de Mopasāns Gijs

Stipra kā nāve

Gijs de Mopasans

Stipra kā nāve

Ievads

Mīla un nāve — divi poli vai ikvienā Mopasāna darbā. Nekas lā neizteic viņa mākslu, kā šo abu, šķietami gan tik pretējo dzīvības spēku kopā saistīšana, viņu pastāvīgā klātbūtne. Gandrīz neviens nav tā kā viņš atkal un atkal apdziedājis mīlu, kaut arī sāpīgu un saplosošu, bet tomēr kā vienīgo, kas vismaz brīžiem ir spējīga pacelt pār dzīves īstenību. Un tomēr, tai pašā laikā gandrīz nevienam nāve, šī visas dzīvības iznīcinātāja, ko mīla-radītāja dzemdējusi, nav tik neatlaidīgi acu priekšā stāvējusi, kā viņam. Neskaitāmas ir tās vietas viņa darbos, kurās tas visur it kā sajūt miršanas tuvumu: grumbās, baltos matos, ikvienā nogurumā, ikkatrā lapkritī. Viņš pats jo sāpīgi sajuta savu novecošanos, gandrīz tāpat kā grāfiene šinī romānā. «Šinī pat acumirklī» viņš raksta kādā vēstulē, romāna «Stipra kā nāve» sarakstīšanas laikā, «sajūtu viņas (grāfienes) skumjas; izmisis aplūkoju savus baltos matus, savas grumbas, savus savītušos vaigus, visās būtnes sakrišanu, kas ikdienas arvien vairāk top redzama.»

Abi šie spēki, mīla un nāve, ir romānā «Stipra kā nāve», kas iznāca žurnālā «Revue Illustree» no 15. februāra līdz 15. maijam 1889. g„ savienoti vienā lielā un reti skaistā psiholoģiskā gleznā. Tas, kas tik «stiprs kā nāve», ir gleznotāja Olivjē Berlēna mīla, viņa mīlēt spēja, kas to tiešām dzen nāvē; bet kas šai mīlas izdzīvošanai ceļā stājas, ir sabrukums, vecuma, miesas nolietošanās, ko nāves padevīgais kalps laiks, klāj pār miesu un dvēseli.

Pauls Mans.

Pirmā dala

r

I

Gaisma ieplūda plašajā darbnīcā caur atvērto, griestos ierīkoto logu, kas ļāva saskatīt lielu, zilu kvadrātu spožajā, bezgalīgās debess dzīlē, kur vīteroja putni.

Bet ieejot šai plašajā, drūmajā istabā aiz aizkariem, debess līksmais mirdzums it kā apdzisa, izgaisa un nomira portjerās un aizbīdņu audumos, tikko apgaismojot tumšos kaktus, kur vienīgi gleznu zeltītie rāmji brīžam pazibēja kā mazas liesmiņas. Te visu bija apdvesis miers un klusums, tas savādais miers, kas elpo mākslinieka dzīvoklī, kur darbojusies un cīnījusies cilvēka dvēsele. Telpās, kur dzīvo, darbojas un mokās doma, viss liekas noguris, nomākts, tiklīdz doma norimst. Viss it kā pamirst pēc domu dzīves liesmojumiem; un viss atpūšas: mēbeles, audumi, pasaules slavenības uz audekliem, it kā visa mākslinieka dzīvokļa iekārta būtu līdzdzīvojusi viņa darbam, viņa ciešanām un sarūgtinājumiem, viņa nemitīgajai cīņai. Gaisā jūtams reibinošas krāsu, terpentīna un tabakas smaržas maisījums, kas piesātinājis grīdas paklājus un mīkstos krēslus; dziļo klusumu te traucēja vienīgi pār jumtā atvērto logu lidojošo bezdelīgu īsā, steidzīgā čivināšana un Parīzes neskaidrā dunoņa. Viss te bija kā beidzis dzīvot, nekustīgs, un tikai mazs zilu dūmu mākonītis cēlās pret griestiem vienmēr, kad Olivjē Bertēns, savā dīvānā atlaidies, kūpināja papirosu.

Raudzīdamies tālajā debess zilgmē, viņš meklēja sižetu jaunai gleznai. Ko uzsākt? Viņš pats vēl nezināja. Viņš nepiederēja noteiktam, pašpārliecinātam mākslinieka tipam: viņa vienmēr satrauktā, nenoteiktā jūsma bezgalīgi svārstījās starp visdažādākajām mākslas formām. Bagāts, slavens, iekarojis neaprobežotu cienību un atzīšanu, tagad, kad viņa dzīve jau tuvojās beigām, viņš nespēja vairs pateikt, kādu ideālu ilgo. Tradīciju aiztāvis, viņš līdzīgi daudziem citiem uz saviem audekliem bija attēlojis slavenus pagājušo laiku notikumus un Romā ieguvis prēmiju; vēlāk mazliet modernizējies, viņš sāka gleznot tagadnes cilvēkus, pieturēdamies, protams, pie gleznošanas klasiskajiem paņēmieniem. Apveltīts ar smalku prātu, dedzīgu entuziasmu, neatlaidīgi sekodams savam mainīgajam sapnim, iemīlējies mākslā un visā pilnībā to izpētījis, viņš sasniedza apbrīnojamu tehnisko meistarību un izveidoja sevī talanta žilbinošo lokanību, ko pa daļai sekmēja viņa paša nedrošība, viņa izmēģināšanās visdažādākajos mākslas novirzienos. Varbūt arī viņa daiļo, krietno un korekto darbu pēkšņie panākumi atstāja savu iespaidu uz viņa iedzimtajām dāvanām un kavēja viņam kļūt par to, kas viņš kļūtu citos apstākļos. Tūlīt pēc pirmā triumfa viņu sagūstīja, lai gan arī neapzinīga, tomēr neatvairāma vēlēšanās patikt, un zem tās iespaida viņš nemanot pārvērtās, viņa pārliecība zaudēja savu asumu. Šī vēlēšanās patikt izteicās visdažādākajās formās un stipri sekmēja viņa slavas augšanu.

Izmeklētās manieres, dzīves paražas, rūpīgā sevis kopšana, stiprā un veiklā cilvēka, apbrīnojamā paukotāja un jātnieka reputācija — visi šie sīkumi apvija sevišķu oreolu viņa nemitīgi augošai slavai. Pēc Kleopatras, viņa pirmās izstādei nosūtītās gleznas, Parīze viņu tūdaļ iemīlēja, sāka viņu slavēt, un viņš pēkšņi kļuva viens no tiem spīdošajiem māksliniekiem, kurus var sastapt vizināmies Buloņas mežā, kuru iegūšanai sacenšas aristokrātu viesistabas, bet mākslas akadēmijas uzņem tos savu biedru skaitā, neraugoties uz viņu jaunību. Viņš iegāja Parīzē kā iekarotājs, visu parīziešu vienprātīgi cildināts.

Tā, maigi lutinot, liktenis bija pievedis viņu mūža pēdējā cēliena slieksnim.

Un tagad, augšā mirdzošās, brīnišķās dienas iespaidots, viņš meklēja poētisku sižetu. Viegli apreibis no papirosa un brokastīm, viņš sapņoja, raudzīdamies debesīs, un dzidrajā zilgmē viņš saskatīja aizzibošas parādības: skaistas sievietes dārza alejā vai uz trotuāra, iemīlējušos ezermalā, dažādas graciozas fantāzijas, kas ielīksmoja viņa prātus. Šīs mainīgās parādības, šīs nenoteiktās un nekustīgās krāsainās halucinācijas uzziedēja viena pēc otras debess fonā; un bezdelīgas, kas gaisos zibēja kā izšautas bultas, kā likās, pūlējās iznīcināt šīs parādības, pārvelkot tām savu lidojumu strīpas, kā ar spalvu.

