pie viena, kas gluži negaidīti nomira šo pašu pēcpusdienu, un Norstroma ļaunajam liktenim labpatikās, lai šis pacients būtu viens no kolonijas populārākajiem pārstāvjiem. Norstromu šis negadījums ļoti nomāca. Es aizvilku viņu uz «Café de la Ré-gence» vakariņās, lai kaut mazliet uzmundrinātu.

— Man gribētos, lai tu atklātu savu panākumu un manu neveiksmju noslēpumu, — sacīja Norstroms, drūmi skatīdamies uz mani pāri St. Julien pudelei.

— Galvenokārt tas ir laimes jautājums, — es atbildēju. — Vēl ir arī temperamentu starpība, kas man liek grābt Fortūnn aiz matiem, kamēr tu sēdi, rokas klēpī salicis, un Jauj viņai aizlidot garām. Esmu pārliecināts, ka tu daudz labāk par mani pazīsti kā slima, tā vesela cilvēka miesu, taču iespējams, ka es savukārt labāk pazīstu cilvēka dvēseli, lai gan tu esi divreiz vecāks par mani. Kāpēc tu pateici tam krievu profesoram, ko es aizsūtīju pie tevis, ka viņam ir angina pectoris, un izstāstīji viņam visus šīs neārstējamās slimības simptomus?

— Viņš uzplijās, ka grib zināt visu patiesību, un man vajadzēja viņam to atklāt, citādi viņš nepakļautos maniem norādījumiem.

— Es viņam neko tādu nestāstīju, tomēr viņš man klausīja. Viņš meloja tev, apgalvodams, ka grib zināt visu patiesību un nebaidās no nāves. Neviens negrib zināt, cik smagi slims viņš ir, visi baidās no nāves — un ne bez pamata. Sim vīram nu ir daudz sliktāk. Viņa dzīvi sagandē bailes, un tā ir tava vaina.

— Tu vienmēr runā par nerviem un domāšanu, it kā cilvēka miesa nesastāvētu ne no kā cita. Stenokardiju izraisa koronāro artēriju skleroze.

— Pajautā profesoram Hačerdam, kas notika viņa klīnikā pagājušo nedēļu, kad viņš demonstrēja mums angina pectoris gadījumul Sievietei pēkšņi sākās drausmīga lēkme, kam, pēc paša prcrfesora domām, vajadzēja beigties ar nāvi. Es lūdzu viņa atļauju izmēģināt psihoterapiju, lai to pārtrauktu. Viņš atbildēja, ka tas ir veltīgi, tomēr ļāva. Es uzliku plaukstu uz sievietes pieres un sacīju, ka lēkme tūlīt pāries, pēc minūtes šausmu izteiksme pagaisa no sievietes acīm, viņa dziļi uzelpoja un teica, ka jūtas labi. Protams, tu iebildīsi, ka tas bija pseidoangīnas gadījums, fausse angine de poitrine; es pierādīšu tev pretējo. Četras dienas vēlāk viņai pēc visām pazīmēm bija tieši tāda pati lēkme, un viņa nomira nepilnās piecās minūtēs. Tu vienmēr mēģini izskaidrot saviem pacientiem to, ko pat sev nespēj izskaidrot. Tu aizmirsti, ka tas ir ticības, ne saprašanas jautājums, tāpat ir ar ticību Dievam. Katoļu baznīca nekad neko neizskaidro un ir varenākais spēks pasaulē, protestantu baznīca mēģina visu izskaidrot un sairst sektās. Jo mazāk tavs pacients nojauš patiesību, jo labāk. Daba nekad nav paredzējusi, lai mūsu orgānu darbību vērotu prāts; likt slimniekam domāt par viņa slimību nozīmē iejaukties dabas likumos. Saki pacientam, ka viņam jādara tas un tas, jādzer tādas un tādas zāles, lai būtu labāk, un, ja viņš iedomājas tev nepaklausīt, tad lai iet pie cita. Neapmeklē pacientus, ja vien tas nav absolūti nepieciešams, nerunā daudz, jo vairāk mēs runājam, jo ātrāk viņi izdibina, cik maz mēs patiesībā zinām. Ārstiem, tāpat kā karaļiem, jāturas savrup, cik vien iespējams, pretējā gadījumā var ciest viņu prestižs, visi mēs daudz labāk izskatāmies pustumsā. Paraugies vien uz pašu ārstu ģimenēm, kas vienmēr daudz labprātāk griežas pie cita! Patlaban es slepenībā ārstēju kāda slavena Parīzes ārsta sievu, šodien pat viņa man rādīja sava vīra jaunāko recepti un apvaicājās, vai šīs zāles viņai vispār līdzēšot.

— Ap tevi vienmēr grozās sievietes. Man arī gribētos patikt sievietēm tā, kā acīm redzami patīc tu, pat mana vecā ķēkša ir tevī iemīlējusies, kopš tu izārstēji viņai rozi.

— Es lūdzu Dievu, kaut jel es viņām nepatiktu, ar vislielāko prieku es visus šos nervozos sievišķus atdotu tev. Es zinu, ka lielā mērā tieši viņām man jāpateicas par savu tā saukto modes ārsta reputāciju, bet, tici man, viņas ir ļoti apnicīgas, bieži pat bīstamas. Tu saki, ka gribētu patikt sievietēm, nu ko, tikai nesaki to viņām, neiztaisi no viņām pārāk daudz, neļauj sievietēm dancināt tevi pēc viņu prāta. Sievietēm, lai gan viņas pašas, šķiet, to neapzinās, daudz labak patīk paklausīt nekā prasīt no mums paklausību. Viņas gan gribētu līdzināties mums, bet pašas itin labi zina, ka nelīdzinās — par laimi viņām, kā mūsu līdzinieces viņas mums patiktu daudz mazāk. Vispār es par sievietēm esmu krietni labākās domās nekā par vīriešiem, bet viņām es to nesaku. Viņām ir daudz vairāk drosmes, slimību un nāvi viņas uzņem ar lielāku pašcieņu, viņām ir vairāk žēlsirdības un mazāk ārišķības. Viņu sievišķīgais instinkts ir uzticamāks ceļvedis dzīvē nekā mums mūsu intelekts, viņas neļauj 6evi muļķot tā, kā bieži ļaujam mēs. Mīlestība sievietei nozīmē vairāk nekā vīrietim, tā viņai nozīmē visu. Tomēr tā nav tikai juteklība parastajā vīriešu izpratnē. Sieviete var iemīlēties īstā ķēmā, pat vecī, ja šis vīrietis ierosina viņas iztēli. Vīrietis nevar iemīlēties sievietē, ja sieviete neierosina viņa seksuālo instinktu, kas pretēji dabas nolūkiem mūsdienu vīrietī dzīvo ilgāk par viņa seksuālajām iespējām. Tāpēc nekāds vecums nav iemīlēšanās āķēislis, Rišeljē bija neatvairāms astoņdesmit gadu vecumā, kad nevarēja vairs lāgā pat kājās nostāvēt, un Gētem bija septiņdesmit, kad viņš zaudēja galvu Ulrikas fon Levetcovas dēj.

Pati mīlestība dzīvo īsu mūžu, tāpat kā puķe. Vīrietim tā mirst savā dabiskajā nāvē — apprecoties, sievietei bieži dzīvo tālāk, ar laiku pārvēršoties tīrā mātes maigumā pret savu sapņu kritušo varoni. Sievietes nespēj saprast, ka vīrietis pēc dabas ir poligāms. No viņa var panākt piespiedu pakļaušanos pašreizējam sociālās morāles kodeksam, bet viņa neiznīdējamais instinkts ir tikai iemidzināts. Viņš ir un paliek tas pats kustonis, ko Radītājs laidis pasaulē, un arvien ir gatavs darit savu darāmo, par spīti uzspiestajai atturībai.

Sievietes nav mazāk gudras par vīriešiem, iespējams pat, ka gandrīz vienmēr viņas ir gudrākas. Tikai viņu prāts ir atšķirīgs. Nav noliedzams fakts, ka vīrieša smadzenes ir smagākas par sievietes smadzenēm. Smadzeņu rievas, kas iezīmētas jau tikko dzimušam bērnam, abu dzimumu smadzenēm ir pavisam dažādas. Anatomiskās atšķirības ir vēl pārsteidzošākas, ja salīdzina abu smadzeņu pakauša daivas, it īpaši tas attiecas uz tās daivas pseidoatrofiju sievietes smadzenēs, kam Hašs piešķir tik lielu nozīmi psihes izveidē. Dzimumu atšķirības likums ir nemainīgs dabas likums, kas attiecas uz visu dzīvo radību un izpaužas jo spilgtāk, jo augstāk attīstītas ir dzīvās būtnes. Spriež, ka tas notiekot tāpēc, ka mēs esot padarījuši visu kultūru par sava dzimuma monopolu un sievietēm nekad neesot īstas iespējas sevi parādīt. Vai tiešām nav? Pat Atēnās sievietēm bija tāds pats sabiedriskais stāvoklis kā vīriešiem, viņas varēja darboties jebkurā kultūras nozarē. Joniešu un doriešu ciltis vienmēr cienīja viņu brīvību, pie lakademoniešiem tā bija pat pārlieku liela. Visā Romas impērijas laikā, četrsimt augstas kultūras gados, sievietes baudīja it plašu brīvību. Pietiek jau ar atgādinājumu, ka viņas pašas pilnībā pārvaldīja savus īpašumus. Viduslaikos sievietes bija daudz izglītotākas nekā vīrieši. Bruņinieki labāk prata rīkoties ar zobena spalu nekā ar spalvu, mūki bija mācīti, bet tikpat daudz bija sieviešu klosteru ar vienādām izglītošanās iespējām abiem dzimumiem. Paskatieties vien uz mūsu profesiju, kurā sievietes nebūt nav jaunpienācējasl Jau Salerno skolā bija sievietes profesores, Heinriha IV sievas Marijas Mediči ārste Luize Buržuā sarakstīja sliktu grāmatu par dzemdniecību, Margarita Lamarša bija Hotel

Dīcu galvenā vecmāte tūkstoš seši simti septiņdesmit septītajā gadā, Lašapela kundze un Buavēna kundze sarakstīja neskaitāmas grāmatas par sieviešu slimībām, visas nekam nederīgas. Septiņpadsmitajā un astoņpadsmitajā gadsimtā bija ļoti daudz sieviešu profesoru slavenajās itāliešu Boloņas, Pavijas, Ferāras un Neapoles universitātēs. Nekad viņas nav virzījušas uz priekšu savas zinātņu nozares. Tieši tāpēc, ka dzemdniecība un ginekoloģija bija atstātas viņu rokās, abās šais nozarēs tik ilgi valdījis bezcerīgs sastingums. Progress sākās tikai tad, kad tās pārņēma vīrieši. Pat mūsu dienās neviena sieviete, kad viņas pašas vai viņas bērna dzīvība ir briesmās, ne-jjaļaujas uz sava dzimuma ārsti.

Ņemsim mūziku! Visas renesanses laiku dāmas spēlēja kokli, vēlāk klavihordu, arfu, klavesīnu. Veselu gadsimtu visas augstako aprindu jaunavas vaiga sviedros cīnījās pie savām klavierēm, bet vēl arvien neesmu manījis nevienu ievērojamu mūzikas darbu, ko būtu komponējusi sieviete, nedz arī pazīstu sievieti, kas varētu man pa prātam nospēlēt Adagio Sostenuto no Bēthovena 106. opusa. Diezin vai atradīsies kāda jauna lēdija, kas neniekotos ar gleznošanu, bet, cik man zināms, nevienā no Eiropas galerijām nav izstādīta pirmklasīga glezna ar sievietes parakstu, vienīgais izņēmums varbūt ir Roza Bonora, kas gan bija spiesta skūties un staigāja vīriešu drēbēs.

Bet starp seno laiku lielākajiem dzejniekiem tomēr bija sieviete. No ziedu vainaga, kas reiz vijies ap šīs burves galvu, palikušas vairs tikai dažas rožu ziedlapiņas, no kurām vēl arvien dvesmo mūžīgais pavasaris. Cik nemirstīgu prieku un cik nemirstīges skumjas gan neat-b:ilso mūsu ausīs šī tālā sirēnas dziesma no Hellādas krasta! Daijā Sapfo, vai es atkal reiz dzirdēšu tavu balsi? Kas zina, vai tu nedziedi no kāda antoloģijām zuduša fragmenta zem Herkulānas lavas?

— Liec man mieru ar savu Sapfo, — ierūcās Nor-stroms, — man jiilnīgi pietiek ar to, ko pats zinu par viņu un viņas pielūdzējiem. Es vairs neko negribu dzirdēt par sievietēm. Tu esi iekampis vairāk vīna, nekā tev nāktu par labu, un muldi visādas blēņas, iesim mājās.

Kad bijām nogājuši gabaliņu pa bulvāri... manam draugam iegribējās izdzert glāzi alus, un mēs apsēdāmies pie galdiņa kafejnīcas ārpusē.

— Bonsoir, chéri,' — dāma no blakusgaldiņa uzrunāja manu draugu. — Vai tu neizmaksāsi man glāzi alus, es vēl neesmu ēdusi vakariņas.

Norstroms niknā balsī atcirta, lai liek viņu mierā.

— Bonsoir, Chloe,2 — es teicu. — Kā iet Flopetei?

— Viņa raujas pa nomaļākām ielām, pirms pusnakts virmi uz bulvāriem nav piekrišanas.

Kamēr viņa tā runāja, parādījās Flopete un apsēdās blakus savai ieroču biedrenei.

— Tu atkal esi dzērusi, Flopete, — es teicu. — Vai tiešām tu gribi nodzerties līdz ellei?

— Jā, — viņa rupjā balsī atsēca, — tur nebūs sliktāk ka te.

— Tu neesi sevišķi piesardzīgs paziņu izvēlē, — noņurdēja Norstroms, ar šausmām skatīdamies uz abām prostitūtām.

— Man ir bijušas sliktākas paziņas par šīm divām, — es atbildēju, — bez tam esmu viņu ārsts. Abām ir sifiliss, absints Izdarīs pārējo, un viņas it drīz beigs savu mūžu Svētā Lācara slimnīcā vai renstelē. Šīs vismaz neizliekas par kaut ko citu, nekā patiesībā ir. Neaizmirsti arī, ka par ielasmeitām viņās padarïja vīrietis un ka tur uz stūra stāv atkal vīrietis, kas atņems viņām naudu, ko mēs iedosim. Viņas nav tik sliktas, kā tu domā, šīs prostitūtas, viņas ir un paliek sīevietes līdz pēdējam elpas vilcienam, ar visiem sieviešu trūkumiem, bet tāpat arī ar daudzām labām īpašībām, kas saglabājas pat pagrimumā. Tas izklausīsies savādi, bet viņas ir pat spējīgas mīlēt šī vārda viscildenākajā nozīmē, un nekas aizkustinošāks nav pasaulē redzēts. Manī reiz iemīlējās prostitūta, viņa kļuva bikla un kautrīga kā jauna meitene, viņa pat sarka zem biezajiem krāšļiem. Pat šī nožēlojamā būtne pie blakusgaldiņa varētu kļūt; jauka sieviete, ja viņai rastos izdevība. Gribi, es tev pastāstīšu par viņu.

—: Atceries, — es sacīju, kad mēs roku rokā gājām tālāk pa bulvāri, — atceries Pasī meiteņu skolu, ko bija atvērušas Svētās Tesēzas ordeņa māsas, tu pagājušajā g jā aizvedi mani tur pie zviedru meitenes, kas mira ar tīfu. Drīz pēc tam šai skolā ar tīfu saslima vēl viena nu lene, ko man vajadzēja ārstēt, — ļoti skaista fran-

tabvakar, dārgais. (Fr.) Labvakar, Kloe. (Fi.)/

cūziete, tā ap gadu piecpadsmit. Kādu vakaru, kad es iznācu no skolas, man piesējās sieviete, kura staigāja pa ielas pretējo pusi. Es rupji teicu, lai liek mani mierā, bet viņa pazemīgā balsī lūdza, lai atļauju viņai pateikt dažus vārdus. Jau veselu nedēļu viņa katru vakaru gaidījusi iznākam mani no skolas, bet neesot uzdrīkstējusies uzrunāt, jo bijis vēl gaišs. Viņa sauca mani monsieur le docteur un drebošā balsi vaicāja, kā klājas mazajai tīfa slimniecei un vai viņas saslimšana ir bīstama.

— Man jātiek pie viņas, pirms viņa nomirst, — sieviete šņukstēja, un asaras plūda pār viņas krāsotajiem vaigiem. — Man jātiek pie viņas, es esmu viņas māte.

Mūķenes par to neko nezinot, bērns tur nodots trīs gadu vecumā, un skolas naudu pārskaitot caur banku. Viņa pati nekad neesot satikusies ar meitiņu, vienīgi katru ceturtdienu, kad meitenes vestas pēcpusdienas pastaigā, skatījusies uz viņu no ielas stūra.

Es atbildēju, ka esmu stipri nobažījies par šo bērnu un, ja kļūs sliktāk, darīšu viņai to zināmu. Viņa negribēja dot manu savu adresi, tikai lūdza, lai es ļauju viņai katru vakaru gaidīt uz ielas kādu ziņu. Veselu nedēļu es viņu tā sastapu baiļu satraukuma drebošu. Biju spiests viņai pateikt, ka bērnam ir sliktāk. Es zināju, ka pilnīgi izslēgta iespēja ievest šo nožēlojamo prostitūtu pie mirstošā bērna, varēju vienīgi apsolīt, ka darīšu viņai zināmu pēdējā brīža tuvošanos, un tad viņa beidzot bija ar mieru dot man savu adresi. Nākamajā dienā vēlu vakarā braucu pie viņas uz kādu ieliņu aiz Komiskās operas; šai ieliņai bija ļoti slikta slava. Važonis zīmīgi smīkņāja un piedāvājās pēc stundas atbraukt man pakaļ. Es sacīju, ka pietiks ar piecpadsmit minūtēm. Kad šī iestādījuma saimniece bija zibenīgi mani novērtējusi, es tiku pielaists apskatīt kādu duci puspliku dāmu īsās sarkana, dzeltena vai zaļa muslīna tunikās. Kuru es izvēlēšoties? Es atbildēju, ka esmu jau izvēlējies un gribu Fiopetes jaunkundzi. Matronai bija ļoti žēl, bet mademoiselle Flopette vēl neesot nonākusi lejā, viņa pēdējā laikā esot visai nevīžīga pret saviem pienākumiem, viņa vēl ģērbjoties savā guļamistabā. Es prasīju, lai mani tūlīt ved pie viņas. Par to tūlīt vajadzēja samaksāt divdesmit frankus un vēl kaut ko à discrétion^1 Flopetei, ja būšot

ar viņu apmierināts, kāds es noteikti būšot, jo viņa esot une fille charmante, prête à tout^77 un ļoti rigolo^78. Vai neaizsūtīt uz viņas istabu pudeli šampanieša?

Flopete sēdēja pie spoguļa, cītīgi triepdama uz sejas krāsu. Viņa pielēca no krēsla, apmeta sev apkārt šalli, lai aizsegtu savu atbaidošo priekameitas ietērpu, un stingi vērās mani ar klauna seju: sarkani krāšļu rimbuļi uz vaigiem, viena acs melna no tušas, otra sarkana no asarām.

— Nē, nē, viņa vēl nav mirusi, bet viņai ir ļoti slikti. Mūķene, kas šonakt dežurē, ir galīgi nomocījusies, es solīju atvest vienu no savām slimnieku kopējām. Notīriet šo drausmīgo krāsu no sejas, ‘pieglaudiet matus ar eļļu, vazelīnu vai ko citu, velciet nost šo pretīgo muslīna tuniku un uzģērbiet slimnieku kopējas tērpu, kas ir šajā sainī. Es to aizņēmos no kādas mūsu kopējas, domāju, ka derēs, jūs esat apmēram viena auguma. Pēc pusstundas es nakšu jums pakaļ.

Viņa mēmi noskatījās, kā es eju lejā pa kāpnēm.

— Jau, — iesaucās matrona, izskatīdamās ļoti pārsteigta.

Es sacīju, ka vēlos, lai Flopetes jaunkundze pavada ar mani nakti, un ka es atbraukšu viņai pakaļ. Kad es pēc pusstundas piebraucu pie mājas, atvērtajās durvīs parādījās Flopete garā māsas apmetnī — visu puspliko, muslīnā plīvojošo dāmu pavadībā.

— Tev gan ir laime, veco skuķi, — viņas korī ķiķināja, — tikt uz masku balli pēdējā karnevāla naktī, tu izskaties visai šiki un gluži pieklājīgi, kaut jel kungs būtu mūs visas ņēmis līdzi!

— Amusez-vous, mes enfants,[79] — smaidīja matrona, pavadīdama Flopeti uz manu ekipāžu, — par to nākas piecdesmit franku avansa.

Nekāda lielā kopšana slimniecei vairs nebija vajadzīga. Meitenei strauji kļuva sliktāk, viņa bija nesamaņā, un varēja redzēt, ka beigas ir tuvu. Māte visu nakti sēdēja pie gultas, caur asarām skatīdamās uz mirstošo bērnu.

—» Noskūpstiet viņu pēdējo reizi, — es teicu, kad sākās agonija, — nebaidieties, viņa ir bez samaņas.

Viņa noliecās pār bērnu, bet pēkšņi atrāvās»

— Es nedrīkstu viņu skūpstīt, — Flopete šņukstēja,

— jūs taču zināt, ka esmu puvekļu pilna.

Kad es nākamo reizi redzēju Flopeti, viņa bija piedzērusies līdz nemaņai. Pēc nedēļas viņa metās Sēnā. Viņu izvilka vēl dzīvu, es mēģināju viņu iedabūt Svētā Lā-cara slimnīcā, bet tur nebija nevienas brīvas vietas. Pēc mēneša Flopete izdzēra pudeli opija tinktūras, viņa bija jau uz nāves sliekšņa, kad es ierados, un es nekad sev nepiedošu, ka izpumpēju indi no viņas kuņģa. Plaukstā viņa bija sažņaugusi maza bērna kurpīti, kurpītē bija matu cirta. Tad viņa ķērās pie absinta, tikpat drošas indes kā jebkura cita, kas diemžēl gan nogalina pārāk lēni. Šā vai tā, drīz viņa gulēs notekā, kurā noslīcināties var labāk nekā Sēnā.

Mēs apstājāmies pie Norstroma mājas Pigala ielā.

— Ar labu nakti, — teica mans draugs, — paldies par patīkamu vakaru.

— Tev tāpat, — es atbildēju.

X LīĶA PAVADONIS

Varbūt, jo mazāk es stāstītu par savu ceļojumu uz Zviedriju tā gada vasarā, jo labāk. Norstroms, gandrīz visu manu jaunības dēku bezkaislīgais reģistrētājs, teica, ka līdz šim tas esot visnepatīkamākais notikums, ko viņam gadījies no manis dzirdēt. Tagad tas vairs nevar kaitēt nevienam citam, tikai man pašam, un mani nekas nekavē to šeit pārstāstīt.

Profesors Bruceliuss, tālaika Zviedrijas izcilākais ārsts, lūdza mani aizbraukt uz Sanremo un pavadīt uz mājām viņa pacientu, astoņpadsmit gadus vecu zēnu, kas bija nodzīvojis tur ziemu un slimoja ar diloni. Pēdējā laikā viņam bijušas vairākas smagas asiņošanas. Viņa stāvoklis bija tik nopietns, ka es piekritu vest viņu mājās vienīgi kāda ģimenes locekļa vai vismaz kompetentas zviedru māsas pavadībā, jo varēja gadīties, ka viņš nomirst ceļā. Pēc četrām dienām Sanremo ieradās zēna māte.

t

Mums vajadzēja apstāties Bāzelē un Ilcidelbergā, bet no LIbekas braukt ar zviedru tvaikoni uz Stokholmu. Bāzelē mēs ieradāmies vakarā pēc loti saspringta ceļojuma. Naktī mātei sakās sirdslēkme, un viņa bija par mata tiesu no nāves. Speciālists, ko es no rīta pieaicināju, bija vienis prātis ar mani, ka divnedēļu ceļojums viņai nekādā gadījumā nebūs pa spēkam. Vajadzēja izvēlēties — vai nu Jaut zēnam nomirt Bāzelē, vai turpināt ar viņu ceļojumu vienam. Kā visi, kam tuvu miršanas stunda, viņš ilgojās pēc mājām. Pareizi vai nepareizi, es nolēmu doties ar viņu uz Zviedriju. Dienu pēc mūsu ierašanās Heidelbergā viņam «Viktorijas» viesnīcā atkal sākās smaga plaušu asiņošana un vajadzēja atmest jebkuru cerību par ceļojuma turpināšanu. Es teicu zēnam, ka mēs te paliksim dažas dienas pagaidīt viņa mēti. Viņam ļoti negribējās atlikt tālāko ceļojumu kaut par vienu vienīgu dienu. Vakarā viņš nepacietīgi pētīja vilcienu sarakstu. Kad pusnaktī iegāju viņu apraudzīt, viņš mierīgi gulēja. No rīta es viņu atradu gultā mirušu, neapšaubāmi no iekšējas noasiņošanas. Telegrafēju savam kolēģim uz Bāzeli, lai viņš paziņo to zēna mātei un atsūta man viņas norādījumus, kā rīkoties tālāk. Profesora atbildes telegrammā bija sacīts, ka mātes stāvoklis ir tik nopietns, ka neko tādu viņai nedrīkst teikt. Būdams pārliecināts, ka viņa vēlēsies, lai dēlu apbedī Zviedrijā, es pats uz savu galvu vienojos ar apbedīšanas biroju par nepieciešamajiem sagatavošanas darbiem. Apbedīšanas birojs informēja mani, ka pēc likuma līķi vajag iebalzamēt, cena •— divi tūkstoši mārku. Es zināju, ka ģimene nav bagāta. Nolēmu iebalzamēt līķi pats. To vajadzēja darīt nekavējoties, bija jūlija beigas un ārkārtīgs karstums. Pieaicinājis palīgā cilvēku no Anatomijas institūta, es naktī paveicu iebalzamēšanu, kas izmaksāja ap divsimt mārku. Tas bija pirmais gadījums, kad es ķēros pie balzamēšanas, un esmu spiests atzīties, ka iznākums bija' visai tāls no pilnības. Svina zārku aizlodēja manā klātbūtnē, virsējo ozola zārku, pēc dzelzceļa noteikumiem, ievietoja no dēļiem sasistā bagāžas kastē. Pārējo vajadzēja izdarīt apbedīšanas birojam — aiztransportēt līķi ar vilcienu uz Lībeku, bet no turienes ar kuģi uz Stokholmu. Naudas, ko zēna māte bija iedevusi mājupceļam, tik tikko pietika viesnīcas rēķina samaksai. Velti es protestēju pret pārmērīgo cenu par gultas drēbēm un paklāju istabā, kurā zēns bija nomiris. Kad viss bija nokārtots, man gandrīz nepietika naudas, lai atgrieztos Parīzē. Kopš pašas ierašanās nebiju ticis ārā, un viss, ko es redzēju no Heidelbergas, bija viesnīcas «Eiropa» dārzs aiz mana loga. Es nodomāju, ka vajadzētu apskatīt slavenās pilsdrupas, pirms atstāju Heidelbergu, kur cerēju nekad vairs neatgriezties. Kad stāvēju pie pils terases margām, skatīdamies lejā uz Nekāras ieleju, pie manis, cik ātri nu mazās, līkās kājelcs varēja panest garo, slaido augumu, metās takšu kucēns un sāka laizīt manu seju. Viņa viltīgās ačeles bija no pirmā skatiena atklājušas manu noslēpumu. Un šis noslēpums bija, ka vienmēr esmu ilgojies pēc tāda maza «Mežavīra», ka šos burvīgos suņus sauc viņu dzimtajā zemē. Lai gan naudas man bija ļoti maz, es tūlīt nopirku kucēnu par piecdesmit markām, un mēs triumfēdami atgriezāmies «Viktorijas» viesnīcā, mazais takšelis bez kadas saites steberēja man pa pēdām, cieši pārliecināts, ka viņa saimnieks esmu es un neviens cits. No rīta es atkal saņēmu atsevišķu rēķinu par paklāju manā istabā. Ar to mana pacietība bija galā, es jau biju samaksājis astoņsimt mārku par «Viktorijas» paklājiem. Pēc divām stundām paklāju no mirušā zēna istabas uzdāvināju vecam kurpniekam, kas sēdēja un laboja zābakus pie savas nabadzīgās būdas, pilnas noskran-dušu bērnu. Viesnīcas direktors aiz niknuma zaudēja valodu, bet kurpnieks dabūja paklāju. Mana misija Hei-delbergā bija beigusies, es nolēmu ar rīta vilcienu atgriezties Parīzē. Naktī pārdomāju un nolēmu tomēr doties uz Zviedriju. Parīzē biju izkārtojis sev divu nedēļu prombūtni, Norstromam vajadzēja pieskatīt manus pacientus, un es telegrafēju brālim: ka pāris dienu paciemošos pie viņa mūsu vecajā mājā, zinādams, ka tāda iespēja atpūsties dzimtenē otrreiz vairs negadīsies. Mana vienīgā vēlēšanās bija tikt prom no «Viktorijas» viesnīcas. Bija par vēlu, lai vēl paspētu uz Berlīnes ātrvilcienu, un es nolēmu braukt vakarā ar preču vilcienu, to pašu, kas veda uz Lībeku zēna līķi, un ar to pašu zviedru tvaikoni doties uz Stokholmu. Kad nosēdos pie vakariņu galda stacijas bufetē, viesmīlis man paziņoja, ka suņus restorānā nedrīkst ievest. Es iegrūdu viņam saujā piecas markas, takšeli pabāzu pagaldē un sāku jau ēst vakariņas, kad pie durvīm atskanēja spalgs sauciens: Der Leichenbegleiter![80]

Cilvēki pie galdiņiem pacēla acis no saviem šķīvjiem, noskatīdamies cits uz citu, bet neviens necēlās.

— Der Leichenbegleiler!

Vīrs aizcirta durvis, lai pēc brīža atgrieztos ar otru vīru, ko es pazinu, — tas bija apbedīšanas biroja ierēdnis. Spalgās balss īpašnieks nāca taisni pie manis un iebjāva man sejā.

— Der Leichenbegleiler!

Visi ziņkārīgi skatījās uz mani. Es teicu vīram, lai viņš atstājas, jo gribu paēst vakariņas. Nē, man vajagot nākt tūlīt, stacijas priekšniekam esot ar mani steidzīgi jārunā. Milzis ar spurainām dzeloņcūkas ūsām un zelta brillēm pastiepa man dokumentu žūksni un ieķērca ausī kaut ko par preču vagona aizzīmogošanu, man vajagot ieņemt savu vietu tūlīt. Cik vien labi mācēdams, es viņam vāciski paskaidroju, ka esmu jau iegādājies bijeti otrās klases kupejā. Viņš atbildēja, ka tas ir verboten', ka man tūlīt jātiek ieslēgtam bagāžas vagonā kopā ar zārku.

— Ko, pie visiem velniem, jūs ar to gribat leikl?

— Vai tad jus neesat Leichenbegleiter? Vai tad jūs nezināt, ka Vācija līķim braukāt apkārt bez sava Leichenbegleiler ir verboten un ka viņiem jābūt ieslēgtiem kopā?

Es parādīju viņam savu otrās klases biļeti uz Lībeku un paskaidroju, ka esmu neatkarīgs pasažieris, kas dodas atvaļinājumā uz Zviedriju. Man nav nekas kopīgs ar zārku.

— Jūs esat vai neesat Leichenbegleiter? — viņš nikni uzbļāva.

— Nepavisam ar ne. Labprāt esmu gatavs izpalīdzēt jebkurā darbā, bet atsakos būt Leichenbegleiter, man pretīgs šis vārds.

Stacijas priekšnieks izbrīnījies blenza uz savu papīru žūksni un paziņoja — ja Leichenbegleiter piecu minūšu laikā neatradīsies, bagāžas vagons ar zārku tiks atkabināts, iestumts sānceļā, nebrauks uz Lībeku, bet paliks Heidelbergā. Kamēr viņš tā runāja, mazs kuprītis ar šaudīgām acīm un baku sakapātu seju metās pie stacijas priekšnieka galda ar dokumentu vīkšķi rokā.

— Ich bin der Leichenbegleiter![81] — viņš cienīgi paziņoja.

Es gandrīz kritu viņam ap kaklu, man vienmēr ir bijušas slepenas simpātijas pret kuprīšiem. Es teicu, ka man prieks ar viņu iepazīties, ka mēs braucam vienā vilcienā uz Lībeku un brauksim vienā kuģī uz Stokholmu. Man vajadzēja pieturēties pie stacijas priekšnieka galda, kad viņš atbildēja, ka nebrauc vis uz Stokholmu, bet ved uz Sanktpēterburgu krievu ģenerāli un no turienes dosies tālāk uz Ņižņijnovgorodu.

Stacijas priekšnieks pacēla acis no dokumentu kaudzes, un viņa ūsas spurojās neizpratnē.

— Potzdonnerwetter![82] — viņš ierēcās. — Ar šo vilcienu uz Lībeku brauc divi līķi! Bagāžas vagonā ir tikai viens zārks, un vienā zārkā nevar būt divi līķi, tas ij verboten! Kur ir otrs zārks!

Kuprītis paskaidroja, ka krievu ģenerāļa zārku patlaban ceļot ārā no ratiem, lai ievietotu bagāžas vagonā, ka vainīgs bijis galdnieks, kas tikai pēdējā brīdī pabeidzis bagāžas kasti. Vai tad kāds varējis nosapņot, ka viņam vienā dienā vajadzēs taisīt divas tik lielas kastes?

Krievu ģenerālis! Pēkšņi es atcerējos, ka biju dzirdējis runājam par vecu krievu ģenerāli, kas miris ar trieku otrā viesnīcā, pretim mūsējai, vienā dienā ar zviedru zēnu. Es pat atcerējos, ka biju redzējis pa viesnīcas dārzu vadājam stumjamā krēslā vecu sirdīga izskata kungu ar garu, sirmu bārdu. Šveicars man sacīja, ka tas esot slavens krievu ģenerālis, Krimas kara varonis. Savu mūžu nebiju redzējis tik niknu vīru!

Kamēr stacijas priekšnieks ķērās pie savu sajukušo papīEU caurskatīšanas, es pavilku kuprīti sāņus, mīlīgi paplikšķināju viņam pa muguru un piesolīju piecdesmit markas tūlīt un vēl piecdesmit, ko cerēju aizņemties no zviedru konsula Lībekā, ja viņš uzņemsies būt Leichen-begleiter kā zviedru zēna, tā krievu ģenerāļa zārkam. Kuprītis manu piedāvājumu pieņēma bez vārda runas. Stacijas priekšnieks iebilda, ka tas esot bezprecedenta gadījums, kas prasa smalku likuma izdibināšanu, un vispār viņš esot pārliecināts, ka ir verboten diviem līķiem braukt ar vienu Leichenbegleiter. Viņam vajagot to saskaņot ar Kaiserliche oberste Eisenbahnamts-Direktions~ ' bureau^83, un būšot vajadzīga vismaz nedēļa, lai saņemtu ■ atbildi.

Situāciju glāba takšelis. Pa diskusijas laiku cs vairākas reizes manīju, ka stacijas priekšnieks caur savām zelta brillēm uzmet draudzīgus skatienus kucēnam, un vairākas reizes viņa milzīgā roka pastiepās, lai maigi noglāstītu takšeļa garās, zīdainās ausis. Es izšķīros par izmisīgu mēģinājumu atmiekšķēt viņa sirdi. Neteikdams ne vārda, es ieliku takšeli viņam klēpī. Kad kucēns nolaizīja viņam seju un sāka raustīt spurainās ūsas, viņa bargie vaibsti pamazām izkusa platā, sirsnīgā smaidā par mūsu bezpalīdzību. Piecas minūtes vēlāk kuprītis jau bija parakstījis duci dokumentu kā abu zārku Leichenbegleiter, bet mēs ar takšeli un čemodānu iesprūdīti pārpildītā otrās klases kupejā, vilcienam jau kustoties. Takšelis sāka rotaļāties ar resnu dāmu, kas sēdēja mums blakus, bet viņa bargi paskatījās uz mani un teica, ka vest suni otrās klases kupejā esot verboten, un vai viņš vismaz esot stubenrein^84? Protams, stubenrein un nekad nav bijis citāds. Takšelis atkal pievērsās grozam resnās dāmas klēpī, drudžaini to ostīja un sāka neganti riet. Viņš rēja vēl tad, kad vilciens piestāja nākamajā stacijā. Resnā dāma izsauca konduktoru un rādīja uz grīdu. Konduktors sacīja, ka esot verboten vest suni bez uzpurņa. Velti es atvēru takšeļa muti, lai parādītu, ka kucēnam vēl pat lāga zobu nav, velti spiedu pēdējās piecas markas konduktora saujā, manu «Mežavīriņu» vajadzēja nekavējoties bāzt suņu kastē. Aiz atriebības es norādīju uz grozu resnās dāmas klēpi un jautāju konduktoram, vai nav verboten vest kaķi bez biļetes. Jā, tas bija verboten. Resnā dāma vēl strīdējās ar konduktoru, kad es izkāpu uz perona. Ceļojuma iekārta suņiem tajos laikos, cilvēkiem par negodu, bija loti nepiemērota — tumšs būris tieši virs riteņiem, pilns lokomotīves tvaiku. Kā es varēju tur bāzt iekšā savu «Mežavīriņu»? Es skrēju uz bagāžas vagonu un lūdzu tā konduktoru parūpēties par kucēnu, bet viņš teica, ka tas ir verboten. Nākamā vagona bīdāmās durvis bija piesardzīgi pavērtas — taču spraudziņa pietiekami plata, lai Leichenbegleiter varētu izbāzt galvu ar pīpi mutē. Veikli kā kaķis es iespruku vagonā ar takšeli un čemodānu.

Piecas markas vēl klāt, ja viņš līdz LIfaekai slēps tak- fc šeli savā vagonā. Pirms viņš paspēja ko atbildēt, kāds durvis no ārpuses aizbultēja, lokomotīve spalgi iesvilpās, un vilciens sakustējās. Lielais vagons bija pavisam tukšs — tajā atradās vienīgi abas kastes ar zārkiem. Karstums bija drausmīgs, bet te vismaz pietika vietas, kur kājas izstiept. Kucēns tūlīt aizmiga uz mana mēteļa, Leichenbegleiter izvilka pudeli karsta alus no sava pārtikas groza, mēs aizkūpinājām pīpes un apsēdāmies uz grīdas apspriest situāciju. Mēs bijām pilnīgā drošībā, neviens neredzēja mani ielecam kopā ar suni, un es biju pārliecināts, ka konduktori nenāks mūsu vagonam ne tuvumā. Kad pēc stundas vilciens palēnināja gaitu pirms nākamās pieturas, es paziņoju Leichenbegleiter, ka vienīgi rupjš spēks varētu mani piespiest atteikties no viņa sabiedrības un ka es taisos palikt, kur esmu, ndz pašai Lībekai. Stundas ritēja, mums abiem patīkami tērzējot, par ko jāpateicas galvenokārt Leichenbegleiter, jo es ļoti slikti runāju vāciski, kaut gan sapratu gluži labi. Mans draugs sacīja, ka viņš šādā ceļojumā devies daudzas reizes, viņš pat zināja, kā sauc katru staciju, kurā mēs apstājāmies, kaut gan savā ieslodzījumā neko no ārpasaules neredzējām. Viņš esot Leichenbegleiter jau vairāk nekā desmit gadus, tas esot patīkams un viegls darbs, viņš mīlot ceļojumus un jaunas zemes. Krievijā viņš bijis sešas reizes, viņam patīkot krievi, kas allaž vēloties, lai viņus apbedī dzimtajā zemē. Daudz krievu braucot uz Heidelbergu, lai grieztos pie turienes slavenajiem profesoriem. Viņi esot vislabākie klienti. Viņa sievd pēc profesijas esot Leiclienwascherin^85. Reti kāda svarīga iebalzamēšana notiekot bez viņu līdzdalības. Rādīdams uz otru kasti, viņš sacīja, ka juties nepatīkami aizskarts, kad ne viņš, ne sieva neesot pieaicināti pie zviedru džentlmeņa. Viņam esot aizdomas, ka viņš kritis par upuri kādai intrigai, starp kolēģiem esot tik daudz profesionālas nenovīdības. Visa šī lieta esot ļoti noslēpumaina, viņam pat neesot izdevies izdibināt, kurš ārsts līķi balzamējis. Visi jau nebūt neprotot vienādi labi to darīt. Iebalzamēšana esot ļoti smalks un sarežģīts darbs, nekad nevarot paredzēt, kas notiks, iigi braucot tādā karstumā kā pašlaik. Vai es esot piedalījies daudzās balzamēšanās?

— Tikai vienā, — es nodrebēdams atbildēju.

— Būtu jūs redzējis šo krievu ģenerāli, — kuprītis sajūsmā parādīja ar pīpi uz otru kasti. — Viņš ir vienkārši brīnišķīgs, grūti gandrīz ticēt, ka mironis, pat acis viņam vajā. Nesaprotu, ko tas stacijas priekšnieks jums piesējās, — kuprītis turpināja. — Tiesa gam jūs esat par jaunu, lai būtu Leichenbegleiler, bet citādi, cik varu spriest, gluži pieklājīgs cilvēks. Jums vajadzētu vienīgi noskūties un aptīrīties, jūsu drēbes viscaur aplipušas ar suņa spalvu, un ar tādu zodu jūs taču rīt noteikti nevarēsit rādīties zviedru konsulātā, manuprāt, jūs vismaz nedēju neesat skuvies un izskatāties drīzāk pēc laupītāja nekā pēc godīga Leichenbegleiler. Cik žēl, ka neesmu paņēmis līdzi savu bārdas nazi, es pats jūs noskūtu, tiklīdz vilciens apstātos riSkamajā pieturā.

Es atvēru savu čemodānu un sacīju, ka būtu Joti pateicīgs, ja viņš aiztaupītu man rūgtu pārbaudījumu, jo nekad, ja vien iespējams, neskujos pats. Viņš nopētīja manus skujamos rīkus ar lietpratēja aci un sacīja, ka zviedru bārdas naži esot labākie pasaulē, viņš pats arī nekad citus nelietojot. Viņam esot viegla roka, viņš skuvis simtiem cilvēku un ne no viena neesot dzirdējis slikta vārda.

Savu mūžu nebiju tik labi noskūts, un to es viņam ar daudziem komplimentiem arī pasacīju, kad vilciens atkal sāka kustēties.

— Nekas nav jaukāks par ceļojumiem pa svešām zemēm, — es sacīju, mazgādams no sejas ziepju putas.

— Katru dienu uzzini kaut ko jaunu un interesantu. Jo labāk es iepazīstos ar kādu zemi, jo skaidrāk redzu būtiskas atšķirības starp vāciešiem un citām tautām. Latīņu un anglosakšu rases frizieri liek klientam sēdēt. Vācijā liek gulēt uz muguras. Tā ir tikai gaumes lieta, chacun tue ses puces à sa façon,[86] kā saka parīzieši.

— Tas ir tikai ieradums, — paskaidroja Leichenbeglei-ter. — Līķi jau nenosēdināsi, un jūs esat pirmais dzīvais cilvēks, ko man gadījies skūt.

Mans ceļabiedrs noklāja uz čemodāna tīru salveti un atvēra savu pārtikas grozu. Jaukta desu, skābu kāpostu un siera dvaka kutināja man nāsis, takšelis acumirklī pamodās un skatījās kārīgām acīm. Liels bija mans prieks, kad viņš aicināja mani piedalīties vakariņās, pat skābie kāposti vairs nešausmināja manas auk-siējas. Galīgi manu sirdi viņš iekaroja, uzcienādams tak-šeli ar lielu asinsdesas šķēli. Sātības sajūta pārņēma mūs uzreiz un ilga līdz pašai Lībekai. Kad bijām pieveikuši jau otro pudeli Mozeles vīna, mums ar jauno draugu bija palicis visai maz savstarpēju noslēpumu. Jā, tikai vienu noslēpumu es modri glabāju — to, ka esmu ārsts. Daudzās zemēs uzkrātā pieredze brīdināja mani, ka mazākais mājiens uz šķirisko starpību starp mani un manu cienātāju laupītu man vienreizējo iespēju palūkoties dzīvē no līķu pavadoņa viedokļa. Par to mazumiņu, ko sajēdzu no psiholoģijas, man jāpateicas zināmā mērā iedzimtai spējai pielāgoties sarunu biedra sabiedriskajam līmenim. Kad ēdu vakariņas kopā ar hercogu, es jūtos pilnīgi nepiespiesti, it kā būtu vienas kārtas ar viņu. Kad ēdu vakariņas ar Leichcnbegleiter, es, cik vien tas manos spēkos, kļūstu par Leichcnbegleiter patS'.

Patiešām, kad mēs ķērāmies pie trešā mozelieša, man atlika vienīgi kļūt par Leichenbegleiter visā nopietnība.

— Galvu augšā, Frici, — mans galda saimnieks, jautri pamirkšķinādams, sacīja, — un neesi tik bēdīgs! Es redzu, ka tu patlaban esi sausā un tev gadījusies kāda ķibele. Neņem to pie sirds, uzdzer glāzi vīna, un parunāsimies par lietu. Es nebūtu Leichenbegleiter vairāk nekā desmit gadus, ja nemācētu saskatīt, ar kādu cilvēku man darīšanai Ar prātu vien nepietiek. Es droši zinu, ka tu esi dzimis zem laimīgas zvaigznes, citādi tu šeit nesēdētu man blakus. Tev uzsmaida laime — laime visam mūžam! Aizgādā savu zārku uz Zviedriju, kamēr es aizgādāšu uz Krieviju savējo, un ar pirmo vilcienu brauc atpakaļ uz Heidelbergu. Es ņemšu tevi par savu kompanjonu. Kamēr dzīvos profesors Frīdreihs, darba būs atliku likām ari diviem Leichenbegleiter, lai tad mans vārds nav Zaharijs Šveinfūss! Zviedrijā tev nav ko meklēt, tur nav slavenu ārstu, bet Heidelbergā — čum un mudž, tur ir tava īstā vieta!

Es^1 no sirds pateicos savam jaunajam draugam un sacīju, ka galīgo atbildi došu rīt, kad mūsu galvas būs mazliet skaidrākas. Vēl pēc dažām minūtēm mēs abi jau bijām cieši aizmiguši uz līķu vagona grīdas. Es lieliski nogulēju visu nakti, takšelis tāpat. Kad vilciens ieripoja Lībekas stacijā, bija gaiša diena. Zviedru konsulāta ierēdnis gaidīja uz perona, lai pārraudzītu zārka aizgādāšanu uz zviedru tvaikoni, kas devās no Libekas uz Stokholmu. Pēc sirsnīga aufwiedersehen!i līķu pavadonim es braucu uz Zviedrijas konsulātu. Tikko konsuls ieraudzīja kucēnu, viņš paziņoja, ka suņu pārvadāšana patlaban aizliegta, jo Ziemejvācijā esot konstatēti vairāki trakumsērgas gadījumi. Es varot runāt ar kapteini, bet konsuls esot pārliecināts, ka takšelis uz kuģa netikšot. Kapteini es sastapu sliktā garastāvoklī, kā ikvienu jūrnieku, kam jāuzņem tilpnē zārks. Visi mani lūgumi bija veltīgi. Smeldamies drosmi uzvarā pār Heidelbergas stacijas priekšnieku, es laidu darbā kucēnu. Velti takšelis laizīja kapteiņa vaigus. Tad es nolēmu laist darbā savu brāli. Jā, protams, kā lai viņš nepazītu kapteini Munti, viņi abi bijuši mičmaņi uz «Vanadisa», pie tam lieli draugi.

Vai viņš varētu būt tik cietsirdīgs un pieļautu, ka mana brāļa iemīļotais kucēns strandē Lībekā starp galīgiem svešiniekiem?

Nē, tik cietsirdīgs viņš nevarēja būt. Piecas minūtes vēlāk takšelis jau bija ieslēgts manā kajītē. Kā ieblēdīt viņu pilsētā, kad pienāks Stokholmas osta, vajadzēja rūpēties man pašam. Jūru es mīlēju, kuģis bija komfortabls, pusdienas ēdu pie kapteiņa galda, un visa kuģa apkalpe bija loti laipna pret mani. Vienīgi apkopēja sapīka, ienākusi no rīta manā kajītē, bet ari viņa kjuva par mūsu sabiedroto, kad sapīkuma vaininieks sāka laizīt viņas seju, — burvīgāku kucēnu viņa savu mūžu nebija redzējusi. Kad takšelis slepus izspruka uz priekšējā klāja, matroži sāka ar viņu rotājāties, bet kapteinis skatījās uz otru pusi, lai to neredzētu. Bija vēls vakars, kad mēs pietauvojāmies Stokholmas ostā un es ar takšeli padusē izlēcu krastā no kuģa priekšgala. No rīta es ierados pie profesora, kurš parādīja man telegrammu, ka mātes dzīvība vairs nav apdraudēta un zēna bēres jāatliek uz divām nedējām, kamēr viņa ieradīsies. Profesors izteica cerību, ka es tad būšu vēl Zviedrijā, jo māte noteikti gribēšot, lai es pastāstu viņai par dēla pēdējiem brīžiem, un, protams, man jābūt arī bērēs. Es atbildēju, ka taisos apciemot brāli, pirms došos atkal uz Parīzi, jo man vajadzēja steigties atpakaļ pie saviem pacientiem.

Nekad neesmu varējis piedot brālim, ka viņš uzgrūda man'kaklā Agates jaunkundzi, drausmīgo ģimenes mantojumu, par ko es viņam toreiz uzrakstīju visai niknu vēstuli. Par laimi, viņš likās to pavisam aizmirsis. Brālis ļoii priecājās par manu ierašanos, un viņi abi ar sievu cerēja, ka es paciemošos mūsu vecajā mājā vismaz pāris nedēļu. Divas dienas pēc manas ierašanās viņš brīnījās, kā es, ārsts ar lielu praksi, varu tik ilgi būt projām no saviem pacientiem, un jautāja, kad es braukšot atpakaļ. Mana svaine kļuva ledaini auksta. Ko lai iesāk ar cilvēkiem, kas necieš suņus? Atliek viņus vienīgi nožēlot, pasist kucēnu padusē, uzmest plecos mugursomu un doties tālākā pārgājienā. Kucēnam ari daudz labak mitināties svaigā gaisā un gulēt zem eglēm, nevis uz Smirnas paklāja. Manai brāļasievai sāpēja galva, viņa nevarēj i nonākt brokastīs, kad es devos ceļā, es tad nu gribēju uzkāpt viņas istabā atvadīties. Brālis ieteica to nodarīt. Es arī vairs uz to nepastāvēju, kad brālis man pavēstīja, ka istabene nupat atradusi zem manas gultas sievas jauno svētdienas cepuri, viņas izšūtās čības, spalvu boa, divus saplosītus «Britu enciklopēdijas» sējumus, trusīša atliekas un viņas pazudušo kaķēnu, kuram gandrīz norauta galva. Un kur tad vēl Smirnas paklājs viesistabā, puķu dobes dārzā, seši pīlēni dīķī...

Es paskatījos pulkstenī un sacīju brālim, ka esmu pa-i radis laikus ierasties stacijā.

— Ole, — mans brālis uzsauca tēva vecajam kučierim, kad mēs braucām projām, — Dieva dēļ, pielūko, lai ārstam nav jānokavē vilciens.

Pēc divām nedēļām biju atkal Stokholmā. Profesoīs Bruceliuss sacīja, ka māte šorīt ieradusies no kontineta, bēres būšot jau nākamajā rītā, un man noteikti esot jāpiedalās. Man par šausmām, viņš turpināja, ka nelaimīga māte pieprasot, lai viņai pirms apbedīšanas ļauj paskatīties uz zēnu, agri no rīta zārku vajadzēja atvērt viņas klātbūtnē. Ja man prātā būtu ienākusi tāda iespēja, es, protams, neparko nebūtu ķēries pie balzamēšanas. Es zināju, ka gribēts bija labi, bet izdarīts slikti un, zārku atverot, atklāsies briesmīgs skats. Mana pirmā doma bija ar vakara vilcienu bēgt uz Parīzi. Otrā doma bija palikt tepat un izturēt līdz galam. Nedrīkstēju tikai zaudēt laiku. Ar profesora Bruceliusa milzīgo ietekmi, kaut gan grūti, tomēr dabūju atļauju atvērt zārku, lai, ja vajadzīgs, izdarītu vispārēju mirstīgo atlieku dezinfekciju,

un es biju pārliecināts, ka vajadzēs. Tūlīt pēc pusnakts nokāpu baznīcas pagrabā kopā ar kapsargu un vīru, kam vajadzēja atvērt abus zārkus. Kad iekšējā zārka svina vāks bija atlodēts, abi mani pavadoņi bijīgi atkāpās nāves vaiga priekšā. Es paņēmu no kapsarga laternu un atsedzu seju. Laterna nokrita uz grīdas, es atsprāgu, kā neredzamas rokas rauts.

Atcerēdamies to nakti, es bieži brīnos par savu aukstasinību, man laikam tolaik tiešām bijuši dzelzs nervi.

— Viss kārtībā, — es sacīju, veikli apsegdams seju,

— skrūvējiet vāku virsū, nekāda dezinfekcija nav vajadzīga. Līķis ir labi saglabājies.

Agri no rīta gāju pie profesora Bruceliusa. Es sacīju, ka tas, ko redzēju naktī, spokosies nelaimīgajai mātei visu mūžu un viņam par katru cenu jāpanāk, lai zārku vaļā never.

Es piedalījos apbedīšanā. Kopš tās reizes neeju vairs ne uz vienām bērēm. Zārku līdz kapam uz pleciem nesa seši zēna skolasbiedri. Mācītājs aizkustinošā runā sacīja, ka Dievs savos neizdibināmos cejos lēmis, lai šo jauno, nākotnes solījumu un prieka pilno dzīvību spēji aprautu nežēlīgā nāve. Lai tie, kas sērodami stāv ap viņa kapu, mierina sevi ar domu, ka viņš ir atgriezies dzimtajā zemē un atdusēsies savas ģimenes kapos. Viņiem vismaz būs zināma vieta, kur nolikt mīļas piemiņas ziedus un noskaitīt lūgšanu. Upsalas universitātes pēdējā kursa studentu koris dziedāja tradicionālo:

Integer vitae scelerisque purus.'

Kopš tās reizes es neciešu šo brīnišķīgo Horācija odu.

Zēna māte, ko atbalstīja viņas vecais tēvs, pienāca pie kapa un nolika uz zārka maijpuķīšu vainagu.

— Tās bija mana dēla mīļākās puķes, — viņa šņukstēja.

Cits pēc cita nāca bērinieki, pavadītāji ar puķēm, asaru pilnām acīm skatījās kapā un atvadījās no aizgājēja. Koris nodziedāja seno, ierasto korāli:

Atdusies mierā, nu cīņa ir galā.

Kaprači sāka sviest zemi uz zārka, ceremonija bija beigusies.

Kad visi bija aizgājuši prom, es palūkojos pusaizbēr-tajā kapā.

... Jā, atdusies mierā, veco, drūmo karavīr, cīņa ir galā! Atdusies mierā-! Nerēgojies man vairs ar savām plati ieplestajām acīm, citādi es sajukšu prātā. Kāpēc tu blenzi uz mani tik nikni, kad es pagājušo nakti atsedzu tavu seju kapu velvē? Domā, man bija patīkamāk ieraudzīt tevi nekā tev mani? Tu iedomājies, ka esmu kapu laupītājs, kas uzlauzis tavu zārku, lai nozagtu zelta ikonu tev no krūtīm? Domā, ka tas biju es, kas atveda tevi šurp? Nē, es tas nebiju. Cik man zināms, tas bija pats sutans piedzēruša kuprīša izskatā, kura dēļ tu esi te nokļuvis. Kas gan cits, ja ne Mefistofelis, šis mūžīgais jokdaris, varēja sarīkot to baismīgo farsu, kas nupat te notika? Man likās, es dzirdu viņa ņirdzīgos smieklus skanam cauri svētajām dziesmām, Dievs lai man piedod, es pats arī tik tikko nesāku smieties, kad tavu zārku nolaida kapā. Bet vai tev nav vienalga, kas tas par kapu? Tu tāpat nevari izlasīt vārdu uz marmora krusta, kāda tev vairs daļa gar šo vārdu? Tu nevari dzirdēt dzīvajos palikušo balsis, vai tad tev nav vienalga, kādā valodā viņi runā? Tu te negulēsi starp svešiniekiem, tev blakus plecu pie pleca guļ cilvēki, tavi tuvākie. Tāpat guļ arī zviedru zēns, kas nu atdusas pašā Krievijas sirdi, kam tagad tavas vecās reģimentes ragupūtēji atdod pēdējo godu pie tev raktā kapa. Nāves valstībai nav robežu, kapiem nav tautību. Tu un viņš tagad esat vienādi, un drīz jūs pat izskatīsities pilnīgi vienādi. Tas pats liktenis gaida jebkuru no jums, lai kur jūs atdusētos, — tikt aizmirstiem un pārvērsties pīšļos, tāds ir dzīves likums. Atdusies mierā, nu cīņa ir galā ...

XI REKĒNA KUNDZE

Netālu no Viljēra avēnijas dzīvoja ārsts, ārzemnieks, kā es nopratu, speciālists dzemdniecībā un ginekoloģijā.

Tas bija rupjš un cinisks zellis, kas pāris reižu bija pieaicinājis mani uz konsultācijām — ne tik daudz lai smeltos no manu izcilo zināšanu gaišuma, bet vairāk gan lai noveltu daļu atbildības uz maniem pleciem. Pēdējā konsultācijā man vajadzēja būt aculieciniekam jaunas meitenes agonijā; viņa mira ar peritonītu tik aizdomīgos apstākļos, ka es ilgi svārstījos, pirms biju ar mieru parakstīt miršanas apliecību. Reiz, atgriežoties m^jās veļu vakarā, es ieraudzīju pie savam durvīm gaidām ormani, kas nodeva man šī vira lūgumu steidzīgi ierasties viņa privātajā klinikā Granē ielā. Es gan biju noņēmies nekad vairs ar viņu neielaisties, bet aicinājumā jautās tāda neatlaidība, ka nolēmu labak kāpt vien ormaņa ratos. Mani ielaida drukna, nepatīkama izskata sieviete, kas uzdevās par Rekēna kundzi, pirmās kategorijas vecmāti, un ieveda mani augšstāva istabā, tajā pašā, kur bija nomirusi jaunā meitene. Apkārt mētajās asiņu piemirkuši dvieļi, palagi un segas, cauri matracim uz grīdas šķēr-migi pakšķēja asiņu lāses. Fats ārsts, kas silti pateicās, ka esmu ieradies viņu glābt, bija ārkārtīgi satraukts. Viņš teica, ka nedrīkst zaudēt ne mirkli, un viņam bija taisnība, jo sieviete, zaudējusi samaņu dzemdību sāpēs, izskatījās drīzāk mirusi nekā dzīva. Pēc īsas apskates es nikni jautāju, kāpēc viņš, labi zinādams, ka ne pats, ne es šajā lietā nevaram līdzēt, nav sūtījis pēc ķirurga vai akušiera. Pēc pāris kampara un ētera iešļircinājumiem sieviete mazliet atguvās. Nobažījies liku, lai ārsts dod vieglu narkozi, un ķēros pie darba. Pateicoties manai parastajai laimei, viss noritēja it ciešami, un pēc enerģiskās mākslīgās elpināšanas pat pusnosmakušais bērns, mums par lielu brīnumu, atguva dzīvību. Mate un bērns bija par mata tiesu glābti no nāves. Mums vairs nebija ne vates, ne audekla, ne citas kadas drānas, lai apturētu asiņošanu, par laimi, mēs pamanījām pusatvērtu čemodānu, pilnu smalka audekla un dāmu veļas, ko mēs drudžaini plēsām tamponiem.

— Savu mūžu neesmu redzējis tik skaistu veļu, — sacīja mans kolēģis, cilādams batista kreklu. — Paskatieties! — viņš iesaucās, rādīdams virs burta «M» uzšūtu sarkanu kroni — ma toi, mon cher conlrère^1, mēs esam nokļuvuši augstākajās aprindās. Es jums saku, viņa ir ļoti jauka meiča, kaut arī patlaban no viņas nekas liels nav palicis pāri, īsta skaistule, es labprāt atjaunotu pazīšanos ar viņu, ja viņa izspruktu nāvei no nagiem.

— Ah, la jolie broche,2 — viņš iesaucās, paceldams briljantu saktiņu, kas acīmredzot bija izkritusi uz grīdas, kad mēs rakņājāmies pa čemodānu. — Ma loi, rādās,

1 Paliesām, dārgo kolēģi. (Fr.)

2 Ak, katla skaista saktiya. (Fr.)

m ka ar to mans rēķins būtu samaksāts, ja notiktu ļaunākais. Ar šīm ārzemju dāmām nekad neko nevar zināt, tikpat noslēpumaini, kā te parādījusies, viņa var atkal pazust Dievs vien zina kur.

— Nekā nebija, — es iebildu, izķerdams saktiņu no viņa sarkanajiem pirkstiem un iebāzdams kabatā, — pēc Francijas likumiem, vispirms jānomaksā apbedītāja un tikai pēc tam ārsta rēķins, mēs vēl nezinām, kurš no šiem rēķiniem nāks priekšā pirmais. Kas attiecas uz bērnu ...

— Neuztraucieties par bērnu, — viņš noņirdzās,

— mums te viņi uzrodas strīpām, atliku likām, lai ļaunākajā gadījumā aizstātu šo. Rekēna kundze katru nedēļu no Orleānas stacijas aizgādā projām ar train des nourrices^1 vismaz pusduci. Bet es nevaru atļauties, ka šī māte man izsprūk, man jarūpējas par savas klīnikas statistiku, jo man te pēdējās divās nedēļās vajadzēja izrakstīt divas miršanas apliecības.

Kad es rītausmā gāju projām, sieviete vēl gulēja pus-nesamaņā, bet pulss bija uzlabojies, un es sacīju ārstam, ka, manuprāt, viņa paliks dzīva. Laikam jau man pašam arī nebija neko labāk, citādi es nekad nebūtu pieņēmis tasi melnās kafijas, ko Rekēna kundze man piedāvāja savā drūmajā kabinetā, kad es nokumuroju lejā pa kāpnēm.

— Ah, la jolie broche, — teica Rekēna kundze, kad es nodevu saktiņu viņas glabāšanā. — Jūs domājat, ka akmeņi ir īsti? — viņa jautāja, paceldama saktu pie gāzes radziņa. Tā bija ļoti skaista briljantu sakta — burts «M» ar rubīnu kronīti virsū. Dārgakmeņu mirdzums bija tīrs, bet kundzes acu kārigais spīdums man likās aizdomīgs.

— Nē, — es atbildēju, mēģinādams labot muļķību, ko biju izdarījis, iedodams viņai saktu. — Varu galvot, ka tā ir imitācija.

Rekēna kundze savukārt cerēja, ka es maldos, dāmai neesot bijis laika samaksāt iepriekš, kā tas viņu iestādē pieņemts, viņa ieradusies pēdējā brīdī jau pa pusei nemaņā, uz čemodāniem arī vārda neesot, tikai Londonas bagāžas zīme.

— Ar to pilnīgi pietiek, neuztraucieties, savu naudu jūs dabūsit.

Rekēna kundze izteica cerību uz drīzu atkalredzēšanos, un es nodrebēdams pametu šo namu.

Pāris nedēļu vēlāk saņēmu no sava kolēģa vēstuli, ka viss beidzies labi, dāma aizbraukusi nezināmā virzienā, tikko varējusi jau turēties kājās, visi rēķini nokārtoti, un liela summa uzticēta Rekēna kundzei, lai bērnu adoptētu pieklājīgi audžuvecāki. Es aizsūtīju atpakaļ viņa banknoti ar īsu vēstuli, kurā lūdzu nesūtīt pēc manis, kad viņi taisīsies atkal kādu nobendēt. Cerēju, ka manām acīm nekad vairs nevajadzēs skatīt viņu un Rekēna kundzi.

Kas zīmējas uz ārstu, mana cerība piepildījās. Par Rekēna kundzi pastāstīšu, kad pienāks laiks.

XII MILZIS

Laikam ritot, arvien skaidrāk un skaidrāk redzēju, cik ātri sarūk Norstroma prakse, un sapratu, ka drīz var pienākt diena, kad viņam vajadzēs slēgt ciet savu bodīti. Pat plašā zviedru kolonija, bagātie un nabagie, pārnāca no Pigala ielas uz Viljēra avēniju, Velti pūlējos apturēt paisumu, labi vēl, ka Norstroms nekad nešaubījās par manu lojalitāti, mēs palikām draugi līdz galam. Dievs ir mans liecinieks, ka šī skandināvu klientūra nebija nekāda ienesīgā. Visu manu ārsta prakses laiku Parīzē tā bija kā dzirnakmens kaklā, kas būtu mani nogremdējis, ja man nebutu pamats zem kājām angļu un amerikāņu kolonijā, kā arī starp pašiem frančiem. Zviedru kolonija prasīja milzum daudz laika, sagādāja visādas nepatikšanas un galu gala pat noveda cietumā. Tas bija komisks atgadījums, esmu bieži to stāstījis saviem draugiem rakstniekiem kā spilgtu piemēru sagadīšanās likumam, šim romānistu smagi nodzītajam cheval de bat-taille'. Savrup no zviedru strādniekiem, pāri par tūkstoš cilvēku, kas dzīvoja Pantēnā un Laviletā un kam pastāvīgi bija nepieciešama ārsta palīdzība, Monmartrā un Monparnasā bija apmetušies mākslinieki, kam pastāvīgi trūka naudas. Simtiem gleznotāju, skulptoru, neuzrakstītu šedevru autoru dzejā un prozā un Anrī Muržē «Vie de buhēme» pagātnē aizgājušie personāži. Daži no viņiem patiešām jau stāvēja uz slavas sliekšņa, kā Edel-felds, Kārlis Larsons, Corns un Slrindbcrgs, bet vairākumam bija jāpārtiek no cerībām vien. Vislielākais augums un vistukšākā kabata bija manam draugam skulptoram — milzim ar viļņainu vikinga bārdu un nevainīgām bērna acīm. Viņš reti rādījās «Krmitāžā» — kafejnīcā, kur vairums viņa biedru pavadīja vakarus. Ar ko viņš varēja uzturēt pie dzīvības savu milzīgo augumu, bija noslēpums visiem. Viņš dzīvoja Monparnasā, lielā, ledaini aukstā šķūnī, kas bija pārveidots par darbnīcu, kur viņš strādāja, vārīja sev ēdienu, mazgāja vienīgo kreklu un sapņoja par nākotnes slavu. Daudz vietas vajadzēja gan viņam pašam, gan viņa milzīgajām statujām, kuras stāvēja nepabeigtas, jo arvien pietrūka mālu. Kādu dienu viņš ieradās Viljēra avēnijā un aicināja mani par vedējtēvu savās kāzās nākamo svētdien zviedru baznīcā un pēc tam uz pendre la crémaillère'. Viņa izredzētā bija trausla miniatūru gleznotāja, zviedriete, augumā uz pusi mazāka par līgavaini. Protams, es ar sajūsmu piekritu. Ceremonijai beidzoties, zviedru kapelāns teica jauku uzrunu jaunlaulātajiem, kas sēdēja blakus — pretim altārim. Viņi man atgādināja Luksoras templī redzēto milzīgo statuju — Ramzess II sēž blakus mazai sieviņai, kas tik tikko sniedzas viņam ildz gurniem. Pēc stundas mēs gaidpilni klauvējām pie studijas durvīm. Mums atvēra pats Milzis un ļoti piesardzīgi izvadīja mūs cauri lilipu-tiskam papes vestibilam uz savu salonu, kur mums sirsnīgi piedāvāja uzkodas un vienīgo krēslu sēdēšanai pamīšus. Viņa draugs Skornbergs — jūs varbūt tagad Salonā būsit redzējuši viņa portretu visā augumā, un atcerēties to nav grūti, jo viņš ir vismazākais kuprītis, kādu man gadījies sastapt, — uzsauca tostu uz mūsu saimnieka veselību. Paceļot glāzi ar aizrautīgu rokas vēzienu, viņš netīšām apgāza šķērssienu, atklājot mūsu pārsteigtajām acīm līgavas kambari ar kāzu gultu, ko prasmīgas rokas bija izveidojušas no lielā Behšteina koncert-flīģeļa iesaiņojuma kastes. Kamēr Skornbergs bez tālākiem starpgadījumiem pabeidza savu uzrunu, Milzis žigli atjaunoja starpsienu ar dažām «Figaro» lapām. Tad viņš pacēla kādu priekškaru un ar šķelmīgu skatienu parādīja mums nosarkušo līgavu jau citā istabā, izbūvētā no «Le Petit Journal», — tā bija bērnistaba.

Pēc stundas mēs pametām papīra namu, lai vēlāk satiktos pie vakariņu galda kādā Monmartras alus krogā. Man vispirms vajadzēja iegriezties pie dažiem pacientiem, kad es pievienojos svinētājiem, jau tuvojās pusnakts. Lielās zāles vidū sēdēja mani draugi sarkanām sejām un pilnā kaklā blāva Zviedrijas himnu, tas bija apdullinošs koris, kurā reizēm iedārdējās Milža pērkonīgais bass un reizēm atskanēja mazā kuprīša spalgie spiedzieni. Kad es virzījos uz pārpildītās telpas vidu, kāda balss iebrēcās: — A la porte Ies Prussiens![87] A la porte Ies Prussiens! — Alus kauss pārlidoja man pār galvu un ietriecās Milzim sejā. Asinīm plūstot, viņš pielēca no krēsla, sagrāba vainīgo francūzi aiz apkakles un kā te-nisa bumbiņu pārsvieda pāri letei — taisni klēpī krodziņa saimniekam, kas pilnā kaklā iebļāvās: — La po-lice![88] La police! — Otrs kauss trāpīja man pa degunu un sasita acenes, trešais ietrieca Skornbergu pagaldē.

— Metiet viņus laukā! Metiet viņus laukā! — bļāva viss krogs, nākot mums virsū. Milzis, sagrābis pa krēslam katrā rokā, pļāva savus uzbrucējus kā labību, mazais kuprītis izšāvās no pagaldes, ķērkdams un kozdams kā saniknots pērtiķis, līdz atkal kāds alus kauss notrieca viņu nesamaņā uz grīdas. Milzis pacēla savu labāko draugu, noglaudīja viņa muguru un, turēdams viņu cieši zem rokas, cik vien spēdams sedza mūsu nenovēršamo atkāpšanos uz durvīm, kur mūs jau gaidīja pusducis policistu un aizveda uz Duī ielas iecirkni. Kad bijām pateikuši savus vārdus un adreses, mūs ieslēdza istabā ar restotiem logiem, mēs bijām au violon^3. Pēc divām pārdomu stundām mūs aizveda pie policijas brigadiera, kurš rupjā balsī mani uzrunāja, vaicādams, vai es esot ārsts Munte no Vil jēra avēnijas. Es atbildēju, ka esmu. Nopētīdams manu divtik resni uzpampušo degunu un saplēstās, asinīm notašķītās drānas, viņš sacīja, ka pēc tāda gan es neizskatoties. Viņš jautāja, vai man neesot kas sakāms, jo es no šīs piedzērušo vācu mežoņu bandas vienīgais liekoties daudzmaz skaidrā prātā un bez tam runājot franciski. Es pastāstīju, ka mēs esam zviedri, mierīgi kāzu vakara svinētāji, kam alus bārā brutāli uzbruka, droši vien noturot mūs par vāciešiem. Pratināšanai turpinoties, viņa balss vairs nebija tik barga, brīžiem viņa acis pazibēja pat kaut kas apbrīnai līdzīgs, kad viņš skatījās uz Milzi un mazo kuprīti, kas pusnesamaņā ķā bērns gulēja tam klēpī. Beidzot viņš ar īsti francisku galantību teica, ka patiešām būtu žēl, ja līgavai vajadzētu visu nakti gaidīt tik lielisku līgavaini, un viņš pēc šīs īsās nopratināšanas varot mūs atlaist. Mēs izplūdām pateicībā un piecēlāmies, lai ietu. Es sastingu šausmās, kad viņš man teica:

— Palieciet, lūdzu, man ar jums jārunā!

Viņš atkal ieskatījās savos papīros, ielūkojās kādā sarakstā uz galda un bargi sacīja:

— Jūs esat uzdevis neīstu vārdu, brīdinu, ka tas ir ļoti nopietns pārkāpums. Lai parādītu jums pretimnākšanu, dodu jums iespēju atsaukt savu paziņojumu policijai. Kas jūs esat?

Atbildēju, ka esmu ārsts Munte.

— Varu pierādīt, ka neesat, — viņš skarbi atcirta.

— Skatieties, — viņš rādīja sarakstā, — ārsts Munte no Viljēra avēnijas ir Chevalier de la Légion d'Honneur\ es redzu daudz sarkanu plankumu uz jūsu svārkiem, bet neredzu sarkano lentīti.

Es teicu, ka reti to nēsāju. Paskatīdamies uz savu tukšo pogcaurumu, viņš, no sirds smiedamies, piebilda, ka viņam vēl nākšoties ilgi dzīvot, pirms dzirdēšot, ka Francijā uzradies cilvēks, kuram ir sarkanā lentīte un kurš to nenēsā. Es ierosināju sūtīt pēc savas mājas vārtnieka, lai viņš mani identificētu, bet brigadieris atbildēja, ka tas esot lieki, gan jau to rīt no rīta noskaidrošot policijas komisārs pats. Viņš pašķindināja zvaniņu.

— Izkratiet! — viņš sacīja diviem policistiem.

Es sašutumā protestēju un teicu, ka viņam nav tiesību mani kratīt. Viņš atbildēja, ka tās esot ne tikai viņa tiesības, bet saskaņā ar policijas likumiem tiešs pienākums manis paša labā. Iecirknis esot pilns visādu dauzoņu, viņš nevarot garantēt, ka jebkura man piederoša vērtīga lieta netikšot nozagta. Es sacīju, ka manās kabatās nav nekā vērtīga, tikai mazliet naudas, kuru es pasniedzu viņam.

— Izkratiet viņu! — brigadieris atkārtoja.

Tolaik man bija daudz spēka, diviem policistiem vajadzēja mani turēt, kamēr trešais kratīja. Manās kabatās atrada divus zelta repetīcijas pulksteņus, divus vecus bregetus un vienu angļu medibu pulksteni.

Man vairs neteica ne vārda, es tiku nekavējoties ieslēgts smirdīgā kamerā. Atlaidos uz matrača, gudrodams, kas būs tālāk. Visprātīgākais, protams, būtu pieprasīt, lai viņi sazinās ar zviedru sūtniecību, bet es nolēmu pagaidīt līdz rītam. Durvis pavērās, lai ielaistu draudīga paskata indivīdu, pa pusei apašu, pa pusei suteneru, un es no pirmā acu uzmetiena sapratu, cik gudri rīkojies policists, likdams mani izkratīt.

— Galvu augšā, vecīt, — uzsauca jaunpienācējs, — on t'a pincē, eh?] Netaisi tik drūmu ģīmi par tīriem niekiem, ja tev ir cūcene, pēc mēnešiem divpadsmit būsi laukā, un cūcene tev ir, citādi tu nebūtu saķeksējis piecus pulksteņus vienā dienā. Pieci pulksteņi! Fichtre!2 Cepuri nost, angļiem šai ziņā neviens nevar ne blakus stāvēt!

Es iebildu, ka neesmu anglis un ka kolekcionēju pulksteņus. Jaunpienācējs teica, ka viņš ari. Viņš nostiepās uz otra matrača, novēlēja man saldu dusu un jaukus sapņus un pēc minūtes jau krāca. Aiz sienas sāka ķērcošā balsī dziedāt piedzērusi sieviete. Viņš nikni ierēcās:

— Aizvāzies, Fifine, ou je te casserai la gueule![89] — Dziedātāja tūlīt apklusa un iečukstējās:

— Alfons, man tev jāpasaka kaut kas svarīgs. Tu esi viens? — Viņš atbildēja, ka sēžot kopā ar burvīgu jaunu draugu, kuram ļoti gribētos zināt, cik patlaban pulkstenis, jo viņš nelaimīgā vīzē aizmirsis uzvilkt visus piecus pulksteņus, ko nēsājot ssvās kabatās. Drīz viņš atkal aizmiga, sieviešu balsu murdoņa pamazām norima, un iestājās klusums, ko pārtrauca vienīgi sargs, kas ik pa stundai skatījās uz mums caur lodziņu. Kad Svētā Augustīna baznīcas pulkstenis nosita septiņi, mani izlaida no kameras un aizveda pie paša policijas komisāra. Viņš uzmanīgi noklausījās manu nedienu stāstā, visu laiku raudzīdamies manī ar gudru, asu skatienu. Kad es saku stāstīt viņam par savu vājibu uz visādiem pulksteņiem un ka visu dienu esmu nēsājis tos kabatā, lai iegrieztos pie Leruā un nodotu remontā, un biju pavisam tos aizmirsis, kad mani pavēlēja izkratīt, viņš sāka smieties un sacīja, ka tas esot lie’iskākais stāsts, ko viņš jebkad dzirdējis, — īsts Balzaks. Viņš izvilka rakstāmgalda atvilktni un pasniedza man nelaimīgos piecus pulksteņus.

— Es nebūtu sēdējis divdesmit gadu pie šī galda, neiemācīdamies atšķirt savus apmeklētājus, es jums ticu. — Viņš piezvanīja brigadierim, kas mani bija uz nakti ieslodzījis.

— Atceļu jūs nq amata uz vienu nedēļu par to, ka esat pārkāpis noteikumus un nesazinājāties ar zviedru konsulu. Vous êtes un imbécile![90]

XIII Agates jaunkundze

Lielais grīdas pulkstenis priekšnamā nosita pusastoņi, kad es klusi kā spoks atgriezos Viljēra avēnijā. Tieši tobrīd, ne minūti agrāk, ne vēlāk, Agates jaunkundze ēdamistabā sāka berzt nost patinu manam senatnīgajam pusdienu galdam, un es varēju diezgan droši nepamanīts iezagties guļamistabā, savā vienīgajā miera ostā. Visas pārējās telpas bija sagrābusi Agates jaunkundze. Nedzirdamiem, trauksmīgiem mangusta soļiem viņa staigāja no istaba? istabā ar putekļu lupatu rokā, meklēdama, vai vēl kas nebūtu noberžams, vai kādas saplēstas vēstules driskā nebūtu paceļama no grīdas. Pīšļos satriekts, paliku stāvam, kad pavēru sava kabineta durvis. Agates jaunkundze, noliekusies pāi rakstāmgaldu, izokšķerēja manu rīta pastu. Viņa pacēla galvu, baltās acis drūmi un mēmi noblenza uz manu saplēsto, ar asinīm nošķiesto uzvalku, un pirmajā brīdī viņas bezlūpu mute pat neatrada īstos nepatīkamos vārdus.

— Debesu tētīt, kur tad nu viņš ir vazājies? — viņa beidzot iešņācās. Agates jaunkundze parasti uzrunāja mani ar «viņš», kad bija nikna, un, ak vai, citādi es reti kad fiku uzrunāts!

— Nelaimes gadījums uz ielas, — es teicu. Melot Agates jaunkundzei, likumīgas pašaizsardzības spiests, biju pasācis jau sen. Viņa nopētīja manas skrandas ar asu lietpratējas aci, kas vienmēr meklēja, ko varētu aizšūt, salāpīt vai izlabot. Balss likās jau mazliet laipnāka,

kad Agates jaunkundze pavēlēja tūlīt nodot saplēsto uzvalku viņas rīcībā. Es iemuku guļamistabā un nomazgājos, Rozālija ienesa man kafiju, — patiesi, neviens neprata vārīt kafiju tā kā Agates jaunkundze.

— Pauvre monsieur— teica Rozālija, kad es atdevu viņai savas drānas, ko aiznest Agates jaunkundzei.

— Ceru, jūs neesat ievainots?

— Nē, — es atbildēju, — tiku cauri ar izbīli.