Viņš nekā nevarēja atrast. Visas redzētās parādības līdzinājās tām figūrām, kuras viņš jau agrāk gleznojis, visas nupat skatītās sievietes likās meitas vai māsas tām sievietēm, kuras jau kādreiz bija iededzinājušas viņa mākslinieciskās fantāzijas kaprīzes. Un jūtot, ka viņš tikai pārlūko savus agrākos darbus, ka nav spējīgs uzburt jaunu sapni un atrast nezināmo, viņš sāka sajust bailes, arvien vēl neskaidras, neraugoties, ka tās pēdējā gadā viņu piemeklējušas jau vairākas reizes, bailes, ka dvēsele jau kļuvusi tukša, ka viņš jau izmantojis visas pieejamās tēmas, ka iejūsma jau novītusi.

Viņš lēni piecēlās, lai pārcilātu savus kartonus, lai pameklētu, vai starp nepabeigtajiem un nomestajiem projektiem neatrastos tāds, kas varētu viņā atmodināt kādu laimīgu domu.

Arvien vēl turpinādams smēķēt, viņš sāka pārcilāt savas skices, uzmetumus, zīmējumus, kas glabājās lielā senlaicīgā skapī. Bet viņam drīzi vien apnika šī neauglīgā meklēšana, kas tikai pastiprināja viņa dvēseles nospiedošo drūmību; viņš aizmeta papirosu, svilpodams kādu modes dziesmiņu, pieliecās un no krēsla apakšas izvilka vingrošanas bumbas.

Atbīdījis ar brīvo roku aizkaru spogulim, kas viņam bija vajadzīgs, lai kontrolētu pozu, pārbaudītu perspektīvas, sasniegtu māksliniecisko patiesīgumu, viņš nostājās spoguļa priekšā un sāka vingroties.

Sporta klubos viņu pazina kā stiprinieku, bet augstākās sabiedrības salonos kā skaistuli. Bet tagad laiks bija viņu jau apzīmogojis, viņš bija kļuvis smagāks. Neraugoties uz viņa garo augumu, platajiem pleciem un vareno krūšukurvi, viņa vēders jau manāmi sāka izstiepties kā vecam atlētam, lai gan ik dienas viņš turpināja paukoties un regulāri piekopa jāšanas sportu. Galva bija paglabājusi brīnišķo skaistumu, ne mazāku, kā jaunības gados, tikai citu. īsie, sirmie, pilnīgi baltie mati, kas gandrīz nemaz nebija kļuvuši retāki, darīja brīnišķu viņa melno acu skatu zem mazliet sirmajām uzacīm. Varenās ūsas, veca karavīra ūsas, bija vēl gandrīz pilnīgi tumšas un piešķīra viņa sejai retu enerģijas un spēka izteiksmi.

Salicis papēžus, izstiepies, viņš spoguļa priekšā ar čuguna bumbām izvingrojās un ar apmierinātu skatu vēroja savas muskuļainās rokas mierīgās un spēcīgās kustības.

Bet pēkšņi spogulī, kas atspoguļoja visu darbnīcu, pavērās portjeras maliņa un parādījās sievietes galva, tikai galva, ar acīm, kas raudzījās viņā.

Atskanēja balss:

— Mājā?

— Te, — apgriezies viņš atbildēja. Pēc tam, nometis bumbas uz grīdklāja, viņš ar mazliet mākslotu vieglumu pieskrēja durvīm.

Ienāca sieviete gaišā tērpā. Kad viņi bija paspieduši viens otram roku, viņa ieminējās:

— Jūs vingrināties?

— Jā, — atbildēja viņš, — es nupat tikai gribēju paspēkoties visā savā daiļumā, bet jūs mani pārsteidzāt.

Viņa iesmējās.

— Jūsu apkalpotāja miteklis bija tukšs, bet tā kā es zinu, ka šai stundā jūs allažiņ esat viens, ienācu bez pieteikšanās.

Viņš vēroja viņu.

— Velns lai parauj, cik jūs skaista. Kāds greznums!

— Esmu jaunā tērpā. Vai tās jums patīk?

— Tas ir brīnišķīgs, kāda toņu un līniju harmonija! Jā, var teikt, ka mūsu laikos prot sajust nokrāsas.

Viņš staigāja ap viņu, aptaustīja drānu, ar pirkstu galiem pārlaboja krociņas, kā cilvēks, kas pazīst tērpus ne sliktāk, kā dāmu drēbnieki. Un patiešām, visu mūžu viņa mākslinieciskā doma un viņa atlētiskie muskuļi ir pūlējušies ar maigas sarenes palīdzību attēlot skaistās modes mainīgumu, izteikt sievietes grāciju, kas apslēpta zīdā un samtā vai arī sniegbaltās mežģīnēs.

Šo apskati viņš nobeidza ar vārdiem:

— Lieliski, ļoti jums piestāv!

Viņa atļāva apbrīnot sevi, priecādamās par savu skaistumu un arī par to, ka šis skaistums viņu iespaido.

Viņa gan vairs nemirdzēja savas jaunības skaistumā, tomēr skaista viņa vēl bija. Ne visai gara auguma, mazliet pilnmiesīga, bet svaiga ar to sevišķo mirdzumu, kas četrdesmit gadus vecam ķermenim piešķir brieduma aromātu, viņa līdzinājās rozei, kas vēršas arvien skaistāka un skaistāka līdz tam brīdim, kad beigās, pārāk izplaukusi, tā nobirst gandrīz vienas stundas laikā.

Viņa bija blonda un viņai piemita kustīgā, mūžam jaunā parīzietes grācija, tās parīzietes, kas nenoveco un glabā sevī dzīvības brīnišķo spēku, neizsīkstošus pretošanās krājumus, kas divdesmit gadus no vietas mirdz neuzvaramā, visu uzvarošā skaistumā, piegriežot galvenās rūpes savai miesai un rūpīgi saudzot savu veselību.

Viņa pacēla plīvuru un piebilda:

— Ko? Nevēlaties mani pat noskūpstīt?

— Es nupat smēķēju, — viņš atbildēja.

Viņa saviebās: — fu! — Un pēc tam, pastiepusi viņam lūpas: — vienalga.

Viņu lūpas sastapās.

Viņš noņēma viņas pleciem pavasara mēteli, veiklām un noteiktām tāda cilvēka kustībām, kas pieradis pie šādas intīmas pakalpības. Kad viņa atsēdās dīvānā, viņš ievaicājās:

— Vai jūsu vīrs vesels?

— Pilnīgi, šai brīdī, domājams, teic savu runu parlamentā.

— Jā? Par kādu tematu?

— Bez šaubām, kā vienmēr par bietēm un rapšu eļļu.

Viņas vīrs, grāfs Žiljeruā, Erskas apgabala deputāts, savai specialitātei bija izvēlējies dažādus lauksaimniecības jautājumus.

Ieraudzījusi istabas kaktā kādu iesāktu nepazīstamas sievietes portreju, viņa aizgāja darbnīcas otrā pusē un ieminējās:

— Kas tas?

— Nupat iesākts pastelis, kņazienes de Pontēras portreja.

— Ziniet, — sacīja viņa nopietni, — ja jūs atkal uzsāksiet sieviešu portreju gleznošanu, es aizvēršu jūsu darbnīcu. Es ļoti labi zinu, kāds visam tam gala iznākums.

— O! — piebilda viņš. — Anjī portreju neglezno divreiz.

— Ceru.