Attieksmēs ar Agates jaunkundzi man un Rozālijai nebija savstarpēju noslēpumu, mēs abi dzīvojām nāves bailēs no viņas, mēs bijām divi neaizsargāti nelaimes biedri ikdienas cīņā par savām tiesībām dzīvot. Rozālija, kas patiesībā bija apkopēja, nāca mūs glābt todien, kad aizbēga virēja, un tagad, kad arī istabene bija mūs pametusi, palika pie manis kā bonne ā tout laire^91. Man bija ļoti žēl zaudēt virēju, bet drīz vien vajadzēja atzīt, ka nekad netiku ēdis tik labas pusdienas kā tad, kad virtuvi pārņēma Agates jaunkundze. Aizgājusī istabene, drukna bretoniete, arī bija man pa prātam, viņa vienmēr godīgi ievēroja mūsu vienošanos, ka pie rakstāmgalda neies un manas antīkās mēbeles neaiztiks. Nedēļu pēc Agates jaunkundzes ierašanās Rozālija likās tāda kā slima, rokas viņai drebēja, viņa nosvieda zemē manu skaisto senlaicīgo Faencas vāzi un drīz pēc tam aizbēga tādā steigā, ka aizmirsa pat savus priekšautus. Jau tajā pašā dienā Agates jaunkundze ņēmās berzt un mazgāt manus smalkos Ludviķa XVI stila krēslus, ar cietu nūju nežēlīgi dauzīja manus dārgos persiešu paklājus, manas florenciešu madonnas bālajai marmora sejai viņa metās virsū ar ūdeni un ziepēm un veiksmīgi atņēma brīnumaino spīdumu Gubio vāzei uz rakstāmgalda. Ja Agates jaunkundze būtu dzimusi pirms četrsimt gadiem, no viduslaiku mākslas šodien vairs ne pēdas nebūtu palicis. Bet kad gan īsti viņa bija dzimusi? Viņa izskatījās tieši tāda pati kā toreiz manās bērnības dienās mūsu vecajā mājā Zviedrijā. Brālis bija saņēmis viņu mantojumā līdz ar veco māju. Būdams vīrs ar drošu dūšu, viņš atkratījās no Agates jaunkundzes un uzgrūda viņu man. Agates jaunkundze esot taisni tas, kas man vajadzīgs, viņš rakstīja, tādu saimnieci visā pasaulē neatrast. Tur nu viņam bi*ja taisnība. Kopš tā brīža es savukārt mēģināju tikt no viņas vaļā. Es sāku aicināt pusdienās savus neprecētos draugus un nejaušus paziņas, un visi kā viens sacīja, cik laimīgs es varot būt par tādu virēju. Es stāstīju viņiem, ka taisos precēties, bet Agates jaunkundze pacieš tikai vecpuišus un meklē citu vietu. Viņi iedegās ziņkārē un gribēja redzēt Agates jaunkundzi. Pēc tam viņi nekad vairs nevēlējās jaunkundzi redzēt, ja vien tas bija iespējams. Aprakstīt viņas izskatu ir pāri maniem spēkiem. Viņai bija plānas, dzeltenas cirtas, sakārtotas pēc agro Viktorijas laiku modes, — Rozālija apgalvoja, ka tā esot parūka, bet es neņemos to teikt. Ļoti augsta un gara piere, mazas, baltas acis bez uzacīm un sejas tikpat kā nemaz, vienīgi garš, līks deguns pār šauru šķēlumu, kas pavērās visai reti, lai atsegtu garu, smailu seska zobu rindu. Sejas un pirkstu āda zilganbāla kā mironim, arī plaukstas pieskāriens lipīgs un auksts kā līķim. Viņas smaids — kaut gan ne, viņas smaidu es neņemos aprakstīt — bija tas, no kā mēs ar Rozāliju baidījāmies visvairāk. Runāja Agates jaunkundze tikai zviedriski, bet tekoši lamājās arī franciski un angliski. Man liekas, galu galā viņa sāka mazliet saprast franču valodu, citādi taču viņa nebūtu uzokšķerējusi visu to, ko zināja par maniem pacientiem. Es bieži pieķēru viņu noklausāmies aiz mana kabineta durvīm, īpaši, kad es izmeklēju sievietes. Agates jaunkundzei Joti patika miroņi, viņas oma manāmi uzlabojās, ja kāds no maniem pacientiem bija uz nāvi slims, un reti gadījās, ka viņa neizgāja uz balkona, kad pa Viljēra avēniju virzījās kāds bēru gājiens. Viņa ienīda bērnus un nekad tā ari nepiedeva Rozālijai, kas bija pacienājusi ar Ziemsvētku torti vārtnieka atvases. Viņa ienīda manu suni un staigāja pa istabām, kaisīdama paklājos Kītinga blusu pulveri, bet pati, izrādot protestu, sāka kasīties, tikko ieraudzīja mani. Arī mans suns ienīda viņu no pirmā acu uzmetiena, laikam gan dīvainās smakas dēļ, kas plūda no viņas. Tā man atgādināja Balzaka varoņa — brālēna Ponsa odeur de souris', bet arī īpašu viņas personisko piesmaku; kaut ko tādu man gadījās sajust tikai vienreiz mūžā. Tas bija pēc daudziem gadiem, kad apmeklēju kādu pamestu kapu Ķēniņu ielejā pie Tēbām. Gar kapa sienām kā melni ķekari karājās simtiem milzīgu sikspārņu.

Agates jaunkundze vispār nemēdza iet ārpus mājas,

vienīgi svētdienās, kad viņa viena pati sēdēja uz sola zviedru baznīcā Ornano bulvārī, raidīdama lūgšanas Naida Dievam. Sols vienmēr bija tukšs, neviens neuzdrīkstējās sēsties viņai blakus; mans draugs, zviedru kapelāns, stāstīja, ka tad, kad viņš pirmoreiz sniedzis Agates jaunkundzei dievmaizīti, viņa paskatījusies tik zvērīgi, ka licies — nupat nokodīs pirkstus.

Rozālijai bija zudis agrākais dzīvesprieks, viņa staigāja bāla un nomākta un runāja, ka gribot pārcelties uz dzīvi pie savas precētās māsas Turīnā. Man, protams, bija vieglāk, jo es augas dienas pavadīju ārpus mājas. Atgriežoties mājās, man likās, ka visi spēki pamet manas miesas un pelēks nāves nogurums kā putekļi nosēž is < manās smadzenēs. Kad es vēl atklāju, ka Agates jaunkundze ir mēnessērdzīga, naktīs vairs pavisam nevarēju gulēt un atpūsties, man bieži likās, ka saožu viņas smaku pat savā guļamistabā. Beidzot es izkratīju sirdi Flī^a-ram, zviedru kapelānam, kas bieži viesojās manā mijā un kas, manuprāt, neskaidri nojauta drausmīgo patiesību.

— Ko tu nedzen viņu projām? — kapelāns kādu dienu jautāja. — Tā tas nevar turpināties, es patiešām sāku ticēt, ka tev no viņas bail. Ja tev pašam nav dūšas pateikt, lai viņa iet projām, es izdarīšu to tavā vietā.

Es apsolīju ziedot tūkstoš franku zviedru baznīcai, ja viņš atbrīvos mani no Agates jaunkundzes.

— Esi mierīgs, šovakar pat es viņai to pateikšu, ienāc rīt pēc dievkalpojuma sakristejā, un tu dzirdēsi labu vēsti.

Nākamajā dienā dievkalpojums zviedru baznīcā nenotika, mūsu kapelāns iepriekšējā vakara bija saslimis, un tik ātri neizdevās atrast aizvietotāju. Es tūlīt gāju pie viņa uz mājām Terna laukumā, viņa sieva sacīja, ka mans draugs nupat taisījies sūtīt kādu pēc manis. Kapelāns pārnācis mājās bāls kā spoks un tik tikko neno-ģībis.

Droši vien viņš redzējis spoku, es nodomāju, ieiedams viņa istabā. Viņš stāstīja, ka sācis runāt ar Agates jaunkundzi par uzteikumu, pārliecināts, ka viņa pārskaitīsies, bet viņa tikai skatījusies un smaidījusi. Pēkšņi viņš saodis telpā dīvainu smaku un jutis, ka tūlīt paģībs; laikam jau no šīs smakas.

— Nē, — es teicu, — tas bija no smaida.

Es sacīju, lai viņš paliek gultā, līdz es atnākšu otrreiz, un viņš vaicāja, kas tad īsti viņam kaišot, es sameloju, ka nezinu, kaut gan zināju it labi, simptomus es pazinu.

— Starp citu, — es piebildu, kad cēlos, lai ietu, — vai tu nevarētu pastāstīt man par Lācaru; kapelāns būdams, tu par viņu noteikti zini vairāk nekā es. Vai nav tāda veca leģenda?

— Lācars, — kapelāns atbildēja vārgā balsī, — bija vīrs, kas atgriezās dzīvs savā mājā pēc trim nāvē nogulētām dienām un naktīm. Nav apšaubāms, ka tur noticis Dieva brīnums, viņu taču redzēja Marta un Marija, un daudzi viņa agrākie draugi.

— Interesanti, kāds viņš tad varēja izskatīties?

— Leģenda stāsta, ka līķa trūdēšanas pēdas, lai gan brīnums šo trūdēšanu apturējis, palikušas uz viņa miesām, seja un garie pirksti bijuši zilgani kā līķim un auksti kā līķim, viņa sazilējušie nagi izauguši neiedomājami gari, un kapa drēgnā smaka vēi vēdījusi no viņa drēbēm. Kad Lācars gājis caur puli, kas salasījies apsveikt viņu ar atgriešanos dzīvē, līksmie gaviļu vārdi sastinguši ļaužu lūpās, drausmīga ēna ka putekļu kārta par-vilkusies viņu domām. Cits pakaļ citam viņi metušies bēgt ar šausmās pamirušām sirdīm.

Pārstāstot seno leģendu, kapelāna balss kļuva arvien vājāka un vājāka, viņš nenii. rīgi sagrozījās gultā, un seja kļuva tikpat balta kā spilvens pagalvī.

— Vai tu droši zini, ka Lācars ir vienīgais, kas uzcēlies no miroņiem? — es turpināju. — Vai tu droši zini, ka viņam nav kāda māsa?

Kapeians ar šausmu kliedzienu paslēpa seju delnās.

Uz kāpnēm es sastapu pulkvedi Stāfu, Zviedrijas kara atašeju, kurš nāca apjautāties par kapelānā veselību. Pulkvedis aicināja mani braukt uz mājām reizē, viņam vajagot runāt ar mani steidzīgā jautājumā. Pulkvedis bija kalpojis franču armijā, īpaši izcēlies septiņdesmito gadu karā un kaujā pie Cravelotas ievainots. Apprecējis francūzieti, bija Parīzes sabiedrības mīlulis.

— Jūs zināt, — teica pulkvedis, kad mēs sēdāmies pie tējas galda, — jūs zināt, ka esmu jūsu draugs, turklāt divreiz vecāks par jums, un ceru, ka neuztversit nepareizi to, ko taisos jums sacīt jūsu paša labā. Mēs abi ar sievu pēdējā laikā arvien biežāk dzirdam žēlošanos par jūsu tirānisko apiešanos ar pacientiem. Nevienam nepatīk, ka viņam visu laiku met sejā tādus vārdus ka disciplīna un paklausība. Dāmas, it īpaši franču dāmas nav radušas, ka tāds jauns zellis kā jūs tik rupji ar viņām apietas, jūs esat jau iedzīvojies palamā Tibērijs. Un ļaunākais, domāju, ir tas, ka citiem, jūsuprāt, tikpat dabiski liksies paklausīt, cik dabiski jums liekas pavēlēt. Jūs maldāties, mans jaunais draugs, neviens negrib paklausīt, visi grib komandēt.

— Nepiekritu, lielākajai daļai cilvēku un gandrīz vi-Siīm sievietēm labāk tīk paklausīt.

— Pagaidiet vien, kad būsit apprecējies, — sacīja mans galantais draugs, zagšus pamezdams acis uz viesistabas durvīm.

— Un tagad daudz nopietnāks jautājums, — pulkvedis turpināja. -— Klīst baumas, ka jūs nemaz nedomājot par kaut kādu pieklājības normu ievērošanu savā privātajā dzīvē. Jūsu mājā, uzdota par saimniecības vadītāju, dzīvojot kāda noslēpumaina sieviete. Pat angļu konsula kundze lika manīt to manai sievai, kura jūs dedzīgi aizstāvēja. Ko teiks Zviedrijas sūtnis un viņa sieva, cilvēki, kas izturas pret jums kā pret dēlu, kad viņi dzirdēs šīs baumas — un agrāk vai vēlāk noteikti dzirdēs. Ticiet man, draugs, ka tādam ārstam kā jums, pie kura ārstējas tik daudz franču un angļu dāmu, tas nekādi nepiedienas. Vēlreiz saku — tas neies cauri! Ja jums vajadzīga mīļākā, lūdzu! Tā ir jūsu darīšana, bet Dieva dēļ, izvāciet viņu no savas mājas, pat franči necietīs tādu skandālu!

Es pateicos pulkvedim, sacīju, ka viņam pilnīga taisnībā, ka daudzkārt esmu mēģinājis Agates jaunkundzi dabūt laukā no mājas, bet man pietrūcis dūšas.

— Es zinu, tas nav viegli, — piekrita pulkvedis.

— Pats esmu bijis jauns. Ja jums nav dūšas izdabūt viņu laukā, es jums palīdzēšu. Jums vajadzīgs tāds vīrs kā es, kas savu mūžu nav baidījies ne no viena, vai tas būtu vīrietis vai sieviete, — virs kas kāvies ar prūšiem pie Gravelotas un skatījis nāvi vaigā sešās lielās kaujās ...

— Pagaidiet vien, kad skatīsit vaigā Agati Svensones jaunkundzi!

— Vai tikai jūs negribat sacīt, ka viņa ir zviedriete? Jo labāk, tad es ļaunākā gadījumā varēšu dabūt viņu projām no Francijas caur sūtniecību. Būšu Viljēra avēnijā rīt no rīta desmitos, tā ka esiet arī pats mājās.

— Paldies, es tomēr nevarēšu, jo nekad nerādos viņai acīs, ja vien iespējams izvairīties.

— El pourtant tu couches avec elle!1 — izsaucās pulkvedis, stulbi blenzdams uz mani.

Es tik tikko neapvēmu viņa paklāju, bet viņš laikus pamanījās iedot man krietnu porciju brendija ar sodu, un es grīļīgiem soļiem aizgāju, pieņēmis viņa ielūgumu uz pusdienām nākamajā dienā, lai nosvinētu uzvaru.

Nākamajā dienā es pusdienoju Stāfa kundzes sabiedrībā. Pulkvedis nejūtoties labi, pēc pusdienām man vajagot uziet pie viņa un paskatīties, vecais Gravelotas ievainojums laikam atkal sācis viņu mocīt, domāja Stāfa kundze. Pakalpīgais pulkvedis gulēja gultā ar aukstu kompresi uz pieres, viņš izskatījās ļoti vecs un vārgs, skatiens bija savādi tukšs, tādu es viņu nebiju redzējis.

— Viņa smaidīja? — es jautāju.

Pulkvedis nodrebēja, pastiepdams roku pēc brendija ar sodu.

— Vai esat ievērojis viņas ikšķa melno, garo, līko nagu, gluži kā sikspārnim?

Viņš kļuva bāls un noslaucīja uz pieres izspiedušas sviedru lāses.

— Ko man darīt? — es izmisumā iesaucos un sažņaudzu galvu abās rokās.

— Jums iespējams tikai viens glābiņš, — vārgā balsī atbildēja pulkvedis, — apprecēties, citādi jūs kļūsit par žūpu.

XIV VIKONTS MORiSS

Es neapprecējos un nekļuvu par žūpu. Es izvēlējos cilu ceļu — pametu Viljēra avēniju pavisam. Rozālija septiņos ienesa man guļamistabā tēju un «Figaro», pēc pusstundas es jau biju projām, lai atgrieztos tikai divos uz pieņemšanu.- Līdz ar pēdējo pacientu pazudu arī es un, atgriezies vēlu naktī, uz pirkstgaliem kā zaglis ielavījos savā guļamistabā. Rozālijai es sāku maksāt dubult-algu. Viņa varonīgi turējās savā postenī, tikai žēlojās, ka viņas vienīgais darbs esot atvērt durvir. Visu pa-

rējo — paklāju izdauzīšanu, manu drēbju uzturēšanu kārtībā, apavu spodrināšanu, veļas mazgāšanu, pusdienu gatavošanu — paveicot Agates jaunkundze pati. Apjēgusi, ka viņai taču nepieciešams kāds sakars ar pasauli, tāpat nepieciešams kāds, ar ko ķildoties, viņa drūmā rezignācijā pacieta Rozālijas klātbūtni. Agates jaunkundze vienreiz pat uzsmaidījusi viņai, Rozālija mazliet drebošā balsī teica. Drīz vien arī Toms bēga no Viljēra avēnijas, baidīdamies no Agates jaunkundzes. Viņš augām dienam braukāja man līdzi pie slimniekiem, reti kad ēda mājās un nekad negāja virtuvē, kas tik mīļa katram sunim. Pārradies no dienas gaitām, viņš devās uz guļamistabu un ielīda savā grozā, juzdamies tur samērā drošs. Manai praksei paplašinoties, kļuva arvien grūtāk un grūtāk atlicinat brītiņu mūsu trokšņainajām iksvētdienas spēlēm Buloņas mežā. Suņiem, tāpat kā cilvēkiem, laiku pa laikam vajag ievilkt nāsīs zemes smaržu, lai nezaudētu možuma. Nav viņiem nekā labāka par mundru izskraidīšanos starp draugiem — kokiem, reizēm spēlējot paslēpes krūmu biezokņos ar nejauši sastaptu paziņu, pat ja šie koki kā te, Buloņas mežā, ir pa pusei cilvēku nomākti. Kādu dienu, staigādami pa sānaleju un priecādamies, ka esam kopā, mēs pēkšņi labu gabalu aizmugurē izdzirdējām izmisīgu elšanu un smilkstēšanu, kas mijās ar klepus lēkmēm un sēcicniem. Man likās — tas ir astmas slimnieks, bet Toms tūlīt uzstādīja diagnozi — tas ir mazs, pa pusei taukos noslāpis buldogs vai mopsis, kas dzenas mums pakaļ, ko kājas nes, un pēdējiem spēkiem lūdz uzgaidīt. Pēc minūtes Lulū vairs tikko dzīvs sašļuka man pie kājām, pārak resns, lai atvilktu elpu, pārāk nomocījies, lai ko pateiktu, melnā mēle gandrīz vai pavisam izkritusi no mutes, asiņu pielijušās acis priekā un satraukumā izspiedušās no dobumiem.

— Lulū! Lulū! — brēca izmisīga balss no ekipāžas, kas brauca garām pa šoseju.

— Lulū! Lulū — sauca sulainis, lauzdamies pie mums cauri krūmajam. Sulainis sacīja, ka viņš pavadījis marķīzi un Lulū viņu parastajā piecu minūšu pastaigā blakus ekipāžai, kad Lulū pēkšņi sācis drudžaini ošņāt gaisu, zibenīgi meties krūmos un pazudis vienā rāvienā, ka ne miņas vairs. Puspaģībušo marķīzi iedabūjusi atpakaļ ekipāžā viņas istabene, sulainis pats jau pusstundu kā meklējot Lulū, bet kučieris braukājis šurp un turp pa ceļu, izprašņādams par Lulū katru garāmgājēju. Marķīze aiz prieka apraudājās, kad es iecēlu Lulū viņai klēpi, vēl arvien mēmu un aizslāpušu pēc elpas. Viņš dabūs trieku, šņukstēja marķīze. Es iebļāvu viņas klausāmajā radziņā, ka tas ir tikai jūtu uzplūds. Patiesībā viņš tiešām bija tik tuvu sirdstriekai, cik tuvu vien tāds pārbarots mopsis var būt. Pret paša gribu kļuvis par visu šo neveiksmju cēloni, es pieņēmu Lulū saimnieces ielūgumu uz tēju. Kad Toms ielēca man klēpi, Lulū uznāca niknuma lēkme, kas viņu gandrīz noslāpēja. Pārējo ceļa gabalu viņš nekustīgi nogulēja savas saimnieces klēpī, galīgi sabrucis, ar vienu aci naidīgi glūnēdams uz Tomu, bet ar otru maigi mirkšķinādams man.

— Es savā mūžā esmu daudz ko odis, — sacīja acs,

— bet es nekad neaizmirsīšu tieši tavu smaku, man tā patīk daudz labāk par jebkuru citu smaku. Kāda laime, ka beidzot esmu tevi atradis! Ņem labāk klēpī mani, nevis to melno plušķi. Nebaidies, es ar viņu izrēķināšos, lai tikai atvelku elpu.

— Ko par mani vari domāt tu, strupdegunainais ķēms no suņa, tas mani neskar, — augstprātīgi atcirta Toms.

— Tādu ērmu es savu mūžu neesmu redzējis, man pat kauns metas, ka esmu suns! Godalgots pūdelis kā es nerūc uz resnu desu, tu labāk pievaldi savu melno mēli kaut vai tāpēc, ka citādi tā pavisam izkritīs no tavas ķē-mīgās mutes.

Kad bijām izdzēruši otro tasi tējas, viesistabā ienāca abata kungs, kurš parasti pēcpusdienās iegriezās pie marķīzes. Laipnais abats norāja mani: ka neesmu viņam ziņojis par savu atgriešanos Parīzē. Grāfs bieži apjautājoties par mani un priecātos mani redzēt. Grāfienei bijusi vajadzīga gaisa pārmaiņa, viņa aizbraukusi uz Monte-karlo. Grāfiene tagad esot tik vesela un moža kā nekad. Diemžēl viņš to pašu nevarot sacīt par grāfu, kurš atkal atgriezies pie sava ierastā dzīves veida un augām dienām sēžot atzveltnes krēslā, smēķēdams cigārus. Abats domāja, ka būšot labāk mani laikus brīdināt, cik nikns uz mani esot vikonts Moriss par nelāgo joku, ko es izspēlējis ar viņu Ramo pilī. Es esot hipnotizējis gan viņu, gan mazo ciema ārstu, iedvesis pārliecību, ka viņam esot kolīts, lai neļautu viņam iegūt zelta medaļu Société du Tir de France šaušanas sacīkstēs. Abats lūdza mani nerādīties vikontam acīs, jo viņa negantā, neaprēķināmā iedaba pazīstama tālu, viņš vienmēr meklējot ķil-rias, nupat pirms mēneša viņš atkal šāvies duelī, un Dievs vien zina kas notiktu, ja mēs sastaptos.

— Nekas nenotiktu, — es atbildēju, — man nav ko baidīties no šī lopa, jo viņš baidās no manis. Toruden es Rāmo pils smēķējamā istabā parādīju, kurš no mums ir stiprākais, un man prieks no jums dzirdēt, ka viņš nav aizmirsis dabūto mācību. Viņa vienīgā priekšrocība ir tā, ka viņš no piecdesmit jardiem ar savīt revolveri var trapit cīrulim vai bezdelīgai, bet es no tāda paša attāluma droši vien netrāpītu pat zilonim. Taču es nedomāju, ka viņš gribētu izmantot šo savu priekšrocību, viņš mani nekad neizaicinās, jo uzskata, ka es piederu pie zemākas šķiras. Jus le pieminējāt hipnozi, man kļūst nelabi jau no šī vārda vien, man pastāvīgi met to acīs, tāpēc ka esmu bijis Šarko skolnieks. Saprotiet reizi par visām reizēm, ka visas šīs blēņas par hipnotisko varu ir izčākstējusi teorija, ko mūsdienu zinātne noliedz. Neiedarbojas vis hipnoze, bet iedomas. Tas muļķis iedomājas, ka esmu viņu hipnotizējis, bet ne jau es viņam iedvesu šo dumjo pārliecību, viņš izdarīja to pats, un to sauc par pašiedvesmu. Jo labāk man. Tas atņem viņam iespēju uzbrukt man, tiekoties vaigu vaigā.

— Bet jūs varētu viņu hipnotizēt, ja gribētu?

— Jā, viegli, viņš ir lielisks objekts. Sarko ar sajūsmu demonstrētu viņu otrdienās savās lekcijās Salpetrjērā.

— Ja jūs apgalvojat, ka nekādu hipnotisku spēku nav, vai jūs ar to gribat sacīt, ka es, piemēram, varētu viņu pakļaut savai gribai tāpat kā jūs?

— Noteikti, ja viņš ticētu, ka jums tādas spējas ir, bet viņš droši vien neticētu.

— Kāpēc ne?

— Tieši te sākas īstās grūtības — uz jūsu jautājumu šodien vēl nav apmierinošas atbildes. Tā ir relatīvi jauna zinātne, vēl bērna autos.

— Jūs varētu piespiest viņu izdarīt noziegumu?

— Nē, ja vien viņš nav spējīgs izdarīt noziegumu pēc paša iniciatīvas. Tā kā esmu pārliecināts, ka šim vīram piemīt noziedzīgas tieksmes, tad šajā gadījumā varu atbildēt — jā.

— Vai jūs varētu piedabūt viņu atteikties no grāfienes?

— Vienīgi tad, ja viņš pats to vēlētos un pakļautos metodiskai ārstēšanai ar hipnotisku iegalvojumu. Tomē) ari tādā gadījumā paietu ilgs laiks, jo seksuālais instinkts ir visstiprākais dzinulis cilvēka dabā.

— Apsolieties, ka izvairīsities no satikšanās ar viņu, viņš teica, ka nopēršot jūs ar jājampātagu, tikko jūs pagadīšoties viņam ceļā.

— Lai pamēģina vien, es zinu, ko tādā gadījumā darīt, tāpēc neuztraucieties. Es gluži labi varu aizstāvēties pats.

— Labi, ka viņš ir Tūrā, savā pulkā, un, liekas, vēl ilgi neatgriezīsies Parīzē.

— Dārgo abat, jūs esat daudz naivāks, nekā es domāju, viņš patlaban ir Montekarlo kopā ar grāfieni un būs atkal Parīzē, tiklīdz atgriezīsies viņa.

Jau nākamajā dienā mani aicināja pie grāfa tīri profesionālā vizītē. Abatam bija taisnība, es atradu grāfu visai savārgušu kā fiziski, tā garīgi. Bet ko gan lielu var līdzēt vecīgam kungam, kas sēž savā atzveltnes krēslā, augām dienām smēķēdams cigārus un nedomādams neko citu kā vien par savu daiļo jauno sievu, kas gaisa pārmaiņas labad aizceļojusi uz Montekarlo. Tāpat neko daudz viņam nevarēs līdzēt, kad grāfiene atgriezīsies, lai no jauna ieņemtu savu vietu visvairāk aplidoto un iekāroto Parīzes daiļavu lokā, pavadīs dienas, uzlaikodama jaunus tērpus pie Vērza, bet vakarus teātros un ballēs, aiziedama auksti noskūpstīs uz vaiga savu vīru, novēlot viņam labu nakti. Jo tuvāk es iepazinu grāfu, jo vairāk viņš man patika, viņš bija visīstākais vecās ifranču aristokrātijas iemiesojums, kādu man gadījies redzēt. īstais iemesls manām simpātijām pret grāfu neapšaubāmi bija žēlums. Toreiz es vēl neapzinājos, ka īsteni man patīk vienīgi tie cilvēki, kuru man žēl. Un laikam jau tāpēc man nepatika grāfiene, kad es pirmo reizi viņu atkal ieraudzīju pēc mūsu pēdējās satikšanās zem vecās liepas Ramo pils parkā, kad spīdēja pilnmēness un pūce mani glāba no iemīlēšanās. Nē, viņa man nepavisam nepatika, kad es, apsēdies blakus abatam, pāri pusdienu galdam vēroju, cik jautri viņa smējās par vikonta Mo-risa muļķīgajiem jokiem, no kuriem daži zīmējās uz mani, — to varēja pamanīt no viņa nekaunīgajiem skatieniem. Ne vikonts, ne grāfiene nepārmija ar mani ne vārda, Vienīgā pazīšanās zīme, ko izrādīja grāfiene, bija paviršs rokas spiediens pirms pusdienām. Vikonts vispār ignorēja manu klātbūtni. Grāfiene bija daiļa kā vienmēr, bet tagad viņa bija pavisam cita sieviete. Viņa izskatījās labi atpūtusies un lieliskā omā, taču ilgu pilnā satraukuma viņas lielajās acīs vairs nebija. No pirmā acu uzmetiena es redzēju, ka Montekarlo parkā gan spīdējis pilnmēness, bet liepā nav bijis pūces — brīdinātājas. Vikonts Moriss bija bezgalīgi pašapmierināts, visa viņa uzvedība nepārprotami pauda uzvarētāja lepnumu, kas man jo sevišķi krita uz nerviem.

— Ģa y es/,1 — es teicu abatam, kad mēs pēc pusdienām apsēdāmies smēķējamā istabā. — Tiešām mīlestība ir akla, ja to var saukt par mīlestību. Viņa būtu pelnījusi labāku likteni nekā iekrist šī stulbā deģenerāta apkampienos.

— Jūs zināt, ka vēl ne mēnesis nav pagājis, kopš grāfs samaksāja viņa kāršu parādus, lai viņu nepadzen no armijas, klīst baumas arī par nenomaksātiem vekseļiem. Runā, ka viņš notriecot pasakainas summas kādas slavenas kokotes dēj. Un iedomājieties vien, ka šis ir tas vīrs, kas šovakar pavadīs grāfieni uz maskuballi Operā.

— Kaut jel es mācējis šaut!

— Dieva dēj, nerunājiet tā, ejiet labāk projām, viņš te noteikti vēl ienāks izdzert savu brendiju ar sodu.

— Viņam gan vajadzētu pievaldīties ar šiem brendi-jiem un sodām, vai neievērojāt, kā viņam drebēja roka, kad viņš pilināja savas zāles vīna glāzē? Tā ir laba zīme bezdelīgām un cīruļiem. Nelūkojieties tik bažīgi, viņš jauki pavada laiku, lakstodamies ar grāfieni viesistabā. Bez tam man patiešām jāiet, mana ekipāža stāv lejā.

Es devos augšup pa kāpnēm, lai pirms aiziešanas uz brīdi iegrieztos pie grāfa, viņš patlaban taisījās uz guju, ļoti nākot miegs — ak. laimīgais! Novēlot viņam labu nakti, es dzirdēju lejā izmisīgus suņa kaucienus. Es zināju, ka tas ir Toms, kas gaida mani vestibilā savā parastajā kaktā, jo grāfs bija liels suņu mīļotājs un ne tikvien neliedza Tomam nākt man līdzi, bet bija pat licis noklāt viņam īpašu mazu paklājiņu. Es lēkšus metos lejā pa kāpnēm. Toms bija sakņupis pie ārdurvīm un vārgi rūca, no viņa mutes plūda asinis. Noliecies pār suni, stāvēja vikonts Moriss un mežonīgi spārdīja to ar kājām. Es metos neģēlim virsū tik negaidīti, ka viņš zaudēja līdzsvaru un novēlās uz grīdas. Vēl viens labi notēmēts sitiens notrieca vikontu zemē, kad viņš pielēca kājās. Paķēris cepuri un mēteli, es ar suni uz rokām ielēcu savā ekipāžā un auļiem braucu uz Viljēra avēniju. No pirmā skata bija redzams, ka sunim ir smagi iekšēji ievainojumi. Es nosēdēju pie viņa visu nakti. Toma elpa kļuva arvien smagāka un smagāka, asiņošana nerimās. No rīta es pats ar savu roku nošāvu uzticamo draugu, lai aiztaupītu viņam tālākas mokas.

Par atvieglojumu pēcpusdienā es saņēmu vēstuli no diviem virsniekiem, vikonta Morisa dienesta biedriem, kuri vēlējās sazināties ar maniem sekundantiem, jo, lai gan ar zināmām šaubām, vikonts tomēr nolēmis parādīt' man to godu utt., utt.

Ar lielām grūtībām es pierunāju pulkvedi Stāfu, Zviedrijas kara atašeju, par dueļa galveno sekundantu. Manam draugam Edelfeldam, slavenajam somu gleznotājam, vajadzēja būt otrajam sekundantam. Norstromam vajadzēja mani pavadīt kā ķirurgam.

— Nekad vēl man nav tā laimējies kā pagājušajās divdesmit četrās stundās, — es teicu Norstromam, kad mēs sēdējām «Calé de la Régence» pie mūsu parastā pusdienu galda. — Atklāti sakot, visbriesmīgāk es baidījos no tā, ka man būs bail. Taču patiesībā mani urdīja tik stipra ziņkāre, kā. es šo putru izstrēbšu, ka nebija pat laika prātot vēl par ko citu. Tu taču zini, kā es interesējos par psiholoģiju.

Norstromam tovakar acīm redzami nebija ne mazākās intereses par psiholoģiju, starp citu, viņš par to vispār neinteresējās. Viņš bija neparasti kluss un svinīgs, es pamanīju pat tādu kā maiguma izteiksmi viņa blāvajās acīs un gandrīz vai nokaunējos par sevi.

— Paklau, Aksel, — viņš ierunājās mazliet aizkritušā balsī, — paklau ...

— Neskaties uz mani tā un, galvenais, nekļūsti sentimentāls, tas nepiederas tavam vīrišķīgajam skaistumam. Pakasi savu veco, dumjo pauri un mēģini apjēgt situāciju. Kā tu vari kaut vienu brīdi iedomāties, ka es būtu tik briesmīgs muļķis un stātos pretim šorīt SenJ^ū mežā šim barbaram, nezinādams, ka viņš nespēs mani nogalināt? Tāds pieņēmums ir tik absurds, ka pie tā nav vērts kavēties. Bez tam šie franču dueļi ir tikai farss, to tu zini tikpat labi kā es. Ārsti būdami, mēs abi esam vairākkārt

piedalījušies šajos kumēdiņos, kur komedianti gan rei-zēm trāpa kādam kokam, bet nekad viens otram. Izdzersim labāk pudeli šambertēna un iesim gulēt, bur-gundietis uzdzen man miegu, es tikpat kā nemaz neesmu gulējis pēc mana nabaga suņa nāves, un šonakt man jāizguļas par katru cenu.

Rīts bija auksts un miglains. Mans pulss mierīgi turējās uz astoņdesmit, bet es vēroju savādu tirpoņu kāju lielos un manāmas runas grūtības, un, lai kā pūlējos, es nevarēju norīt ne lāsi brendija, ko Norstroms man iedeva no plakanas pudeles, kad mēs izkāpām no ekipāžas. Bezgalīgās pirmsdueļa formalitātes it sevišķi krita man uz nerviem, jo es nesapratu ne vārda no tā, ko viņi runāja. «Cik tas viss ir muļķīgi, un kas par laika nosišanu,» es domāju, «cik nesalīdzināmi vienkāršāk būtu viņu pamatīgi iekaustīt ā I'anglaise', un cauri!» Kāds teica, ka migla ■"

nu esot pietiekami izklīdusi, lai redzamība būtu laba.

Tas man bija liels brīnums, jo man likās, ka migla ir biezāka nekā jebkad. Tomēr es gluži labi redzēju vikontu Morisu, kas stāvēja man pretim ar parasto aizskarošas nevērības izteiksmi sejā un cigareti mutē, — pati nepiespiestība, kā es nodomāju. Šajā brīdī krūmos man aiz muguras iedziedājās sarkankrūtītis, es jau nobrīnījos, ko gan šis mazais zellis dara tik vēlu rudenī Senklū *

mežā, kad pulkvedis Stāfs iespieda man rokā garu pistoli.

— Tēmē zemu, — viņš iečukstēja.

— Uguns! — iesaucās spalga balss.

Es dzirdēju šāvienu. Redzēju, kā vikonts Moriss izlaiž cigareti no zobiem un kā profesors Labē metas pie viņa. Vēl pēc brīža es redzēju, ka sēžu pulkveža Stāfa ekipāžā un uz pretējā soliņa ar drūmu vīpsnu sejā sēž Norstroms. Pulkvedis paplikšķināja man pa plecu, bet neviens neko neteica.

— Kas noticis, kāpēc viņš nešāva? Es netaisos pieņemt nekādas žēlastības dāvanas no šī lopa, tagad viņu izaicināšu es, tagad es ...

— Nē, neko tādu tu tagad nedarīsi, tagad tu pateiksies Dievam par savu brīnumaino izglābšanos, — mani pārtrauca pulkvedis. — Viņš no visas sirds gribēja tevi no-

šaut un, bez šaubām, būtu to izdarījis, ja tu būtu devis viņam laiku otrajam šāvienam. Par laimi, jūs izšāvāt reizē. Ja tu būtu aizkavējies kaut sekundes daļiņu, tu man te blakus tagad nesēdētu. Vai tu nedzirdēji, kā lode nosvilpa tev pār galvu? Skaties!

Tad es paskatījos uz savu cepuri un manas varonības izrāde bija galā. Slikti uzliktā varoņa maska nokrita, parādījās īstais cilvēks — cilvēks, kuram bail no nāves. Aiz bailēm trīcēdams, es atslīgu ekipāžas stūrī.

— Es lepojos ar tevi, mans jaunais draugs, — pulkvedis turpināja, — tu ielīksmoji manu veca karavīra sirdi, es pats nebūtu varējis to izdarīt labāk! Kad mēs kāvāmies ar prūšiem pie Gravelotas . ..

Zobu klabēšana nejāva man saklausīt teikuma beigas. Mani pārņēma nelabums un vājums, es gribēju lūgt, lai Norstroms atver lodziņu un ielaiž svaigu gaisu, bet nespēju izrunāt ne vārda. Man gribējās atgrūst vaļā durvis un aizmukt kā trusim, bet es nevarēju pakustināt ne rokas, ne kājas.

— Viņš ir zaudējis ļoti daudz asiņu, — iesmējās Norstroms. — Profesors Labē teica, ka lode gājusi cauri labās plaušas galam, viņam būšot ļoti laimējies, ja viņš tikšot uz kājām, nogulējis tikai divus mēnešus.

Zobi pēkšņi pārstāja klabēt, es uzmanīgi klausījos.

— Nemaz nezināju, ka tu esi tik labs šāvējs, — sacīja galantais pulkvedis. — Kāpēc tu mēģināji mm iestāstīt, ka pistoli neesi ne rokā turējis?

Pēkšņi man uzbruka smieklu lēkme, kāpēc — es pīts nezināju.

— Te nav ko smieties, — pulkvedis bargi teica,

— viņš ir smagi ievainots, profesors Labē bija ļoti drūms, tas var beigties traģiski.

— Jo ļaunāk viņam, — es iesaucos, kā par brīnumu, atguvis valodu, — viņš spārdīja manu veco, neaizsargato suni līdz nāvei, viņš izklaidējās, slepkavodams bezdelīgas un cīruļus, viņš saņēmis tikai to, ko pelnījis. Vai zināt, ka Atēnu areopags piesprieda nāvessodu zēnam, kas bija izdūris acis putnam?

— Tu neesi Atēnu areopāgs.

— Nē, bet nebūšu arī vainīgs šī vīra nāvē, ja notiks ļaunākais. Man nebija pat laika nomērķēt, pistole sprāga pati. Tas nebiju es, kas ietrieca lodi viņa plaušās, tas bija kāds cits. Starp citu, ja tev ši lopa tik ļoti žēl, atļauj pavaicāt — vai tāpēc tu čukstēji man ausī tēmēt zemāk, kad iespiedi rokā pistoli, lai es viņam netrāpītu?

— Prieks dzirdēt, ka tev mute atkal īstajā vietā, vecais pūsli, — pasmaidīja pulkvedis. — Es nesapratu gandrīz ne vārda, ko tu runāji, kad es ievilku tevi savā ekipāžā, gandrīz vai jāgalvo, ka tu visu laiku murmināji kaut ko par sarkankrūtīšiem.

Kad bija klāt Porte Maillot, es jau pilnīgi valdīju pār saviem muļķa nerviem un jutos loti apmierināts ar sevi. Kad mēs iebraucām Viljēra avēnijā, caur rīta miglu man atausa Agates jaunkundzes medūzas seja, kas Jauni blenza uz mani ar baltām acīm. Es paskatījos pulkstenī, bija pusastoņi, un tas mani iedrošināja.

«Viņa tagad berž nost patinu ēdamistabas galdam,» es nodomāju. «Vēl mazu palaimēš'anos — un man izdosies nepamanītam iezagties guļamistabā un dot zīmi Rozalijai, lai atnes tēju.»

Rozālija uz pirkstgaliem ienāca ar brokastīm un «Fi-garo».

— Rozālij, tu esi zelts! Tikai, dieva dēļ, turi viņu tālāk no priekšnama, pēc pusstundas gribu mukt projām. Rozālij, mīļā, izsukā šo te, pirms tu aizej, tas ir visai nepieciešami.

— Bet kungs taču ar šādu cepuri neies vizītēs pie saviem pacientiem, re, priekšā apaļš caurums un otrā pusē ari, cik jocīgi! Kode tā nevarētu būt, visa māja pēc naftalīna vien ož, kopš te dzīvo Agates jaunkundze. Vai tikai tā nebūs žurka? Agates jaunkundzes istaba ir pilna žurku, žurkas viņai patīk.

— Nē, Rozālij, tā bija nāves pulksteņa vabole, zobi viņai stipri kā tērauds, un cilvēka galvaskausā viņa tādu caurumu var iztaisīt tikpat viegli kā cepurē, ja laime nestāv klāt.

— Kāpēc kungs neatdod šo veco cepuri donam Gae-tāno, leijerkastniekam, šodien ir tā diena, kad viņš nāk spēlēt zem balkona.

— Dod viņam, kuru cepuri gribi, tikai ne šo — šo es gribu glabāt, lai varu skatīties uz šiem abiem caurumiem, tie nesīs man laimi.

— Kāpēc kungs nevalkā cilindru kā citi ārsti? Tas ir daudz šikāk.

— Ne cepure ceļ vīru, bet galva. Manai galvai nekas nekaiš, kamēr tu sargā mani no Agates jaunkundzes.

DŽONS

Es sēdos pie brokastīm un sava «Figaro». Nekā sevišķi interesanta. Pēkšņi man iekrita acīs kāda informācija ar lielu virsrakstu: NEKRIETNA RīCīBA.

«Rekēna kundze, pirmās kategorijas vecmāte Granē ielā, arestēta sakarā ar kādas jaunas meitenes nāvi aizdomīgos apstākļos. Tāpat izdota pavēle arestēt kādu ārzemju ārstu, kurš gan diez vai nebūs jau paspējis atstāt Franciju. Rekēna kundzi apvaino arī daudzu jaundzimušā viņas gādībā atstātu bērnu pazušanā.»

Laikraksts izkrita man no rokām. Rekēna kundze — pirmās kategorijas vecmāte Granē ielā! Man apkārt bija tik daudz ciešanu — tik daudzas traģēdijas pēdējos gados risinājās manu acu priekšā, ka šo notikumu es biju pavisam aizmirsis. Kamēr es sēdēju, stingām acīm skatīdamies «Figaro» lappusē, pagājušais atausa manā atmiņā tik dzīvi, it kā būtu noticis vakar, nevis pirms trim gadiem, — tā drausmīgā nakts, kad es iepazinos ar Rekēna kundzi. Es sēdēju, izklaidīgi dzerdams tēju, pārlasīju rakstiņu atkal un atkal un priecājos, ka šī briesmīgā sieviete beidzot pieķerta. Tāpat mani iepriecināja apziņa, ka tajā neaizmirstamajā naktī man izdevās glābt divas dzīvības, pasargāt māti un bērnu, lai viņus nenoslepkavo šī sieviete un viņas nekrietnais līdzzinātājs. Pēkšņi cita doma iešāvās prātā. Kā es biju parūpējies par šīm divām dzīvībām, kas manis dēļ palika pasaulē? Kā es biju parūpējies par šo māti, ko cits vīrietis bija pametis stundā, kad viņai tā palīdzība bija visvairāk nepieciešama.

— Džon! Džon! — viņa izmisīgi sauca caur hloroforma masku. — Džon! Džon!

Vai es biju rīkojies krietnāk nekā viņš? Vai es tāpat nepametu viņu stundā, kad manis visvairāk vajadzēja? Kādas mokas viņai bija jāizcieš, kamēr viņa krita šīs briesmīgās vecmātes un mana lopiskā kolēģa nagos, kas būtu viņu nogalinājuši, ja neiejauktos es? Kādas mokas viņa izcieta, kad, atguvusi samaņu, atgriezās drausmīgajā dzīves īstenībā. Un pusnosmakušais bērns, kas paskatījās uz mani zilām acīm, kad pirmo reizi ieelpoja dzīvinošo gaisu, ko biju iepūtis viņa plaušās, pieskardamies ar savu muti viņa mutītei? Ko es biju darījis viņa labā? Es bija

atņēmis viņu žēlsirdīgajai nāvei, lai iegrūstu Rekēna kundzes rokās. Cik jaundzimušu bērniņu nav jau iezīduši nāvi no viņas milzīgajām krūtīm? Ko viņa bija izdarījusi ar mazo, zilacaino zēnu? Vai viņš nokļuva starp tiem astoņdesmit procentiem mazo, bezpalīdzīgo train des no-urrices pasažieru, kuri, pēc statistikas ziņām, nonīka jau pirmajā dzīvības gadā, vai starp atlikušajiem divdesmit, kuri palika dzīvi, nolemti vēl ļaunākam liktenim?

Pēc stundas es lūdzu un arī saņēmu cietuma administrācijas atjauju apciemot Rekēna kundzi. Viņa mani pazina uzreiz un apsveica tik silti, ka man patiešām bija neērti no cietuma ierēdņa, kurš pavadīja mani uz viņas kameru.

Zēns esot Normandijā un jūtoties ļoti laimīgs, viņa nupat esot saņēmusi labas ziņas no zēna audžuvecākiem, kuri viņu no sirds mīlot. Diemžēl viņai neesot pie rokas adrese, viņas papīros tagad esot tāds juceklis. Iespējams — bet diezin vai —, ka vīrs viņu adresi vēl atceroties.

Biju pārliecināts, ka zēns jau miris, bet, gribēdams izmēģināt visas iespējas, es bargi piedraudēju: ja četrdesmit astoņu stundu laikā nesaņemšu audžuvecāku adresi, paziņošu, ka viņa bērnu noslepkavojusi un nozagusi briljantu saktu, ko atstāju viņai glabāšanā. Viņa mēģināja izspiest kādu asaru no savām ledaini mirdzošajām acīm un dievojās, ka viņa vis neesot saktu nozagusi, bet glabājot to par piemiņu no mīļās jaunās dāmas, kuru viņa kopusi tik sirsnīgi kā pašas meitu.

— Jūsu rīcībā ir četrdesmit astoņas stundas, — es atgādināju, pamezdams Rekēna kundzi vienu pārdomās.

Nākamās dienas rītā pie manis ieradās Rekēna kundzes laulātais draugs ar saktas ķīlu zīmi un nosauca trīs Nor-mandijas ciemus, uz kuriem kundze togad mēdza nogādāt bērnus. Es tūlīt aizrakstīju trim šo ciemu mēriem, prasot izziņu, vai viņu ciemā nav adoptēts kāds patlaban trīs gadus vecs zilacains zēns. Pēc krietna laika saņēmu no diviem mēriem atbildes, ka tāda nav, bet trešais neatbildēja nemaz. Tad es rakstīju trim šo ciemu mācītājiem, un pēc mēneša Vileruā ciema kirē man paziņoja, ka pie kurpnieka sievas viņš atradis zēnu, kurš varētu atbilst manam aprakstam. Viņš atvests no Parīzes pirms trim gadiem, un viņam patiesi esot zilas acis.

Es nekad nebiju bijis Normandijā, patlaban tuvojās

Ziemsvētki, un es nospriedu, ka esmu pelnījis mazu atpūtu. Tieši Ziemsvētku dienā klauvēju pie kurpnieka durvīm. Nekādas atbildes. Iegāju pustumšā telpā, kur pie loga stāvēja kurpnieka galds, uz grīdas mētājās dubļaini, saplīsuši zābaki un kurpes, bet pie griestiem uz auklas žāvējās nupat mazgāti krekli un apakšbrunči. Gulta nebija saklāta, segas un palagi neaprakstāmi netīri. Smirdīgajā virtuvē uz akmens klona sēdēja puskails bērniņš un ēda zaļu kartupeli. Bērna zilās acis šausmās iepletās, viņš nosvieda kartupeli, instinktīvi pacēla izgindušo rociņu, it kā aizsargādamies no sitiena, un rāpus, cik ātri vien spēdams, metās uz istabu. Es viņu noķēru, kad viņš līda pagultē, paņēmu klēpi un apsēdos pie kurpnieka galda blakus logam, lai apskatītu zobiņus. Jā, zēnam, cik varēja spriest, bija apmēram trīsarpus gadu — mazs ske-letiņš ar izģindušām rokām un kājām, šaurām krūtīm un uzpūstu vēderu. Viņš sēdēja man klēpī pavisam klusi un neizgrūda ne skaņas pat tad, kad es pētīju viņa zobus. Par viņa gurdeno, bezprieka acu krāsu varēja nešaubīties, acis bija tikpat zilas kā man. Durvis atsprāga, un pa tām, neķītri lamādamies, iemeimuroja piedzērušais kurpnieks. Aiz viņa vaļējās durvīs stāvēja sieviete ar zīdaini uz rokām, vēl divi mazuļi bija ieķērušies viņas brunčos un stīvi blenza uz mani. Kurpnieks paziņoja, ka būtu sasodīti priecīgs, ja tiktu no tā puikas vaļā, tikai vispirms lai es nokārtojot nokavētos maksājumus. Viņš vairākkārt esot rakstījis Rekēna kundzei, bet atbildes nekādas. Vai šī domājot, lai viņš šito murmuli barojot no savas kabatas? Sieva piebilda, ka tagad, kur viņai pašai esot bērns un tie divi en pension\ viņa arī būtu laimīga, ja tiktu no puikas vaļā. Viņa kaut ko iečukstēja kurpniekam, un abu acis sāka pamīšus pētīt manu seju un zēna seju. Kopā viņi bija ienākuši istabā, zēna acīs atkal stinga šausmas, viņa mazā rociņa, ko es turēju savējā, viegli drebēja. Par laimi, es īstā laikā atcerējos, ka ir Ziemsvētki, un izvilku no kabatas koka zirdziņu. Zēns pieņēma dāvanu mēmi, ar bērnam nedabisku intereses trūkumu, nelikās, ka viņam tā patiktu.

— Paskaties, — iesaucās kurpnieka sieva, — cik skaistu zirdziņu tētis atvedis tev no Parīzes, paskaties vien, 2il!

— Viņa vārds ir Džons, — es teicu.

— C'est un triste enlant— sacīja kurpnieka sieva,

— viņš nekad nerunā, nesaka pat «mamma» un nekad nesmaida.

Es ietinu bērnu savā ceļa segā un gāju pie kirē, kurš bija tik laipns, ka aizsūtīja savu saimniecības vadītāju nopirkt zēnam vilnas kamzoli un siltu šalli mūsu tālākajam cejam.

Kirē vērīgi uz mani noskatījās uz teica:

— Mans priestera pienākums ir pelt un nosodīt grēku un netiklību, bet es neslēpšu, jaunais draugs, ka es cienu jūs par labo gribu beidzot izpirkt savu grēku — grēku, kas vēl jo riebīgāks tāpēc, ka tas tiek piemeklēts pie nevainīgiem maziem bērniņiem. Bija pēdējais laiks ņemt viņu projām, esmu apbedījis dučiem šo pamesto nabaga mazulīšu, un tāpat man būtu vajadzējis drīz apbedīt jūsu puisīti. Jūs labi darījāt, paldies jums par to, — sacīja vecais mācītājs, paplikšķinādams man pa plecu.

Mums jau bija jāpasteidzas, lai nenokavētu vakara ātrvilcienu uz Parīzi, tāpēc izskaidroties nebija laika. Džons, siltajā šallē ievīstīts, visu nakti saldi gulēja, bet es sēdēju blakus, lauzīdams galvu, ko lai ar viņu iesāku Es prātoju, ja nebijis Agates jaunkundzes, es varētu vest zēnu tūlīt no stacijas uz Viljēra avēniju. Tāpēc braucu uz Svētā Džozefa bērnu patversmi Seines ielā. Mūķenes es pazinu. Viņas solīja paturēt zēnu pie sevis divdesmit četras stundas, kamēr atradīšu viņam piemērotu mājvietu. Mūķenes pazina kādu godīgu ģimeni, vīrs strādājot norvēģu margarīna fabrikā Pantēnā, viņi nupat esot zaudējuši savu vienīgo bērnu. Ierosinājums man bija pa prātam, es tūlīt braucu turp, un jau nākamajā dienā bērns apmetās savās jaunajās mājās. Sieviete likās prātīga un izdarīga, mazliet ātras dabas, kā nopratu no viņas acu izteiksmes, bet mūķenes man apgalvoja, ka vīna bijusi rūpīga māte savam bērnam. Es iedevu viņai naudu zēna apgādei trīs mēnešus uz priekšu — mazāk, nekā es tērēju cigaretēm. Savu adresi nolēmu viņai neuzdot, Dievs vien zina kas notiktu, ja Agates jaunkundze uz-?inātu par šī bērna eksistenci. 2ozefīnei vajadzēja ziņot mūķenēm, ja kas gadītos vai ja bērns saslimtu. Nepagāja ilgs laiks, kad viņai jau vajadzēja to darīt. Bērns bija dabūjis šarlaku un tik tikko nenomira. Visi skandināvu bērni Pantēna kvartālā gulēja ar šarlaku, tā ka

inan visai bieži vajadzēja tur ierasties. Ar šarlaku slimiem bērniem nav vajadzīgas zāles, vienīgi rūpīga kopšana un rotaļlietas ilgstošajā atveseļošanās laikā. Džons dabūja abus, bija redzams, ka audžumāte ir ļoti mīļa pret viņu, un es jau sen biju pamanījies ietilpināt lelles un koka zirgus savā farmakopejā.

— Viņš ir savāds bērns, — žēlojās Žozefīne, — viņš nesaka pat «mamma», viņš nekad nesmaida, arī tad ne, kad es iedevu viņam Ziemsvētku vecīti, ko jūs atsūtījāt.

Jo bija atkal Ziemsvētki, zēns bija nodzīvojis pie savas audžumātes jau veselu gadu, tas bija rūpju un grūtību pilns man, bet šķietami laimīgs viņam. Zozeline bij.i diezgan šerpa sieva, bieži vien nekaunīga pret mani, kad man vajadzēja viņai pārmest, ka bērns nav pietiekami tīrs vai ka viņa nekad netaisa vaļā logu. Bet es netiku dzirdējis, ka viņa būtu rupja pret zēnu, un, kaut gan neizskatījās, ka zēns būtu audžumātei sevišķi pieķēries, tomēr baiļu izteiksmes viņa acis vairs nebija. Viņš likās dīvaini vienaldzīgs pret jebkuru cilvēku vai priekšmetu. Pamazām mani modās bažas par bērnu un neapmierinātība pret viņa audžumāti. Zēna acīs atkal atgriezās bailes, bija redzams, ka Žozefīne jo dienas jo vairāk atstāj viņu novārtā. Mums nereti izcēlās ķildas, kas parasti beidzās ar to, ka viņa īgni teica, lai ņemot to puiku prom, ja es neesot apmierināts, viņai tas esot jau līdz kaklam. Iemeslu es sapratu gluži labi, viņa pati bija mātes cerībās. Pēc pašas bērna piedzimšanas kļūtu vēl sliktāk, tāpēc es beidzot apsolīju, ka vedīšu zēnu prom, tikko atradīšu viņam piemērotu vietu. Pieredze bija mācījusi, ka vēlreiz kļūdīties nedrīkst.

Pēc pāris dienām, atgriežoties mājās uz pieņemšanas stundām, jau ārdurvis atvēris, dzirdēju niknu sievietes balsi, kas skanēja no uzgaidāmās telpas. Istaba bija pilna cilvēku, kuri, kā parasti, pacietīgi gaidīja mani. Džons sēdēja, ierāvies dīvāna stūrī, blakus angļu mācītāja kundzei. Istabas vidū stāvēja Žozefīne, pilnā kaklā bļaudama un mežonīgi vicinādama rokas. Ieraudzījusi mani parādāmies durvīs, viņa metās pie dīvāna, sagrāba Džonu un šī vārda vistiešākajā nozīmē svieda man virsū, es tikko paspēju saķert viņu rokās.

— Nu kā tad, es jau neesmu diezgan laba, lai apkoptu tik smalku jaunskungu kā jūs, māster Džoni — bļāva 2ozefīne. — Tad palieciet vien pie daktera, man apriebusies viņa mūžīgā kašķēšanās un melošana, it kā tu būtu bārenis! Pietiek paskatīties puikam acīs, lai redzētu, kas ir viņa tēvs!

Viņa atrāva portjeru, lai skrietu laukā, un gandrīz iedrāzās krūtīs Agates jaunkundzei, kas uzmeta man tik baltu aci, ka es sastingu kā zemē iemiets. Mācītāja kundze piecēlās no dīvāna un devās laukā no istabas, šķebīgi pieraudama svārku malu, lai paietu man garām.

— Esiet tik laipna, aizvediet šo zēnu uz ēdamistabu un palieciet tur, kamēr es atnākšu, — es teicu Agates jaunkundzei. Viņa šausmās izstiepa rokas, it kā sargādamās no kaut kā netīra, šķirba zem līkā deguna pavērās īķērmīgā smaidā, un viņa pazuda mācītāja kundzes oēdās.

Es sēdos pie brokastīm, iedevu Džonam ābolu un pazvanīju Rozālijai.

— Rozālij, — es teicu, — ņem šo naudu un ej nopērc sev kokvilnas kleitu, pāris baltu priekšautu un visu citu, kas vajadzīgs, lai tu izskatītos pieklājīgi. Ar šodienu es tevi paaugstinu par šī bērna aukli. Šonakt viņš gulēs manā istabā, ar rītdienu jūs abi pārcelsities uz Agates jaunkundzes istabu.

— Bet Agates jaunkundze? — šausmās stingdama, jautāja Rozālija.

— Agates jaunkundzi es atlaidīšu, tikko būšu paēdis brokastis.

Es aizraidīju savus pacientus un gāju klauvēt pie viņas durvīm. Divas reizes pacēlu roku klauvējienam, divas reizes to nolaidu. Es nepieklauvēju. Nolēmu, ka labāk atlikt šo sarunu uz pēcpusdienu, kad mani nervi būs mazliet nomierinājušies. Agates jaunkundze nekur nebija redzama. Rozālija pasniedza pusdienās lielisku pot-au-/eu^1 un piena pudiņu, kurā es dalījos ar Džonu, — katra viņas kārtas francūziete ir laba pavāre. Izdzēris vēl dažas glāzes vīna nervu nomierināšanai, es, sašutumā drebēdams, gāju klauvēt pie Agates jaunkundzes durvīm. Un tomēr nepieklauvēju. Man pēkšņi ienāca prātā, ka tas man maksās nakts miegu, ja es tagad sastrīdēšos ar viņu, un gulēt man šobrīd vajadzēja vairāk nekā jebkad. Labāk atlikt sarunu uz nākamo rītu.

Brokastis ēzdams, es nolēmu, ka visprātīgāk būtu uzteikt viņai rakstiski. Apsēdos, lai rakstītu draudīgu vēstuli, bet nebiju ne lāgā sācis, kad Rozālija ienesa man zīmīti sīkajā, asajā Agates jaunkundzes rokrakstā. Zīmīte vēstīja, ka neviena pieklājīga sieviete ne dienu ilgāk nevarot palikt manā mājā, ka viņa aizejot uz visiem laikiem šo pašu pēcpusdienu un ka viņa nekad vairs nevēloties mani redzēt — tie paši gala vārdi, ko es biju iecerējis savai vēstulei.

Kamēr Agates jaunkundzes neredzamā klātbūtne vēl gūlās pār māju, es gāju uz «Pavasari» nopirkt Džonam gultiņu un šūpuļzirgu kā balvu par manu atbrīvošanu. Nākamajā diena laimīga un gandarīta atgriezās virēja. Rozālija staroja priekā, un pat Džonam likās patīkama viņa jaunā apkārtne, kad es vakarā iegāju paskatīties, kā viņš aizmieg savā mīkstajā, mazajā gultiņā. Pats biju laimīgs kā skolas puika suņudienās.

Patiesība jau nekādu suņudienu nebija. No rīta līdz vakaram es sūri grūti strādāju ar saviem pacientiem un nereti arī ar dažu manu kolēģu pacientiem, jo viņi bij-i pasākuši aicināt mani uz konsultācijām, lai dalītos atbildībā, — es par to varēju tikai brīnīties, jo pats no atbildības nekad nebiju baidījies. Gadiem ejot, nācu pie slēdziena, ka šī ir viena no īpašībām, kurām varēju pateikties par saviem panākumiem. Vēl man par to vajadzēja pateikties savai nemainīgajai laimei, vēl brīnumainākai nekā jebkad, — es jau sāku domāt, ka man mājās ir kāds talismans. Arī mans miegs kļuva dziļāks, kopš es vakaros noskatījos uz gultiņā aizmigušo bērnu, pirms devos pie miera pats.

Angļu mācītāja sieva mani bija pametusi, bet daudz jo daudz viņas tautiešu ieņēma viņas vietu uz nelaimīgā dīvāna manā uzgaidamajā istabā. Tāds staru vainags laistījās ap profesora Šarko vārdu, ka tā gaisma krita pat uz viņa visniecīgākajiem satelītiem. Angļi šķita domājam, ka viņu pašu ārsti mazāk zina par nervu slimībām nekā viņu Francijas kolēģi. Vai nu viņiem bija vai nebija taisnība, man tas nāca par labu. Tieši toreiz mani aicināja uz konsultāciju Londonā. Nav brīnums, ka es jutos glaimots un nolēmu darīt visu, kas vien manos spēkos. Slimnieci es nepazinu, bet man bija izcili paveicies ar kādu viņas ģimenes locekli, bez šaubām, tieši tāpēc mani aicināja. Tas bija smags gadījums, bezcerīgs gadījums, kā sprieda divi mani angļu kolēģi, kas ar drūmām sejām stāvēja pie gultas, vērodami, kā es izmeklēju viņu slimnieci. Bezcerība bija pārņēmusi visu māju, pacientes gribu izveseļoties paralizējusi nomāktība un bailes no nāves. Ļoti iespējams, ka mani kolēģi zināja par viņas slimību daudz vairāk nekā es. Bet es zināju to, ko viņi nezināja, proti, ka nav iedarbīgāku zāļu par cerību un niecīgākā pesimisma zīme ārsta sejā vai vārdos var maksāt pacientam dzīvību. Neiedziļinoties medicīniskajās detaļās, pietiks, ja teikšu, ka, izmeklējis slimnieci, es biju drošs, ka draudīgo simptomu pamatā ir nervu sabrukums un garīga apātija. Abi mani kolēģi, no malas vērodami, raustīja savus platos plecus, kad es uzliku roku uz viņas pieres un sacīju, ka šovakar viņai morfija nevajadzēs. Viņa aizmigs tāpat un no rīta jutīsies daudz labāk, ka viņas dzīvībai nedraudēs vairs nekādas briesmas, vēl pirms es nākamajā dienā aizbraukšu no Londonas. Pēc dažām minūtēm slimniece jau bija dziļi iemigusi, naktī temperatūra kritās pat straujāk, nekā es to vēlējos, pulss normalizējās, bet no rīta viņa uzsmaidīja man un teica, ka jūtoties daudz labāk.

Slimnieces māte lūdza mani vēl dienu uzkavēties Londonā, lai izmeklētu viņas svaiņi, par kuru ģimenē bija ļoti nobažījusies. Pulkvedis, viņas vīrs, gribēja, lai viņa griežas pie nervu ārsta, viņa pati bija veltīgi izmēģinājusies aizvest svaini pie ārsta Filipsa, — vispār viņa bija pārliecināta, ka viss nokārtotos, ja svainei piedzimtu bērns. Diemžēl viņai esot neizskaidrojams riebums pret ārstiem, un viņa nekādā ziņā negribēšot ar mani runāt, bet to varētu nokārtot, apsēdinot mani viņai blakus pie pusdienām,.lai es gūtu priekšstatu par viņas kaiti. Varbūt Sarko varētu viņai līdzēt? Vīrs viņu dievinot, viņai esot viss, ko dzīve var dot, — brīnišķīgs nams Grosvenora skvērā, viena no jaukākajām senatnīgajām lauku muižām Kentā. Nupat viņi atgriezušies savā jahtā no ilga ceļojuma uz Indiju. Viņai nekur neesot miera, vienmēr viņa klīstot no vienas vietas uz otru, it kā būtu ko pazaudējusi. Viņas acīs nekad nepagaistot dziļas bēdas. Agrāk viņa interesējusies par mākslu, brīnišķīgi gleznojusi, reiz pat veselu ziemu nostrādājusi Ziljēna darbnīcā Parīzē. Tagad nekas viņu vairs neinteresējot, nekas nesaistot, jā, vienīgi bērnu labdarības iestādes, viņa ziedojot lielas summas bērnu vasaras atpūtas mītnēm un dažādiem bāreņu namiem.

Es paliku nelabprāt, man gribējās ātrāk atgriezties

Parīzē, jo mani uztrauca Džona klepus. Namamāte bija piemirsusi man nateikt, ka viņas svaine, kam sēdēšu blakus pie pusdienu galda, būs viena no visskaistākajām sievietēm, kādas savā mūžā esmu redzējis. Mani pārsteidza arī sāpju ēna viņas brīnišķīgajās, tumšajās acīs. Vispār bija kaut kas nedzīvs viņas sejā. Mana sabiedrība likās viņu apgrūtinām, un viņa pat īpaši nepūlējās to slēpt. Es stāstīju viņai, ka šogad Salonā izstādītas dažas labas gleznas un esmu dzirdējis no viņas svaines, ka viņa pati mācījusies glezniecību Ziljēna studijā. Vai viņa tur nav tikusies ar Mariju Baškirccvu? Nē, bet dzirdējusi par viņu esot.

Jā, dzirdējuši bija visi. «Musja» lielāko daļu sava laika veltīja pašreklāmai. Es viņu pazinu ļoti labi, viņa bija viena no gudrākajām meitenēm, kādas man gadījies sastapt, bet ar aukstu sirdi, viņa pozēja sev un citiem, nespēja mīlēt nevienu, tikai sevi pašu. Mana galda dāma likās garlaikojamies vēl vairāk. Uz labu laimi pastāstīju, ka šo pēcpusdienu apmeklēju bērnu slimnīcu Čelsejā un tas man bija atklājums, kaut arī esmu biežs viesis Parīzes mazo atradeņu slimnīcā.

Viņa teica, ka bērnu slimnīcas Francijā viņai liekoties ļoti labas.

Es iebildu, ka tā tas nav, ka franču bērnu mirstība gan slimnīcās, gan ārpus tām ir drausmīga. Es pastāstīju viņai par tiem tūkstošiem pamesto bērnu, ko aizved uz provincēm bēdīgi slavenie train des nourrices.

Viņa pirmo reizi pacēla uz mani savas skumjās acis, nedzīvais stingums pazuda no viņas sejas, un es nodomāju, ka galu galā viņa laikam ir sieviete ar ļoti labu sirdi. Atvadīdamies no namamātes, es sacīju, ka ne man, ne pašam profesoram Šarko te nav, ko darīt, viņas svainei jāgriežas pie ārsta Filipsa — viss būs kārtībā, tiklīdz viņa kļūs māte.

Džons likās priecājamies par manu atgriešanos, bet bija bāls un it kā novājējis, kad sēdēja man blakus pie brokastu galda. Rozālija teica, ka naktī viņš stipri klepojis. Vakarā mazliet cēlās temperatūra, un viņam pāris dienu vajadzēja palikt gultā. Drīz viņa mazā dzīve atkal ievirzījās savās ierastajās sliedēs, brokastis viņš, kā vienmēr, drūmi klusēdams, ēda kopā ar mani, bet pēcpusdienās ar Rozāliju gāja pastaigāties Monšo parkā. Kādu dienu, nedēļas divas pēc atgriešanās no Londonas, es pārsteigts ieraudzīju pulkvedi sēžam manā uzgaidāmajā istabā. Viņa sieva tomēr bija izlēmusi atbraukt uz Parīzi šo to iepirkties, pēc nedēļas viņi gribēja doties uz Maršēju, lai savā jahtā dotos braucienā pa Vidusjūru. Mani ielūdza uz brokastīm «Hotel du Rhin» nākamajā dienā, un kundze būtu ļoti pateicīga, ja es pēc tam aizvestu viņu uz kādu bērnu slimnīcu. Uz brokastīm ierasties nevarēju, tāpēc norunājām, ka viņa pēc pieņemšanas atbrauks man pakaļ uz Viljēra avēniju. Mana uzgaidāmā istaba vēl bija pilna cilvēku, kad viņas elegantais landp piebrauca pie manām durvīm. Es aizsūtīju Rozāliju pa-teikt, lai viņa vēl pavizinās un atgriežas pēc pusstundas vai ari, ja vēlas, lai pagaida ēdamistabā, kamēr tieku galā ar saviem pacientiem. Pēc pusstundas ieraudzīju viņu ar Džonu klēpī sēžam ēdamistabā un aizrautīgi noskatāmies, kā viņš izrāda savas daudzās rotaļlietas.

— Zēnam ir jūsu acis, — viņa sacīja, skatīdamās gan uz Džonu, gan uz mani. — Es nezināju, ka jūs esat precējies.

Es atbildēju, ka neesmu precējies. Viņa mazliet piesarka un sāka atkal skatīties Džona jauno bilžu grāmatu. Drīz viņa vēlreiz sadūšojās un neatlaidīgā sievietes ziņkārē apvaicājās, vai viņa māte nav bijusi zviedriete, zēna mati esot tik blondi un acis tik zilas.

Es it labi sapratu, uz ko viņa tēmē. Es zināju, ka Rozālija, vārtnieks, piena iznēsātājs, maiznieks — visi bija pārliecināti, ka esmu Džona tēvs, man gadījās dzirdēt, ka kučieris piemin viņu kā le lils de monsieur'. Es zināju, ka izskaidroties ir veltīgi, ka viņus nepārliecināšu, beigās es jaii pats gandrīz saku tam ticēt. Bet man likās, ka ši laipnā dāma ir pelnījusi, lai izstāstu patiesību. Es smaidīdams atbildēju, ka tikpat maz esmu šī bērna tēvs, cik viņa — māte, ka Džons ir bārenis ar visai bēdīgu mazā mūža stāstu. Labāk lai neko nejautā, viņai būs sāpīgi to dzirdēt. Es atlocīju viņa piedurkni un parādīju nejauku rētu uz rociņas. — Tagad viņam ir labi pie manis un Rozālijas, bet es neticēšu, ka viņš aizmirsis pagātni, kamēr noredzēšu viņu smaidām. Viņš nekad nesmaida.

— Jā, patiešām, — viņa maigi sacīja, — viņš nepasmaidīja nevienu reizi, kā to dara citi bērni, kad izrāda savas mantiņas.

Es teicu, ka mēs ļoti maz ko zinām par bērna dvēseli, mēs esam svešinieki pasaulē, kurā dzīvo viņš. Vie-

nīgi mātes instinkts šad un tad spēj izsekot viņa domu gaitai.

Par atbildi viņa noliecās pār bērnu un maigi noskūpstīja viņu. Džons paskatījās uz viņu izbrīna pilnām zilam acīm.

— Iespējams, ka tas viņam ir pirmais skūpsts, — es sacīju.

Ienāca Rozālija, lai dotos ar viņu parastajā pastaigā uz Monso parku, bet Džona jaunā draudzene piedāvājās izvizināt viņu savā lando. Biju laimīgs, ka esmu ticis vaļā no ieplānotā slimnīcas apmeklējuma, un ar prieku tam piekritu.

Ar šo dienu Džonam sākās jauna dzīve un domāju — kādam citam arī. Katru rītu viņa nāca ar jaunu rotaļlietiņu, katru pēcpusdienu veda puisēnu savā lando uz Buloņas mežu, bet Rozālija, saposusies goda drānās, arvien novietojās pakaļējā sēdekli. Bieži viņš, smejoša bērnu pulciņa ielenkts, drūmi jāja kamieļa mugurā pa Jarclin d' Acclimalalion.

— Nenesiet viņam tik daudz dārgu rotaļlietu, — es sacīju, — lētās bērniem arī labi patīk, un pārāk daudz ir bērnu, kam nav nekādu. Daudzkārt esmu novērojis, ka vienkārša lellīte par trim sū ir vismīļākā pat bagātas bērnistabās. Kad bērni sāk saprast savu rotaļlietu vērtību naudā, viņi ir izdzīti no paradīzes, viņi vairs nav bērni. Džonam jau tā ir pārāk daudz rotaļlietu, laiks viņam iemācīties atdot kādu tiem, kuriem nav nevienas. Daudziem bērniem ir diezgan grūti to iemācīties. Pēc tā, cik viegli viņi apgūst šo mācību, var droši spriest, par kādu cilvēku katrs no viņiem izaugs.

Rozālija stāstīja, ka, atgriežoties no vizināšanās, skaistā lēdija vienmēr pati gribot uznest Džonu augšā. Drīz viņa palika arī uz vannošanu, un jau pēc laiciņa mazgātāja bija viņa un Rozālijai atlika vienīgi pasniegt peldu dvieļus. Rozālija pastāstīja vēl kaut ko, kas mani ļoti aizkustināja. Viņa stāstīja, ka, susinādama Džona sīko, vājo augumiņu, lēdija vienmēr noskūpstot briesmīgo rētu uz rociņas, pirms apvelkot viņam krekliņu. Drīz vien tā bija viņa, kas lika Džonu gulēt un sēdēja pie zēna, kamēr viņš aizmiga. Pats es viņu redzēju reti, jo augu dienu nebiju mājās, un baidos, ka nabiga p’dkvedis arī neredzēja viņu biežāk, jo viņa visu dienu pavadīja ar bērnu. Pulkvedis sacīja, ka Vidusjūras brauciens esot aizmirsts. Cik ilgi viņi vēl palikšot Parīzē, pulkvedis nezināja, bet tas viņu neuztraucot, ja sieva esot laimīga, nekad viņa neesot bijusi tik dzīvespriecīga kā pašreiz. Pulkvedim bija taisnība, pat viņas sejas izteiksme bija mainījusies, un bezgalīgs maigums staroja tumšajās acīs.

Zēns gulēja slikti, kad es gāju viņu apraudzīt pirms gulētiešanas, viņa sejiņa bieži likās pietvīkusi, Rozālij■< teica, ka naktī viņš stipri klepojot. Kādu rītu es saklausīju draudīgu sprakstoņu labās plaušas galā. Es pārāk labi zināju, ko tas nozīmē. Man vajadzēja to pasacīt zēna jaunajai draudzenei, viņa atbildēja, ka jau zinot, iespē-jams, ka viņa to zināja vēl pirms manis. Es taisījos pieņemt Rozālijai palīdzi, bet viņa par to negribēja ne dzirdēt. Dāma lūdzās, lai par Džona kopēju pieņemu viņu, un es padevos. Nekas cits ari neatlika, zēns pat miegā likās viņu jūtam un kļuva nemierīgs, kad viņa izgāja no istabas. Rozālija pārgāja gulēt bēniņos pie virējas, bet hercoga meita gulēja kalpones gultā Džona istabā. Pēc pāris dienām viņam bija neliela asiņošana, vakarā sacēlās temneratūra, un kļuva redzams, ka slimības gaita būs strauja.

— Viņš ilgi nedzīvos, — teica Rozālija, paceldama pie acīm mutautiņu, — viņam jau tagad ir eņģeļa sejiņa.

Viņam patika brīdi pasēdēt savas maigās kopējas klēpi, kamēr Rozālija vakaros klāja viņam gultiņu. Džons man vienmēr bija licies gudrs un piemīlīgs, bet es nekad nebūtu nosaucis viņu par skaistu bērnu. Tagad, uz viņu skatoties, pat sejas apveids šķita mainījies, acis bija kļuvušas daudz lielākas un tumšākas. Viņš bija kļuvis par skaistu bērnu, skaistu ka Mīlestības Ģēnijs vai kā Nāves Ģēnijs. Es lūkojos abās sejās, sakļautās vaigu pie vaiga. Manas acis iepletās aiz brīnumiem. Vai bija iespējams, ka bezgalīgā mīlestība, kas staroja sievietes sejā pret mirstošo bērnu, būtu padarījusi viņa mazās sejiņas vaibstus tik līdzīgus viņai pašai? Vai es nebiju liecinieks pat sapņos neiedomājamam dabas noslēpumam? Jeb vai tā bija Nāve, lielā tēlniece, kas jau ar savu meistarīgo roku veidoja un izsmalcināja bērna vaibstus, pirms aizspieda viņa plakstus? Tā pati skaidrā piere, tas pats smalkais uzacu izliekums, tās pašas garās skropstas. Pat lūpu graciozais apveids varētu būt līdzīgs, ja man izdotos redzēt zēnu smaidām tā, kā smaidīja viņa, kad viņš miegā pirmo reizi čukstēja vārdu, ko visi bērni tik ļoti mīl teikt un visas sievietes tik ļoti mīl dzirdēt: «Māmiņ! Māmiņ!»

Viņa nolika Džonu atpakaļ gultiņā, zēns visu nakti bija nemierīgs, un viņa ne bridi neatgāja nost. Uz rīta pusi viņa elpa likās mazliet vieglāka, viņš iegrima miegā. Es atgādināju viņai solījumu — paklausīt un ar mokām piespiedu uz kādu stundu atgulties, Rozālija viņu pasauktu, tiklīdz zēns pamostos.

Kad es, gaismai svīstot, atgriezos viņa istabā, Rozālija, pirkstu pie lūpām pielikusi, pačukstēja, ka abi esot aizmiguši.

— Paskatieties uz viņu, — čukstēja Rozālija, — paskatieties uz viņu! Viņš redz sapni!

Viņa seja bija klusa un gaiša, lūpas pavērtas brīnišķā smaidā. Es uzliku roku uz viņa sirds. Viņš bija miris. Es paskatījos uz zēna smaidošo seju un uz sievieti, kas gulēja Rozālijas gultā. Viena un tā pati seja.

Viņa nomazgāja un apģērba Džonu pēdējo reizi. Pat Rozāliju viņa nelaida klāt, guldīdama zēnu zārkā. Divas reizes viņa sūtīja Rozāliju laukā meklēt piemērotu spilvenu, viņai likās, ka bērna galviņai nav ērti.

Viņa lūdza mani neaizskrūvēt zārka vāku vēl līdz rītdienai. Es atbildēju, ka viņa pazīst Dzīves nežēlību, bet nepazīst Nāves nežēlību, es esmu ārsts un pazīstu abas. Es sacīju, ka Nāvei ir divas sejas, viena skaista un maiga, otra atbaidoša un drausmīga. Zēns ir šķīries no dzīves ar smaidu sejā, Nāve to ilgi neatstās. Noteikti vajadzēja zārku aizvākot jau šovakar. Viņa nolieca galvu un neatbildēja. Kad es pacēlu vāku, viņa sāka raudāt, ka nespēj šķirties no viņa, nespēj atstāt viņu vienu pašu svešas zemes kapsētā.

— Kāpēc jums jāšķiras, — es teicu, — kāpēc jums neņeml viņu līdzi, viņš ir tik viegliņš, kāpēc jums neaizvest viņu savā jahtā uz Angliju un neapbedīt pie jusu draudzes skaistās baznīcas Kentā?

Viņa uzsmaidīja caur asarām, tas atkal bija zēna smaids. Viņa pielēca kājās.

— Vai varu? Vai drīkstu? — viņa iesaucās gandrīz vai priecīgi.

— To var darīt, un tas tiks izdarīts, ja jūs tagad atjausit man aizskrūvēt vāku, ilgāk vairs nedrīkst, citādi es jau rīt 110 rīta vedīšu viņu uz Pasī kapsētu.

Kad es pacēlu vāku, viņa nolika pie zēna vaiga mazu vijolīšu pušķīti.

— Man nav nekā cita, ko iedot, — viņa šņukstēja,

— man tā gribētos, lai viņam būtu līdzi kaut kas no manis!

— Man liekas, viņam patiktos ņemt līdzi šo te, — es teicu, izvilkdams no kabatas mazo briljantu saktu, un piespraudu to pie viņa spilvena, — tā piederēja viņa mātei.

Viņa neizdvesa ne skaņu, viņa pastiepa rokas pret savu bērnu un nesamaņā nokrita uz grīdas. Es pacēlu viņu un noliku Rozālijas gultā, pieskrūvēju zārkam vāku un braucu uz Apbedīšanas biroju Madlēnas laukumā. Man tyija privāta saruna ar vadītāju, un — ak vai! — mēs netikāmies pirmoreiz. Es pilnvaroju viņu Iztērēt jebkuru summu, kas vajadzīga, lai zārks būtu uz angļu jahtas klāja Kalē ostā jau nākamajā vakarā. Viņš atbildēja, ka izdarīt to var, ja es apsolos neskatīties uz rēķinu. Es / sacīju, ka neviens neskatīsies uz rēķinu. Tad es braucu uz «HdteI du Rhin», pamodināju pulkvedi un pateicu, ka viņa sieva vēlas, lai jahta būtu Kalē pēc divpadsmit stundām. Kamēr viņš rakstīja telegrammu kapteinim, es apsēdos uzšņāpt mazu zīmīti viņa sievai, ka zārks būs uz viņu jahtas borta Kalē ostā jau nākamajā vakarā. Postskriptā vēl piezīmēju, ka šorīt agri man jāaizbrauc no Parīzes un šīs ir manas ardievas.

Reiz es redzēju Džona kapu, viņš bija apbedīts mazā kapsētā pie vienas no visskaistākajām Kentas draudžu baznīcām. Prīmulas un vijolītes ziedēja uz viņa kapa, melnie strazdi svilpoja virs galvas. Viņa māti es nekad vairs neesmu redzējis. Un labāk, ka tā.

XVI CEĻOJUMS UZ ZVIEDRIJU

Man liekas, esmu jau kaut kur pieminējis zviedru konsula slimību, kas uzbruka viņam apmēram tajā pašā laikā, — pastāstīšu, kā tas notika. Konsuls bija jauks, mierīgs maza auguma vīriņš ar sievu amerikānieti un diviem bērniem. Es iegriezos viņu mājā pēc pusdienas. Viens no bērniem bija saaukstējies, bet tiepās, ka noteikti celsies, lai būtu klāt svinīgajā tēva sagaidīšanā, viņam šo pašu vakaru vajadzēja pārbraukt. Māja bija pilna ziedu, un bērniem atjāva palikt pie vakariņu galda par godu šim gadījumam. Viņu mātei bija patīkami parādīt man divas dedzīgas vīra telegrammas, vienu no

Berlīnes, otru no Ķelnes, ar atgriešanās vēsti. Man šīs telegrammas likās garākas, nekā vajadzēja. Pusnaktī es saņēmu steidzīgu lūgumu no viņa sievas ierasties tūlīt. Durvis man atvēra pats konsuls naktskreklā. Viņš paziņoja, ka vakariņas atliktas, lai pagaidītu Zviedrijas karali un Francijas Republikas prezidentu, kurš nupat apbalvojis viņu ar Goda leģiona Lielo Krustu. Viņš jau esot nopircis le Petit Trlanon, kur viņa ģimene dzīvošot pa vasaru. Viņš bija saniknots, ka sieva nevalkājot Marijas Antuanetes pērļu rotu, ko viņš uzdāvinājis, dēvēja savu mazo puiku le Dauphin^92 un pasludināja sevi par Robes-pjēru — lolie de grandeur^93. Pārbiedētie bērni bļāva bērnistabā, sieva bija galīgi satriekta, uzticīgais suns, ierāvies pagaldē, šausmās rūca. Mans nelaimīgais draugs pēkšņi sāka plosīties, man vajadzēja ieslēgt viņu guļamistabā, kur viņš visu sadauzīja un pamanījās gandrīz vai izsviest mūs abus pa logu. No rīta viņu ievietoja Blānša patversmē Pasī. Slavenajam nervu ārstam no pirmā acu uzmetiena radās aizdomas, ka konsulam ir progresīvā paralīze. Pēc diviem mēnešiem viss kļuva skaidrs, slimība bija neārstējama. Blānša klīnika bija ļoti dārga, tāpēc nolēmu pārvietot viņu uz valsts patversmi Lundā, mazā pilsētiņā Zviedrijas dienvidos. Blānšs bija pret to. Viņš sacīja, ka tas būšot ļoti riskants un dārgs pasākums, uz konsula pašreizējo apskaidrību nevarot paļauties, viņu katrā ziņā vajagot pavadīt diviem spēcīgiem sanitāriem. Es atbildēju, ka atlikušais naudas mazumiņš jāsaglabā bērniem, ceļojumam jābūt cik vien iespējams lētam, tāpēc uz Zviedriju aizvedīšu viņu viens pats. Kad, konsulu no patversmes izņemot, parakstīju dokumentus, doktors Blānšs rakstiski atgādināja savu brīdinājumu, bet es, protams, biju gudrāks. Es vedu konsulu taisnā ceļā uz Vil-jēra avēniju. Pie pusdienu galda viņš bija gluži rāms un saprātīgs, tikai mēģināja uzmākties Agates jaunkundzei, droši vien tas bija pirmais un pēdējais gadījums viņas mūžā.

Pēc divām stundām mēs tikām ieslēgti pirmās klases kupejā nakts ātrvilcienā uz Ķelni. Vagonu ar gaiteņiem tolaik vēl nebija. Man kādreiz bija laimējies ārstēt vienu no Rotšildiem, Chemin de Fer du Nordi īpašniekiem. Bija dots rīkojums visādi atvieglot mūsu ceļojumu, konduktoriem pavēlēts mūs netraucēt, jo manu pacientu varēja satraukt svešinieka parādīšanās. Viņš bija ļoti mierīgs un paklausīgs, un mēs abi nolikāmies uz saviem divāniem gulēt. Mani pamodināja ārprātīgā grābiens pie rīkles, divreiz es notriecu viņu zemē, divreiz viņš ar panteras veiklību metas man atkal virsū, un viņam patiešām gandrīz izdevās mani nožņaugt. Pēdējais, ko atceros, bija sitiens viņam pa galvu, kas šķita viņu apdullinājis. Iebraucot no rīta Ķelnē, mūs abus atrada nesamaņā guļam uz kupejas grīdas un nogādāja «Hotel du Nord», kur mēs pavadījām divdesmit četras stundas katrs savā gultā, bet vienā istabā. Man vajadzēja pateikt taisnību ārstam, kas atnāca sašūt manu brūci — konsuls bija gandrīz no kodis man ausi, — arī viesnīcas īpašnieks lika man pateikt, ka ārprātīgiem nav atļauts uzturēties viesnīcās. Es nolēmu ar rīta vilcienu doties uz Hamburgu. Visu ceļu lidz Hamburgai konsuls bija noskaņots ļoti draudzīgi un, kad mēs braucām cauri pilsētai uz Ķiles staciju, dziedāja «Marseljēzu». Mēs godam iekāpām tvaikoni uz Korsēru — toreiz tas bija taisnākais ceļš no kontinenta uz Zviedriju. Pāris jūdžu no Dānijas krasta mūsu kuģis iestrēga ledū, ko neganti ziemeļvēji bija sadzinuši no Kategata, bargās ziemās tas gadījās it bieži. Kādu jūdzi mums vajadzēja soļot pa peldoša ledus gabaliem, manam draugam tas ārkārtīgi patika, tālāk mūs vaļējās laivās aizveda uz Korsēru. Kad iebraucām ostā, mans draugs ielēca jūrā, es viņam pakaļ. Mūs izvilka, tālāk mēs braucām nekurinātā vagonā uz Kopenhāgenu, drēbes bija sasalušas ledū, temperatūra divdesmit grādu zem nulles. Ceļojuma pēdējais posms noritēja visai mierīgi, aukstā pelde manam draugam likās nākusi par labu. Stundu pēc ierašanās Malmē es Lundas dzelzceļa stacijā uzticēju savu draugu diviem patversmes sanitāriem. Es braucu uz viesnīcu — toreiz Lundā bija viena vienīga viesnīca — un pasūtīju istabu un brokastis. Man atbildēja, ka brokastis varu dabūt, bet istabu ne, visas vietas esot rezervētas teātra trupai, kas šovakar sniegšot svētku izrādi municipalitātes zālē. Kamēr es ēdu brokastis, viesmīlis ar lepnumu atnesa man vakara izrādes programmu — «Hamlets», Viljama Šekspīra traģēdija 5 cēlienos. Hamlets Lundā! Es ieskatījos programmā.

Hamlets, Dānijas princis . .. Ēriks Karols Malmborgs.

Es iepletu acis — Ēl iks Karols Malmborgs! Vai tiešām

iespējams, ka tas bija mans vecais draugs no studenta laikiem Upsalā? Ērikam Malmborgam tagad vajadzētu būt mācītājam. Es viņu dresēju eksāmeniem, rakstiju viņa pirmo sprediķi, kā arī viņa mīlestības vēstules izredzētajai veselu semestri. Es iekaustīju viņu ik reizi, kad viņš vakaros ieradās piedzēries, lai pārgulētu manā brīvajā istabā, jo no paša pajumtes par nepiedienīgu uzvešanos bija izsviests. Biju zaudējis viņu no redzesloka, kad pirms daudziem gadiem pametu Zviedriju, zināju, ka viņš izslēgts no universitātes un viņam klājies arvien jaunāk un ļaunāk. Pēkšņi es*atcerējos, ka biju dzirdējis runājam, it kā viņš kļuvis par aktieri, nu, protams, tas bija mans zem nelaimīgas zvaigznes dzimušais draugs, kas šovakar spēlēs Hamletu! Es nosūtīju savu vizītkarti uz viņa istabu, viņš atšāvās ka plēsts, apskurbis no prieka par tikšanos pēc tik ilgiem gadiem. Drauga stāstījums bija izmisuma pilns. Pēc veselas virknes neveiksmīgu izrāžu tukšajās Malmes zālēs trupa, samazināta par divām trešdaļām, iepriekšējā vakarā ieradusies Lundā, lai pēdējā izmisuma pilnajā cīņā stātos pretī ļaunajam liktenim. Lielāko daļu kostīmu un visu kustamo mantu, karalienes-mā-tes dārgakmeņus, karaļa kroni, paša Hamleta zobenu, ar ko viņam vajadzēja nodurt Poloniju, pat Jorika galvaskausu esot apķīlājuši kreditori Malmē. Karalim uznākusi drausmīga išiasa lēkme, viņš nevarot ne paiet, ne nosēdēt savā tronī, Ofēlija šausmīgi saaukstējusies. Tēva gars piedzēries atvadu vakarā Malmē un nokavējis vilcienu. Viņš pats esot lieliskā formā, Hamlets esot viņa labākā loma — it kā būtu taisni viņam rakstīta. Bet kā gan viņš viens lai iznesot uz saviem pleciem piecu cēlienu traģēdijas milzu smagumu? Visas biļetes uz šīvakara izrādi esot jau pārdotas, ja viņiem vajadzēšot dot naudu atpakaļ, bojā eja neizbēgama. Varbūt es vecas draudzības vārdā varētu aizdot viņam divsimt kronu?

Es izturējos atbilstoši situācijai. Uzaicināju trupas spožākās zvaigznes un ar dažām pudelēm zviedru punša uzmundrināju viņu noskumušās sirdis, nežēlīgi noīsināju ainu ar aktieriem, ainu ar kapračiem un Polonija nodur-šanu un pasludināju, ka, vai nu tēva gars ir vai nav, izrādei tomēr jānotiek.

Tas bija piemiņas cienīgs vakars Lundas teātra vēsturē. Precīzi astoņos pacēlās priekškars, atsedzot skatienam karaļa pili Helsingērā, kas putna lidojumā nebija ne stundas attālumā no vietas, kur pašlaik atradāmies. Pārpildītajā zālē sapulcējušies galvenokārt trokšņaini studenti, kas gan šķita mazāk sajūsmināti, nekā bijām gaidījuši. Dāņu prinča uzstāšanās pagāja gandrīz neievērota, pat viņa slavenais «būt vai nebūt» neiekvēlināja publiku, Karalis, aiz sāpēm klibodams, šķērsoja skatuvi un ar skaju vaidu atkrita tronī. Ofēlijas iesnas bija pieņēmušas milzu apjomus. Polonijs acim redzami nespēja noturēties taisni. Tas bija Tēva gars, kurš glāba izrādi. Tēva garu tēloju es. Kad es, kā jau kārtīgam spokam pieklājas, mēnesnīcas gaismā parādījos uz Helsingēras pils vaļņiem, piesardzīgi taustīdamies pa milzīgām kastēm, no kurām bija celti vaļņi, visa šī būve pēkšņi sabruka, un es līdz padusēm iegāzos kādā kastē. Ko kārtīgs spoks varētu darīt tādā ķibelē? Vai man ieraut galvu un paslēpties kastē pavisam vai palikt, kā stāvu, un nogaidīt, kas būs tālāk? Tas nu bija īsts — būt vai nebūt! Uz trešo alternatīvu man norādīja pats Hamlets, iešņākdamies: «Kāda velna pēc tu nelien laukā no tās sātana kastes?» Taču tas bija pāri maniem spēkiem, manas kājas bija sapinušās virvju rituļos un visādos citādos skatuves mākslas piederumos. Pareizi vai nepareizi — es nolēmu palikt, kur esmu, gatavs uz visu. Manu negaidīto nozušanu kastē publika uzņēma visai atsaucīgi, bet tas vēl nebija nekas salīdzinājumā ar gavilēm, kādas sacēlās, kad, izbāzis tikai galvu pāri kastes malai, drūmā balsī atsāku savu pārtraukto uz-ri nu Hamletam. Sacēlās tāda aplausu vētra, ka man vajadzēja uz to atsaukties ar draudzīgu rokas mājienu, jo paklanīties savā kutelīgajā pozīcijā nevarēju. Tas padarīja viņus gluži trakus no sajūsmas, aplausi nerimās līdz pašām beigām. Kad nolaidās pēdējā cēliena priekškars, es kopā ar citām trupas zvaigznēm iznācu paklanīties publikai. Publika tik neatlaidīgi turpināja kliegt: «Spoku! Spoku!» — ka man vajadzēja iznākt priekšā vairākas reizes un ar roku uz sirds pateikties par suminājumu.

Visi bija sajūsmā. Mans draugs Malmborgs teica, ka tik spožu panākumu viņiem nekad neesot bijis, mēs ieturējām visjautrākās vakariņas pusnakts stundā. Ofēlija bija burvīgi mīja pret mani, Hamlets pacēla glāzi uz manu veselību un visu savu biedru vārdā lūdza uzņemties trupas vadību. Es atbildēju, ka man vajag padomāt. Visa trupa pavadīja mani uz staciju. Pēc četrdesmit astoņām stundām es jau biju atpakaļ pie sava darba Parīzē, nejuzdams ne mazākā noguruma. Jaunība, jaunība!

ĀRSTI

Tajos laikos Parīzē praktizēja milzums ārzemju ārstu. Starp viņiem valdīja liela jalousie de métier', sava daļa no tās krita arī pār manu galvu, un nav jau nekāds brīnums. Mūs sevišķi nemīlēja arī franču kolēģi, bagātā ārzemnieku kolonija bija mūsu monopols, un neapšaubāmi tā bija daudz ienesīgāka klientūra nekā pašu ļaudis. Beidzot sašutums izlauzās presē kā protests pret nemitīgo ārzemju ārstu pieplūdumu Parīzē, rakstos bija arī mājieni, ka šiem ārzemniekiem it bieži neesot pat kārtīgu diplomu no daudzmaz pazīstamām universitātēm. Brēka beidzās ar policijas prefekta pavēli, ka visiem ārzemju ārstiem līdz mēneša beigām jāuzrāda pārbaudei savi diplomi. Manam Parīzes universitātes M. D. diplomam, protams, nekas nekaitēja, es pat aizmirsu šo pavēli un tikai pašā pēdējā dienā iegriezos sava kvartāla komisariātā. Komisārs, kurš mani mazliet pazina, jautāja, vai es nepazīstot ārstu X, ar kuru es dzīvojot vienā ielā. Atbildēju, ka vienīgais, ko par viņu zinu, ir tas, ka viņam laikam ir ļoti plaša klientūra, bieži esmu dzirdējis minam viņa vārdu un bieži jūsmojis par viņa eleganto ekipāžu, kas stāv pie nama durvīm.

Komisārs teica, ka ilgi es par to vairs nedabūšot jūsmot, ārsts X jau esot melnajā sarakstā, viņš neesot atnācis uzrādīt savu diplomu, jo neesot ko uzrādīt, viņš esot pūšļotājs, kurš beidzot tikšot pincé^2. Runāja, ka viņš pelnot divsimttūkstoš franku gadā, vairāk nekā daudzi slaveni Parīzes mediķi. Es atbildēju, ka neredzu iemesla, kāpēc pūšļotājs nevarētu būt labs ārsts, diploms neko nenozīmē pacientiem, ja ārsts spēj viņiem palīdzēt. Kā tas viss_beidzās, uzzināju no paša komisāra pāris mēnešu vēlāk. Ārsts X bija ieradies pašā pēdējā brīdī un lūdzis konfidenciālu sarunu ar komisāru. Uzrādīdams slavenas vācu universitātes M. D. diplomu, viņš lūdzis komisāru glabāt noslēpumu, par savu milzīgo klientūru viņam esot jāpateicas publikas pārliecībai, ka viņš esot pūšļotājs. Es sacīju komisāram — ja šis vīrs medicīnu pārzina kaut vai pustik labi kā psiholoģiju, viņš itin drīz kļūs miljonārs.

Mājup ejot, es tomēr apskaudu savu kolēģi — ne jau par šiem divsimt tūkstošiem franku ienākuma, bet par to, ka viņš zina, cik īsti nopelna. Es vienmēr esmu ilgojies zināt, kādi ir mani ienākumi. Ka es pelnu milzum daudz naudas, likās neapšaubāmi, man vienmēr bija pilnas kabatas, ja kaut ko ievajadzējās. Man bija lielisks dzīvoklis, eleganta ekipāža, lieliska virēja; kopš Agates jaunkundze bija projām, es Viljēra avēnijā bieži rīkoju draugiem pusdienas un liku galdā vislabāko. Divreiz es braucu uz Kapri: pirmoreiz, lai nopirktu maestro Vin-čenco māju, otrreiz, lai piedāvātu milzīgu summu mazās, sabrukušās Sanmikelas kapelas nezināmajam īpašniekam — pagāja desmit gadi, kamēr to nokārtoju. Jau tad es biju dedzīgs mākslas cienītājs, manas istabas Viljēra avēnijā bija pilnas ar aizgājušo laiku dārgumiem, un vairāk nekā ducis skaistu, senatnīgu pulksteņu aizzvanīja katru manas bieži vien bezmiedzīgās nakts stundu. Kaut kādu neizdibināmu iemeslu dēļ šos bagātības periodus nereti nomainīja brīži, kad man naudas nebija nemaz. To zināja Rozālija, to zināja vārtnieks, to zināja pat four-nisseurs^1. To zināja arī Norstroms, jo man bieži vajadzēja no viņa aizņemties. Viņš sacīja, ka to varot izskaidrot vienīgi ar kaut kādu defektu manā domāšanas aparātā un ka līdzēt varot tikai rūpīga savu izdevumu pierakstīšana un regulāra rēķinu piesūtīšana pacientiem, kā to darot visi citi. Es atbildēju, ka bezcerīgi pat uzsākt šādu grāmatvedību un, runājot par rēķiniem, — nekad tos neesmu rakstījis un arī nedomāju rakstīt. Mūsu profesija nav tirdzniecība, bet māksla, un visa šī spekulācija ar cilvēku ciešanām mani pazemo. Es sarku līdz matu galiem, kad pacients nolika savu divdesmit franku gabalu man uz galda, bet, kad viņš spieda to tieši rokā, man gribējās vai kauties. Norstroms sacīja, tā esot tikai ārišķība un uzpūtība, nekad nevajagot laist garām izdevību tikt pie naudas, kā to darot visi mani kolēģi, lai to maksātu kaut vai kapracis. Es sacīju, ka mūsu amats ir tikpat svēts un augsts kā priestera amats, ja ne vēl svētāks, un iedzīvošanos no tā vajadzētu aizliegt ar likumu. Ārstus vajadzētu algot valstij un atalgot labi, tāpat kā Anglijā tiesnešus. Tie, kuriem šāda kārtība nepatiktu, varētu spekulēt biržā ar akcijām vai atvērt veikalu. Ārstiem vaja-

dzētu birt savas pasaules svētajiem, kurus visi godā un aizsargā. Lai viņi ņem, cik uziet, no saviem bagātajiem pacientiem par labu nabagajiem un sev pašiem, bet viņiem nevajadzētu skaitīt savas vizītes un rakstīt rēķinus. Par kādu summu lai mātes sirds novērtē sava bērna dzīvību, ko tu esi izglābis? Kāda būtu piemērota maksa par mierinājuma vārdu vai vienkāršu rokas pieskārienu, kas pagaisināja nāves šausmas slimnieka acīs? Cik franku rēķināsi par katru nāves agonijas sekundi, ko tu ar morfija šļirci esi atņēmis šai slepkavniecei? Cik ilgi mēs vēl gāzīsim pār sirgstošo cilvēci visus šos dārgos patentlīdzeklus un preparātus — gan ar moderniem nosaukumiem, bet aizgūtus no tās pašas viduslaiku māņticības? Mēs taču labi zinām, ka nedaudzās patiesi iedarbīgās zāles var uz pirkstiem saskaitīt un ka tās pašas mums par vislētāko maksu devusi vēlīgā Dabas Māte. Kāpēc es, modes ārsts, braukāju apkārt spožā ekipāžā, bet manam kolēģim, nabadzīgo kvartāla ārstam, jāstaigā kājām? Kāpēc valsts izšķiež simtreiz vairāk naudas, apmācot slepkavošanai nekā apmācot dziedināšanai? Kāpēc neceļ vairāk slimnīcu un mazāk baznīcu, Dievu var pielūgt visur, bet operēt renstelē nevar! Kāpēc mēs ceļam tik daudz krāšņu namu profesionāliem slepkavām un kramplaužiem un tik maz bezpajumtes nabagiem pilsētu nomalēs? Kāpēc slepkavām nesaka, lai viņi strādā un paši sagādā sev iztiku? Neatradīsies ne vīrietis, ne sieviete, kas, pat cietumā ieslodzīti, nenopelnītu sev dienišķo maizi, ja būtu jāizvēlas — ēst vai neēst. Mums cenšas iestāstīt, ka cietumos mīt galvenokārt garā pavāji, neinteliģenti un par savu rīcību lielākā vai mazākā mērā neatbildīgi ļaudis. Tas ir aplam. Viņu inteliģences līmenis nebūt nav zemāks, bet augstāks par viduvēju. Visiem, kas noziegušies pirmoreiz, vajadzētu piespriest daudz īsāku ieslodzījuma laiku, toties pie bada maizes un bieži pat smagi sodīt ar mie-sassodu. Tā atbrīvotos kameras pamesto un ārlaulības bērnu tēviem un suteneriem, kuru starp mums ir tik daudz. Nežēlība pret bezpalīdzīgiem dzīvniekiem Dieva tā Kunga acīs vienmēr bijusi lielāks grēks nekā ielaušanās, par ko draud tikai neliels naudas sods. Mēs visi zinām — gandrīz katra pārliecīga bagātība ir veikli maskētā veidā nozagta nabagajiem. Man nekad nav gadījies cietumā sastapt miljonāru. Prasme izsist naudu gandrīz vai no visa ir īpašs talants ar apšaubāmu morālu vērtību. Šo spēju likt lietā varētu atļaut vienīgi tad, ja tas īpašnieks rīkotos tāpat kā bites — krietnu gabalu šo zeltaino šūnu atgrieztu tiem, kam nav medus pie dienišķās maizes.

Norstroms ieteica man mest pie malas pasaules lāpīšanu — viņš domāja, ka tas man nepiederas, labāk lai es turoties pie medicīnas. Pagaidām man neesot tiesību žēloties par panākumiem. Viņš stipri apšaubīja arī manis izvirzīto domu, ka ārstam starp saviem pacientiem vajadzētu būt tikpat kā svētajam un par saviem pakalpojumiem saņemt visu dzīvei nepieciešamo. Viņš bija pārliecināts, ka vecumvecā sistēma — rakstīt rēķinu — tomēr esot drošāka. Atbildēju, ka es gan neesmu par to tik pārliecināts. Kaut gan taisnība — daži mani pacienti, nesaņēmuši atbildes uz pāris vēstulēm, kurās lūdza rēķinu, pazuda, nesamaksājuši neko, — tas nekad nenotika ar angļiem —, pārējie bieži vien atsūtīja man daudz lielāku summu, nekā es būtu prasījis, ja piesūtītu rēķinu. Lai gan vairums manu pacientu labprātāk šķirās no savas naudas nekā no mantām, dažos gadījumos es savu metodi lietoju it sekmīgi. Viena no man dārgākajām mantām ir vecs lodena apmetnis, ko es paņēmu no mis K. dienā, kad viņa devās ceļā uz Ameriku. Kad viņa manā ekipāžā braukāja man līdzi, lai iegūtu laiku izsacīt savu mūžīgo pateicību un nespēju pilnībā atlīdzināt par manu laipnību, es ieraudzīju viņai ap pleciem senatnīgo lodena apmetni. Tas bija tieši tas, kas man vajadzīgs. Es noliku apmetni sev uz ceļiem un teicu, ka paturēšu to sev. Viņa paskaidroja, ka nopirkusi šo apmetni pirms desmit gadiem Zalcburgā un ka viņai tas esot tik mīļš. Es sacīju, ka man arī. Viņa ierosināja mums abiem tūlīt pat braukt uz veco, labo Angliju, kur viņa ar vislielāko prieku uzdāvināšot man pašu dārgāko skotu apmetni, kāds vien atrodams. Es atbildēju, ka negribu nekādu skotu apmetni. Jāpiezīmē, ka mis K. bija diezgan ķildīga dāma, kas man sagādāja daudz visādu nepatikšanu vairākus gadus. Viņa tā pārskaitās, ka izlēca no ekipāžas pat neatvadījusies, nākamajā dienā viņa aizbrauca uz Ameriku. Es viņu nekad vairs neesmu redzējis.

Atceros arī gadījumu ar lēdiju Modu B., kas pirms aizceļošanas uz Londonu apciemoja mani Viljēra avēnijā. Viņa sacīja, ka trīs reizes veltīgi pieprasījusi rēķinu, ka es nostādot viņu visai neērtā situācijā, ka viņa nezinot, ko darīt. Viņa bezgalīgi slavēja manu lietpratību un laipnību, nekāda naudas summa neesot pielīdzināma viņas pateicībai, ar visu, kas viņai pieder, viņa nevarot man atmaksāt par dzīvības glābšanu. Man likās ļoti mīļi, ka šī jaunā, burvīgā dāma to visu man saka. Kamēr viņa tā runāja, es apbrīnoju viņas jauno tumši sarkano zīda kleitu, un to darīja arī viņa pati, sāņus pamezdama pa skatienam venēciešu spogulī virs kamīna. Uzmanīgi pētīdams viņas slaido, lokano augumu, c-s sacīju, ka gribētu šo kleitu — tā būtu tieii tas, kas man vajadzīgs. Viņa iespurdzās jautros smieklos, kuri it drīz pārvērtās galīgā apjukumā, kad paziņoju, ka septiņos es aizsūtīšu Rozāliju uz viesnīcu pēc kleitas. Bala aiz niknuma, viņa piecēlās un teica, ka tas nu esot kaut kas nedzirdēts.

Es piekrilu, ka tā laikam ir gan. Viņa pati taču nupat bija man apgalvojusi, ka neesot nekā tāda, ko viņa man neatdotu. Es izvēlējos kleitu, jo man ir savi apsvērumi. Viņa raudādama metās laukā no istabas. Pēc nedēļas es Zviedrijas sūtniecībā sastapu Anglijas sūtņa kundzi. Šī sirsnīgā dāma teica, ka neesot aizmirsusi diloņslimo angļu guvernanti, kuru es viņai rekomendējis, un pat uzlūgusi viņu uz angļu kolonijas dārza svētkiem.

— Bez šaubām, viņa izskatās ļoli slima, — teica sūtņa kundze, — bet noteikti nevar būt tik trūcīga, kā jūs apgalvojāt, — esmu pārliecināta, ka savus tērpus viņa pa-sūtina pie Vērza.

Es ļoti ņēmu Jaunā Norstroma vārdus, ka tā ir ārišķība un uzpūtība, ja es nerakstu rēķinus un nenosarkdams nespēju bāzt kabatā naudu. Ja Norstromam taisnība, taci jāpieņem, ka visiem maniem kolēģiem abi šie trūkumi nepiemita. Visi viņi sūtīja rēķinus, gluži kā skroderi, un bez mazākās kautrēšanās pievāca luidorus, ko pacienii spieda viņiem saujā. Daudzos ārstu kabinetos bija pč'.! tads noteikums, ka pacientam jāliek nauda galdā, vēl pirms viņš ver muti, lai stāstītu par savām kaitēm. Bija stingri noteikts, ka pirms operācijas puse summas jāiemaksā uz priekšu. Es zinu gadījumu, kad pacientu modina ja no narkozes un operāciju atlika, lai pārbaudītu kāda čeka derīgumu. Ja kāds no mums, mazākajiem spīdekļiem, pieaicināja slavenību uz konsultāciju, lielais vīrs atmeta kripatu sava laupījuma mazajam, un tas likās pats par sevi saprotams. Bet tas vēl nebija viss. Es atceros savu apjukumu, kad pirmo reizi biju pieaicinājis iebalzamēšanas speciālistu, un šis virs man piedāvāja piecsimt franku no savas pelņas. Cena par iebalzamēšanu tolaik bija neiedomājami augsta.

Daudzi profesori, pie kuriem mēdzu konsultēties sevišķi grūtos gadījumos, bija vīri ar pasaules slavu, sasnieguši savas specialitātes kalngalus, tie ārkārlīgi precīzi un pārsteidzoši ātri noteica diagnozi. Likās gandrīz vai pārdabiski, kā, piemēram, Sarko tūlīt atrada Jaunuma sakni, dažkārt pat tikai mirkli uzmezdams pacientam savas aukstās ērgļa acis. Mūža pēdējos gados viņš varbūt pat pārāk paļāvās uz savām acīm, pacientu izmeklēšana bieži bija pārlieku ātra un pavirša. Viņš nekad neatzina, ka būtu kļūdījies, — un vai tam, kas atļāvās kaut mājienu, ka viņam nav taisnība! No otras puses — viņš bija pārsteidzoši atturīgs liktenīgu prognožu pavēstis inā, pat ja gadījums bija pilnīgi bezcerīgs. L'imprēvu est tou-jours possible,[94] viņš mēdza teikt. Sarko bija sava laika visslavenākais ārsts. Pacienti no visām pasaules malām traucās uz viņa kabinetu Senžermēna priekšpilsētā, bieži gaidīdami nedēļām, kamēr viņus ielaida svētnīcā, kur viņš sēdēja pie savas milzīgās bibliotēkas loga. Viņš bija maza auguma, bet ar atlēta krūtīm un vērša kaklu un izskatījās ļoti impozants. Bāla, gludi skūta seja, zema piere, aukstas, caururbjošas acis, ērgļa deguns, juteklīgas, cietsirdīgas lūpas — īsta romiešu imperatora maska. Kad viņš dusmojās, viņa acis meta draudīgus zibeņus, neviens, kas šajās acīs reiz ieskatījies, tās neaizmirsīs nekad. Viņa balss bija valdonīga, skarba, bieži sarkastiska. Viņa mazās, ļenganās rokas spiediens bija nepatīkams. Starp kolēģiem viņam bija maz draugu, no viņa baidījās pacienti un asistenti, kas reti dzirdēja siltu atzinības vārdu par to pārcilvēcisko darba nastu, ko Sarko viņiem uzkrāva. Viņš bija vienaldzīgs pret savu pacientu ciešanām un, noteicis diagnozi, nelikās par tiem vairs ne zinis līdz pat līķa sekcijai. Asistentu vidū viņam bija savi mīluļi, kurus viņš bieži izvirzīja privileģētās vietās, augstākās par viņu patiesajiem nopelniem. Pietika ar vienu Šarko vārdu kādam par labu, lai eksāmena vai konkursa rezultāts būtu jau izlemts, faktiski viņš vienīgais valdīja savā fakultātē.

Kā jau visus nervu speciālistus, arī viņu ielenca nervozu dāmu miessardze ’— šīm dāmām par katru cenu bija vajadzīgs kāds, ko pielūgt. Par laimi, viņš bija galīgi vienaldzīgs pret sievietēm. Vienīgā atelpa no bezgalīgā darba viņam bija mūzika. Nevienam nebija ļauts kaut ar vārdu ieminēties par medicīnu viņa ceturtdienu vakaros, kuri tika veltīti vienīgi mūzikai. Viņa mīļākais komponists bija Bēthovens. Viņš ļoti mīlēja arī dzīvniekus, un katru rītu, iztrausies no lando Salpetrjēras pagalmā, izvilka no kabatas pa gabalam maizes abiem saviem vecajiem zirgiem. Viņš vienmēr asi pārtrauca jebkuru sarunu par sportu un medībām. Sarko nepatiku pret auļiem, man liekas, bija radījušas viņam pretīgās lapsu medības.

Starp tālaika medicīnas slavenībām izcilākie bija Šarko un profesors Potēns. Nekad nav bijis divu cilvēku, kas tik maz līdzinātos viens otram kā abi šie lielie ārsti. Neķēra slimnīcas daudzinātais klīnlcists bija ļoti vien-kāišs, nenozīmīga izskata cilvēks, kas pūlī paliktu nepamanīts, kamēr Sarko galva izceltos starp tūkstošiem. Salīdzinājumā ar savu daudzināto amata brāli Potēns izskatījās gandrīz noplucis vecajos, slikti pieguļošajos vizītsvārkos. Parastu seju, vārdos skops, viņš runāja it kā piespiezdamies. Profesora Potēna pacienti mīlēja viņu kā Dievu, vai tie bagāti vai nabagi, viņam bija pilnīgi vienalga. Potēns zināja katra atsevišķa slimnieka vārdu savā milzīgajā slimnīcā, noglaudīja vaigu gan vecam, gan jaunam, ar neizmērojamu pacietību uzklausīja viņu bēdu stāstus, bieži no savas kabatas maksāja par kādu gardaku kumosu viņu pagurušajai mutei. Viņš izmeklēja visnabadzīgākos slimniekus tikpat rūpīgi kā miljonārus un karaļus, un viņam netrūka ne vienu, ne otru. Nekāda plaušu vai sirds vaina, lai cik apslēpta, nepaslīdēja garām nesaklausīta viņa fenomenāli dzirdīgajai ausij. Manuprāt, nekad neviens labāk par viņu nav zinājis, kas notiek cilvēka krūtīs. Par to mazumiņu, ko sajēdzu sirds slimībās, man jāpateicas viņam. Profesors Potēns un Guno de Misī bija gandrīz vienīgie ārsti padomdevēji, pie kuriem es uzdrīkstējos griezties, ja vajadzēja palīdzēt pacientam bez graša kabatā. Profesors Tilo, slavenais ķirurgs, bija trešais. Viņa «Hôtel Dieu» klīnikai bija tā pati ievirze, kas Potēna vadītajai Neķēra slimnīcai. Viņš bija kā tēvs visiem saviem slimniekiem, un, jo nabagāki viņi bija, jo vairāk Tilo likās rūpējamies par viņu labklājību. Labāku skolotāju par viņu es neesmu sastapis, viņa grāmata «Anatomie Topographique»[95] vispār ir labāka grāmata, kas par šo priekšmetu jebkad uzrakstīta. Viņš lieliski operēja un ari pārsiešanu parasti izdarīja pats. Bija kaut kas ziemeļniecisks šajā virā, viņa atklātajā, vienkāršajā stājā un zilajās acis, bet patiesībā viņš bija bretonietis. Viņš bija ārkārtīgi labs un iecietīgs pret mani un maniem daudzajiem trūkumiem, un tā noteikti nav viņa vaina, ka es nekļuvu par labu ķirurgu. Lai nu kā, esmu viņam daudz pateicības parādā, varu pat apgalvot, ka man jāpateicas viņam par to, ka tagad vēl staigāju uz abām kājām. Man liekas, labāk būs, ja tepat pastāstīšu šo notikumu.

Visu garo, karsto vasaru es biju smagi strādājis, bez nevienas atpūtas dienas, bezmiega un ta parastas pavadi nes — nomāktības izmocīts. Es biju īdzīgs pret saviem pacientiem, nesavaldīgs pret visiem, un, rudenim pienākot, pat mans flegmatiskais draugs Norstroms zaudēja pacietību. Beidzot kādu dienu, kad mēs kopā pusdienojām, viņš paziņoja: ja es tūlīt uz nedēļām trim nedošoties atpūtā uz kādu vēsāku vietu, es pavisam sabrukšot. Kapri bija pārāk karsts, toties Šveice kā radīta. Es vienmēr paļāvos uz sava drauga veselīgo saprātu. Viņam bija taisnība, kaut gan viņa pieņēmumi nebija pareizi. Ne jau pārpūlēšanās, bet kaut kas cits bija novedis mani tik nožēlojamā stāvoklī, taču par to šeit nerunāsim. Pēc trim dienām es ierados Cermatā un bez kavēšanas sāku pētīt, vai dzīve virs mūžīgo sniegu līnijas nav gaišāka nekā zem tās. Leduscērte kļuva par manu rotaļlietiņu mūžsenajā zaudējuma vai uzvaras spēlē starp dzīvību un nāvi. Sākumā ķēros pie tā, ar ko citi alpīnisti parasti beidz, — pie Materhorna. Piesējies virvē pie leduscērtes uz slīpas klinšu šķautnes, divtik lielas kā mans pusdienu galds, es pavadīju nakti zem saniknotā kalna kamieša svelpainā sniega vētrā.

Ar interesi uzzināju no abiem saviem pavadoņiem, ka mēs atrodamies uz tās pašas klints, no kuras Heidovs, Hadsons, lords Frānsiss Duglass un Mišels Krocs nogāzušies uz Materhorna šļūdoņa četrtūkstoš pēdu dziļumā Vaimpera pirmās ekspedīcijas laikā. Rītausmā mēs uzgājām Burkhartu. Es norausu svaigo sntegu no viņa sejas — tā bija rāma un klusa kā aizmigušam. Viņš bija nosalis. Kalna pakājē mēs panācām divus viņa pavadoņus, kas vilka aiz padusēm viņa biedru, pussastingušo Dēvisu, kura dzīvību viņi bija glābuši, riskējot ar savējām.

Pēc divām dienam Srekhorns, īdzīgais milzis, nogāza pār iebrucējiem savu parasto akmensbluķu lavīnu. Mums tas netrāpīja, tomēr no tik liela attāluma tas bija smalki šauts — klints, kas būtu varējusi sagraut katedrāli, aizdārdēja mums garām nepilnu divdesmit jardu attālumā. Pāris dienu vēlāk, kad ielejā zem mums vēl tikai svida rīts, mēs kā apburti nolūkojāmies, kā Junglrau tērpjas savā neaptraipītajā sniega mantijā. Mēs redzējām jaunavīgi sārtu vaigu zem balta plīvura. Es metos iekarot daiļo burvi. No sākuma likās, ka viņa dos jāvārdu, bet, kad es grasījos noplūkt dažus ēdelveisus no viņas apmetņa malas, viņa pēkšņi sakautrējās un paslēpās mākonī. Es darīju visu, kas manos spēkos, bet tuvāk mīļotajai nepiekļuvu. Jo augstāk es kāpu, jo tālāk viņa šķita no manis aizbēgam. Drīz tvaiku un miglas auts, saulstaru ugunīs degdams, pavisam noslēpa viņu mūsu skatieniem, kā uguns un dūmu siena, kas izaug ap viņas jaunavīgo māsu Brunhildi «Valkīras» pēdējā cēlienā. Kāda veca ragana, kuras vienīgais darbs bija kā greizsirdīgai auklei sargāt daiļo meiteni, aizvilināja mūs arvien tālāk un tālāk no mērķa pa vientuļām klinšu smailēm un atvēztiem bezdibeņiem, gataviem aprīt mūs kuru katru mirkli. Drīz gidi mums paziņoja, ka viņi apmaldījušies un mums atliekot vienīgi — jo ātrāk, jo labāk — atgriezties turp, no kurienes esam nākuši. Uzvarētu un sasirgušu ar mīlestību, gidu resnā virve nostiepa mani atkal ielejā. Nav nekāds brīnums, ka es biju noskumis, — tā šogad bija jau otrā reize, kad mani atraidīja jauna dāma. Bet jaunība lieliski prot dziedēt siržu rētas. Ar drusciņu miega un atvēsinātu galvu tās sadzīst it drīz. Gulēt es patiešām dabūju tikai drusciņ, bet galvu, par laimi, nebiju zaudējis. Nākamajā svētdienā — es atceros pat datumu, jo tā iekrita manā dzimšanas dienā, — es aizkūpināju pīpi Monblāna virsotnē, kur, pēc manu gidu stāstiem, vairumam alpīnistu mēle karas pa muti laukā. Kas notika tajā dienā, esmu aprakstījis citur, bet, tā kā mazā grāmatiņa ir jau izpārdota, man jāpastāsta ari te, lai jūs saprastu, ko esmu parāda profesoram Tilo.

Kāpšana Monblānā kā ziemu, tā vasaru salīdzinājumā ar citu kalnu pārvarēšanu ir samērā viegla. Taču tikai

muļķis mēģinās kāpt rudenī, pirms dienas saule un nakts sals paspējuši nostiprināt svaigo sniegu kalna plašajās nogāzēs. Aizstāvēdamies pret iebrucējiem, Alpu karalis nogāž pār viņiem jauna sniega lavīnas, kā Šrekhorns savus lidojošo klinšu lādiņus.

Ap pusdienlaiku es aizkūpināju pīpi kalna virsotnē. Visi ārzemnieki Šamonī viesnīcās pārmaiņus skatījās ar tālskatiem, vērodami trīs mušas, kuras rāpoja pa balto cepuri, kas sedza vecā kalnu karaļa galvu. Kamēr viņi ieturēja maltīti, mēs taustījāmies cauri sniegiem Mon-modī aizsegā, lai drīz atkal parādītos viņu talskatos uz lielā plato. Neviens no mums neruriāja, jo visi labi apzinājāmies, ka pat balss skaņa var iekustināt lavīnu.

Pēkšņi Buasons atskatījās un rādīja ar savu ledus cērti uz melnu švīku, ko milža roka šķita pārvilkusi baltajai nogāzei.

— Wir sind alle verloren— viņš nomurmināja, kad milzīgais sniega lauks pāršķēlās uz pusēm un ar pērkona dārdoņu lejup drāzās lavīna, reibinošā ātrumā raujot mus līdzi pa kalna nogāzi. Es neko vairs nejutu, neko nezināju. Pēkšņi tas pats reflekss, kas Spalancani slavenajā eksperimentā lika vardei ar nogrieztu galvu pastiept kāju uz to vietu, kur iedur ar adatu, — tas pats reflekss lika lielajam, nesamaņā guļošajam dzīvniekam pacelt roku, reaģējot uz asām sāpēm galvā. Neskaidra, tāla apjauta modināja manās smadzenēs pašaizsardzības instinktu, kas mūsu organismā nomirst pēdējais. Ar izmisīgām pūlēm es mēģināju izlauzties no sniega slāņiem, kas bija mani aprakuši. Es ieraudzīju, ka apkārt man dzkksteļaini zila ledus siena, es ieraudzīju virs galvas dienas gaismu iespīdam aizas spraugā, kurā mani bija nogrūdusi lavīna. Atcerēdamies to, es brīnos, ka nejutu nekādu baiļu un ne mazākā mērā nedomāju nedz par pagātni, nedz tagadni, nedz nākotni. Pamazām sāku just, ka neskaidra jausma lēni taustās uz priekšu pa manām sastingušajām smadzenēm, līdz beidzot sasniedz apziņu. Es uzreiz sapratu, ka tas ir mans vecum vecais jājamzirdziņš, mana neremdināmā ziņkārība izdibināt visu, kas vien izdibināms par nāvi. Beidzot man bija palaimējies, nu tikai vajadzēja paturēt skaidru galvu un skatīties viņai taisni sejā, ne aci nepamirkšķinot. Es zināju — viņa ir šeit, man pat likās, ka redzu viņu nākam man klāt savā ledus līķautā. Ko viņa

sacīs, vai bus barga un neko man nepiedos vai ari žēlsirdīgi Jaus man palikt, kur esmu, un nosalstot iegrimt mūžīgā miegā? Lai cik neticami tas liktos, esmu pārliecināts, ka taisni šī mana skaidrā prāta palieka, šī ziņkāre par nāvi toreiz izglāba man dzīvību. Tajā pašā brīdī es jutu, ka man delnā ir ledus cērte, es jutu virvi ap vidukli. Virve! Kur bija abi mani pavadoņi? Es vilku virvi uz savu pusi, cik ātri vien varēju, sekoja spējš rāviens, un no sniega iznira Buasona melnbārdainā seja. Viņš dziļi ierāva elpu, sāka vilkt apjozto virvi un izvilka savu pus-nesamaņā guļošo biedru no sniega kapa.

— Cik ilga laikā var nosalt? — es jautāju.

Buasona žiglās acis apskrēja mūsu cietuma sienas un kā piekaltas apstājās pie šaura ledus tiltiņa, kurš karājās starp aizas stāvajām sienām kā gutisks katedrāles spraislis.

— Ja man būtu ledus cērte un izdotos sasniegt šo tiltiņu, — viņš teica, — tad liekas, es varētu izlauzties laukā.

Es pasniedzu viņam ledus cērti, ko mani pirksti bija sažņauguši gandrīz kataleptiskā grābienā.

— Mierīgi, Dieva dēļ, tikai mierīgi, — viņš atkārtoja, kad, uz maniem pleciem pakāpies, akrobāta veiklībā pārsviedās uz ledus tiltiņu virs mūsu galvām. Ar rokām iekāries slīpajās sienās, viņš sprīdi pa sprīdim cirta ceļu augšup, līdz tika laukā un aiz virves uzvilka arī mani. Ar lielām grūtībām mēs izcēlām arī otru pavadoni, kas vēl bija pa pusei apdullināts. Lavīna bij« nomēzusi apkārtējās ainavas pierastas iezīmes, par visiem mums bija tikai viena cērte, kas varētu pasargāt mūs no iekrišanas kādā citā — svaigās sniega kārtas apslēptā aizā. Tas, ka mēs ap pusnakti uzgājām būdu, pēc Buasona domām, bija vēl lielāks brīnums nekā izkļūšana no aizas. Būda bija gandrīz pavisam zem sniega, mums vajadzēja izlauzt caurumu jumtā, lai tiktu Iekšā. Mēs garšļaukus nogāzāmies uz grīdas. Līdz pēdējam pilienam izdzēru sasmakušo eļļu no mazās eļļas lampiņas, kamēr Buasons, pārgriezis ar nazi manus smagos kalnu zābakus, berzēja ar sniegu manas apsaldētās kājas. Glābšanas grupa no Samonī, visu rītu veltīgi nomeklējusies mūsu līķus lavīnas ceļā, atrada mūs dziļā miegā guļam uz būdas grīdas. Nākamajā dienā mani novietoja ratos ar sienu, aizveda uz Zenēvu un iesēdināja nakts ātrvilcienā Uz Parīzi.

Profesors Tilo mazgāja rokas pirms nākamās operācijas, kad es otrā rīta iekliboju «Hôtel Dieu» operāciju zālē. Kad no manām kājām noņēma visus apsējus, viņš iepleta acis un es tāpat — kājas bija melnas ka nēģerim.

— Sacré Suédois,[96] no kādas elles tu esi izkūlies? — no-dārdināja profesors.

Viņa zilās, laipnās acis raudzījās tik nopietni, ka man kļuva kauns par sevi, Es sacīju, ka esmu bijis atpūtas braucienā uz Sveici, ka tur kalnos man gadījās nelaime, kāda var gadīties katram tūristam, un ka man ļoti žēl.

— Mais c'est lui, — iesaucās kāds asistents, — pour sûr c'est lui![97] — Izvilcis no uzsvārča kabatas «Figaro», viņš sāka balsī lasīt mums priekšā telegrammu no Samonī par kāda ārzemnieka brīnumaino izglābšanos, kad viņu ar abiem pavadoņiem lavīna rāvusi lejā pa Monblāna nogāzi.

— Nom de tonnerre, nom de nom de nom! Fiche-moi la paix, sacré Suédois, qu'est-ce que tu viens laire ici, va-t-en à ï Asile S-te Anne chez les lous![98]

— Atļaujiet man parādīt jums Lapzemes lāča pauri, —-viņš turpināja, pārsiedams nejauko pušumu manā galvvidū. — Trieciens ir bijis tāds, ka būtu varējis pat ziloni apdullināt, bet šim ne plīsuma, pat ne smadzeņu satricinājuma. Kāpēc uzņēmies tik garu ceļu uz Šamonī, kāpēc neuzkāpi tepat Parīzes Dievmātes tornī un nemeties lejā uz skvēra pie mūsu logiem — ja vien tu nokritīsi uz galvas, tev nekas nenotiksi

Man bija liels prieks dzirdēt profesoru lamājamies, tā bija droša zīme, ka viņš ir labā omā. Es gribēju tūlīt braukt uz Viljēra avēniju, bet viņš domāja, ka man uz pāris dienām labak noderēs atsevišķa palāta slimnīcā. Es droši vien biju viņa sliktākais skolnieks, tomēr par ķirurģiju viņš man bija iemācījis pietiekami, lai es noprastu, ka viņš taisās man amputēt kājas. Piecas dienas viņš trīsreiz dienā nāca apskatīt manas kājas, sestajā es jau gulēju uz sava dīvāna Viljēra avēnijā — briesmas bija pāri. Šā vai tā, sods bija bargs, es dabūju nogulēt sešas nedēļas un kjuvu tik nervozs, ka man atlika vienīgi uzrakstīt grāmatu — nebīstieties, tā ir izpārdota. Vēl mēnesi es kluburoju uz kruķiem, un pēc tam viss bija atkal kārtībā.

Es nodrebēju, iedomādamies, kas būtu ar mani noticis, ja es kristu nagos kādam citam no Parīzes slavenākajiem ķirurgiem. Vecais Rišē papiņš «Hôlel Dieu» otrā spārnā noteikti būtu ļāvis man nomirt ar gangrēnu vai asins-saindēšanos, to viņš prata, tāda nāve zēla un plauka viņa viduslaiku cienīgajā klīnikā. Slavenais profesors Peāns, Svētā Luija slimnīcas šaušalīgais miesnieks, tūlīt būtu nocirtis man abas kājas un iemetis asiņainajā roku un kāju stumbeņu kaudzē, kur atradās vēl kāds pusducis olnīcu, dzemdes un dažādi audzēji, kuri krājās uz grīdas viņa operāciju zālē, kas bija asinīm piešķiesta gluži kā lopkautuve. Un tad, pat nenomazgājis manas asinis, viņš ar savām milzeņa rokām burvju mākslinieka veiklībā iecirstu savu nazi nākamajā upurī, kurš nepietiekamas narkozes dēļ būtu tikai pa pusei aizmidzis, kamēr pusducis citu šausmās brēktu uz nestuvēm, gaidot savu kārtu uz spīdzināšanu. Kad asinspirts en masse^99 būtu galā, Peāns noslaucītu nosvīdušo pieri, noberzētu dažus asiņu un strutu traipiņus no baltās vestes un frakas — viņš vienmēr operēja vakartērpā — un, uzsaucis: «Voilà, pour aujourd'hui, Messieurs!»[100] — drāztos no operāciju zāles uz savu grezno lando un pilnos auļos trenktu zirgus uz privātkliniku de lu Sanlé ielā, lai uzšķērstu vēderus kādam pusducim sieviešu, ko šajā Laviletas kautuvē kā bezpalīdzīgu aitu baru bija sadzinusi milzīgā reklāma.

XVIII SALPETRJĒRA

Es reti palaidu garām profesora Šarko slavenās Leçons du Mardi^101 Salpelrjērā, kas tolaik bija veltītas galvenokārt viņa grande hystérie^102 un hipnotismam. Milzīgo klau-sltavu līdz pēdējai vietai pārpildīja visraibākā sabiedrība, tout Paris', — rakstnieki, žurnālisti, izcilākie aktieri un aktrises, elegantākās kurtizānes, visi pilni slimīgas ziņkāres savām acīm redzēt pārsteidzošo hipnozes fenomenu, gandrīz jau aizmirstu kopš Mesmera un Breida laikiem. Tieši kādā no šīm lekcijām es iepazinos ar Giju de Mopasānu, jau tad slavenu ar savu «Boule de suif»[103] un neaizmirstamo «La maison Tellier»[104]. Mums bija garu garās sarunas par hipnozi un visāda veida psihiskiem traucējumiem, viņš nekad nepaguva izvilkt pēdējo mazumiņu, ko es par šiem jautājumiem zināju. Tāpat viņš vēlējās izdibināt visu iespējamo par vājprātību, tieši tolaik viņš vāca materiālu savai drausmīgajai grāmatai «Le Horlà» — precīzai viņa paša traģiskās nākotnes ainai. Reiz viņš pat atbrauca man iīdzi uz Nansī apskatīt profesora Bcrnheima klīniku, kas atvēra man acis uz Salpetrjēras skolas maldiem hipnozes jautājumos. Tad es vēl pāris dienu viesojos pie viņa jahtā. Labi atceros, kā mēs augām naktīm sēdējām viņa Antibu ostā noenkurotās «Belamī» mazaja salonā, runādami par nāvi. Viņš baidījās no Nāves. Viņš atzinās, ka tikai retumis viņu nenomācot domas par nāvi. Viņš gribēja izdibināt visu par dažādām indēm, par to iedarbības ātrumu un relatīvo nesāpīgumu. Sevišķi neatlaidīgi viņš mani iztaujāja par nāvi jūrā. Es sacīju, ka, manuprāt, nāve jūrā bez glābšanas jostas ir samērā viegla, bet ar glābšanas jostu varbūt drausmīgākā no visām. Kā šodien redzu viņa drūmo skatienu sastingstam pie glābšanas jostām uz kabīnes durvīm un iesaucamies, ka rīt pat viņš tas pārsviedīs pār bortu. Es pavaicāju, vai viņš mūsu iecerētajā braucienā uz Korsiku paredzējis nolaist jahtu dibenā? Viņš brīdi klusēja.

— Nē, — Mopasāns beidzot atbildēja, viņš domājot, ja jau mirt, tad viņš gribētu mirt sievietes rokās. Es sacīju, ka tādā tempā, kādu viņš uzņēmis, šī vēlēšanās var piepildīties itin drīz. Tieši tobrīd pamodās Ivonna, miegaini paprasīja glāzi šampanieša un atkal aizmiga, ielikusi galvu viņam klēpī. Ivonna bija baletdejotāja, tikko astoņpadsmit gadus veca, par kāda vieux marcheur^105 izvirtī-giem giāstiom atalgota ar nokļūšanu Grand Opera kulisēs, un tagad bezpalīdzīgi devās pretim pilnīgai bojā ejai uz «Belamī» klāja sava briesmīgā mīļākā klēpi. Es zināju, ka nekāda glābšanas josta viņu vairs neglābs, zināju, ka viņa to nepieņemtu, ja arī es pamestu, ka viņa ar miesu un dvēseli atdevusies šim nesātīgajam tēviņam, kam no viņas nevajadzēja neko citu kā tikai miesu. Jau iepriekš zināju viņas likteni, zināju arī, ka šī nebija pirmā meitene, kas gulēja, ielikusi galvu Mopasānam klēpī. Cits jautājums, cik lielā mērā viņš bija atbildīgs par savu rīcību. Bailes, kas grauza viņa nemierīgās smadzenes dienām un naktīm, jau bija manāmas arī acīs, pietika ar tam vien, lai es redzētu, kas viņu gaida. Zināju, ka viņa paša «Boule de suil» smalkā inde jau sākusi savu iznīcības darbu šajās apbrīnojamās smadzenēs. Vai viņš pats to zināja? Bieži man likās, ka — jā. Viņa «Sur l'Eau»' rokraksts gulēja uz galdiņa starp mums, nupat viņš dažas nodaļas bija man nolasījis, un domāju — tās bija labākās, ko viņš jebkad uzrakstījis. Drudžainā steigā viņš radīja vienu meistardarbu pēc otra, pletnēdams savas saspringtās smadzenes ar šampanieti, ēteri un visāda veida zālēm. Bezgalīgā plūsmā sieviete pēc sievietes — no Senžermēna priekšpilsētas līdz bulvāriem — aktrises, balerīnas, midi-netes, grizetes, visparastākās prostitūtas vēl pasteidzināja šī, «le taureau triste»2, kā viņu bija iesaukuši draugi, — bojā eju. Viņš ārkārtīgi lepojās ar saviem panākumiem pie sievietēm, bieži dodams mājienus par kādām noslēpumainām augstāko aprindu dāmām, ko viņa dzīvoklī Klozela ielā ielaižot uzticamais kalps Fransuā, — tas bija pirmais simptoms, ka lolie des grandeurs’[106] jau sākusies. Bieži viņš mēdza uzskriet pa kāpnēm Vil jēra avēnijā, apsēsties istabas kaktā un mēmi raudzīties uz mani ar to slimīgo stingumu acīs, ko es tik labi pazinu. Tikpat bieži viņš mēdza minūtēm ilgi skatīties uz sevi spogulī virs kamīna tā, kā skatās uz svešinieku. Kādu dienu viņš man stāstīja, ka sēdējis pie rakstāmgalda un spraigi rakstījis savu jauno romānu, kad pēkšņi, ārkārtīgi pārsteigts, ieraudzījis, ka, par spīti viņa kalpa modrajai bardzībai, darbistabā ienāk svešinieks. Tas apsēdies viņam pretim pie rakstāmgalda un sācis diktēt to, ko viņš pats gribējis rakstīt. Viņš jau grasījies zvanīt Fransuā, lai sviež nekauņu laukā, bet ar šausmām ieraudzījis, ka šis svešinieks ir viņš pats.

Pāris dienu vēlāk es stāvēju viņam blakus Grand Opera aiz kulisēm, skatīdamies, kā Ivonnas jaunkundze dejo pas de quatre, slepus uzsmaidot savam mīļākajam, kura liesmainais skatiens neatrāvās no viņas ne mirkli. Mēs ēdām vēlas vakariņas mazajā, elegantajā dzīvoklītī, ko Mopasāns nupat bija viņai noīrējis. Ivonna bija nomazgājusi krāšļus, un es biju satriekts, ieraugot, cik bāla un novārgusi viņa izskatījās — pavisam citāda, nekā pirmo reizi tiekoties uz jahtas. Viņa sacīja, ka pirms dejošanas vienmēr lietojot ēteri, ka nekas tik labi neuzmundrinot, ka visi viņas kolēģi lietojot ēteri, arī pats monsieur le directeur du corps de balletun patiešām — dažus gadus vēlāk es redzēju viņu mirstam no ētera viņa paša Kapri salas vasarnīcā. Mopasāns žēlojās, ka Ivonna kļūstot pārāk vāja un pa naktīm neļaujot viņam gulēt ar savu nepārtraukto klepošanu. Pēc viņa lūguma es nākamajā rītā Ivonnu izmeklēju — vienas plaušas galā bija nopietns iekaisums. Es sacīju Mopasānam, ka viņai vajadzīga pilnīga atpūta, un ieteicu pa ziemu aizsūtīt viņu uz Mentonu. Mopasāns atbildēja, ka ir gatavs darīt viņas labā visu, kas vien iespējams, ka viņam nemaz nepatīk vājas sievietes. Ivonna kategoriski atteicās braukt, sacīdama, ka labāk mirs nekā atstās viņu. Tajā ziemā Ivonna sagādāja man daudz rūpju, bet arī daudz jaunu pacientu. Cita pēc citas viņas biedrenes sāka iegriezties Viljēra avēnijā, lai slepus meklētu padomu, jo pamatoti baidījās, ka Operas štata ārsts noliks viņas darbā uz pusalgu. Kordebaleta aizkulises bija man jauna pasaule, gan it bīstama nepieredzējušam pētniekam, jo — ak vai! — tas nebija tikai Ter-psihoras altaris, uz kura šīs jaunās vestālienes lika savas jaunības vainagus. Par laimi, viņu Terpsihora no mana Olimpa bija padzīta līdz ar pēdējām pusaizmirstām Gluka «Čakonnas» un Mocarta «Menueta» melodijām, tas, kas saglabājās līdz šodienai, manās acīs bija tikai akrobātika, tīra un vienkārša. Citi aizkulišu pētnieki tik viegli vis netika cauri. Es nekad nepārstāju apbrīnot vieglumu, ar kādu šie vecie, sagrabējušie Don Giovannis^2 zaudēja līdzsvaru, noskatīdamies vien puskailajās meitenēs, kas savu līdzsvaru nezaudēja, pat pirkstu galiņos turēdamās.

Ivonnai bija pirmā asiņošana, un slimība kļuva nopietna. Mopasānam, kā jau visiem autoriem, kas raksta

par slimībām un nāvi, nebūt nepatika redzēt to tiešā tuvumā. Ivonna dzēra zivju eļļu pudeli pēc pudeles, lai kļūtu apaļāka, zinādama, ka viņas draugam nepatīk vājas sievietes. Tas viss bija veltīgi, drīz no viņas daiļās jaunības nepalika pāri nekas — vienīgi brīnišķīgās acis, kas spulgoja no drudža un ētera. Mopasāna maks viņai bija vienmēr vaļā, bet rokas drīz vien slēdzās ap citas dejotājas augumu. Ivonna iesvieda sāncensei acīs sērskābes pudeli, bet, par laimi, tikpat kā netrāpīja. Pateicoties Mopasāna varenajai ietekmei un manam atzinumam, ka viņai atlicis dzīvot vairs tikai kādus pāris mēnešus, Ivonn 1 tika cauri ar diviem mēnešiem ieslodzījuma. Iznākusi no cietuma, viņa atteicās atgriezties savā dzīvoklī, par spīti visiem Mopasāna lūgumiem. Viņa pazuda milzu pilsētas nezināmībā, tāpat kā nāvei nolemts dzīvnieks paslēpjas, lai nomirtu. Pavisam nejauši es uzgāju viņu Svētā Lācar.» slimnīcā — visu Parīzes kritušo un pamesto sieviešu Via Crucis^1 galā. Es teicu, ka došu ziņu Mopasānam un esmu pārliecināts, ka viņš tūlīt atnāks. To pašu pēcpusdienu es aizgāju pie Mopasāna, laiku zaudēt nevarēja, jo bija redzams, ka viņa dzīvos vairs tikai dažas dienas. Uzticamais Fransuā kā Cerbers stāvēja savā parastajā postenī, sargādams saimnieku no jebkura iebrucēja. Velti izlūdzos mani ielaist, pavēle bija stingra — nekādu apmeklētāju nekādā gadījumā nelaist iekšā — atkal tas pats vecais stāsts par kādu noslēpumainu dāmu. Steigā uz-skribelēju zīmīti, ko Fransuā solījās tūlīt nodot, — tā bija vienīgā iespēja paziņot viņa saimniekam par Ivonnas veselības stāvokli. Es tā arī nekad neuzzināju, vai viņš ir to saņēmis, ceru, ka ne, kas ir gluži iespējams, jo Fransuā vienmēr centās pasargāt savu mīļoto saimnieku no sarežģījumiem ar sievietēm. Kad es nākamajā dienā ierados Svētā Lācara slimnīcā, Ivonna bija mirusi. Mūķene-kopēja stāstīja, ka Ivonna visu rīta cēlienu pavadījusi, krāsodamās un kārtodama matus, no kādas vecas prostitūtas blakusgultā pat aizņēmusies sarkanu zīda šallīti, pēdējo bijušās greznības palieku, lai apsegtu savus izģindušos plecus. Viņa teikusi mūķenei, ka gaidot savu munsicur, nepacietīgi gaidījusi visu dienu, bet viņš neatnācis. No rīta viņa atrasta gultā beigta, viņa līdz pēdējam pilienam izdzērusi savu hlorāla pudeli.

Divus mēnešus vēlāk es redzēju Giju de Mopasānu

Pasi slavenā trako nama Maison Blanche dārzā. Viņš gāja, atbalstījies uz sava uzticamā Fransuā rokas, ar Milē Sējēja vēzienu sviezdams puķu dobē sīkus akmentiņus.

— Skaties, skaties, — viņš sauca, — pavasarī tie visi uzdīgs par maziem mopasāniņiem, ja tikai būs lielus.

* * *

Jau gadiem ilgi brīvo laiku biju veltījis hipnotisma pētīšanai, tāpēc manās acīs šīs Salpetrjēras izrādes tout Paris publikas priekšā nebija nekas cits kā muļķīgs farss, bezcerīgs patiesības un blēdības mudžeklis. Viena otra no hipnotizējamām patiešām bija īsta lunatiķe, kas nomoda precīzi izpildīja miegā saņemtos norādījumus — posthip-notiskā suģestija. Daudzas no viņām bija krāpnieces, kuras it labi zināja, ko no viņām gaida, un ar sajūsmu izrādīja savus trikus publikai, apbrīnojamā histē-riķu viltībā maldinādamas gan ārstus, gan auditoriju. Viņas vienmēr bija gatavas piquer une attaque^1, lai nodemonstrētu Šarko klasisko grande hystérie ar arc-en-ciel^2 un visu pārējo, vai arī trīs viņa slavenās hipnotisma stadijas: letarģiju, katalepsiju un lunātismu, kuras bija atklājis pats skolotājs un kuras gandrīz nekur citur nebija pazīstamas kā vien Salpetrjērā. Dažas jūsmīgi oda amonjaka pudeli, ja iestāstīja, ka tas ir rožūdens, citas varēja apēst ogles gabalu, ja viņām iegalvoja, ka tā ir šokolāde. Cita atkal, ja viņai teica, ka viņa ir suns, četre-niski skraidīja pa grīdu un mežonīgi rēja, vicināja rokas, it kā lidot gribēdama, kad bija pārvērsta balodī, vai, šausmās brēkdama, pacēla brunčus, kad viņai pie kājām nometa cimdu, iedvešot, ka tā ir čūska. Cita nēsāja uz rokām cilindru, šūpoja to un maigi skūpstīja, kad viņai bija iedvests, ka tas ir viņas bērns. Gan ārsti, gan studenti hipnotizēja viņas pa labi un pa kreisi, desmitiem reižu dienā, un daudzas no šīm nelaimīgajām meitenēm pavadīja savas dienas kā transā, ar visādu absurdu iedvesmju apdullinātām smadzenēm, neapzinādamās, ko dara, un nespēdamas atbildēt par savu rīcību; viņu dienām agrāk vai vēlāk bija lemts beigties kadā salle des aģitēsja ne trako namā. Tomēr, paļājot šīs otrdienu parādes kā nezinātniskās un Salpetrjēras necienīgas, nebūtu godīgi noliegt, ka palātās tika veikts nopietns darbs, lai izpētītu daudzas vēi arvien mīklainas hipnotisma parādības. Ar klīnikas vadītāja atļauju es pats toreiz izdarīju dažus interesantus posthipnotiskās iedvesmas un telepātijas eksperimentus ar kādu no šīm meitenēm, gandrīz vai visjūtīgāko būtni, ko man gadījies redzēt.

Jau toreiz man bija nopietnas šaubas par Šarko teorijām, ko bez iebildumiem pieņēma viņa apžilbinātie skolnieki un publika, šo paļāvību var izskaidrot vienīgi kā sava veida suģestiju en masse. No Nansi, kur apmeklēju profesora Bernheima klīniku, es biju atgriezies kā slepens, bet noteikts tā sauktās Nansī skolas piekritējs, un šī skola bija opozīcijā Sarko mācībai. Pieminēt Nansī skolu Salpetrjērā tolaik jau bija gandrīz vai Ičse-nui-jestē^107. Sarko uznāca niknuma lēkme, jau profesora Bernheima vārdu vien dzirdot. «Cazette des Hopiteaux» bija publicējusi manu rakstiņu, ko es uzrakstīju pēdējā Nansī klīnikas apciemojuma iespaidā, un kāds no viņa asistentiem, kurš mani no sirds ienīda, parādīja to Skolotājam. Vairākas dienas Sarko šķita ignorējam manu klātbūtni vispār. Pēc kāda laika «Figaro» parādījās nikns «Igno-tus» raksts — tā parakstījās kāds no izcilākajiem Parīzes žurnālistiem, nosaucot šīs publiskās hipnotisma demonstrācijas par bīstamiem, smieklīgiem un lielā Salpetrjēras maestro necienīgiem kumēdiņiem bez kādas zinātniskas vērtības. Es biju klāt, kad rīta apgaitas laikā šo rakstu kāds parādīja Sarko, un biju pārsteigts, redzot viņa vētraino sašutumu par nieka avīžu raksteli, — man likās, ka viņš nu gan varēja atļauties to galīgi ignorēt. Starp viņa mācekļiem gruzdēja nenovīdība, liela daļ i tās krita pār manu galvu. Kas palaida šo apmelojumu, es nezinu, bet, sev par šausmām, drīz padzirdēju baumas, ka «Ignotus» visiznīcinošākos faktus ieguvis no manis. Sarko man par to neteica ne vārda, bet kopš tās dienas viņa parasti sirsnīgā izturēšanās pret mani bija mainījusies. Tad nāca sitiens, viens no smagākajiem, kādus savā mūžā esmu saņēmis. Liktenis izlika man lamatas, un es savā parastajā nebēdnībā iekāpu taisni iekšā.

Kādu svētdienu, jau nākdams laukā no slimnīcas, es ieraudzīju divus vecus lauciniekus, kas sēdēja uz soliņa zem platānām slimnīcas pagalmā. Viņi smaržoja pēc druvām, pēc dārza, tīrumiem, kūts, un mana sirds veldzējās, viņus uzlūkojot. Apvaicājos, no kurienes viņi atbraukuši un ko te dara. Vecais vīrs ar garo zilo blūzi pacēla roku pie beretes, bet večiņa ar jauko balto aubīti, sirsnīgi uzsmaidīdama, pateicās man par laipnību. Viņi sacīja, ka šorīt atbraukuši no savām mājām Normandijā apciemot meitu, kas jau vairāk nekā divus gadus esot virtuves strādniece Salpetrjērā. Tas esot ļoti labs darbs, meitu te iekārtojusi kāda viņu ciema mūķene, kura tagad esot pavāra palīdze 6llmnīcas virtuvē. Bet fermā patlaban milzums darba, viņiem nu jau esot trīs govis un sešas cūkas, viņi atbraukuši, lai vestu savu meitu mājās, kā nekā stipra un vesela meiča, bet viņi paši jau kļuvuši par veciem, lai vieni tiktu galā ar saimniecību. Viņi tā noguruši pec garās nakts vilcienā, ka viņiem vajadzējis apsēsties te uz soliņa un bridi atpūsties. Vai es nebūtu tik. laipns un neparādītu viņiem, kur tā virtuve ir. Es atbildēju, ka jniet cauri trim pagalmiem un pa bezgalīgiem gaiteņiem un ka labāk es pats viņus uz turieni aizvedīšu un palīdzēšu sameklēt viņu meitu. Dievs vien zina cik strādnieču bija šajā milzu virtuvē, kur gatavoja ēdienu gandrīz trīstūkstoš mutēm. Mēs devāmies uz virtuves ēku, un vecā sieva visu ceļu man stāstīja par savu ābeļu dārzu, kartupeļu ražu, cūkām, govīm un lielisko sieru, ko viņa pati sienot. Viņa izvilka no groza mazu fromage de crème', kas gan bija gatavots Zenevjēvai, bet es darītu viņai prieku, ja to pieņemtu. Es ieskatījos zemnieces sejā, kad viņa sniedza man sieru.

— Cik gadu Zenevjēvai?

— Jau divdesmit.

— Vai viņa nav gaišmataina un ļoti skaista?

— Tēvs runā, ka viņa izskatoties taisni kā es, — vecā māmuļa vientiesīgi atbildēja.

Vecais vīrs piekrītot pamāja ar galvu.

— Jūs droši zināt, ka viņa strādā virtuvē? — es jautāju, neviļus notrīsēdams un vēlreiz uzmanīgi ielūkodamies māmuļas sejā.

Atbildes vietā vecais vīrs parakņājās savas blūzes milzīgajā kabatā un izvilka Zenevjēvas pēdējo vēstuli.

Ne velti gadiem ilgi biju dedzīgi pētījis kaligrāfiju, no pirmā acu uzmetiena pazinu šo dīvaini izlocīto un naivo, bet ļoti glīto rokrakstu, kas manis paša uzraudzībā bija pakāpeniski izveidojies daudzos jo daudzos automātiskās rakstīšanas eksperimentos.

— Uz šo pusi, — es sacīju, vezdams viņus uz Svētās Agneses zāli — grandes hystériques^1 palātu.

Zenevjēva, zīda zeķēs ieautās kājas šūpodama, sēdēja uz gara galda palātas vidū, klēpī viņai bija «Le Rire» numurs ar viņas pašas portretu uz vāka. Blakus viņai sēdēja Lizete, arī viena no pirmajām zvaigznēm šajā kompānijā. Zenevjēvas koķeti uzsukātos matus rotā ja ai la zīda lente, ap kaklu vijās mākslīgu pērļu virkne, b ilā seja nosārtinata, lūpas krāsotas. Pēc skata viņa līdzinājās drīzāk sparīgai midinetei, kas uzcirtusies pastaigai pa bulvāriem, nekā slimnīcas iemītniecei. Zenevjēva bija otrdienu teatralo uzvedumu primadonna, visu lutināta un lolota, ārkārtīgi apmierināta ar sevi un savu apkārtni. Abi vecie laucinieki izbrīnā blenza uz meitu. Zenevjēva paskatījās uz viņiem pārspīlētā vienaldzībā un sākumā it kā nepazina viņus. Pēkšņi viņas seja sāka raustīties, ar spalgu brēcienu viņa nostiepās garšļaukus uz grīdas, mocīdamās briesmīgās konvulsijās, un viņai tūlīt sekoja Lizete klasiskajā arc-en-ciel lēkmē. Pakļaujoties atdarināšanas likumam, vēl divām histēriķēm uznāca tā pīti lēkme gultā, viena konvulsīvi smējās, otra izplūda asaras. Abus vecīšus, mēmus no šausmām, žigli izbīdīja laukā palātas mūķenes. Es panācu viņus uz kāpnēm m novedu lejā pie soliņa zem platānām. Viņi bija tā pārbiedēti, ka nespēja pat raudāt. Nebija viegli izskaidrot situāciju šiem nabaga lauciniekiem. Kā viņu meita no virtuves aizkļuvusi histēriķu palātā, nezināju es pats. Es runāju ar viņiem, cik saudzīgi vien spēdams, sacīju, ka viņu meita drīz būs atkal vesela. Vecā māmuļa sāka raudāt, tēva mazajās, mirkšķīgajās acīs parādījās ļauns spīdums. Es skubināju viņus braukt atpakaļ uz laukiem, solīju, ka viņu meitu sūtīs atkal mājās, cik ātri vien iespējams. Tēvs gribēja vest viņu projām tūlīt, bet māte pievienojās man, sacīdama, ka prātīgāk atstāt Zenevjēvu tur, kur viņa ir, kamēr viņai nekļūs labak, meitene noliek) histēriķu, (Fi.) teikti esot drošās rokās. Vēlreiz nosolīdamies, cik ātri vien iespējams nokārtot visas nepieciešamās formalitātes ar profesoru un slimnīcas direktoru, lai Zenevjēvu kopējas pavadībā nosūta mājās, es ar lielām grūtībām iedabūju viņus ormanī, aizvedu uz Orleānas staciju un paspēju iesēdināt nākamajā vilcienā. Domas par abiem vecajiem zemniekiem neļāva man gulēt visu nakti. Kā lai izpildu savu solījumu? Es pārāki labi zināju, ka no visiem cilvēkiem, kas varētu runāt par viņu meitu ar Šarko, biju visnepiemērotākais. Tikpat labi es zināju, ka viņa nekad nebūs ar mieru pamest Salpetrjēru mn labprātīgi atgriezties savā vecajā, trūcīgajā mājā. Es redzēju tikai vienu izeju — apspiest šo viņas gribu un iedvest tas vietā savu. Es labi zināju, ka Zenevjēva lieliski pakļaujas hipnozei. Gan citi, gan es pats tiku trenējis viņu izpildīt posthipnoliskas suģestijas, uz kurām viņa atsaucās tikpat neapturami kā akmens krīt uz zemi, pie tam gandrīz ar astronomisku precizitāti un amnēziju, tas ir, pilnīgu neatcerēšanos nomodā, kas viņai likts darīt miegā. Es griezos pie klīnikas šefa, lai atjauj man turpināt ar Zenevjēvu eksperimentus telepātijā, kas tieši tolaik bija nākusi modē. Viņš pats dzīvi interesējās par šo parādību, atjāva man ik pēcpusdienā vienu stundu netraucēti strādāt savā kabinetā un novēlēja labas sekmes. Es biju viņam samelojies. Jau pirmajā dienā es 2e-nevjēvai dzijā hipnozē iedvesu, ka nākamo otrdien viņai jāpaliek gultā, nevis jaiet uz auditoriju, ka dzīve Sal-petrjērā viņai pretīga un ka viņa vēias atgriezties pie saviem vecākiem. Veselu nedēju es ik dienas atkārtoju šo domu bez redzamiem rezultātiem. Pēc nedējas viņa nepiedalījās otrdienas publiskajā izrādē, un viņas prombūtne bija stipri jūtama. Dzļrdēju, ka viņa esot saaukstējusies un palikusi gultā. Pāris dienu vēlāk es uzgāju viņu ar vilcienu sarakstu rokās, tikko mani ieraudzījusi, viņa žigli noslēpa to kabatā ■— droša zīme, ka varu paļauties uz viņas amnēziju. Drīz pēc tam es viņai liku nākamo ceturtdien — tā bija viņas izejamā diena — aiziet uz Bon Marché nopirkt sev jaunu cepuri. Es redzēju, kā viņa otrā rītā ar lepnumu rādīja to Lizetei. Vēl pēc divām dienām viņai bija pavēlēts atstāt Svētās Agneses zāli divpadsmitos, kad mūķenes ir aizņemtas ar pusdienu sadalīšanu, izlavīties cauri vārtsarga mājiņai, kamēr viņš ēd pusdienas, ielēkt ormanī un braukt taisni uz Viljēra avēniju. Atgriezies mājās uz pieņemšanu, es atradu viņu sēžam savā uzgaidāmajā telpā. Es jautāju, kas noticis, viņa izskatījās ļoti apjukusi un nomurmināja, ka gribējusi redzēt manus^fcmus un pērtiķi, par ko es esot viņai stāstījis. Rozālija pacienāja viņu ēdamistabā ar tasi kafijas un iesēdināja ormanī, lai brauc atpakaļ uz slimnīcu.

— C'est une belle lille, — teica Rozālija, paceldama pirkstu pie deniņiem, — mais je crois qu'elle a une aruignee dans le plaiond. Elle m a dit qu elle ne savait pas du tout pourquoi elle était venue ici.[108]

Šī sagatavošanas eksperimenta panākumi pamudināja mani ar manu parasto impulsivitāti nekavējoties novest aizsākto līdz galam. Zenevjēvai tika pavēlēts pēc divām dienām ar to pašu piesardzību un tajā pašā stundā braukt uz Viljēra avēniju. Tas iekrita pirmdien, es biju ielūdzis Norstromu uz lenču, man gribējās, lai neparedzētu sarežģījumu gadījumā te būtu kāds liecinieks. Kad es atklāju viņam savu nodomu, viņš mani brīdināja, cik nopietnas sekas var but manai rīcībai, vienalga, vai plāns izdosies vai neizdosies, bez tam viņš bija pārliecināts, ka Zenevjēva neatbrauks.

— Bet ja au viņa par to kādam izpļāpā, — teica Nor-stroms.

— Viņa nevar izpļāpāt to, kas pašai nav zināms, viņa nezina, ka brauks uz Viljēra avēniju, tikko pukstenis nositīs divpadsmit.

— Bet vai no viņas to nevar uzzināt hipnotiskā miegā? — viņš neatlaidās.

— Ir tikai viens vienīgs cilvēks, kas varč»u to no viņas izvilkt, — Šarko pats. Bet, tā kā viņš maz interesējas par Zenevjēvu ārpus savam otrdienu lekcijām, šo iespēju es izslēdzu.

Es teicu, ka ir par vēlu diskutēt, būdams pārliecināts, ka viņa ir jau laukā no slimnīcas un nepaies ne pusstunda, kad viņa būs klāt.

Grīdas pulkstenis priekšnamā vēstīja, ka ir jau bez ceturkšņa viens, man likās, ka tas pārāk steidzas, pirmo reizi tā dobjā balss grieza man ausīs.

— Labāk būtu metis pie malas šo blēņošanos ar hipnotismu, — teica Norstroms, aizkūpinādams savu resno cigāru, — tu esi to pārāk ieņēmis galvā — un galu galā ari pats kļūsi traks, ja tāds jau neesi. Es neticu hipnotismam, esmu mēģinājis hipnotizēt vairākus cilvēkus, bet neizdevās.

— Es pats pārstātu ticēt hipnotismam, ja tev būtu izdevies, — es nikni atcirtu.

Pie ārdurvīm zvanīja. Es metos pie durvīm pats. Tā bija mis Andersena, kopēja, kurai biju licis iorasties vienos, lai vestu Zenevjēvu uz mājām. Viņai vajadzēja ar vakara ātrvilcienu aizvest uz Normandiju Zenevjēvu un manu vēstuli ciema mācītājam ar paskaidrojumu un lūgumu par katru cenu nepieļaut 2.enevjēvas atgriešanos Parīzē.

Es atkal nosēdos pie ēdamgalda un satracināts pīpēju cigareti pēc cigaretes.

— Un ko saka kopēja par visu šo lietu? — jautāja Norstroms.

— Viņa nesaka neko, viņa ir angliete. Viņa mani labi pazīst un pilnībā paļaujas uz manu spriedumu.

— Kaut es tā varētu, — norūca Norstroms, lielus dūmu mutuļus izpūzdams.

Kromvela laiku pulkstenis uz kamīna malas nosita pusdivi, ar baismīgu precizitāti tam pievienojās kāds pusducis senu pulksteņu no visām istabām.

— Pagalam, — flegmatiski teica Norstroms, — un jo labāk mums abiem, ellīgi priecājos, ka neesmu iepīts šai jezgā.

Es neaizvēru acis visu nakti, šoreiz tā bija Zenevjēva, nevis abi vecie zemnieki, kas neļāva man aizmigt. Tik ilgi mani bija lutinājusi laime, ka mani nervi izrādijās slikti pielāgoti neveiksmei. Kas bija noticis?

Es jutos slims un savārdzis, kad nakamajā rītā ierados Salpetrjēras auditorijā. Šarko jau lasīja savu otrdienas lekciju par hipnotismu, Zenevjēvas parastajā vietā uz paaugstinājuma nebija. Es izlavījos no zāles un devos uz Šalle des Gardes. Kāds no asistentiem man pastāstīja, ka vakar viņš aizsaukts no brokastīm uz Svētās Agneses palātu, kur Zenevjēva mocījusies katalepsi-jas lēkmē, brīžiem raustīdamās tik briesmīgos krampjos, kādus viņš redzējis pirmo reizi mūžā. Pirms pusstundas kāda no mūķenēm satikusi meiteni ārpus slimnīcas, kad viņa kāpusi ormani. Viņa izskatījusies tik uzbudināta, ka mūķene gan ar lielām grūtībām atvilkusi viņu uz vārtsarga būdiņu, bet augšā pa kāpnēm uz Salle Ste Agnès viņu vajadzējis nest nešūs. Visu nakti viņa izmisīgi cīnījusies kā meža zvērs, kas pūlas izlauzties no būra, vajadzējis uzvilkt viņai trako kreklu. Tagad viņa dabūjusi pamatīgu broma devu un ar aukstu kompresi uz galvas ieslēgta atsevišķā istabā. Neviens nesaprotot, no kā radusies šī spējā pārmaiņa. Pats Šarko atnācis pie viņas un ar lielām grūtībām iemidzinājis. Mūs pārtrauca klīnikas vadītājs, viņš sacīja, ka esot mani meklējis pa visu slimnīcu, Šarko gribot ar mani runāt, viņam vajagot aizvest mani uz Šarko kabinetu, tiklīdz lekcija auditorijā būšot beigusies. Viņš neteica man ne vārda, kamēr mēs gājām cauri laboratorijām. Viņš pieklauvēja pie durvīm, un es iegāju tik labi pazīstamajā Skolotāja svētnīcā pēdējo reizi mūžā. farko, kā parasts, sēdēja pie galda, noliecies pār mikroskopu. Viņš pacēla galvu un nošķīla par mani savu acu briesmīgos zibeņus. Runādams ļoti lēni, balsij niknumā drebot, viņš teica, ka es esot mēģinājis ievilināt savā mājā slimnīcas iemītnieci, jaunu meiteni, a déséquilibrée^1, kas pa pusei pat neapzinās, ko dara. Viņa pati atzinusies, ka vienreiz jau bijusi manā mājā, manu velnišķīgo plānu — izmantot viņas neapzināšanos — izjaukusi tikai nejaušība. Tas esot kriminālnoziegums, viņam vajadzētu nodot mani policijai, bet, lai. neaptraipītu mūsu profesijas godu un sarkano lentīti manā pogcaurumā, viņš vienīgi padzīšot mani no slimnīcas un negribot vairs ne acīs redzēt.

Es jutos kā zibens ķerts, mēle bija pielipusi pie aukslējām, nevarēju dabūt ne vārda pār lūpām. Pēkšņi es sapratu šī riebīgā apvainojuma īsto jēgu un bailes mani pameta. Sašutis atbildēju, ka nevis es, bet viņš un viņa sekotāji iedzinuši postā šo meiteni, kas atnākusi uz slimnīcu kā spēcīga un veselīga lauku meiča, bet aizies no tās kā lunātiķe, ja viņa te vēl kādu laiku paliks. Es tikai izmantoju vienīgo iespējamo līdzekli, lai atdotu meiteni viņas sirmajiem vecākiem. Man neizdevās viņu glābt, un es nožēloju, ka neizdevās.