Viņa sāka aplūkot iesākto gleznu ar sievietes — mākslas sapratējas izskatu: gan atgāja nostāk, gan piegāja tuvāk, vēroja to no saliektas rokas apakšas, uzmeklēja vietu, kur skice atrastos vislabvēlīgākajā apgaismojumā, beidzot izteica savu apmierinošo atzinumu:

— Ļoti labi. Jums brīnišķīgi padodas pasteļgleznojumi.

— Jūs domājat? — glaimots viņš nomurmināja.

— Jā, tā ir smalka māksla, tā prasa milzīgu gaumi. Gleznotāji amatnieki šim darbam neder...

Jau divpadsmit gadus viņa bija pūlējusies veicināt viņa pievēršanos izmeklētai mākslai, cīnījusies pret viņa gribu dažbrīd atgriezties pie reālisma vienkāršības, un fiksējot viņa uzmanību pret eleganto augstāko pasauli, mīļi bīdīja viņu uz mazliet manierīgās un mākslotās grācijas ceļa.

— Bet kas ir šī kņaziene? — viņa vaicāja.

Viņš bija spiests attēlot šo sievieti visos sīkumos, tūkstoš nenozīmīgos sīkumos, kurus alkst zināt sievietes greizsirdība un aizdomīgā ziņkārība, sākot ar tualetes un beidzot ar tās garīgo īpašību aprakstu.

Un pēkšņi viņa ieminējās:

— Vai viņa koķetē ar jums?

Viņš iesmējās un zvērēja, ka ne.

Uzlikusi rokas mākslinieka pleciem, viņa vērīgi viņu uzlūkoja. Jautājuma momentā viņas acu randiņi paplētās acs zilgmē, kas bija piekaisīta tikko saskatāmiem melniem punktiņiem, it kā tintes sīksī-kām pilītēm.

— Tātad viņa nekoķetē, jūs nemelojat?

— O, nemaz nē!

— Nu, esmu tomēr mierīga, — viņa piebilda. — Jūs jau vairs nevienas citas neiemīlēsiet, izņemot mani. Citu sieviešu jums vairs nebūs. Ir jau par vēlu, mans nabaga draugs.

Viņš sajuta tās vieglās nepatīkamās trīsas, kas arvien iezogas pieaugušu cilvēku sirdīs, tiklīdz piemin viņu vecumu, un sacīja:

— Šodien, rīt, tāpat kā vakar, nav bijis un mebūs manā dzīvē nekā cita, izņemot jūs, Anjī.

Tad viņa saņēma viņa roku un, atgriežoties dīvānā, atsēdināja viņu sev blakām.

— Ko jūs nupat domājāt, man ienākot?

— Meklēju sižetu gleznai.

— Nu, un atradāt?

— Pagaidām vēl ne, tikai meklēju.

— Ko jūs darījāt pēdējā laikā?

Viņš izstāstīja, kas viņu apciemojuši šai laikā, kur pats viesojies, kādas sarunas un pļāpas dzirdējis. Abi viņi iegrima sarunās par ikdienišķās dzīves niekiem. Mazas sacensības, zināmas vai jaušamas saistības, lidojošie spriedumi, tūkstoš reizes atkārtoti, tūkstoš reizes dzirdēti par vienām un tām pašām personām, par vieniem un tiem pašiem notikumiem un par sen iztirzātām idejām, — savaldzināja viņus un iemeta viņu dvēseles tai šalcošajā un nemierīgajā straumē, ko sauc par Parīzes dzīvi. Pazīstot visus un visu, — viņš kā slavens mākslinieks, kuram atvērās visas durvis, bet viņa kā konservatīva deputāta eleganta sieva, — viņi prata ļoti veikli risināt franču smalko pļāpāšanu, banālo, mīļi nicinošo, bezsaturīgi asprātīgo, vulgāri izmeklēto, kas sagādā apskaužamu reputāciju visiem, kuru runas dāvanas izpaužas smalkās mēļgalībās.

— Kad jūs atnāksiet pie mums pusdienās? — viņa pēkšņi ieminējās.

— Kad jums patiktos. Nosakiet dienu.

— Nu tad piektdien. Pie mums būs hercogiene de Mortemena, Korbellī un Mizadjē, — mazas viesības par godu manai meitai, kura šovakar atbrauc. Tikai nesakiet nevienam* Tas pagaidām vēl ir noslēpums.

— Jā, jā, es katrā ziņā ieradīšos. Esmu sajūsmināts, ka atgriežas Anete. Es taču neesmu viņu redzējis veselus trīs gadus.

— Nudien taisnība! Veselus trīs gadus!

Dzīvodama sākumā Parīzē pie vecākiem, Aneti bija kaisli iemīlējusi viņas vecmāmiņa, Paradēna kundze, kura, gandrīz jau pilnīgi akla, cauru gadu pavadīja sava znota muižā, de Ronsjēras pilī Erskas apgabalā. Ar katru gadu dedzīgāk vecenīte centās ilgāk pie sevis paturēt meiteni, un tā kā Žiljeruā gandrīz pusi no savas dzīves pavadīja šai muižā, kas viņu saistīja ar visdažādākajām interesēm, — gan saimnieciskām, gan politiskām, — tad meiteni tikai retu reizi atveda Parīzē uz īsu laiciņu, jo vairāk tāpēc, ka arī pati viņa vairāk mīlēja brīvo, kustīgo lauku dzīvi, nekā sēdēšanu četrās sienās pilsētā.

Pēdējo trīs gadu laikā viņa ne reizes nebija apmeklējusi Parīzi, jo grāfiene bija nolēmusi lauku klusumā un vientulībā pasargāt viņu no galvaspilsētas dzīves, nevēlēdamās, lai meitenē pamostos jauni uzskati — pirms tās dienas, kad bija nolemta viņas ievešana sabiedrībā. De Žiljeruā kundze bija izmeklējusi viņai divas skolotājas ar spīdošiem diplomiem un biežāk nekā agrāk arī pati apciemoja savu māti un meitu. Bez tam, Anetes uzturēšanās pilī bija nepieciešama viņas vecmāmiņai.

Senāk Olivjē Bertēns ik gadus nodzīvoja Ronsjēras pilī pusotra vai divi mēnešus; bet pēdējos trīs gados reimatisms viņu piespieda šos mēnešus pavadīt attālākos kūrortos; un šie braucieni tik ļoti piespieda viņu iemīļot Parīzi, ka, atgriezies tajā, viņš vairs neuzdrošinājās to pamest.

Meitenei Parīzē vajadzēja atgriezties tikai rudenī, bet viņas tēvs pēkšņi bija nodomājis viņu izprecināt un meitu atsauca, lai viņa sastaptos ar to, kuru viņš bija izvēlējies par līgavaini, ar marķīzu de Farandālu. Šis nodoms gan vēl tika glabāts kā lielākais noslēpums, un tikai Olivjē Bertēns to zināja, de Žiljeruā kundzes informēts.

— Un tātad jūsu vīrs noteikti paliek pie šis izvēles? — viņš ieminējās.

— Jā, un es to uzskatu ļoti laimīgu.

Pēc tam iešķetinājās sarunas par citām lietām.

Viņa pievērsās glezniecībai un pūlējās ieteikt viņam uzgleznot Kristu. Viņš atteicās, aizrādīdams, ka šādu gleznu pasaulē jau pārāk daudz; bet viņa neatlaidās, arvien vairāk un vairāk iekarsdama.

— Ak, ja es mācētu gleznot, es jums izskaidrotu savas domas; tas būtu kaut kas jauns, liela pārdrošība. Viņu noņem no krusta, un cilvēks, norāvis viņa rokas no šķērskoka, palaiž viņa ķermeņa augšdaļu. Viņš saliecas un krīt ļaužu pūlī, kas izstiepj rokas augšup, lai viņu saņemtu un saturētu. Jūs saprotat?

O, jā, viņš saprata gan, viņš pat atrada šo domu diezgan oriģinālu, bet patreiz viņa dvēseli vairāk nodarbināja šīsdienas lietas. Un tā kā šai brīdī viņa draudzene mazliet atlaidās dīvānā, atsedzot greznā kurpītē ieauto kāju, kas caurspīdīgajā zeķē likās gandrīz kaila, viņš iesaucās:

— Lūk, ko vajag gleznot, lūk dzīve: sievietes kāja, kas raugās no tērpa apakšas! Visu viņā var ielikt, patiesību, vēlēšanos, poēziju. Nav nekā graciozāka un skaistāka par sievietes kājiņu, un pie tam cik daudz noslēpumainības: kājas kontūras — atminamas zem šī tērpa!

Viņš turciski atsēdās uz grīdas un, saķēris kurpīti, to novilka; atbrīvojusies no kurpes žņaugiem, kāja sakustējās kā mazs draiskulīgs zvēriņš, izbrīnā sajuzdams sevi brīvībā. Bertēns piebilda:

— Tā ir smalka, burvīga un materiāla, materiālāka, nekā roka. Parādiet man jūsu roku, Anjī!

To līdz par elkonim apsedza garš cimds. Viņa saņēma cimdu pie augšējās malas un veikli to novilka kā čūskai ādu. Bālā, pilnā, apaļā roka atsedzās acīm tik ātri un strauji, ka pamodināja domas par pārdrošu, pilnīgu ķermeņa izniršanu no apģērba.

Viņa izstiepa roku. Baltajos pirkstos mirdzēja gredzeni, garie asie nagi likās kā mīlas nadziņi, kas pieauguši sievietes mazajai ķepiņai.

Olivjē Bertēns, to apbrīnodams, maigi tai pieskārās. Viņš ņēma pirkstu pēc pirksta un mīļi parotaļājās ar tiem kā ar dzīvām rotaļlietiņām. Pēc tam sacīja:

— Kāda patīkama lietiņa! Kāda valdzinoša šī mazā, daiļā rociņa, prātīga un veikla, kas rada visdažādākās lietas — grāmatas, mežģīnes, mājas, piramīdas, lokomotīves, smalkmaizītes un glāstus. Pēdējie — visteicamākais no visiem viņas darbiem.

Viņš novilka no viņas pirkstiem vienu gredzenu pēc otra, un, kad beidzot nokrita arī laulības gredzentiņš, viņš smaidīdams piebilda:

— Lūk, likums. Pagodināsim to!

— Kādas muļķības! — sacīja viņa, mazliet neapmierināta.

Viņš nekad nevarēja atteikties no draiskulīgām frāzēm, šīs franču tieksmes piejaukt mazliet ironijas pie visnopietnākajām jūtām, un bieži vien viņš, pašam negribot, viņu skumdināja, nespēdams uztvert tās smalkās robežas, pret kurām tik jūtīgas ir sievietes, neprazdams, kā viņš pats mēdza teikt, saskatīt svētuma robežas. Sevišķi viņa dusmojās, kad viņš vieglprātīgiem vārdiem pieskārās viņu ilggadējām saistībām, kuras viņš sauca par visskaistāko mīlas paraugu deviņpadsmitajā gadu simtenī. Pēc brīža viņa ieminējās:

— Jūs būsiet mūsu pavadonis, mans un Anetes, izstādes atklāšanas dienā?

— Ar lielāko prieku.

Viņa izvaicāja viņu par labākajām gleznām gaidāmajā izstādē, kuru bija nolemts atklāt pēc pāris nedēļām.

Bet pēkšņi, varbūt atcerēdamās, ka viņai nepieciešams vēl kur citur iegriezties, viņa iesaucās:

— Atdodiet manu kurpi. Es aizeju. — Viņš, domās iegrimis, rotaļājās ar viņas vieglo kurpīti, izklaidīgi grozīdams to savās rokās.

Viņš pieliecās, noskūpstīja kāju, kura vīdēja no apģērba apakšas, karādamās virs grīdklāja mazliet it kā nosalusi, it kā sastingusi, pēc tam uzģērba tai kurpi. De Žiljeruā kundze piecēlās, piegāja galdam, kur bija samesti dažādi papīri, nupat un senāk saņemtās neuzplēstās vēstules, blakus mākslinieka izžuvušajai tintnīcai. Viņa ziņkārīgi apskatīja šos papīrus, pārcilāja tos, lai paraudzītos, kas zem tiem atrodas.

— Jūs savandāt manu nekārtību, — viņš sacīja.

— Kas grib pirkt jūsu «Peldētājas»? — viņa jautāja, nepievērsdama vērību viņa vārdiem.

— Viens amerikānietis, kuru es nepazīstu.

— Bet vai «Ielas dziedātājas» pārdošanas darījums jau pilnīgi nokārtots?

— Jā. Desmit tūkstoši franku.

— Jūs prātīgi darījāt. Patīkama lietiņa, bet tas arī viss. Uz redzēšanos, dārgais.

Viņa pievērsa viņam savu vaigu, kuram viņš pieskārās ar mierīgu skūpstu; pēc tam viņa pazuda aiz portjerām, piebilzdama pusbalsī:

— Tātad, piektdien pulksten astoņos. Nepavadiet mani, — jūs zināt, es to nemīlu. Ardievu.

Kad viņa aizgāja, viņš atkal iededzināja savu papirosu un lēniem soļiem sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ savā darbnīcā.

Visu šo saistību pagātne tagad pamazām atplaiksnījās viņa atmiņās. Viņš atcerējās dažādos sīkumus, vienu pēc otra, kas likās jau sen aizmirsti, centās izsekot šai pagātnei — kā tas notika toreiz, sajuzdams neatvairāmu dziņu ar šīm atmiņām aizdzīt savu vientulību.

Tas notika toreiz, kad viņš, kā zvaigzne, uzliesmoja Parīzes mākslas pasaulē, kad publika apveltīja māksliniekus visdažādākā veida dāvanām un apbūvēja veselu kvartālu ar lepnām mājām, ko viņi ieguva ar dažiem sarenes vilcieniem.

Atgriezies no Romas 1864. gadā, Bertēns dažus gadus nodzīvoja nepazīts, viņa darbi neguva panākumus, bet 1868. gadā pēc «Kleopatras» izstādīšanas, viņu uzreiz dažās dienās kritika un publika sāka celt debesīs.

Pēc kara 187 2. gadā, pēc tam, kad Anri Renjē nāve visiem viņa biedriem zināmā mērā izvērtās par slavas nodrošinātāju, pārdroši domātā «Jokasta» Bertēnu ierindoja jauno nemiernieku rindā, lai gan šī darba pārdomāto oriģinālo izvedumu slavēja arī akadēmiķi. Pirmā medaļa par «Alžīras ebrejieti», kuru tas uzgleznoja pēc atgriešanās no ceļojuma pa Āfriku 187 3. gadā, viņu pacēla pāri visiem sacenso-ņiem; bet 187 4. gadā kņazienes de Salias portreja piespieda visu augstāko sabiedrību Bertēnu atzīt par sava laika pirmo portretistu. No šī laika viņš kļūst iemīļotākais parīzietes un parīziešu gleznotājs, vissmalkākais un asprātīgākais viņu grācija, manieru un dabas izteicējs. Vairāku mēnešu laikā visas lepnākās parīzietes sacentās savā starpā, lai iegūtu to reto godu tikt viņa gleznotām. Bet viņš bija grūti pieejams un par savu darbu piespieda maksāt milzīgas summas.