— Assez, monsieur!2 — viņš iebrēcās.

Viņš griezās pie klīnikas vadītāja un lika pavadīt mani līdz vārtsarga mājiņai un viņa vārdā piesacīt, lai mani nekad vairs neielaiž slimnīcā, piebilzdams, ja nepietikšot ar viņa autoritāti vien, lai slēgtu man ceļu uz klīniku, viņš griezīšoties pie valsts varas orgāniem. Viņš piecēlās no krēsla un savā lēnajā, smagajā solī izgāja no istabas.

XIX HIPNOTISMS

Slavenās izrādes Salpetrjēras auditorijā, kuru dēj es kritu negodā, jau sen katrs nopietns hipnotisko parādību pētnieks bija atzinis par tukšu laika nosišanu. Šarko hipnotisma teorijas, ko viņš ar savas autoritātes spēku bija uzspiedis veselai ārstu paaudzei, sen jau atmestas, tomēr vairāk nekā divdesmit gadus tās aizkavēja šīs parādības patiesā rakstura izpēti. Izrādījās, ka gandrīz visas Sarko teorijas par hipnotismu bija maldīgas. Hipnotisms nav, kā viņš apgalvoja, mākslīgi izraisīta neiroze, kas panākama tikai histēriskiem, jūtelīgiem, garā vājiem un nelīdzsvarotiem cilvēkiem. Patiesībā ir taisni otrādi: histēriski cilvēki parasti nav tik viegli hipnotizējami kā līdzsvaroti un garīgi veseli cilvēki. Gudru, valdonīgu, stipras gribas cilvēku hipnotizēt ir daudz vieglāk nekā trulo, paviršo, pamuļķo. Lielum lielā daļa idiotu un lunātiķu vispār nepakļaujas hipnotiskai ietekmēšanai. Cilvēkus, kuri apgalvo, ka netic hipnotismam un smejas par jums, apgalvodami, ka viņus nav iespējams hipnotizēt, parasti visvieglāk iemidzināt. Visi bērni ir viegli hipnotizējami. Hipnotiskais miegs nav panākams tikai ar mehāniskiem līdzekļiem. Spīdīgas stikla lodes, no putnuķērājiem aizgūti grozāmie spoguļi, magnēti, stinga skatīšanās hipnotizējamā acīs, klasiski atveidotās, mesmeriskās roku kustības, ko lika lietā Salpetrjērā un Saritē, ir tīrās blēņas. ^

Hipnotisma ārstnieciskā nozīme terapijā un ķirurģijā nav nenozīmīga, kā to apgalvoja Sarko. Gluži otrādi — tā var būt milzīga, ja to lieto kompetenti, godīgi ārsti ar skaidrām galvām un izcilām tehniskām zināšanām. To neapstrīdami pierāda tūkstošiem labi izpētītu gadījumu. Par sevi varu teikt, ka nekad neesmu bijis tā sauktais hipnotizētājs, bet vienīgi nervu ārsts, kas bijis spiests lietot šo ieroci, kad pārējie līdzekli neiedarbojās, un bieži esmu panācis apbrīnojamus rezultātus ar šo galīgi pārprasto ārstniecības metodi. Dažāda veida psihiskas kaites — alkoholismu, morfinismu, kokaīnismu, nimfomāniju gandrīz vienmēr var ārslēt ar šo metodi. Visgrūtāk ir ar seksuālām ačgārnībām. Daudzos gadījumos, ja ne lielāko tiesu tās nevar pat nosaukt par slimību, bet par dabiskā dzimuminstinkta novirzi attiecīgiem indivīdiem, un enerģiska iejaukšanās bieži nodara vairāk ļauna nekā laba.

Hipnotiskās anestēzijas svētīgo palīdzību ķirurģiskās operācijās un dzemdībās tagad atzinuši visi. Vēl pārsteidzošāka ir šīs metodes svētīgā palīdzība vissāpīgākajā no operācijām, kas gandrīz vienmēr jāpacieš bez anestēzijas, — nāvē. Jau ar to vien, ko man bija ļauts izdarīt daudzo pagājušā karā mirstošo kareivju labā, pietiek, lai es pateiktos Dievam, ka viņš licis manā rokā šo vareno ieroci. Tūkstoš deviņi simti piecpadsmitā gada rudenī es pavadīju divas neaizmirstamas dienas un naktis starp vairākiem simtiem mirstošu kareivju, kuri, cieši kopā saspiedušies, asinīm piemirkušos šineļos gulēja uz grīdas kādā franču ciema baznīcā. Mums nebija ne morfija, ne hloroforma, ne arī citu anestēzijas līdzekļu, lai atvieglotu viņu mokas un saīsinātu agoniju. Daudzi no viņiem mira manu acu priekšā, neapjauzdami un neapzinādamies neko, bieži vien ar smaidu uz lūpām, — es turēju roku viņiem uz pieres, un mani lēnām atkārtotie cerību un mierinājuma vārdi skanēja viņiem ausīs, kamēr acīs izgaisa nāves bailes un plaksti pamazām aizvērās.

Kas tas bija par noslēpumainu spēku, kas likās izstarojam no manas rokas? No kurienes tas nāca? Vai tā bija slēpta zemapziņas strāva vai galu galā noslēpumainais «odīliskais spēks», veco mesmeristu magnētiskais fluīds? Protams, modernā zinātne ir atmetusi magnētisko fluīdu un aizstājusi to ar jaunām vairāk vai mazāk atjautīgām teorijām. Es pazinu tās visas, līdz šim neviena mani nav apmierinājusi. Tikai suģestija vien, šis patlaban vispārpieņemto hipnotisma teoriju stūrakmens, nespēj izskaidrot tā pārsteidzošas parādības. Bez tam vārds «suģestija» Nansī skolas pārstāvju izpratnē tikai vārda pēc atšķiras no tagad izsmietā Mesmera «odīliskā spēka». Pieņemsim, kā mums liek, ka brīnumu neizdara hipnotizētājs, bet paša hipnotizējamā zemapziņas spēki. Bet kā mums tad izskaidrot viena hipnotizētāja panākumus un otra neveiksmi? Kāpēc viena hipnotizētāja suģestija atbalsojas kā pavēle hipnotizējamā cilvēka apziņas dzīles, lai iedaibinātu apslēptos spēkus, kamēr tādu pašu otra cilvēka suģestiju hipnotizējamais uztver ar apziņu un nekādas iedarbības nav? Man gribētos to zināt vairāk nekā jebkuram citam, jo kopš bērnu dienām jau esmu jutis, ka man ši spēka, lai kā to nosauktu, dots ļoti daudz. Vairums manu pacientu, jauni un veci, vīrieši un sievietes, arī likās to agri vai vēlu pamanām un bieži man uz to aizrādīja. Mani darbabiedri slimnīcu palātās visi to zināja. Pats Šarko arī zināja un bieži to izmantoja. Profesors Vuazēns, slavenais Svētās Annas patversmes psihiatrs, bieži sauca mani talkā izmisīgajos mēģinājumos hipnotizēt kādu no saviem ārprātīgajiem. Parasti mēs strādājām stundām ilgi ar šiem nabaga ārprātīgajiem, kas trako kreklos kauca un plosījās no niknuma, nespēdami neko citu kā spļaut mums sejās, un to viņi darīja it bieži. Mūsu pūliņu iznākums visbiežāk bija negatīvs, bet dažos smagos gadījumos man izdevās nomierināt vienu otru no viņiem, kad pašam profesoram neveicās, kaut arī viņš bija apbrīnojami pacietīgs. Tāpat to zināja visi Zooloģiskā dārza un Pezona zvērnīcas kopēji. Mans parastais triks bija iemidzināt čūskas, ķirzakas, bruņurupučus, papagaiļus, pūces, lāčus un milzu kaķus letarģiskā miegā, līdzīgā Sarko pirmajai hipnozes stadijai, un bieži man pat izdevās izraisīt dziļu miegu. Liekas, jau stāstīju, kā es pārgriezu augoni un izņēmu no ķepas skabargu Leonijai. Pezona zvērnīcas varenajai lauvu mātei? To var izskaidrot vienīgi kā lokālu anestēziju vieglas hipnozes iespaidā. Pērtiķus, lai gan viņi ir ļoti nemierīgi, iemidzināt var pavisam viegli, jo viņiem augstu attīstīts saprāts un jūtīga nervu sistēma. Čūsku savaldīšana neapšaubāmi ir hipnotisks fenomens. Man pašam Kārnākās templī izdevās novest kobru katalep-tiskā stāvoklī. Man ir aizdomas, ka ari savvaļas ziloņu pieradināšanā neiztiek bez hipnozes palīdzības. Reiz noklausījos, kā ziloņu dzinējs stundām ilgi runājās ar kādu ietiepušos Zooloģiskā dārza ziloni. Tas jau izklausījās pilnīgi pēc hipnotiskas suģestijas. Vairums putnu ir viegli hipnotizējami, katram zināms, cik ātri to var izdarīt ar vistām. Jebkurā saskarē ar dzīvniekiem — kā mežonīgiem, tā piejaucētiem — lēni atkālrtotu vārdu vienmuļās skaņas nomierinošo iespaidu var apliecināt katrs novērotājs, gandrīz liekas, ka dzīvnieks saprot viņam sacītos vārdus, — ak, ko gan cs neatdotu par spēju saprast, ko viņi saka man! Ir taču skaidrs, ka par garīgu suģestiju šeit nevar būt ne runas. Te iedarbojas cits spēks, un es veltīgi pūlos izdibināt atkal un atkal, kas tas ir par spēku.

Starp maniem pacientiem, kurus es uzticēju Norstro-mam, kamēr pats braucu uz Zviedriju, bija kāda dāma morliniste, gandrīz jau izārstētā ar hipnozi. Nobažījies, ka ārstēšanu nepārtrauc, es liku Norstromam piedalīties pēdējā seansā. Viņš sacīja, ka hipnotizēt esot pavisam viegli, un ari pacientei viņš šķita patīkam. Kad atgriezos Parīzē, viņa bija atkal vecā paraduma varā, mans kolēģis nebija spējis viņu hipnotizēt. Es mēģināju izdibināt neveiksmes cēloni, viņa sacīja, ka pati nesaprotot, viņai esot loti žēl, viņa tā centusies un Norstroms arī, un Norstroms esot tik jauks.

Sarko reiz atsūtīja pie manis kādu jaunu ārzemju diplomātu, kam bija smaga seksuāla inversija. Ne profesors Krafts-Ebings, slavenais Vines speciālists, ne Sarko pats nebija spējis hipnotizēt šo cilvēku. Ari viņš pats ļoti gribēja izārstēties, dzivoja pastāvīgās bailēs no šantāžas un bija izmisis par abu slavenību neveiksmi. Viņš teicās būt pārliecināts, ka ši ir viņa vienīgā iespēja, un droši licēja, ka viss nokārtotos, ja izdotos viņu iemidzināt.

— Jūs jau esat aizmidzis, — es sacīju, tik tikko ar pirkstu galiem pieskāries viņa pierei, bez kādiem roku vēzieniem, stingas acīs skatīšanās, bez suģestijas. Sie vārdi nebija ne lāgā pārlidojuši pār manām lūpām, kad viņa plaksti, viegli nodrebot, aizvērās, nepagāja ne minūte, kad viņš jau bija iegrimis dziļā hipnotiskā miegā. Sākums solīja daudz, pēc mēneša viņš atgriezās savā zemē, pilns paļāvības nākotnei, viņš cerēja daudz vairāk nekā es. Viņš sacīja, ka taisoties bildināt kādu jaunu dāmu, ko nesen bija iemīļojis, karsti vēlējās apprecēties, gribēja bērnus. Tad es zaudēju viņu no redzesloka. Pēc gada nejauši uzzināju, ka viņš izdarījis pašnāvību. Ja šis cilvēks būtu griezies pie manis dažus gadus vēlāk, kad biju dziļāk iepazinies ar seksuālām inversijām, es nekad nebūtu ķēries pie bezcerīgiem pūliņiem viņu izārstēt.

Ārpus Salpetrjēras sienām man tikpat kā nemaz negadījās sastapties ar Sarko slavenajām trim hipnozes stadijām, ko viņš tik spoži demonstrēja savās otrdienu lekcijās. Tās visas bija viņa paša izgudrotas, viņa histēriskajām izmēģinājuma personām iedvestas un viņa mācekļiem meistara varenās suģestijas uztieptas. Varu apgalvot to pašu arī par viņa īpašo jājamzirdziņu — viņa grande hystérie, kas toreiz zēla un plauka visā Salpetrjērā, pārņemot palātu pēc palātas, bet tagad gandrīz jau izzudusi. Tas, ka viņš visus savus hipnozes eksperimentus izdarīja ar histēriķiem, arī ir vienīgais izskaidrojums viņa nespējai izprast šīs parādības īsto dabu. Ja pareizs ir Salpetr-jēras skolas apgalvojums, ka tikai histēriskas personas var pakļaut hipnozei, tad tas nozīmē, ka vismaz astoņdesmit pieci procenti no visas cilvēces sirgst ar histēriju.

Tomēr vienā ziņā viņam nenoliedzami bija taisnība, lai ko teiktu Nansī skola, Forels, Molls un vēl daudzi citi. Eksperimenti ar hipnotismu var būt bīstami gan mēģinājuma objektiem, gan skatītājiem. Pēc manām domām, hipnotisko parādību publiskas demonstrācijas vajadzētu aizliegt ar likumu. Nervu un gara slimību speciālisti vairs nevar iztikt bez hipnozes tāpat kā ķirurgi bez hloroforma un ētera. Pietiek tikai atcerēties tos tūkstošus un tūkstošus bezcerīgi slimo pagājušā kara laikā, kad kontūzijas un traumatiskas neirozes, kā par brīnumu, izārstēja ar šo metodi. Ārstējot ar hipnozi, pa lielākajai daļai nemaz nav nepieciešams miegs un apziņas izslēgšanās. Hipnotizētājs, kas labi pārvalda komplicēto tehniku un kaut ko saprot no psiholoģijas — abi šie priekšnoteikumi nepieciešami, lai gūtu panākumus, — parasti sasniedz ievērojamus, bieži pat pārsteidzošus rezultātus tā sauktajā à l'état de veille^1 suģestijā. Nansī skola apgalvo, ka hipnotiskais miegs un dabiskais miegs ir identiski. Tā tas nav. Kamēr mēs īsti nezinām, kas ir hipnotiskais miegs, un neesam to dziļāk izdibinājuši, būtu labāk to neizraisīt mūsu pacientiem, ja vien tas nav absolūti nepieciešams. Teiktajam tomēr atļaujiet piebilst, ka lielākā daļa no apsūdzībām, kas vērstas pret hipnotismu, ir visai pārspīlētas. Es pagaidām nezinu nevienu kaut cik ticami pierādītu noziegumu, kas būtu izdarīts, paklausot pēchipnozes suģestijai.

Tāpat neesmu redzējis, ka vīrietis vai sieviete hipnozē izpildītu tādu pavēli, ko skaidrā apziņā atteiktos izpildīt. Apgalvoju arī, ja kāds šantāžists liktu sievietei dziļā hipnozē atdoties viņam un sieviete to darītu, tas nozīmētu, ka viņa šādai iestāstīšanai tikpat viegli pakļautos arī nomodā. Nekādas aklas paklausības nav. Hipnotizējamais visu laiku gluži labi apzinās, kas notiek, ko viņš grib darīt un ko negrib. Kamilla, Nansī profesora Lježē slavenā lunātiķe, kas nejutīga un vienaldzīga ļāva izdurt cauri rokai adatu vai ielikt plaukstā kvēlojošu ogli, nosarktu un acumirklī pamostos, ja profesors izliktos, ka taisās sajaukt viņas apģērbu. Tā ir tikai viena no mulsinošajām pretrunām, kas labi pazīstamas katram hipnotisko parādību pētītājam un visgrūtāk saprotama nespeciālistam. Lai panikas cēlēji nepalaiž garām neievērotu šo faktu, ka nevienu cilvēku nevar hipnotizēt pret viņa gribu. Un, protams, visa pļāpāšana par cilvēkiem, kuri, pašiem to negribot un nezinot, hipnotizēti no attāluma, ir tikai blēņas. Tāpat kā blēņas ir psihoanalīze.

XX BEZMIEGS

Norstroms ar savu parasto, mīļo iejūtību bija ielūdzis mani uz vakariņām liktenīgās dienas vakarā. Tās bija drūmas vakariņas, es sāpīgi pārdzīvoju pazemojošo sakāvi, Norstroms sēdēja un kasīja galvu, kur līdz rītdienai sadabūt trīs tūkstošus franku, ko viņš bija parādā namsaimniekam. Norstroms kategoriski atteicās piekrist manam neveiksmes izskaidrojumam — it kā nelaimēšanās un pavisam neparedzēta nejaušība izjaukusi manus rūpīgi apsvērtos plānus. Pēc Norstroma domām, manas neveiksmes diagnoze bija šāda: donkihotiska vieglprātība un neizmērojama pašpārliecinātība. Es sacīju, ka piekristu viņa diagnozei, ja šodien pat Fortūna, mana mīļotā dieviete, nebūtu devusi zīmi, ka viņa ļoti nožēlo savu novēršanos un ņem mani atkal savas labvēlības paspārnē. Kamēr es tā runāju, brīnums lika manām acīm no galdā uzliktās medoka pudeles pārslīdēt uz Norstroma rokām.

— Tu esi kādreiz nodarbojies ar masāžu? — es strupi jautaju.

Par atbildi Norstroms atpleta savas krietnās milža plaukstas un ar lepnumu parādīja man īkšķu spilventiņus apelsīnu lielumā. Viņš neapšaubāmi runāja patiesību, sacīdams, ka savā laikā vēl Zviedrijā izdarījis Joti daudz masāžu.

Es liku viesmīlim atnest pudeli Veuve Clicquot, labāko, kāds vien viņiem ir, un pacēlu glāzi par manu šīsdienas sakāvi un viņa rītdienas uzvaru.

— Liekas, tu pirmīt man teici, ka tev nav naudas, — sacīja Norstroms, noskatīdamies uz šampanieša pudeli.

— Tas nekas, — es iesmējos, — nupat man iešāvās prātā spoža ideja, kas vērta simt pudeļu Veuve Clicquot, izdzer vēl vienu glāzi, kamēr es to apsveru.

Norstroms vienmēr mēdza sacīt, ka man esot divējas dažādas smadzenes, kas pamīšus darbojoties manā galvā, vienas — labi attīstītas muļķa smadzenes un otras — neattīstītas, ģēnija. Viņš izbrīnā iepleta acis, kad es teicu, ka rīt starp diviem un trim es ieradīšos pie viņa uz pieņemšanu Pigala ielā, lai visu paskaidrotu. Viņš sacīja, ka tas esot vispiemērotākais bridis, lai mierīgi parunātos. Es varot būt drošs, ka sastapšot viņu vienu. Roku rokā mēs pametām «Café de la Régence». Norstroms — vēl arvien prātodams, kurās no manām abējām smadzenēm spožā ideja radusies, es — trauksmīgā pacilājumā, gandrīz jau aizmirsis, ka šorīt mani padzina no Salpetrjēras.

Nākamajā dienā tieši divos iegāju profesora Guno de Misī greznajā pieņemšanas telpā Cirka ielā, šis slavenais Orleānu ģimenes ārsts, kas pavadīja to arī trimdā, tagad bija viens no Parīzes medicīnas lielākajām slavenībām. Profesors, kurš vienmēr bija izturējies pret mani ļoti sirsnīgi, jautāja, kā varētu man palīdzēt. Es atbildēju, ka pagājušo nedēļu, kad ierados te, viņš parādīja man godu, iepazīstinādams ar monseigneur le Duc d'Aumale, kurš tobrīd kliboja laukā, smagi balstīdamies uz spieķa un sava sulaiņa rokas. Profesors pats man bija -stāstījis, ka hercogs mokās ar išiasu un ceļgali viņam nelokās, ka viņš gandrīz nevar paiet un ka viņš veltīgi griezies pie visiem Parīzes izcilākajiem ķirurgiem. Sacīju, ka esmu uzdrošinājies šodien atnākt, lai pateiktu profesoram, ka hercogu var izārstēt ar masāžu, ja vien es dziļi nemaldos. Kāds mans tautietis, izcils specialists išiasa un masāžas jautājumos, patlaban ir Parīzē, es atļaujos ieteikt, lai viņu uzaicina izmeklēt hercogu. Guno de Misi, kas, tāpat ka daudzi tā laika franču ārsti, gandrīz neko nezināja par masāžu, tūlīt tam piekrita. Tā kā hercogs nākamajā dienā taisījās braukt uz savu château de Chantilly, profesors izkārtoja, lai es ar savu slaveno tautieti šodien pat ierastos viņa savrupnamā Senžermēna priekšpilsētā. Pēcpusdienā mēs ar Norstromu bijām k !<it, tur mūs sagaidīja profesors Guno de Misī. Norstromu biju brīdinājis darīt visu, kas viņa spēkos, lai izskatītos pēc slavena išiasu speciālista, un, dieva dēļ, nesākt veselu lekciju par šo kaiti. īsa izmeklēšana parādīja mums abiem, ka masāža un pasīvas kustības īsti piemērotas šādai kaitei. Nākamajā dienā hercogs aizbrauca uz château de Chantilly Norstroma pavadībā. Pēc divām dienām es lasīju «Figaro», ka pasaulslavenais zviedru speciālists doktors Norstroms uzaicināts uz Santijī ārstēt hercogu d'Omalu. Monsinjors redzēts staigājam savas pils parkā bez citu palīdzības, tā esot brīnumaina izveseļošanās. Doktors Norstroms ārstējot arī hercogu de Monpansjē, kas gadiem ilgi mocījies ar ģikti, bet tag >1 strauji atlabstot.

Tad nāca karta princesei Matildei, viņai drīz sekoja dons Pedro no Brazīlijas, pāris krievu lielkņazu, kāda Austrijas erchercogiene un infante Eulālija no Spānijas.

Savam draugam Norstromam, kas pēc atgriešanās no Santijī akli man klausīja, līdz turpmākajam rīkojum. m atjāvu pieņemt vienīgi augstdzimušus pacientus. Es p:r-liecināju viņu, ka tā ir pareiza taktika, kas balstās uz tīriem psiholoģijas faktiem. Pēc diviem mēnešiem Norstroms atkal dzīvoja savos elegantajos apartamentos Hosmaņa bulvārī, viņa pieņemšanas telpas bija bāztin piebāztas ar pacientiem no visām zemēm, galvenokārt ar amerikāņiem. Rudenī iznāca ārsta Gustava Norstroma «Manuel de Massage Suédois»', Paris, Librairie Hachette, drudžainā steigā sagrābstīta no dažādiem zviedru avotiei s, tai pašā laikā Ņujorkā parādījās amerikāņu izdevums. Ziemas sākumā Norstromu aicināja uz Ņūportu ārstēt vet o misteru Vanderbiltu, honorāru lai nosakot Norstroms pats. Norstroms bija dziļi izmisis, kad es aizliedzu viņam braukt, un pēc mēneša vecais multimiljonārs pats ieradās Eiropā, lai ieņemtu vietu pārējo Norstroma pacientu vidū — tā bija dzīva, milzu burtiem pāri visai Amerikai

rakstīta reklāma. Norstroms rāvās no rīta lidz vakaram, spaidīdams pacientus ar saviem milzīgajiem īkšķiem, kuru spilventiņi jau sāka iegūt nelielu meloņu apmērus. Drīz viņš pat atteicās no sestdienu vakariem Skandināvu klubā, kur mēdza aulekšot pa deju zāli ar visām dāmām pēc kārtas, lai glābtu savas aknas. Viņš apgalvoja, ka aknām nekas neesot labāks par izdejošanos un izsvīšanu.

Es biju tik laimīgs par Norstroma panākumiem, ka uz kādu laiku gandrīz aizmirsu pat£ savu nelaimi. Ak vai, drīz tā atgriezās pie manis visā savā drausmīgumā — no sākuma sapņos, tad arī nomodā. Bieži, laizdamies miegā, es aizvērtiem plakstiem redzēju apkaunojošo traģēdijas beigu cēlienu, pirms aizvērās priekškars pār manu nākotni. Es redzēju tumsā uzliesmojam Šarko drausmīgās acis, redzēju sevi divu viņa asistentu pavadībā kā noziedznieku starp diviem policistiem pēdējo reizi izejam no Salpetrjēras. Es redzēju pats savu muļķību, es sapratu, cik bezgala pareiza ir Norstroma diagnoze — «don-kihotiska vieglprātība un neizmērojama pašpārliecinātība». Atkal un atkal donkihots!

Drīz es pārslāju gulēt pavisam, sākās gara bezmiega lēkme, tik briesmīga, ka es gandrīz sajuku prātā. Bezmiegs nenogalina cilvēku, ja cilvēks nenogalinās pats, — bezmiegs ir visbiežākais pašnāvību iemesls. Bet tas nogalina viņa joie de vivre^109, izsūc viņa spēkus, kā vampīrs izzīž asinis no viņa smadzenēm un sirds. Tas liek viņam visu nakti atcerēties to, ko viņš gribētu aizmirst svētīgā miegā. Tas liek viņam dienā aizmirst to, ko viņš gribētu atcerēties. Atmiņa krīt pāri bortam, drīz tai pakaļ citu pēc citas aizskalo draudzību, mīlu, pienākuma apziņu, pat žēlumu. Tikai nomāktība paliek uz bojā ejai lemtā kuģa un stūrē to uz pilnīgas iznīcības klinti. Voltēram bija taisnība, kad viņš miegu pielīdzināja cerībai.

Es nesajuku prātā, es neizdarīju pašnāvību. Es vilkos tālāk un strādāju kā nu varēdams — nevērīgs, vienaldzīgs pret visu, kas notika ar mani un kas notika ar maniem pacientiem. Bīstieties ārsta, kas mokās ar bez-miegul Mani pacienti sāka žēloties, ka esmu rupjš un neiecietīgs pret viņiem, daudzi mani pameta, daudzi tomēr turējās pie manis — un jo ļaunāk viņiem. Tikai tad, kad

viņiem jau tuvojās Nāve, es it kā pamodos no sastinguma, jo mana spraigā interese par Nāvi saglabājās vēl tad, kad biju zaudējis jebkuru interesi par dzīvi. Es vēl vienmēr spēju vērot savas drūmās kolēģes tuvošanos ar tādu pašu modrību, ar kādu, students būdams, mēdzu to vērot Svētās Klāras slimnīcas palātās, par spīti galīgajai bezcerībai, tomēr vēl cerēdams, ka spēšu izdibināt viņas baismīgo noslēpumu. Es varēju augu nakti pavadīt pie mirēja, ko biju atstājis novārtā tad, kad vēl spēju viņu glābt. Man sacīja, cik labs es esot, palikdams pie slimnieka visu nakti, kad citi ārsti iet projām. Bet man taču bija vienalga — vai sēdēt krēslā pie kāda gultas vai bez miega gulēt pašam savā.

Par laimi, mana aizvien pieaugošā neuzticība pret zālēm un narkotiskiem līdzekļiem glāba mani no galīga sabrukuma: es tikpat kā nekad nelietoju neskaitāmās miega zāles, ko ik dienas izrakstīju citiem. Rozālija šai ziņā bija mana padomdevēja, es padevīgi dzēru vienu zāļu novārījumu pēc otra, ko pēc franču modes sagatavoja viņa pati no saviem neizsmeļamiem brīnumzālīšu krājumiem. Rozālija ļoti uztraucās par mani. Es pat uzzināju, ka bieži viņa pati uz savu galvu sūtījusi projām manus pacientus, kad viņai licies, ka izskatos pārak noguris. Gribēju gan sadusmoties, bet man vairs nebija spēka ar viņu rāties.

Norstroms arī bija ļoti nobažījies par mani. Mūsu pozīcijas bija mainījušās, viņš kāpa augšā pa slidenajām panākumu kāpnēm, es slīdēju lejā. Tas lika viņam būt vēl sirsnīgākam pret mani, es vienmēr apbrīnoju viņa pacietību. Viņš bieži nāca uz Viljēra avēniju dalīties manās vientuļajās pusdienās. Es nekad neēdu pusdienas ārpus mājas, nekad nelūdzu kādu pusdienās, nekad negāju sabiedrībā, kur agrāk biju paradis tik bieži apgrozīties. Tagad man likās, ka tā ir veltīga laika nosišana, es ilgojos, kaut paliktu viens pats un varētu gulēt.

Norstroms gribēja, lai braucu uz Kapri kādus pāris mēnešus labi atpūsties, viņš bija pārliecināts, ka pēc tam es atgriezīšos savā darbā spirgts un vesels. Es atbildēju — ja tagad aizbraukšu, tad nemūžam vairs neatgriezīšos Parīzē, jo man arvien vairāk un vairāk riebjas lielpilsētu nedabiskā dzīve. Es negribēju vairs ilgāk vadīt savu mūžu šajā slimību un sabrukuma atmosfērā. Es gribēju aizbraukt uz visiem laikiem. Es negribēju vairs ilgāk būt modes ārsts, jo vairāk man bija pacientu, jo smagāk jutu savas važas. Man ir daudz citu svarīgāku interešu dzīvē nekā dakterēt bagatus amerikāņus un stulbus, nervozus sievišķus. Kāda jēga Norstroma runām par manu «spožo iespēju» pamešanu? Viņš it labi zināja, ka neesmu lietaskoks, no kura taisa pirmās šķiras dakterus. Tāpat viņš labi zināja, ka es neprotu ne naudu pelnīt, ne krāt. Turklāt es negribu naudu, es nezinātu, ko ar to iesākt, man bail no naudas, tā man riebjas. Es gribu dzīvot vienkāršu dzīvi starp vienkāršiem, nesamaitātiem cilvēkiem. Ja viņi neprot lasīt un rakstīt, jo labāk. Viss, ko man vajag, ir istaba ar kaļķiem balsinātu sienu, cieta gulta, dēļu galds, pāris krēslu un klavieres. Putnu čalas aiz vaļējā loga un jūras šalkoņa tālumā. Visu to, kas man patiešām vajadzīgs, var iegādāties ar ļoti maz naudas. Es justos labi vispieticīgākajā apkārtnē, ja vien tur nebūtu nekā neglīta.

Norstroma acis lēni slīdēja apkārt istabai — no primi-tivistu gleznām uz zeltīta pamata līdz florenciešu piecpadsmitā gadsimta madonnai pār prie-dieu\ no flāmu gobelēna virs durvīm uz dzirkstīgām Kafailo vāzēm, no trausliem venēciešu kausiem bufetē uz persiešu paklāju zem kājām.

— Šo te, jādomā, tu nopirki Don Marchč, — teica Nors-troms, ļaunprātīgi noskatīdamies uz seno Buhāras paklāju zem galda.

— Ar prieku es to atdotu tev par vienu vienīgu nakti veselīga miera. Ņem šo unikālo Urbino vāzi ar paša maestro Džordžo uzrakstu, ja spēsi mani sasmīdināt. Es negribu vairs visas šīs grabažas, tās man neko nenozīmē, tas man līdz kaklam. Beidz ņirgt, es zinu, ko runāju, un taisos to pierādīt.

— Zini, ko es darīju, kad pēdējo reizi biju Londonā izmeklēt to dāmu, kas slimoja ar angina pectoris ? Tajā dienā es izpētīju vēl vienu daudz smagāku slimību — šoreiz vīrietim. Šis vīrs biju es vai, pareizāk, mans dubultnieks, mans Doppelgänger, kā to nosaucis Heine.

«Paklau, draugs,» es sacīju savam Doppelgänger, kad mēs roku rokā iznācām no Svētā Džeimsa kluba, «es gribu pamatīgi izpētīt, kas tev tur iekšā ir. Saņemies, un paiesimies tā lēnītēm pa Ņūbonda ielu no Pikadilli līdz Oksfordas ielai. Un tagad klausies uzmanīgi, ko es tev teikšu: uzliec savas stiprākās acenes un kārtīgi apskati katra veikala logus, nopēti krietni katru lietu, ko tur ieraudzīsi. Šī ir lieliska iespēja tev, kas tik ļoti mīl skaistas mantas, mēs esam nonākuši pie Londonas greznākajiem veikaliem. Viss, ko vien var nopirkt par naudu, bus izlikts tavu acu priekšā, atliek tikai izstiept roku. Visu, ko vien tu vēlētos iegūt, tev pasniegs, tev tikai jāpasaka: es to gribu. Bet ar vienu noteikumu — ko tu izvēlēsies, tam jāpaliek tavā lietošanā un tev pašam par prieku, tu nedrīkstēsi to aizdot projām.»

Mēs pagriezāmies ap Pikadilli stūri, eksperiments sakās. Es uzmanīgi ar acs kaktiņu vēroju savu Doppelgänger, kad mēs lēni gājām pa Bonda ielu, lūkodamies katrā skatlogā. Brīdi viņš pastāvēja pie Engjū mākslas priekšmetu veikala, cieši skatīdamies senlaicīgā madonna uz zelta fona, un teica, ka tā esot ļoti jauka glezna no Sjē-nas skolas agrīnā perioda, varbūt paša Simones di Mar-tino darbs. Viņš pasviedās uz skatloga pusi, it kā gribētu pakampt seno gleznu, tad grūtsirdīgi papurināja galvu, sabāza rokas kabatās un gāja tālāk. Viņš sajūsminājās par smalku Kromvela laiku pulksteni pie Hanta un Roskela, bet, plecus paraustīdams, sacīja, ka viņam vienalga, cik kuro reizi , ir pulkstenis, laiku viņš it labi varot noteikt pēc saules. Pie Espri skatloga, kur bija izvietotas visdažādākās sudraba, zelta un dārgakmeņu greznum-lietiņas un rotas, viņš apgalvoja, ka viņam tās esot līdz kaklam, un teica ka sadauzīšot logu un visu, kas aiz tā, lai nebūtu jāskatās uz šīm nolādētajām grabažām. Kad mēs gājām gar viņa karaliskās augstības Velsas prinča drēbnieka logu, viņš sacīja, ka, viņaprāt, vecas drēbes esot ērtākas par jaunām. Mums tā pa ielu ejot, viņš kļuva vienaldzīgāks un vienaldzīgāks, un likās — viņam labāk patīk apstāties un apglaudīt katru no daudzajiem suņiem, kas tipināja pa ietvi aiz saviem saimniekiem, nekā pētīt skatlogus. Kad mēs galu galā sasniedzām Oksfordas ielu, vienā rokā viņam bija ābols, otrā kreimeņu pušķis. Viņš sacīja, ka nevēlas neko no Bonda ielā redzētā, varbūt vienīgo mazo Aberdīnas terjeru, kas bija sēdējis ārā pie Espri veikala un pacietīgi gaidījis savu saimnieku. Viņš iekoda ābolā, teica, ka tas esot garšīgs, un maigi nolūkojās kreimeņu pušķītī, sacīdams, ka tas viņam atgādinot veco māju Zviedrijā. Viņš izteica cerību, ka es esot beidzis savu eksperimentu, un jautaja, ko es esot izdibinājis par viņa kaiti — vai viņam galvā kada vaina?

Es atbildēju: «Nē, sirdi.»

Viņš teica, ka es esot ļoti gudrs ārsts, arī viņam pašam vienmēr licies, ka tā esot sirds. Viņš lūdza neizpaust ārsta noslēpumu un neizstāstīt to viņa draugiem, lai labāk nezinot to, kas uz viņiem neattiecas.

Nākamajā rītā mēs atgriezāmies Parīzē. Brauciens pāri Lamanšam no Duvras uz Kalē šķita viņu iepriecējam, viņš sacīja, ka mīlot jūru. Pēc tam viņš tikpat kā nav izgājis no mājām Viljēra avēnijā, nemierīgi staigādams no vienas istabas otrā, it kā ne mirkli nevarētu nosēdēt mierā. Viņš vienmēr slaistās pa manu uzgaidāmo telpu, lauzdamies priekšā bagātajiem amerikāņiem, lai paprasītu man kādu tonizētāju, viņš esot tik ļoti noguris. Pārējo dienas daļu viņš brauka man līdzi no vienas vietas uz otru, abi ar suni pacietigi gaidīdami ekipāžā, kamēr es apmeklēju pacientus. Pie pusdienu galda viņš sēž man pretim tajā pašā krēsla, kura patlaban sēdi tu, blenž uz mani pārgurušām acīm, žēlojas, ka viņam neesot ēstgribas un ka viss, ko viņš vēloties, esot stipras miega zāles. Pa naktīm viņš nak, noliecas par manu pagalvi un lūdzas, lai es, Dieva dēļ, vedu viņu projām, gaužas, ka ilgāk nevar te vairs izturēt, citādi...

— Es ari vairs nevaru, — Norstroms mani nikni pārtrauca, — debesu vārdā, beidz melst šis sasodītās blēņas par savu Doppelgänger, mentāla vivisekcija ir bīstama rotaļa cilvēkam, kas nevar gulēt. Ja tu vēl kādu laiciņu tadā garā turpināsi, jūs abi ar savu Doppelgänger nokļūsit Svētās Annas patversmē. Man pietiek. Ja gribi izpostīt savu karjeru, ja tev nevajag vairs ne reputācijas, ne naudas, ja tev labāk par šiem greznajiem apartamentiem Viljēra avēnijā patīk balsinātas sienas Kapri būdā, brauc, lai ko tas maksātu, jo ātrāk, jo labāk, uz savu mīļoto salu un esi laimīgs, nevis paliec te un jūc prātā! Un savam Doppelgänger apliecini manu cieņu un pasaki, ka viņš ir blēdis. Varu saderēt, uz ko vien vēlies, ka drīz viņš atkal uzraks kādu Buharas paklāju, ko novietot zem tava dēļu galda, kādu Sjēnas madonnu un flāmu gobelēnu, ko pakārt pie tavas balsinātās sienas, kādu piecpadsmitā gadsimta Gubio šķīvi, no kā tev ēst makaronus, un senu venēciešu biķeri, no kā tev dzert savu Capri biarico!

XXI SVĒTA ANTONIO BRĪNUMS

SanC Anlonio bija izdarījis kārtējo brīnumu. Es dzīvoju Anakapri, mazā contadino^110 mājiņā, izbalsinātā un tīrā, ar saulainu vīteņaugu aleju aiz atvērtā loga, ar draudzīgiem, vienkāršiem cilvēkiem ap mani. Vecā Vēstuļu Marija, skaistā Margarita, Anarella un Džokonda bija sajūsmā, ka esmu atkal atgriezies pie viņām. Dona Dionisio \īns Capri bianco bija labāks nekā jebkad, un arvien skaidrāk es apjautu, ka tikpat labs ir arī mācītāja Capri rosso. No saules lēkta līdz rietam es vaiga sviedros strādāju agrākajā maestro Vinoenco dārzā, atrakdams lodžijas smago arku pamatus pie manas nākamās mājas. Maestro Nikola un viņa trīs dēli raka līdz ar mani, kāds pusducis meiteņu ar smaidīgām acīm un līganiem gurniem nesa prom zemi milzīgos grozos uz galvas. Jarda dziļumā mēs uzgājām romiešu mūrus, cietus kā granīts, opus reti-culatum^111, ar dejojošām nimfām un bakhantēm uz Pom-pejas sarkana fona. Lejāk parādījās mozaīkas grīda ar nero anlico vīnogulāju lapu apmalojumu un salauzīts, brīnišķīgs palombina bruģējums, kas tagad ir lielās lodžijas centrā. Rievotā cipollino* kolonna, kas tagad balsta mazo lodžiju pagalmā, gulēja šķērsām pār bruģējumu, turpat, kur bija nogāzusies pirms divtūkstoš gadiem, kritienā sašķiezdama lielu pariešu marmora vāzi, tās rokturis ar lauvas galvu tagad rotā manu galdu. — Roba di Timbe-rio, — teica maestro Nikola, paceldams uz pusēm pāršķeltu Augusta galvu: to jūs šodien varat aplūkot lodžijā.

Kad makaroni mācītāja dona Antonio virtuvē bija gatavi, baznīcas zvani noskandināja mezzogiorno\ mēs visi sēdāmies pie krietnām pusdienām ap milzīgām insalala di pomidoro, mincstrone vai macaronr' bļodām, lai drīz atkal ķertos pie darba un strādātu līdz saules rietam. Kad lejā Kapri zvani nodziedāja Ave Maria, mani darba biedri pārkrustījās un aizgāja ar — Buon riposo, Eccel-icnza, buona notte signorino^112. Viņu novēlējumu sadzir-

dēja Sant' Antonio, viņš izdarīja vēl vienu brīnumu — es nogulēju visu nakti tādā miegā, kādā nebiju gulējis gadiem. Es piecēlos līdz ar sauli, noskrēju lejā pie bākas uz rīta peldi un biju atpakaļ dārzā, kad citi atgriezās pie darba pēc agrās rīta mesas.

Neviens no maniem darbabiedriem neprata ne rakstīt, ne lasīt, neviens nebija strādājis pie citādām būvēm kā šie zemnieku namiņi, kas visi gandrīz vienādi. Bet maestro Nikolo prata celt arku, kā to bija pratuši viņa tēvs un vectēvs no neminamām paaudzēm, kuru skolotāji bija romieši. Mani celtnieki jau bija apjautuši, ka šī māja atšķirsies no visām citām agrāk redzētajām, un dega ziņkārē — neviens pagaidām nezināja, kāda tā izskatīsies, arī es pats ne. Sākumam mums bija tikai ar ogli zīmēts manis paša aptuvens uzmetums uz baltās dārza sienas, zīmēt es nekad neesmu pratis, tāpēc tas izskatījās pēc bērna kricelējuma.

— Sī ir mana māja, — es skaidroju, — ar lielām romiešu kolonnām, kas balstīs istabu velves, un ar mazām gotiskām kolonnām visos logos. Šī ir lodžija ar savām stiprajām arkām, ar laiku mēs izlemsim, cik arku te būs. Te būs vīnstīgu aleja ar vairāk nekā simt kolonnām lidz pašai kapelai, nelauziet galvu par lielceļu, kas tagad iet pāri manai alejai, tas ies apkārt. Šeit, ar skatu uz Caslello Barbarossa, būs otra lodžija, pagaidām vēl īsti nezinu, kāda tā izskatīsies, bet esmu drošs, ka vajadzīgā brīdī būšu izdomājis. Šis te būs mazs pagalmiņš viscaur no balta marmora, sava veida ātrijs ar vēsu strūklaku vidū un Romas imperatoru krūšutēliem sienu nišās. Šo te dārza sētu aiz mājas mēs nojauksim un izbūvēsim krusta eju, līdzīgu Laterāna krusta ejai Romā. Te būs plaša terase, kur visas jūsu meitenes pa vasaras vakariem varēs dejot tarantellu. Klinti dārza augšgalā mēs saspridzināsim un tās vietā uzbūvēsim grieķu teātri, no visām pusēm atvērtu saulei un vējam. Šī ciprešu gatve vedīs uz kapelu, ko mēs, protams, atjaunosim pa īstam, ar lūgšanu soliem un krāsaina stikla logiem, tur es taisos iekārtot bibliotēku. Šī ir vīto, gotisko kolonnu rinda apkārt kapelai, un šeit ar skatu uz Neapoles līci mēs uzsliesim milzīgu Ēģiptes sfinksu no sarkana granīta, vēl vecāku par pašu Tibēriju. Šī ir īstā vieta sfinksai. Patlaban vēl nezinu, kur to dabUšu, bet nāks laiks — nāks padoms.

Visi bija sajūsmā un iedegās dabūt māju gatavu uzreiz. Maestro Nikola gribēja zināt, kur ņemt ūdeni strūkl akai.

Protams, no debesīm, no kurienes plūda visi salas ūdeņi. Es biju nolēmis nopirkt Barbarosas kalnu un iebūvēt tur milzu cisternu lietus ūdeņiem, lai apgādātu visu ciemu, kam tik loti vajadzēja ūdens, tā vismaz es varētu atalgot viņu sirsnīgo palīdzību. Kad ar spieķi vilku smiltīs mazās krusta ejas aprises, redzēju to tieši tādu, kāda tā ir tagad, — graciozas arkades ielokotu pa-galmiņu ar cipresēm un dejojošu ļaunu vidū. Kad mēs atradām māla vāzi, pilnu ar romiešu monētām, visi bija ārkārtīgi uzbudināti — jau divus gadu tūkstošus ikviens zemnieks esot meklējis il lesoro di TimberioTikai krietni vēlāk, tīrīdams šīs monētas, es atradu starp tām vienu zelta, spožu, it ka vakar kaltu, patiešām lleur de coin, ar visskaistāko vecā imperatora attēlu, kādu jebkad biju redzējis. Turpat blakus mēs atradām divus bronzas pakavus no jātnieka statujas, viens man ir vēl tagad, otru pēc desmit gadiem nozaga kāds tūrists.

Dārzā bija tūkstošiem pulētu marmora plākšņu dažādās krāsās — alricano, pavonazzetlo, giallo anlico, vcrdc antico, cipollino, alubastro^113, no tām tagad veidota lielās lodžijas, kapelas un dažu terašu grīda. Sasists brīnumskaistas formas ahāta kauss, vairākas gan saplīsušas, gan veselas grieķu vāzes, neskaitāmi Romas agrīnā perioda skulptūru fragmenti, ieskaitot, pēc maestro Nikolas vārdiem, la gamba di Timberio^114, desmitiem grieķu un romiešu uzrakstu, mums rokot, parādījās dienas gaismā. Kad stādījām cipreses gar mazo aleju uz kapelu, mēs atradām kapenes ar cilvēka skeletu, kam mutē bija grieķu monēta, viņa kauli vēl arvien guļ turpat, kur mes tos atradām, bet galvaskauss stāv uz mana rakstāmgalda.

Lielās lodžijas plašās arkādes strauji izauga no zemes, cita pēc citas uzslējās pret debesīm simt baltās kolonnas vīteņalejai. Tas, kas reiz bija maestro Vinčenco nams ar namdara darbnīcu, tika pamazām pārveidots un paplašināts, lai kjūtu par manu nākamo māju. Kā tas varēja notikt, nekad neesmu spējis saprast, to nav sapratis arī neviens cits, kas zina tagadējās Sanmikelas vēsturi. No arhitektūras nekā nejēdzu ne es, ne mani palīgi, neviens rakstit vai lasītpratējs nebija jaucies mūsu darbā, nevienam arhitektam netika prasīts padoms, kārtīga rasējuma vai plāna nekad nav bijis, tāpat kā nav izdarīti nekādi precīzi mērījumi. Tas viss radās aliocchio^115, kā sacija maestro Nikola.

Bieži pa vakariem, kad citi jau bija aizgājuši, es sēdēju uz mazās kapelas sabrukušajām margām, tur, kur vajadzēja reiz lepoties manai sfinksai, gara acīm vērodams savu sapņu pili, kas cēlās rāmajā mijkrēslī. Bieži, tā sēžot, man likās, ka redzu kalsnu stāvu garā apmetnī grozāmies zem puspabeigtajām lodžijas velvēm, rūpīgi pētām dienas darbu, pārbaudām celtnes stiprumu, līkņājam pār maniem aptuvenajiem zīmējumiem smiltīs. Kas bija šis noslēpumainais pārraugs? Vai pats Sani' Anlonio visā savā godībā, izkāpis no greznā baznīcas zārka, bija slepus nonācis te lejā, lai izdarītu kādu jaunu brīnumu? Jeb vai tas bija mans jaunības dienu kārdinātājs, kas pirms divpadsmit gadiem stāvēja man blakus šajā pašā vietā un piedāvāja savu palīdzību, kā algu prasīdams manu nākotni? Bija kļuvis tik tumšs, ka viņa seju vairs nevarēju saskatīt, bet man likās, ka redzu zobena asmeni pamirdzam zem sarkanā apmetņa. Kad mēs nākamajā rītā atsākām darbu tieši tajā vietā, kur vakar bijām apstājušies, nezinādami, ko nu darīt un kā darīt, visas grūtības pa nakti likās pagaisušas. Šaubas mani bija pametušas. Es domās redzēju visu tik skaidri, it kā to vissīkākajās detaļās būtu izzīmējis arhitekts.

Pirms pāris dienām Marija atnesa man vēstuli no Romas. Es iesviedu to neatvērtu sava darba galda atvilktnē, kur bija jau kāds desmits citu nelasītu vēstuļu. Man nebija laika pasaulei ārpus Kapri, debesīs pasta nav. Tad notika kaut kas pavisam nedzirdēts, Anakapri pienāca telegramma. Divas dienas izmisīgi raidīta no Masalubren-cas, tā ar laiku bija sasniegusi Kapri semaforu pie Arco Naturale. Dons Ciko, semaforists, visai neskaidri apjautis tās saturu, bija pēc kārtas piedāvājis to dažādiem cilvēkiem Kapri salā. Neviens nesaprata no tās ne vārda, neviens negribēja nekā par to zināt. Tad nolēma pamēģināt Anakapri un uzlika telegrammu uz Vēstuļu Marijas zivju groza. Marija, kas savu mūžu nebija redzējusi telegrammu, piesardzīgi pasniedza to mācītājam. II reverendo

don Antonio, kas prata lasīt vienīgi to, ko zināja no galvas, sacīja, lai Vēstuļu Marija nes to skolotājam, il re-verendo don Natale, visvairāk mācītajam vīram ciemā. Dons Natāle bija pārliecināts, ka tā ir ebreju valodā, bet burti tik slikti uzrakstīti, ka neko nevar salasīt. Viņš teica, lai Vēstuļu Marija nes to pie reverendo don Dio-nisio, kas bijis Romā skūpstīt pāvestam roku un esot īstais vīrs noslēpumainās ziņas izlasīšanai. Dons Dionisio, kurš ciemā vislabāk pazina visādus roba antica, uzreiz redzēja, ka to pa slepenu telegrāfu sūtījis pats Timberio, tāpēc nav ko brīnīties, ka neviens nesaprot. Viņa spriedumu atbalstīja larmacista\ bet enerģiski noliedza bārddzinis, gatavs apzvērēt, ka telegramma rakstīta angliski. Viņš deva gudru padomu iet pie skaistās Margaritas, kuras krustmāte apprecējusies ar un lord inglese. Skaistā Margarita izplūda asarās, tiklīdz ieraudzīja telegrammu, viņa naktī nosapņojusi, ka krustmāte saslimusi, un bija pārliecināta, ka telegramma ir viņai un to atsūtījis lord inglese, lai pavēstītu par krustmātes nāvi. Kamēr Vēstuļu Marija klīda ar telegrammu no mājas uz māju, satraukums ciemā augtin auga, un drīz neviens vairs nestrādāja. Baumām, ka izcēlies karš starp Itāliju un Turciju, pretim paklīda cita bauma, ko atnesa baskājains puišelis no Kapri, — Romā esot noslepkavots karalis. Steigā tika sasaukta pašvaldības padome, bet dons Diego, sindanco^116, nolēma pagaidīt un neuzvilkt karogu pusmastā, kamēr bēdu vēsti neapstiprinās vēl kāda telegramma. Īsi pirms saulrieta Vēstuļu Marija ciema abu dzimumu izcilāko pārstāvju pavadībā ieradās ar telegrammu Sanmikelā. Es paskatījos uz telegrammu un sacīju, ka tā nav man. Kam tad tā ir? Atbildēju, ka nezinu, ka neesmu dzirdējis minam cilvēku, ne dzīvu, ne mirušu, kuru sauktu tādā vārdā, ka vispār tas nav vārds, drīzāk alfabēts kādā nepazīstamā valodā. Vai es nepamēģinātu telegrammu izlasīt un nepateiktu, kas tur iekšā? Nē, nē, es nevarēju, man riebās telegrammas. Vai tad es neko negribot ar to darīt? Vai taisnība, ka sācies karš starp Itāliju un Turciju, bļāva pūlis pie dārzi mūra.

Es nezināju, man nebija galīgi nekādas daļas par karu, kamēr varēju mierīgi rakt savu dārzu. Vecā Vēstuļu Marija izmisumā sašļuka pie cipollino kolonnas, teik-thrna, ka šīs telegrammas dēj esot uz kājām no pašas r tausmas, visu dienu neēdusi un viņai vairs neesot spēka. Bez tam viņai jāejot mājās pabarot govi. Vai es nepaglabātu telegrammu līdz rītrītam? Pie viņas tā nebūtu drošībā, pilna istaba mazbērnu, nerunājot nemaz par cāļiem un cūku. Mēs ar veco Mariju bijām lieli draugi, man bija žēl gan viņas, gan govs. Es iebāzu telegrammu kabatā, rīt viņai atkal vajadzēs staigāt ar to apkārt.

Saule nogrima jūrā, zvani nozvanīja Ave Maria, mēs visi gājām mājās ēst vakariņas. Kad es sēdēju savā lapenē, paņēmis pudeli dona Dionisio labākā vīna, man galvā iešāvās drausmīga doma — ja nu galu galā telegramma tomēr bijusi man! Izdzēris vēl vienu glāzi vīna, es noliku telegrammu sev priekšā uz galda un ķēros pie darba, pūlēdamies iztulkot tās noslēpumaino saturu cilvēciskā valodā. Man vajadzēja izdzert visu pudeli, lai pārliecinātu sevi, ka telegramma nav sūtīta man, es aizmigu ar galvu uz galda un telegrammu rokā.

Nākamajā ritā gulēju ilgi. Nebija nekādas vajadzības steigties, neviens nestrādāja manā dārzā, visi noteikti jau ar rīta mesu dzīvoja pa baznīcu — bija Lielā piektdiena. Kad es pēc pāris stundām uzgāju augšā Sanmikelā, biju ārkārtīgi pārsteigts, redzot maestro Nikolu ar viņa trim dēliem un visām meitām centīgi strādājam kā kuru katru dienu. Protams, viņi zināja, cik ļoti man gribas pabeigt darbu pēc iespējas ātrāk, bet man pat sapņos nebūtu nācis aicināt viņus uz darbu Lielajā piektdienā. Tas tiešām bija loti sirsnīgi no viņu puses, es sacīju, ka esmu Joti pateicīgs. Maestro Nikola paskatījās uz mani ar acīm redzamu izbrīnu un iebilda, ka šodien taču neesot teslaK

— Šodien nav?! — Vai tad viņš nezināja, ka šodien ir Lielā piektdiena, mūsu kunga Jēzus Kristus krustā sišanas diena?

— Va bene,2 — atbildēja maestro Nikola, — bet Jēzus Kristus nebija svētais.

— Bija gan svētais — un lielākais no visiem svētajiem.

— Bet ne tik liels kā Sani' Antnnio, kas izdarījis vairāk nekā simt brīnumu. Un cik brīnumu izdarījis Gesū Crislo? — viņš jautāja, dzēlīgi uz mani paskatīdamies.

Neviens nezināja labāk par mani, ka Sant' Antonio nav nemaz tik viegli pārspējams brīnumdaris, — vai tad v ir izdarīt lielāku brīnumu par manu atkalatvešanu šajā ciemā? Apiedams maestro Nikolas jautājumu, es teicu, ka, atdodot Sarit' Anlonio pelnīto godu, viņš tomēr bija tikai cilvēks, kamēr Jēzus Kristus bija mūsu Dieva tā Kunga dēls, kas, glābdams mūs no elles, uzņēmies krusta nāvi tieši šajā dienā.

— Non ē vero, — sacīja maestro Nikola, atkal sparīgi ķerdamies pie rakšanas. — L hanno latto morire ieri per abbreviare le funzioni nella ehiesa. Nav tiesa. Viņu sit « krustā vakar, lai saīsinātu baznīcas svinības.

Nebiju vēl lāgā atjēdzies no šī paziņojuma, kad labi pazīstama balss aiz dārza mūra nosauca manu vārdu. Tas bija mans draugs — nesen iecelts par zviedru sūtni Romā. Viņš bija pārskaities, ka neesmu atbildējis uz vēstuli, kurā paziņojis man par savu nolūku atbraukt pie manis uz Lieldienām, un ārkārtīgi aizvainots par manu nepieklājību — jo nebiju sameklējis ēzeli un netiku sagaidījis viņu krastā atbraucam ar pasta kuģi, kā viņš mani lūdzis telegrammā. Viņš nekad nebutu braucis uz Anakapri, ja zinājis, ka viņam vienam pašam vajadzēs k<ipt augšā pa šiem septiņsimt septiņdesmit septiņiem feniķiešu pakāpieniem, kas ved uz manu nožēlojamo cie-mateli. Varbūt man vēl pietikšot nekaunības apgalvot, ka es neesot saņēmis telegrammu?

Nu, protams, ka saņēmu, mēs visi to saņēmām, un es gandrīz piedzēros šīs telegrammas dēļ. Viņš mazliet atmaiga, kad es parādīju viņam telegrammu, viņš teica, ka gribot to paņemt līdzi uz Romu, lai parādītu Minis-tero delle Poste e Telegrāfi^117. Es izrāvu to viņam no rokām, brīdinādams, ka enerģiski pretošos jebkuram mēģinājumam uzlabot telegrāfa sakarus starp Kapri un kontinentu.

Biju sajūsmā, ka varu parādīt draugam šo stūrīti un izstāstīt visus Sanmikelā paredzētos nākotnes brīnumus, reizēm ņemdams palīgā savu zīmējumu uz sienas, lai viņš visu to skaidrāk izprastu, tas, pēc viņa paša vārdiem, esot ļoti nepieciešams. Viņš apbrīnoja itin visu un, kad vēl paskatījās lejā no kapelas uz jauko salu sev pie kājām, tad sacīja, ka, viņaprāt, tā esot skaistākā ainava pasaulē. Kad parādīju vietu, kur novietošu Ēģiptes sfinksu no sarkanā granīta, viņš aizdomīgi pašķielēja uz mani, bet, kad rādīju kalnu, ko saspridzināšu, lai uzceltu grieķu teātri, viņš ieminējās, ka viņam tā kā galva reibstot, un lūdza, lai es aizvedot viņu uz savu villu un iedodot kādu glāzi vīna, viņš gribot mierīgi ar mani parunāties.

Viņš parlaida acis manai balsinātajai istabai un jautāja, vai šī esot mana villa, es atbildēju, ka nekad vēl neesmu tik ērti dzīvojis. Es noliku uz dēļu galda pudeli dona Dionisio vīna, lūdzu viņu apsēsties manā krēslā, pats atmetos gultā gatavs uzklausīt, kas viņam sakāms. Mans draugs jautāja, vai es pēdējos gados neesot pavadījis pārāk daudz laika Salpetrjērā starp vairāk vai mazak ķertiem cilvēkiem, kam bēniņos nav gluži viss kārtībā.

Es atbildēju, ka viņš nav tālu no patiesības, bet ka ar Salpetrjēru ir cauri uz visiem laikiem.

Viņš teica, ka prieks to dzirdēt, bijis arī pats pēdējais laiks, labāk lai es pievēršoties citai specialitātei. Viņš bija man Joti pieķēries un patiesībā atbraucis, lai pierunātu mani tūlīt atgriezties Parīzē pie sava veiksmīgi iesāktā darba, nevis nosist laiku starp Anakapri zemniekiem. Tagad, kad viņš mani redzējis, viņa prāti grozījušies, viņš nācis pie slēdziena, ka man vajadzīga pilnīga atpūta.

Es izteicu prieku, ka viņš atzīst manu nodomu, es patiešām nebūtu ilgāk izturējis pārpūli, es biju izvārdzis.

— Galva? — viņš līdzjūtīgi jautāja.

Es sacīju viņam, ka nav nozīmes prasīt, lai atgriežos Parīzē, jo taisos sava mūža pārējo daļu nodzīvot Anakapri.

— Tu gribi teikt, ka taisies pavadīt savu mūžu šajā nožēlojamā ciematelī viens pats starp zemes urķiem, kas neprot ne lasīt, ne rakstīt? Kāda te var būt sabiedrība tik kulturālam cilvēkam kā tu?

— Es pats, mani suņi un varbūt pērtiķis.

— Tu vienmēr esi teicis, ka nevari dzīvot bez mūzikas. Kas tev te dziedās, kas spēlēs?

— Putni dārzā, jūra man apkārt. Klausies! Dzirdi šo brīnišķo mecosoprānu, tā ir zelta vālodze, — vai šī balss nav daiļāka nekā mūsu slavenajai tautietei Kristīnei Nil-sonei vai pašai Pati? Dzirdi viļņu svinīgo andunte, — vai tas nav skaistāk par Bēthovena Devītās simfonijas lēnajiem ritmiem?

Pēkšņi mainīdams sarunu, draugs jautāja, kas esot mans arhitekts un kādā stilā nams tikšot celts.

Es atbildēju, ka arhitekta man nav un pagaidām nezinu, kādā stilā māja tiks celta, gan viss nāks pats no sevis darba gaitā.

Viņš atkal aizdomīgi uz mani pašķielēja un izteica savu prieku vismaz par to, ka esmu pametis Parīzi kā bagāts vīrs, — noteikti esot vajadzīgs liels kapitāls, lai uzceltu tik krāšņu villu, kā es to iztēlojis.

Izvilku dēļu galda atvilktni un parādīju zeķē iebāztu vīkšķīti naudaszīmju. Es sacīju, ka tas ir viss, kas man pieder pēc divpadsmit smaga darba gadiem Parīzē, manuprāt, tur vajadzētu būt ap piecpadsmit tūkstošiem franku, varbūt mazliet vairāk, varbūt mazāk, laikam jau mazāk.

— Uzklausi, nelabojamais sapņotāj, drauga balsi, — sacīja Zviedrijas sūtnis. Pabungojis ar pirkstu pa pieri, viņš turpināja: — Tu neliecies daudz prātīgāks par saviem ekspacientiem Salpetrjērā, dullums acīmredzot ir lipīgs. Papūlies skatīties uz lietām, kādas tās ir patiesībā, nevis tavos sapņos. Tādos tempos, kādus tu esi uzņēmis, tava zeķe būs tukša jau pēc mēneša, un pagaidām es neredzu vēl nevienu istabu, kurā varētu dzīvot, es neredzu neko citu kā vien puspabeigtas lodžijas, terases, krusta ejas un lapenes. Ar ko tu taisies būvēt māju?

— Ar paša rokām.

— Un no kā tu, savā mājā apmeties, pārtiksi?

— No makaroniem.

— Vajag vismaz pusmiljona, lai izveidotu Sanmikelu tā, kā tu esi iecerējis. Kur tu ņemsi naudu?

Es apjuku. Nekad nebiju par to domājis, tāds viedoklis man bija gluži jauns.

— Un ko tad lai iesāku? — es beidzot jautāju, truli blenzdams uz draugu.

— Es tev pateikšu, ko lai tu iesāc, — atbildēja mans draugs savā apņēmīgajā balsī. — Tev lūlīt jāpārtrauc darbi šai trakajā Sanmikelā, jāizvācas no savas balsinātās istabas un, ja jau tu atsakies atgriezties Parīzē, jābrauc uz Romu un jāstrādā par ārstu. Roma tev ir kā radīta. Tev vajadzēs pavadīt tur tikai ziemas, garās vasaras būs brīvas taviem būves darbiem. Tev ir knikšķis uz Sanmikelu, bet muļķis tu neesi, vismaz vairumam cilvēku pagaidām nav izdevies tavu muļķību pamanīt. Bez tam tev laimējas visur, lai ko tu uzsāktu. Esmu dzirdējis, ka Romā ir četrdesmit četri ārzemju ārsti; ja tu saņemsies un nopietni ķersies pie darba, tu viņus visus pieveiksi ar kreiso roku. Ja tu strādāsi, kā nākas, un savus ienākumus dosi man glabāšanā, varu derēt, uz ko vien gribi, ka nepaies ne pieci gadi, kad tev pietiks naudas, lai pabeigtu Sanmikelu un laimīgi nodzīvotu mūžu savu suņu un mērkaķu sabiedrībā.

Kad mans draugs bija aizbraucis, es pavadīju šausmīgu nakti, staigādams šurp un turp pa savu mazo istabiņu kā zvērs pa būri. Neuzdrīkstējos pat uzkāpt pie kapelas, lai pateiktu labu nakti savai sapņu sfinksai, kā biju gribējis. Baidījos, ka mijkrēslī man blakus atkal nostāsies kārdinātājs sarkanajā apmetni. Saulei lecot, noskrēju lejā pie bākas un metos jūrā. Kad peldēju uz krastu, mana galva bija skaidra un auksta kā līča ūdeņi.

Pēc divām nedēļām es jau biju Romā, iekārtojies par ārstu Kītsa namā.

XXII PIAZZA DI SPAGNA^1

Mana pati pirmā paciente bija P. kundze — Romā plaši pazīstama angļu baņķiera sieva. Pēc kritiena no zirga medībās ar suņiem Kampānijā viņa jau trīs gadus bija nogulējusi uz muguras. Visi ārzemju ārsti pēc kārtas bija viņu ārstējuši, pirms mēneša viņa pat griezusies pie Sarko, kas ieleicis mani; es ne iedomāties nevarēju, ka viņš zina par inanu apmešanos Romā. Tikko biju P. kundzi izmeklējis, sapratu, ka zviedru sūtņa pareģojums piepildīsies. Zināju, ka Fortūna atkal stāv man blakus — citiem neredzama, vienīgi man redzama. Tas patiešām bija izdevīgs gadījums, lai uzsāktu savu praksi Romā, — paciente bija visievērojamākā dāma ārzemnieku kolonijā. Es sapratu, ka paralīzes cēlonis bija tikai šoks, nevis neārstējams mugurkaula ievainojums, ka ar masāžas palīdzību, ja vien slimniece ticēs iespējai izveseļoties, dabūšu viņu uz kājām pāris mēnešos. Es apsolīju viņai to, ko neviens cits nebija uzdrīkstējies solīt, un turēju vārdu. Viņa jau sāka atveseļoties, pirms es ķēros pie masāžas. Nepagāja ne trīs mēneši, kad Romas smalkās aprindas ieraudzīja viņu izkāpjam no ekipāžas Borgēzu pils parkā un staigājam ar spieķi koku paēnā. Citiem tas šķita īsts brīnums, kaut gan patiesībā viņas kaite nebija nekāda sarežģītā, ja vien pacientam pietika ticības un ārstam pacietības. Tagad man bija atvērtas durvis ikvienā Romas plašās angļu kolonijas namā, kā arī daudzos itāliešu namos. Es kļuvu par angļu sūtniecības ārstu, un angļu pacientu man bija vairāk nekā visiem vienpadsmit angļu tautības ārstiem kopā — ļauju jums pašiem iztēloties, ko viņi juta ptret mani. Kāds vecs draugs no École des Beaux Aris', tagad pansionārs Mediči villā, palīdzēja man nodibināt sakarus ar franču koloniju. Mans ilggadējais draugs grāfs Džuzepe Primoli dziedāja man slavas dziesmas romiešu augstākajās aprindās, bet vāja atbalss par maniem panākumiem Viljēra avēnijā paveica pārējo, lai mana uzgaidāmā telpa vienmēr būtu pilna pacientu. Profesors Vaiers-Mičels, Amerikas izcilākais nervu speciālists, ar ko man bija šādas tādas darīšanas Parīzē, joprojām sūtīja pie manis savus liekos pacientus — izkurtējušos miljonārus un viņu nervozās sievas. Raženās mil-jomeitas, apmierinājušas savu ārišķību laulībās ar pirmo Romas firstu, kas bijis dabūjams, arī sāka aicināt mani uz savām drūmajām vecajām pilīm, lai konsultētos par savas vilšanās dažādajiem cēloņiem. Milzīgais pārējo amerikāņu pūlis sekoja viņiem kā aitu bars. Divpadsmit amerikāņu ārstus drīz piemeklēja viņu angļu kolēģu liktenis. Simtiem modeļu, kuras savos gleznainajos Monte-kazino kalnu apkaimes tērpos pulcējās uz Trinità det Monti pakāpieniem zem maniem logiem, visas kā viena bija manas pacientes. Visas Piazza di Spagna puķu pārdevējas man, garām braucot, iemeta ratos pa vijolīšu pušķītim, pateikdamās par klepuszālēm, ko biju iedevis kādam no viņu daudzajiem bērneļiem. Mana ambulalorio Trasteverā nesa manu slavu tālu pa Romas nabaga ļaužu kvartāliem. Es biju kājās no rīta līdz vakaram, gulēju kā ķēniņš no vakara līdz rītam, ja vien mani neizsauca pie kāda slimnieka, kas gan tikpat kā negadījās, bet ari tas man neko nenozīmēja, tajās dienās es nezināju, ko nozīmē nogurums. Drīz, lai ietaupītu laiku un arī tāpēc, ka mīlu zirgus, es aulekšoju pa Romu elegantos ratos ar sarkaniem riteņiem, ko vilka divi lieliski ungāru zirgi, bet blakus man sēdēja uzticīgais Tapio, lapu suns. Tagad es saprotu, ka tas bija mazliet uzkrītoši, un to maldīgi varētu noturēt par pašreklāmu, ja vien man toreiz kāda reklāma vairs būtu vajadzīga. $ā vai tā — maniem četr-

desmit četriem kolēģiem tas bija kā dadzis acī, par to varēja nešaubīties. Daži no viņiem braukāja apkārt vecmodīgos ratos no Pija IX laikiem, tie izskatījās tik drūmi, ka nepieciešamības gadījumā varētu tikt uz vietas pielāgoti par līķuratiem viņu mirušajiem pacientiem. Citi savās bēdīgajās gaitās gāja kājām, ģērbušies frakās, ar cilindriem zemu uz pieres, it kā dziļās pārdomās, kurš būs nākamais, ko viņiem vajadzēs iebalzamēt. Kolēģu acis šķīla dusmu zibeņus, kad es braucu garām, jo pēc skata viņi visi mani pazina. Drīz viņiem vajadzēja iepazīties ar mani arī personiski, vai nu viņi to gribēja vai ne, jo mani sāka aicināt uz konsilijiem pie viņu mirstošajiem pacientiem. Es darīju, ko varēju, lai strikti ievērotu mūsu profesijas etiķeti, un sacīju šiem pacientiem, cik laimīgi viņi var būt, ka nonākuši tik labās rokās, bet ne vienmēr tas bija viegli. Mēs patiesi bijām nožēlojams pulciņš — dažādās zemēs un jūrās avarējušu kuģu vraki, kas nu bija izmesti Romā ar savu trūcīgo zināšanu pauniņām. Kaut kur dzīvot mums vajadzēja, un mēs neredzējām iemesla, kāpēc lai mēs nedzīvotu Romā, ja vien neapdraudējām savu pacientu dzīvības.

Jau drīz jebkuram ārzemniekam Romā grūti bija izmanīties nomirt tā, lai mani neizsauktu viņu izmeklēt. Mirstošajiem ārzemniekiem es biju tas pats, kas illustris-simo prolessore Baccelli^118 mirstošajiem romiešiem — par pēdējo cerību, kas — ak vai! — tik reti piepildījās. Nākamā persona, kas tādos gadījumos arvien ieradās, bija sinjors Kornakija — ārzemju kolonijas apbedītājs un protestantu kapsētas pārvaldnieks pie Porla San Paolo. Nekad neizskatījās, ka pēc viņa būtu sūtījuši, viņš vienmēr pats ieradās īstajā brīdī, viņa lielais, līkais deguns šķita saožam nāves smaku jau pa gabalu, gluži kā maitu lija. Korekti, tērpies frakā un cilindrā, līdzīgi ārstiem, viņš vienmēr nīka gaiteņos, gaidīdams, kad viņu sauks iekšā. Likās, es viņam biju ļoti iepaticies, viņš sirsnīgi māja man ar cilindru ik reizi, kad satika mani uz ielas. Viņš allaž izteica nožēlu, ka esmu pirmais, kas pavasaros atstāj Romu, un vienmēr nāca man pretī ar izstieptām rokām un draudzīgu — ben tornato, signor dottore^119, kad es atgriezos rudenī. Maza nesaprašanās starp mums radās pagājušajos Ziemsvētkos, kad viņš man bija atsūtījis divpadsmit pudeļu vīna, cerēdams uz sekmīgu sadarbību nākamajā sezonā. Viņš likās sāpīgi aizskarts, ka nespēju šo velti pieņemt, un sacīja, ka neviens no maniem kolēģiem nekad neesot atraidījis šo mazo draudzības apliecinājumu. Tikpat nelaimīgs pārpratums uz kādu laiku atvēsināja sirsnīgās attiecības starp mani un diviem ārzemju aptiekāriem.

Es biju ļoti pārsteigts, kad pie manis kādu dienu ieradās vecais ārsts Pilkingtons, kam bija īpaši daudz iemeslu mani ienīst. Vecais vīrs sacīja, ka viņš un viņa kolēģi līdz šim veltīgi gaidījuši, ka es pēc nerakstītiem pieklājības likumiem viņus apciemošot. Bet, ja nu reiz kalns neesot nācis pie Muhameda, tad Muhameds nācis pie kalna. Viņam nebija nekā kopīga ar Muhamedu, atskaitot garo, sirmo, cienīgo bārdu, — viņš izskatījās drīzāk pēc viltus pravieša nekā pēc īsta. Viņš sacīja, ka nācis kā Romā dzīvojošo ārzemju ārstu vecākais, lai uzaicinātu mani iestāties nesen nodibinātajā Savstarpējās palīdzības biedrība, kuras mērķis darīt galu karam, kas tik ilgi plosījies starp viņiem. Visi kolēģi jau iestājušies, vienīgais izņēmums esot vecais rupoņa Kembels, ar kuru neviens no viņiem pat nerunājot. Sarežģītā honorāru problēma, savstarpēji vienojoties, esot atrisināta visiem pieņemamā veidā — par minimālo honorāru nosakot divdesmit frankus, bet par maksimālo lai izšķiroties katrs pats, skatoties pēc apstākļiem. Nevienu — vienalga, vai tas būtu vīrietis, sieviete vai bērns, — nedrīkstot iebalzamēt lētāk par piectūkstoš frankiem. Ar dziļu nožēlu viņam jāpiebilstot, ka biedrība saņēmusi vairākas sūdzibas par manu ārkārtīgo nevērību honorāru iekasēšanā un pat nekādu honorāru neiekasēšanā. Vēl vakar sinjors Kornakija, apbedītājs, ar asarām acīs viņam sūdzējies, ka es esot iebalzamējis zviedru mācītāja sievu par simt lirām, kas esot tiešām nožēlojama lojalitātes pārkāpšana pret citiem maniem kolēģiem. Viņš esot pārliecināts, ka es sapratīšu, kādas priekšrocības gūtu, iestādamies viņu Savstarpējās palīdzības biedrībā, un ar prieku apsveikšot manu ierašanos rīt viņu nākamajā sapulcē.

Es atbildēju, ka man ļoti žēl, bet neredzu, kāds labums būtu man vai viņiem, ja es iestātos viņu biedrībā, taču es vēlētos ar viņiem parunāt par honorāriem, jo, manuprāt, ir stingri jānosaka maksimālais, nevis minimālais honorārs. Kas attiecas uz sublimēta iešļircinājumiem, ko viņi sauc par iebalzamēšanu, tie neizmaksā ne piecdesmit frankus. Pieskaitot vēl piecdesmit par laika patēriņu, summa, ko es prasīju par mācītājā sievas iebalzamēšanu, bija pilnīgi pietiekama. Vispār es pelnīšu savu iztiku no dzīvajiem, nevis no miroņiem. Esmu ārsts, nevis hiēna.

Izdzirdējis vārdu «hiēna», viņš cēlās no krēsla, teikdams, lai velti nepūlos, gadījumā, ja vēlētos pieaicināt viņu uz konsiliju, — viņš nevarēšot izlīdzēt.

Es atbildēju, ka tas ir smags sitiens kā man, tā maniem pacientiem, bet mēs mēģināsim to kaut kā pārdzīvot.

Es nožēloju, ka biju nesavaldīgs un pateicu to viņam, kad mēs atkal satikāmies, šoreiz viņa paša mājā Via Ouattro Fontane. Nabaga doktors Pilkingtons mūsu sarunas dienā bija dabūjis trieku un sūtīja pēc manis, lai viņu ārstēju. Viņš teica, ka Savstarpējās palīdzības biedrība pajukusi, visi atkal esot uz nažiem, un viņš justos drošāk manās nekā to citu rokās. Par laimi, uztraukumam nebija pamata, manuprāt, pēc šīs mazās triekas lēkmes viņš izskatījās pat žirgtāks nekā pirms tam. Kā nu spēdams centos viņu uzmundrināt, teicu, ka nav ko raizēties un ka, manuprāt, viņam dažas vieglas lēkmes bijušas arī agrāk. Drīz viņš bija atkal uz kājām, rosīgāks nekā jebkad; viņš bija vēl pavisam ziedošs, kad es atstāju Romu.

Drīz pēc tam es iepazinos ar viņa nāvīgāko ienaidnieku ārstu Kembelu, ko viņš nosauca par veco rupoņu. Spriežot pēc pirmā iespaida, Pilkingtons šoreiz bija uztrā-pījis īsto diagnozi. Nekad man nebija gadijies redzēt mežonīgāka izskata vecu džentlmeni ar niknām, asiņu pielijušām acīm un cietsirdīgām lūpam, sarkanu žūpas seju, kas bija kā pērtiķim viscaur noaugusi matiem, un ar garu, nekoptu bārdu. Runāja, ka viņam esot pāri par astoņdesmit, bet kāds vecs pensionēts angļu aptiekārs apgalvoja, ka tieši tāds pats viņš izskatījies pirms trīsdesmit gadiem, kad ieradies Romā. Neviens nezināja, no kurienes viņš nācis, klīda baumas, ka viņš bijis dienvidnieku armijas ķirurgs Amerikas pilsoņkarā. Ķirurģija bija viņa specialitāte, (aktiski viņš bija vienīgais ķirurgs starp ārzemju ārstiem, bet personiski nesagājās ne ar vienu no viņiem. Kādu dienu es ieraudzīju viņu stāvam pie maniem ratiem un glaudām Tapio.

— Par šo suni es jūs apskaužu, — viņš rupjā balsi strupi izmeta. — Jums patik pērtiķi?

Atbildēju, ka mīlu pērtiķus.

Viņš teica, ka tādā gadījumā tieši manis viņam vajagot, un lūdza mani atnākt pie viņa pērtiķa, kas apgā/is verdoša ūdens katlu un gandrīz līdz nāvei noplaucējies.

Mēs uzkāpām viņa dzīvoklī Piazza Mignanelll stūi<i mājas augšstāvā. Viņš lūdza mani uzgaidīt salonā un pēc brīža ienāca, nesdams uz rokām pērtiķi, lielu paviānu, viscaur notītu ar marles pārsējiem.

— Baidos, ka viņam ir ļoti slikti, — vecais ārsts sacīja pavisam citādā balsī, maigi glāstīdams sava pērtiķa izmocīto seju, — nemaz nezinu, ko man darīt, ja viņš nomirst, viņš ir mans vienīgais draugs. Es viņu izbaroju ar pudelīti, kad viņš vēl bija pavisam maziņš, māmulīte nomira, dodama viņam dzīvību. Viņa bija gandrīz gorillas lielumā, tik jauku radību jūs nebūsit redzējis, gluži kā cilvēks. Man nav nekas pret savu tuvāko graizīšanu, man tas drīzāk patīk, bet man galīgi vairs nav dūšas atkal pārsiet šo nabaga noplaucēto augumiņu, viņš tik drausmīgi cieš, kad es mēģinu dezinficēt viņa brūces, ka es to nevaru izturēt. Esmu pārliecināts, ka jūs mīlat dzīvniekus. Vai jūs nepaņemtu viņu uz rokām?

Mēs attinām asiņu un strutu piemirkušos pārsējus, žēl bija skatīties uz viņa miesu — tā bija viena vienīga brūce.

— Viņš zina, ka jūs esat draugs, citādi viņš tik mierīgi nesēdētu, viņš nekad neļauj sevi aizskart nevienam citam kā man. Un saprot visu, prāta viņam vairāk nekā visiem Romas ārstiem ārzemniekiem kopā. Jau četras diena3 viņš neko nav ēdis, — Kembels turpināja ar maiguma izteiksmi asiņu pielijušajās acīs. — Billij, manu dēliņ, vai tu nedarītu prieku savam tētim, nogaršodams vīģi?

Es ieminējos, ka būtu labāk, ja mums atrastos kāds banāns, jo tas ir pērtiķu vislielākais gardums.

Viņš teicās tūlīt telegrafēt uz Londonu, lai atsūta saišķi banānu, vienalga, par kādu cenu.

Es sacīju, ka galvenais patlaban — lai viņš nezaudētu spēkus. Mēs ielējām mazliet silta piena Billijam mutē, bet viņš to tūlīt izspļāva.

— Viņš vairs nevar neko norīt, — ievaidējās saimnieks, — es zinu, ko tas nozīmē, viņš mirst.

Mēs iztaisījam no zondes kaut ko barojamai caurulei līdzīgu, un šoreiz piens, vecajam ārstam par sajusmu, palika iekšā.

Billijs lēnām atlaba. Divas nedējas es diendienā gāju apraudzīt viņu, un galu galā man pat iepatikās kā pērtiķis, tā pērtiķa saimnieks. Drīz es viņu atradu speciāli konstruētā šūpuļkrēslā sēžam uz saulainās terases blakus savam saimniekam, galdā viņiem bija viskija pudele. Vecais ārsts cieši ticēja, ka pirms operācijas jāiedzer viskijs, lai būtu drošāka roka. Spriežot pēc tukšajām viskija pudelēm terases kaktā, viņa ķirurģiskajai praksei vajadzēja būt ievērojami lielai. Ak vai, dzeršanai bija nodevušies abi, es bieži pieķēru Billiju ieraujam pa malkam viskiju ar sodu no sava saimnieka glāzes. Ārsts mēdza teikt, ka pērtiķiem viskijs esot labākais tonizētājs, tas glābis dzīvību Billija mātei pēc plaušu karsoņa. Kādu vakaru es uzgāju viņus terasē līdz neatmaņai piedzērušos. Billijs uz galda ļodzījās ap viskija pudeli tādā kā nēģeru dejā, bet vecais ārsts, krēslā atgāzies, sita ar plaukstām ritmu un aizsmakušā balsī auroja:

— Billij, mans dēls, Billij, manu dēliņ, dē-ē-ē-ē-ēliņ! — Viņi ne redzēja, ne dzirdēja mani ienākam. Satriekts es noskatījos laimīgajā ģimenē. Piedzērušā pērtiķa seja bija kļuvusi gluži cilvēciska, bet vecā žūpas vaibsti izskatījās pilnīgi pēc milzu gorillas viepļa. Neapšaubāma ģimenes līdzība.