Kā slavenam māksliniekam, viņam tika atvērtas visu augstāko aprindu viesistabu durvis; un lūk, vienreiz, pie hercogienes Mortemenas, viņa uzmanību saistīja jauna sieviete sēru tērpā; viņa izgāja no viesistabas brīdī, kad viņš iegāja, un, sastopoties ar viņu durvīs, viņu apžilbināja šī sieviete, kā burvīgs sapnis, grācijas un skaistuma apdvests sapnis.

Izvaicājot, kas viņa ir, viņš uzzināja, ka viņa ir grāfiene de Žilje-ruā, normandiešu muižnieka, agronoma un deputāta sieva, ka viņa sēru tērpu valkājot pēc sava vīra tēva nāves, ka viņa esot ļoti gudra, visi viņu dievinot un pielūdzot.

Arvien vēl juzdamies savaldzināts no viņas skaistuma, viņš izsaucās:

— Ak! Lūk, viņas portreju es labprāt gleznotu!

Šie vārdi jau otrā dienā tika atstāstīti jaunajai sievietei, un tās pašas dienas vakarā viņš saņēma gaišzila papīra, tikko jūtami nenoteikta aromāta apdvestu vēstulīti, kur ar pareizu un smalku rokrakstu bija uzrakstītas mazliet no kreisās uz labo pusi augšup kāpjošas rindas:

G. KJ

«Hercogiene de Mortemena, kas nupat mani apmeklēja, apgalvo, ka Jūs no manas neievērojamās sejas labprāt uzgleznotu vienu šedevru. Es ar lielāko prieku Jums pozētu, ja būtu pārliecināta, ka Jūsu vārdi nav bijuši tikai nenozīmīga frāze, ka Jūs patiešām atrodat manī kaut ko tādu, kas būtu cienīgs, lai to attēlotu un idealizētu jūsu sarene.

Pieņemiet, godāts kungs, manu patiesu cienību.

Anna de Žiljeruā.

Atbilde viņš apvaicajas, kad viņam tiks atļauts stādīties priekšā grāfienei, un viņš vienkārši tika ielūgts brokastīs nākamo pirmdien.

Žiljeruā dzīvoja Malebra bulvārī, apdzīvoja liela un grezna jaunlaiku arhitektūras nama pirmo stāvu. Izejot lielo viesistabu, kas bija apvilkta ar gaišzilu zīdu baltos un apzeltītos, mirdzošos koka rāmjos, mākslinieku ieveda istabā, kas atgādināja buduāru draiskulīgiem, baltiem, pagājušā gadu simteņa izšuvumiem; šos izšuvumus, Vatto stilā, ar savām maigām nokrāsām, gracioziem zīmējumiem, bija, likās, izdomājuši, radījuši, darinājuši mīlas sapņu sagūstīti mākslinieki.

Tiklīdz viņš atsēdās, ienāca grāfiene. Viņas gaita bija tik viegla, ka viņš nebija dzirdējis viņas soļus blakus istabā un viņu pārsteidza pēkšņā ierašanās. Viņa draudzīgi pastiepa savu roku viņam.

— Tātad taisnība, ka jūs neatsakāties gleznot manu portreju?

— Es būtu ļoti laimīgs, kundze.

Savā melnajā, šaurajā tērpā viņa izskatījās ļoti tieva un jauna, bet tanī pašā laikā arī nopietna, kas gan nesaskanēja ar viņas laipni smaidošo sejiņu, kura mirdzēja gaišo matu ierāmējumā. Ienāca grāfs, vezdams pie rokas mazu, sešus gadus vecu meitiņu.

De Žiljeruā kundze iepazīstināja:

— Mans vīrs.

Tas bija maza auguma vīrietis, bez ūsām, krunkainiem vaigiem, pēc skūšanās mazliet pelēki zilganiem.

Viņš atgādināja gan mācītāju, gan aktieri. Viņa garie mati bija atglausti atpakaļ; viņa izturēšanās bija izmeklēti laipna; muti ieslēdza rievu pusloki, — likās, tie bija cēlušies no paraduma runāt publiski.

Viņš pateicās gleznotājam ar savu oratora daudzvārdību. Jau sen viņš gribējis likt uzgleznot savas sievas portreju un, protams, viņš nebūtu griezies ne pie viena cita kā pie Olivjē Bertēna kunga, ja nebaidītos atraidījuma, jo viņam zināms, cik ļoti Olivjē Bertēna kungs apkrauts lūgumiem.

Pateikuši viens otram neskaitāmas laipnības, viņi vienojās, ka jau otrā dienā grāfs atvedīs savu sievu mākslinieka darbnīcā. Grāfs tikai ieminējās, vai labāk nenogaidīt sēru laika izbeigšanos, bet mākslinieks atbildēja, ka viņš vēloties fiksēt savu pirmo iespaidu un attēlot šo pārsteidzošo kontrastu starp nopietno melno tērpu un dzīvo, skaisto, mirdzošo zeltmataino galviņu.

Otrā dienā viņa ieradās mākslinieka darbnīcā ar savu vīru, bet nākošos seansos ar meitiņu, kuru nosēdināja pie galda, apkrautu bilžainām grāmatām.

Olivjē Bertēns, kā parasti, izturējās ļoti apvaldīti. Augstāko aprindu sievietes viņu mazliet mulsināja, jo viņš tās nemaz nepazina. Viņam tās likās viltīgas un niecīgas, patmīlīgas un bīstamas, tukšas un apgrūtinošas. Vidējo šķiru sievietes viņš iekaroja ātri, pateicoties savai slavai, savai asprātībai, savai atlētiskajai miesas būvei, savai skaistajai, enerģiskajai sejai. Viņam patika šīs sievietes, jo patika burvība vārdos un attiecībās ar šīm sievietēm, viņš bija pieradis pie viegliem, rotaļīgiem un jautriem gleznotāju darbnīcu un teātru aizkulišu tikumiem. Augstākā sabiedrībā viņš meklēja slavu, bet ne mīlu, sajuta tur apmierinātu savu patmīlību, uzklausot cildināšanu un saņemot pasūtinājumus, auksti izturējās pret dāmām, kas viņu apbēra komplimentiem, un nekad nepievērsa viņām sevišķu uzmanību. Viņu sabiedrībā viņš nekad neatļāvās sev riskantus jokus un pikantas divdomības; viņš uzskatīja viņas tūļīgas, un viņš bija ieguvis labi audzināta cilvēka slavu. Ikreiz, kad viena no viņām ieradās pie viņa pozēt, viņš, neskatoties uz avansiem, kurus tā piedāvāja, lai viņam patiktos, sajuta rasu dažādību, kas neļauj pilnīgi sakust māksliniekiem ar pasaules cilvēkiem, neraugoties uz viņu biežo sastapšanos. Aiz smaidiem un apbrīnas izteikšanas, kas pie sievietēm vienmēr ir mākslota, viņš uzminēja neskaidro, apslēpto apziņu radījumā, kas sevi skaitīja augstāku par citiem. Viss tas piespieda viņu izturēties mazliet pārspīlēti cienīgi, gandrīz augstprātīgi, un, — glaimots ar to, ka kņazi un kņazienes izturas pret viņu kā sev līdzīgu, — piespieda viņu būt pašlepnu, kā cilvēku, kas tikai ar savu talantu sasniedzis to stāvokli, kādā citi jau piedzimuši. Par viņu runāja, mazliet izbrīnēju-šies: «Viņš labi audzināts!» Šī izbrīna viņam glaimoja, bet tanī pašā laikā arī kaitināja, jo atgādināja tās robežas, kas viņu šķīra no augstāko aprindu pasaules.