— Billij, mans dēls, Billij, mans dēls, dē-ē-ē-ē-ēliņ!

Vai tas būtu iespējams. Nē, iespējams tas nekādi nebija, bet man pārskrēja šermuļi...

Pāris mēnešu vēlāk es atkal atradu veco ārstu stāvam pie manas ekipāžas un runājamies ar Tapio. Nē, ar Billiju, paldies Dievam, viss kārtībā, šoreiz slima bija sieva, vai es nebūtu tik laipns un neapskatītos viņu.

Atkal mēs kāpām augšā viņa dzīvoklī; man nebija ne jausmas, ka tur dzivo vēl kāds bez vecā ārsta un Billija. Gultā aizvērtām acīm gulēja jauna meitene, gandrīz vēl bērns, acīmredzot bez samaņas.

— Man izklausījās, ka slima ir jūsu sieva, vai šī būtu jūsu meita?

Nē, tā esot viņa ceturtā sieva, pirmā izdarījusi pašnāvību, otrā un trešā mirušas ar plaušu karsoni, un viņš bija pārliecināts, ka to pašu ceļu aizies ari šī.

Mans pirmais iespaids bija, ka Kembelam taisnība. Viņai bija abpusējs plaušu karsonis, bet milzīgo asinsizplūdumu kreisajā pleiiā viņš acīmredzot nebija pamanījis. Ar ķiruiga netīro šļirci es izdarīju viņai pāris kampara un ētera iešļircinājumu zem ādas, un mēs sākām enerģiski berzēt viņas locekjus, bet bez kai-t cik jūtamiem panākumiem.

— Mēģiniet viņu pamodināt, runājiet ar viņu, — es teicu.

Viņš noliecās pār sievas bālo seju un iekliedza viņai ausi:

— Sallij, dārgā, saņemies un veseļojies, citādi man atkal būs jāmeklē jauna sieva.

Viņa dziji ievilka elpu un nodrebēdama atvēra acis.

Nākamajā dienā mēs izdarījām dūrienu pleirā, jaunība paveica pārējo, viņa atveseļojās lēni, it kā negribīgi. Manas aizdomas, ka viņas plaušās perinās hroniska slimība, drīz izrādījās pilnīgi pamatotas: viņai sākās tuberkulozes uzliesmojums. Pāris nedēļu es apmeklēju slimnieci katru dienu, man bija viņas ļoti žēl. Viņa acīm redzami dzīvoja bailēs no sava vīra, un nebija jau nekāds brīnums, jo Kembels bija drausmīgi rupjš pret viņu, lai gan pats varbūt to nemaz neapzinājās. Viņš man bija stāstījis, ka sieva esot no Floridas. Kad pienāca rudens, es devu padomu — pēc iespējas ātrāk vest viņu uz dzimteni, jo Romas ziemu viņa nepārdzīvotu. Viņš likās piekrītam. Drīz es nopratu, ka galvenās grūtības — ko iesākt ar Billiju. Galu galā es piedāvājos pa viņa prombūtnes laiku nometināt Billiju savā mazajā pagalmiņā zem Trinita dci Monti kāpnēm, kur jau dzīvoja dažādi zvēriņi. Viņam vajadzēja atgriezties pēc trim mēnešiem. Eet viņš vairs neatgriezās, nedz es, nedz kāds cits nekad nedabūjām zināt, kas ar viņu noticis. Dzirdēju baumas, ka viņš nošauts kādā kroga kautiņā, bet nezināju, cik tās patiesas. Es bieži lauzīju galvu, kas īsti bija šis vīrs un vai viņš vispār bija ārsts. Reiz es redzēju, cik apbrīnojamā ātrumā viņš amputēja roku, no anatomijas viņš laikam šo to sajēdza, bet no pārsiešanas un brūču dezinfekcijas acīm redzami maz, arī viņa instrumenti bija neiedomājami primitīvi. Angļu aptiekārs stāstīja, ka Kembels vienmēr rakstījis vienas un tās pašas receptes, bieži vien ar gramatiskām klūd m un nepareizi uzrādītām dozām. Es pats domāju, ka viņš nebija nekāds ārsts, bet vai nu

miesnieks, vai ambulances sanitārs, kam radušies nopietni iemesli alstāt savu dzimteni.

Billijs palika manā Piazza di Spagna mājā līdz pavasarim, tad es aizvedu viņu uz Sanmikelu, kur viņš man sagādāja ne mazumu raižu līdz pat sava laimīgā mūža galam. Es izārstēju viņu no žūpības, viņš kļuva daudzējādā ziņā gluži respektabls pērtiķis. Bet par viņu jūs vēl dzirdēsit.

XXIII VĒLREIZ ĀRSTI

Kādu dienu manā kabinetā ienāca dāma dziļās sērās ar ieteikuma vēstuli no angļu kapelāna. Viņa bija neapšaubāmi brieduma gados un kupla miesās, ap kurām vaļīgi plandījās visai neparasta griezuma drānas. Ļoti piesardzīgi nosēdusies uz dīvāna, viņa sacīja, ka esot svešiniece Romā. Pēc reverenda Džonatana — viņas rūgti apraudātā vira — nāves viņa palikusi viena un neaizsargāta šajā pasaulē. Reverends Džonatans bijis viņai viss — virs, tēvs, mīļākais, draugs ...

Es līdzjūtīgi ieskatījos viņas apaļajā, neizteiksmīgajā sejā un muļķīgajās acīs un teicu, ka man viņas ļoti žēl.

Reverends Džonatans bijis ...

Es sacīju, ka diemžēl man ļoti jāsteidzas, jo uzgaidāmā telpa pilna cilvēku, — ar ko es varētu viņai palīdzēt? Dāma atbildēja, ka nākusi uzticēt sevi manai gādībai, viņa gaidot bērnu. Viņa gan zinot, ka reverends Džonatans 110 saviem debesu augstumiem sargājot viņu, tomēr nespējot būt gluži mierīga, jo šis būšot viņas pirmais bērns. Viņa tik daudz par mani dzirdējusi, un tagad, kad redzējusi arī, viņa esot pārliecināta, ka manās rokās būšot tikpat droša kā paša reverenda Džonatana rokās. Viņai vienmēr ļoti patikuši zviedri, viņa pat bijusi reiz saderināta ar kādu zviedru mācītāju, mīlestība no pirmā acu uzmetiena, kas tomēr izrādījusies pārejoša. Viņa esot pārsteigta, ka es izskatoties tik jauneklīgs, taisni tajos gados kā tas zviedru mācītājs, viņa pat domāja, ka mēs esot diezgan līdzīgi. Viņai esot tāda dīvaina sajūta, it kā mēs jau būtu tikušies un spētu saprast viens otru bez vārdiem. Runādama viņa skatījās uz mani un mirkšķināja tā, ka reverends Džonatans justos visai neomulīgi, ja tajā brīdī vērotu viņu no aizsaules.

Es pasteidzos viņai atgādināt, ka neesmu akušieris, bet, ka, manuprāt, tikpat droši viņa varētu justies pie jebkura no maniem kolēģiem, kuri, cik es saprotu, visi ir speciālisti šajā mūsu profesijas nozarē. Tā, piemēram, mans izcili mācītais kolēģis ārsts Pilkingtons ...

Nē, viņa gribēja mani un nevienu citu. Es taču nebūšot tik cietsirdīgs un neatstāšot viņu vienu un neaizsargātu svešos ļaudīs ar bērnu bez tēva! Turklāt nebija vairs laika meklēt citu, bērns varēja piedzimt jau kuru katru dienu, kuru katru brīdi. Es steidzīgi piecēlos un liku pagādāt ormani, lai viņu tūlīt ved uz «Hotel de Russie», kur viņa bija apmetusies.

Ak, ko gan nedotu reverends Džonatans, ja varētu paskatīties uz savu bērnu, kura māti viņš tik karsti bija mīlējis! Ja pasaulē vispār iespējama laulība aiz mīlestības, tad tā bijusi viņējā, divu kaislīgu dzīvību, divu harmonisku dvēseļu sakušana vienā! Viņai uznāca asaru lēkme, kas pārgāja tik negantās konvulsijās, ka es sāku uztraukties. Pēkšņi viņa nobālēja un sēdēja pavisam klusu, it kā ko sargādama, salikusi rokas pār vēderu. Mans izbīlis pārvērtās šausmās. Džovanīna un Rozīna bija aizgājušas ar suņiem uz Borgēzu pili, Anna arī projām, mājās nebija nevienas sievietes, uzgaidāmā telpa pilna laužu. Es pielēcu no krēsla un cieši paskatījos uz viņu. Un tad pēkšņi sapratu, ka labi pazīstu šo seju, ne velti biju pavadījis piecpadsmit sava mūža gadus starp visu zemju un visu vecumu histēriskām sievietēm. Es bargi pavēlēju noslaucīt asaras, nomierināties un, neiebilstot ne vārda, klausīties, ko es teikšu. Uzdevu dažus profesionālus jautājumus, dāmas izvairīgās atbildes ieinteresēja mani par reverendu Džonatanu un viņa pāragro nāvi. Tik tiešām pāragro, jo izrādījās, ka, no ārsta viedokļa, karsti apraudātais vīrs miris pavisam neatbilstošā laikā — pagājušajā gadā. Beidzot, cik saudzīgi vien spēdams, es sacīju dāmai, ka nekāda bērna viņai nebūs. Viņa pielēca no dīvāna zili sarkana aiz dusmām un metās laukā, pilnā kaklā brēkdama, ka esmu apvainojis reve-renda Džonatana piemiņu!

Pēc pāris dienām es satiku uz laukuma angļu kapelānu, pateicos, ka viņš rekomendējis mani Džonatana kundzei, un izsacīju nožēlu, ka neesmu varējis uzņemties gādību par viņu. Mani pārsteidza kapelāna vēsā izturēšanās. Es jautāju, vai kas noticis ar Džonatana kundzi. Kapelāns strupi atvadījās, izmezdams, ka viņa esot ārsta Džounsa rokās un kuru katru brīdi gaidot piedzimstam bērnu.

Viss bija nācis gaismā divdesmit četru stundu laikā. To zināja ikviens, to zināja ārzemju ārsti un bija sajūsmā, to zināja visi viņu pacienti, to zināja abi angļu aptiekāri, to zināja angļu maiznieks no Via Babuino, to zināja Kuka ceļojumu birojā, to zināja visās Via Sistina pansijās, visās angļu tējas, istabās ne par ko ctu vairs nerunāja. Aii visa angļu kolonija Romā zināja, ka esmu drausmīgi izgāzies, pie tam vēl apvainojis reverenda Džonatana piemiņu. Katram bija zināms, ka doktors Džounss neiziet no «Hôtel de Russie» un ka naktī atvesta vecmāte. Nākamajā dienā angļu kolonija sašķēlās divās naidīgās nometnēs. Būs bērns vai nebūs bērna? Visi angļu ārsti un viņu pacienti, visi mācītāji un viņu bijīgās draudzes un vēl angļu aptiekārs no Via Condotti bija pārliecināti, ka bērns būs. Visi mani pacienti, konkurējošais aptiekā ts no Piazza Mignanelli, visas Piazza di Spagna puķu sievas, visi modeļi uz Trinità dei Monti kāpnēm aiz mana loga, visi roba anlica' tirgotāji un visi sculpellini^120 no Via Margulla dedzīgi noliedza, ka bērns varētu būt. Angļu maiznieks svārstījās. Mans draugs, angļu konsuls, kaut gan negribīgi, tomēr aiz patriotiskiem apsvērumiem bija spiests nostāties pret mani. Apbedītāja sinjora Kornaki-jas stāvoklis bija īpaši kutelīgs, un te bija vajadzīga smalka diplomātija. No vienas puses, viņa nesatricināmā ticība man, savam galvenajam līdzdarbonim. No otras puses, nevarēja noliegt, ka viņam kā apbedītājam nākotnes izredzes būtu daudz gaišākas, ja izrādītos, ka nic-n nav taisnība, nevis otrādi. Drīz paklīda baumas, ka vecais doktors Pilkingtons izsaukts uz konsultāciju «Hôtel de Russie» un atklājis, ka būs divi bērni, nevis viens. Sinjors Kornakija noprata, ka vienīgi pareizā politika ir gaidīt un novērot. Kad kļuva zināms, ka angļu kapelāns brīdināts, lai ir gatavs jebkurā dienas vai nakts laikā kristīt in articulo mortis^121, kā tam vajadzētu būt pie tik ieilgušām radībām, šaubām vairs nebija vietas. Sinjors Kornakija ar miesu un dvēseli pārsviedās ienaidnieka pusē, atstādams mani likteņa varā. No apbedītāja viedokļa, bija vienalga — bērns vai pieaudzis cilvēks. Bet kāpēc ne divi bērni. IJn kāpēc ne? .. .

Kad jau ari nosvīdusi aukle savā krāšņajā Sabīnes kalniešu tērpā bija redzēta ieejam pa «Holel de Russie» durvīm, manu sabiedroto vidū parādījās nepārprotamas vilšanās pazīmes. Kad no Anglijas pienāca bērnu ratiņi un tika novietoti viesnīcas vestibilā, mans stāvoklis kjuva kritisks. Visas viesnīcā dzīvojošās dāmas tūristes, iedamas caur vestibilu, meta uz ratiņiem maigus skatienus, visi viesmīļi bija ar mieru derēt uz divi pret vienu, ka būs dvīnīši; uz to, ka bērna vispār nebūs, nederēja vairs neviens. Angļu sūtniecības dārza svētkos vairāki viesi mani nesveicināja, bet doktors Pilkingtons un doktors Džounss, kuri tagad atkal draudzējās, bija dedzīgas klausītāju grupas centrā un stāstīja pēdējos jaunumus no «Hotel de Russie». Zviedru sūtnis pasauca mani sānis un niknā balsī paziņoja, ka viņam ar mani nekas vairs nevarot būt kopīgs un, maigi izsakoties, viņam mani izlēcieni jau esot līdz kaklam. Pagājušo nedēļu viņam stāstīts, ka es esot nosaucis godājamu vecu angļu ārstu par hiēnu. Vakar angļu kapelāna sieva žēlojusies viņa sievai, ka es esot apvainojis skotu garīdznieka piemiņu. Ja es domājot tā turpināt, tad jau lai labāk braucot atpakaļ uz Anakapri, kamēr vēl visa ārzemnieku kolonija neesot uzgriezusi man muguru.

Vēl pēc nedēļas intensīva sasprindzinājuma sāka parādīties reakcijas pazīmes. Derības viesmīļi nu slēdza uz līdzīgiem noteikumiem, dažs pat bikli piedāvāja piecas liras, ka bērna nebūšot. Kad paklīda vēsts, ka abi ārsti saķildojušies un Pilkingtons aizgājis ar vienu bērnu zem garās frakas stūra, uz dvīņiem vairs nederēja neviens. Ar laiku dezertieru skaits auga no dienas dienā, tikai angļu kapelāns un viņa draudze vēl varonīgi pulcējās ap bērnu ratiņiem. Ārsts Džoutiss, vecmāte un aukle vēl nakšņoja viesnīcā, bet sinjors Kornakija, sava smalkā deguna brīdināts, jau bija pametis grimstošo kuģi.

Tad nāca bojā eja nīgra veca skota izskatā — kādu dienu viņš ieradās manā kabinetā un apsēdās uz dīvāna, kur bija sēdējusi viņa māsa. Vecais vīrs sacīja, ka viņam esot tā nelaime būt Džonatana kundzes brālim. Viņš sacīja, ka iepriekšējā vakarā atbraucis taisnā ceļā no Dandijas. Tērēt te laiku viņš netaisījās. Viņš norēķinājies ar ārstu Pilkingtonu, samaksājot trešo daļu no prasītā, izsviedis laukā ārstu Džounsu un nu lūdza man kādas lētākas vājprātīgo patversmes adresi. Ārstus, pēc viņa domām, vajadzētu iespundēt kādā citā vietā.

Es sacīju, ka, viņam par nelaimi, māsas slimība tomēr nav tāda, lai viņu ievietotu trako namā. Skots atbil dēja — ja viņa māsai tur neesot īstā vieta, tad viņš nezinot, kam gan citam. Reverends Džonatans miris no vecuma un smadzeņu atmiekšķēšanās vairāk nekā pirms gada, un nelikās, ka pēc tam kāds būtu vedis kārdināšanā to veco, dullo meitieti. Viņa jau bija padarījusi sevi par apsmieklu visā Dandijā, tāpat kā tagad taisījās kļūt par apsmieklu visā Romā. Viņam nu reiz pietiekot, viņš neko vairs negribot par to sievišķi zināt. Es sacīju, ka es arī ne, ka piecpadsmit gadus esmu noņēmies ar histēriskām sievietēm un gribu atpūsties. Neatlika nekas cits kā vest viņu atpakaļ uz Dandiju.

Viņas ārsts, esmu pārliecināts, darīja visu, ko vien spēja. Cik es sapratu, viņš bija atvaļinats Indijas kara ārsts ar visai niecīgām zināšanām histērijā. Jādomā, ka tas, ko mēs saucam par «viltus grūtniecību», visai reti gadījās angļu armijā. Bet ar histēriskām sievietēm tas nav retums.

Vai es zinot, ka viņai pieticis nekaunības pasūtīt universālveikalā bērnu ratiņus uz brāļa vārda un tagad par tiem jāmaksā piecas mārciņas, kad viņa Dandijā būtu dabūjusi lieliskus lietotus ratiņus par divām mārciņām? Vai es nepalīdzētu atrast pircēju šiem ratiņiem? Nekādu peļņu viņš negribot izsist, bet labprāt dabūtu atpakaļ savu naudu.

Es sacīju, ja viņš atstās savu māsu Romā, viņa ir spējīga pasūtīt vēl kādus ratiņus universālveikalā. Šis arguments viņu pārliecināja visvairāk. Es aizdevu viņam savus ratus, ar ko aizvest māsu uz staciju. Pēc tam es viņu vairs neesmu redzējis.

ko gribēju zināt, attālinājos arvien vairāk. Viņš braukāja apkart tikpat elegantā ekipāžā kā es, plaši uzņēma viesus savā greznajā dzīvoklī Korso, viņa augšupeja bija tikpat strauja kā manējā. Viņš ieradās pie manis vizītē, mēs vienojāmies, ka Romā pietiks vietas mums abiem, viņš vienmēr bija ļoti laipns pret mani, lai kur mēs tikāmies. Viņa klientūra acīmredzot bija ļoti plaša, galvenokārt starp bagātajiem amerikāņiem, no kuriem daudzi, kā dzirdēju, bija sabraukuši Romā, lai ārstētos tieši pie viņa. Viņam bija pašam savs slimniekkopēju personāls un klīnika aiz Porta Pia. No sākuma es domāju, ka viņš ir sieviešu ārsts, bet vēlāk uzzināju, ka speciālists sirds slimībās. Viņam acīm redzami piemita nenovērtējamā spēja iedvest uzticību saviem pacientiem — es nekad nedzirdēju viņa vārdu pieminam citādi kā ar cildinājumiem un pateicību. Tas mani nepārsteidza, salīdzinājumā ar mums, pārējiem, viņš patiešām bija spilgta personība — ar skaistu pieri, neparasti asām un gudrām acīm, izcilām runas dāvanām, ļoti pievilcīgām manierēm. Savus pārējos kolēģus viņš pilnīgi ignorēja, tomēr mani dažas reizes pieaicināja uz konsiliju, galvenokārt nervu slimību gadījumos. Sarko mācību viņš šķita pazīstam ļoti labi, bija arī apmeklējis vairākas vācu klīnikas. Mums gandrīz vienmēr sakrita diagnozes un ārstēšanas veidi, un drīz es nācu pie slēdziena, ka viņš medicīnas jautājumos orientējas vismaz tikpat labi kā es.

Kādu dienu viņš atsūtīja man steigā uzšņāptu zīmīti, lūgdams mani tūlīt atnākt uz «Hnlel Conslanzi» par konsultantu. Viņš likās vairāk uztraucies nekā parasti. Pāris vārdos viņš man paskaidroja, ka ārstējis šo slimnieku jau dažas nedēļas un sākumā licies, ka iet uz labo pusi. Taču pēdējās dienās stāvoklis pēkšņi pasliktinājies, sirdsdarbība nepietiekama, viņš gribētu zināt manas domas. Galvenokārt lai es nesatraucot ne slimnieku pašu, ne viņa ģimeni. Spriediet paši par manu pārsteigumu, kad pacienta pazinu cilvēku, ko gadiem ilgi biju mīlējis un dievinājis, kā vispār ikviens, kas viņu pazina, — grāmatas «Cilvēka personība un tās dzīve pēc fiziskās nāves» autoru. Elpoja viņš sekli, ar grūtībām, seja bija zilgana un izmocīta, tikai brīnišķīgās acis palikušas tās pašas. Viņš sniedza man roku un izteica prieku, ka beidzot esmu atnācis, viņš tā gaidījis manu atgriešanos. Viņš atgādināja mūsu pēdējo tikšanos Londonā, kā mēs kopā pusdienojām «Psihisko pētījumu biedrībā» un kā nosē-

dējām visa nakti, runādami par nāvi un pēcnāves dzīvi. Pirms es paspēju ko atbildēt, mans kolēģis teica, ka slimais nedrīkstot runāt, jo tas varētu izraisīt jaunu lēkmi, un pasniedza man stetoskopu. Nekāda ilgā izmeklēšana nebija vajadzīga, pietika jau ar to, ko biju redzējis. Es pasaucu savu kolēģi sāņus un jautāju, vai viņš ģimenei jau ziņojis. Man par dziļu izbrīnu, viņš likās neaptveram patieso stāvokli, runāja par atkārtotiem strihnīna iešļircinājumiem ar īsākiem starplaikiem, par sava seruma izmēģināšanu nākamajā dienā un gribēja sūtīt uz «Grand Hotel» pēc sevišķas markas burgundieša. Es sacīju, ka esmu pret jebkura veida stimulantiem, jo tie varētu vienīgi vēlreiz saasināt spēju pretoties ciešanām, ko žēlsirdīgā daba jau bija nomākusi. Mums atlika vienīgi pasaudzēt viņu no pārmērīgām mokām. Kamēr mēs runājām istabā ienāca profesors Viljams Džeimss, slavenais filozofs, viens no viņa tuvākajiem draugiem. Es atgādināju ka vajag brīdināt ģimeni, jo viņa stundas bija skaitītas Tā kā viņi likās ticam vairak manam kolēģim nekā man, es pieprasīju, lai nekavējoties pieaicina vēl kadu ārstu. Pēc divām stundām ieradās profesors Bačelli, galvenais no konsultējošiem ārstiem Romā. Viņa apskate bija vēl īsāka par manējo, spriedums vēl strupāks.

— II va mourir aujourd'hui,1 — viņš teica savā dobjajā balsī.

Viljams Džeimss man pastāstīja par viņu abu svinīgo solījumu: tas, kurš mirs pirmais, sūtīs ziņu otram tajā brīdi, kad ieies nezināmajā pasaulē, — viņi abi ticēja, ka šāda sazināšanās iespējama. Džeimss bija tik satriekts, ka nespēja ieiet mirēja istabā, viņš sabruka krēslā aiz durvīm ar piezīmju grāmatiņu uz ceļiem un spalvu rokā, gatavs pierakstīt vēsti ar savu parasto rūpīgumu un noteiktību. Pēcpusdienā sākās nevienmērīga, saraustīta Ceina-Stouka elpošana, sirdi plosošais tuvas nāves vēstnesis. Mirējs gribēja runāt ar mani. Viņa acis bija rāmas un skaidras.

— Es zinu, ka mirstu, — viņš teica. — Es zinu, ka jūs man palīdzēsit. Vai tas būs šodien vai rīt?

— Šodien.

— Man prieks par to, esmu gatavs, nebaidos. Beidzot es to zināšu. Pasakiet Viljamam Džeimsam, sakiet viņam ...

Smagā elpa iestrēdza krūtīs, tuvojoties drausmīgajam mirklim, kad pārtrūkst pēdējais dzīvības pavediens.

— Jūs mani dzirdat? — es jautāju, noliekdamies pār mirēju. — Jums sāp?

— Nē, — viņš nomurmināja. — Esmu ļoti noguris un ļoti laimīgs.

Tie bija viņa pēdējie vārdi, Viljams Džeimss vēl arvien sēdēja, atslīdzis savā krēslā, rokas pār acīm, atvērtais piezīmju bloks klēpī. Lappuse bija tukša.

Toziem es bieži redzēju savu kolēģi un arī dažu labu no viņa pacientiem. Viņš vienmēr atsaucās uz sava seruma brīnumaino iedarbību un kādām citām jaunām zālēm pret angina pectoris, ko viņš pēdējā laikā ar lieliskiem panākumiem lietojot savā klīnikā. Kad es atzinos, cik ļoti mani vienmēr interesējusi angina pectoris, viņš bija ar mieru parādīt man savu klīniku un dažus pacientus, ko tur ārstē ar jaunajām zālēm. Es biju ārkārtīgi pārsteigts, pazīstot vienā no slimniecēm savu kādreizējo pacienti, bagātu amerikāņu dāmu ar visiem klasiskajiem histērijas simptomiem, ko es klasificēju kā malade imaginaire^1, — kā jau vienmēr, viņa izskatījās ļoti ziedoša. Viņa gulēja te jau vairāk nekā mēnesi, dienu un nakti pie viņas dežurēja divas kopējas, temperatūru mērīja ik pa četrām stundām, nezināmu zāļu zemādas iešļircinājumus izdarīja vairākas reizes dienā, diēta tika rūpīgi izplānotā līdz pēdējam sīkumam, miegazāles uz nakti, vārdu sakot, viss, ko vien viņa vēlējās. Angina pectoris viņai nebija vairāk kā man. Par laimi, viņa bija stipra kā zirgs un spēja izturēt jebkuru ārstēšanu. Dāma teica, ka mans kolēģis glābis viņai dzīvību. Drīz nopratu, ka lielākā daļa šīs klīnikas pacientu ir vairāk vai mazāk līdzīgi viņai un pakļauti stingram slimnīcas režīmam, ka viņu vienīgā kaite bija dīkdienība, naudas pārpilnība un vēlēšanās būt slimiem un ārsta aprūpētiem. Tas, ko es redzēju, man likās ne mazāk interesants par angina pectoris. Kā viņš to darīja, kāda bija viņa metode? Cik varēju izdibināt, metode bija šāda — visas šīs sievietes ar satriecošu kādas nopietnas slimības diagnozi pēc pirmā acu uzmetiena nolikt gultā un tad ļaut viņam pamazām atveseļoties, pakāpeniski noņemt iedomu nastu viņu sajukušajām smadzenēm. Nosaukt šo kolēģi par visbīstamāko ārstu, kādu man gadījies sastapt, butu viegli. Nosaukt viņu par vienkāršu šarlatānu es neņemtos. Mans pieņēmums, ka viņš ir talantīgs ārsts, bija it labi savienojams ar pieņēmumu, ka viņš ir šarlatāns — tas saderēja kopā, taisni tāpēc šarlatāni ir tik bīstami. Bet šarlatāns rīkojas viens pats, līdzīgi kabatzaglim, toties šis vīrs ieveda mani savā klīnikā un ar lielu lepnumu demonstrēja man savu noziedzīgo rīcību. Protams, viņš bija šarlatāns, bet pavisam noteikti no kādas neparastas šarlatānu sugas, ko bija vērts izpētīt. Jo ilgāk es viņu vēroju, jo neparastāks man šķita viņa gara darbības slimīgais paātrinājums, nemierīgās acis, ārkārtējais valodas straujums. Tikai pēc tam, kad biju ievērojis, kā viņš lietoja digitalis, šo visspēcīgāko un vienlaikus visbīstamāko ieroci cīņā ar sirds slimībām, man ausīs ieskanējās pirmais trauksmes zvans. Kādu vakaru saņēmu zīmīti no viena viņa pacienta meitas ar lūgumu ierasties tūliņ, to steidzīgi pieprasot kopēja. Kopēja pasauca mani sāņus un sacīja, viņa sūtīja īsi pēc manis, baidīdamās, ka te kaut kas neesot kārtībā, viņu ļoti satraucot tas, kas te notiekot. Un viņai bija taisnība. Sirdij pārāk ilgi bija dots digilalis, šo zāju iedarbība jau apdraudēja pacienta dzīvību. Mans kolēģis taisījās izdarīt vēl vienu injekciju, kad es izrāvu viņam no rokām šļirci un izlasīju drausmīgo patiesību viņa mežonīgajās acīs. Viņš nebija šarlatāns, viņš bija ārprātīgs.

Ko man bija darīt? Uzrādīt viņu kā šarlatānu? Tas vienīgi palielinātu viņa pacientu un varbūt arī upuru skaitu. Uzrādīt viņu kā ārprātīgu? Tas nozīmētu neglābjami izpostīt visu viņa tālāko dzīvi. Un kādi man bija pierādījumi? Mirušie nevarēs runāt, dzīvie negribēs. Viņa pacienti, viņa kopējas, viņa draugi — visi būs pret mani, vienīgo no visiem cilvēkiem, kas visvairāk iegūtu no viņa krišanas. Nedarīt neko, atstāt viņu tur, kur viņš ir, — ļaut ārprātīgajam lemt par dzīvību un nāvi?

Pēc ilgas svārstīšanās nolēmu runāt ar viņa zemes sūtni, kurš, kā es zināju, bija ar viņu ļoti draudzīgās attiecībās. Sūtnis man neticēja. Viņš pazīstot manu kolēģi gadiem ilgi, vienmēr uzskatījis viņu par talantīgu un uzticības cienīgu ārstu, pats esot daudz viņam pateicības parādā par labu ārstēšanu un ģimene tāpat. Viņš vienmēr uzskatījis manu kolēģi par diezgan ekscentrisku ātras dabas cilvēku, bet domas skaidrība, viņaprāt, manam kolēģim esot tikpat neapšaubāma kā mums abiem. Pēkšņi sūtnis sāka nevaldāmi smieties. Viņš teica, ka neko nevarot darīt, tas esot pārāk jocīgi, viņš esot pārliecināts, ka es nepārpratīšot un neņemšot ļaunā, viņš zinot, ka man arī piemītot zināma humora izjūta. Tad viņš pastāstīja, ka šo pašu rītu pie viņa bijis mans kolēģis un lūdzis ieteikšanas vēstuli pie zviedru sūtņa, ar kuru viņam vajagot runāt par ļoti nopietnu lietu. Viņa pienākums esot brīdināt zviedru sūtni, lai pieskata mani, jo viņš esot pārliecināts, ka man kaut kas vairs neesot kārtībā ar galvu. Es aizrādīju sūtnim, ka tas ir vērtīgs pierādījums, jo taisni tā ārprātīgais rīkotos šādos apstākļos, ārprātīgo viltību nekad nevajag novērtēt par zemu.

Mājās pārnācis, saņēmu gandrīz nesalasāmu zīmīti no mana kolēģa; es saburtoju, ka tas ir ielūgums uz bro-kastim nākamajā dienā, — izmaiņas viņa rokrakstā arī pievērsa manu uzmanību. Es atradu viņu kabinetā stāvam pie spoguļa un izvalbītām acīm blenžam nelielā satūkumā uz kakla — jau agrāk biju ievērojis, ka vairogdziedzeris viņam palielināts. Neparasti ātrais pulss palīdzēja noteikt diagnozi. Es sacīju, ka viņam ir Baze-dova slimība. Mans kolēģis atbildēja, ka viņam pašam jau tā licies, un lūdza uzņemties ārstēšanu. Es teicu, ka viņš ir pārpūlējies, ka vajag uz kādu laiku aiziet no darba, vislabāk būtu atgriezties dzimtenē un pamatīgi atpūsties. Man izdevās noturēt viņu gultā, kamēr atbrauca viņa brālis. Pēc nedēļas viņš pameta Romu, lai nekad vairs neatgrieztos. Viņš nomira nākamajā gadā, kā nopratu — ārprātīgo patversmē.

XXIV '«GRAND HOTEL»*

Kad ārsts Pilkingtons stādījās man priekšā kā vecākais no ārzemju ārstiem Romā, viņš piesavinājās titulu, kas pienācās nesalīdzināmi pārākam cilvēkam par mums, citiem ārzemju ārstiem. Ļaujiet man rakstīt viņa īsto vārdu nesaīsinātu — tā, kā tas zelta burtiem ierakstīts manā atmiņā, — vecais doktors Erharts, viens no vislabākajiem ārstiem un atsaucīgākajiem cilvekiem, kādus jebkad esmu saticis. Izaugusi jau pagātnē aizgājušajā Pija IX Romā, viņa labā slava bija spoži izturējusi visus četrdesmit gadu ilgās prakses pārbaudījumus Mūžīgajā pilsētā. Kaut gan pāri septiņdesmitiem, viņš vēl pilnīgi bija saglabājis savu garīgo un fizisko možumu, dienu un nakti bija uz kājām, vienmēr gatavs palīdzēt, vienalga — bagātam vai nabagam. Nekad neesmu sastapis pilnīgāku agrāko laiku mājas ārsta tipu, kas mūsdienās tikpat kā izzudis, — par nelaimi cietējai cilvēcei. Neiespējami bija viņu nemīlēt, neiespējami viņam neuzticēties. Esmu pārliecināts, ka visā garajā mūžā viņam nav bijis neviena cita ienaidnieka kā profesors Bačelli. Erharts bija vācietis, un, ja viņam līdzīgo Vācijā būtu bijis daudz, tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gadā karš nebūtu izcēlies.

Kāpēc tik daudz cilvēku, pat no viņa agrākajiem pacientiem, drūzmējās Kītsa namā, lai grieztos pēc padoma pie manis, kad tāds ārsts kā vecais Erharts dzīvoja tajā pašā laukumā, vienmēr paliks man noslēpums. Viņš bija vienīgais no maniem kolēģiem, pie kā es griezos pēc padoma šaubu gadījumos, viņam vienmēr izrādījās taisnība, man it bieži — ne, bet viņš nekad mani nepameta, viņš aizstāvēja mani, tiklīdz radās izdevība, un tā nebūt negadījās reti. Varbūt viņš pietiekami nepārzināja mūsu profesijas modernos acu apmānīšanas trikus un turējās tālāk no mūsu jaunākajām visu zemju un skolu patentētajām brīnumzālēm. Bet viņš patiešām lieliski pārzināja un lietoja savu veco pārbaudīto zāļu krājumu, viņa asās acis pamanīja slimību, lai kur tā būtu ieperinājusies, plaušās un sirdī nekas nepalika apslēpts, kad viņš pielika stetoskopu pie savas vecās auss. Neviens patiešām svarīgs modernās medicīnas atklājums nepaslīdēja viņam garām neievērots. Viņš dzīvi interesējās par bakterioloģiju un serumu terapiju, toreiz vēl gluži jaunu zinātni. Pastēru viņš pārzināja vismaz tikpat labi kā es. Viņš pirmais Itālijā izmēģināja Bēringa pretdifterijas serumu, kas toreiz vēl atradās eksperimenta stadijā un vispārīgai lietošanai nebija nodots, bet tagad ik gadus glābj no nāves simtiem tūkstošu bērnu.

Man liekas, es nekad neaizmirsīšu šo viņa eksperimentu. Vēlu vakarā mani steidzīgi izsauca uz «Grand Hd-tel» kāds amerikāņu džentlmenis ar profesora Vaiera-Mičela ieteikuma vēstuli. Vestibilā mani sagaidīja mazs, pārskaities vīriņš, kas lielā sašutumā man pavēstīja, ka ieradies ar luksusvilcienu no Parīzes. Viņš pasūtījis vislabākās istabas, bet tagad viņi ar ģimeni sabāzti divās mazās guļamistabās un palikuši bez viesistabas, pat bez vannas. Direktora telegramma, ka viesnīca pārpildīta, bijusi izsūtīta par vēlu, un viņš to nebija saņēmis. Viņš jau telegrafējis Ričam, protestēdams pret tādu apiešanos. Un, lai nelaimju mērs būtu pilns, viņa mazais dēlēns saaukstējies, sieva vilcienā nosēdējusi pie viņa visu nakti, — vai es nebūtu tik laipns un tūlīt viņu neapskatītu. Abi mazie bērni gulēja vienā gultiņā, vaidziņš pie vaidziņa, lūpas gandrīz pie lūpām. Māte satraukti mani uzlūkoja un teica, ka zēns nespējot norīt pienu, viņa baidoties, ka iekaisis kakls. Puisītis elpoja smagi, ar vaļēju muti, sejiņa gandrīz pavisam zila. Es pārliku aizmigušo meitenīti mātes gultā, sacīju, ka zēnam ir difterija un ka tūlīt vajag sūtīt pēc kopējas. Māte atbildēja, ka gribot zēnu kopt pati. Nakts man pagāja, izkasot difterijas plēves no zēna rīkles, viņš gandrīz jau smaka nost. Ap rītausmu es sūtīju pēc ārsta Erharta, lai viņš palīdzētu man izdarīt traheotomiju, jo bērns bija tuvu noslāpšanai. Sirdsdarbība jau bija tik vāja, ka viņš neuzdrošinājās lietot hloroformu, mēs abi šaubījāmies, vai operēt, zēns varēja nomirt zem naža. Es sūtīju pēc tēva; padzirdējis vārdu «difterija», viņš metās laukā no istabas, un mūsu tālākā saruna notika pa durvju spraugu. Viņš negribēja ne dzirdēt par operāciju, prasīja sasaukt visus labākos Romas ārstus un uzzināt viņu spriedumu. Es atbildēju, ka tas nav nepieciešams un ir arī par vēlu, operēt vai neoperēt vajadzēja izlemt mums ar Erhartu. Es ietinu meitenīti segā un liku tēvam aiznest viņu uz savu istabu. Miljonārs teica, ka gatavs dot miljonu dolāru par dēla dzīvibas glābšanu, es atcirtu, ka te nav runa par dolāriem, un aizsitu durvis viņam deguna priekšā. Māte palika pie gultiņas, skatīdamās uz mums ar šausmu pilnām acīm, es sacīju, ka operācijai jānotiek kuru katru brīdi, kamēr sūtītu pēc māsas, paietu vismaz stunda, tāpēc viņai pašai vajadzēs mums palīdzēt. Viņa pamāja ar galvu, neteikdama ne vārda, seja raustījās, pūloties novaldīt asaras, viņa bija drosmīga un krietna sieviete. Kamēr es klāju uz galda zem lampas tīru dvieli un sagatavoju instrumentus, Erharts man sacīja, ka dīvainas sagadīšanās pēc viņš taisni šodien saņēmis caur Vācijas sūtniecību jauno Bēringa pretdifterijas serumu, ko viņš pieprasījis no laboratorijas Mārburgā. Cik zināju, tas ar spožiem panākumiem jau bija lietots vairākās vācu klīnikās. Vai mēs neizmēģinātu serumu? Diskusijām nebija laika, zēns izdzisa acu priekšā, mēs abi domājām, ka nav vairs nekādu cerību. Ar mātes piekrišanu mēs nolēmām iešļircināt serumu. Reakcija bija drausmīga un gandrīz acumirklīga. Visa miesa viņam kļuva melna, temperatūra sacēlās līdz četrdesmit vienam gradam, pēc tam, uznākot stipriem drebuļiem, nokritās zem normālas. Sākās deguna un zarnu asiņošana, sirdsdarbība kļuva nekārtīga, parādījās tūlītēja sabrukuma simptomi. Neviens no mums visu dienu neizgāja no istabas, mēs gaidījām, ka b. rns kuru katru brīdi mirs. Mums par brīnumu, uz vakara pusi viņa elpa kļuva mazliet viegiāka, kakls šķita esam labakā stāvoklī, pulss noteiktāks. Es lūdzu veco Erhartu iet mājās un pāris stundu pagulēt, viņš sacīja, ka šī gadījuma novērošana esot pārāk interesanta, lai viņš justu kaut mazāko nogurumu. Kad ieradās Angļu Zilo māsu ordeņa mūķene Filipīne, labākā slimo kopēja, kāda man vispār bijusi, baumas par difteriju izšāvās no augšējā stāva pa visu pārpildīto viesnīcu kā meža ugunsgrēks. Direktors lika man paziņot, ka zēnu tūlīt vajag pārvest uz kādu slimnīcu vai klīniku. Atbildēju, ka ne es, ne Erharts nevaram uzņemties atbildību par tādu rīcību, jo zēns noteikti ceļa nomirs. Bez tam mēs nezinājām nevienu vietu, kur viņu varētu aizvest, medicīniskās iekārtas tik slimam bērnam visur bija bezcerīgi nepiemērotas. Pēc brīža Pitsburgas miljonārs pa durvju spraugu man pavēstīja, ka licis direktoram uz viņa rēķina atbrīvot augšējo stāvu, ka drīzāk viņš nopirkšot visu «Grand Ho-tel» nekā ļaušot ar dzīvības briesmām pārvadāt savu dēlu. Uz vakara pusi kļuva skaidrs, ka slimība pielipusi arī mātei. Nākamajā rītā viss augšējā stāva spārns bija atbrīvots. Aizbēga pat sulaiņi un istabenes. Vienīgi sinjors Kornakija, apbedītājs, ar cilindru rokā patrulēja šurp un turp pa tukšo gaiteni. Brīdi pa brīdim durvju spraugā ielūkojās tēvs, gandrīz sajucis no bailēm. Mātei kļuva arvien sliktāk un sliktāk, viņu pārveda uz blakusistabu Erharta un otras kopējas ziņa. Mēs ar māsu Filipīni palikām pie zēna. Ap pusdienlaiku viņš galīgi sabruka un mira ar sirds paralīzi. Mātes stāvoklis bija tik kritisks, ka mēs neuzdrīkstējāmies to viņai teikt, nolēmām pagaidīt līdz nākamajam rītam. Kad es sacīju tēvam, ka zēna līķis jāaizved uz Protestantu kapsētas kapliču jau šovakar un divdesmit četru stundu laikā jāapbeda, viņš sagrīļojās un gandrīz iekrita rokās apbedītājam, kas jau stāvēja viņam blakus, godbijīgi klanīdamies. Viņš atbildēja, ka sieva nekad viņam nepiedos, ja zēns paliks svešā zemē, viņš jāapbeda Pitsburgā, dzimtas kapenēs. Es teicu, ka tas nav iespējams, šādos gadījumos likums aizliedz līķa pārvadāšanu. Pēc brīža Pilsburgas miljonārs pabāza man pa durvju spraugu čeku par tūkstoš mārciņām, lai izlietojot to pēc saviem ieskatiem, viņš bija gatavs izrakstīt vēl vienu čeku par jebkuru summu, kādu es vēlētos, lai tikai līķi nosūtītu uz Ameriku. Es ar apbedītāju ieslēdzos otrā istabā un jautāju viņam, cik apmēram izmaksātu pirmšķirīgas bēres un kaps in perpetuo^1 Protestantu kapsētā. Viņš atbildēja, ka laiki esot grūti, cenas zārkiem cēlušās un, kas vēl Jaunāk, visai samazinājies klientu skaits. Viņam tā esot goda lieta, lai bēres būtu lieliskas, desmittūkstoš liru, dzeramnaudas neskaitot, segšot izdevumus. Jādomā arī par kapraci, kuram, kā es zinot, esot astoņi bērni, un par puķēm, protams, vajadzēšot maksāt atsevišķi. Sinjora Kornakijas garenie kaķa redzokļi manāmi papletās, kad es teicu, ka esmu pilnvarots izsniegt viņam divkāršu summu, ja viņš nokārtos, lai līķi aizsūta uz Neapoli un nogādā nākamajā tvaikonī, kas ies uz Ameriku. Atbildi es gribētu saņemt pēc divām stundām, zinu, ka tas ir nelikumīgi, tādēj lai tiek skaidrībā ar savu sirdsapziņu. Es ar savējo jau esmu skaidrībā. Es taisījos naktī iebalzamēt līķi pats un likt, lai svina zārku aizlodē manā klātbūtnē. Tā nomierinājis sevi, ka nekādas infekcijas briesmas nav iespējamas, es taisījos parakstīt miršanas apliecību, ka nāves cēlonis ir septiskā pneimonija un sirds paralīze, izlaižot vārdu «difterija». Sinjora Kornakijas konsultēšanās ar sirdsapziņu bija īsāka, nekā to varēja gaidīt, pēc stundas viņš atgriezās un deva piekrišanu, ja puse no summas tikšot iemaksāta avansa veidā un bez kvīts. Es pasniedzu viņam naudu, stundu vēlāk mēs ar Erhartu izdarījām traheotomiju zēna mātei, šī operācija glāba viņai dzīvību.

Tās nakts rēgi uzpeld manā atmiņā ikreiz, kad iegriežos mazajā, skaistajā kapsētā pie Porta San Paolo. Džo-vanni, kapracis, ar patumšu laternu rokā gaidīja mani pie vārtiem. No tā, kā viņš mani sveicināja, man radās aizdomas, ka nakts darbam viņš iestiprinājies ar lieku glāzi vīna. Viņš bija mans vienīgais palīgs, nopietni iemesli lika man vairāk nevienu nepieaicināt. Nakts bija

vējfina un ļoti tumša, lietus lija aumaļām. Pēkšņa vēj.» brāzma apdzēsa laternu, kā nu pratām, taustījāmies uz priekšu piķa melnajā tumsā. Kapsētas vidū es ļSaklupu pār uzbērtas zemes kaudzi un garšļaukus iegāzos pusiz-raktā kapā, Džovanni sacīja, ka viņš to pēc sinjora Kor-nakijas rīkojuma nupat pēcpusdienā racis, labi vēl, ka tas nebija sevišķi dziļš, kā jau kapiņš mazam bērnam.

Iebalzamēšana tomēr bija grūts un pat bīstams pasākums. Līķis jau bija sācis trūdēt. Nebija pietiekami gaismas, un, sev par šausmām, es vēl mazliet iegriezu pirkstā. Aiz Sestiusa piramīdas brīdi pa brīdim iebrēcās pūce, vēl tagad to spilgti atceros, jo pirmo reizi šī skaņa griezās man ausīs, lai gan es tik ļoti mīlēju pūces.

Agri no rīta ierados viesnīcā. Māte naktī bija labi gulējusi, temperatūra nokritusies līdz normālai. Erharts uzskatīja, ka briesmas viņai vairs nedraud. Nebija iespējams vēl ilgāk vilcināties un noklusēt, ka viņas dēls ir miris. Tā kā ne tēvs, ne Erharts negribēja viņai pasacīt, to vajadzēja darīt man. Kopēja domāja, ka slimniece visu nojaušot. Kad viņa naktī te sēdējusi, māte pēkšņi uztrūkusies no miega un, izmisīgi iekliegdamās, gribējusi izlēkt no gultas, bet nokritusi atpakaļ bez samaņas. Kopējai licies, ka slimā nomirusi, viņa jau metusies saukt mani, kad ienācis es pats un pateicis, ka bērns nupat miris. Kopējai bija taisnība. Es vēl nepaspēju neko pateikt, kad māte ieskatījās man acīs un sacīja, ka zinot jau — viņas dēls miris. Erhartu zēna nāve likās galīgi salauzusi, viņš pārmeta sev, ka ieteicis serumu. Tik godīgs un taisnīgs bija šis krietnais vecais vīrs, ka taisījās rakstīt vēstuli zēna tēvam, gandrīz vai vainojot sevi bērna nāvē. Es iegalvoju viņam, ka atbildība gulstas tikai uz mani, jo zēna tiešais ārsts biju es, un ka, saņemot tādu vēstuli, tēvs, jau tā zaudējis galvu no bēdām, sajuks pavisam. Nākamajā rītā māti nonesa lejā, iecēla manā ekipāžā un aizveda uz Zilo māsu klīniku, kur man bija laimējies izgādāt istabu arī viņas mazajai meitiņai un vīram. Viņa bailes no difterijas bija tik briesmīgas, ka viņš atdāvināja man visu savu garderobi, divas milzīgas somas ar drānām, nerunājot nemaz par mēteli un cilindru. Es biju sajūsmā, valkātas drēbes bieži ir derīgākas par zālēm. Tikai ar grūtībām pierunāju viņu paturēt savu zelta re-petīcijas pulksteni, viņa kabatas barometrs vēl arvien ir manā īpašumā. Pirms aizbraukšanas no viesnīcas Pitsbur-gas mijonārs, ne aci nepamirkšķinājis, samaksāja tik milzīgu rēķinu, ka man apreiba galva. Es pats vadīju telpu dezinfekciju un, atcerējies savu triku Heidelbergas viesnīcā «Viktorija», veselu stundu rāpoju pa grīdu istabā, kurā nomira zēns, un plēsu nost pienagloto Briseles paklāju. Ka tobrīd manās domās vēl bija vieta «Nabago mazajām māsām», tas ir pāri manai saprašanai. Vēl tagad man acu priekšā viesnīcas ierēdņu sejas, kad es nesu paklāju lejā uz saviem ratiem un vedu uz pilsētas valdes dezinfekcijas iestādi Aventlnā. Es teicu direktoram, ka Pitsburgas miljonārs, samaksājis par paklāju vairāk nekā trīskārt, uzdāvināja to man par piemiņu.

Beidzot es braucu mājās uz Piazza cii Spugna. Pie parādes durvīm piespraudu zīmīti franču un angļu valodā: ārsts saslimis, lūdzu griezties pie Dr. Erharta Piazza di Spagna 28. Iešļircināju sev trīskārtēju morfija devu un sč'.bruku uz tahtas sava kabinetā, — kakls bija uzpampis, temperatūra četrdesmit grādu. Anna bija ļoti nobijusies un tūlit gribēja sūtīt pēc doktora Erharta. Es atbildēju, ka man nekas nekaiš, man vajadzīgas tikai divdesmit četras stundas miega, un lai viņa mani modina tikai tad, ja mājā izceļas ugunsgrēks.

Svētīgās zāles saka jau tīt aizmirstībā un mierā manas izvārgušās smadzenes; pat bailes, kas vajāja mani par sagriezto pirkstu, pagaisa no sastingušajām domām. Es laidos miegā. Pēkšņi vēl un vēlreiz neganti ietarkškējās durvju zvans. Es dzirdēju priekšnamā spalgu neapšaubāmas tautības sievietes balsi strīdamies ar Annu lauzītā itāliešu valodā.

— Ārsts ir slims, ludzu, griezties pie doktora Erharta blakusmājā.

Nē, viņai vajagot tūlīt runāt ar ārstu Munti.

— Ārsts ir gultā, lūdzu, ejiet!

Nē, viņai vajagot ārstu sastapt tūlīt — «ienesiet manu vizītkarti».

— Ārsts ir aizmidzis, es jūs lūdzu ...

Aizmidzis, kā tad, ja šāda drausmīga balss ķērc priekšnamā!

— Ko jūs vēlaties?

Anna nepaguva viņu aizturēt, viņa pavēra manu durvju aizkarus — tā bija Čārlza V. Vašingtona Longfello Pērkinsa juniora laulātā draudzene, īsts veselības iemiesojums un stipra kā zirgs.

— Ko jūs vēlaties?

Viņa gribēja zināt, vai viesnīcā nedraudot briesmas dabūt difteriju, viņai iedevuši istabu a’ gšējā stāvā, vai taisnība, ka zēns esot miris pirmajā stāvā, viņa nevarot riskēt.

— Kāds ir jūsu istabas numurs?

— Trīssimt trīsdesmit pieci.

•— Katrā ziņā palieciet, kur esat. Tā ir vistīrākā istaba visā viesnīcā, es pats to dezinficēju. Tieši tajā istabā zēns nomira.

Es kritu atpakaļ gultā vai, kā man likās, cauri gultai, morfijs sāka iedarboties vēlreiz.

Durvju zvans ietarkšķējās atkal. Atkal es dzirdēju to pašu nežēlīgo balsi vestibilā sakām Annai, ka viņa nupat atcerējusies vēl vienu ārkārtīgi svarīgu jautājumu, kura deļ pie manis nākusi.

— Doktors guļ.

— Svied viņu lejā pa kāpnēm! — es kliedzu Annai, lai gan viņa bija uz pusi mazāka par Pērkinsa kundzi,

Nē, viņa neiešot, viņai vajagot man pajautāt.

— Ko jūs vēlaties?

— Man nolūzis zobs, baidos, ka būs jārauj. Kā sauc labāko zobārstu Romā?

— Vašingtona Pērkinsa juniora kundze, jūs mani dzirdat?

Ja, viņa mani labi dzirdot.

— Pērkinsa juniora kundze, pirmoreiz mūžā es nožēloju, ka neesmu zobārsts, es jums ar prieku izrautu visus zobus!

XXV Nabagu mazās māsas

Ar Nabagu mazajām, māsām no San Pielro in Vincnli, skaitā apmēram piecdesmit, lielāko tiesu francūzietēm, es biju lielos draugos, tāpat ar daudziem no tiem trīssimt sirmgalvjiem un večiņām, kuri bija atraduši pajumti lielajā namā. Itāliešu ārsts; kam vajadzēja šos nespējniekus aprūpēt, nekad neizrādīja ne mazāko profesionālo skaudību pret mani, pat tad ne, kad Pitsburgas miljonāra paklāju no «Grand Hôtel», pienācīgi dezinficētu, izklāja uz kapelas ledusaukstās akmens grīdas par lielu sajūsmu mazajām māsām. Kā viņas izmanījās sagādāt uzturu un apģērbu visiem saviem nespējniekiem, palika man noslēpums. Viņu vecie, sagrabējušie rateļi braukāja no viesnīcas uz viesnīcu, lai savāktu katru ēdiena mazumiņu, kas tur sadabūjams, — tas bija pazīstams skats visiem tālaika Romas apmeklētājiem. Divdesmit «mazās māsas» pa pāriem staigāja no rīta līdz vakaram ar saviem lielajiem groziem un naudas vācelītēm. Divas no viņām parasti varēja redzēt stāvam mana priekšnama stūrī, kad man bija pieņemšanas stundas, daudzi mani kādreizējie pacienti noteikti viņas atceras. Kā jau visas mūķenes, viņas bija smējējas un jokotājas un mīlēja no sirds izpļāpāties katrā izdevīgā gadījumā. Viņas abas bija jaunas un pat glītas, māte klostera priekšniece jau sen bija man atzinusies, ka vecas un neglītas mūķenes naudas vākšanai neder. Atbildot uz parādīto uzticību, es sacīju, ka jaunai, pievilcīga i/skata kopējai ir lielākas izredzes uz manu pacientu paklausību nekā neglitai un ka īgna kopēja nekad nav laba kopēja. Šīs mūķenes, kuras tik maz ko zināja par ārpasauli, apbrīnojami daudz zināja par cilvēka dabu. No pirmā acu uzmetiena viņām bija skaidrs, kas iemetīs kaut ko viņu vācelītē un kas ne. Jauni cilvēki, pēc māsu izteicieniem, parasti dodot vairāk nekā veci, bērni — ak vai! — pavisam reti, ja nu vienīgi, angļu aukles skubināti. Vīrieši dodot vairāk nekā sievietes, kājāmgājēji vairāk nekā tie, kas sēž savās ekipāžās. Visdevīgākie esot angļi, tad krievi. Franču tūristi vispār te gadoties reti. Amerikāņi un vācieši jau diezgan nelabprāt šķiroties no savas naudas, augstāko aprindu itālieši esot vēl sliktāki, toties nabadzīgie itālieši visai atsaucīgi. Karaliskas personas un visu tautību garīdznieki parasti neesot nekādi labie klienti. Ar simt piecdesmit aprūpējamiem večukiem esot krietni vieglāk tikt galā nekā ar simt piecdesmit vecām sievām, kas visu laiku ķildojoties un plēšoties. Draus-migas drames passionels^1 nereti plosoties starp nespējnieku nama abiem spārniem, un tad nu «mazajām māsām» viņu paskopās saprašanas robežās jāpūloties dzēst zem pelniem gruzdošās ogles.

Nama mīlulis bija Alfonsa kungs, neredzēti sīka augumiņa francūzis, kas dzīvoja aiz ziliem aizkariem sešdesmit gultu lielās palātas kaktā. Nevienai citai gultai nebija aizkaru, šī privilēģija bija vienīgi Aifonsa kungam, kā visvecākajam šajā namā. Pats viņš apgalvoja, ka viņam esot septiņdesmit pieci gadi, māsas deva pāri astoņdesmit, bet es, pēc viņa artērijām spriežot, uzskatīju, ka ap deviņdesmit. Ar cela somu rokā, nodilušā frakā un cilindrā viņš bija uzradies te pirms vairākiem gadiem, no kurienes — to nezināja neviens. Viņš vadīja savas dienas aiz zilajiem aizkariem stingrā savrupībā no visiem pārējiem iemītniekiem, lai parādītos tikai svētdienās, kad cienīgi devās uz kapelu ar cilindru rokā. Ko viņš aiz saviem aizkariem augām dienām darīja, arī nezināja neviens. Māsas sacīja, ka tad, kad viņas pienesot Alfonsa kungam zupas šķīvi vai kafijas tasi — otra privilēģija! — viņš vienmēr sēžot savā gultā un rakņājoties pa visādu papīru kaudzi vecajā somā vai sukājot savu cilindru. Sevišķi pedantisks Alfonsa kungs bija, pieņemot apmeklētājus. Viesiem vajadzēja paklauvēt pa mazo galdiņu pie gultas. Tad viņš rūpīgi ieslēdza visus savus papīrus somā, iespiedzās: «Entrez, monsieur!»' — un, atvainodamies pamājis ar roku, aicināja apsēsties uz viņa gultas malas. Viņš likās priecājamies par maniem apciemojumiem, un mēs kļuvām lieli draugi. Visi mani pūliņi izdibināt kaut ko par viņa pagātni bija veltīgi, zināju vienīgi, ka viņš ir francūzis, es pat neņemos teikt, vai parīzietis. Viņš neprata ne vārda itāliski un šķita neko nezinām par Romu. Viņš nebija pat bijis Svētā Pētera katedrālē, bet taisījās iet un de ces quatre matins^2, kad viņam būs laiks. Māsas teica, ka tāpat jau neaiziešot, viņš nekad nekur neejot, kaut gan bija spējīgs it mundri staigāt apkārt, ja vien būtu gribējis. īstais iemesls, kāpēc Alfonsa kungs palika mājās arī ceturtdien, vīriešu izejamā dienā, bija tas, ka viņa cilindrs un vecā fraka no pastāvīgas sukāšanas bija neglābjami pagalam.

Neaizmirstamā diena, kad viņam deva uzlaikot Pitsbur-gas miljonāra cilindru un jauno, pēc pēdējās amerikāņu modes pašūto fraku, pavēra pēdējo un varbūt pat laimīgāko nodalu Alfonsa kunga dzīvē. Visas māsas, pat māte klostera priekšniece to ceturtdienu iznāca pie parādes durvīm paskatīties, kā viņš iekāpj manā švītīgajā ekipāžā, svinīgi paceldams jauno cilindru pret savām apbrīnotājām.

— Est-il chic! — viņas smējās, kad mēs braucām projām. — On dirait un milord anglais!3 Mēs braucām lejā

1 Ienāciet, mans kungs! (h.)

2 Kādu ceturtdienas rītu. iFr.)

3 Cik viņš elegantai Gluži kā angļu lords! (l-i.y

pa Korso, īsu brīdi parādījāmies uz Pinčo un tad pieturējām uz Piazza di Spagna, kur es biju ielūdzis Alfonsa kungu uz brokastīm.

Es gribētu gan redzēt to cilvēku, kas spētu turēties pretī kārdinājumam saņemt šādu ielūgumu ik ceturtdienu arī turpmāk. Toziem ik ceturtdienu tieši vienos Piazza dl Spagna 26 no manas ekipāžas izkāpa Alfonsa kungs. Stundu vēlāk, kad man sākās pieņemšana, Anna pavadīja viņu atpakaļ uz ekipāžu, lai viņš dotos parastajā braucienā pa Pinčo. Tad pusstundu apstāšanās pie «Calé Aragno», kur Alfonsa kungs savā stūrītī sēdēja pie tases kafijas un lasīja «Figaro» gluži kā vecs diplomāts. Tad vēl pusstunda spožas dzīves, vizinoties pa Korso un nepacietīgi lūkojoties pēc kāda paziņas no Piazza di Spagna, lai, to sveicinot, paceltu savu jauno cilindru. Un tad nozust atkal aiz zilajiem priekškariem līdz nākamajai ceturtdienai, kad viņš, pēc «mazo māsu» nostāstiem, sāka jau ar rīta ausmu sukāt savu cilindru. Gan ļoti reti, tomēr kādreiz viens vai divi draugi iegriezās pie manis uz brokastīm, par milzīgu sajūsmu Alfonsa kungam. Noteikti ne viens vien vēl tagad viņu atceras. Un nevienam nebija ne jausmas, no kurienes viņš nāk. Bez tam viņš patiešām izskatījās visai glīts un elegants savā jaunajā, švītīgajā frakā un spožajā cilindrā, no kura nelabprāt šķīrās pat pie galda. Nezinādams pats, par ko uzdot Alfonsa kungu, es galu galā pārvērtu viņu pensionētā diplomātā. Visi mani draugi uzrunāja viņu kā monsieur le ministre bet Anna vienmēr sauca par vosta eccellenza^2, un būtu jūs redzējuši, kā viņš staroja! Par laimi, viņš bija galīgi kurls un saruna parasti aprobežojās ar dažām pieklājības frāzēm par pāvestu vai par siroko. Katrā ziņā sarunas gaitā acis un ausis es turēju modras, gatavs kuru katru mirkli nolikt sāņus karafi vai mesties viņam palīgā, ja nāktu kāds neērts jautājums vai pat vēl neērtāka atbilde, kad Alfonsa kungs bija izdzēris otro glāzi Frascati. Alfonsa kungs bija dedzīgs rojālists, gatavs gāzt Francijas Republiku par katru cenu. Viņš diendienā gaidīja ziņu no konfidenciāliem avotiem, lai jebkuru brīdi varētu atgriezties Parīzē. Tiktāl mēs stāvējām uz drošiem pamatiem, es biju dzirdējis daudzus frančus aicinām uz republikas gāšanu. Bet, kad viņš sāka runāt par saviem radurakstiem, man vajadzēja būt ļoti uzmanīgam, lai viņš neizceļ gaismā tik rūpīgi slēpto pagātni. Par laimi, mani vienmēr laikus brīdināja viņa svainis: mon beau-frère le sous-prčfet.' Mēs ar draugiem te sapratāmies bez vārdiem — līdzko tika pieminēta šī noslēpumainā persona, karafi tūlīt nolika tālāk un Alfonsa kunga glāzē nelēja vairs ne lāses vīna.

Spilgti atceros to ceturtdienu, kad Voldo Storijs, slavens amerikāņu skulptors un īpaši sirsnīgs Alfonsa kunga draugs, ieturēja pie manis brokastis. Alfonsa kungs bija visai uzbudināts un neparasti runīgs. Vēl neiztukšojis ne pirmo Frascati glāzi, viņš sāka apspriesties ar Voldo par bijušo garibaldiešu armijas radīšanu, lai iebruktu Francijā un dotos uz Parīzi gāzt republiku. Galu galā tas esot tikai naudas jautājums, pilnīgi pietiktu ar pieciem miljoniem, ļaunākā gadījumā vienu miljonu sagādātu viņš pats.

Man likās, ka viņš ir pārāk sasarcis, es jutu, ka nu vairs nav tālu viņa svainis. Es devu Voldo parasto zīmi neliet viņam vīnu.

— Mon beau-frère le sous préfet... — viņš iesmējās.

Alfonsa kungs aprāvās, kad es noliku karafi tā, ka viņš

to nevarēja aizsniegt, un skatījās savā šķīvī, kā vienmēr, kad jutās par kaut ko aizskarts.

— Tas nekas, — es teicu, — toties šo glāzi mēs dzersim uz jūsu veselību, piedodiet, ja esmu jūs aizskāris, un, lai bulu pa jūsu prātam, à bas la République![122]

Man par brīnumu, viņš nepastiepa roku pēc savas glāzes. Viņš sēdēja, vēl arvien blenzdams savā šķīvī. Viņš bija miris.

Neviens nezināja labāk par mani, ko tas nozīmētu Alfonsa kungam un man, ja es 6ūtu gājis parasto, likumīgo ceļu un sūtījis pēc policijas: līķa pārbaudi tiesas medicīniskā ekspertīzē, varbūt pat uzšķēršanu, franču konsulāta iejaukšanos, tad pēdējais, bet ne mazsvarīgākais, tas nozīmētu, ka mirušajam atņemtu vienīgo, kas viņam piederēja, viņa pagātnes noslēpumu. Annai es liku noiet lejā un pateikt ormanim, lai uzcel jumtu, Altonsa kungam uznācis ģībonis, es pats aizvedīšu viņu uz mājām. Piecas minūtes vēlāk Alfonsa kungs sēdēja man blakus ratos savā parastajā stūrī, Pitsburgas miljonāra mēteļa apkakle krietni pāri pār ausim, cilindrs zemu uz pieres, kā viņš vienmēr mēdza to valkāt. Viņš arī izskatījās tāds pats kā vienmēr, tikai vēl daudz mazāks, visi miroņi izskatās mazāki.

— Pa Korso? — jautāja ormanis.

— Jā, protams, pa Korso, tas ceļš Allonsa kungam patīk vislabāk.

Māte klostera priekšniece no sākuma mazliet uztraucās, bçt es turpat patversmē izrakstīju apliecību: «Miris aiz sirds vājuma,» — un viss nokārtojās pēc policijas reglamenta. Vakarā Alfonsa kungu guldīja zārkā ar viņa veco somu pagalvī, somas atslēga, kā arvien, karājās lentītē viņam ap kaklu. «Mazās māsas» neko nejautāja ne dzīviem, ne mirušiem. Pietika, ja viņas zināja, ka tie, kuri meklēja pie viņām patvērumu, bija veci un izsalkuši. Pārējais bija Dieva ziņā, ne viņām, ne citiem par to nebi ja nekāda daļa. Viņas it labi zināja, ka daudzi no patversmes iemītniekiem te dzīvo un nomirst ar pieņemtiem vārdiem. Man gribējās, lai Jauj viņam ņemt kapā līdzi arī mīļoto cilindru, bet «māsas» teica, ka to nevarēšot. Es sacīju, ka man ļoti žēl, bet., manuprāt, viņam tas būtu ļoti paticis.

* ★ *

Kādu nakti mani uzmodināja, nododot no Nabagu mazajām māsām steidzīgu lūgumu ierasties tūlīt. Visas milzu ēkas palātas bija tumšas un klusas, tikai «māsas» kapelā lūdza Dievu. Mani ieveda mazā istabiņā, «māsu» mītnē, kur vēl nekad nebiju bijis. Gultā gulēja mūķene — vēl gluži jauna, seja tikpat balta kā spilvens pagalvī, acis aizvērtas, pulss tikko samanāms. Tā bija visu Nabagu mazo māsu la mère générale^123, kas bija šovakar ieradusies no Neapoles — atpakaļceļā uz Parīzi pēc inspekcijas brauciena apkārt pasaulei. Patlaban viņa bija uz nāves sliekšņa smagas sirds slimības dēļ. Esmu stāvējis pie karaļu, karalieņu un dažādu slavenību gultām brīžos, kad viņu dzīvība bija mata galā un varbūt pat manās rokās. Bet nekad nebiju izjutis sava amata atbildību tik smagi kā naktī, kad šī sieviete lēni atvēra savas brīnišķīgās acis un paskatījās uz mani.

— Faites ce que vous pouvez, monsieur le docteur, — viņa nočukstēja, — car quarante mille pauvres dépendent de moi.[124]

Nabagu mazās māsas no rīta līdz vakārām darīja savu darbu, vissvētīgāko un visnepateicīgāko žēlsirdības darbu, kāds man zināms. Jums nav jābrauc uz Romu, lai viņas sastaptu, nabadzība un vecums ir visur pasaulē, un tāpat visur ir Nabagu mazās māsas ar saviem tukšajiem groziem un tukšajām naudas vācelītēm. Ielieciet savu veco uzvalku viņu grozā, nelauziet galvu par izmēru, Nabagu mazajām māsām noder visi izmēri. Cilindri iziet no modes, atdodiet viņam savu cilindru arī. Viņu palātās vienmēr kāds vecs Alfonsa kungs, aiz ziliem priekškariem noslēpies, citigi sukā savu galīgi nodilušo cilindru, vienīgo zaudētās labklājības palieku. Viņa brīvdienā iedodiet viņem savus elegantos ratus, lai viņš pavizinās pa Korso. Savām aknām krietni vairāk laba darīsit, ja kopā ar suni kājām dosities pastaigā pa laukiem. Ielūdziet viņu uz brokastīm nākamo ceturtdien, nav labāka līdzekļa pret ēstgribas trūkumu kā vērot izsalkušu cilvēku, kas paēd pilnu vēderu. Dodiet viņam glāzi Frascati, lai palīdzētu viņam aizmirsties, bet nolieciet karafi tālāk, kad viņš sāk nodoties atcerei.

Iemetiet kaut ko no saviem krājumiem «mazo māsu» naudas vācelītē, katrs penijs būs labs, ticiet man, drošāka noguldījuma nav. Atcerieties, ko es rakstīju kādā no šis grāmatas iepriekšējām lappusēm, — ko jūs paturat sev, to zaudējat, ko atdodat citiem, to saglabājat uz visiem laikiem. Bez tam jums nav tiesību paturēt šo naudu, tā nepieder jums, nauda nepieder nevienam uz zemes. Visa nauda pieder velnam, kas dienu un nakti sēž pie letes aiz saviem zelta maisiem, uzpirkdams cilvēku dvēseles. Nepaturiet pārāk ilgi netīro monētu, ko viņā iespiedis jums saujā, tieciet no tās vaļā, cik ātri vien iespējams, citādi nolādētais metāls drīz sadedzinās pirkstus, iesūksies asinīs, sitīs acis ar aklumu, saindēs domas un nocietinās sirdi. Lieciet to drīzāk «mazo māsu» vācelītē vai vispār iesviediet šo draņķi tuvākajā notekā, tur tai īstā vieta! Kāda jēgā krāt naudu, ja drīz jums to tāpat atņems? Nāvei ir otra atslēga no jūsu seifa.

Dievi pārdeva visas lietas par godīgu cenu, teicis kāds Vecs dzejnieks. Viņš būtu varējis vēl piebilst, ka tieši vislabāko dievi atdeva vislē*cāk. Visu, kas mums pa īstam derīgs, mēs varam nopirkt par mazumiņu naudas, vienīgi nevajadzīgais pērkams par augstu cenu. Visu, kas patiesi daiļš, nemaz nepārdod, to nemirstīgie dievi dod mums kā dāvanu. Mums Jauts noskatīties saules lēktos un rietos, mākoņu slīdēšanā pa debesīm, mežos un laukos, jūras varenībā, visā, nemaksājot par to ne peniju. Putni dzied mums par velti, un lauku puķes mēs, garām ejot, varam saplūkt ceļmalā. Nav jāmaksā par ieeju Nakts zvaigžņu gaismas zālē. Nabaga vīrs guļ labāk par bagāto. Vienkārši ēdieni var ilgāku laiku garšot labāk nekā ēdieni no Riča. Pieticība un dvēseles miers zeļ mazā lauku mājiņā, nevis pilsētu staltajās pilīs. Nedaudz draugu, nedaudz grāmatu, patiešām tikai ļoti nedaudz, un vēl suns ir viss, kas cilvēkam vajadzīgs, kamēr viņš nav pazaudējis pats sevi. Bet jums jādzīvo laukos. Pirmo pilsētu iecerēja velns, tāpēc jau Dievam iegribējās sagraut Bābeles torni.

Vai jums gadījies kādreiz redzēt velnu? Man — jā. Viņš stāvēja, atbalstījies ar elkoņiem uz Parīzes Dievmātes katedrāles torņa margām. Spārni bija sakļauti, galva sažņaugta plaukstās. Vaigi viņam bija iekrituši, mēles gals izspraucies pār neķītrajām lūpām. Domīgi un drūmi viņš skatījās uz Parīzi tur lejā, pie savām kājām. Nekustīgs un sastindzis, it kā būtu no akmens, viņš tur ir nostāvējis jau gandrīz tūkstoš gadu, lūkodamies uz savu izredzēto pilsētu, it kā nespētu atraut acis no tās. Vai tas bija viltīgais ienaidnieks, kura vārds vien jau iedvesa man bijību bērnu dienās, — grūti pieveicamais pretinieks cīņā starp labu un ļaunu?

Es raudzījos viņā ar izbrīnu. Man likās, viņš nemaz neieskatās tik ļauns, kā es biju iztēlojies, man bija gadījies redzēt daudz nekrietnākas sejas par viņējo. Sīs akmens acis nestaroja triumfā, viņš izskatījās vecs un noguris, noguris no savām vieglajām uzvarām, noguris no savas elles.

Nabaga vecais Belcebul! Varbūt, kad nu viss pateikts, nepavisam nav tava vaina, ka šajā pasaulē neiet tā, kā vajadzētu. Galu galā ne jau tu radīji šo pasauli, ne jau tu uzsūtīji cilvēkiem ciešanas un nāvi. Tu piedzimi ar spārniem, nevis plēsoņas nagiem, tas bija Dievs, kas pārvērta tevi par velnu un notrieca lejā ellē par uzraugu saviem notiesātajiem. Droši vien tu nestāvētu vētrā un lietū fe uz Parīzes Dievmātes katedrāles torņa jau tūkstoš gadu, ja mīlētu savu darbu. Esmu pārliecināts, ka nemaz nav viegli būt velnam, ja esi dzimis ar spārniem. Tumsības Valdniek, kāpēc tev neizdzēst savas pazemes valstības ugunis un neapmesties pie mums lielā pilsētā — lauki ne-

būtu tev īstā vieta, tici man, — kā bagātam džentlmenim, kurš cauru dienu nedara neko citu kā ēd, dzer un rauš naudu. Vai arī, ja gribi palielināt savu kapitālu un izmēģināt roku jaunā, piemērotā darbā, kāpēc neatver vēl kādu spēju elli Montekarlo, neierīko atklāto namu vai nekļūsti par augļotāju nabaga ļaudīm vai ceļojoša cirka īpašnieku, kas neaizsargātus dzīvniekus mērdē badā aiz tērauda restēm! Jeb varbūt tu vēlies gaisa pārmaiņu, kāpēc tev neaizbraukt uz Vāciju un neatvērt vēl kādu fabriku jaunāko indīgo gāzu ražošanai! Kas gan cits ja ne tu būtu vadījis to aklo uzlidojumu Neapolei un nosviedis degbumbu uz Nabagu mazo māsu nama ar trīssimt veciem nespējniekiem?

Bet vai par šiem padomiem tu savukārt neļautu man uzdot jautājumu? Kāpēc tu esi tā izbāzis mēli? Es nezinu, kā tas ir pieņemts ellē, bet ar visu manu cienību pret tevi pie mums to uzskata par izaicinājuma vai nonievāšanas zirni. Piedodiet, jūsu majestāte, kam gan jūs visu laiku rādāt mēli?

XXVI MIS HOLA'

Daudzi mani tālaika pacienti noteikti atcerēsies mis Holu, jo patiešām, kas reiz viņu redzējis, tik viegli vis neaizmirsīs. Vienīgi Lielbritānija, Lielbritānija savā vispilnīgākajā izpausmē, varēja radīt šo unikālo agrīno Viktorijas laiku vecmeitu sešu pēdu un trīs collu garumā, sausu un stīvu kā nūja, arida nutrix^1 vismaz divām nedzimušām skotu paaudzēm. Pa tiem piecpadsmit gadiem, kamēr pazinu mis Holu, es nekad neredzēju ne mazāko izmaiņu viņas ārienē, vienmēr tā pati starojošā seja to pašu izbalējušo zelta sprogu ielokā, vienmēr tas pats priecīgi košais tērps, vienmēr tas pats rožu dārzs uz viņas cepures. Cik gadu dzīves, piedzīvojumus meklējot, mis Hola bija bez kādiem notikumiem pavadījusi Romas otrās šķiras pansionātos, es nezinu. Bet zinu, ka no tās dienas, kad viņā satika mūs ar Tapio Borgēzu pilī, sākās viņas īstā misija, viņa beidzot bija atradusi pati sevi. Viņa pavadīja priekšpusdienas, sukādama un uzposdama suņus manā le-

daini aukstajā istabiņā zem Trinitā dei Monti kāpnēm, un savā pansijā atgriezās tikai uz otrām brokastīm. Trijos viņa pilnās burās aizpeldēja no Kītsa nama pāri laukumam, Džovanīna un Rozīna, uz pusi mazākas par viņu, koka tupelēm kājās un sarkaniem lakatiņiem ap kaklu, gāja katra savā pusē un viņām lidzi visi mani suņi, priecīgi riedami un līksmodami par pastaigu pie Borgēzu pils, — tolaik tas bija pazīstams skats Piazza di Spayna. Džovanīna un Rozīna bija no Sanmikelas saimes, labakās kalpones, kādas man jebkad bijušas, vieglām rokām un kājām, augu dienu ar dziesmām pie darba. Protams, nevienam citam ne prātā nebūtu nācis vest šīs pusmežonī-gās Anakapri meitenes uz Romu. Un nekas no tā arī nebūtu iznācis, ja laikus neuzradusies mis Hola un nekļuvusi viņām par tādu kā audžumāti, kas viņas pieskatīja jo rūpīgi, tikpat kā veca vista savus cālēnus. Mis Hola gan izteicās, ka nekādi nevarot saprast, kāpēc es neļaujot meitenēm nekur iet vienām pašām, gadiem ilgi viņa staigājusi pa Romu, un neviens nepievērsis viņai uzmanību, ne arī mēģinājis uzrunāt. Kā jau īsta angļu vecmeita, mis Hola nekad neiemācījās pareizi izrunāt kaut vienu itāliešu vārdu, toiriēr meitenes viņu saprata gluži labi un bija viņai ļoti pieķērušās, lai gan, šķiet, neņēma viņu par pilnu tāpat kā es. Mani mis Hola redzēja loti reti, es viņu vēl retāk, jo nekad neskatījos uz viņu, ja vien varēju no tā izvairīties. Tais retajās reizēs, kad mis Hola bija ielūgta brokastīs, uz galda starp mums vienmēr stāvēja milzīga puķu vāze. Lai gan mis Holai bija stingri noliegts uz mani skatīties, viņa reizēm tomēr pamanījās pasliet galvu pāri puķēm un uzmest man labi notēmētu skatienu no savas vecīgās acs kaktiņa. Mis Hola, liekas, tā ari nekad nesaprata manu bezjēdzīgo egoismu un nepateicību par visu, ko viņa manā labā darīja. Lai gan viņas sazināšanās iespējas bija ierobežotas — mis Hola nedrīkstēja man neko jautāt —, viņa tomēr diezgan daudz prata izdibināt, kas mūsu mājā notika un ar kādiem cilvēkiem es sagājos. Viņas modrā acs sekoja katrai pacientei, un pieņemšanas laikā viņa patrulēja pa laukumu stundām ilgi, lai redzētu dāmas nākam un ejam. Atvērdams «Grand Hotel», Ries deva pēdējo triecienu Romas dzīves gaistošajai vienkāršībai. Pēdējais barbaru iebrukums bija sācies, Mūžīgā pilsēta nāca modē. Milzīgā viesnīca bija bāztin piebāzta ar Parīzes un Londonas švītiem, amerikāņu miljonāriem un Rivjēras spožākajiem avantūristiem. Mis Hola zināja visu šo cilvēku vārdus, gadiem ilgi viņa bija tos vērojusi «Morning Post» sabiedriskās dzīves notikumiem veltītajās slejās. Visos jautājumos, kas attiecās uz angļu dižciltīgajiem, mis Hola bija īsta enciklopēdija. Viņa zināja no galvas, kad dzimuši viņu dēli un mantinieki, kad tie kļuvuši pilngadīgi, kad viņu meitas saderinājušās un apprecējušās, kādas kleitas bijušas mugurā, kad viņas ievestas galmā, kādas bijušas viņu balles un viesības un kādas zemes viņi apceļojuši. Daudzi no šiem smalkajiem ļaudīm, vai nu viņi to gribēja vai ne, galu galā kļuva mani pacienti, par milzīgu sajūsmu mis Holai. Citi, neprazdami ne mirkli būt vieni, aicināja mani uz brokastīm vai pusdienām. Daži atkal brauca pie manis uz Piazza di Spagna apskatīt istabu, kurā miris Kītss. Citi apturēja savas ekipāžas pie Borgēzu pils, lai paglāstītu manus suņus un pateiktu pa komplimentam mis Holai par viņu labo kopšanu. Pamazām mēs roku rokā ar mis Holu no mūsu dabiskā stāvokļa tumsības iznācām sabiedrības augstāko sfēru saulē. Toziem es daudz laika veltīju saviesīgai dzīvei. Man bija krietni ko mācīties no šiem bezrūpīgajiem slaistiem, viņu bezdarbība, viņu labais garastāvoklis, viņu labais miegs bija man mīkla. Mis Hoia tagad rakstīja speciālu dienasgrāmatu par maniem ikdienas dzīves notikumiem sabiedrībā. Starodama aiz lepnības, viņa tekāja apkārt savos labākajos svārkos un dalīja manas vizītkartes pa labi un pa kreisi. Mūsu uzlecošā zvaigzne spīdēja arvien spožāk un spožāk, mūsu taka veda arvien augstāk un augstāk, nekas mūs vairs nespēja apstādināt. Kādu dienu, kad mis Hola pastaigājās pie Borgēzu pils, kāda dāma ar melnu pūdeli klēpī māja viņai, lai pienāk pie ekipāžas. Dāma paglaudīja lapu suni un teica, ka tā esot viņa, kas šo Tapio, vēl pavisam mazu kucēnu, ārstam uzdāvinājusi. Mis Hola juta, ka viņas vecie ceļgali sāk drebēt, tā bija viņas karaliskā augstība Zviedrijas kroņprincese! Skaistais kungs, kas sēdēja blakus viņas augstībai, burvīgi smaidīdams, sniedza mis Holai roku un sacīja:

— Hallo, mis Hola, esmu daudz par jums dzirdējis no ārsta!

Tas bija viņa Karaliskā Augstība Bādcnos princis Maksis, neviens cits kā viņas mīļotās karalienes Aleksandras māsasmeitas laulātais draugs! No šīs neaizmirstamās dienas mis Hola pameta «Grand Hotel» švītus, lai visu savu brīvo laiku veltītu karaliska dzimuma personām, kuru toziem Romā bija kāds pusducis. Viņa stundām nīka pie viesnīcām, lai redzētu viņus ieejam vai iznākam, ar noliektu galvu vēroja viņus vizināmies pa Pinčo vai pie Bor-gēzu pils, sekoja viņiem kā detektīvs pa baznīcām un muzejiem. Svētdienās gāja uz anglikāņu baznīcu Babuino ieiā un sēdēja, cik tuvu vien uzdrīkstējās sūtniecības solam, ar vienu aci skatīdamās lūgšanu grāmatā, ar otru uz Karalisko Augstību, sasprindzinādama savas vecas ausis, lai draudzes dziedāšanā atšķirtu karaliskās balss īpatno skaņu, un ar agrīno kristiešu dedzību lūgdama Dievu par visu zemju karaļnamiem.

Drīz mis Hola aizsāka pavisam jaunu dienasgrāmatu, veltītu vienīgi mūsu sakariem ar karaliskām personām. Iepriekšējo pirmdienu viņai bija tas gods aiznest no ārsta vēstuli Veimāras lielbercogienei uz «Hdlel Quiri-nale». Šveicars bija pasniedzis viņai atbildi, rotātu ar Saksijas—Veimāras lielhercoga kroni. Ārsts savukārt šo aploksni bija laipni pasniedzis viņai par dārgu piemiņu. Trešdien viņai uzticēta vēstule V. Ķ. A. Spānijas int'an-tei Eulālijai. Diemžēl atbildes nebijis. Kādu pēcpusdienu, pastaigādamās ar suņiem pie Borgēzu pils, mis Hola ieraudzījusi slaidu dāmu melnā tērpā strauji soļojam šurp un turp pa sānceliņu. Mis Hola viņā tūlīt pazinusi to pašu dāmu, ko bija redzējusi Sanmikelas dārzā nekustīgi stāvam pie sfinksas un skaistām, skumjām acīm lūkojamies uz jūru. Tagad šī dāma, garām ejot, kaut ko teikusi savai pavadonei un pastiepusi roku, lai noglāstītu kurtu Džallu. Iedomājieties mis Holas apmulsumu, kad pie viņas pienācis detektīvs un licis tūlīt pazust ar visiem suņiem — tās bijušas V. Ķ. A. Austrijas ķeizariene un viņas māsa grāfiene Trani! Kā gan ārsts varējis būt tik cietsirdīgs un jau vasarā viņai to nepateikt? Tikai pavisam nejauši viņa uzzinājusi, ka nedēļu pēc dāmas vizītes Sanmikelā ārsts saņēmis vēstuli no Austrijas sūtniecības ar priekšlikumu pārdot Sanmikelu un pircējs nebūtu neviens cils kā pati Austrijas ķeizariene. Par laimi, ārsts piedāvājumu noraidījis, tiešām būtu žēl pārdot tādu vietu kā Sanmikelā ar tik vienreizējām iespējām redzēt karaliskas personas! Vai tad viņa tur pagājušo vasaru bijīgā attalumā nebija veselas trīs nedēļas vērojusi mīļotās karalienes Viktorijas mazmeitu alejā gleznojam? Vai pati cara māsīca nenodzīvojusi tur veselu mēnesi? Vai viņai nebijis tas gods, aiz virtuves durvīm stāvot, redzēt ķeizarieni Eiženiju paejam garām izstieptas rokas attālumā, kad viņa bija pirmoreiz Sanmikelā? Vai mis Hola pali savām ausīm nebii«

dzirdējusi viņas ķeizarisko augstību sakām ārstam, ka savu mūžu neesot redzējusi tik pārsteidzošu līdzību, kāda šai ārsta dārzā atrastajai Augusta galvai esot ar dižo Napoleonu! Vai dažus gadus vēlāk viņa nebija dzirdējusi paša ķeizara pavēlniecisko balsi stāstām savai svītai par visādām senlietām un mākslas darbiem, kad viņi ārsta pavadībā gājuši garām un ārsts lāgā pat muti nepavēris! Blakus vietiņai, kur viņa noslēpusies aiz cipresēm, V. Ķ. A. norādījis uz sievietes torsu, pa pusei ar efejām aizaugušu, un sacījis savai svītai, ka šis torss varētu ieņemt goda vietu Berlīnes muzejā, jo, cik viņš saprotot, tam vajadzētu būt vēl nezināmam paša Fīdija meistardarbam! Mēma no šausmām, mis Hola bija dzirdējusi ārstu atbildam, ka šis Sanmikelā esot vienīgais fragments bez jebkādas vērtības. To Neapolē nopircis un, labu gribēdams, viņam uztiepis kāds pacients, tas esot viens no Kanovas sliktākajiem darbiem. Mis Holai par lielu nožēlu, viesi gandrīz vai tūlīt pat devušies uz krastmalu un ar savu kuģi «Sleipneru» tālāk uz Neapoli.

Starp citu, runājot par Austrijas ķeizarieni, man vēl jāpiemin, ka mis Hola bija impērijas Svētā Stefana ordeņa kavaliere. Kādu dienu, kad mana sirdsapziņa bija sevišķi netīra, es piešķīru šo augsto atzinības zīmi mis Holai par uzticīgu kalpošanu man un maniem suņiem. Kāpēc tā bijusi piešķirta man, neesmu sapratis nekad. Mis Hola pieņēma šo rotu ar noliektu galvu un asaru pilnām acīm. Viņa sacīja, ka ņemšot to līdzi kapā. Es atbildēju, ka neredzu, kāpēc lai viņa to nedarītu, jo šā vai tā — noteikti nokļūs debesīs. Bet, ka viņa ņems ordeni līdzi uz angļu sūtniecību, to es nebiju paredzējis. Man bija izdevies dabūt mis Holai no laipnā lorda Daferina ielūgumu uz pieņemšanu sūtniecībā par godu karalienes dzimšanas dienai, kur jau bija uzlūgta visa Romas angļu kolonija, vienīgi nabaga mis Hola ne. Laimīgu priekšnojautu uzplūdā mis Hola nebija manāma vairākas dienas, jo vaiga sviedros noņēmās ar savu tualeti. Iedomājieties manas šausmas, kad, stādot priekšā mis Holu sūtnim, es pamanīju lordu Daferinu iespraužam aci monokli un mēmi blenžam uz mis Holas ordeni! Par laimi, lords Daferins ne jau velti bija īrs. Viņš vienīgi pasauca man! sāņus un, vareni smiedamies, lika man apsolīt, ka turēšu mis Holu nostāk no viņa Austrijas kolēģa acīm. Mājās braucot, mis Hola man sacīja, ka šī esot bijusi lepnākā diena viņas mūžā. Lords Daferins bijis ļoti vēlīgs pret viņu, visi viņai uzsmaidījuši, un viņa esot pārliecināta, ka viņas tualetei bijusi liela piekrišana.

Jā, ir jau viegli pasmieties par mis Holu! Bet es gribētu zināt, kas notiks ar karaliskā dzimuma personām, kad mis Hola vairs nerakstīs dienasgrāmatu par viņu gaitām, nevēros ar trīsošiem ceļgaliem un noliektu galvu, kā viņas vizinās pa Pinčo vai pastaigājas pa Borgēzu pili un nelūgs par viņām Dievu Babuino ielas anglikāņu baznīcā? Kas notiks ar viņu zvaigznēm un lentēm, kad cilvēce būs pāraugusi rotaļlietiņas? Kāpēc neatdot tās visas mis Holai — un miers? Vienmēr taču paliks Viktorijas krusts, mēs visi noņemam cepures par godu drošsirdībai, kas nebaidās no nāves. Vai jūs zināt, kāpēc Viktorijas krusts ir tik reli piešķirts angļu armijā? Tāpēc, ka drošširdība tās augstākajā pakāpē, Napoleona courage de la nuit,1 reti saņem Viktorijas krustu, un tāpēc, ka drošsirdība, ja to pamet laime, noasiņo lidz nāvei neatalgota.

Pēc Viktorijas krusta nākamā visvairāk kārotā angļu goda zīme ir Bikšu Lentes ordenis — tā būtu drūma diena Anglijai, ja šo ordeni kādreiz atceltu.

— Man patīk Bikšu Lentes ordenis, — sacīja lords Mel-burns, — tāpēc ka to var dabūt bez jebkādiem banāliem nopelniem.

Mans draugs, Zviedrijas sūtnis Romā, parādīja man kādas gandrīz pirms divdesmit gadiem rakstītas vēstules kopiju. Oriģinālu viņš toreiz esot nosūtījis uz Zviedrijas Ārlietu ministriju izlasīšanai un apsvēršanai. Tā bija novēlota atbilde uz Zviedrijas sūtniecības oficiālo pieprasījumu, lai jel es beidzot esmu tik pieklājīgs un izsaku pateicību par saņemto Mesīnas medaļu, ko man piešķīrusi Itālijas valdība par kaut ko it kā manis paveiktu zemestrīces dienās. Vēstule skanēja šādi:

«Jūsu Ekselence!

Līdz šim mans pamatprincips bijis saņemt goda zīmi vienīgi tad, ja neesmu neko darījis, lai to nopelnītu. Ieskatoties Sarkanajā grāmatā, Jūs pārliecināsities, cik ievērojamus rezultātus gadu ^aitā devusi mana stingrā turēšanās pie šī principa. .Jaunā metode, kas ierosināta Jūsu Ekselences vēstulē, t. i., dzīties pēc publiskas atzinības par to mazumiņu derīga darba, ko esmu mēģinājis

paveikt, man šķiet riskants pasākums ar apšaubāmu praktisku vērtību. Tas varētu tikai ieviest jucekli manos pasaules uzskatos un sadusmot nemirstīgos dievus. Es aizlavījos nepamanīts no holeras kvartāliem Neapolē un cerēju, ka tāpat būs ar Mesīnas drupām. Man nav vajadzīga medaļa kā atgādinājums par to, kas man tur bijis jāredz.»

* *

Kā nu izrādījies, man jāatzīst, ka šī vēstule bijusi tukšas blēņas. Zviedru sūtnis pat nedomāja sūtīt Itālijas valdībai atpakaļ manu Mesīnas medaļu, tā mētājās kādā no manām atvilktnēm, nebūt neienesot manos pasaules uzskatos lielāku jucekli kā līdz tam. Patiesībā man nebija iemesla nepieņemt šo medaļu, jo tas, ko es izdarīju Me-sīnā, bija tīrais nieks salīdzinājumā ar to, ko redzēju darām simtiem vārdā neminētu un neapbalvotu cilvēku, riskējot ar savām dzīvībām. Man turpretim nedraudēja nekas cits kā nāve aiz bada vai paša muļķības. Tiesa, ar mākslīgo elpināšanu es atdzīvināju daudzus pusnosma-kušus cilvēkus, bet maz atrastos ārstu, māsu vai krasta apsargu, kas nebūtu to darījuši tāpat vien, par velti. Zinu, ka esmu viens pats izvilcis vecu sievu no viņas bijušās virtuves drupām, bet zinu arī, ka pametu viņu ar salauztām kājām uz ielas brēcam pēc palīdzības. Protams, nekas cits man neatlika, jo līdz pirmā sanitārku&a pienākšanai nekādi pārsienamie materiāli, nedz arī zāles nebija pieejami. Nāk prātā kailais zīdainis, ko vēlu vakara atradu kādā sētā un aiznesu uz savu pagrabu, kur viņš mierīgi gulēja visu nakti, apsegts ar manu mēteli, reižu reizēm pazīzdams manu īkšķi. No rīta es viņu aiznesu Svētās Te-rēzas mūķenēm, viņu pussagrautajā kapelā uz gridas jau gulēja vairāk nekā ducis zīdaiņu, brēkdami no izsalkuma, jo nu jau nedēļu Mesīnā nevarēja sameklēt ne lāsi piena. Es vienmēr esmu brīnījies, cik daudz neskartu zīdaiņu atrada drupās un uz ielām, likās, it kā visuaugstais Dievs būtu parādījis viņiem mazliet vairāk līdzjūtības nekā pieaugušajiem cilvēkiem. Ūdensvads bija izpostīts, ūdeni varēja dabūt vienīgi dažās smirdīgās akās, un ari to bija saindējuši tūkstošiem līķu, kas trūdēja visā pilsētā. Ne maizes, ne gaļas, varbūt vienīgi kāds makarons, ne dārzeņu, ne zivju, jo gandrīz visas zvejas laivas bija nogremdējis vai sašķaidījis gabalos paisuma vilnis, triekdamies pret krastu un aiznesdams līdzi vairāk nekā tūkstoš cilvēku, kuri te bija meklējuši glābiņu. Simtiem slīkoņu bija izskaloti atpakaļ krasta un gulēja te dienām, pūdami saulē. Vislielākā haizivs, kādu man gadijies redzēt — Me-sīnas jūras šaurums mudž no haizivīm —, arī bija izsviesta smiltīs vēl dzīva. Ar badīgām acīm es gaidīju, kad to uzšķērdīs, cerēdams pievākt kādu šķēli arī sev. Man bieži bija stāstīts, ka haizivs gaļa esot ļoti garda. Zivs vēderā atrada veselu sievietes kāju sarkanā vilnas zeķē un biezā zābakā ieautu, tā bija tikpat kā ar ķirurga nazi nogriezta. Gluži iespējams, ka tajās dienās ne tikai haizivis vien ēda cilvēku gaļu, jo mazāk par to runāsim, jo labāk. Protams, tūkstošiem bezpajumtes suņu un kaķu, kas naktīs lodāja pa drupām, vispār no tā vien pārtika, kamēr tos savukārt nenoķēra dzīvi palikušie cilvēki. Es pats cepu kaķi uz savas spirta lampiņas. Par laimi, te bija milzums apelsīnu, citronu un mandarīnu, ko varēja sazagties dārzos. Vīna bija atliku likām, neskaitāmo vīna pagrabu un veikalu izlaupīšana sākās jau pirmajā dienā, lielākā daļa mesīniešu, starp tiem arī es, pret vakaru bija vairāk vai mazāk piedzērušies, un tā bija īsta svētība, tā atņēma šķebīgo bada sajūtu, bez tam reti kāds uzdrīkstētos aizmigt skaidrā prātā. Grūdieni atgadījās gandrīz katru nakti, tiem sekoja grūstošu namu dārdoņa un atkal no jauna cilvēku šausmu kliedzieni ielās. Vispār es Mesīnā gulēju diezgan labi, lai gan pastāvīgi vajadzēja mainīt savas naktsmājas. Pagrcibi, protams, bija drošākā vieta, kur pārgulēt, ja vien izdevās pārvarēt uzmācīgo domu, ka krītoša siena var iesprostot tevi ka žurku lamatās. Vēl labāk būtu gulēt zem koka apelsīnu birzī, bet pēc divām stāvgāzu lietus dienām naktis bija kļuvušas pārāk aukstas cilvēkam, kuram visa mantība atradās mugursomā. Zaudējis iemīļoto skotu apmetni, kā mācēdams mierināju sevi ar domu, ka tagad tas varbūt sedz vēl vairāk noplukušas drānas par manējām. Tomēr es nemainītu tās pret labākām, ja arī man būtu tāda iespēja. Tikai ļoti drosmīgs vīrs varētu justies ēiti pieklājīgā uzvalkā starp visiem šiem cilvēkiem, kas bija izglābušies vienos naktskreklos, šausmu apmāti, izsalkuši un pārsaluši, — bez tam ilgi tas viņam mugurā netvertos. Kamēr nebija ieradušās karaspēka daļas un izsludināts ārkārtējais stāvoklis, itin bieži notika mirušo un dzīvo aplaupīšana, uzbrukumi, pat slepkavības, un tur nebija ko brīnīties. Es nezinu zemi, kurā tas nebūtu noticis līdzīgos, gluži neaprakstāmos apstākļos. Lai stāvokli padarītu vēl ļaunāku, likl.or.ia ironijai labpatikās, ka no astoņsimt collegio mililare^125 karabinieriem tikai četrpadsmit palika dzīvi, toties pirmais apakšzemes grūdiens atvēra kameras četrsimt sveikiem un veseliem profesionāliem slepkavām un zagļiem, kas izcieta mūža ieslodzījumu Kapučīni cietumā. Ka šie karātavu putni, salaupījuši sev drēbju veikalos apģērbus un ieroču darbnīcās revolverus, ievāca bagātu ražu no tā, kas bija palicis pāri bagātajā pilsētā, arī ir skaidrs. Viņi pat uzlauza Banco di Napoli^126 seifus, iepriekš nogalinot divus nakts apsardzes vīrus. Tomēr ļaužu prātus bija pārņēmušas tik drausmīgas bailes, ka daudzi no šiem bandītiem labāk pieteicās paši, lai tiktu ieslodzīti tvaikoņu tilpnēs ostā, nekā palika bojā ejai lemtajā pilsētā, lai gan tur viņiem pavērās plašs darbalauks. Man pašam neviens no viņiem nav darījis pāri, tieši otrādi, viņi bija pret mani tikpat laipni un izpalīdzīgi kā cits pret citu. Tie, kas bija tikuši pie drēbēm vai ēdiena, mīļu-prāt dalījās ar tiem, kas nebija dabūjuši neko. Kāds nepazīstams veikalu zaglis pat uzdāvināja man greznus, ar zeltu izšūtus dāmu rītasvārkus, tā bija viena no tīkamākajām dāvanām, ko esmu saņēmis. Reiz vakarā, ejot gar pils drupām, es ieraudzīju labi ģērbtu vīrieti metam lejā maizes gabalus un burkānu saišķi diviem zirgiem un mazam ēzelītim, kas bija ieslodzīti savā pazemes stallī, — es jau biju redzējis šos bojā ejai nolemtos dzīvniekus pa šauru plaisu mūrī. Viņš teica, ka divreiz dienā nesot šurp visdažādāko barību, ko nu kuroreiz gadoties sadabūt, viņam tā sāpot sirds pat šiem nabaga lopiņiem, kirri te nonīkstot badā un slāpēs, ka viņš tos nošautu ar savu revolveri, ja vien pietiktu dūšas, bet viņam nekad neesot bijis dūšas nošaut dzīvnieku, pat paipalu ne.[127] Es pārsteigts ielūkojos viņa skaistajā, inteliģentajā, tik simpātiskajā sejā un jautāju, vai viņš nav sidlietis, viņš atbildēja, ka neesot, bet vairākus gadus Sicīlijā nodzīvojis gan. Sāka stipri līt, un mēs gājām projām. Viņš apvaicājas, kur es dzīvojot, un, kad es atteicu, ka noteiktas dzīves vielas man nav, viņš paskatījās uz manām samirkušajām drānām un piedāvāja, lai palieku pa nakti pie viņa, viņš ar diviem draugiem dzīvojot tepat blakus. Mēs spraucāmies caur milzigiem mūra blokiem, visvisādu salauzītu mēbeļu kaudzēm, nokāpām pa kāpnēm un nokļuvām plašā pazemes virtuvē, kurā krēslainu gaismu meta zem krāsaina madonnas attēla pie sienas piekārta eļļas lampiņa. Uz grīdas bija trīs matrači, sinjors Amedeo sacījaJ ka es varot gulēt uz viņējā, viņš pats ar abiem draugiem visu nakti nebūšot māfās, meklēšot, kas palicis pāri no mantām zem viņu māju drupām. Es ieturēju lieliskas vakariņas, tā bija otrā reize, kad es Mesīnā pieklājīgi paēdu. Pirmo maltīti iebaudīju pirms pāris dienām Amerikas konsulāta dārzā, kur nejauši sastapu jautru brokastotāju pulciņu, ko pacienāja mans vecais draugs Vintrops Čanlers, kas torlt bija ieradies savā jahtā, atvezdams pārtiku badā mirstošajai pilsētai. Visu nakti es nogulēju dziļā miegā uz sinjora Amedeo matrača un pamodos tikai no rīta, kad mans saimnieks un abi viņa draugi sveiki un veseli atgriezās no savas bīstamās nakts ekspedīcijas — patiešām bīstamās, jo, cik zināju, kareivjiem bija pavēlēts šaut uz katru, kas mēģinās kaut ko nest projām pat no savas mājas drupām. Viņi nosvieda aizsaiņus zem galda, paši atkrita uz matračiem un, kad es gāju projām, jau bija cieši aizmiguši. Mans laipnais saimnieks, lai gan izskatījās līdz nāvei noguris, neaizmirsa man pateikt, ka es darītu viņam tikai prieku, ja paliktu pie viņa, cik ilgi vien vēlos, un es, protams, neko labāku nevarēju vēlēties. Nākamo vakaru mēs vakariņojām ar sinjoru Amedeo, abi viņa draugi jau gulēja dziļā miegā uz matračiem, jo pēc pusnakts viņiem atkal vajadzēja doties savos nakts darbos. Sirsnīgāku cilvēku par savu saimnieku nekad nebiju redzējis. Uzzinājis, ka esmu bez naudas, viņš tūlīt piedāvājās aizdot man piecsimt liru, ar nožēlu jāatzīstas, ka vēl arvien esmu tās viņam parādā. Es nevarēju noslēpt izbrīnu, ka viņš tik viegli aizdod naudu svešiniekam, par kuru nekā nezina. Sinjors Amedeo ar smaidu atbildēja, ka mēs te nesēdētu blakus, ja viņš man neuzticētos.

Pavēlāk nākamajā pēcpusdienā, kad lodāju pa «Holel Trinacria» drupām, meklēdams zviedru konsula līķi, es piepeši ieraudzīju kareivi, kas tēmēja uz mani. Mani arestēja un aizveda uz tuvāko posteni. Kad pārrunās bija pārvarētas pirmās grūtības, noskaidrojot manas mīklainās dzimtenes atrašanās vietu, un izpētīta paša prefekta parakstītā caurlaide, dežurējošais virsnieks palaida mani va]ā, mans vienīgais corpus delicti', kā izrādījās, bija pus-apdedzis zviedru konsulāta ierakstu žurnāls. Es pametu posteni ar nemierīgu sirdi, jo ievēroju virsnieka aizdomīgo skatienu, kad sacīju viņam, ka nevaru pareizi uzdot savu adresi un pat nezinu, kā sauc ielu, kurā dzīvo mans laipnais saimnieks. Bija gandrīz jau pavisam tumšs, es metos skriet, jo man likās, ka dzirdu aiz muguras zaglīgus soļus, it kā man kāds sekotu, tomēr savas naktsmājas sasniedzu bez jebkādiem starpgadījumiem. Sinjors Amedeo un viņa draugi gulēja uz matračiem. Kā vienmēr izsalcis, es sēdos pie vakariņam, ko saimnieks bija atstājis man uz galda. Es nolēmu palikt nomodā, kamēr viņi posīsies savās gaitās, un piedāvāt sinjoram Amedeo šonakt savu palīdzību viņa mantas meklējumos. Tikko sevī nodomāju, ka tas būtu mazākais, ar ko es varētu atlīdzināt par viņu laipnību, kad pēkšņi atskanēja spalgs svilpiens un soļi. Kāds nāca lejā pa kāpnēm. Uz saviem matračiem aizmigušie vīri vienā mirklī pielēca kājā». Atskanēja šāviens, karabinieris garšļaukus novēlās pa kāpnēm un palika guļot tieši man pie kājām. Kad es strauji noliecos pār viņu, lai paskatītos, vai viņš ir beigts, skaidri redzēju, ka sin-jora- Amedeo revolveris pavērsts pret mani. Nākamajā brīdī virtuve jau bija pilna kareivju, es dzirdēju vēl vienu šāvienu, pēc izmisīga cīniņa trīs vīri bija pārspēti. Kad mans saimnieks rokudzelžos, ar resnu virvi ap rokām un kājām gāja man garām, viņš paskatījās uz mani ar tik svelošu naidu un pārmetumu, ka man asinis sastinga dzīslās. Pēc stundas es jau atkal atrados tajā pašā posteni un tiku ieslodzīts tur uz visu nakti. No rīta mani pratināja tas pats virsnieks, kura saprātam un labsirdībai droši vien varu pateikties par savu dzīvību. Viņš pastāstīja, ka šie trīs viri esot no Kapučīni cietuma izbēguši uz mūžu notiesāti cietumnieki, visi pericolosissimi^2. Amedeo esot slavens bandīts, kas gadiem ilgi terorizējis Džirdženti apvidu, viņa kontā esot astoņas slepkavības. Arī tas esot bijis viņš, kas ar savu bandu izlaupījis Banco di Napoli un nogalinājis sargu iepriekšējā naktī, kamēr es saldi gulēju uz viņa matrača. Visi trīs rītausmā nošauti. Viņi lūguši pieaicināt priesteri, izsūdzējuši grēkus un gājuši nāvē bez bailēm. Policijas virsnieks i'ēl piebilda, ka apsveicot mani par svarīgo lomu, kāda man bijusi viņu notveršanā. Es paskatījos viņam acīs un teicu, ka nelepojos ar šo veikumu. Jau labi sen biju sapratis, ka nederu tiesātājā lomai un bendes lomai vēl jo mazāk.

Par nelaimi, mans piedzīvojums nāca ausīs dažiem avīžu korespondentiem, kas slaistījās ārpus militārās zona#: neviens žurnālists toreiz netika ielaists pilsētā — un pilnīgi pamatoti, tāpēc ka viņi meklēja tikai sensacionālus notikumus, jo neticamākus, jo labāk; un šis atgadījums noteikti varēja likties neticams tiem, kas nebija Mesīna pirmo nedēļu pēc zemestrīces. Tikai mana vārda sagrozīšana paglāba mani no slavas. Bet, kad cilvēki, kas pazina mafijas teroru, sacīja, ka, paliekot Mcsīnā, arī sagrozītais uzvārds neglābs mani no nāves, es nākamajā dienā kopā ar dažiem krasta sargiem aizbraucu pāri jūras šaurumam uz Redžo.

Pati Redžo, kur divdesmit tūkstoši cilvēku tika uz vietas nogalināti jau pirmajā zemestrīces grūdienā, bija neaprakstāma un neaizmirstama. Vēl drausmīgākas izskatījās mazās, pa apelsīnu birzīm izsvaidītās piekrastes pilsētiņas: Skilla, Kanitello, Villa Sandžovanni, Galliko, Arki, Sangrogoro, agrāk varbūt visskaistākais Itālijas zemes stūrītis, tagad milzu kapsēta, kur atradās vairāk nekā trīsdesmit tūkstoši līķu un daudzi tūkstoši ievainoto, kas bez jebkādas palīdzības gulēja drupās divas naktis stavgāzu lietū, pēc tam ledaini aukstā vējā, un vēl tūkstošiem puskailu cilvēku, kas svaidījās pa ielām kā ārprātīgi, brēkdami pēc maizes. Vēl tālāk uz dienvidiem zemestrīces intensitāte likās sasniegusi kulmināciju. Tā, piemēram, no pieciem tūkstošiem Pellaro iedzīvotāju izglābās tikai pāris simtu, es pat nespēju sazīmēt, kur agrāk bijušas ielas. Baznīca, stāvgrūdām pilna pārbiedētu cilvēku, sabruka pēc otrā grūdiena, aprokot visus zem drupām. Kapsēta bija sētiņ piesēta ar vaļā atsprāgušiem zārkiem, ko zeme bija izšāvusi no kapiem šī vārda vistiešākajā nozīmē, — to pašu rēgaino ainu es jau biju redzējis Mesīnas kapos. Bijušās baznīcas gruvešu kaudzē sēdēja kāds ducis skrandainu sieviešu, drebinādamās no aukstuma. Viņas neraudāja, nerunāja, viņas sēdēja pavisam klusu, ar noliektām galvām un puspievērtām acīm. Laiku pa laikam kāda no viņām pacēla galvu un pameta tukšu skatienu uz novārgušu vecu priesteri, kas mežonīgi žestikulēja viru pulciņā turpat blakus. Ik pa brīdim izgrūzdams drausmīgus lāstus, viņš sažņaugtu dūri rādija uz to pusi, kur viņpus ūdeņiem atradās Mesina — šī sātana pilsēta, Sodoma un Gomora, visu viņu ciešanu cēlonis. Vai viņš vienmēr nebija sludinājis, kādu galu šī grēcinieku pilsēta ņems? Abu gaisā vicināto roku — gan krampjainie, gan līganie — žesti neradīja šaubas, kas tas bijis par pravietojumu. Castigo di Dio! Casligo di Dio![128]

Es izņēmu mazu klaipiņu sakaltušas majzes no savas mugursomas un iedevu sievietei, kas sēdēja man vistuvāk ar zīdaini klēpī. Viņa pagrāba to, neteikdama ne vārda, tad pēkšņi izvilka no kabatas apelsīnu un iedeva man, nokoda gabaliņu maizes, lai iebāztu to mutē sievietei, kura sēdēja viņai aiz muguras un kurai teju, teju vajadzēja kjūt mātei, un sāka rīt pārējo ar pāršalkuša kustoņa badīgumu. Klusā, vienmuļā balsī viņa man stāstīja, ka pati nezinot, kā izglābusies ar bērnu pie krūts, kad māja sabrukusi no pirmā staccata^129, kā nocīnījusies visu nākamo dienu, pūlēdamās izvilkt no drupām ’abus pārējos bērnus un viņu tēvu, kuru vaidus dzirdējusi līdz pat otram rītam, kad bija jau uzaususi gaisma. Tad nācis atkal staccala un iestājies klusums. Pierē viņai bija liela rēta, bet viņas creatura^130 — aizkustinošais vārds, kādā te matēs sauc savus bērnus, — palicis pilnīgi neskarts, greizie a Dio*. Runādama viņa pielika bērnu pie krūts, lielisku mazu zēnu, galīgi kailu, spēcīgu kā Herkuless bērnībā, — mazulim viss notikušais acīmredzot nenieka nebija kaitējis. Blakus grozā zem dažām šaujam satrupējušu salmu gulēja otrs zīdainis, to viņa bija pacēlusi uz ielas, neviens nezināja, kam tas pieder. Kad es piecēlos, lai ietu, bez mātes palikušais zīdainis sāka činkstēt, viņa izcēla to no groza un pielika pie otras krūts. Es skatījos uz vienkāršo Kalabrijas zemnieci ar stalto augumu un kuplajām krūtīm, ko sparīgi zīda divi lieliski puikas, un pēkšņi atcerējos, kā viņu sauc — Dēmetra no Magna Graecia, kur viņa bija dzimusi, romiešu Magna -Ma/er. Viņa bija Dabas Māte, no kuras raženajām krūtīm arī pār simtiem tūkstošiem mirušo, kā vienmēr, plūst dzīvības upe. Nāve. kur ir tavs dzelonis? Kaps, kur ir tava uzvara?

Atgriezīsimies pie mis Holas: noņemoties ar visām šīm karaliskajām augstībām, viņai kļuva arvien grūtāk kontrolēt manus sieviešu kārtas pacientus. Mana cerība, ka līdz ar aizbraukšanu no Parīzes būšu ticis vaļā no neirotiskām sievietēm, nepiepildījās, mans kabinets Piazza di Spagna ņudzēja no viņām. Dažas bija manas vecās, šausmas uzdzenošās paziņas no Viljēra avēnijas, citas likumīgas pašaizsardzības nolūkos man bija uzgrūduši visādi nomocīti nervu speciālisti. Ar tiem bariem izlaistu un jukušu dāmiņu, ko pie manis sūtīja profesors Vaiers-Mi-čels vien, būtu diezgan, lai jebkura cilvēka prāta un pacietības mērs būtu pilns. Profesors Krafts-Ebings no Vines, slavenais «Psychopathia Sexualis» autors, arī visu laiku sūtīja man gan abu dzimumu pacientus, gan pacientus pavisam bez dzimuma, visus grūtāk vai vieglāk ārstējamus, īpaši sievietes. Man par lielu brīnumu un gandarījumu, pie manis sāka griezties itin daudz nervu slimnieku, ko neapšaubāmi pie manis bija sūtījis pats Salpetrjēras dižmeis-tars, lai gan nebija uzrakstījis un iedevis līdzi ne vārda. Daudzi no šiem pacientiem atradās uz grūti nosakāmas ārprāta robežas, vairāk vai mazāk bezatbildīgi par savām izdarībām. Daži turpretī bija maskēti ārprātīgie, spējīgi uz visu. Ir viegli būt iecietīgam pret ārprātīgajiem, jāatzīstas, ka jūtu pret viņiem pat slepenas simpātijas. Vajag tikai mazliet laipnības, un gandrīz ar katru no viņiem var nodibināt labas attiecības. Bet nav viegli būt iecietīgam pret histēriskām sievietēm, un, kas zīmējas uz laipnību, tad lai katrs divreiz pārdomā, pirms izrāda laipnību, neko citu viņām nevajag Pa lielākajai daļai nav iespē jams gandrīz neko darīt viņu labā, ja neliek viņas slimnīcā. Ar nomierinošiem līdzekļiem jūs varat padarīt nejūtīgus viņu nervu centrus, bet izārstēt nevarat. Viņas paliek, kādas bijušas — ērmīgi gara un miesas kaišu mudžekļi, par postu sev un savām ģimenēm, par lāstu saviem ārstiem. Ārstējot ar hipnozi, izdziedināti daudzi garā slimie, kurus līdz tam uzskatīja par neārstējamiem, bet histēriskām sievietēm, vienalga, kādā vecumā, tā parasti dod pilnīgi pretējus rezultātus, jo histērijai vecuma robežu nav. Katrā ziņā vajadzēja izlīdzēties vienīgi ar Šarko suģestiju ā l'ētat de veille'. Un arī tas nav nepieciešams, jo šīs bezpalīdzīgās sievietes jau tāpat pārlieku grib pakļauties savam ārstam, bez mēra uz viņu paļauties, iedomāties, ka viņš ir vienīgais, kas spēj viņas saprast, dievināt viņu. Agrāk vai vēlāk sākas fotogrāfiju dāvināšana, tur neko nevar darīt, il laul passer par la,[131] kā ar dzēlīgu smaidu mēdza sacīt Sarko. Man ir iesīkstējusi nepatika pret fotogrāfijām, jau kopš sešpadsmit gadu vecuma es nekad neļaujos fotografēties, atskaitot nepieciešamos uzņēmumus pasei, kad kara laikā dienēju Sarkanajā Krustā. Tāpat mani galīgi neinteresē draugu fotogrāfijas, manas gara acis spēj reproducēt viņu neretu-šētos vaibstus jebkurā brīdī daudz precīzāk par vislabāko fotogrāfiju. Bez tam psihologam parasta cilvēka sejas fotogrāfija nedod tikpat kā neko. Toties vecā Anna ārkārtīgi interesējās par fotogrāfijām. Kopš tās neaizmirstamās dienas, kad viņa no visvienkāršākās Piazza di Spagna puķu pārdevējas tika paaugstināta par durvju vērēju Kitsa namā, Anna kļuva dedzīga fotogrāfiju krājēja. Bieži vien, kad biju viņu pārāk stingri ņēmis priekšā par kādu no daudzajiem trūkumiem, es mēdzu sūtīt miera balodi ar fotogrāfiju knābī uz Annas mazo būcenlti zem Trinilā del Monti kāpnēm. Kad beidzot, bezmiega nomocīts, es pametu Kītsa namu uz visiem laikiem, Anna piesavinājās veselu mana rakstāmgalda atvilktni, pilnu ar visdažādāko veidu un izmēru fotogrāfijām. Patiesības labad jāatzīstas, ka biju laimīgs, tiekot no tām vaļā. Anna nebija vainīga, vienīgais noziedznieks biju es. Nākamo pavasari, uz neilgu laiku iegriežoties Londonā un Parīzē, mani pārsteidza daudzu manu agrāko slimnieču un viņu tuvinieku izvai-rība, lai neteiktu vēsums. Braucot cauri Romai mājupceļā uz Kapri, man iznāca laiks paēst pusdienas Zviedrijas sūtniecībā. Pats sūtnis man likās tāds kā sapīcis, pat jaukā mājasmāte bija neparasti nerunīga. Kad es posos uz staciju, lai paspētu uz Neapoles nak,tsvilcienu, mans vecais draugs teica, ka man patiešām esot pēdējais laiks atgriezties Sanmikelā un nodzīvot savu tālāko mūžu starp suņiem un mērkaķiem. Nekādai citai sabiedrībai es nederot, ar savu pēdējo izlēcienu, atstājot Kitsa namu, es esot pārspēji^ pats sevi. Sašutuma pilnā balsī viņš sacīja, ka Ziemsvētku sestdienā, ejot pa Piazza di Spagna, kurš tajā dienā arvien tūristu pilns, viņš ieraudzījis Annu sēžam aiz fotogrāfijām apkrauta galdiņa Kītsa nama durvis un griezīgā balsī bļaujam garāmgājējiem:

— Venile a vedere questa bellissima signorina col ca-pelli ricchi, ultimo prezzo due lire!

Guardate la Signora Americana, guardate ehe collana di perle, guardate ehe collana di perle, guardate ehe orec-chini con brillanti, ve la do per due cinquanta, una vera combinazionel

Non vi late scappare questa nobile marchesa, tut ta in pelliccia!

Guardate questa duchessa, tutta scollata, in veste di ballo e con la corona in testa, quattro lire, un veto regalo!

Ecco la Signora Bocca Aperta, prezzo ridotto una lira e mezzo!

Ecco la Signora Mezza Pazza, rideva sempre, ultimo prezzo una lira!

Ecco la Signora Capa Rossa che puzzava sempre di liquore, una lira e mezzo!

Ecco la Signorina dell' Albergo di «Europa» che era im-pazzita per il Signor Dottore, due lire e mezzo!

Vedete la Signora Francese ehe portava via il porta sigarette sotto il mantello, povera signora, non era colpa sua, non aveva la testa aposto, prezzo ristreto una lira!'

Ecco la Signora Russa ehe voleva ammazzare la civetta, due lire, neanche un soldo di menol

Ecco la Baronessa Mezzo Uomo Mezza Donna, mamma mia, non si capisce nienle, il Signor Dottore diceva ehe era nata cosi, due lire venticinque, una vera occasione!

Ecco la Contessina Bionda che 11 Signor Doltore voleva tanto bene, guaidate com'ē carina, non meno di īre liret

Ecco la...[132]

Un visu šo dāmu vidū kā uz troņa viņa paša mākslas foto, kur viņš redzams parādes tērpā, ar ordeņiem un trīsslūreni, un vēl veltījums: «А. M. no vecā drauga С. B.» Anna teikusi, ka labprāt atdošot to lētāk — par vienu liru, viņa tirgojoties galvenokārt ar dāmu fotogrāfijām. Sūtniecība saņēmusi kaudzēm vēstuļu no manām bijušajām pacientēm, viņu tēviem, vīriem un līgavaiņiem ar sašutuma pilniem protestiem par tik skandalozu rīcību.

Kāds satracināts francūzis, kas kāzu ceļojuma laikā te Romā, Kroče ielā, ieraudzījis lielu savas līgavas fotogrāfiju, izstādītu pārdošanai bārddziņa bodītes logā, prasījis manu adresi, lai izaicinātu mani uz divkauju ar pistolēm pie barjeras. Sūtnis izteica cerību, ka tas francūzis būšot labs šāvējs, bez tam viņam jau sen licies, ka dabiskā nāvē es nemiršot.

Vecā Anna vēl arvien pārdod puķes uz Piazza di Spagna, nopērciet no viņas pušķīti vijolīšu, ja vien negribat labāk uzdāvināt viņai kādu savu fotogrāfijul Vecajai Annai pienākuši grūti laiki, abās acīs katarakta.

No savas pieredzes varu spriest, ka nav nekādas metodes, kā tikt vaļā no histēriskām pacientēm, jebkuru ierosinājumu šajā ziņā es pieņemtu ar pateicību. Rakstīt ģimenēm, lai brauc viņām pakaļ un ved mājās, ir veltīgi. Visiem saviem radiniekiem viņas jau sen tā apnikušas, ka viņi būs ar mieru upurēt, vienalga, ko, lai tikai šīs dāmas paliktu pie jums. Vēl šodien atceros mazu, nomākta izskata vīru, kas reiz ienāca manā kabinetā, kad mani pārējie pacienti jau bija projām. Viņš atslīga krēslā un pasniedza man savu vizītkarti. Jau viņa vārds bija man pretīgs, Mr. Čārlzs Vašingtons Longfello Pērkinss, juniors. Viņš atvainojās, ka neesot atbildējis uz divām manām vēstulēm un telegrammu, viņš nolēmis labāk atbraukt pats, lai grieztos pie manis ar pēdējo lūgumu. Es atkārtoju savu prasību un teicu, ka nav godīgi uzvelt atbildību par Pēr-kinsa kundzi un viņas slimību tikai uz mani, ka es vairs nespēju nest šo nastu. Viņš atbildēja, ka viņš ari nc. Viņš teica, ka esot komersants, un gribēja atrisināt jautājumu komerciālā ceļā, viņš labprāt atteiktos no daļas savu gada ienākumu, ko izmaksātu man avansa veida. Es sacīju, ka te neko nenozīmē nauda, ka man vajadzīga atpūta. Vai viņš arī zina, ka nu jau vairāk nekā trīs mēnešus kundze bombardē mani ar vēstulēm, caurmērā trīs vēstules dienā, un ka vakaros man jānoslēdz telefons? Vai viņš zina, ka kundze nopirkusi visātrākos zirgus Romā un braukā man pakaļ pa visu pilsētu, tā ka man pat bijis jāatsakās no parastajām vakara pastaigām pa Pinčo?" Vai viņš zina, ka kundze noīrējusi dzīvokli pretējā namā uz Kondoti ielas stūra, lai ar spēcīgu tālskati novērotu cilvēkus, kas ienāk un iziet no manas mājas?

Jā, tas esot ļoti labs tālskatis. Ārsts Dženkinss no Sen-luī arī bijis spiests pārvākties uz citu dzīvokli šī tālskata dēļ.

Vai viņš zina, ka jau trīs reizes es pa naktīm esmu saukts uz «Grand Hotei» izpumpēt kundzei kuņģi, jo viņa bija iedzērusi pārāk lielu opija devu?

Pērkinss atbildēja, ka ārsta Lipinkota laikā viņa parasti lietojusi veronālu, un ieteica nākamreiz, kad viņa atkal sūtīšot pēc manis, nogaidīt līdz ritam, viņa vienmēr esot ļoti uzmanīga ar dozām. Vai pilsētā esot kāda upe?

Jā, mēs saucam to par Tibru. Pirms mēneša viņa metas upē n<) Santandželo tilta, kāds policists ielēca viņai pakaļ un viņu izglāba.

Pērkinss teica, ka tas esot bijis lieki, viņa lieliski peldot, Ņūportā viņa noturējusies uz ūdens vairāk ne'.a pusstundu. Viņš bija pārsteigts, ka sieva vēl arvien dzivo «Grand Hotel», viņa parasti nepaliekot vienā vietā ilgāk par nedēļu.

Es atbildēju, ka tā ir kundzes pēdējā iespēja, visās pārējas Romas viesnīcās viņa jau izdzīvojusies. Direktors jau ir mani brīdinājis, ka ilgāk viņu turēt nav iespējams, caurām dienām viņa plēšoties ar viesmīļiem un istabenēm un caurām naktīm stumdot mēbeles savā viesistabā. Varbūt viņš pārtrauktu dot sievai uzturnaudu, viņas vienīgais glābiņš būtu nepieciešamība nopelnīt sev maizi smagā darbā.

Viņai pašai esot rīcības kapitāls — desmit tūkstoši gadā un vēl desmit tūkstoši no pirmā vīra, kas tiešām ticis no viņas lēti vaļā.

Vai Pērkinsa kungs Amerikā nevar ielikt viņu trako namā?

Viņš jau mēģinājis, bet velti, šī neesot vēl pietiekami traka, kaut gan viņš gribētu zināt, kā tad šai trūkstot no pietiekama trakuma. Bet vai es nevarot ielikt viņu kādā Itālijas trako namā?

Baidījos, ka ne.

Mēs skatījāmies viens uz otru ar pieaugošām simpātijām.

Viņš pastāstīja man, ka, pēc ārsta Dženkinsa novērojumiem, kundze nekad neesot iemīlējusies vienā un tai pašā ārstā ilgāk par mēnesi, caurmērā iznākot divas nedēļas uz katru, tā ka mans laiks šā vai tā drīz būšot galā, vai es neapžēlotos un nepaturētu viņu tālāk no laulātā drauga līdz pavasarim.

Ak vai, ārsta Dženkinsa novērojumi, kā izrādījās, bija maldīgi, viņa mani spīdzināja, kamēr vien dzīvoju Romā. Vasarā viņa iebruka Kapri salā. Viņa mēģināja noslīcināties Zilajā grotā. Viņa rāpās uz Sanmikelas dārza mūriem, izmisumā es viņu tik tikko nenogrūdu aizā. Man pat liekas, es būtu to izdarījis, ja neatcerētos Pērkinsa kunga brīdinājumu, mums atvadoties, ka kritiens no tūkstoš pēdu augstuma viņai neesot nekas.

Man bija pamats viņam ticēt, jo tikai pirms pāris mēnešiem pustraka vācu skuķe bija nolēkusi no slavenā Pinčo mūra un tikusi cauri ar salauztu potīti. Kad viņa bija nomocījusi visus Romā esošos vācu ārstus, pienāca mana kārta kļūt par upuri. Tas bija tiešām rūgts pārbaudījums, jo Frīdas jaunkundzei piemita pārdabiska dzejošanas spēja, viņas liriskie izvirdumi sasniedza caurmēra desmit lappuses dienā, un tas viss nāca pār manu galvu. Es izturēju veselu ziemu. Kad pienāca pavasaris — šī kaite pavasarī parasti saasinās —, es brīdināju viņas padumjo māti, ja viņas abas ar meitu neatgriezīsies atpakaļ turp, no kurienes te uzradušās, es nerēķināšos ne ar ko, lai iespundētu Frīdas jaunkundzi trako namā. Nākamajā rītā viņām vajadzēja doties uz Vāciju. Naktī mani pamodināja ugunsdzēsēju ierašanās Piazza di Spagna, blakus dega «Hotel de l'Europa» pirmais stāvs. Nakts pārējo daļu Frīdas jaunkundze vienā naktskreklā pavadīja manā viesistabā, histēriskā iedvesmā rakstot dzejoļus. Viņa bija panākusi, ko gribēja, — viņām abām ar māti nu bija veselu nedēļu jāpaliek Romā, kamēr policija izmeklēja notikumu un viesnīcā nokārtoja jautājumu par zaudējumu atlīdzību, jo ugunsgrēks bija uzliesmojis viņu viesistabā. Frīdas jaunkundze bija samērcējusi dvieli petrolejā, iesviedusi klavierēs un aizdedzinājusi.

Kādu dienu, kad es izgāju no mājas, mani pie durvīm apturēja ziedoša amerikāņu meiča, pats veselības iemiesojums, nerviem šoreiz, paldies Dievam, nekas nekaitēja. Es sacīju, ka, spriežot pēc viņas izskata, mēs varētu atlikt pieņemšanu uz rītdienu, es ļoti steidzos. Meitene atbildēja, ka viņa arī, viņa atbraukusi uz Romu, lai redzētu pāvestu un ārstu Munti, kurš veselu gadu savaldījis krustmāti Salliju, lai viņa kaut ko nenodara, līdz šim vēl nevienam ārstam tas neesot izdevies. Es piedāvāju viņai ļoti jauku krāsainu Botičelli «Pavasara» reprodukciju, ja viņa ņems krustmāti sev līdzi uz Ameriku, viņa atbildēja, ka negribot kaut ko tādu ne dzirdēt, pat ja es piedāvātu viņai oriģinālu. Par krustmāti nekad nevarot būt drošs. Nezinu, vai Kītsa biedrība, kas nopirka māju, kad es biju izvācies, ir ielikusi jaunas durvis istabai, kurā nomira Kītss un kurā mirtu es, ja mana stunda būtu situsi. Ja vecās durvis ir vel savā vietā, tad durvju kreisajā stūrī, apmēram manas galvas augstumā, ir mazs lodes caurumiņš, ko es pats aiz-triepu ar ģipsi un nokrāsoju.

Pastāvīga mana kabineta apmeklētāja bija arī kāda bikla izskata, citādi pavisam uzvedīga dāma, kas rei/., laipni smaidīdama, iedūra kājā garu cepures adatu kādam anglim, kas sēdēja viņai blakus uz dīvāna. Šai sabiedrībā bija arī pāris kleptomānu, kas mēdza pasist zem apmetņiem jebkuru pa ķērienam pagadījušos priekšmetu par izmisumu manām kalponēm. Dažas no manām pacientēm vispār nevarēja laist uzgaidāmajā telpā, tās ievietoja manā bibliotēkā vai tālāk viesistabā modrās Annas uzraudzībā, Anna bija ar viņām apbrīnojami pacietīga, daudz, pacietīgāka nekā es. Lai ietaupītu laiku, dažas no viņām ieveda manā ēdamistabā, un es uzklausīju viņu bēdu stāstus, kamēr ēdu brokastis. No ēdamistabas varēja nokļūt mazā pagalmiņā zem Trinilā dei Monti kāpnēm, kur es biju ierīkojis tādu kā slimnīcu vai sanatoriju saviem daudzajiem dzīvniekiem. Starp tiem bija maza, piemīlīga pūcīte, Minervas pūces tieša pēcnācēja. Ar salauztu spārnu, badā pamirušu es viņu atradu laukos. Kad spārns sadzija, es divas reizes aizvedu viņu tur, kur biju atradis, un palaidu vajā, abas reizes pūcīte laidās atpakaļ uz manu ekipāžu un nosēdās man uz pleca, viņa negribēja ne dzirdēt par mūsu šķiršanos. Kopš tās dienas mazā pūce tup uz savas laktiņas ēdamistabas kaktā, mīļi nolūkodamās manī ar savām zeltainajām acīm. Viņa pat bija atmetusi gulēšanu dienā, lai nepalaistu garām izdevību mani redzēt. Kad es glaudīju viņas mazo, silto muguriņu, pūcīte svētlaimīgi pievēra acis un maigi knibināja manas lūpas ar sīko, aso knābīti, tas bija tik tuvu skūpstam, cik nu pūcei iespējams to izrādīt. Starp pacientiem, ko laida ēdamistaba, bija kāda ārkārtīgi eksaltēta jauna krievu dāma, ar kuru man bija milzums nepatikšanu. Ticat vai neticat, bet šī dāma iedegās uz pūci tādā greizsirdībā un tik mežonīgā niknumā blenza uz mazo putniņu, ka es devu Annai stingru rīkojumu neatstāt viņas divas vien istabā. Kādu dienu, man pārnākot uz brokastīm, Anna teica, ka nupat bijusi tā krievu dāma un atnesusi papīrā ietītu beigtu peli. Viņa to esot noķērusi savā istabā, un pūcītei droši vien tā it labi garšošot brokastīs. Bet pūce nebija muļķe, nokodusi pa pūču paradumam pelei galvu, ēst tomēr neēda. Es aiznesu peli pie angļu aptiekāra — tai bija iedots tik daudz arsēna, ka varētu nogalināt pat kaķi.

* *

.Lai sagādātu prieku Džovanīnai un Rozīnai, es uzlūdzu viņu veco tēvu uz Romu pavadīt pie mums Lieldienas. Ar veco Pačjāli mēs jau kopš daudziem gadiem bijām lieli draugi. Jaunības dienās viņš bijis koraļļu zvejnieks, kā jau tolaik vairums Kapri vīriešu kārtas iedzīvotāju. Izstrādājies visvisādus darbus, viņš galu galā kļuva par Anakapri oficiālo kapraci. Cik neienesīgs darbs vietā, kur neviens nemira, kamēr vien turējās tālāk no ārstiem! Pat pēc tam, kad biju uzņēmis viņu ar bērniem Sanmikelā, viņš ne dzirdēt negribēja par kaprača darba atmešanu. Viņam bija dīvaina patika noņemties ar miroņiem, to aprakšana sagādāja viņam neapšaubāmu baudu. Vecais Pač-jāle ieradās otrajās Lieldienās pavisam apjucis no brīnumiem. Viņš vēl nekad nebija braucis ar vilcienu, nekad nebija bijis pilsētā, nekad nebija sēdējis ratos. Viņš cēlās trijos no rīta, tad gāja lejā uz laukumu "nomazgāt rokas un muti Bernīni strūklakā aiz manieiņ logiem. Kad mis Hola un meitas bija aizvedušas viņu noskūpstīt svētā Pētera bronzas kājas pirkstu un kad viņš bija uzrāpies Svētajā klintī, bet viņa kolēģis Džovanni no Protestantu kapiem izrādījis Romas kapsētas, viņš pateica, ka vairāk neko negrib.jt redzēt. Uzlicis savu garo frīģiešu zvejnieku cepuri, ko tikpat kā nekad nenoņēma no galvas, viņš pārējo laiku nosēdēja pie mana loga, skatīdamies uz laukumu. Viņš sacija, ka tas esot skaistākais skats Romā, nekas nevarot līdzināties Piazza di Spagna. Tā, patiesību sakot, domāju arī es. Pajautāju, kāpēc viņam tas patīk vislabāk.

— Tāpēc, ka te vienmēr var redzēt tik daudzus bēru gājienus, — paskaidroja vecais Pačjāle.

XXVII Vasara

Pavasaris atnāca un pagāja, tuvojās Romas vasara. Pēdējie ārzemnieki pazuda 110 smacīgajām ielām. Marmora dievietes tukšos muzejos priecājās par brīvdienām, juzdamās vēsi un ērti savas vīģu lapās. Svētais Pēteris gulēja diendusu Vatikāna dārzu pavēnī. Forums un Kolizejs nogrima savos rēgainajos atmiņu sapņos. Džovanīna un Ro-zīna staigāja bālas un sagurušas, rozes uz mis Holas cepures noļuka. Suņi elsāja, pērtiķi zem Trinitā dei Monti kāpnēm brēca pēc gaisa un apkārtnes maiņas. Mans mazais, skaistais kuteris šūpojās noenkurots Porto d'Anzio un gaidīja signālu, lai pilnās burās dotos uz manu salas mītni, kur maestro Nikola un viņa trīs dēli. no kapelas kāpnēm vēroja apvārsni, gaidīdami mani atgriežamies. Pēdējais, ko apmeklēju, šķiroties no Romas, bija Protestantu kapsēta pie Porta San Paolo. Lakstīgalas vēl arvien dziedāja mirušajiem, kas nelikās ņemam Jaunā, ka ir aizmirsti tik jaukā vietā, kur pilnos ziedos smaržoja lilijas, rozes un mirtes. Visi astoņi Džovanni bērni gulēja ar malāriju, Romas nomalēs tolaik ar malāriju slimoja ļoti duudzi, lai nu Bedekers stasta, ko grib. Vecāko meiteni Mariju nepārtrauktās drudža lēkmes bija galīgi nomocījušas, es teicu viņas tēvam, ka vasaru viņa nepārdzīvos, ja paliks Romā. Piedāvājos ņemt viņu pa vasaru lidzi pie savas saimes San-mikelā, ja tēvs atļautu. No sākuma viņš svārstījās, Romas trūcīgie ļaudis ļoti nelabprāt šķiras no saviem slimajiem bērniem, viņi labāk ļauj tiem nomirt mājās nekā ved uz slimnīcu. Viņš piekrita tikai tad, kad es teicu, ka viņš pats var pavadīt meiteni uz Kapri un savām acīm pārliecināties, cik labi viņu kopj mani saimes ļaudis. Mis Hola ar Džova-nīnu, Rozīņu un suņiem, kā parasti, brauca uz Neapoli ar vilcienu. Mēs ar paviānu Billiju, mangustu un mazo pūci devāmies brīnišķīgā braucienā ar jahtu. Saulei lecot, mēs apbraucām apkārt Montē Circeo, uzķērām rīta brīzi no Gaetas līča, bultas ātrumā nolidojām gar Iskijas pili un izmetām enkuru Kapri piestātnē, kad zvani skandināja mez zogiornoPēc divām stundām es gandrīz pavisam pliks jau strādāju Sanmikelas dārzā.

Pēc piecu garu vasaru nemitīgām pūlēm no saules lēkta līdz rietam Sanmikela bija daudzmaz pabeigta, tomēr dārzā vēl gaidīja milzums darba. Aiz mājas vajadzēja ierīkot jaunu terasi, vajadzēja izbūvēt lodžiju pār abām mazajām viņruden uzietajām romiešu istabām. Par mazo klostera pagalmu es teicu maestro Nikolam, ka to labāk nojaukt, man tas vairs nepatika. Maestro Nikola lūdzās, lai ļauju tam palikt tādam pašam kā patlaban, mēs jau divreiz esot nojaukuši, ja mēs tādā garā jaukšot nost visu, kas tikko uzcelts, Sanmikelu nekad nepabeigšot. Es atbildēju maestro Nikolam, ka vislabakais mājas celšanas paņēmiens ir šāds — tikmēr jaukt visu nost un sākt atkal no gala, kamēr paša acs apliecina, ka nu viss ir labi. Acs par arhitektūru zina daudz vairāk nekā grāmatas. Acs ir nekļūdīga, kamēr vien jūs paļaujaties paši uz savām, nevis uz citu cilvēku acīm. Kad es atkal ieraudzīju Sanmikelu, man tā likās skaistāka nekā jebkad. Nams mazs, istabu ari maz, toties jo daudz lodžiju, terašu un lapeņu, lai skatītos saulē, jūrā un mākoņos — dvēselei vajag vairāk telpas nekā miesai. Istabās maz mēbeļu, bet tās, kas bija, nevarēja nopirkt par naudu vien. Nekā lieka, nekā neglīta, nekādu bric-a-brac^133, nekādu greznumnieciņu. Dažas pri-mitīvistu gleznas, Dīrera oforts un grieķu bareljefs pie balsinātajām sienām. Pāris vecu paklāju uz mozaīkas grīdas, dažas grāmatas uz galdiem un visur ziedi mirdzošās Faencas un Urblno krūzēs. Cipreses, šie dižciltīgākie koki pasaulē, abpus ceļa no Villa d'Este uz kapelu jau veidoja staltu koku aleju. Pati kapela, kas bija devusi vārdu manām mājām, arī beidzot piederēja man. Tā kļuva par manu bibliotēku. Skaisti veci klosteru soli visapkārt gar baltajām sienām, vidū garš mūku ēdamgalds, nokrauts ar grāmatām un terakotas fragmentiem. Uz rievotas giallo an-ticoA kolonnas stāvēja liels bazalta Hors, lielākais, kādu man gadījies redzēt, — no laraonu zemes to bija atvedis kāds romiešu kolekcionārs, varbūt pats Tibērijs. No sienas uz mani lūkojās marmora medūzas galva no ceturtā gadsimta p. m. ē., ko es biju atradis jūras dibenā. Uz piecpadsmitā gadsimta Florences kamīna plaukta stāvēja Spārnotā Viktorija. Āfrikas marmora kolonnas galā Nerona sakropļotā galva lūkojās pa logu pāri jūras līcim, kurā viņš savu paša māti bija licis nosist airētājiem. Pār ieejas durvīm staroja skaista piecpadsmitā gadsimta vitrāža, ko Florences pilsēta bija dāvinājusi Eleonorai Dūzei, bet viņa savukārt man — par piemiņu no pēdējās viesošanās Sanmikelā. Mazā kapu velvē, piecas pēdas zem raiba romiešu grīdas marmora, dusēja mierā abi mūki, kurus uzgāju, rakdams bedri kamīna pamatiem. Tur nu viņi gulēja ar sakrustotām rokām, tāpat kā pirms piecsimt gadiem bija apbedīti zem savas kapelas. Viņu sutanas bija saplēnējušas putekļos, izkaltušie ķermeņi viegli kā pergaments, bet sejas vaibsti vēl labi saglabājušies, rokas turēja krucifiksu, un vienam bija kurpes ar smalkām sudraba sprādzēm. Man bija žēl, ka esmu iztraucējis viņu mūža miegu, ar bezgalīgu piesardzību es guldīju viņus atpakaļ mazajā velvē. Cēlā gotisko kolonnu arkāde ap kapelu, manuprāt, izskatījās tieši tāda, kādu es to biju Iedomājies. Kur vēl mūsu laikos atradīsi tādas kolonnas? Nolūkodamies pār margām uz salu sev pie kājām, es sacīju maestro Nikolam, ka tūlīt jāsāk celt pamati sfinksai, nebija vairs ko vilcināties. Maestro Nikola bija sajūsmā, kāpēc mēs nevedām to sfinksu šurp tūlīt, kur tagad tā ir. Es sacīju, ka tā guļ zem kādas aizmirstas imperatora villas drupām kaut kur cietzemē. Tā guj, mani gaidīdama, jau divtūkstoš gadu. Vīrs sarkanā apmetnī man bija visu to izstāstījis pirmajā reizē, kad es skatījos pāri jūrai no šīs pašas vietas, kur mēs tagad stāvam, bet pagaidām es to esmu redzējis tikai savos sapņos. Es paskatījos lejā uz mazo, balto jahtu piestātnē un sacījos esam drošs, ka atradīšu sfinksu īstajā laikā. Visgrūtākais būs to dabūt pāri jūrai, manai jahtai tāda krava tiešām daudz par smagu, sfinksa taču ir viscaur no granīta un kas to zina, cik tonnu sver. Maestro Nikola pakasīja pakausi un apvaicājās, kas to briesmoni uzvilkšot augšā Sanmikelā. Mēs abi, protams.

Abas mazās romiešu istabas zem kapelas bija vēl pilnas gruvešu no iekritušajiem griestiem, bet sienas bija veselas apmēram cilvēka augumā, ziedu vītnes un dejojošās nimfas uz sarkanā fona izskatījās kā vakar gleznotas.

— Roba di Timberio? — jautāja maestro Nikola.

— Nē, — es atbildēju, uzmanīgi vērodams smalko grīdas mozaīkas rakstu ar skaistajām nero antico^134 vīnog-lapu iemalēm, — ši grīda taisīta pirms viņa, tas būs bijis Augusta laikos. Vecais imperators arī ļoti mīlēja Kapri, viņš saka te celt vasaras mītni, kur īsti, Dievs vien zina, bet nomira Nolā — ceļā uz Romu, pirms tā bija pabeigta. Viņš bija liels cilvēks un liels valdnieks, bet, piemini manus vārdus, Tibērijs bija lielāks par viņiem visiem.

Viteņaleja jau bija noaugusi ar jauniem vīnogulājiem, rozes, sausserži un epomejas kuploja ap garo, balto kolonnu rindu. Starp cipresēm mazā klostera pagalma vidū uz savas cipollino marmora kolonnas stāvēja dejojošs fauns, lielās lodžijas vidū sēdēja bronzas Hermejs no Her-kulanas. Mazajā, saules pietveicētajā marmora pagal-miņā aiz ēdamistabas paviāns Billijs vaiga sviedros blu-soja Tapio, apkārt tupēja pārējie suņi, miegaini gaidīdami savu kārtu uz rīta tualetes parasto noslēgumu. Bil-lijam bija brīnumviegla roka uz blusu ķeršanu, nekāda lecoša vai lienoša būtne nepaspruka garām viņa modrajam skatienam, suņi to it labi zināja un aizrāvās ar šim medībām tāpat kā viņš. Tās bija vienīgās likumīgi atļautas medības Sanmikelā. Nāve bija zibenīga un droši vien nesāpīga, Billijs aprija savu laupījumu, pirms tas paspēja apjēgt briesmas. Billijs bija atmetis žūpošanu un kļuvis par cienījamu pērtiķi pašā vīrišķības briedumā, satraucoši līdzīgs cilvēciskai būtnei, vispār ļoti uzvedīgs, kaut gan in :?liet trokšņains, — kad manis nebija klāt, viņš mēdza izjokot katru, kas pagadījās tuvumā. Es bieži lauzīju galvu, ko suņi slepenībā par viņu domāja. Es nebiju drošs, ka suņi no viņa nebaidās, viņi vienmēr novērsās, kad Billijs uz viņiem skatījās. Billijs nebaidījās ne no viena, vienīgais izņēmums biju es. Vienmēr pēc viņa sejas redzēju, kad viņam netīra sirdsapziņa, uņ tāda viņam bija it bieži. Jā, un, manuprāt, vēl viņš baidījās no mangusta, kas nenogurstošām kājām vienmēr ložņāja apkārt pa dārzu kluss un ziņkārīgs. Billijam piemita kaut kas ļoti vīrišķīgs, tur neko nevarēja darīt, tādu viņu Radītājs bija laidis pasaulē. Billijs nebūt nebija vienaldzīgs pret vajā dzimuma valdzinājumu. No pirmā acu uzmetiena Billijs iemīlējās Elīzā, mana dārznieka sievā, kas varēja stundām stāvēt kā apburta un blenzt, kā Billijs sēž savā vīģes kokā un šmauk-

stina uz viņu lūpas. Elīza, kā jau parasti, gaidīja bērnu, citādu es viņu nebiju redzējis. Sā vai tā, man nepatika pēkšņā draudzība ar Billiju, es pat teicu viņai, lai labak skatās uz kādu citu.

Vecais Pačjāle bija nogājis lejā uz piestātni sagaidīt savu kolēģi — Romas kapraci ar meitu, kam pusdienlaikā vajadzēja ierasties ar Sorrento pasta tvaikoni. Tā kā viņam vajadzēja būt atpakaļ pie sava darba Protestantu kapsētā jau nākamās dienas pievakarē, šo pēcpusdienu viņš gribēja apskatīt abas salas kapsētas. Vakarā manai saimei dārza terasē vajadzēja sarīkot vakariņas ar vino a vo-lonta' par godu izcilajam viesim no Romas.

Kapelas zvani skandēja Ave Matia. Es biju kājās jau no pieciem rītā un augu dienu smagi strādāju saules svelmē. Noguris un izsalcis es nosēdos pie savām pieticīgajām vakariņām augšējā lodžijā, pateicīgs vēl par vienu laimīgu dienu. Lejā dārza terasē ap gigantisku makaronu šķīvi un milzīgu piretto^135 Sanmikelas labākā vīna sēdēja mani viesi svētdienas drānās. Goda vietā — pašā galda galā sēdēja Romas kapracis ar diviem Kapri kapračiem katru savā pusē. Nākamie bija Baldasāre, mans dārznieks, Gaetano, mans matrozis, un maestro Nikola ar saviem trim dēliem, un visa kompānija bļāva pilnā kaklā. Sievietes pa neapoliešu paradumam klusā apbrīnā stāvēja apkārt galdam. Saule lēni grima jūrā. Pirmo reizi es sajutu atvieglojumu, kad tā beidzot nozuda aiz Iskijas. Kāpēc es ilgojos pēc mijkrēšļa un zvaigznēm, es, saules pielūdzējs, kas baidījos no tumsas un nakts kopš bērnu dienām? Kāpēc manas acis sūrstēja, kad es skatījos starojošā saules dievā? Vai viņš bija sadusmojies uz mani, vai taisījās novērst savu vaigu un atstāt tumsā mani — mani, kas, ceļus viņa priekšā locīdams, biju cēlis viņam jaunu svētnīcu? Vai tiešām taisnību pirms divdesmit gadiem bija teicis kārdinātājs sarkanajā apmetnī, kad es no Sanmikelas kapelas pirmo reizi lūkojos uz skaisto salu? Vai bija taisnība, ka pārāk daudz gaismas pazudina mirstīgā acis?

— Sargies no gaismas! Sargies no gaismas! — Viņa draudīgais pareģojums skanēja man ausīs.

Es noslēdzu ar viņu līgumu, samaksāju prasīto, upurēdams savu nākotni, lai iegūtu Sanmikelu. Ko viņš vēl gribēja no manis? Kas bija tā otra lielā maksa, ko man, pēc viņa vārdiem, vajadzēs maksāt, pirms miršu?

Tumšs mākonis pēkšņi nolaidās pār jūru un dārzu zem manām kājām. Mani smeldzošie plaksti šausmās aizvērās...

— Klausieties, compagni,[136] — bļāva Romas kapracis no apakšējās terases, — klausieties, ko es jums teikšu! Jūs, laucinieki, kas redzat viņu tikai staigājam pa šo mazo, nožēlojamo ciemateli basām kājām un tikpat pliku kā jūs paši, vai jūs zināt, ka pa Romas ielām viņš braukā ar ekipāžu, divi zirgi priekšā, runā, ka viņš pat ārstējis pāvestu, kad šim bijusi gripa. Ka es jums saku, compagni, otra tāda pasaulē nav, viņš ir lielākais ārsts Romā, atnāciet uz manu kapsētu — un jūs redzēsiet paši! Sempre lui! Sempre lui![137] Nemaz nezinu, ko es un mana ģimene bez viņa iesāktu, viņš ir mūsu labdaris! Kam, jūs domājāt, mana sieva pārdod visus savus vainagus un puķes, ja ne viņa klientiem! Un visi šie ārzemnieki, kas zvana pie kapsētas vārtiem un dod maniem bērniem peniju, lai tiktu iekšā, kā jūs domājat, kāpēc gan viņi nāk, ko viņi grib? Protams, mani bērni jau nesaprot, ko viņi runā, un dažkārt bija jāizstaigā visa kapsēta, lai atrastu, ko viņi meklē. Tagad, tiklīdz pie vārtiem zvana ārzemnieki, bērni jau zina, ko vajadzēs, un ved taisni uz viņa kapu rindu, un ārzemnieki vienmēr ir ļoti apmierināti un iedod bērniem vēl vienu peniju. Sempre lui! Sempre lui! Reti paiet mēnesis, ka viņš ne-uzšķērž mūsu morga kādu no saviem pacientiem, lai paskatītos, kas tad šim īsti kaitējis, viņš maksā man piecdesmit liras gabalā par atlikšanu atpakaļ zārkā. Ka es jums saku, compagni, otra tāda nav! Sempre lui! Sempre lui!

Mākonis jau bija aizpeldējis, jūra atkal staroja zelta gaismā, manas bailes pārgājušas. Pats velns neko nevar padarīt cilvēkam, kas vēl spēj smieties.

Viesībnieki izklīda. Priecīgi, ka esam dzīvi, salda vīna pilnām galvām devāmies pie miera, lai gulētu taisnīgā miegu.

* * *

Tik tikko biju aizmidzis, kad jau redzēju sevi stāvam vientulīgā klajumā, nosētā ar mūru gruvešiem, lieliem travertīna bluķiem un marmora gabaliem, kas bija pa pusei ^izauguši ar efejām, rozmarīnu, meža sausseržiem un timiānu. Uz drūpoša opus reticulatum^1 mūra sēdēja vecs gans un pūta savu Pāna stabuli kazu baram. Viņa mežonīgā, ar garu bārdu noaugusī seja bija saules un vēja aprauta, acis dega kā ogles zem lielo uzacu kumšķiem, viņa sausais, izģindušais augums drebēja zem garā, tumšzilā Kalabrijas aitu gana apmetņa. Es uzcienāju viņu ar tabaku, viņš pasniedza man šķēli svaiga kazu siera un sīpolu. Es sapratu viņu ar grūtībām.

— Kā sauc šo savādo vietu?

— Nekā, tai nav vārda.

— No kurienes viņš nācis?

— Ne no kurienes, viņš te bijis vienmēr, te esot viņa mājas.

— Kur viņš guj?

Viņš parādīja ar savu garo gana kūju uz kāpnēm zem sagruvušas arkādes. Es nokāpu lejā pa klintī cirstajiem pakāpieniem un nokļuvu pustumšā velvētā telpā. Stūri salmu maiss, apsegts ar pāris aitādām. Gar sienām un pie griestiem karājās sausu sīpolu un tomātu virtenes, uz rupji tēstā galda māla krūze ar ūdeni. Te bija viņa mājas, tā bija viņa iedzīve. Te viņš nodzīvojis savu mūžu, te kādu dienu atgulsies, lai nomirtu. Tieši pretim man pavērās tumša pazemes eja, pa pusei aizbirusi ar iebrukušā jumta gruvešiem. Uz kurieni tā ved?

Viņš nezināja, viņš tur nekad nebija gājis iekšā. Jau zēna gados viņam stāstīts, ka tā vedot uz ļaunā gara alu, tas tur mitinoties milzu vilkača izskatā un aprijot katru, kas tuvojoties viņa midzenim.

Es aizdedzināju lāpu un taustījos lejā pa marmora kāpnēm. Eja kļuva arvien plašāka un plašāka, sejā iesitās ledaini auksts gaiss. Es izdzirdēju baismīgu, šaušalīgu kunkstienu, kas lika asinīm sastingt dzīslās. Pēkšņi es atrados lielā zālē. Divas varenas Āfrikas marmora kolonnas vēl balstīja daļu jumta, otras divas gulēja uz mozaīkas grīdas, spēcīgs zemestrīces grūdiens tās bija notriecis no pamatnēm. Simtiem lielu sikspārņu melnās virtenēs karājās gar sienām, citi, lāpas gaismas apstulbināti, šausmās svaidījās man ap galvu. Zāles vidū gulēja milzīga granīta sfinksa, blenzdama uz mani ar plati ieplestām akmens acīm ...

Es sarāvos miegā. Sapnis pārtrūka. Es atvēru plakstus, svīda gaisma.

Pēkšņi es dzirdēju jūras aicinājumu — valdonīgu, neapstrīdamu kā pavēle. Es pielēcu kājās, uzrāvu drēbes un brāzos augšā uz kapelas margām dot signālu, lai sagatavo jahtu ceļam. Pāris stundu vēlāk es iekrāvu savā kuģīti pārtiku veselai nedēļai, krietnu virves rituli, laužņus un lāpstas, paņēmu līdzi revolveri, visu mājās atrodamo naudu un saišķi sveķota koka lāpu, kādas lieto zvejnieki nakts zvejai. Pēc brīža mēs jau pacēlām būrās, lai dotos visaizraujošākajā mana mūža dēkā. Nakti izmetām enkuru vientuļā līci, ko zināja tikai rets zvejnieks vai kontrabandists, Gaetāno ar jahtu vajadzēja palikt šeit un veselu nedēļu gaidīt mani, vienīgi sliktam laikam iestājoties, meklēt patvērumu tuvākajā ostā. Mēs pazinām šo bīstamo krastu, simtiem jūdžu attālumā te nebija drošas vietas, kur izmest enkuru. Es pazinu arī pašu brīnišķo salu, kādreizējo hel-lēņu mākslas un kultūras zelta laikmeta Magna Graecia^1, tagad vispamestāko Itālijas provinci, ko cilvēki bija atstājuši malārijas un zemestrīču ziņā.

I Trīs dienas vēlāk stāvēju tajā pašā vientulīgajā klajumā, nosētā ar mūru gruvešiem, lieliem traverlīna bluķiem un marmora gabaliem, kas bija pa pusei aizauguši ar efejām, rozmarīnu, meža sausseržiem un timiānu. Uz drūpošās opus reticulatum sienas sēdēja vecais grīns un pūta stabuli savam kazu baram. Es uzcienāju viņu ar tabaku, viņš pasniedza man šķēli svaiga kazu siera un sīpolu. Saule jau bija norietējusi aiz kalniem, nāvējoša malārijas migla lēni slīga pār pamestiem klajiem. Es sacīju viņam, ka esmu apmaldījies un neuzdrīkstos viens pats meklēt ceļu šajā tuksnesī, — vai es nevarētu pie viņa pārnakšņot?

Viņš parādīja taku uz savu pazemes mitekli, ko es tik labi jau pazinu no sava sapņa. Es noguļos uz viņa aitādām un aizmigu.

Tas viss ir tik pārdabisks un fantastisks, ka nav izsakāms rakstītos vārdos, bez tara jūs jau tāpat man nc ticētu, ja es mēģinātu to darīt. Es pats lāgā nezinu, kur beidzās sapnis un kur sākās īstenība. Kas pagrieza jahtas Blūri uz šo apslēpto, vientuļo līci? Kas aizveda mani bez jebkādas takas pa šiem tuksnesīgiem klajiem uz nezināmās Nerona villas drupām? Vai gans biju dzīvs cilvēks

V 1 Diža Grieķija. (Lut.,

ar miesu un asinīm vai pats Pans, kas atgriezies savos mīļajos, vecajos mājokļos pūst stabuli kazu baram?

Neuzdodiet man jautājumus, es nevaru, es nedrīkstu uz tiem atbildēt. Jūs varat pavaicāt lielajai granīta sfinksai, kas guļ pie kapelas margām Sanmikelā. Bet jūs taujāsit velti. Savu noslēpumu sfinksa pratusi saglabāt piectūkstoš gadu. Saglabās arī manējo.

* [138] *

Es atgriezos no lielās dēkas izbadējies, visvisādu grūtību novārdzināts un drudža nomocīts. Reiz mani pat saķēra jūras laupītāji, kuru tolaik Kalabrijā bija ļoti daudz. Tikai manas skrandas palīdzēja man izglābties. Divreiz mani arestēja krasta apsardze kā kontrabandistu. Vairākas reizes mani sakoda skorpioni, kreisā roka vēl bija pārsieta pēc odzes dzēluma. Aiz Likozas raga, kur apbedīta Leikosija, sirēnas Partenopes māsa, mūs sagrāba viesulis no dienvidrietumiem, un mēs būtu nogājuši dibenā ar savu smago kravu, ja Sani' Anlonio pēdējā brīdī nebūtu pārķēris stūri. Lūgšanu sveces vēl dega pie viņa šķirsta Anakapri baznīcā, kad es iegāju Sanmikelā. Baumas, ka mēs esam dabūjuši galu briesmīgā vētrā, jau bija paklīdušas pa visu salu. Mana saime bija bezgala priecīga, ka esmu atgriezies sveiks un vesels.

Jā, Sanmikelā viss bija kārtībā, grazie a Dio^1. Nekas nebija noticis Anakapri, kā parasti, neviens nebija miris. Mācītājs izmežģījis potīti, cili runā, ka paslīdējis, kāpdams viņsvētdicn no kanceles, cili atkal, ka vainīgs esot Kapri mācītājs, kas metis uz viņu mal' occhio^2, jo visiem taču zināms, ka šim Kapri mācītājam ir ļauna acs. Vakar no rīta savā gultā atrasts beigts Kapri kanoniķis dons Dža-činto. Gulēt kanoniķis aizgājis spirgts un vesels, bet miegā nomiris. Naktī viņa līķis gulējis zārkā lielā altāra priekšā. Šorīt viņu vajadzēja apglabāt ar lielu godu, zvani jau kopš rīta ausmas zvanot.

Dārza darbi ritēja kā parasti. Maestro Nikola bija atradis atkal vienu lesla di ciistiano^3, jaukdams nost klostera mūri, bet Baldasāre atradis vēl vienu māla podu ar romiešu naudu, rakdams jaunos kartupeļus. Vecais Pač-

Jāle, kas bija rušinājis manu Damekutas vīna dārzu, pasauca mani sāņus ar ārkārtīgi noslēpumainu un svarīga seju. Pārliecinājies, ka neviens mūs nedzird, viņš izvilka no kabatas salauztu, jau gluži melnu māla pīpi, kura varētu būt piederējusi kādam kareivim no Maltas garnizona, kas karoja Damekutā tūkstoš astoņi simti astotajā gadā.

— La plpa di Timberlo/* — teica vecais Pačjāle.

Suņi bija peldināti katru dienvidu un divreiz nedēļā dabūjuši kaulus pēc visiem priekšrakstiem. Mazā pūcīte labā omā. Mangusts bija uz kājām no agra rīta līdz vēlai naktij, vienmēr kaut ko meklēdams vai pētīdams. Arī lēnie bruņurupuči šķita pavisam apmierināti.

— Vai Billijs uzvedās labi?

Jā, Elīza pasteidzās atbildēt, Billijs bijis ļoti rātns un vēro angelo^139.

Man gan viņš pēc tāda neizskatījās, kad es ieraudzīju viņu ņirdzam zobus iemīļotā vīģes koka galotnē. Pretēji savam paradumam viņš nenāca lejā apsveicināties ar mani. Es biju pārliecināts, ka viņš izstrādājis kādu nedarbu, man viņa ģīmis nepatika. Vai tiešām taisnība, ka Billijs labi uzvedies?

Pamazām patiesība nāca gaismā. Jau pašā pirmajā dienā, kad es aizbraucu, Billijs bija iesviedis ar burkānu pa galvu kādam forestiere, kas gājis gar dārza sienu, un sasitis viņam acenes. Forestiere ārkārtīgi noskaities un aizgājis uz Kapri iesniegt sūdzību. Elīza dedzīgi protestēja, forestiere pats esot bijis vainīgs, kāpēc viņam tur vajadzējis stāvēt un ņirgāties par Billiju, katram taču zināms, kā viņš dusmojas, kad cilvēki par viņu smejas. Nākamajā dienā noticis šaušalīgs kautiņš starp Billiju un foksterjeru, visi pārējie suņi arī metušies cīņā, Billijs kāvies kā il Demonio^140 un pat grasījies iekost Baldasārem, kas mēģinājis kaušļus izšķirt, cīniņu pārtraukusi mangusta ierašanās. Billijs uzbēdzis savā kokā, un suņi aizlavījušies projām, kā vienmēr, kad parādījās mangusts. Billijs ar suņiem vēl tagad esot uz nažiem, viņš šiem pat blusas vairs neķerot. Billijs trenkājis Siāmas kaķēnu pa dārzu, beidzot uzstiepis to augšā savā vīģes kokā un izplūcis kaķēnam visu kažoku. Billijs visu laiku ķircinājis bruņurupučus. Amanda, lielākā rupuciene, izdējusi septiņas olas baložu olu lielumā, lai tās pa bruņurupuču modei izšķiltos saulē, Billijs tās aprijis vienā rāvienā. Vai saimes ļaudis nav bijuši aizmāršīgi un nav atstājuši Billijam pa kampienam vīna pudeles? Iestājās nelādzīgs klusums. Pač-jāle, kuram varēja ticēt vairāk nekā pārējiem, atzinās, ka pāris reižu Billijs it kā redzēts izlavāmies no vīna pagraba ar pudeli katrā rokā. Pirms trim dienām pērtiķu mājas kaktā uzietas vēl divas tukšas pudeles, tās bijušas manīgi ierušinātas smiltīs. Kā jau biju norādījis, Billijs tūlīt ticis ieslodzīts pērtiķu mājā, atstājot viņam tikai maizi un ūdeni līdz manai atbraukšanai. Nākamajā rītā pērtiķu māja bijusi tukša, kaut kādā neizskaidrojamā veidā Billijs pa nakti bija izlauzies — restes veselas, priekškaramās atslēgas slēdzene Baldasārem kabatā. Saime veltīgi medījusi Billiju pa visu ciemu. Šorīt Balda-sāre beidzot viņu noķēris Barbarosas kalnā, cieši aizmigušu, ar beigtu putnu rokā. Kamēr turpinājās izmeklēšana, Billijs sēdēja sava vīģes koka galotnē un izaicinoši uz mani skatījās, nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka viņš saprata katru vārdu. Bija nepieciešami bargi disciplināri pasākumi. Pērtiķiem, tāpat kā bērniem, vispirms jāiemācās paklausīt un tikai pēc tam pavēlēt. Billijs sāka izskatīties nemierīgs. Viņš zināja, ka esmu viņa saimnieks, zināja, ka varu noķert viņu ar laso, kā to biju darījis jau agrāk, zināja, ka pletne manā rokā ir domāta viņam. Tikpat labi to zināja ari suņi, kas ar tīru sirdsapziņu sēdēja ap koku, luncinādami astes, varenā sajūsmā par situāciju, — suņiem patīk piedalīties kāda cita pēršanā. Pēkšņi Elīza ar spalgu brēcienu saķēra vēderu, pēdējā brīdī mēs ar Pačjāli ienesām viņu namiņā un nolikām gulta, kamēr Baldasāre skrēja pēc vecmātes. Kad es atgriezos pie koka, Billijs bija pazudis — jo labāk mums abiem, man pretīgi sodīt dzīvniekus».