Viņa mākslotā nopietnība mazliet mulsināja de Žiljeruā kundzi; viņa nezināja, kā uzsākt sarunu ar šo auksto cilvēku, kura aso prātu slavēja sabiedrībā.

Ceturtā seansa vidū viņš pēkšņi pārtrauca zīmēt un ieminējās:

— Kas jums dzīvē liekas vissmieklīgākais?

Viņa apmulsa.

— Nudien nezinu! Kāpēc jūs to man jautājat?

— Man vajadzīgs, lai jūsu acīs mirdzētu prieks, ko līdz šim vēl neesmu tajās saskatījis.

— Nu, tad parunāsimies, es ļoti mīlu pļāpāt.

— Bet vai jūsu daba ir jautra?

— Ļoti.

— Papļāpāsim, kundze.

Šq «papļāpāsim, kundze», viņš izrunāja ļoti nopietnā balsī; pēc tam, turpinādams atkal zīmēt, viņš sāka runāt ar viņu par visdažādākajām lietām, pūlēdamies atrast tematu, kas viņos atmodinātu kopēju interesi. Vispirms viņi izteica savus uzskatus par kopējiem paziņām, pēc tam sāka runāt paši par sevi, kas arvien ir vispatīkamākais un aizraujošākais sarunu temats.

Sastopoties otrā dienā, viņi jau jutās daudz nepiespiestāki viens pret otru, un Bertēns, redzēdams, ka viņš patīk un modina interesi, pievērsās savām atmiņām, atstāstīja epizodes no savas mākslinieka dzīves, piešķirdams tām, pēc sava paraduma, īpatnēju fantastisku kolorītu.

Pieradusi pie salonu literātu manierīgajām asprātībām, viņa pabrīnījās par šo mazliet muļķīgo jūsmu saukt lietas īstā vārdā un atklāti, piešķirot visam vieglas ironijas piekrāsu, un tūdaļ arī pati sāka viņam atbildēt tādā pašā garā ar smalku un drošu grāciju.

Nedēļas laikā viņa bija jau uzvarējusi viņu ar savu jautrību, savu atklātību un vienkāršību. Viņš galīgi aizmirsa savus aizspriedumus pret augstāko aprindu sievietēm un bija ar mieru tagad apgalvot, ka tikai viņas vien spēj sajūsmināt un apburt. Stāvēdams sava audekla priekšā, turpinādams strādāt, te paiedams uz priekšu, te atkāpdamies atpakaļ, atgādinādams ar savām kustībām cilvēku, kas cīkstās, viņš tomēr brīvi ļāvās savas dvēseles domu straumei, it kā viņš jau sen, sen pazītu šo skaisto, gaišo un melno sievieti, kas likās saules un tumsas apvienojums, kas sēdēja viņa priekšā, smējās par viņa vārdiem, atbildēja viņam jautri un ar tādu sajūsmu, ka ik brīdi aizmirsa viņai piešķirto pozu.

Viņš brīžiem atkāpās pāris soļus no viņas un piemiedza aci, lai labāk aptvertu savu modeli visā pilnībā, brīžiem piegāja pavisam tuvu, lai saskatītu vissmalkākās nianses viņas sejā, trauslo, kustīgo izteiksmi, lai notvertu un pārnestu uz audekla to, kas piemīt katras sievietes sejai aiz tās redzamajiem vaibstiem, to ideālā skaistuma emanāciju, to nesaskatāmā atblāzmu, to katrai sievietei īpatnēji intīmo un neatvairāmo burvīgumu, kas iedveš neprātīgu mīlu uz viņu vienam, bet ne otram.

Vienā no seansiem grāfienes mazā meitiņa piegāja audeklam un lielā bērna nopietnībā ieminējās:

— Saki, vai tā ir mamā?

Viņš pacēla meiteni rokās un noskūpstīja, glaimots no šī naivā atzinuma, ka viņa portreja līdzinās modelim.

Otrā dienā viņa likās ļoti domīga un pēkšņi sacīja savā smalkajā skumīgajā balstiņā:

— Mamā, man garlaicīgi.

Mākslinieks jutās tik ļoti apbēdināts no šīs pirmās sūdzības, ka otrā dienā sanesa savā darbnīcā veselu rotaļlietu veikalu.

Mazā Anete, izbrīnējusies, apmierināta un kā vienmēr godprātīga, • ar lielāko rūpību sakārtoja rotaļlietas zināmā kārtībā, lai vajadzības gadījumā būtu vieglāk atrast vienu vai otru. Pēc šīs apdāvināšanas viņa iemīlēja mākslinieku kā mīl bērni — ar dzīvnieku glaudīgo pieķeršanos, kas padara tos tik mīļus un neatvairāmus.

Žiljeruā kundze jau bija iedzīvojusies seansos. Pateicoties sēru laikam, viņai šoziem atlika ļoti daudz brīva laika; iztrūkstot sabiedriskām izpriecām, visas viņas intereses tagad saistījās pie šīs darbnīcas.

Viņas tēvs, ļoti bagāts un viesmīlīgs Parīzes komersants, nomira pirms dažiem gadiem; viņas māte, mūžīgi slima, sešus mēnešus gadā pavadīja guļot. Tādā kārtā jau no pašas jaunības viņa bija kļuvusi par brīnišķu mājas māti, prata pieņemt viesus, smaidīt, risināt valodas, pazina cilvēkus; viņa zināja, ko un kā pateikt otram un, pateicoties savam asajam prātam un sava rakstura lokanībai, viņa drīzi vien iepazina dzīvi. Kad viņu iepazīstināja ar grāfu de Žiljeruā kā ar viņas līgavaini, viņa tūdaļ apsvēra tās priekšrocības, ko viņai var sagādāt šīs laulības, un piekrita tām bez mazākās pretošanās: kā saprātīga meitene, viņa ļoti labi saprata, ka visa neiegūsi, un ka ikkatrs solis dzīvē jāsper, apsverot tā labās un ļaunās sekas.

Nonākot sabiedrībā, kur viņa guva lielus panākumus ar savu skaistumu un savu smalko prātu, viņu vienmēr aplidoja vīrieši, kas pūlējās iemantot viņas labvēlību, bet viņas dvēseles mieru vēl nebija satraucis neviens, un viņas sirdī mita tas pats krietnums, kas apstaroja viņas galvu.

Viņa mīlēja gan koķetēt, bet uzmanīgi, nekad neaizmirsas. Viņai patika komplimenti un ilgas, ko viņa iededzināja vīriešos, viņu tīksmināja, ja tikai viņa varēja izlikties, ka to neredz citi, un pēc viesistabā pavadīta vakara, kur viņai nemitīgi kvēpināja pielūgšanas un dievināšanas vīraku, viņa iemiga mierīgi, kā sieviete, kas godprātīgi izpildījusi savu misiju zemes virsū. Tā viņa bija jau nodzīvojusi septiņus gadus, un tie viņu nemaz nebija nogurdinājuši, nemaz nelikās garlaicīgi, jo viņa dievināja mūžīgi kustīgo sabiedrību. Tomēr brīžiem arī viņa ilgojās pēc kaut kā cita. Viņu aplidojošie vīrieši — advokāti, politiķi, finansisti vai augstākās sabiedrības bezdarbnieki — uzjautrināja viņu drīzāk tikai kā aktieri; viņa neskatījās uz viņiem pilnīgi nopietni, lai gan cienīja viņu darbību, stāvokli un titulus.