Turklāt man miera nedeva arī citas rūpes. Mani vienmēr bija īpaši interesējis dons Džačinto. Man ārkārtīgi gribējās uzzināt kaut ko vairāk par viņa nāvi, par viņa dzīvi es jau zināju pietiekami daudz. Dons Džačinto bija izdaudzināts par salas bagātāko vīru, runāja, ka viņa ienākumi esot divdesmit piecas liras ik stundu — anche quahdo dorme — pat kad viņš guļ. Es jau gadiem biju vērojis, kā viņš izspiež pēdējo grasi no saviem nelaimīgajiem rentniekiem, izlikdams viņus no mājām, kad olīvas nebija padevušās un viņi nespēja samaksāt renti, kā atstāj kalpus bada nāvei, kad viņi ir jau pārāk veci, lai strādātu. Es nekad nebiju dzirdējis, ka viņš kādam būtu kaut grasi iedevis, to nebija dzirdējis ari neviens cits. Es zināju, ka pārstātu ticēt jebkādam debesu taisnīgumam šaisaulē, ja visuvarenais Dievs būtu dāvājis šim vecajam asinssūcējam augstāko svētību, ko viņš spēj dāvāt cilvēkam, — nomirt miegā. Es nolēmu aiziet ciemā pie sava vecā drauga mācītāja dona Antonio, kas noteikti man pastāstītu visu, ko es vēlējos zināt, jo dons Džačinto bija viņa nāvīgākais ienaidnieks pusgadsimtu. Mācītājs sēdēja savā gultā, kāja ievīstīta veselā segu blāķī, seja staroja. Istaba bija pilna garīdznieku, viņu vidū stāvēja Vēstuļu Marija un aizelsusies no uztraukuma bēra: ugunsgrēks Svētā Konstanco baznīcā pagājušo nakti, kad dons Džačinto gulējis goda vietā pie altāra, zārku aprijušas liesmasl Vieni runājot, ka pats 11 Demonio apgāzis pie zārka svečturi ar vaska svecēm, lai dons Džačinto sadegtu. Citi atkal sakot, ka to izdarījusi jūras laupītāju banda, kas nākusi nozagt Svētā Konstanco sudraba statuju. Mācītājs bija pārliecināts, ka svečturi apgāzis il Demonio, viņš vienmēr ticējis, ka dons Džačinto ņems galu liesmās.

Vēstuļu Marijas vēstījums par dona Džačinto nāvi izklausījās diezgan ticams. II Demonio jau parādījies logā, kad kanoniķis skaitījis savas vakara lūgšanas. Dons Džačinto saucis pēc palīdzības, ticis aiznests uz savu gultu ģībonī un pēc brīža no šī pārbīļa miris.

Nu es kļuvu vēl ziņkārīgāks un nolēmu doties uz Kapri, lai izdibinātu visu pats. Piazza^141 mudžēja no ļaudīm, kas klaigāja pilnā kaklā. Pašā vidū stāvēja sindaco^2 un municipalitātes padomnieki, gaidīdami karabinierus no Sor-rento. Uz baznīcas kāpnēm, mežonīgi žestikulēdami, stāvēja kāds ducis priesteru. Baznīca bija slēgta, kamēr ieradīsies varas pārstāvji. Jā, sacīja sindaco ar drūmu seju, pienācis man klāt, tas viss bija taisnība! Ķesteris, nākdams no rīta atslēgt baznīcu, atradis to pilnu ar dūmiem. Pusi katafalka aprijušas liesmas, zārks stipri pārogļojies, no dārgā izšūtā samta pārsega un divpadsmit vainagiem, ko nolikuši kanoniķa tuvinieki un radu bērni, palikusi pāri tikai gruzdošu pelnu čupiņa. Trīs milzīgie kandelabri vēl tāpat deguši ap katafalku, ceturto acīmredzot apgāzusi zaimotāja roka, lai aizdedzinātu pārsegu. Pagaidām vēl nekādi nevarot spriest, vai to izdarījis il De-monio vai noziedznieku banda, bet, sindaco zīmīgi piebilda, tā kā no vērtīgajām rotām ap San Conslanzo kaklu nekas nav zudis, tad, parlando con rispetto,[142] viņš drīzāk ticot pirmajam pieņēmumam. Jo vairāk centos šo atgadījumu izpētīt, jo noslēpumaināks tas kļuva. Kafejnīcā «Zum Hiddigeigei» vācu kolonijas centrā visa grīda bija pie-šķiesta ar glāžu, pudeļu un visādu citu saplēstu trauku lauskām, bet uz galda stāvēja pustukša viskija pudele. Aptiekā desmitiem Faencas krūžu ar dārgām zālēm un noslēpumainām mikstūrām nosviestas no plauktiem, visur pludoja rīcineļļa. II prolessore^2 Rafaēle Parmidžāno pals man rādīja, kādi postījumi nodarīti viņa jaunajai sala di esposizione^3, pilsētas lepnumam. Viņa «Vezuva izvirdums», «Svētā Konstanco procesija», viņa «Tibērija deja» un «Skaistā Karmela» gulēja kaudzē uz grīdas, ietvari salauzti, audekli saplosīti. Viņa «Tibērijs peldas Zilajā grotā» vēl stāvēja uz molberta, bezjēdzīgi nošļākts ar ultramarīnu. Sindaco man pavēstīja, ka izmeklēšana, ko patlaban turpina vietējie varas orgāni, neesot devusi nekādus rezultātus. Liberāļu partija noraidīja versiju par laupītājiem, kopš noteikti zināms, ka nekas vērtīgs nav nozagts. Pat abi bīstamie neapoliešu noziedznieki, kuri jau vairāk nekā gadu dzīvoja Kapri cietumā tikpat kā vasarnīcā, varējuši pierādīt savu alibi. Izrādījās, ka stiprā lietus dēļ viņi visu nakti pavadījuši cietumā, nevis devušies pēc pusnakts savā parastajā pastaigā pa ciemu. Bez tam viņi esot krietni katoļi un visu iecienīti, viņi pie tādām sīkām blēņām nebūtu ķērušies.

11 Demonio versiju savukārt noraidīja klerikāļu partija aiz cieņas pret dona Džačinto piemiņu. Bet kas tad pastrādājis visas šīs nelietības? Palika vēl viens izskaidrojums. Palika mūžsenais ienaidnieks tepat vai durvju priekšā — Anakapri! Nu protams, tas ir anakapriešu darbs! Tas izskaidroja visu. 11 Canonico bija anakapriešu nāvīgākais ienaidnieks, svētā Konstanco dienā savā slavenajā sprediķi viņš nopulgojis Sant' Antonio pēdējo brīnumdarbu, un to nu anakaprieši nevarējuši viņam piedot. Zvērīgais naids starp «Zum Hiddigeigei» un jaunatvērto Anakapri kafejnīcu arī esot visiem zināms. Cēzara Bordžas laikos dons Petručo, Kapri aptiekārs, divreiz padomātu, pirms pieņemtu kāda Anakapri kolēģa aicinājumu nobaudīt viņa makaronus. Sacensība starp Kapri skolotāju Rafaēlu Parmidžāno un Anakapri skolotāju Mikelandželo par monopolu uz «Tibērijs peldas Zilajā grotā» pēdējā laikā kļuvusi jau par īstu karu. Sala di esposizione atklāšana skolotājam Mikelandželo esot kā dadzis acī, viņa «Svētā Antonio procesijas» pārdošana pavisam vairs neejot no rokas.

Protams, aiz tā visa slēpās Anakapri!

Abbasso Anacapii! Abbasso Anacapri/'

Man likās, ka nu man vajadzētu atgriezties turp, no kurienes esmu nācis, es sāku justies visai neomulīgi. Pats vairs nezināju, kam ticēt. Sīvais karš starp Kapri un Anakapri, kas plosījās jau kopš Spānijas vicekaraļa laikiem Neapolē, turpinājās vēl šobaltdien ar neatslābstošu niknumu. Abi sindaco viens ar otru nerunāja. Zemnieki bija naidā, ievērojamākās personas bija naidā, garīdznieki bija naidā, abi svētie aizbildņi — Sant' Antonio un San Constanzo — bija naidā. Pirms pāris gadiem es pats savām acīm redzēju kapriešu pūli dejojam ap mūsu mazo Sant' Antonio kapelu, kad liels klints bluķis no Barba rosās kalna bija sadragājis altāri līdz ar Sant' Antonio tēlu.

Sanmikelā darbi bija pārtraukti, visa mana saime svētku drānās jau ceļā uz laukumu, kur šim notikumam par godu vajadzēja spēlēt orķestrim, pāri par simt lirām jau bija savākts uguņošanai. Sindaco sūtījis man sveicienus un izteicis cerību, ka arī es piedalīšoties, būdams cittadino onorario^2 — šis vienreizējais pagodinājums man patiešām tika parādīts pirms gada.

Vīteņalejas vidū sēdēja Billijs blakus vislielākajam bruņurupucim, pārāk iegrimis savā mīļākajā rotaļā, lai pamanītu mani pienākam. Rotaļa bija šāda — Billijs ātri klauvēja pa bruņurupuča mājas pakaļdurvīm, pa kurām nāk laukā aste. Pēc katra klauvējiena pa priekšdurvīm pabāzās bruņurupuča galva, lai paskatītos, kas tur notiek, un zibens ātrumā saņēma apdullinošu Billija dūres sitienu pa degunu. Sī spēle Sanmikelā bija aizliegta ar likumu. Billijs to it labi zināja un iebrēcās kā bērns, kad pēkšņi, izrādījies ašāks par viņu, es saķēru saiti ap viņa vēderu.

— Billij, — es bargi teicu, — es gribu ar tevi nopietni aprunāties tur zem tava vīģes koka, mums nokārtojami vairāki veci rēķini. Un nav ko tik žēlīgi šmaukstināt lūpas, tu zini, ka esi pelnījis pamatīgu pērienu, un tu to dabūsi. Billij, tu atkal esi dzēris! Divas tukšas vīna pudeles ir atrastas pērtiķu mājas kaktā, viena pudele Buchanan's «Black and White» pazudusi. Vispār tava uzvešanās, kamēr es biju Kalabrijā, ir kauns un negods. Tu sasit ārzemniekam acenes ar burkānu. Tu neklausīji maniem kalpiem. Tu ķildojies un kāvies ar maniem suņiem, tu pat atteicies ķert viņiem blusas. Tu biji rupjš pret mangustu. Tu izturējies necienīgi pret mazo pūci. Atkal un atkal tu kaustīji bruņurupučus. Tu gandrīz nožņaudzi Siāmas kaķēnu. Un tas vēl nav viss: tu esi aizbēdzis no mājām piedzēries. Nežēlība pret dzīvniekiem ir tavā dabā, citādi tu nebūtu cilvēka līdzinieks, bet piedzerties ir tiesības tikai radības kronim. Ka es tev saku, man vienreiz pietiek, es sūtīšu tevi atpakaļ pie tava bijušā saimnieka, pie vecā pļēgura ārsta Kembela, pieklājīgā sabiedrībā tu nederi. Tu apkauno savu tēvu un māti! Billij, tu esi nekrietns kucēns, tu esi nelabojams žūpa, tu ...

Iestājās bijīgs klusums.

Pakārtodams acenes uz deguna, lai labāk apskatītu ultramarīnā notrieptos Billija nagus un apsvilušo asti, es beidzot sacīju:

— Billij, tavi labojumi glezni «Tibērijs peldas Zilajā grotā» man pat, var teikt, patika es uzskatu, ka oriģināls no tā ir tikai ieguvis. Tas atgādināja man gleznu, ko es pagājušo gadu redzēju Parīzes futūristu salonā. Tavs agrākais saimnieks bieži pieminēja tavu nelaiķi māti, pērti-ķības ziedu, cik varu spriest. Jādomā, ka savas mākslinieciskās dotības tu esi mantojis no viņas. Savu daiļo ārieni un humora sajūtu, manuprāt, tu esi mantojis no tēva, kas, spriežot pēc nesenajiem notikumiem, neapšaubāmi ir bijis pats velns. Saki man, Billij, tikai tāpat vien, lai apmierinātu manu ziņkāri, — vai tas biji tu vai tavs tēvs, kas apgāza kandelabru un aizdedzināja zārku?

PUTNU patvēruma vieta

Reverenda kanoniķa dona Džačinlo pēkšņā aiziešana uz citu pasauli liesmās un dūmu mutuļos neparasti uzmundrinoši iedarbojās uz mūsu mācītāja dona Antonio vispārējo veselības stāvokli un gara možumu. Viņa izmežģītā potīte strauji atlaba, un drīz viņš atkal varēja doties savās parastajās rīta pastaigās uz Sanmikelu, lai piedalītos manās brokastīs. Es viņu vienmēr ielūdzu pēc neapo-liešu paražas mangiare con me,[143] bet viņš katru reizi noraidīja piedāvāto tējas tasi ar pieklājīgu: «No, grazie, sto bene.»[144] Viņa vizītes vienīgais mērķis bija sēdēt man pretim un noskatīties, kā es ēdu. Dons Antonio līdz šim vēl nevienu forestlere nebija tuvumā redzējis, un gandrīz viss, ko es sacīju vai darīju, modināja viņā izbrīnu. Viņš zināja, ka esmu protestants, bet pēc dažiem nedrošiem mēģinājumiem spriest par šo jautājumu mēs vienojāmies teoloģiju vairs nepieminēt savās sarunās un atstājām protestantus mierā. Tā bija liela piekāpība no viņa puses, jo reizi nedēļā viņš no savas kanceles ar briesmīgiem lāstiem raidīja uz elli visus dzīvos un mirušos protestantus. Protestanti bija dona Antonio specialitāte, viņa vienīgais glābiņš daiļrunības grūtībās, nezinu, ko viņš būtu iesācis bez protestantiem. Vecā mācītāja atmiņa bija pavāja, viņa argumentācijas slābanais pavediens mēdza pārtrūkt visnepiedienīgākajos brīžos, sprediķa vidū bieži iestājās nelāgs klusums. Viņa uzticamā draudze to labi zināja un nebūt neņēma ļaunā, mierīgā garā risinot tālāk katrs savu domu — par savām olīvām un vīnadār-ziem, par savām govīm un cūkām. Viņi zināja arī, kas būs tālāk. Dons Antonio vairākas reizes nošņauca degunu ar pastarās tiesas trompešu pērkonīgo dārdoņu un atkal juta zem kājām cietu zemi.

— Ala questi maiedetti protestanti, ma questo camor-rista Lutero![145] Lai il Demonio izrauj viņu nolādētās mēles no viņu mutēm, lai lauž viņu kaulus un cepina viņus dzīvus! In aeto.rnitum![146]

Reiz Lieldienu svētdienā man ar kādu draugu gadījās

ieskatīties pa baznīcas durvīm brīdī, kad mācītājs atkal bija pazaudējis pieturas punktu un iestājās parastais klusums. Es iečukstēju draugam ausī, ka nu mēs dabūsim gan.

— Ma qucsto camorrista Lutero, questi maledelti protestanti! Che il Demonio ...‘

Pēkšņi dons Antonio ieraudzīja durvīs mani. Sažņaugtā dūre, ko viņš jau bija pacēlis, lai satriektu pīšļos nolādētos ķecerus, atlaidās draudzīgā rokas mājienā, ar atvainošanos pret mani: — Bet, protams, ne il signor dot-tore!2 Protams, ne il signor dottore!

Es reti kad palaidu garām Lieldienu svētdienas dievkalpojumu, neieņēmis savu parasto vietu pie durvīm blakus aklajam, vecajam Čekatjello, Anakapri oficiālajam ubagam. Mēs abi stāvējām ar pastieptām rokām pret baznīcā gājējiem, viņš — pēc sava soldo, es — pēc putniņa vīru kabatās, sieviešu melno mantiglia^3 krokas, bērnu plaukstās. Par izcilo stāvokli, kādu es tolaik ieņēmu starp ciema ļaudīm, vislabāk liecināja tas, ka viņi nekurnēja par manu iejaukšanos viņu parastajā Kristus augšāmcelšanās svētku svinēšanā pēc gandrīz divtūkstoš gadu vecas tradīcijas, pie tam vēl ar garīdznieku svētību. Ar klusās nedēļas pirmo dienu katrā vīnadārzā zem katra olīvkoka izlika lamatas. Visu nedēļu puikas vazāja pa ciema ielām simtiem sīku, auklās iesietu putnu. Tagad kā sakropļotus svētā gara — baloža — simbolus viņus baznīcā vajadzēja palaist vaļā, tā atzīmējot gaviļpilnos Kristus augšāmcelšanās svētkus. Taču viņiem nebiji lemts atgriezties dzimtajās debesīs, brīdi viņi bezpalīdzigi un apjukuši sitās pret logiem, lai salauztiem spārniem kristu un nomirtu uz baznīcas grīdas. Rītausmā es uzrāpos uz baznīcas jumta pa kāpnēm, ko visai nelabprāt turēja mans palīgs maestro Nikola, un izsitu dažas rūtis, bet tikai reti kāds no bojā ejai lemtajiem putniem atrada ceļu uz brīvību.

Putni! Putni! Cik nesalīdzināmi laimīgāka būtu mana dzīve šajā skaistajā salā, ja es tik ļoti viņus nemīlētu! Man patika noskatīties, kā viņi pavasarī tūkstošiem un tūkstošiem atgriežas mājās, viņu dziesmas Sanmikelas dārzā priecēja manas ausis. Bet pienāca ari tādi laiki, kad man gandrīz gribējās, lai viņi nenāktu, gribējās aizsteigties viņiem pretī tālu jūrā un dot kādu zīmi, lai viņi līdz ar meža zosu bariem laižas augstu pāri mūsu galvām, projām uz manu dzimto zemi tur, tālu ziemeļos, kur viņiem neuzglūnēs cilvēki. Jo es zināju — šī skaistā sala, šī paradīze man, bija elle viņiem, tāpat kā tā otra viņu Via Crucis^147 elle, kas gaidīja Helgolandē. Viņi atlaidās pirms saules lēkta. Viņi te meklēja tikai brīdi atelpas pēc garā lidojuma pāri Vidusjūrai, ceļa mērķis vēl bija tik tālu — zeme, kur viņi bija dzimuši paši un kur gribēja uzaudzināt savus mazuļus. Viņi nāca tūkstošiem: meža baloži, strazdi, ūbeles, ūdensputni, paipalas, vālodzes, cīruļi, lakstīgalas, cielavas, žubītes, bezdelīgas, ķauķīši, sarkankrūtīši un daudz citu mazu mākslinieku ceļā uz saviem koncertiem klusajos ziemeļu laukos un mežos. Pēc pāris stundām viņi jau bezpalīdzīgi ķepurojās viltīgo cilvēku tīklos, kas bija Izmesti pa visu salu — no jūras klintīm līdz Montē Solaro un Montē Barbarossa stāvajām nogāzēm. Vakarā viņus simtiem sabāza mazās koka kastītēs bez barības un ūdens un ar tvaikoņiem nogādāja uz Marseļu, lai viņi tiktu ar baudu apēsti lepnos Parīzes restorānos. Tā bija ienesīga tirdzniecība, Kapri jau gadu simteņiem bija bīskapa sēdeklis, ko pilnībā finansēja sagūstīto putnu pārdošana. Romā viņu dēvēja il vescovo delle qu-aglie^2. Jūs zināt, kā ķer putnus ar tīkliem? Starp tīklu balstiem, krūmos paslēpti, savos būros sēž putni pievilinā-tāji, kas visu laiku automātiski atkārto savu vienmuļo aicinājumu. Viņi nevar klusēt, viņi sauc naktīm un dienām, līdz nomirst. Sen, pirms zinātne bija izdibinājusi kaut ko par nervu centru lokalizāciju cilvēka smadzenēs, velns bija novedis savu mācekli — cilvēku pie drausmīgā atklājuma, ka putns, kam ar sarkani nokaitētu adatu izdurtas acis, dzied automātiski. Tas ir vecs paņēmiens, kas bijis zināms jau senajiem grieķiem un romiešiem un tiek lietots visas Spānijas, Itālijas^3 un Grieķijas dienvidu piekrastēs. No simt putniem pēc šīs operācijas paliek dzīvi tikai daži, tomēr arī tas ir ienesīgi, Kapri salā akla paipala mūsu dienās maksā divdesmit piecas liras. Sešas nedēļas pavasarī un sešas nedēļas rudenī visu Montē Barbarossa nogāzi no pilsdrupām kalna galā līdz Sanmike-las dārziem pašā pakājē nostiepa ar tikliem. To uzskatīja par labāko caccia' visā salā, parasti ik dienas tīklos sapinās vesels tūkstotis putnu. Kalns piederēja kādam vīram no cietzemes, bijušajam miesniekam, acu izduršanas speciālistam, manam vienīgajam ienaidniekam Anakapri, ja neskaita ārstu. Kopš sāku būvēt Sanmikelu, mēs bijām nepārtrauktā karā. Es griezos pie Neapoles prefekta, griezos pie valdības Romā, visur man atbildēja, ka tur neko nevar darīt, kalns piederot viņam un likums esot viņa pusē. Es dabūju audienci pie pirmās dāmas valsti, viņa dāvāja man savu burvīgo smaidu, kas bija uzvarējis visas sirdis Itālijā, viņa pagodināja mani, aicinādama palikt uz brokastīm, pirmais vārds, ko izlasīju ēdienu kartē, bija Pātē dalouetles larcies^2. Griezos pie pāvesta, un resns kardināls man pavēstīja, ka svētais tēvs šorīt jau mazā gaismiņā nestuvēs aiznests uz Vatikāna dārziem, lai paskatītos, kā no tikliem izņem putnus, caccia bijusi laba, noķerts pāri par divsimt putnu. Es nokasīju rūsu mazajam lielgabalam, ko angļi bija pametuši dārzā tūkstoš astoņi simti astotajā gadā, un no pusnakts līdz rītausmai ik pa piecām minūtēm šāvu gaisā, cerēdams atbaidīt putnus no liktenīgā kalna. Bijušais miesnieks iesūdzēja mani par viņa likumīgās tirdzniecības traucēšanu, es dabūju samaksāt divsimt liru par nodarītajiem zaudējumiem. Es apmācīju savus suņus riet visu nakti, upurēdams pēdējās sava miega paliekas. Pēc dažām dienām mans lielais purva suns nobeidzās, viņa kuņģi es atradu arsēnu. Nākamo nakti es ieraudzīju slepkavu glūnam pār dārza sētu un notriecu viņu zemē. Viņš iesūdzēja mani atkal, es samaksāju piecsimt liru sāpju naudas. Es pārdevu savu brīnišķīgo grieķu vāzi un mīļoto Dezidērio di Setiņjāno Madonnu, lai tiktu pie milzīgās summas, ko viņš prasīja par kalnu un kas simtiem reižu pārsniedza tā īsto vērtību. Kad es atnesu naudu, viņš ķērās pie savas vecās taktikas un ņirgdams paziņoja, ka cena dubultota. Miesnieks zināja, ka esmu viņa rokās. Es biju novests jau tādā izmisumā, ka būtu atteicies no visa, kas man pieder, lai kļūtu par kalna īpašnieku. Putnu 'bende rīkojās pa vecam. Es zaudēju miegu, es nespēju domāt vairs ne par ko citu. Izmisumā es bēgu no Sanmikelas un aizbraucu uz Monte-kristo, lai atgrieztos tikai tad, kad pēdējie putni būs jau pāri salai.

Pirmais, ko atgriezies dzirdēju, bija tas, ka vecais miesnieks guļot uz nāves gultas. Viņa glābšanai baznīcā divreiz dienā lasot lūgšanas par trīsdesmit lirām katru — viņš bija viens no ciema bagātākajiem vīriem. Uz vakara pusi atnāca mācītājs un Kristus vārdā lūdza ierasties pie mirēja. Ciema ārsts domājot, ka plaušu karsonis, aptiekārs esot pārliecināts, ka trieka, balbieris spriežot, ka colpo di sangue^1, bērnu saņēmēja — ka una paura^148. Mācītājs pats, kas visur meklēja ļaunu aci, arī šoreiz nosliecēs uz mal' och/o. Es atteicos iet. Es sacīju, ka šeit, Kapri, neārstēju nevienu citu kā nabadzīgos un ka te salā strādājošie ārsti pilnīgi spēj tikt galā ar visām minētajām slimībām. Es ietu tikai ar vienu noteikumu: ja šis vīrs pie krucifiksa zvērētu, ka pēc izveseļošanās vairs neizdurs acis nevienam putnam un pārdos man kalnu par to nesamērīgo cenu, ko bija nosaucis pirms mēneša. Mirējs atteicās. Naktī viņš bija pieņēmis pēdējo svaidījumu. Rītausmā mācītājs atkal bija klāt. Mans noteikums pieņemts, miesnieks to apzvērējis pie krucifiksa. Divas stundas vēlāk es nolaidu kādu puslitru strutu no viņa kreisās plei-ras par šausmām ciema ārstam un par slavu ciema svētajam, jo pretēji manām cerībām miesnieks atveseļojās. Miracolo! Miracolo![149]

Tagad Barbarosas kalns ir putnu patvēruma vieta. Tūkstošiem nogurušu gājputnu ik pavasari un rudeni atpūšas tā nogāzēs drošībā no cilvēkiem un zvēriem. Sanml-kelas suņiem aizliegts riet, kad uz kalna atpūšas putni. Kaķus tikai retumis izlaiž no virtuves, uzkarot tiem kaklā brīdinātājus zvaniņus, dauzoņa Billijs sēž ieslodzīts pērtiķu mājā, jo neviens nevar paredzēt, ko izstrādās pērtiķis vai skolas puika.

Līdz šim neesmu iebildis neviena vārda pret brīnumdarbu, ko paveica Sant' Antonio, par lētu maksu glābdams dzīvības vismaz piecpadsmit tūkstošiem putnu gadā. Bet, kad mans ceļš būs galā, es taisos iečukstēt tu-vakajam eņģelim ausī, ka — ar visu pienācīgo cieņu pret Sant' Antonio — tas tomēr biju es, nevis viņš, kas izlaida strutas no miesnieka kreisās pleiras, un lūgt eņģeli aizlikt par mani kādu labu vārdu, ja to nedarīs neviens cits. Esmu pārliecināts, ka visuvarenais mīl putnus, citādi jau nebūtu devis viņiem tādu pašu spārnu pāri kā saviem eņģeļiem.

XXIX IL BAMBINO'

Svētā Anna norūpējusies kratīja galvu, diez vai būtu prātīgi nest laukā tik mazu bērnu tādā vējainā dienā, un vai tā esot pieklājīga māja, kurp viņas mazdēliņu aiznesīs. Madonna atbildēja, ka neesot ko uztraukties, mazais būšot silti ietīts, viņa gan domājot, ka nekas ļauns mazajam nenotikšot, esot taču ne vienreiz vien dzirdēts, ka Sanmi-kelā bērnus mīl. Vislabāk ļaut zēnam darīt, kā viņš vēlas, vai tad neesot zināms, ka viņš, kaut arī maziņš, savu vienmēr panākot. Svētajam Jāzepam pat nevaicāja, tiesa kas tiesa, viņam ģimenē nekādas noteikšanas nebija. Dons Salvatore, Anakapri jaunākais garīdznieks, izcēla šūpu-līti no krāšņā šķirsta, ķesteris iededzināja vaska sveces, un gājiens varēja sākties.[150] Pa priekšu gāja mazs kora zēns, šķindinādams zvaniņu, tad divas liglie di Mar/a^151 savās baltajās kleitās un zilajos plīvuros, aiz viņiem ķesteris, kvēpināmo trauku vicinādams, tad pats dons Salvatore ar šūpulīti. Kad viņi gāja cauri ciemam, vīrieši noņēma cepures, sievietes pacēla savus mazuļus, lai viņi redzētu karalisko bērnu ar zelta kroni galvā un sirēnas veidā darinātu sudraba grabulīti ap kaklu, un puikas uz ielas sakliedzās: «II Bambino! II Bambino!» Pie Sanmike-las durvīm, mūsu viesi sagaidot, stāvēja visa mana saime ar rozēm rokās. Mājas labākā istaba bija pārvērsta bērnistabā, izrotāta ar rozmarīna ziediem un efeju vītnēm. Galds bija apklāts ar mūsu labāko linu galdautu, uz tā dega divas vaska sveces, jo maziem bērniem nepatīk, ka viņus atstāj tumsā. Bērnistabas stūrī stāvēja mana flo-renciešu madonna, apskāvusi savu bērniņu, bet no sienām divi Lūkas della Robijas eņģelīši un Mino da Fjesoles svētā jaunava nolūkojās uz šūpuliti. Pie griestiem piekārtā svēta e|ļas lampiņa — posts tai mājai, kur tā samirkšķinājusies vai pat nodzisusi, tas nozīmē saimnieka nāvi, pirms vēl gads būs pagājis. Pie šūpuļa bija noliktas vienkāršas rotaļlietiņas, kadas jau nu ciemā atrodamas, lai bērniņam būtu laika kavētāji, — plikpauraina lelle, vienīgā, kas palikusi pāri no Džovaninas un Rozī-nas bērnības, koka ēzelītis, ko bija aizdevusi Ellzas vecākā meitene, grabulitis — radziņš pret ļaunu aci. Grozā zem galda snauda Ellzas kaķene ar sešiem jaundzimu-šiem kaķēniem, ienesti par godu tieši šim gadījumam. Lielā māla krūzē uz grīdas bija ielikts vesels ziedoša rozmarīna krūms. Vai zināt, kāpēc rozmarīna? Kad madonna mazgāja Jēzus bērniņa drēbītēs, viņa pakāra mazo krekliņu žāvēties rozmarīna krūmā.

Dons Salvatore novietoja šūpulīti atpakaļ šķirstā un atstāja bērniņu mūsmājas sieviešu ziņā, cieši piekodinādams labi uzraudzīt viņu un pielūkot, lai viņam nekas netrūktu. Elīzas bērni rotaļājās uz grīdas visu dienu, lai viņš nejustos vientuļš, un, atskanot Ave Maria, visa saime nometās ceļos pie šūpuļa un skaitīja lūgšanas. Džo-vanīna iepildīja mazliet eļļas lampiņā, ļaudis vēl pagaidīja, kamēr bērniņš aizmieg, un tikai tad visi, cik klusu vien spēdami, aizgāja. Kad mājā iestājās klusums, es uzgāju augšā bērnistabā paskatīties uz bērniņu, pirms devos pie miera pats. Eļļas lampiņas gaisma krita pār šūpu-līti, es redzēju, ka viņš guļ un miegā smaida.

Nabaga mazais, smaidošais bērns, ne viņš jauta, ne zināja, ka pienāks diena, kad mēs visi, kas tagad lokām ceļus pie šūpulīša, pametīsim viņu, kad tie, kas sakas viņu mīlam, viņu nodos, kad nežēlīgas rokas noraus viņam zelta vainagu no pieres un kronēs ar ērkšķiem, un, Dieva pamestu, sitīs viņu krustā.

Naktī, kad viņš mira, nīgrs vecs vīrs staigāja šurp un turp pa to pašu marmora grīdu, uz kuras patlaban stāvēju es. No gultas viņu bija izcēlis murgains sapnis. Viņa vaigs bija tumšs kā nakts debesis pār galvu, acīs gruzdēja bailes. Viņš sasauca savus astrologus un gudros no Austrumiem un lika iztulkot šo sapni, bet, pirms viņi paspēja izlasīt zelta rakstus debesīs, zvaigznes vizēdamas cita pēc citas nodzisa. No kā viņam, pasaules valdniekam, jābaidās? Ko gan viņam, kas lēma par miljoniem dzīvību, varēja nozīmēt viena cilvēka nāve? Kas gan viņu sauktu pie atbildības par to, ka šonakt Romas imperatora vārdā kāds no viņa prokuratoriem notiesājis uz nāvi nevainīgu cilvēku? Un šis prokurators, kura vārdu vēl arvien mūsu lūpas min ar riebumu, — vai viņš par nāves sprieduma parakstīšanu nevainīgam vīram bija vairāk atbildīgs nekā viņa pavēlnieks? Un vai viņam, romiešu likuma un tradīcijas stingrajam balstam šajā nemierīgajā provincē, tas vīrs maz likās nevainīgs? Un Mūžīgais Zīds, nolādēts klaiņot pa pasauli un meklēt piedošanu, vai viņš maz zināja, ko dara? Un arī tas visu laiku lielākais ļaundaris, kas nodevā savu skolotāju ar savas mīlas skūpstu? Vai viņā būtu varējis rīkoties citādi? Vai viņš to darīja no brīva prāta? Izdarīt to vajadzēja, un izdarīt vajadzēja viņam, pakļaujoties gribai, kas bija stiprāka par viņējo. Vai tonakt Golgātā nebija vairāk kā viens, kam bija jācieš par citu grēkiem?

Es brīdi pastāvēju, noliecies pār guļošo bērnu, tad uz pirkstgaliem izgāju laukā.

XXX. FESTA DI SANT ANTONIO^1

Fesla di Sant' Antonio anakapriešiem bija ievērojamākā diena gadā. Jau nedēļām iepriekš mazais ciems mutuļoja, gatavojoties svinīgai mūsu svētā aizbildņa jubilejas atzīmēšanai. Ielas iztīrīja, mājas, gar kurām vajadzēja iet procesijai, nobalsināja, baznīcu izrotāja ar sarkana zīda drapējumiem un gobelēniem, Neapolē pasūtīja visu uguņošanai nepieciešamo, bet Torre Annunziata pašu svarīgāko — orķestri. Ceremoniju virkne sākās ar orķestra ierašanos lielās dienas priekšvakarā. Vēl tālu līcī orķestris jau sāka pūst no visa spēka, pārāk tālu, lai dzirdētu mēs, anakaprieši, bet pietiekami tuvu, lai, vēlamā virzienā iegriezies, vējš ķircinātu kapriešus tur lejā, nīstamajā ciemā. Izkāpuši malā, muzikanti ar saviem milzu pūšamiem instrumentiem sasēdās divās lielās orēs un brauca, ciktāl bija ratu ceļš. Pārējo ceļa gabalu viņiem vajadzēja pajukušā ierindā kāpt pa stāvajām feniķiešu

kāpnēm un nepārtraukti pūst. Pie Sanmikelas mūra viņus sagaidīja municipio^152 delegācija. Krāšņais kapelmeistars spožā, viscaur zelta tresēm ā iu Murat nošūtā mundierī pacēla zizli, un ar ciema puikām priekšgalā muzikanti svinīgi iesoļoja Anakapri a tempo di marcia^153, pūzdami savus ragus, klarnetes un obojas, sizdami bungas, cimba-las un šķindinādami trianglus, cik skali vien spēja. Svinīgais ievadkoncerts karogotajā un laužu pārpildītajā laukumā ilga bez pārtraukuma līdz pašai pusnaktij. Dažas stundas dzijā nomidzī barakās, kur tūkstoš astoņi simti sestajā gadā bija gulējuši angļu kareivji, lidz miegu aiz-trauca pirmo raķešu sprakšķi, pasludinot lielās dienas ataušanu. Četros no rīta, sparīgi pūšot spirgtajā rīta vējā, muzikanti uzmodināja visu ciemu. Piecos parastā rīta mesa baznīcā, kuru, kā jau vienmēr, lasīja mācītāji, bet šoreiz svētkiem par godu spēlēja ari izsalkušie muzikanti. Septiņos merenda^154 — krūze karstas kafijas, puskilo maizes un svaigs kazu siers. Astoņos baznīca atkal bija stāvgrūdām pilna — vīrieši vienā pusē, sievietes ar aizmigušiem bērniem klēpī otrā. Baznīcas vidū uz īpaši celta paaugstinājuma orķestris. Divpadsmit Anakapri priesteru savās kora vietās aiz galvenā altāra drosmīgi uzsāka Pergolezi «Svinīgo mesu», cerēdami, ka augstākā vara un orķestris palīdzēs viņiem laimīgi nokļūt līdz galam. Tad muzikāls inlermezzo — vētrains galops, ko orķestris nospēlēja ar lielu bravūru un draudze uzņēma ar lielu atsaucību. Desmitos no galvenā altāra atskanēja Messa Cantata: vārgais nabaga vecā dona Antonio solo un protestējoši mazo, jau trīs gadsimtus kalpojušo ērģeļu tremolo ar spējiem izmisuma brēcieniem. Vienpadsmitos sprediķis no kanceles par godu Sani Anlonio un viņa brīnumiem, katrs brīnums uzskatāmi ilustrēts ar īpašu gadījumam piemērotu žestu. Brīžiem orators ekstāzē cēla rokas pret visiem svētajiem debesis, brīžiem stiepa pirkstu pret grīdu, norādīdams uz grēcinieku pazemes mājokļiem. Brīžiem viņš krita uz ceļiem mēma lūgšanā Sani' Antonio, brīžiem lēca kājās tik spēji, ka riskēja nogāzties no kanceles, lai ar dūres cirtienu satriektu pīšļos neredzamo zaimotāju. Brīžiem viņš aizgrābtībā nolieca galvu un klusēja, it kā ieklausīdamies eņģeļu gavilēs, brīžiem, šausmās nobālējis, aizspieda ausis, lai nedzirdētu il Demonio griežam zobus un

grēciniekus brēcam lielajos elles katlos. Beidzot, sviedros palodams, galīgi nomocījies pēc divu stundu ilgam runām ar asarām, šņukstiem un lāstiem četrdesmit grādu karstumā, viņš ar drausmīgu lāstu protestantiem noslīga uz kanceles grīdas. Divpadsmit. Laukums viļņojas satraukumā. £sce la processione![155] Esce la processionel Procesija iznāk no baznīcas. Pirmie roku rokā nāk divpadsmit mazuļi, gandrīz vai zīdaiņi. Daži ietērpti īsās, baltās tunikās ar eņģeļu spārniem, kā Rafaēla putti^156. Daži pavisam kaili, vīnogulāju lapu vītnēm rotāti, rožu vainadziņiem galvās, gluži kā no grieķu bareljefa izkāpuši. Tad nāca liglle di Maria, lielas, slaidas jaunavas baltās kleitās un garos, zilos plīvuros, ap kaklu zilā lentē sudraba metaļa ar madonnas attēlu. Aiz viņām nāca bizzocche melnās kleitās un melnos plīvuros — izkaltušas vecas jumpravas, kas bija palikušas uzticīgas savai pirmajai mīlestībai Jēzum Kristum. Pēc tam nāca «Congrega di Carila»[157] ar savu karogu pa> priekšu — veci, drūmi vīri dīvainās, melni baltās Savona-rolas laiku sutanās.

La musical La musical

Tad nāca muzikanti savos zelta tresēm nošūtajos Neapoles Burbonu laika mundieros ar lielisko kapelmeistaru priekšgalā, no visa spēka pūzdami mežonīgu polku, cik nopratu, tā bija svētā īpaši iecienīts gabals. Un tad, visu parādes rotā tērpto priesteru ielenkts un simtiem raķešu apsveikts, parādījās Sant' Antonio, izslej ies savā tronī, svētījot izstiepis roku. Viņa tērps bija nošūts ar dārgām mežģīnēm un izrotāts ar dārgakmeņiem un ex-votos^158, viņa greznais veca brocatello^159 apmetnis uz krūtīm bija sasprausts ar safīru un rubīnu sprādzi. Raibu stikla kreļļu virtenē ap kaklu viņam karājās milzīgs ragam līdzīgs korallis, lai pasargātu svēto no ļaunas acs.

Un tad Sant' Antonio cieši pa pēdām, ar kailu galvu un vaska sveci rokās blakus pašam sindaco gāju es — šis gods man bija piešķirts ar Sorrento arhibīskapa speciālu atļauju. Tad nāca municipalitātes padomnieki, kas šodien bija atbrīvoti no saviem svarīgajiem pienākumiem. Pēc tam Anakapri ievērojamākie pilsoņi: ārsts, notārs, aptiekārs, bārddzinis, tabakas tirgotājs, drēbnieks. Tad nāca il

popoio': matroži, zvejnieki, contadini^2, kuriem godbijīgā atstatumā sekoja sievietes un bērni. Gājiena noslēgumā pazemīgi vilkās kāds pusducis suņu, pāris kazu ar saviem kazlēniem, kas tipināja mātēm blakus, un viena vai divas cūkas, meklējot savus saimniekus. īpaši izvēlēti ceremonijmeistari ar zeltītiem zižļiem rokās visu laiku šaudījās gar gājiena malām, lai ieturētu kārtību rindās un regulētu ātrumu. Procesijai līkumojot pa ielām, no katra loga veseliem klēpjiem bira saldi smaržīgās irbulenes — Sant' Anlonio mīļākie ziedi. Irbulenes patiešām sauc par liore di Sant' Anlonio^3. Vietvietām no loga uz logu pāri ielai bija nostiepta aukla, un, kad svētais nāca garām, pūlim par milzīgu sajūsmu, spārnus vicinādams, pāri aiztraucās spilgti izkrāsots kartona eņģelis. Pie Sanmikelas procesija apstājās un svēto godbijīgi novietoja uz īpaši ierīkota paaugstinājuma atpūsties kādu brīdi. Garīdznieki slaucīja nosvīdušās pieres, orķestris joprojām spēlēja, cik jaudas, tikpat braši kā pirms divām stundām iznākot no baznīcas, Sant' Anlonio vēlīgi lūkojās no sava paaugstinājuma, kamēr mūsmāju sievietes riekšavām bēra rozes pa logiem, vecais Pačjāle skandināja kapelas zvanus, un Baldasāre nolaida karogu uz mājas jumta. Tā bija liela diena mums visiem, ikviens priecājās par mums parādīto godu. Suņi vēroja notftekošo no vīteņalejas rātni un pieklājīgi kā vienmēr, tikai mazliet satraukti. Dārzā bruņurupuči turpināja bezkaislīgi apcerēt paši savas problēmas, mangusts bija pārāk aizņemts, lai ļautos ziņkārei. Mazā pūce, puspievērtās acis blisinādama, sēdēja uz laktiņas un domāja savu domu. Bezdievis Billijs bija ieslēgts pērtiķu mājā, kur viņš sarīkoja ellišķīgu troksni — bļāva pilnā rīklē, šķindināja ūdens pudeli pret skārda krūzīti, žvadzināja ķēdi, kratīja restes un lamājās pēdējiem vārdiem.

Tad gājām atpakaļ uz laukumu, kur Sant' Antonio apsveica neganta raķešu sprakstoņa, pēc tam viņu ielika šķirstā, bet procesija izklīda pa mājām pie saviem maca-roni. Muzikanti apsēdās pie ciema varas pārstāvju rīkotā mielasta viesnīcā «Paradiso» — katram izsniedza puskilo makaronu un vīna, cik uziet. Četros vērās Sanmikelas vārti, vēl pēc pusstundas viss ciems jau bija dārzā, bagātie un nabagie, vīri, sievas, bērni un zīdaiņi, kropļi, plānprātiņi, aklie un tizlie, ja kāds nespēja atnākt pats, to atnesa uz pleciem citi. Te nebija vienīgi priesteru, bet ne jau tāpēc, ka viņi negribētu. Pārguruši no ilgās staigāšanas, viņi bija sabrukuši savos sēdekļos aiz galvenā altāra un raidīja kvēlas lūgšanas Sant' Antonio, ko varbūt varēja sadzirdēt svētais pats savā šķirstā, bet reti gan kāds cits, kam gadījās ieskatīties tukšajā baznīcā. Rinda garu galdu ar milzīgām piretti Sanmikelas vīna stiepās no viena vīteņalejas gala līdz otram. Vecais Pačjāle, Baldasāre un maestro Ni-kola rāvās, pildīdami glāzes, Džovanīna, Rozīna un Elīza cienāja vīrus ar cigāriem, sievas ar kafiju, bērnus ar kūkām un konfektēm. Orķestris pēc īpašas vienošanās ar ciema varasvīriem bija manā rīcībā visu pēcpusdienu un bez mitas spēlēja augšējā lodžijā. Visa māja bija vaļā, nekas nebija ieslēgts, visi mani dārgumi, kā parasti, savā šķietamajā nekārtībā mētājās uz galdiem, krēsliem un grīdas. Vairāk nekā tūkstotis cilvēku brīvi klaiņoja no istabas istabā, nekas nebija pat aiztikts, nekas nepazuda. Kad nozvanīja Ave fAaria, viesības beidzās, pēc ilgiem rokasspiedieniem visi gāja mājup tik laimīgi kā vēl nekad, bet tāpēc jau vīns ir pasaulē. Orķestris lieliskā noskaņojumā atgriezās laukumā. Divpadsmit priesteri, atviegloti un atspirguši lūgšanās Sant' Antonio, jau ciešā ierindā stāvēja baznīcas durvīs. Sindaco, municipalitātes vīri un ievērojamākie pilsoņi sasēdās uz valdes nama terases. Muzikanti vēl pavisam bez elpas sakāpa ar saviem instrumentiem īpaši uzceltā tribīnē. Ļaudis stāvēja laukumā, saspiesti kā siļķes mucā. Majestātiskais kapelmeistars pacēla zizli, sakās gran conceito^160. «Rigoletto», «II Trovatore»,[161] «Gli Ughc-notti»,[162] «I Puritāni»/, «II Ballo in Maschera»,[163] neapoliešu tautasdziesmu popūrijs, polkas, mazurkas, menueti un ta-rantellas nepārtrauktā virknē un arvien pieaugošā tempa līdz vienpadsmitiem vakarā, kad divi tūkstoši liru izkūpēja gaisā par raķetēm, romiešu svecēm, Katrīnas riteņiem un plaukšķenēm, godinot Sant' Antonio. Pusnakti oficiālā svinību programma beidzās, bet ne anakapriešiem un orķestrim. Neviens pats negāja gulēt, ciems virmoja dziesmās, smieklos un mūzikā visu nakti. Evviva la gioia! Evviva 11 Santol Evviva la musica![164]

Orķestrim vajadzēja aizbraukt sešos no rīta ar kuģi. Pa ceļam uz piestātni viņi, kā parasts, rītausmā apstājās zem Sanmikelas logiem, lai nospēlētu «Serenata d'Addio»1 man par godu. Vēl tagad redzu Henriju Džeimsu pidžamā stāvam pie savas guļamistabas loga un lokāmies aiz smiekliem. Muzikantu skaits un sparlgums bija bēdīgi saplacis nakts gaitā. Kapelmeistars bija sajucis, divi pirmie obojisti spļāva asinis, fagotists dabūjis bruku, lielais bundzinieks izmežģījis labo plecu, cimbalistam pārplīsušas bungādiņas. Vēl divi orķestranti no jūtu sakāpi-nājuma bija tā pārguruši, ka tos vajadzēja vest uz piestātni ar ēzeļiem. Pārējie atmuguriski gulēja ceja vidū un pēdējiem spēkiem pūta žēlabaino «Serenata d'Addio» Sanmikelai. Melnas kafijas spirdzināti, viņi mēmi uzslējās kājās un, draudzīgi ar rokām mādami, streipuļoja lejā pa feniķiešu kāpnēm uz piestātni, Festa d/ Sant' Antonio bija galā.

XXXI. REGATE

Bija pats vasaras vidus, ilga, starojošas saules pilna diena. Angļu sūtniecība bija izbraukusi no Romas un par savu galvenās mītnes vietu izraudzījusies Sorrento. Uz «Hotel Vittoria» balkona sēdēja angļu sūtnis ar jūrnieka cepuri galvā un caur monokli pētīja apvārsni, jo mistrāls jau sāka burzīt līča spogujgludo līmeni. Turpat lejā mazajā ostā noenkurota stāvēja viņa iemīļotā «Lēdija Her-miona», tikpat nepacietīgi kā viņš alkdama doties ceļā. Ar apbrīnojamu atjautu un tehnisku izveicību viņš pats bija izstrādājis projektu, kā pārveidot to par vienam cilvēkam vadāmu ātrbraucēju jahtu. Viņš bieži mēdza runāt, ka labprāt šķērsotu ar to Atlantijas okeānu, viņš lepojās ar to vairāk nekā ar saviem patiešām spožajiem panākumiem diplomātijā. Viņš mēdza augas dienas pavadīt laivā, seja viņam bija brūna kā Sorrento zvejniekam. Viņš pazina piekrasti no Civila Vecchla līdz Punta Licosa gandrīz tikpat labi kā es. Reiz viņš izaicināja mani uz burāšanas

sacensībām līdz Meslnai un, sev par lielu prieku, pūšot labam ceļa vējam, bangainā jūrā galīgi mani pieveica.

— Pagaidiet vien, kad saņemšu jauno marsburu un zīda spinakeru! — es draudēju.

Viņš mīlēja Kapri un dēvēja Sanmikelu par skaistāko vietu, kādu jebkad redzējis, un redzējis viņš bija daudz. No salas bagātās vēstures viņš maz ko zināja, bet ar skolas zēna ziņkāri tiecās uzzināt vairāk.

Tieši tad es pētīju Zilo grotu. Divas reizes maestro Niko’a izvilka mani pusnesamaņā no slavenās pazemes ejas, kas, pēc nostāstiem, sešsimt pēdu cauri pašām zemes dzīlēm veda uz Tibērija villu Damekutas līdzenumā, iespējams, ka «Damekuta» ir sagrozīts «Domus Augusta». Es pavadīji^ grotā augas dienas, un lords Daferins savā mazajā airu laivā bieži atīrās mani apciemot, kamēr es tur strādāju. Pēc brīnišķas peldes zilajos ūdeņos nv •; mēdzam stundām sēdēt pie noslēpumainā tuneļa, run<.'.I '«i par Tibēri ju un Kapri orģijām. Es teicu sūtnim, ka nostāsti par pazemes eju, pa kuru Tibērijs nācis leja grotā izdzīvoties ar saviem zēniem un meitenēm, pirms viņus nožņaudzis, ir tādas pašas blēņas kā visas pārējās neķītrās Svetonija tenkas. Tunelis nebija cilvēka roku darbs, to bija izveidojusi jūras ūdens sūce klintī. Es to biju izlodājis apmēram astoņdesmit jardu dziļumā un, ar savu dzīvību riskējot, pārliecinājies, ka tas neved nekur. Ka grota bijusi pazīstama jau senajiem romiešiem, liecināja daudzo tālaika. mūra celtņu paliekas. Kopš tā laika sala iegrimusi apmēram par sešpadsmit pēdām, tolaik grotā varēja iekļūt pa milzīgu velvi, kura vēl tagad skaidri saredzama dzidrajā ūdenī. Šaurā sprauga, caur kuru lords Daferins iebraucis ar savu laiviņu, sākotnēji kalpojusi par alas ve lilāciitis logu, un grota, protams, tad nav bijusi zila, bet taisni tāda pati kā desmitiem citu grotu šajā salā. Bedekera informācijā, ka Zilo grotu tūkstoš astoņi simti divdesmit sestajā gadā atklājis vācu gleznotājs Kopišs, nav pareiza. Grota bija pazīstama jau septiņpadsmitajā gadsimtā kā Groi:a Graclola, un tūkstoš astoņi simti divdesmit otrā gadā to no jauna atklāja Kapri zvejnieks Andželo Ferrāri, kam pe r šo atklājumu pat piešķīra mūža pensiju. Par drūmo Tibē-rija leģendu,' ko pēcnākamiem savās «Aņnālēs» atstāstījis Tacits, es teicu lordam Daferinam, ka vēsture nekad nav tā kļūdījusies kā šoreiz, gāžot šo lielo valdnieku negodi-pēc liecības, ko devis viņa galvenais apsūdzētājs, «cilvēcības nopulgotājs», kā viņu nosauca Napoleons. Tacit: bija lielisks rakstnieks, bet viņa «Annāles» ir vēsturiskas noveles, nevis vēsture. Pats retoriķis būdams, viņš pēc retoriķu skolas parauga uz labu laimi papildināja savu vēstījumu ar divdesmit rindām par Kapri orģijām, lai tipiskā tirāna tēls liktos pilnīgāks. Nav grūti uziet pēdas šim tik aizdomīgajam avotam, no kura viņš bija smēlies šīs netīrās tenkas. Arī es savā «Psiholoģiskajā apcerējumā par Tibērlju» esmu norādījis, ka šīs baumas nemaz neattiecas uz imperatora dzīvi Kapri salā. Ka Tacits pats neticēja Kapri orģijām, izriet no visa viņa stāstījuma, jo tās ne mazākā mērā nevājina viņa vispārējo koncepciju par Tibēriju kā lielu valdnieku un lielu cilvēku — viņa paša vārdiem runājot: «Izcila personība un augstā cieņā turēta.» Pat viņa sekotājs Svetonijs, kas bija krietni mazāk ievērojams, savus neķītrākos nostāstus ievada ar piezīmi, ka tos gandrīz neklājas stāstīt, kur nu vēl tiem ticēt. Kamēr neiznāca «Annāles» — astoņdesmit gadu pēc Tibē-rija nāves —, romiešu vēsturē nebija sabiedriska darbinieka ar cildenāku un nevainojamāku dzīves stāstu kā vecajam imperatoram. Neviens no dažādajiem autoriem, kas rakstījuši par Tibēriju — un daži no tiem bija viņa laikabiedri ar visplašākajām iespējām uzklausīt visas Romas Jauno mēju tenkas —, nav ne vārda minējis par Kapri orģijām. Filo, dievbijīgais un mācītais jūds, īpaši uzsver tīro un vienkāršo dzīvi, kādu bijis spiests vadīt Kaligula, viesodamies pie sava audžuvectēva Kapri salā. Pat šakālis Svetonijs, aizmirsdams Kvintiliana gudros vārdus, ka melim nepieciešama laba atmiņa, sapinās melos, pastāstīdams, ka, metoties kādā uzdzīvē, Kaligulam vajadzējis maskēties ar parūku, lai izbēgtu vecā imperatora bargajai acij. Seneka, netikuma šaustītājs, un Plīnijs — abi viņa laikabiedri — runā par Tibērija askētisko un vientuļo dzīvi Kapri salā. Dio Kasijs, tiesa, ieminas par šīm neķītrajām baumām, bet spiests arī atzīties, ka pats nonākot neizskaidrojamās pretrunās. Pat skandālu kārais Juvenāls runā par imperatora rāmajām vecumdienām savā salu mītnē mācītu draugu un zvaigžņu pētnieku sabiedrība. Plūtarhs, bargais morāles sludinātājs, stāsta par vecā vīra cildeno vientulību mūža pēdējos desmit gados. To, ka nostāsti par Kapri orģijām ir absolūti nepamatoti no zinātniskās psiholoģijas viedokļa, saprata jau Voltērs. Tibēri-jam bija sešdesmit astotais gads, kad viņš aizgāja atpūtā uz Kapri ar neaptraipītu stingri tikumīga vīra slavu, ko neapstrīdēja pat viņa niknākie ienaidnieki. Iespējamā kaut kāda ļaundabīga senile dementia^1 versija pilnīgi atkrīt, jo visi viņa vēsturnieki vienprātīgi atzīst, ka vecais vīrs saglabājis skaidru un žirgtu prātu līdz pat savai nāvei septiņdesmit devītajā dzīvības gadā. Bez tam tendence uz vājprātību, kas piemita visai Juliāna dzimtai, bija sveša Klaudija pēcnākamiem. Savu mūža nogali viņš nodzīvoja salā kā vecs, vientuļš vīrs, no nepateicīgās pasaules noguris valdnieks, drūms ideālists, aizlauzts un sarūgtināts, hipohondriķis, kā viņu varbūt sauktu mūsu dienās, viņa spožais intelekts un neparastā humora izjūta bija pārdzīvojusi ticību cilvēcei. Tibērijs neuzticējās saviem laikabiedriem un nicināja viņus, un tas nav nekāds brīnums, jo gandrīz ikviens, vai tas būtu vīrietis vai sieviete, kam viņš savā laikā uzticējās, bija viņu pievīlis. Tacits citē vārdus, ko Tibērijs teicis gadu pirms aiziešanas atpūtā uz Kapri, noraidīdams priekšlikumu uzcelt templi viņa pielūgšanai, kā tas darīts Augustam. Kam gan citam, ja ne «Annāļu» sastādītājam, spožajam sarkasma un smalkas insinuācijas meistaram'būtu pieticis nekaunības ar smīnu citēt vecā imperatora nopietno lūgumu nākamajām paaudzēm pēc taisnīga sprieduma?

«Kas attiecas uz mani, atgādinu jums, Romas senatori, ka esmu mirstīgs cilvēks, kas pildījis vienīgi cilvēka pienākumus, man pietielč ar to, ka esmu godam ieņēmis gal-veno vietu starp jums, tādu lai mani atceras nākamas paaudzes. Diezgan un pat vairāk nekā diezgan, ja viņi, pieminot mani, uzskatīs, ka esmu bijis savu senču cienīgs, modrs, jūsu intereses sargājot, nesatricināms briesmās, bezbailīgs pret ienaidu, ar ko jāsastopas, sabiedrības labā darbojoties. Tie ir tempļi, ko es vēlētos uzcelt jūsu sirdīs, tās ir skaistākās un izturīgākās statujas. Akmenī cirstās, ja nākamo paaudžu vērtējums kļūst naidīgs, pārvēršas p.-ir negoda kapenēm. Tāpēc es lūdzu dievus, lai līdz mana mūža galam viņi atstāj manu prātu skaidru un modru, pildot pienākumu pret viņiem un pret cilvēci, un tāpēc, kad būšu šķīries no šīs pasaules, vienīgais gods, ko m<-n parādīs Romas pilsoņi un sabiedrotie, lai ir viņu atzinība un siltā piemiņa.»

Mēs uzkāpām Damekutā. Vecais imperators gan zināja, ko dara, kad uzcēla savu lielāko villu Sanmikelai kaimiņos. No Damekutas pavērās visskaistākais skats uz Kapri salu. Es pastāstīju sūtnim, ka daudzi no šeit atrasto māk-

slas darbu fragmentiem nokļuvuši pie viņa kolēģa sera Viljama Hamiltona — angļu sūtņa Neapolē Nelsona laikā — un tagad atrodas Britu muzejā. Daudzi vēl palikuši tepat, zem vīnogulājiem, es taisījos nākamvasar izdarīt pamatīgus izrakumus, jo vlnadārzs tagad piederēja man. Lords Daferins starp mozaīkas drumslām un krāsaina marmora šķembām pacēla sarūsējušu kareivja pogu. Kor-sikas kavalēristi! Jā, divsimt korsikāņu jātnieku te stāvējuši nometnē tūkstoš astoņi simti astotajā gadā, bet Anakapri angļu garnizonā diemžēl pārsvarā bijuši maltieši, kas juceklīgi atkāpušies, kad straujā uzbrukumā nometni ieņēmuši franči. Skatīdamies lejā uz Oriko klintīm, es parādīju sūtnim vietu, kur franči bija Izkāpuši krastā un rāpušies stāvajā kraujā; mēs bijām vienis prātis, ka tas bijis apbrīnojami varonīgs pasākums. Jā, angļi cīnījušies ar savu parasto bruņnieciskumu, bet nakts aizsegā bijuši spiesti atkāpties uz tagadējo Sanmikelu, kur no ievainojumiem mira viņu komandieris majors Hamills, arī īrs, tāpat kā lords Daferins. Viņš bija apbedīts Anakapri kapsētas stūrī. Lielgabals, ko viņi toreiz pameta, steigā atkāpjoties pa feniķiešu kāpnēm uz Kaprl, vēl tagad stāv manā dārzā. Rītausmā franči atklāja uguni pa Kapri no Montē Solaro augstienes; kā viņi tur uzdabūjuši lielgabalu, liekas galīgi neizskaidrojams. Kapri salas Casa lnglese^1 angļu komandierim neatlika nekas cits kā parakstīt kapitulāciju. Nebija vēl ne tinte nožuvusi, kad jūrā parādījās angļu flotile, ko bezvējš bija aizkavējis pie Poncas salam. Kapitulācijas dokumentu bija parakstījis tas pats ārkārtīgi neveiksmīgais vīrs, kas vēlāk kļuva par kāda sagūstīta ērgļa cietumsargu uz citas salas, — sers Hadsons Lauess.

Kad mēs cauri ciemam atgriezāmies uz Sanmikelu, es norādīju uz namiņu maza dārza vidū un teicu sūtnim, ka mājas īpašniece ir skaistās Margaritas — Anakapri skaistules — krustmāte. Krustmāte apprecējusi kādu milord inglese, kurš, ja vien nemaldos, ir pat viņa radinieks. Jā, sūtnis atcerējās gan, ka viens viņa brālēns par izmisumu savai ģimenei apprecējis itāliešu zemnieku skuķi un pat aizvedis viņu uz Angliju, bet nebija viņu nekad redzējis un nezināja, kas ar viņu noticis pēc vīra nāves. Sūtnis bija ārkārtīgi ieinteresēts un gribēja, lai es pastāstu visu, ko par viņu zinu, un piebilda, ka ar to, ko viņš zinot par viņas viru, viņam pilnīgi pietiekot. Es atbildēju, ka notikumi risinājušies sen pirms manas ierašanās, ka iepazinos ar viņu, kad bija pagājis jau ilgs laiks, kopš viņa ka atraitne atgriezās salā, jau tad viņa bija veca sieviete. Varēju viņam pastāstīt vienīgi to, ko biju dzirdējis no vecā dona Krizostomo, viņas biktstēva un arī viņas aizbildņa. Protams, viņa neprata ne lasīt, ne rakstīt, bet ar kapriešiem piemītošo aso prātu drīz iemācījās it labi runāt angliski. Lai sagatavotu viņu dzīvei Anglijā milord inglese sievas godā, dons Krizostomo, kas bija gudrs vīrs, macīja viņai dažādas zinības, lai paplašinātu viņas ierobežotās sarunu iespējas. Grācija un labas manieres viņai piemita jau no dzimšanas, kā visam Kapri meitenēm. Attiecībā uz ārējo izskatu droši varēja ticot dona Krizostomo apgalvojumam, ka viņa bijusi Anakapri daiļākā meitene, jo es vienmēr esmu uzskatījis, ka vecajam vīram šai ziņā ir izcila gaume. Visi pūliņi modināt viņā interesi par kaut ko ārpus dzimtas salas robežām izrādījās veltīgi, tad nolēma viņas izglītošanā iztikt ar Kapri vēsturi, lai viņai būtu vismaz, kaut kas, ko pastāstīt saviem radiem. Viņa nopietni uzklausīja drausmīgos nostāstus, kā Tibērijs metis savus upurus no Salto dl Tiberio, kā viņš ar krabja spīlēm plosījis kādam zvejniekam seju, kā žņaudzis mazus zēnus un meitenes Zilajā grotā. Kā viņa mazdēls Ne-rons savu paša māti licis airētājiem nosist tepat jūrā netālu no salas un kā viņa krustdēls Kaligula noslīcinājis tūkstošiem cilvēku pie Pocuoli. Beidzot viņa teikusi sīvā neatdarināmajā izloksnē:

«Tie gan būs bijuši ļoti slikti cilvēki, nekas cits kā camonisti!1

Ne gluži tā, — iebilda skolotājs, — vai tad es tev nupat nestāstīju, ka Tibērijs nožņaudzis zēnus un meitenes Zilajā grotā, ka ,..

Vai viņi visi ir miruši?

Jā, protams, apmēram pirms divtūkstoš gadiem.

Tad kālab gan mums par viņiem jāuztraucas, liksim jel viņiem mieru, — viņa ar burvīgu smaidu sacīja».

Tā beidzās viņas izglītošana.

Pēc vīra nāves viņa atgriezusies dzimtajā salā un pamazām atsākusi to pašu vienkāršo dzīvi, ko viņas senči, kuru ciltskoks bija divtūkstoš gadu vecāks nekā viņas miloīd inglese dzimtai. Mēs atradām viņu sēžam piesaulē savā mazajā lapenē, ar rožukroni rokās un kaķi klēpi — cēla romiešu matrona, cienīga kā pati Grakhu māte. Lords Daferins ar veca galminieka manierību noskūpstīja viņai roku. Angļu valodu viņa bija gandrīz pavisam aizmirsusi un atgriezusies pie savas bērnības dialekta, un sūtņa klasiskā itāliešu valoda bija viņai tikpat nesaprotama kā man.

— Pasaki viņai, — teica lords Daferins, kad mēs cēlāmies, lai ietu, — pasaki no manis, ka viņa ir lēdija vismaz tikpat lielā mērā, kā viņas milord inglese bija džentlmenis.

Vai sūtnis nevēlētos redzēt arī viņas krustmeitu — skaisto Margaritu? Jā, protams, nekas nevarētu būt patīkamāk.

Skaistā Margarita saņēma mūs ar savu burvīgo smaidu un glāzi mācītāja labākā vīna, un galantais vecais džentlmenis bija gatavs apstiprināt viņu radniecību ar sulīgu skūpstu uz viņas sārtā vaiga.

Ilgi gaidītajai regatei vajadzēja notikt nākamo svētdien pa trīsstūra reisu Kapri—Pozilipo—Sorrento, kur uzvarētājs saņemtu kausu no lēdijas Daferinas rokām. Mana «Lēdija Viktorija» bija skaistākā jahta, kādu vien Skotijā prot būvēt, — tīkkoks un tērauds, gatava jebkuram pārbaudījumam, droša jebkuros laika apstākļos, ja vien tika pareizi vadīta, un, ja es vispār esmu kaut ko pratis, tad tā bija prasme vadīt laivu. Mazās jahtas bija dvīņu māsas, nosauktas abu lorda Daferina meitu vārdos. Mūsu izredzes bija apmēram vienādas. Stiprā vējā un lielos viļņos es varbūt zaudētu, bet es paļāvos uz jauno marsburu un jauno zīda spinakeru, kas ļautu man iegūt kausu vieglā vējā un rāmā jūrā. Jaunās buras bija atvestas no Anglijas, kamēr es vēl strādāju Romā, un droši noglabātas laivu šķūnī paša vecā Pačjāles — mana visuzticamākā kalpotāja uzraudzībā. Viņš labi apzinājās sava posteņa svarīgumu, gulēja ar atslēgu zem spilvena un nevienam pašam neļāva ieiet buru svētnīcā. Kaut gan pēdējā laikā viņš bija kļuvis par kaislīgu kapraci, tomēr viņa sirds piederēja jūrai, uz kuras viņš bija dzīvojis un cietis jau kopš zēna gadiem kā pescatore di coralli'. Tajos laikos, kad pār Kapri vēl nebija kritis Amerikas lāsts, gandrīz visi salas vīrieši devās koraļļu zvejā uz Bar-bariju Tunisas un Tripoles apkaimē. Tas bija drausmīgs darbs, kas nesa sev līdzi grūtības, trūkumu un pat dzīvības briesmas, jo daudzi no viņiem nekad vairs neatgriezās salā. Divdesmit gadus Pačjālem vajadzēja strādāt šo smago darbu, kamēr sakrāja tās trīssimt liras, kas nepieciešamas vīrietim, lai apņemtu sievu. Viens simts par laivu un tīkliem, divi simti par gultu, pāris krēsliem un svētdienas kārtu laulībām, gan tad ar madonnas žēlastību nāks pārējais. Meitene gaidīja gadiem, vērpdama un auzdama audeklus pūram, to sagādāt vajadzēja viņai. Tāpat kā visi citi, arī Pačjāle bija mantojis no sava tēva zemes gabaliņu, šoreiz gan tikai klinšu strēmelīti pašā jūras malā, tūkstoš pēdu lejpus Damekutas. Zemi viņš nesa grozos uz muguras gadu pēc gada, kamēr pietika augsnes dažiem vīnogulājiem un dzeloņbumbieriem. Taču viņš neizspieda ne lāsi vīna, jaunās vīnogas vienmēr gāja bojā sāļajās šļakatās, kad sāka pūst dienvidriete-nis. Dažreiz viņš atnesa mājās saujiņu jauno kartupeļu — pašus agrīnākos visā salā — un, lepnumā starodams, uzdāvināja tos man. Visu brīvo laiku viņš pavadīja tur lejā, savā masseria', ar smago kapli kašādamies pa klinti vai ar māla pīpi zobos sēdēdams uz akmens un skatīdamies jūra. Laiku pa laikam, Pačjālem par lielu sajūsmu, es mēdzu nokāpt lejā pie viņa pa stāvo klinšu krauju, kur pat kazai būtu jāpalauza galva, pirms spert kāju. Tieši pie mūsu kājām bija grota, nepieejama no jūras un vēl šo baltu dienu tikpat kā nevienam nezināma, krēslaina, milzu stalaktītiem pieaugusi. Pēc Pačjāles nostāstiem, vecos laikos tur dzīvojis lupomanaro — noslēpumainais, šaušalīgais vilkacis, kas vēl arvien rēgojas salinieku iztēlē gandrīz tikpat neatlaidīgi kā pats Tibērijs. Es zināju, ka pārakmeņotais zobs, ko es atradu tur lejā, alas 6miltīs, piederējis kādam lielam zīdītājam, kas atgūlies te nomirt, kad sala vēl nebija atdalīta no cietzemes, un ka krama un vulkāniskā stikla drumslas ir aizvēsturisko cilvēku darbarīku paliekas. Varbūt pat kāds dievs te dzīvojis, jo grota vērās uz austrumu pusi un te bieži pielūgts Mitra — saules dievs.

Bet tagad nebija laika grotas pētīšanai, visas mana» domas saistīja nākamā regate. Biju licis Pačjālem pateikt, ka pēc brokastīm nākšu pārbaudīt savas jaunās buras. Laivu šķūnis bija vaļā, bet, man par brīnumu, vecais Pačjāle mani te nesagaidīja. Man likās, ka zaudēšu samaņu, kad citu pēc citas atlocīju jaunās buras. Marsburai

vidū bija garš plīsums, zīda spinakers, kam vajadzēja izcīnīt man kausu, gandrīz pārrauts uz pusēm, klīvers notraipīts un saplosīts. Kad atguvu valodu, nikni saucu Pačjāli. Viņš nenāca. Es metos laukā no laivu šķūņa un beidzot atradu viņu stāvam pie dārza mūra. Trakās dusmās es pacēlu roku, lai sistu viņam, Pačjāle pat nesarāvās, viņš neiz-dvesa ne skaņas, tikai nolieca galvu un atpleta rokas pret dārza mūri. Mana roka nolaidas, es zināju, ko tas nozīmē, es jau biju to redzējis ari agrāk. Tas nozīmēja, ka viņš gatavs ciest, bet vainīgs nav, šis atplestās rokas un noliektā galva atsauca atmiņā Kristus krustā sišanas ainu. Es runāju ar viņu, cik saudzīgi vien spēju, bet viņš klusēja un stāvēja nepakustēdamies, kā moceklis. Es iebāzu laivu šķūņa atslēgu kabatā un sasaucu visu mājas saimi. Neviens nebija bijis laivu šķūnī, nevienam nebija nekā, ko teikt, tikai Džovanīna iespieda seju priekšautā un sāka raudāt, es ievedu viņu savā istabā un ar lielām pūlēm piespiedu runāt. Es vēlētos, kaut spētu šo bēdu stāstu atkārtot vārdu vārdā, kā viņa caur šņukstiem man to izstāstīja. Es gandrīz apraudājos pats, iedomādamies vien, ka biju gatavs iesist nabaga vecajam Pačjālem. Tas noticis pirms diviem mēnešiem, Pirmajā Maijā, kad es vēl biju Romā. Jūs droši vien atcerēsities to slaveno Pirmo Maiju, kad tika organizēta sacelšanās visās Eiropas zemēs, uzbrukums bagātajiem, viņu nolādētās labklājības sagraušana. Tā vismaz apgalvoja laikraksti, un, jo mazāka bija kāda avīze, jo skaļāk tā vaimanāja par draudošo nelaimi. Un vismazākā avīzīte bija «Voce di San Gennaro»[165], ko Vēstuļu Marija divreiz nedēļā nesa savā zivju grozā mācītājam, lai pēc tam to izlasītu arī pārējie ciema inteliģenti, — tā gan bija vāja pasaules notikumu atbalss, kas ieskanējās Anakapri arkādiskajā mierā. Bet šoreiz tā nebija vāja atbalss, kas no «Voce di San Gennaro» slejām sasniedza inteliģentu ausis. Tas bija pērkons no skaidrām debesim, kas satricināja visu ciemu. Tā bija sen pravietotā pasaules bojā eja, kam vajadzēja notikt Pirmajā Maijā. Paša il Demonio kalpībā Atilas mežonīgās ordas taisījās iebrukt bagātnieku pilis, sadedzināt un iznīcināt viņu mantību! Tas nu bija pasaules gals, castigo di Dio^2! Castigo di Dio! Vēsts plosīja Anakapri kā meža ugunsgrēks. Mācītājs noslēpa Sant' Antonio dārgakmeņus un baznīcas svētos traukus pagultē, ievērojamākie pilsoņi sastiepa visū savu mantu vīna pagrabos. Tauta skraidīja pa ielām un brēca, lai viņu svēto aizbildni izcel no šķirsta un nēsā apkārt pa ciemu, tā nodrošinot glābiņu. Liktenīgās dienas priekšvakarā Pačjāle aizgāja apspriesties ar mācītāju. Baldasāre jau bija griezies pie mācītāja un pārnācis nomierināts, ka laupītāji noteikti nelikšoties ne zinis par il signor dottore sadauzītajiem akmeņiem, podiem un roba antica, Baldasāre varot mierīgi atstāt visus šos krāmus uz vietas. Citādi tas esot Pačjālem, kas atbildīgs .par burām, viņa stāvoklis daudz bēdīgāks, teicis mācītājs. Ja laupītāji iebrukšot salā, tad, protams, ar laivām, un jūrasbraucējiem buras esot visvērtīgākais laupījums. Noslēpt tās vīna pagrabā būtu pārāk liels risks, jo jūrasbraucējiem garšoja arī labs vīns. Kāpēc Pačjālem ne nonest tās lejā uz savu vientuļo masseria zem Damekutas kraujas, tur būšot īstā vieta, laupītāji neriskēšot aplauzt sev kaklu aizā, kāpdami pēc tām.

Kad satumsis, Pačjāle ar brāli un diviem uzticamiem compagni, ar smagām nūjām bruņoti, stiepuši manas jaunās buras lejā uz masseria. Nakts bijusi vētraina, lietus sācis gāzt straumēm, vējlukturis nodzisis, ar dzīvības briesmām viņi rāpušies lejā pa glumajām klintīm. Pusnaktī viņi sasnieguši masseria un paslēpuši buras lupo-manaro grotā. Te viņi uz piemirkušo buru rituļiem nosēdējuši visu Pirmā Maija dienu, pa kārtai stāvot sardzē pie alas ieejas. Ap saules rietu Pačjāle sūtījis savu negribīgo brāli uz ciemu izlūkos, brīdinādams, lai tīšām briesmās nedodas. Viņš atgriezies pēc trim stundām ar ziņu, ka no laupītājiem neesot ne vēsts, dzīve ciemā ritot kā parasti. Ciema ļaudis pulcējoties laukumā, baznīcā uz altāriem degot sveces, Sarit' Antonio, kas atkal glābis ciemu no iznīcības, iznākšot uz laukuma uzklausīt Anakapri pateicības lūgšanas. Ap pusnakti sargi atstājuši alu un kāpuši ar slapjajām burām atkal augšā uz ciemu. Kad Pačjāle atklājis notikušo nelaimi, viņš gribējis noslīcināties, viņa meitas stāstīja, ka neuzdrīkstējušās izlaist viņu no acīm vairākas dienas un naktis. Kopš tās reizes viņš esot galīgi pārvērties un gandrīz nemaz vairs nerunājot. Es jau pats biju to pamanījis un vairākas reizes apvaicājies, kas viņam kaiš. Jau labu laiku, pirms Džovanīnas atzīšanās bija galā, manas dusmas bija pārgājušas, bet velti es meklēju Pačjāli pa visu ciemu, lai viņam to pateiktu. Beidzot es atradu veco vīru lejā viņa paša dārziņā, viņš, kā parasti, sēdēja uz akmens un skatījās Jūrā. Es sacīju viņam — man kauns, ka esmu pacēlis roku, lai sistu viņam. Pie visa vainīgs mācītājs. Velns būtu rāvis tās jaunās buras, man arī vecās pietiekami labas. Rīt es taisos doties garā braucienā, lai viņš brauc man līdzi, un aizmirsīsim to visu. Viņš taču zina, ka man vienmēr bijuši aizspriedumi pret kaprača darbu, lai nodod to brālim un pats atgriežas uz jūras. Ar šodienu es viņu ieceļu par matrozi — sava kutera aprūpētāju. Gaetāno divas reizes Kalabrijā bija piedzēries līdz nesamaņai un gandrīz nolaidis mūs dibenā, viņu es šā vai tā gribēju atlaist. Kad pārnācām mājās, liku viņam uzvilkt jauno, nupat kā no Anglijas atsūtīto vamzi, kuram pāri visām krūtīm lieliem, sarkaniem burtiem bija uzrakstīts: LADY VICTORIA R. C. Y. C. So vamzi viņš vairs nekad nenovilka, dzīvoja un arī nomira ar to mugurā. Jau tad, kad es pirmo reiz sastapos ar Pačjāli, viņš bija vecs vīrs, cik īsti vecs, nezināja ne viņš, ne viņa meitas, ne arī kāds cits. Velti es mēģināju uzzināt viņa dzimšanas gadu ciema valdes reģistros. Viņš bija aizmirsts no paša sākuma. Bet es viņu neaizmirsīšu nekad. Vienmēr viņu atcerēšos kā visgodīgāko un taisnīgāko vīru, kādu man jebkad savā dzīvē gadījies sastapt, — maigu kā bērnu un ar tik skaidru sirdi. Viņa paša bērni stāstīja, ka ne viņi, ne māte neesot no tēva nekad dzirdējuši asu vai nelaipnu vārdu. Viņš vienmēr bija laipns pret dzīvniekiem, viņa kabatas vienmēr bija pilnas ar maizes drupa-čām, lai barotu putnus savā vīnadārzā, viņš vienīgais visā salā nekad nebija ķēris cilpās putnu vai pat iesitis ēzelim. Veca kalpa pieķeršanās izslēdz vārdu «saimnieks». Viņš kļuva mans draugs un ar to darīja man godu, jo bija nesalīdzināmi labāks cilvēks par mani. Kaut gan viņš nāca no citas pasaules, kura man bija gandrīz sveša, mēs sapratām viens otru gluži labi. Pa garajām dienām un naktīm, ko mēs divi vien pavadījām jūrā, viņš iemācīja man daudz ko tādu, ko nebiju lasījis ne grāmatās, ne arī dzirdējis no citu cilvēku lūpām. Viņš bija mazrunīgs, jūra jau senis bija pieradinājusi viņu klusēt. Domu viņam bija maz — jo labāk viņam. Bet viņa vārdi bija dzejas pilni un viņa līdzību arhaiskā vientiesība tīri grieķiska. Pat daudzi viņa vārdi bija patapināti no grieķu valodas, tos viņš atcerējās no tiem laikiem, kad Odisejs kuģī kopā ar citiem komandas vīriem zēģelēja gar šiem krastiem. Kad mēs bijām mājās, viņa dzīve ritēja kā parasti, strādājot manā dārzā vai savā iemīļotajā masseria, lejā pie jūras.

Man nepatika šī kāpelēšana augšā un lejā pa stāvo krauju, man likās, ka viņa artērijas ir jau pārāk pārkaļ-ķojušās, viņš bieži atgriezās no ilgā kāpiena galīgi bez elpas. Citādi viņš izskatījās tāpat kā agrāk, nekad ne par ko nesūdzējās, ēda savus makaronus ar parasto ēstgribu un bija kājās no gaismas līdz tumsai. Pēkšņi kādu dienu viņš atteicās ēst, mēs mēģinājām viņu iekārdināt ar visādiem gardumiem, bet viņš teica — nē. Viņš atzina, ka jūtoties un poco Btanco — mazliet noguris, un likās gluži apmierināts, ka var pāris dienu tāpat vien pasēdēt lapenē un skatīties jūrā. Tad viņš uzgribēja kāpt lejā uz savu mas-seria un man ļoti grūti nācās pierunāt viņu, lai paliek tepat pie mums. Nedomāju, ka viņš pats apzinājās, kāpēc tik ļoti vēlas turp noiet, toties es to zināju labi. Tas bija pirmatnējā cilvēka instinkts, kas dzina viņu paslēpties no citiem aiz kādas klints, zem kāda krūma vai kādā alā nogulties, lai nomirtu, kā pirms gadu tūkstošiem citi pirmatnējie cilvēki apgūlušies un miruši. Ap pusdienlaiku viņš teica, ka gribētu uz kādu brītiņu atlaisties gultā, viņš, kas savu mūžu ne reizes nebija gulējis dienā. Pēcpusdienā es vairākkārt apvaicājos, kā viņš jūtas, viņš pateicās un atbildēja, ka gluži labi. Pret vakaru man vajadzēja piestumt viņa gultu pie loga, lai viņš redzētu, kā saule noriet jūrā. Kad es atgriezos pēc Ave Maria, visi mājinieki, viņa brālis un viņa compagni sēdēja Pačjāles istabā. Neviens nebija viņiem teicis, ka jānāk, pat es nezināju, ka tas jau tik tuvu. Viņi nerunāja, viņi neskaitīja lūgšanas, viņi tikai klusi sēdēja visu nakti. Pēc šejienes paraduma neviens nesēdēja tuvu gultai. Vecais Pačjāle gulēja klusi un mierīgi un skatījās jūrā. Tas bija bezgala vienkārši un svinīgi, kā arī jābūt, kad dzīve tuvojas galam. Atnāca mācītājs ar pēdējo svaidījumu. Vecajam Pačjālem teica, lai viņš izsūdz grēkus un lūdz grēku piedošanu. Viņš pamāja ar galvu un noskūpstīja krucifiksu. Priesteris sacīja, ka grēki piedoti. Arī visuvarenais Dievs ar smaidu tam piekrita un teica, ka veco Pačjāli ar prieku uzņemšot debesīs. Man liekas, viņš jau bija tur, kad pēkšņi pacēla roku un maigi, gandrīz bikli noglāstīja man valgu.