Mākslinieks viņai iepatikās vispirms ar to, kas viņā bija jauns priekš viņas. Viņa ļoti labprāt pavadīja laiku darbnīcā, smējās no visas sirds, jutās asprātīga un tanī pat laikā apzinājās, ka viņu ielīksmo tas prieks, ko sagādā šie seansi. Viņš patika viņai arī tāpēc, ka viņš bija skaists, spēcīgs un slavens; lai runā sievietes ko grib, bet tomēr neviena no viņām nespēj palikt vienaldzīga pret vīrieša fizisko skaistumu un slavu. Ielīksmota, ka viņas sakaistumu ievērojis tāds sieviešu skaistuma pazinējs, atrodot arī šo mākslinieku ļoti skaistu, viņa iepazina arī viņa straujo un attīstīto prātu, atjautību, fantāziju, patiesas inteliģences un valodas burvīgumu, kas it kā apgaismoja visu, ko tas izteica.

Drīzi vien viņu starpā izraisījās draudzīgs tuvums, un tai rokas spiedienā, ar ko viņi apmainījās viņai darbnīcā ienākot, ar katru dienu vairāk viņi ielika abpusējas sirsnības.

Tādā kārtā viņa sajuta, ka gluži nemanot, bez jeb kāda apzināta nolūka viņā atraisās vēlēšanās savaldzināt, un viņa piekāpās šīs savas vēlēšanās priekšā. Viņa neko nedomāja, neko neplānoja; viņa vienkārši koķetēja, pūlēdamās būt pēc iespējas pievilcīgāka, kā tas gluži instinktīvi tiek darīts tā cilvēka priekšā, kas patīk vairāk par visiem citiem. Un savā izturēšanās pret viņu, savos skatos, savos smaidos viņa ielika to valdzinošo, apburošo pievilkšanas spēku, kas izstaro no sievietes, kad viņā pamostas vēlēšanās kļūt mīlētai.

Viņa teica viņam dažādus glaimus, kas nozīmēja: «Jūs man ļoti patīkat». Viņa piespieda viņu runāt, un klausīdamās ar vislielāko uzmanību, parādīja, cik lielu interesi viņš iedveš. Viņš pameta sareni, atsēdās viņai pretim un, tās dvēseliskās pacilātības sagūstīts, kas pamodina reibinošo apziņu, ka patīc, ļāvās aizrauties gan poētiskā, gan muļķīgā, gan filozofiskā vārdu plūdu jūsmā.

Kad viņš bija līksms, arī viņa bija līksma; pūlējās izsekot viņa domu risinājumam, kad viņš iedziļinājās filozofijā, lai gan ne vienmēr tas viņai izdevās. Bet, domājot pat par citām lietām, viņa izlikās, ka uzklausa viņu ar vislielāko izpratni, sirsnīgi priecādamās, ka viņš paver savu iekšējo pasauli, un viņš sajūsminājās arvien vairāk, redzot savā priekšā tādu klausītāju, jutās ielīksmots, ka atradis šo smalko, atklāto un uzņēmīgo dvēseli, kurā krita viņa domas kā graudi uzartā zemē.

Portreja sekmējās un solījās būt izcils darbs; mākslinieks bija nonācis tai radīšanas jūsmas stāvoklī, kas nepieciešams, lai uztvertu visas modeļa īpatnības un izteiktu tās dedzīgā pārliecībā, kas raksturo ikkatra patiesa artista iedvesmu.

Pieliecies viņai, lai notvertu visas viņas sejas kustības, visas krāsu un ēnu nianses tās ādā, acu izteiksmi un mirdzumu, vaibstu apslēptu prieku, viņš uzsūca viņu sevī kā sGceklis ūdeni; un pārnesot uz audekla šo ielīksmojošo, apburošo emanāciju, kuru uztvēra viņa skats un kas pēc tam, līdzīgi vilnim, no viņa domām traucās uz viņa sareni, viņš sajuta sevi apskurbušu no šī sievietes jaukuma iebaudītā vīna.

Viņa sajuta, ka viņš vairs nav vienaldzīgs pret viņu, bet arī pati aizrāvās arvien vairāk un vairāk.

Kaut kas jauns bija ienācis viņas dzīvē, piešķīris viņai jaunu patiku dzīvot, atmodinājis kādu noslēpumainu prieku. Kad viņas klātbūtnē pieminēja viņu, viņas sirds iepukstējās straujāk un viņa ielīksmota traucās izpaust to, kas nekad no dvēseles neuzverd līdz lūpām: — «Viņš iemīlējies manī». Viņai patika, ka cildināja viņa talantu, bet vēl vairāk patika, kad teica viņu skaistu esam. Domājot par viņu vientulībā, kad viņu neaplidoja uzbāzīgie skati, viņa jutās sirsnīgi pārliecināta, ka ieguvusi sev labu draugu, kas vienmēr apmieņnāsies ar sirsnīgu rokas spiedienu.

Bieži vien seansa vidū viņš pēkšņi nolika krāsu paleti un sarenes uz soliņa, paņēma savās rokas mazo Aneti, maigi skūpstīja viņai acis un matus, lūkodamies mātē, it kā teikdams: «Ne jau bērnu, bet jūs es skūpstu».

Dažreiz Žiljeruā kundze neņēma meitiņu līdzi, bet darbnīcā ieradās viena pati. Šādās dienās darbs nesekmējās un laiks pagāja pļāpāšanā.

Vienreiz viņa aizkavējās. Laiks bija auksts. Februāra beigas. Viņš jau laikus atgriezās mājā, kā viņš to vienmēr darīja dienās, kad viņa pozēja, jo arvien cerēja, ka viņa ieradīsies pirms noteiktā laika. Gaidās viņš soļoja pa istabu, smēķēja un izbrīnējies jautāja sev, ka pēdējās nedēļas laikā jau simto reizi to dara: «Tātad, esmu iemīlējies?»

Viņš nespēja sev atbildēt, jo nekad līdz šim nebija patiesi iemīlējies. Viņš gan bija aizrāvies vairākas reizes, pat dedzīgi, un pat ilgāku laiku, bet šo aizraušanos viņš nekad nebija uzskatījis par mīlu. Tagad viņš par to, kas viņā norisinājās, pabrīnijās.

Vai viņš mīl? Bez šaubām, viņš gandrīz nemaz nesajuta vēlēšanos viņu iegūt, ne reizes nebija nopietni domājis par šādas iegūšanas iespējamību. Līdz šim, kad viņam iepatika kāda sieviete, viņu tūdaļ sagrāba kārības, viņš izstiepa rokas, lai to iegūtu kā saldu augli, bet viņa dvēseles dziļumus nekad nesaviļņoja ne šīs sievietes klātbūtne, ne prombūtne.

Šoreiz iegūšanas tieksmes tikko viņam pieskārās, it kā tās būtu apslēpušās aiz kādām citām jūtām, daudz varenākām, pagaidām vēl neskaidrām, tikko atmodinātām. Olivjē domāja; ka mīlai jāiesākas ar sapņiem, poētisku eksaltāciju. Turpretim, viss, ko viņš tagad izjuta, likās savādu, drīzāk fizisku, nekā garīgu sajūtu pamodināts. Viņš kļuva nervozs, nemierīgs, ārkārtīgi jūtīgs, kā cilvēks, kuru sāk vajāt slimība. Tomēr nekādas ciešanas neizteicās šai karsonī, lai gan viņa domas, likās, bija saindētas no šīs asins uzbudi-nātības. Viņš apzinājās, ka šis uzbudinātības cēlonis ir de Žiljeruā kundze, atmiņas par viņu, viņas gaidīšana. Viņš neatrada sevī to aizraušanos, kas, sagrābjot visu cilvēka būtni, neatvairāmi rauj to' tuvāk mīlamai sievietei, bet viņš vienmēr sevī sajuta viņas klātesī-bu, it kā viņa vienmēr atrastos viņa tuvumā; aizejot viņa pameta it kā zināmu daļu no sevis, kaut ko netveramu un neizsakāmu. Ko gan? Vai tā ir mīla? Viņš ielūkojās tagad savā sirdī, lai redzētu un saprastu, kas tur notiek. Viņa šķita valdzinoša, bet nepiederēja tam ideālās sievietes tipam, kādu viņš instinktīvi bija radījis savos sapņos. Kas izrunā vārdu «mīla», tas jau iepriekš iztēlo tādas sievietes garīgās un fiziskās īpašības, kas varētu viņu savaldzināt, bet Žiljeruā kundze, lai gan viņam viņa ļoti patika, tomēr nelikās tāda sieviete.