— Siete buono come il maie, — viņš nočukstēja.

— Tu esi labs kā jūra!

Es nerakstu šos vārdus ar lepnību, es rakstu tos izbrīnās pilns. No kurienes nāca šie vārdi? Laikam jau no tālas

senatnes, tie ieskanējās kā atbalss no aizmirstajiem zelta laikiem, kad Pans vēl bija dzīvs, kad koki mežā prata runāt, jūras viļņi — dziedāt, bet cilvēks — klausīties un saprast

xxxir. BEIGU SĀKUMS

Veselu gadu esmu bijis prom no Sanmikelas — velti zaudēts laiks! Atgriežoties man bija par vienu aci mazāk nekā aizbraucot. Te nekas vairs nav piebilstams —• droši vien, paredzot tādu iespēju, man dzīves sākumā dotas divas acis. Tagad esmu pavisam cits cilvēks. Man šķiet, ka ar savu atlikušo aci es skatos' pasaulē pavisam no cita viedokļa nekā agrāk. Es vairs neredzu riebīgo un netīro, redzu tikai skaisto, maigo un tīro. Pat vīrieši un sievietes ap mani liekas citādi, nekā mēdza būt agrāk. Dīvainas optiskas ilūzijas dēļ es viņus vairs neredzu tādus, kādi viņi ir, bet tādus, kādiem viņiem vajadzētu būt vai kādi viņi paši gribētu kļūt, ja \'ien tas būtu iespējams. Ar savu aklo aci gan vēl redzu plātāmies apkārt daudz muļķu, bet viņi man vairs nekrīt uz nerviem tā kā agrāk, — man nav nekas pret viņu pļāpāšanu, lai runa savu runājamo! Tālāk par to pagaidām neesmu ticis — baidos, ka man vajadzēs zaudēt acu gaismu pavisam, iekams iemācīšos mīlēt cilvēkus visās viņu izpausmēs. Es nevaru viņiem piedot nežēlību pret dzīvniekiem. Laikam manas smadzenēs notiek kaut kāda atpakaļgaitas evolūcija, kas liek man arvien vairāk attālināties no citiem cilvēkiem un arvien ciešāk tuvoties Dabas Mātei un dzīvniekiem. Visi šie vīrieši un sievietes ap mani tagad liekas daudz nenozīmīgāki šai pasaulē nekā agrāk. Man šķiet, ka viņu dēļ jau esmu izšķiedis pārāk daudz laika, ka es varu pavisam labi bez viņiem iztikt un viņi bez manis tāpat. Es zinu, ka turpmāk viņiem nemaz nebūšu vajadzīgs. Labāk filei ā l'anglaise^1 nekā tikt izsviestam aiz durvīm. Man taču vēl tik daudz, ko darīt, un laika varbūt palicis ļoti maz. Mana klejošana pa pasauli, laimi meklējot, ir galā, mana modes ārsta karjera ir galā, mana dzīve pie jūras ir galā. Es taisos palikt tur, kur esmu, uz visiem laikiem

un vērst jo skaistāku to, kas man vēl atlicis. Bet vai man būs Jauts palikt pat te, Sanmikelā? Viss Neapoles līcis kā mirdzošs spogulis guļ man pie kājām, vīteņalejas kolonnas, lodžijas un kapela gaismas pielijušas, kas notiks ar mani, ja es nevarēšu vairs panest šo spožumu? Esmu atmetis lasīšanu un rakstīšanu un pievērsies dziedāšanai — kamēr viss bija labi, es nedziedāju — mācos arī rakstīt ar mašīnu, jo biju dzirdējis, ka tas esot derīgs un patīkams laika kavēklis vientuļam cilvēkam ar vienu aci. Katrs rakstāmmašīnas veserīša sitiens trāpa vienlaikus pa manuskriptu un manu galvaskausu, nokautējot katru domu, kas uzdrīkstas pabāzt degunu no manām smadzenēm. Es jau tāpat nekad neesmu bijis diez cik stiprs domāšanā, daudz labāk man viss paveicas, kad iztieku bez tas. Ērti iebraukts ceļš tek no manām smadzenēm uz spalvu rokā. Jebkura doma, kas man bijusi, jau kopš alfabēta apgūšanas ir paradusi ritēt p?. šo ceļu. Nav nekāds brīnums, ka tas zaudēja orientēšanās spējas šajā amerikānisko zobratu un riteņu labirintā! Ar šo piebildi brīdinu lasītāju, ka uzņemos atbildību vienīgi par to, ko esmu rakstījis pats ar savu roku, bet ne par to, kas sabrūvēts līdzdarbībā ar Corona Typewriting Company^166. Interesanti būtu uzzināt, kas maniem lasītājiem patiks labāk.

Bet, ja es kādreiz iemācīšos noturēties šī trakulīgā Pegaza mugurā, gribu tomēr dziedēt pazemīgu slavas dziesmu savam mīļotajam Sūbertam, visu laiku lielākajam dziesminiekam, lai pateiktos par to, ko esmu viņnm parādā. Un parādā esmu viņam par visu. Pat tad, kad nedēļām ilgi gulēju tumsā ar niecīgu cerību jebkad no tās izrauties, es mēdzu dungot sevī viņa dziesmas citu pēc citas, gluži kā skolas zēns, kas svilpodams iet caur tumšu mežu, lai izliktos, ka viņam nav bail. Sūbertam bija deviņpadsmit, kad viņš komponēja Gētes «Erlkönig»[167] un nosūtīja to dzejniekam ar pazemīgu veltījumu. Nekādi nevaru piedot jauno laiku lielākajam dzejniekam, ka viņš ne ar vienu atzinības vārdu neatsaucās cilvēkam, kas padarīja viņa dziesmu nemirstīgu, tam pašam Gētem, kuram pietika laika rakstīt pateicības vēstules Celteram par viņa viduvējo mūziku. Gan mūzikā, gan mākslā Gētem bija slikta gaume, viņš nodzīvoja gadu Itālijā, nesapratis nekā no gotiskās mākslas, primitīvistu skarbais skaistums palika viņam nepieejams, viņa ideāls bija Karlo Dolči un Gvido Reni. Pat dzidrā grieķu māksla atstāja viņu aukstu, viņš mīlēja Belvederas Apolonu. Šūbcrts nekad nebija redzējis jūru, tomēr neviens komponists, neviens gleznotājs, ne dzejnieks, atskaitot Homēru, nav atklājis mums jūras rāmo starojumu, neizdibināmību un dusmas tā kā viņš. Viņš nekad nebija redzējis Nīlu, tomēr viņa brīnišķā «Memnona» sākuma taktis varētu skanēt Luksoras templī. Par hellēņu mākslu un literatūru viņš zināja tikai to, ko viņam bija stāstījis draugs Maijerliofers, tomēr viņa «Grieķijas dievi», viņa «Prometejs», viņa «Gani-meds», viņa «Fragments no Eshila» ir Hellādas zelta laikmeta cienīgi meistardarbi. Nekad viņu nebija mīlējusi sieviete, un nekad mūsu ausis nav skāris sirdi plosošāks kaislības kliedziens kā viņa «Grietiņā pie ratiņa» vai aizkustinošāka rezignācija kā viņa «Minjonā», nav bijis maigākas mīlas dziesmas par viņa «Serenādi». Sūbertam bija trīsdesmit viens gads, kad viņš mira nožēlojamā nabadzībā, kādā visu mūžu bija nodzīvojis. Viņam, kas sarakstīja «An die Musik»1, nebija pat savu klavieru! Pēc nāves visu viņa laicīgo mantu — drēbes, dažas grāmatas un gultu — pārdeva vairāksolīšanā par sešdesmit trim flo-rīniem. Saplēstā somā zem viņa gultas atrada vēl daudz nemirstīgu dziesmu, vairāk vērtu nekā viss Rotšildu zelts tajā pašā Vīnē, kurā Sūberts bija dzīvojis un miris.

kas pret nelielu uzdzīvi Lapzemē. Billijs staigā ap savu vīģes koku, brīžam pamirkšķinādams ar aci, mats matā kā uz ielas izgājis pilsētas pašpuika, kas gatavs uz visu. Džovanīna kavējas ilgās sarunās pie dārza mūra ar savu saulē nodegušo amoroso, tur viss ir kārtībā, viņi taisās precēties pēc Sant' Antonio dienas. Svētais patvēruma kalns pār Sanmikelu pilns putnu, kuri ir ceļā uz mājām, lai nosvinētu kāzas un izperētu mazuļus, kāds man prieks, ka viņi te var mierīgi atpūsties! Vakar es pacēlu mazu nabaga cīrulīti, tik loti pārgurušu no garā ceļojuma pāri jūrai, ka viņš pat nemēģināja aizlaisties, putniņš mierīgi sēdēja manā plaukstā, it kā saprazdams, ka tā ir drauga, varbūt pat tautieša roka, — es pavaicāju, vai viņš neno-dziedās man kādu dziesmiņu, pirms atkal dosies ceļā, neviena cita putna dziesma man nepatika tā kā cīrulīša, bet viņš atbildēja, ka neesot laika, jāsteidzoties mājās uz Zviedriju iezvanīt vasaru. Vairāk nekā nedēļu manā dārzā, gluži kā flauta, skanēja zelta vālodzes balss. Nākamajā dienā es ieraudzīju arī līgavu slēpjamies lauru krūmā. Šodien es jau redzēju viņu ligzdiņu — putnu arhitektūras brīnumdarbu. Arī rozmarīna biezoknī pie kapelas švīkst spārni un maigi čivina putni. Es izliekos neko nemanām, bet varu galvot, ka arī tur ir savs ro-māniņš, interesanti, kas tas varētu būt par putnu? Vakar vakarā noslēpums atklājās — līdzko es gribēju iet gulēt, zem mana loga lakstīgala sāka dziedāt Sūberta serenādi:

Lelse flehen meine Lteder Durch dle Nacht zu dlr,

Irt den stillen Hain hetnieder,

Liebchen, konim zu mir.[168]

«Kas par daiļu meiteni izaugusi no Pepinellas,» es nodomāju, laizdamies miegā, «diezin vai Pepinella ...»

VECAJĀ TORNĪ

«Stāsts par Sanmikelu» spēji apraujas taisni te, kur tam patiesībā vajadzētu sākties, — tātad nenozīmīgs fragments. Tas nobeidzas ar spārnu šalkām un putnu čalām, un pavasara pielijušu gaisu. Varbūt ari manas nenozīmīgās dzīves stāsts varētu beigties tāpat — ar putnu dziesmām aiz loga un gaismā palojošām debesīm? Sajās pēdējās dienās es ļoti daudz domāju par Nāvi, pats nezinu, kāpēc. Dārzs vēl arvien ir pilnos ziedos, lido tauriņi un bites, ķirzakas vēl tāpat gozējas saulē starp efejām un zeme mudžēt mudž no dzīvās radības. Vēl vakar dzirdēju vēlu putnu vīterojam aiz loga. Kāpēc man vajadzētu domāt par Nāvi? Dievs savā žēlastībā padarījis Nāvi neredzamu cilvēka acīm. Mēs zinām, ka tepat Viņa ir, min cieši uz papēžiem kā ēna un nenolaiž no mums acis. Tomēr nekad mēs Viņu neredzam un tikpat kā nekad par Viņu nedomājam. Dīvainākais ir tas — jo vairāk tuvojamies kapam, jo tālāka kļūst Nāve mūsu domām. Patiešām, vajadzīgs Dievs, lai radītu tādu brīnumu!

Veci cilvēki reti runā par Nāvi, viņu nespodrās acis, liekas, negrib pievērsties nekam citam kā vien pagātnei un tagadnei. Pakāpeniski, atmiņai zūdot, arī pagātne kļūst arvien neskaidrāka un neskaidrāka, un viņi dzīvo gandrīz tikai tagadnē vien. Tāpēc, ja vien viņus pārlieku nenomāc fiziskas ciešanas, kā tam pēc dabas nolikuma arī jābūt, veci ļaudis nav nemaz tik nelaimīgi, kā jaunie to varbūt iedomājas.

Mēs zinām tikai to, ka mums jāmirst, un patiesībā tas ir vienīgais, ko mēs noteikti zinām par savu nākotni. Viss pārējais ir tikai minējumi, kas laika gaitā bieži vien izrādās maldīgi. Kā bērni meža biezoknī mēs taustāmies caur dzīvi svētlaimīgā neziņa par to, kas ar mums var notikt kādu dienu, kādas grūtības būs jāpārcieš, kādi vairāk vai mazāk satraucoši piedzīvojumi mūs vēl gaida pirms vislielākā un satraucošākā no visiem piedzīvojumiem — pirms Nāves. Laiku pa laikam apmulsuši mēs iedrošināmies uzdot biklus jautājumus liktenim, bet nekādu atbildi nesaņemam, jo zvaigznes ir pārāk tālu. Jo ātrāk mēs saprotam, ka liktenis ir mūsos pašos, nevis zvaigznēs, jo labāk. Laimi mēs varam atrast vienīgi sevī, velti tērēsim laiku, gaidīdami to no citiem, nekādu pārpalikumu viņiem nav. Bēdcis mums jāpanes pašiem, kā nu protam, būtu negodīgi uzvelt tās otram — vienalga, vai tas būtu vīrietis vai sieviete. Mums jāizcīna mūsu cīņas pašiem un jāsit, cik rokai spēka, jo esam dzimuši par cīnītājiem. Miers kādu dienu nāks mums visiem, miers bez sakāves negoda pat uzvarētajam, ja vien viņš būs darījis visu, kas viņa spēkos.

Par sevi varu teikt — cīņa ir galā un zaudēta. Esmu izdzīts no Sanmikelas — mana mūža darba. Akmeni pa akmenim es vaiga sviedros biju cēlis to pats ar savām rokām, cēlis ar bijību, lai tā kļūtu par Saules svētnīcu, kurā cerēju smelties atziņas un gaismu no diženās dievības, ko biju pielūdzis visu mūžu. Dienu no dienas svelošā sāpe acīs mani brīdināja, ka neesmu cienīgs te dzīvot, ka mana vieta ir ēnā, bet es neņēmu vērā brīdinājumus. Kā zirgi, kas metas atpakaļ degošā stallī un liesmās iet bojā, es vasaru pēc vasaras atgriezos Sanmikelas žilbinošajā gaismā. Sargies no gaismas, sargies no gaismas!

Beidzot esmu samierinājies ar savu likteni, esmu jau pārāk vecs, lai cīnītos ar Dievu. Esmu atkāpies uz savu cietoksni, veco torni, kas, manuprāt, būs mana pēdējā mājvieta. Dante vēl bija dzīvs, kad mūki sāka celt Materitas torni — pa pusei klosteri, pa pusei cietoksni, stipru kā klints, uz kuras tas stāvēja. Cik bieži viņa rūgtais teiciens: «Nessun maggior dolore che ricordarsi del tempo lelice nella miseria,»' — nav atbalsojies šajās sienās, kopš te apmetos es! Bet vai viņam galu galā bija taisnība, šim Florences pravietim? Vai tiesa, ka nav lielāku ciešanu kā savā nelaimē atcerēties bijušo laimi? Manuprāt, tā nemaz nav. Ar prieku, nevis ar sāpēm manas domas atgriezās pie Sanmikelas, kur biju nodzīvojis sava mūža laimīgākos gadus. Patiesībā man vairs negribas pašam tur atgriezties, man liekas, tā būtu svētas robežas pārkāpšana, ielaušanās pagātnes svētumā, kas nekad neatgriezīsies, — tad pasaule bija vēl jauna un saule bija mans draugs.

Labi ir staigāt Materitas olīvkoku maigajā paēnā. Labi ir sēdēt vecajā tornī un sapņot, tas ir gandrīz vienīgais, ko es vēl varu darīt. No torņa paveras skats pret rietumiem, kur saule noriet. Drīz saule nogrims jūrā, tad nāks mijkrēslis un pēc tam nakts.

Diena bija tik skaista.

II

Pēdējais zelta gaismas stars ielūkojās pa gotisko logu un apstaigāja veco torni — no zīmējumiem rotātās lūgšanu grāmatas un trīspadsmitā gadsimta sudraba krucifiksa pie sienas uz smalkajām Tanagras figūriņām un Venēcijas biķeriem uz mūku lielā galda, no ziediem apvītajām nimfām un bakhantēm, kas grieķu bareljefā dejoja, Pānam stabulējot, uz zelta fonā gleznoto, bālo, Umbrijā tik iemīļoto svēto Francisku un svēto Klāru ar lilijām rokās viņam blakus. Te zelta oreols atplaukst ap florenciešu madonnas rāmo seju, te no krēslas iznirst bargā marmora dieviete Lafrijas Artemīda ar žiglo Nāves bultu makstī. Uz mirkli saules disks vēlreiz uzmirdz pār Ehnatona, Nīlas krastu karaliskā sapņotāja, saules dēla, sakropļoto galvu. Cieši blakus stāv Ozīriss, dvēseju tiesnesis, Hors ar vanaga galvu, noslēpumainā Izīda un viņas māsa Neftisa ar kapu sargātāju Anubisu, sakņupušu pie māsu kājām. . >

Gaisma dzisa, tuvojās nakts.

— Dienas dieve, gaismas devēja, vai tu nevari vēl brīdi pakavēties pie manis? Nakts ir tik gara domām, kas nevar cerēt uz saullēktu, nakts ir tik tumša acīm, kas nevar redzēt zvaigznes. Vai tu nevari dāvāt man vēl dažus mirkļus no savas starojošās mūžības, lai es skatītu tavu skaisto pasauli, mīļoto jūru, klīstošos mākoņus, diženos kalnus, žiglās straumes, draudzīgos kokus, zālē smaržojošās puķes, pulnus un zvērus, mūsu brāļus un māsas, kas mīt gaisā, mežos un laukos? Vai tu nevari atstāt vismaz dažus lauku ziedus man rokā, pie kā sirdij pasildīties, vai tu nevari atstāt dažas zvaigznes debesīs, kas rādītu man ceļu?

Ja nav lemts vairs atšķirt vīru un sievu vaibstus, vai tu nevari atjaut man vismaz mirkli ielūkoties bērna vai draudzīga dzīvnieka sejā. Vīru un sievu sejās esmu skatījies ilgus gadus, tās es pazīstu, tās nevar man vairs neko atklāt. Tās ir garlaicīga lasāmviela salīdzinājumā ar to, ko esmu lasījis paša Dieva Bībelē un noslēpumainajā dabas

mātes sejā. Mīļā, vecā aukle, tu, kas esi aizglāstljusi tik daudz ļaunu domu no manas pieres ar savas vecās, krunkainās plaukstas maigo pieskārienu, neatstāj mani tumsā vienu pašu! Man bail no tumsas! Paliec vēl bridi pie manis, pastāsti man vēl kādu no savām brīnumainajām pasakām, pirms tu noliksi savu nemierīgo bērnu gultā ilgās nakts miegam.

— Pasaules gaisma, ak vai, tu esi Dievs, un mirstīgā lūgšanām nekad nesasniegt tevi tavos augstumos. Kā varu es, zemes tārps, cerēt uz līdzjūtību no tevis, nežēlīgais saulesdievs, no tevis, kas novērsās pat no lielā faraona Ehnatona, kura nemirstīgā «Himna saulei» skanēja pāri NUas ielejai jau piecus tūkstošus gadu pirms Homēra:

Kad Tu austi, visa zeme priekā mirdz un līksmībā.

Dzīvība ir — Tevi redzet,

Nāve — Tevi neredzēt.

Tevi Austrumi un Rieti cildina, ar Tevi dzīvo

Un ar Tavu satumšanu — mirst.

Un tomēr tava spožā acs bez žēluma noskatījās, kā vecie dievi nogāž Nīlā tava karstākā pielūdzēja templi, norauj saules disku no viņa pieres un karalisko liju no viņa krūtīm, izdzēš ienīsto vārdu no zelta līķautiem ap viņa trauslo augumu, nolādot bezvārda dvēseli uz mūžīgu maldīšanos pazemes valstībā.

Daudzus gadu simteņus pēc tam, kad Nīlas dievi, Olimpa dievi un Valhallas dievi jau bija sabiruši pīšļos, cits tavs pielūdzējs, svētais Asīzes Francisks, maigais II Canto dcl Sole' dziedonis, cēla rokas uz debesīm pret tevi, nemirstīgais saules dievs, ar to pašu lūgšanu uz lūpām, ar kuru šodien griežos pie tevis es, lai tu neatņem savas gaismas svētību viņa sāpošajām acīm, nomoda un asaru izmocītām. Uzklausīdams brāļu nopietno lūgumu, viņš devās uz Rieti pie slavenā acu ārsta un bezbailīgi ļāvās ieteiktajai operācijai. Kad ķirurgs ielika dzelzi ugunī, lai to nokaitētu, svētais Francisks uzrunāja uguni kā draugu, sacīdams: «Māsa Uguns, pāri citām lietām pasaulē visusvētais radījis tevi — piemīlīgu, varenu, skaistu un derīgu. Esi man šai stundā žēlsirdīga un laipna. Es lūdzu Dievu to Kungu, tavu radītāju, lai viņš maigāku dara tavu karstumu, ka es spēju pacietīgi to panest.»

Beidzis savu lūgšanu, viņš pārmeta krustu pār dzirkstīgi

nokveldēto dzelzi un palika nesatricināms, ne aci nepamirkšķinājis, kamēr čūkstošā dzelzs grima maigajā miesā un piededzināšana no auss līdz uzacij bija galā.

— Brāli med/co', — sacīja svētais Francisks ārstam,

— ja nav labi piededzināts, pamēģini vēlreiz.

Un ārsts, redzēdams vājās miesās tik varenu gara spēku, izbrīnījās un teica:

— Ka es jums saku, brāļi, šodien man nācies redzēt dīvainas lietas!

Ak vai, svētākais no svētajiem bija lūdzies veltīgi, cietis veltīgi, tu novērsies no il Poverello^2, tāpat kā biji novērsies no dižā faraona. Kad mājupceļā uzticīgie brāļi nolika nestuves ar trauslo nastu zem olīvkokiem kalna pakājē, svētais Francisks, paceldams roku pēdējam svētījumam, vairs neredzēja mīļoto Asīzi.

Kā tad varu es, grēcinieks, vispazemīgākais no taviem pielūdzējiem, cerēt uz tavu žēlsirdību, bezkaislīgais dzīvības valdniek! Kā gan uzdrīkstos prasīt vēl kādu velti no tevis, kas dāsnām rokām esi devis man jau tik daudz dāvanu! Tu devi man acis, kam starot priekā un pārplūst īsarās, tu devi man sirdi, kam sažņaugties ilgās un asiņot žēlumā, tu devi man miegu, devi man cerību.

Es domāju, ka to visu tu man esi devis kā dāvanu. Es maldījos. Tas bija tikai parāds, nu tu prasi to atpakaļ, lai lotu tālāk citai dzīvai radībai, kam pienākusi kārta iznirt uo aizmūžības, kurā drīz nogrimšu es. Gaismas valdniek, lai notiek tavs prāts! Dievs devis, Dievs ņēmis, lai svētīts Dieva vārds!

III

No zvanu torņa skanēja Ave Maria. Lēns vējiņš zuzēja cipresēs aiz loga, kur vēl čivināja putni, rosīdamies uz naktsguļu. Jūras balss atkāpās arvien tālāk un tālāk, nakts svētīgais klusums nolaidās pār veco torni.

Tā es te sēdēju Savonarolas krēslā noguris, ilgodamies pēc atpūtas. Vilks bija aizmidzis pie manām kājām, augām dienām un naktīm viņš gandrīz neatgāja no manis. Brīdi pa brīdim viņš atvēra acis, tādas mīlestības un sāpju pilnas, ka arī manējās gandrīz pieplūda ar asarām. Laiku pa laikam viņš piecēlās sēdus un ielika savu lielo galvu man klēpi. Vai viņš zināja to, ko zināju es, vai saprata to, ko sapratu es, — ka šķiršanās stunda ir tuvu? Es mēmi noglāstīju viņa galvu, pirmo reizi nezinādams, ko viņam sacīt, kā izskaidrot viņam lielo noslēpumu, kam pats nezināju izskaidrojuma.

— Vilk, man jādodas garā, garā ceļojumā uz tālu, tālu zemi. Šoreiz tu nevarēsi nākt līdzi, mans draugs. Tev jāpaliek tepat, kur mēs abi tik ilgi esam nodzīvojuši kopā, dalīdamies labā un ļaunā. Tev nevajag sērot par mani, tev vajag mani aizmirst, kā mani aizmirsīs visi citi, jo tāds ir dzīves likums. Nebēdājies, man būs labi un tev arī. Viss, kas nepieciešams, lai tu būtu laimīgs, ir jau izdarīts. Tu dzīvosi savā vecajā pierastajā vietā, kur draudzīgi cilvēki aprūpēs tevi tikpat mīļi, kā to darīju es. Tāpat katru dienu, kad baznīcā zvanīs mezzogiorno, tev priekšā noliks pilnu bļodu un tāpat divreiz nedēļā dos sulīgus kaulus. Plašais dārzs, kurā tu mēdzi draiskoties, arvien būs tavs, un, ja tu, aizmirsis manu aizliegumu, sāksi zem olīvkokiem trenkāt zaglīgu runci, pat tad no turienes, kur tobrīd atradīšos, es paskatīšos uz šīm medībām ar aklo aci un redzīgo vecas draudzības vārdā piemiegšu. Kad tavi locekļi kļūs stīvi un acis tumšas, tu iesi atpūsties uz visiem laikiem zem antīkās marmora kolonnas ciprešu birzī pie vecā torņa blakus saviem biedriem, kas tur apgūlušies pirms tevis. Un galu galā — kas teicis, ka mēs tur nesatiksimies? Vai mēs esam lieli vai mazi, mūsu izredzes ir vienādas.

— Neej projām, paliec pie manis vai ņem mani līdzi, — lūdza uzticīgās acis.

— Es aizeju uz zemi, par kuru man nekas nav zināms. Nezinu, kas ar mani tur notiks, un nav ne mazākās jausmas, kas notiktu ar tevi, ja tu nāktu man līdzi. Esmu lasījis dīvainus stāstus par šo zemi, bet tie jau ir tikai stāsti, neviens, kas uz turieni aizgājis, nav vairs atgriezies, lai pastāstītu mums, ko tur redzējis. Viens vīrs mums būtu varējis to pastāstīt, bet viņš bija Dieva dēls un atgriezās pie sava tēva ar neizdibināmas klusēšanas zīmogu uz lūpām.

Es noglāstīju viņa lielo galvu, bet manas sastingušās rokas vairs nejuta zīdainās spalvas skārienu.

Kad es pieliecos, lai uz atvadām viņu noskūpstītu, vilka acīs pēkšņi pavīdēja bailes, viņš šausmās atrāvās un ielīda savā guļvietā zem galda. Es saucu viņu atpakaļ, bet viņš nenāca. Es zināju, ko tas nozīmē. Biju to jau redzējis agrāk. Domāju vienīgi, ka man vēl palikusi kāda diena vai divas. Es piecēlos un gribēju iet pie loga ieelpot svaigo nakts gaisu, bet kājas atteicās klausīt, un es atslīgu atpakaj krēslā. Es pārlaidu acis vecajam tornim. Viss bija tumšs un kluss, bet man likās, ka dzirdu Artemīdu — bargo dievieti izņemam žiglo bultu no maksts un gatavojamies pacelt loku. Neredzama roka pieskārās manam plecam. Miesu pārņēma šermuļi. Man šķita, ka zaudēšu samaņu, bet sāpju es nejutu, un galva bija skaidra.

— Esi sveicināta, valdniece! Es dzirdēju tavu melno kara zirgu auļojam cauri naktij, šais sacīkstēs tu nu esi uzvarējusi, jo es redzu tavu drūmo vaigu noliecamies pār mani. Tu neesi man sveša, mēs esam bieži tikušies, kopš mums vajadzējis stāvēt blakus pie slimo gultām Svētās Klāras slimnīcas palātās. Esmu tevi saucis par Jaunu un nežēlīgu, par bendi, ko priecina upuru lēnās mokas. Toreiz es vēl nepazinu dzīvi tā kā tagad. Tagad es zinu, ka tu biji žēlsirdīgākā no mums abiem, jo, ar vienu roku ņemdama, ar otru tu devi atpakaļ. Tagad es zinu, ka ne jau tu tā biji, bet dzīvība, kas iededza šausmas plati ieplestajās acīs un sasprindzināja smagi elpojošo krūšu muskuļus vēl vienam elpas vilcienam, vēl vienam agonijas brīdim.

Es netaisos ar tevi cīkstēties šodien. Ja tu būtu atnākusi, kad manas asinis bija vēl jaunas, tad, iespējams, būtu citādi. Toreiz manī bija tik daudz dzīvības. Es būtu uzsācis niknu cīņu un sitis pretim, cik vien spēka. Nu esmu noguris, manas acis ir tumšas, locekļi slābani, sirds nodzīta, man palikusi vairs vienīgi galva, un galva saka man, ka nav vērts cīnīties. Tāpēc es palikšu tāpat šajā Savona-rolas krēslā un ļaušu darīt, kas tev darāms. Esmu ziņkārs redzēt, kā tu ķersies pie darba, es vienmēr esmu interesējies par psiholoģiju. Brīdinu tevi laikus, ka esmu tēsts no cieta koka, cērt, cik stipri vien vari, citādi tu atkal netrāpīsi mērķī, kā jau pāris reižu neesi trāpījusi, ja nemaldos. Ceru, augstā kundze, ka tu neturi uz mani ļaunu prātu par pagājušajām dienām. Ak vai, baidos, ka esmu tev uzkrāvis diezgan daudz darba toreiz Viljēra avēnijā. Lūdzu, godātā, es neesmu tik varonīgs, kā izliekos, iedod man pāris pilienu savu mūžīgā miega zāļu, pirms tu sāc, būšu tev ļoti pateicīgs.

— Es vienmēr dodu, tev gan vajadzētu to pašam zināt, tu tik bieži esi redzējis mani darbā. Varbūt gribi aizsūtīt pēc mācītāja, laiks vēl ir. Cilvēki vienmēr sūta pēc mācītāja, kad ierauga mani nākam.

— Nav nekādas vajadzības sūtīt pēc mācītāja, viņš man vairs nevar līdzēt. Man ir par vēlu nožēlot, viņam par agru nolādēt, un tev, ja nemaldos, tas nerūp šā vai tā.

— Kas man daļas, vai cilvēki ir labi vai slikti, man viņi visi vienādi.

— Nav nekādas jēgas sūtīt pēc priestera, viņš pateiks man tikai to, ka esmu dzimis ļauns, ka visas manas domas un darbi ir grēka zaņķis, ka man vajag visu nožēlot un no visa atsacīties. Es nožēloju maz ko no padarītā un neatsakos ne no kā. Esmu dzīvojis, paklausot savam instinktam, un ticu, ka mans instinkts bijis veselīgs. Toties it bieži esmu nonācis muļķa lomā, mēģinādams uzklausīt saprāta balsi. Mans saprāts it bieži maldījās neziņā, un es par to esmu jau pietiekami sodīts. Es gribētu pateikties tiem, kas bijuši labi pret mani. Ienaidnieku man bijis maz, galvenokārt ārsti, bet viņi nav nodarījuši man īpašu ļaunumu, es tāpat gāju savu ceļu. Es gribētu izlūgties piedošanu no tiem, kam esmu darījis sāpes. Tas ir viss, pārējais paliek Dieva un manis paša ziņā, bet ne priestera, ko es nevaru atzīt par savu tiesātāju.

— Arī man nepatīk jūsu priesteri. Tie ir viņi, kas ar saviem mūžības un elles uguņu draudiem samāca cilvēkus baidīties no manas tuvošanās. Tie ir viņi, kas noplēsa spārnus no maniem pleciem, sakropļoja manu draudzīgo seju un pārvērta mani pretīgā skeletā, kam jāklīst no mājas uz māju ar izkapti rokās kā zaglim naktī un jādejo viņu Nāves Deja klosteru sienu freskās roku rokā ar viņu svētajiem un nolādētajiem. Man nav nekā kopīga nedz ar viņu debesīm, nedz ar viņu elli. Es esmu dabas likums.

— Vakar es dzirdēju zelta vālodzi dziedam dārzā, bet, kad saule norietēja, atlaidās cits putniņš un dziedāja man aiz loga, vai es viņu vēl kādreiz dzirdēšu?

— Kur ir eņģeļi, ir arī putni.

— Man gribētos, lai draudzīga balss vēl kādu reizi izlasa man priekšā «Fedonu».

— Balss ir mirstīga, vārdi nemirstīgi, tu tos atkal dzirdēsi.

— Vai es vēl kādreiz dzirdēšu arī Mocarta «Rekviēmu», manu mīļoto Šūbertu un Bēthovena titāniskos akordus?

— Sī mūzika ir tikai debesu atbalss, ko tev gadījies saklausīt.

— Esmu gatavs. Cērt, mana draudzene!

— Es netaisos cirst. Es taisos tevi iemidzināt.

— Vai es vēl modīšos?

Atbildes uz manu jautājumu nebija.

— Vai redzēšu sapņus?

— Jā, tas jau ir tikai sapnis.

* * *

— Kas tu esi, daiļo zēn? Vai Hipns, miega eņģelis?

Viņš stāvēja man cieši blakus ar ziedu vītni ap malu

cirtām un sapņu aizplīvurotu pieri, skaists kā mīlas ģēnijs.

— Esmu viņa brālis, mūs abus dzemdinājusi Māte Nakts, Tanats ir mans vārds. Esmu nāves eņģelis. Tā ir tava dzīvība, kas izdziest līdz ar lāpas liesmu, ko es saminu zem kājām.

* * *

Es redzēju sapnī vecu vīru gurdeni velkamies pa vientuļu taku. Brīžiem viņš pacēla skatienu, it kā meklēdams kādu, kas parādītu viņam ceļu. Brīžiem viņš saļima uz ceļiem, it kā viņam nebūtu vairs spēka cīnīties tālāk. Tad jau lauki un meži, upes un jūras palika zem viņa kājīin, drīz arī kalnu sniega cepures pazuda gaistošās zemes miglā. Augšup, augšup veda viņa ceļš. Vētras dzīti mākoņi pacēla viņu uz saviem varenajiem pleciem un skurbinošā ātrumā nesa cauri bezgalības plašumiem, māja zvaigznes, aicinot tālāk un tālāk uz valstību, kas nepazina ne tumsu, ne nāvi. Beidzot viņš apstājās pie debesu vārtiem, kas zelta virām bija piekalti pie dimanta klints. Vārti bija ciet. Vai pagāja mūžība, diena vai acumirklis, kamēr viņš, ceļos nometies, gaidīja uz sliekšņa, neticēdams un tomēr cerību lolodams, ka viņu ielaidīs? Pēkšņi, neredzamu roku vērti, varenie vārti atsprāga vaļā, izlaižot lidojošu būtni ar eņģeļa spārniem un rāmu, aizmiguša bērna seju. Vecais vīrs pielēca kājās un izmisuma apņēmībā ielavījās pa vārtiem, kad tie jau vērās ciet.

— Kas tu esi, pārdrošais iebrucēj! — uzsauca b=trga balss. Stalts, baltā maniijā tērpts stāvs ar zelta atslēgu rokās stāvēja manā priekšā.

— Debesu vārtu sargātāj, svētais Pēteri, lūdzu tevi, ļauj man palikt.

Svētais Pēteris veicīgi pārskatīja manu pavadrakstu, manas zemes dzīves trūcīgos veikumus.

— Slikti, — sacīja svētais Pēteris, — pavisam slikti. Kā tu iekļuvi šeit, man liekas, te būs kāds pārpratums...

Viņš strupi apstādināja mazu eņģeli ziņnesi, kas žigli nolaidās mums priekšā. Sakļāvis purpura spārnus, viņš saglauda savu rīta rasā dzirkstošo, īso no tīmekļiem un rožu ziedlapiņām darināto tuniku. Viņa mazās kājas bija kailas un sārtas kā rožu ziedlapas, mazās pēdas ieautas zelta sandalēs. Cirtaino galvu rotāja viegla, uz vienas auss uzlikta tulpju un kreimeņu cepurīte. Viņa acis bija pilnas saules mirdzuma un lūpās staroja prieks. Mazajās rokās viņš turēja zīmējumiem rotātu lūgšanu grāmatu, ko reizē piemīlīgi un svinīgi pasniedza svētajam Pēterim.

— Kā tikai viņiem kādas nebūšanas, tā pie manis, — sarauca pieri svētais Pēteris, lasidams atsūtīto. — Kamēr viss labi, viņi ne dzirdēt negrib manus brīdinājumus. Saki viņiem, — svētais sacīja eņģelim ziņnesim, — saki viņiem, ka es tūlīt būšu, saki, lai neatbild ne uz kādiem jautājumiem, kamēr es ieradīšos.

Eņģelis ziņnesis pacēla sārto pirkstiņu pie tulpju cepurītes, iepleta spārnus un, kā putns dziedādams, ātri aizlaidās.

Svētais Pēteris apjukumā nopētīja mani vērīgām acīm. Pagriezies pret vecu erceņģeli, kas stāvēja sardzē pie zelta priekškara, atspiedies uz kaila zobena, svētais Pēteris sacīja, rādīdams uz mani:

— Lai viņš te gaida mani atgriežamies. Viņš ir nekaunīgs un viltīgs, viņam mēle ir glodena, raugi, ka viņš neatraisa tavējo. Katram no mums ir savas vājības, es zinu, kāda ir tavējā. Kaut kas savāds piemīt šim garam, es pat nesaprotu, kā viņš te gadījies. Cik es sajēdzu, viņš laikam nāk no tās pašas cilts, kas aizvilināja tevi no debesīm un aicināja sekot Luciferam, un noveda tevi pie krišanas. Stāvi sardzē, esi mēms, esi modrs!

Viņš aizgāja. Es skatījos uz sirmo ercenģeli, un sirmais erceņģelis skatījās uz mani. Man likās prātīgāk neko nerunāt, bet es vēroju viņu ar acs kaktiņu. Pēc brīža es ieraudzīju, ka viņš atsprādzē zobena jostu un rūpīgi atslien zobenu pret lazurīta kolonnu. Nu viņš jutās pavisam brīvi. Viņa vecīgā seja bija tik laipna, viņa acis tik maigas, ka skaidri jutu — viņš ir tikpat noskaņots uz mierīgu saprašanos kā es.

— Godājamais erceņģeli, — es bikli ieminējos, — vai man ilgi būs jāgaida svētais Pēteris?

— Es dzirdēju taures pūšam no tiesas zāles, — atbildēja erceņģelis, — tur tiesā divus kardinālus, kas izsaukuši svēto Pēteri viņus aizstāvēt. Nē, nedomāju gan, ka tev būs ilgi jāgaida, — viņš iesmiedamies piebilda, — parasti pat svētajam Ignācijam, izveicīgākajam debesu advokātam, neizdodas izglābt viņus. Prokurors ir stiprāks par viņu. Tas ir kāds bijušais mūks, vārdā Savonarola, ko sadedzinājuši uz sārta.

— Visaugstākais soģis ir Dievs, nevis cilvēks, — es teicu, — un Dievs ir žēlīgs.

— Jā, Dievs ir visuaugstākais soģis, un Dievs ir žēlīgs, — atkārtoja erceņģelis, — bet Dievs valda pār neskaitāmām pasaulēm, daudz pārākām spožumā un bagātībā par to pusaizmirsto, mazo zvaigzni, 110 kuras šie divi vīri ieradušies.

Erceņģelis paņēma mani aiz rokas un veda pie vaļējas velves. Bijīgām acīm es lūkojos tūkstošos mirdzošu zvaigžņu un planētu, kas, pilnas gaismas un dzīvības, slīdēja pa iepriekš nolemtajiem lokiem cauri bezgalībai.

— Vai redzi to sīko, mazo plankumiņu, blāvu ka tauku sveces liesma, kas taisās dzist? Tā ir pasaule, no kuras ieradušies šie divi vīri, divas pa dubļu kukurzni rāpojošas skudras.

— Dievs radījis viņu pasauli un radījis viņus, — es iebildu.

— Jā, Dievs radīja viņu pasauli. Viņš lika saulei atkausēt viņu zemes sasalušos dziļumus, viņš deva tai upes un jūras, viņš pārklāja tās raupjo virsmu ar mežiem un laukiem, viņš savairoja tur rāmus dzīvniekus. Pasaule bija skaista, un viss bija tik labi. Tad, pēdējā dienā, viņš radīja cilvēku. Varbūt tomēr viņam vajadzēja atpūsties dienu pirms, nevis pēc cilvēka radīšanas. Jādomā, tu taču zini, kas no tā iznāca. Kādu dienu milzīgs pērtiķis, gluži traks aiz bada, ķērās ar savām tulznotajām ķetnām pie darba un taisīja sev ieročus, ar ko nogalināt citus dzīvniekus. Ko varēja iesākt mahairodi ar saviem sešas collas garajiem ilkņiem pret viņa asināto kramu, asāku par zobenzobu tīģera zobiem? Ko iespēja alu lāča nagu sirpji pret viņa koka vāli, kas bija ērkšķiem un atzaru smailēm spurota un asiem gliemežvākiem piedzīta? Ko iespēja zvēru mežonīgais spēks pret viņa viltību, viņa cilpām, viņa lamatām? Tā viņš auga augumā — šis nežēlīgais pirmcilvēks, kas slepkavoja draugus un pretiniekus, — naidnieks visai dzīvajai radībai, satans starp dzīvniekiem. Uzslējies uz divām kājām, viņš pacēla asinīm nošķaidīto uzvaras karogu pāri visai dzīvajai pasaulei un pasludināja sevi par radības kroni. Tālāka attīstības gaita viņa stūrainā seja kļuva iegarena un palielinājās smadzenes. Viņa ķērcošais niknuma un baiļu kliedziens pārauga artikulētās skaņās un vārdos. Viņš iemācījās apieties ar uguni. Pamazām viņš veidojās par cilvēku. Viņa mazuļi izsūca asinis no viņa nokauto dzīvnieku vēl kūpošās gaļas un kāvās kā badīgi vilcēni ap smadzeņu kauliem, ko viņa briesmīgie žokļi bija sašķaidījuši un izmētājuši pa alu. Tā viņi auga — spēcīgi un nikni kā viņš pats, laupītkāri, gatavi tūlīt uzbrukt un aprīt katru dzīvu būtni, kas gadīsies viņu ceļā, pat ja šī būtne būtu viņa paša audžubrālis. Mežs drebēja, viņiem parādoties, dzīvniekos auga bailes no cilvēka. Drīz, slepkavības tvīkuma satracināti, viņi ņēmās apkaut cits citu ar saviem akmens cirvjiem. Sākās mežonīgais karš — karš, kas vairs ne uz brīdi nav rimis.

Dusmas iedegās tā Kunga acīs, viņš nožēloja, ka radījis cilvēku. Un tas Kungs teica:

— Es iznīdēšu cilvēku no zemes virsus, nešķīsts viņš ir un negantības pilnsl

Viņš lika avotiem izlauzties no zemes dzīlēm’un debesu logiem atvērties, lai ūdeņi aprij cilvēku un pasauli, ko viņš apgānījis ar asinīm un noziegumu. Kaut jel tas Kungs noslīcinājis viņus visus! Bet savā nesatricināmajā žēlsirdībā viņš gribēja, lai zeme atkal iznirst no ūdeņiem, plūdu nomazgāta un šķīsta. Bet iznīcībai lemtās rases lāsts palika to nedaudzo sēklā, kam viņš bija ļāvis izglābties. Noasa Šķirstā. Slepkavošana sākās atkal, nekad nerimstošais karš iedegās no jauna.

Dievs nolūkojās uz to neizmērojamā pacietībā, negribēdams celt roku sitienam, vēl pēdējo reizi vēlēdamies piedot. Viņš sūtīja lejā savu paša dēlu uz šo ļauno pasauli mācīt ļaudīm maigumu un mīlestību un aizlūgt par viņiem: tu jau zini, ko viņi izdarīja ar Dieva dēlu. Mezdami izaicinājumu debesīm, viņi atkal uzkurināja visu pasauli elles ugunīs. Ar sātanisku izmaņu viņi taisīja jaunus ieročus, lai slepkavotu cits citu. Cilvēki iejūdza Nāvi ratos un trieca to lejā pār cilvēku mājokļiem no pašām debesīm, viņi sagānīja gaisu, dzīvības devēju, ar elles tvaikiem. Viņu kauju drausmīgā dārdoņa satricināja visu zemi. Kad Visums tinās naktī, mēs te augšā redzējām, ka viņu zvaigznes gaisma ir sarkana, kā asinīs mērcēta, un mēs dzirdējām viņu ievainoto vaidus. Viens no eņģeļiem, kas stāv pie Dieva troņa, man stāstīja, ka madonnai katru rītu acis sarkanas no asarām un rēta viņas dēla sānos atkal atvērusies.

— Bet pats Dievs, kas taču ir žēlsirdības Dievs, kā viņš pieļauj šīs mocības? — es jautāju. — Kā viņš var vienaldzīgi noklausīties šajās izmisuma vaimanās?

Sirmais erceņģelis tramīgi paskatījās apkārt, vai viņa atbildi kāds nenoklausās.

— Dievs ir vecs un noguris, — viņš čukstēja, šausminādamies pats no savu vārdu skaņas, — un viņa sirds ir sāpju nomāktā. Tiem, kas ir ap viņu un kas sargā viņu bezgalīgā mīlestībā, sirds neļauj traucēt viņa atpūtu ar nebeidzamām drausmu un bēdu vēstīm. Bieži viņš uzmostas no murgainas snaudas un jautā, kas tie par pērkona dārdiem skan viņam ausīs un kas tie par draudīgas gaismas uzplaiksnījumiem plosa tumsu. Un tie, kas ap viņu, stāsta, ka pērkons ir viņa paša vētras dzīto mākoņu balss un tumsā plaiksnās viņa paša zibeņu atblāzma. Un viņa gurdenie plaksti atkal aizveras.

— Labāk, ka tā, godājamais erceņģeli, labāk, ka tā! Ja viņa acīm vajadzētu redzēt to, kas bijis jāredz man, un viņa ausīm dzirdēt to, ko esmu dzirdējis es, tas Kungs nožēlotu atkal un atkal, ka viņš radījis cilvēku. Atkal viņam vajadzētu pavēlēt ūdeņiem izlauzties no zemes dzīlēm un iznīdēt cilvēku. Šoreiz g?in viņam vajadzētu apslīcināt visus un atstāt šķirstā tikai dzīvniekus.

— Bīsties Dieva dusmu! Bīsties Dieva dusmu!

— Man nav bail no Dieva. Bet man bail no tiem, kas reiz bija cilvēki, — no bargajiem praviešiem, no svētajiem tēviem, no svētā Pētera, kura dusmīgā balss pavēlēja man gaidīt viņu atgriežamies.

— Es pats, jāsaka, arī baidos no svētā Pētera, — atzinās vecais erceņģelis, — tu dzirdēji, kā viņš atgādināja, ka mani pavedinājis Lucifers. Man piedeva pats Dievs un Jāva atgriezties savās debesīs. Vai svētais Pēteris nezina, ka piedot nozīmē aizmirst? Tev taisnība, pravieši ir bargi. Bet viņi ir taisnīgi, Dievs ir apgaismojis viņu prātus un runā ar viņu muti. Svētie tēvi spēj vienīgi lasīt citu cilvēku domas mirstīgu acu nespodrajā spīdumā, viņu balsis Ir cilvēku balsis.

— Neviens cilvēks nepazīst otru cilvēku. Kā viņi var spriest par to, ko nezina un nesaprot? Man gribētos, lai svētais Francisks būtu starp maniem tiesnešiem, esmu viņu mīlējis visu savu mūžu, un viņš mani pazīst, viņš saprot mani.

— Svētais Francisks nekad nevienu netiesā, viņš tikai piedod kā pats Kristus, kas licis savu roku viņējā, it kā viņi būtu brāļi. Svētais Francisks reti ir redzams tiesas zālē, kur drīz būs jāstāv ari tev, — viņu tur lāgā neieredz. Daudzi mocekļi un svētie apskauž viņu svētās stigmas dēļ, un ne viens vien no debesu dižkungiem jūtas kaut kā neērti savā krāšņajā, ar zeltu un dārgakmeņiem izšūtajā mantijā, kad il poverello parādās starp viņiem izdilušā, caurā sutanā, vienās skrandās no ilgas valkāšanas. Madonna cenšas, cik vien labi iespējams, to sadiegt un salāpīt, viņa domā, ka neesot nekādas jēgas gādāt viņam jaunu sutanu, viņš tāpat atdošot to kādam citam.

— Man gribētos viņu satikt, sen jau ilgojos uzdot viņam jautājumu, kas mani mocījis visu mūžu, — ja vien kāds vispār var uz šo jautājumu atbildēt, tad tas ir viņš. Varbūt tu, vecais, gudrais erceņgeli, vari man pateikt? Kur paliek nevainīgu dzīvnieku dvēseles? Kur ir viņu debesis? Man ļoti gribētos to zināt, tāpēc ka, tāpēc ka man ir ...

Es neuzdrīkstējos turpināt.

— Mana tēva sētā ir daudz namu, — teicis mūsu Kungs. — Kas radījis dzīvniekus, tas arī parūpēsies par viņiem. Debesīs pietiek plašuma, lai atrastos pajumte arī viņiem.

— Klausies, — nočukstēja vecais erceņģelis, rādīdams ar pirkstu uz vaļējo velvi. — Klausies!

Maiga melodija — arfu un bērnu skanīgo balsu koris — skāra manas ausis, kad es paskatījos laukā uz debesu dārziem, kas garoja paradīzes ziedu smaržās.

— Pacel acis un skaties, — sacīja erceņģelis, godbijīgi noliekdams galvu.

Vēl pirms manas acis pamanīja blāvā zelta nimbu ap viņas galvu, mana sirds jau bija viņu pazinusi. Kāds nepārspējams mākslinieks bijis šis Sandro Botičelli! Te nu viņa nāca, tieši tāda, kādu Botičelli viņu parasti gleznoja, tik jauna, tik šķīsta un tomēr ar mātes maigo modrību acīs. Meitenes ziedu vainagiem galvā, smaidīgām lūpām un bērnišķām acīm apkārt viņai kā mūžīgs pavasaris, mazi eņģelīši ar sakļautiem purpura un zelta spārniem nesa viņas mantijas malu, citi kaisīja viņai zem kājām rožu paklāju. Svētā Klāra, Franciska mīļotā, kaut ko iečukstēja madonnai ausi, un man gandrīz likās, ka Kristus māte no saviem augstumiem, garām iedama, uz mani paskatās.

— Nebīsties, — erceņģelis klusi teica, — nebīsties, madonna tevi redzēja, viņa pieminēs tevi savās lūgšanās.

— Svētais Pēteris kavējās, — erceņģelis piebilda,

— viņam ir smags cīniņš ar Savonarolu par savu kardinālu glābšanu.

Viņš pacēla zelta priekškara stūri un paskatījās lejā peristilā.

— Vai tu redzi to mīlīgo dvēseli baltās drānās ar ziedu aiz auss? Es šad tad ar viņu patērzēju, viņš te ir visu mīlulis, vientiesīgs un nevainīgs kā bērns. Es bieži ar ziņkāri noskatos, kā viņš staigā savā nodabā, uzlasīdams eņģeļu spārniem izkritušās spalvas, sasien tās tādā kā spalvu slotā un, kad domā, ka neviens viņu neredz, noliecas un saslauka zvaigžņu putekļus no zelta grīdas. Viņš, liekas, pats nezina, kāpēc to dara, bet nevarot nekādi atturēties. Interesanti, kas viņš bijis dzīvē? Viņš te ieradās nesen, no viņa tu varētu uzzināt visu, ko vēlies, par pastaro tiesu.

Es paskatījos uz baltajās drānās tērpto dvēseli, tas bija mans draugs Arkandželo Fusko, ielu slaucītājs no itāliešu nabadzīgo kvartāla Parīzē! Tās pašas biklās, nevainīgās acis, tas pats zieds aiz auss — roze, ko viņš ar dienvid-niecisku galantību pasniedza grāfienei todien, kad biju viņu aizvedis dāvināt lelles Salvatores bērniem.

— Dārgais Arkandželo Fusko, — es iesaucos, izstiepdams rokas pretim savam draugam, — nekad neesmu šaubījies, ka tu nokļūsi šeitl

Viņš paskatījās manī ar rāmu vienaldzību, it kā nepazīdams.

— Arkandželo Fusko, tu mani nepazīsti, tu esi mani aizmirsis? Vai tad tu neatceries, cik maigi dienām un naktīm kopi Salvatores bērnus, kad viņi gulēja ar difteriju, kā tu pārdevi savu goda uzvalku, lai nopirktu zārciņu, kad nomira vecākā meitenīte, mazā meitene, ko tu tā mīlēji?

Sāpju ēna pārslīdēja viņa sejai.

— Es neatceros.

— Ai, mans draugs! Kādu drausmīgu noslēpumu tu man atklāj ar šiem vārdiem! Kādu smagumu novel no manas sirds! Tātad tu neatceries! Bet kāpēc tad es atceros?

— Varbūt tu nemaz neesi pa īstam miris, varbūt tu tikai sapnī redzi, ka esi miris.

— Visu mūžu esmu bijis sapņotājs, ja šis ir sapnis, tad skaistākais no visiem.

— Varbūt tev labāka atmiņa nekā man, pietiekami stipra, lai vēl kādu laiku dzīvotu pēc šķiršanās no miesas.

Es to nezinu, es nesaprotu, tas man par sarežģītu. Es nekādus jautājumus neuzdodu.

— Tāpēc jau tu te esi, mans draugs. Bet saki man, Arkandželo Fusko, — vai šeit neviens neatceras savu zemes dzīvi?

— Runā, ka ne, runā, ka vienīgi ellē nonākušie atceras, tāpēc jau to sauc par elli.

— Bet pasaki man vismaz, Arkandželo Fusko, — vai tiesa bija stingra, tiesneši bargi?

— No sākuma likās gan bargi, es pat sāku trīcēt, man bija bail, ka nu viņi mani sāks īpaši pratināt par to ne-apoliešu kurpnieku, kas aizvīla manu sievu un ko es nodūru ar viņa paša nazi. Bet, par laimi, viņi neko negribēja zināt par kurpnieku. Viņi vienīgi jautāja, vai manās rokās bijis daudz zelta, un es atbildēju, ka neesmu turējis pirkstos neko vairāk par vara sīknaudu. Viņi jautāja, vai esmu krājis mantu un vai man bijuši īpašumi, es atbildēju, ka man pieder tikai krekls, kas bija man mugurā slimnīcā, kad es nomiru. Vairāk viņi neko neprasīja un ielaida mani iekšā. Tad atnāca eņģelis ar lielu saini rokās.

— Velc nost veco kreklu un apģērbies savās goda drānās, — sacija eņģelis. Tici vai ne, tās bija manas vecās svētdienas drānas, ko es pārdevu, lai samaksātu apbedītājam, eņģeļi bija tās visgarām nošuvuši ar pērlēm, nākamo svētdien es tās vilkšu mugurā, varēsi apskatīt, ja būsi vēl te. Tad nāca otrs eņģelis ar lielu naudas lādi rokās.

— Atver, — sacīja eņģelis, — te ir tavs naudas krājums, visa vara sīknauda, ko esi atdevis tādiem pašiem nabagiem kā tu. Viss, ko esi atdevis uz zemes, sakrāts tev debesīs, viss, ko esi paturējis, ir zaudēts.

Tici vai ne, bet naudas lādē nebija ne vara gabaliņa, visi mani graši bija pārvērtušies zeltā.

— Paklau, — viņš čukstus piebilda, lai erceņģelis nedzirdētu, — es nezinu, kas tu esi, bet tu izskaties bēdīgs, neapvainojies par manu piedāvājumu, bet vari ņemt no manas naudas lādes, cik tev patīk. — Es sacīju eņģelim, ka nezinu, ko darīt ar visu šo naudu, un eņģelis ieteica atdot to pirmajam nabagam, ko es satikšu.

— Kaut jel es vienmēr būtu sekojis tavam piemēram, Arkandželo Fusko, tad es palaban tik bēdīgi neizskatītos! Ak vail Neesmu atdevis citiem savas goda drānas, tāpēc tagad esmu skrandās. Patiešām, tas man ir liels atvieglinājums, ka viņi nav tevi īpaši pratinājuši par neapoliešu

kurpnieku, ko tu aizraidīji uz viņpasauli. Dievs vien zina par cik daudzu kurpnieku dzīvībām vajadzētu aLbildēt man, kas vairāk nekā trīsdesmit gadus bijis ārstsl

Zelta aizkaru pašķīra neredzamas rokas, un mūsu priekšā parādījās eņģelis.

— Pienākusi tava reize stāties tiesas priekšā, — sacīja vecais erceņģelis. — Esi pazemīgs un kluss, pāri visam — kluss! Atceries, ka runas noveda mani pie krišanas, tāpat notiks ar tevi, ja ļausi mēlei vaļu.

— Paklau, — čukstēja Arkandželo Fusko, viltīgi man pamirkšķinādams, — man liekas, nevajag bez vajadzības riskēt Es tavā vietā neko neteiktu par tiem daudzajiem kurpniekiem, kurus tu nupat pieminēji. Es par savu kurpnieku ari nesacīju, ja jau viņi paši par to nevaicāja. Galu galā varbūt viņi to nemaz nezināja — chi lo sa?1

Eņģelis ņēma mani aiz rokas un veda lejā pa peristilu i'z tiesas zāli, plašu kā Ozirisa templis, ar jašmas un opāla kolonnām, zelta lotosziedu kapiteļiem un saulesstaru spraišļiem, kas balstīja vareno, zvaigznēm piesēto debesu velvi.

Es pacēlu galvu un ieraudzīju neskaitāmus mocekļus un svētos baltās drānās, eremītus, anahorētus un stilitus ar ī iežonīgām, Nūbijas saules nosvilinātām sejām, kailus, izklīdušus, spalvām apaugušus senobitus, bargacainus praviešus ar platām bārdām pār krūtīm, svētos apustuļus ar palmu zariem rokās, visādu zemju un ticību patriarhus un baznīctēvus, dažus pāvestus spožās tiārās un pāris kardinālu sarkanās mantijās. Puslokā man pretim sēdēja mani tiesneši, bargi un vienaldzīgi.

— Slikti, — sacīja svētais Pēteris, pasniegdams viņiem manu pavadrakstu, — ļoti slikti.

Svētais Ignācijs, lielais inkvizitors, piecēlās no sēdekļa un runāja:

— Viņa dzīve ir riebīgs grēka zaņķis, viņa dvēsele tumša, viņa sirds nešķīsta. Kā kristietis un kā svētais es prasu viņa notiesāšanu, lai velni plosa viņa miesu un dvēseli mūžīgi mūžos.

Piekrītoša murdoņa atbalsojās zālē. Es pacēlu galvu un paskatījos uz saviem tiesnešiem. Viņi visi lūkojās uz mani, bargi klusējot. Es noliecu galvu un neko neteicu, es atce-

rējos vccā erceņģeļa piekodinājumu klusēt, bez tam es ari nezināju, ko sacīt. Pēkšņi es pamanīju tālu pēdējās rindās mazu svēto, kas izmisīgi māja man ar galvu. Tčid ieraudzīju viņu bikli spraucamies garām cienījamākiem svētajiem uz durvju pusi, kur stāvēju es.

— Es pazīstu tevi labi, — mazais svētais sacīja, rāmām acīm raudzīgi manī paskatīdamies. — Redzēju tevi nākam šurp. — Tad, pirkstu lūpām piespiedis, čukstus piebilda:

— Redzēju arī tavu uzticamo draugu steidzamies tev pa pēdām.

— Kas tu esi, laipnais tēv? — es čukstēju pār plecu.

— Esmu svētais Roko, suņu svētais aizbildnis, — paziņoja mazais svētais. — Man tā gribētos tev palīdzēt, bet es te skaitos pavisam sīks svētais, viņi jau neklausīsies, ko es teikšu, — viņš čukstēja, mezdams slepenus skatienus uz praviešiem un svētajiem tēviem.

— Viņš bija neticīgais, •— svētais Ignācijs turpināja,

— ķecerīgs ņirga, melis, krāpnieks, melnās maģijas burvis, netiklis ...

Daudzi no vecajiem praviešiem ziņkārīgi saausījās.

— Viņš bija jauns un dedzīgs, — svētais Pauls iebilda,

— labāk jau ...

— Vecums nav licis viņam laboties, — noņurdēja kāds eremīts.

— Viņš mīlēja bērnus, — ieminējās svētais Jānis.

— Un mīlēja arī bērnu mātes, — kāds patriarhs norūca bārdā.

— Viņš bija ļoti darbīgs ārsts, — teica svētais Lūkass, Mīļotais Dziednieks.

— Esmu dzirdējis, ka debesis ir pilnas vijņa pacientu un elle tāpat, — atcirta svētais Dominiks.

— Viņam pieticis nekaunības atvest līdzi savu suni, tas nu tagad sēž, saimnieku gaidīdams, pie debesu vārtiem, — paziņoja svētais Pēteris.

— Sunim nemaz tik ilgi nevajadzēs gaidīt savu saimnieku, — iešņācās svētais Ignācijs.

— Suns pie debesu vārtiem! — sašutumā iebrēcās vecs drūma izskata pravietis.

— Kas tas ir? — es čukstus jautāju svētajam suņu aizbildnim.

— Dieva dēļ, nesaki neko, atceries erceņģeļa brīdinājumu. Man liekas, tas ir Abakuks.

— Ja Abakuks ir starp maniem tiesnešiem, esmu šā vai tā pagalam. «II est capable de toul,»1 teica Voltērs.

— Suns pie debesu vārtiem, — rēca Abakuks, — suns, nešķīsts kustonis!

Tas nu man bija par daudz.

— Viņš nav nešķīsts kustonis, — es atkliedzu, niKni raudzīdamies uz Abakuku, — viņu radījis tas pats Dievs, kas radījis tevi un mani. Ja ir debesis mums, tad ir debesis arī dzīvniekiem, kaut gan jūs, vecie, nīgrie pravieši, tik nešpetni un augstprātīgi savā svētumā, esat viņus pavisam aizmirsuši. Tas pats jāsaka arī par jums, svētie apustuji, — es turpināju, arvien vairāk zaudēdams galvu. — Kādēļ jūs savos Svētajos Rakstos aizmirstat pieminēt Jēzus Kristus vārdus par mūsu mēmo brāļu aizsargāšanu?

— Svētā baznīca, pie kuras savā zemes dzīvē piederēju arī es, nekad nav likusies ne zinis par dzīvniekiem, — iejaucās svētais Anastasijs, — mēs ne dzirdēt negribam par tiem debesīs. Ķecerīgais muļķi, domā labāk par savu dvēseli, nevis par viņiem, tavai samaitātajai dvēselei tūlīt būs jāatgriežas tai pašā tumsībā, no kuras tā nākusi.

— Man dvēsele nākusi no debesīm, nevis no tās elles, ko jūs esat uzrīkojuši zemes virsū. Es neticu jūsu ellei!

— Drīz tu tai ticēsil — iegārdzās lielais inkvizitors, un viņa acīs iekvēlojās neredzamu liesmu atblāzma.

— Dieva dusmas nākušas pār viņu, viņš ir traks, viņš ir traks! — kliedza vēl kāda balss.

Šausmu brēciens pārskrēja tiesas zāli.

— Lucifers! Lucifers! Sātans ir starp mums!

Mozus piecēlās no sava sēdekļa milzīgs un nešpetns, ar bauslības galdiņiem dzīslainajās rokās un dusmu zibeņiem acīs.

— Viņš gan izskatās nikns, — es bijīgi čukstēju suņu svētajam aizbildnim.

— Viņš vienmēr ir nikns, — izbīlī atčukstēja mazais svētais.

— Pietiek runāt par šo dvēseli! — grandīja Mozus.

— Balss, ko te dzirdēju, nāk no sātana kūpošās mutes, cilvēk vai dēmon, laukā no šejienes! Jehova, Izraēļa t)ievs, cel savu roku un satriec viņu! Dedzini viņa miesu un izkaltē asinis viņa dzīslās! Salauz viņa kaulus! Iztriec viņu no

debesīm un no zemes un dzen viņu atpakaļ uz elli, no kuras viņš nācisl

— Uz elli! Uz elli! — atbalsojās tiesas zālē.

Es gribēju runāt, bet ne skaņa nenāca pār manām lūpām. Sirds sastinga, es jutos Dieva un cilvēku pamests.

— Es parūpēšos par suni, ja notiks ļaunākais, — man blakus čukstēja mazais svētais.

Pēkšņi man likās, ka drausmajā klusumā dzirdu putnu vīterošanu. Mazs dārza dziedātājputniņš bezbailīgi nolaidās uz mana pleca un iečivināja man ausī:

— Tu glābi dzīvību manai vecmāmiņai, manu krustmāti, tris brāļus un māsas tu glābi no moku nāves cilvēka rokās uz tās klinšainas salas. Esi sveicināts! Esi sveicināts!

Tajā pašā brīdī cīrulis ar knābīti pieskārās manam pirkstam un pačivināja.

— Es satiku Lapzemē mušķērāju, kas man stāstīja, ka zēna gados tu esi pārsējis spārnu kādam viņa sencim, sasildījis viņu nosalušu pie savas sirds un, atverot plaukstu, lai palaistu viņu vaļā, noskūpstījis un teicis: «Lido ar Dieva palīgu, mazais brāli! Ar Dieva palīgu, mazais brāli!» Esi sveicināts! Esi sveicināts!

— Palīdzi man, mazais brāli! Palīdzi man, mazais brāli!

— Es raudzīšu! Raudzīšu! — iedziedājās cīrulis, ieplezdams spārnus un uzlidodams priecīgos vīteros: — Es r-r-raudzīšu! R-r-rau-dzī-šu!

Manas acis sekoja cīrulītim, kad viņš lidoja pretim zilo kalnu švīkai, ko es varēju saskatīt caur gotisko arku. Cik labi es pazinu šo pakalnu no Fra Andželiko gleznām! Tie paši sudrabpelēkie olīvkoki, tās pašas skumjās cipreses slējās pret maigajām vakara debesīm. Es dzirdēju Asīzes zvanus skandinām Angelus, un tur jau viņš nāca — bālais Umbrijas svētais, lēni kāpdams lejā pa līkumoto taku kopā ar brāli Leo un brāli Leonardo, katru savā pusē. Putni žiglos spārnos vijās un dziedāja ap viņa galvu, daži knābāja barību no viņa pastieptajām plaukstām, citi bez baiļu atpūtās viņa sutanas krokās. Svētais Francisks klusu nostājās man blakus un raudzījās uz tiesnešiem ar savām brīnumainajām acīm, ar tām pašām, kurās ne Dievs, ne cilvēks, ne zvērs nespēja skatīties ar dusmām.

Mozus atslīga sēdeklī un izlaida no rokām bauslības galdiņus. <1

— Atkal viņš, — Mozus nīgri nomurmināja, — atkal viņš, vārgais sapņotājs, ar savu putnu baru ubagu un klaidoņu pavadībā. Tik vājš un tomēr tik stiprs, ka attur tavu atriebīgo roku, ak Kungs! Vai neesi tu Jehova, stiprais un dusmīgais Dievs, kas dūmos un ugunī nokāpa uz Sinaja kalna, likdams Izraēla tautai drebēt bijībā? Vai tās nebija tavas dusmas, kas lika man pacelt atriebības zizli un izdeldēt katru zāli, un nolauzt katru koku laukā, lai visi cilvēki un zvēri mirtu? Vai tā nebija tava balss, kas atskanēja no maniem desmit baušļiem? Kas bīsies vairs tavu zibeņu, ak Kungs, ja tava niknuma pērkonus var apklusināt putnu čivināšana?

Mana galva noslīga uz svētā Franciska pleca.

Es biju miris, un es to nezināju.

SATURS

STĀSTS PAR SANMIKELU

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore M. Jaunzeme Korek;ore M. Tirzīte

Nodota salikšanai 22.02.93. Parakstīta Iespiešanai 16.06.93. Reģistrācijas apliecības JVs 2-0306 Formāts 84X108/32. Avīžu papīrs. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 18.48 nzsk iespiedi.; 20,67 izdevn. 1. Pasūt. JVo 109-5. Izdevniecība «Liesma*. LV-1455 Rigā. Aspazijas bulv. 24. izdevn. JV<? 5/33605. Iespiesta tipogrāfijā «Rota*. L.V-1011 Rigā, Blaumaņa ielā 33/40.

Munte A.

Mu 430 Stāsts par Sanmikelu / No angļu vai. tulk. V. Belševica; — R.: Liesma, 1993. — 351 lpp. ISBN 5—410—01030—2

Olrais izdevums.

4703010100—5

84.4 Zv—44

M----93

M M801(ll)—93

1

Puķei (It.)

2

1 Puķei Skaistai Skaista! (It.)

3

Ļoti skaista kaklarota! (It.)

4

Nauda! Nauda! Daudz naudas! Pavisam nav naudas! (II )

5

īsts svētais. (It.)

6

Ardievu, Džoija, skaistā, skaistāl Ardievu, Rozinal — Ardievu, ardievu un drīzu atgriešanos! (It.)

7

Tas Ir viens traks anglis. (It.)

8

Labdien, sinjorinol (It.)

9

6 Vēstule. (It.)

10

Kuprīša Sieva. (It.)

11

6 Ļoti cienījamā sinjorīna Rozīna Madzarella. (It.)

12

Sieru Sieva. (It.)

13

Klibiķe. (It.)

14

Sipolmaizes Sieva. (It.)

15

Kapsētas Pepinella. (It.)

16

s Marjučella Sarkanmate. (II.)

17

6 Draudzes mācītājam reverendam donam Antonio di Džuzepe. (It.ļ

18

e Kanoniķim donam Natāle di Tomazo. (It.)

19

Jūtas auglis. (It.)

20

Ķestera sieva. (It.)

21

Biīnumlabs vīns. (It.)

22

Angļu lords. (It.)

23

Labdien, maestro Vinčenco! (It.)

24

Lūk, skaista Margarita! (It.)

25

Skaista Džūlija. (It.)

26

Sī nav vis mācītāja suliņai (lt.)

27

Ļaundari. (It.)

s Ko domājies, svētais Konstancol (It.)

28

* Uz redzēšanos, drizu atgriešanos, svētais Antonio lai jūs pasargāl Madonna lai stāv jums klāti (It.)

29

Tā bija ļoti cieta. (It.)

30

s Dievišķais valdnieks. (Lat.)

31

* Senlaicīga pāvesta monēta apm. 5 čentezimo vērtībā. (It.)

32

Cilvēku galvaskausi (It.)

* Kailu kristiešu, kas dejojuši kā ārprātīgie. (It.)

33

1 Barnarosas pils. (It.)

34

* Kapri iedzīvotāji. (It.)

35

Pulvera noliktava. (It.)

36

Grāfa kungu. (Fi.)

37

Ārstu pašu. Ļpr.)

38

Trekna zoss aknu pastēte. (Fr.)

39

Uz pareiza ceļa. (Fr.)

Slaucītājs. (II.)

J Par šo dīvaino atgadījumu esmu stāstījis ari citur. (Aut. plez.)

40

Gaismas pilsēta. (Fr.)

41

s Taisni kā paradīze. (It.)

42

Viņš slāv кара malā. (Fi.)

43

Sis puisis ir pats velns. (Pr.)

Profesionāla skaudība. (Fr.)

44

Sim nolādētajam zviedram ir lāča galvaskauss, paskatieties labā'-:, vai veseris nav pagalam! (Fr.)

45

Arsla kungs, jūs neesat izraudzījies savu isto piolt-tiļu, juma vajadzēja k|ūt par zvēru diesetaju. (t'i.J

46

Kūma. (It.)

47

Kapsēla. (It.)

48

BCdīeas l/redzes. (Lat.)

49

Kas strādā. (Fr.) A

50

Opcias masku ballei. (Fr.)

51

Pavāri nav badā. (Fi.)

52

Vistālākā robeža ziemeļos. (Lai.)

53

Neko es nevēlos vairak. (Fr.)

54

Jūs esat Joli galants, ārsta kungs. (Fr.)

55

Grāfienes kundze. (Fr.)

56

Tirgus Parīze. (Ft.)

57

«Kazu r.akls». (Fi.J

58

Francijas strēlnieku biedrība. (Pt.)

59

Vikonta kungs. (Fr.)

60

Vecs meituģēģeris. (Ft.)

61

Ārsts būs projām vienu mēnesi. Lūdzu griezties pie Dr. Norstroma Hosmaņa bulvārī 66. (Fr.)

62

Noliktavu pagrabi, puspagrabi, pagrabi. (It.)

63

1 Svētā Džennaro aptieka. (It.)

64

Nāve holerai. (It.)

65

s Milcstības dzēriens. (It.)

66

Loterija. (It.)

67

Trīsdesmit četri, sešdesmit deviņi, četrdesmit trīs, septiņpadsmit! (It.)

68

8 Mironis, kas runā. (It.)

69

Jūs guļat, sinjorlno? (It.)

70

Augju tiigotāja. (It.)

71

8 Puķu pārdevēja. (It.)

72

• Es giibētu skūpstīt tavus melnos matus. (It.)

73

Spogulis. (It.)

74

Padari viņu aklu. (It.)

75

* Māsa Urzula. (It.)

76

Mīlestība! (It.)

77

Jauka meiča, galava uz visu. (Fi.)

78

Jautra. (Fr.)

79

8 Priecājieties, mani bērni. (Fr.)

80

Līķa pavadonis! (Vāc.)

81

fc's esmu līķa pavadonisi (Vāc.)

82

Vācu lamu vārds, aptuveni — «pie visiem velnieml».

83

Ķeizariskais galvenās dzelzceļi pārvaldes direkcijas birojs. (Vāc.)

84

J Pietiekami tin telpām. (Vāc.)

85

Līķu mazgātāj^. (Vāc.)

86

Katrs ķer blusas pn savai modei. (Fr.)

Uz redzēšanosi (Vāc.ļ

Nevainojams sava d/.ivē un nozieguma neskaits. (Lut.)

87

Policijai (Fr.)

88

* Cietumā. (Fi.)

Goda leģiona kavalieris. (Fi.)

89

Citudi dabūsi pa purnul (Fr.)

90

Jūs esat nejēgai (Fi.)

91

Kalpone visiem darbiem. (Fr.)

92

Dofins. (Fr.)

93

1 Lieluma mānija. (Fr.)

94

Izveseļošanās ir iespējama vienmei. fti.)

95

«Toiogrāliskd anatomija». (Fi.)

96

Sasodītais zviedr! (Fr.)

97

Bet tas taču ir viņš, tas noteikti ir viošt (Fr.)

98

Zibens un pērkons! Liec man mieru, sasodītais zviedr, kas tevi dzina šurp, ej uz Svctus Annas patversmi pie citiem tiakajieml (Fr.)

99

Masveidā. (Fr.)

100

Uz redzēšanos rīt, kungil (Fr.)

101

8 Otrdienu lekcijas. (Fr.)

102

Lielā histenja. (fr.)

103

«Tauklodīte». (Fr.)

104

«Teljē nams». (Fr.)

105

Vecs donžuāns. (Fr.)

106

* Lieluma mānija. (Fr.)

107

Majestātes apvainojums. (Fr.)

108

Kas par skaistu meiteni! Bet, manuprāt, virjai nav visi mājās. Viņa man sacīja, ka nemai nezinot, kāpēc nokusi šurp. (Fi.)

1 Garīgi nelīdzsvarota. (Fr.)

109

«Zviedru masažas lokasgjomala». (Ft.)

110

Lauku. (It.)

111

Tīkla raksts. (Lat.)

112

s Labu atpūtu, ekselence, ar labu nakti. (II.)

113

Marmora šķirnes. (Tulk. piez.)

114

Tibērija kāja. (It.)

115

Ap'iekars (11.)

116

1 Svētki. (II.)

117

I’asla un telegrāfa ministrija. (It.)

118

Slavenais profesors Bačelli. (It.)

119

Apsveicu ar atgiiešanos, sinjor doktor. (11.)

120

Akmeņkaļi. (II.)

121

Jau mirušu, (lai.)

122

1 Ordeņa mâle. (Fr.)

123

Dariet visu, ko spējat, doktora kunys, mana gadibā ir četrdesmit

124

tūkstoši nabagu. (Fi.j

125

Kara skola, flt.)

126

Neapoles banka. (It.)

127

s Dzīvnieku mīļotājiem droši vien būs interesanti uzzināt, ka šie divi zirgi un mazais ēzelītis tika brlvibā septiņpadsmit dienu pēc zemestrīces un palika dzīvi. (Aut. piez.)

128

Dieva sodsl (II.)

129

1 Grūdiens. (It.)

130

Radījums. (II.)

131

Tam jaiziet cauri. {Fi.j

132

Nāciet paskatīties, kas par daiļu sinjorinu ar kupliem matiem, pēdējā cena divas liras!

Paraugieties uz šo amerikānieti, paskatieties, kāda pērļu virkne ap kaklu, kas par briljanta auskariem, lai iet par divi piecdesmit, izmantojiet gadljumul

Nepalaidiet garām Izdevību iegūt šo dižciltīgo marķīzi, tērptu kažokā 1

Skatieties, kāda hercogiene dziļi dekoltētā balles kleitā, ar kroni galvā, četras liras — tikpat kā par veltil

Lūk, jaunkundze ar atvērtu muti. Pazemināta cena — pusotras liras!

Lūk, pustrakā jaunkundze, kas vienmēr smējās. Beidzam^ cena — viena lirai

Lūk, sarkanmatainā dāma, kas vienmēr oda pēc liķiera, pusotras liras!

Lūk, jaunkundzīte no «Eiropas» viesnīcas, viņa bija galīgi traka pēc sinjora doktora, divarpus lirasl

Redzat, kur tā franču dāma, kas aiznesa zem mēteļa paslēptu port-sigāru, nebija jau viņas vaina, nabadzītei nebija visi mājās, cena pazemināta — viena lirai

133

Grabažas. (Fr.)

134

Vina, cik uziet. (It.)

135

s Appīta, pudele. (It.)

136

Draugi. (II.)

137

Vienmēr viņšl Vienmēr viņšl (It.)

138

Galvaskauss. (It.)

139

īsts eņģelis. (It.)

140

* Velns. (It.)

141

Pilsētas galva. (It.)

142

Goda pilsonis. (It.)

143

Paēst kopā ar mani. (It.)

144

1 Nē, paldies, man tāpat labi. (It.)

145

Bet šie nolādētie protestanti, šis nolādētais Luteisl (It.)

146

Apmetnis. (U.ļ

147

Paipalu bīskaps. (It.)

• Itālijā tas tagad ar likumu aizliegts. (Aut. plez.J

148

1 Apopleksija. (It.)

149

Pārbflis. (It.)

* Brīnumsl Brlnurasl (It.)

150

Jūs, iespējams, nebūsit dzirdējuši par šo dīvaino, seno paradumu. Kamēr dzīvoju Sanmikelā, Jēzus bērniņš ieradās pie manis vizītē katru gadu, tas ir augstākais gods, kādu var paiādit. l’arasti viņš palika Sanmikelā veselu nedēļu. (Aut. piez.)

151

a Marijas meitas. (It.)

152

Pašpārvalde. (It.)

153

Marša tempā, (it.)

154

Brokastis. (It.J

155

Zemnieki. (It.)

* Svētā Antonio puķe. (It.)

156

Eņģelīši. (It.)

157

8 «Žēlsirdības kongregācija». (It.)

158

Ziedojumu veltēm. (It.)

159

6 Brokāts. (It.)

160

Lielais koncerts. (It.)

161

* Trubadūrs. (It.)

162

8 Hugenoti. (It.)

163

■ Masku balle. (It.)

164

* Lai dzīvo prieks! Lai dzīvo svētais! Lai dzīvo mūzikai (It.)

165

«Svētā Džennaro Balss». (It.) a Dieva sodsl (It.)

166

Slavena amerikāņu rakstāmmašīnu lirma. (Tulk. piez.)

167

«Meža ķēniņš». (Vāc.J

168

Lēni lūdzot mana dziesma Klusā naktī skan.

Sirdī kvēlo mīlas liesma,

Mīlā, šurpu trauc. (Vāc.)

Content

Muntе Aksels Stāsts par Sanmikelu

IEVADS

JAUNĪBA

MODES ĀRSTS

PACIENTI

VI RAMO PILS

VII LAPZEME

VIII NEAPOLE

IX ATPAKAĻ UZ PARĪZI

X LīĶA PAVADONIS

XI REKĒNA KUNDZE

XII MILZIS

XIII Agates jaunkundze

XIV VIKONTS MORiSS

DŽONS

XVI CEĻOJUMS UZ ZVIEDRIJU

ĀRSTI

XVIII SALPETRJĒRA

XIX HIPNOTISMS

XX BEZMIEGS

XXI SVĒTA ANTONIO BRĪNUMS

XXII PIAZZA DI SPAGNA1

XXIII VĒLREIZ ĀRSTI

XXIV '«GRAND HOTEL»*

XXV Nabagu mazās māsas

XXVI MIS HOLA'

XXVII Vasara

PUTNU patvēruma vieta

XXIX IL BAMBINO'

XXX. FESTA DI SANT ANTONIO1

XXXI. REGATE

xxxir. BEIGU SĀKUMS

VECAJĀ TORNĪ

II

III

SATURS

1