Bet kāpēc toreiz viņa tik ļoti viņu ieinteresēja, vairāk nekā visas citas sievietes, un pie tam citādāk nekā visas citas. Un kāpēc šī interese par viņu tik neatlaidīgi vajāja?

Vai tikai viņš nav iekļuvis viņas slazdos, ko sen jau nojauta? Varbūt viņa tomēr prata viņu pievilt, prata savaldzināt ar to savādo burvīgumu, kas izstaro no sievietes, kura vēlās patikt?

Viņš staigāja, atsēdās, atkal staigāja, iededzināja vienu papirosu pēc otra un tūdaļ tos aizmeta, un visu laiku raudzījās stundeņa rādītājā, kas pārāk lēni slīdēja uz priekšu. Jau vairākas reizes ar lielām grūtībām viņš bija atturējies no vēlēšanās pacelt ar nagu stundeņa stiklu un ar pirkstu galiņiem pabīdīt minūšu rādītāju līdz skaitlim, kuram tas tik laiski tuvojās.

Viņam likās, ka vajag tikai to izdarīt, — tūdaļ atvērsies durvis un ienāks viņa, kuru viņš gaidīja; viņš bērnišķīgi ticēja, ka viņu var piemānīt un ar tādu viltību var piespiest viņu atnākt pirms noteiktā laika. Pēc tam viņš pats pasmējās par šādu savu neatlaidīgu un muļķīgu, bērnišķīgu iedomu.

Beidzot viņš sev jautāja: «Vai es varu kļūt viņas mīļākais?» Šī doma viņam likās savāda, grūti realizējama, pat traukšanos uz šādu mērķi viņš uzskatīja neiespējamu, aiz tā iemesla, ka tas viss ienestu sarežģījumus viņa dzīvē.

Un tomēr šī sieviete viņam ļoti patika.

«Bez šaubām, es pārdzīvoju ļoti dīvainu momentu,» — tā viņš rezumēja savas domas.

Stundenis nosita un piespieda viņu nodrebēt, lai gan uz šo troksni viņš vairāk reaģēja ar nerviem nekā dvēseli.

Viņš gaidīja viņu ar lielu nepacfetību, kas pieauga ik sekundi. Viņa vienmēr ieradās laikā; tātad, nepaies ne desmit minūtes, kad viņš viņu jau ieraudzīs. Šīm desmit minūtēm peajot, gaidas sāka viņu mocīt kā nelaimes priekšnojautas, pēc tam viņu sāka uztraukt tas, ka viņa piespiež viņu veltīgi izšķiest tik daudz laika, pēc tam pēkšņi saprata, ka viņš stipri cietis, ja viņa šodien neatnāks nemaz. Ko gan darīt? Jāgaida! Nē, — jāaiziet! Lai viņa atrod darbnīcu tukšu, ja ierodas ar nokavēšanos.

Jāaiziet, bet kad? Cik laika atļaut viņai nokavēties? Vai labāk palikt un ar dažiem pieklājīgiem, bet vēsiem vārdiem likt viņai noprast, ka viņš nav no tiem, kurus var piespiest gaidīt? Bet ja viņa nemaz neatnāk? Tādā gadījumā viņa, protams, atsūtīs telegrammu, zīmīti ar sulaini vai ekspresi. Ko viņš darīs, ja viņa neatnāks? Tā būs pazaudēta diena; viņš nespēs vairs strādāt. Nu un? Vajadzēs viņu apciemot, jo viņam nepieciešams redzēt viņu šodien!

Jā, tas taisnība, viņam bija vajadzība viņu redzēt, — dziļa, mokoša, neatvairāma vajadzība. Bet kas tā bija? Mīla? Konstatējot, ka stipri cietīs, ja viņa šodien neatnāks, viņš vairs nejuta sevī ne eksaltētu domu, ne juteklisku aizraušanos, ne mīlētāja sapņainību.

Mazā nama trepju galā ieskanējās zvaniņš, un Olivjē Bertēns pēkšņi sajuta aizraujamies elpu, bet tūdaļ viņš arī tik ļoti ielīksmojās, ka pat palecās, uzmezdams papirosu gaisā.

Viņa ienāca; viņa bija viena.

Viņš tūdaļ sadūšojās.

— Ziniet, ko es sev nupat jautāju, jūs gaidot?

— Kā lai es to zinu?

— Es sev jautāju, vai neesmu jūs iemīlējis?

— Iemīlējis mani! Jūs esiet prātā sajucis!

Bet viņa pasmaidīja, un šis smaids sacīja:

«Cik mīļi, tas mani ļoti apmierina.»

Pēc tam viņa piebilda:

— Tā, protams, nav nopietnība. Kāpēc jūs tā jokojat?

Viņš atbildēja:

— Gluži otrādi, es runāju pavisam nopietni. Es neapgalvoju, ka esmu jau iemīlējis, bet tikai jautāju sev: vai nesāku jau jūs iemīlēt?

— Kas jūs pavedina tā domāt?

— Mans nemiers, kad jūsu te nav, mans prieks, kad jūs atnākat.

Viņa atsēdās:

— O, neuztraucaties par tādiem niekiem. Kamēr jūs mierīgi guļat un ar apetīti baudāt pusdienas, jums nedraud nekādas briesmas.

Viņš iesmējās.

— Bet es nevarēšu gulēt un man zudīs ēstgriba?

— Brīdiniet mani.

— Un jūs?

— Es pametīšu jūs vienu, lai jūs varētu drīzāk izveseļoties.

— Cik jūs laipna.

Par šo mīlu viņi šai seansā izteica daudz asprātībau. Tas pats notika arī turpmākajās dienās. Uzskatīdama to kā naivu un jautru joku, viņa, ienākot darbnīcā, labsirdīgi apvaicājās:

— Nu, kā ar jūsu mīlu šodien?

Un viņš attēloja viņai nopietnā un tanī pašā laikā mazliet ironiskā balsī visu savas slimības attīstības gaitu, visu to iekšējo, dziļo procesu, kuru nemitīgi risināja atmodinātās un augošās jūtas. Rotaļīgi atdarinādams profesoru, kas lasa zinātnisku lekciju, stundu pēc stundas viņš analizēja savas dvēseles stāvokli, sākot ar to momentu, kad viņi vakar šķīrušies; un viņa uzklausīja viņu ar aizraujošu interesi, mazliet uztraukta, viņa vārdu aizkustināta, it kā lasot romānu, kura varone ir viņa pati. Pūloties atstāstīt visas tās rūpes un ciešanas, kam viņš kļūst par upuri, viņa balss brīžiem aprāvās, sāka drebēt, un dažreiz viens pats vārds vai pat vienkārši balss noskaņa atsedza viņa sirdī elpojošas sāpes.

Visu laiku ziņkārības drebināta, viņa izvaicāja viņu, nenovērsdama acis no viņa, kāri tverot atzīšanos, kuru bija mazliet drausmīgi dzirdēt, bet kurā patika klausīties.

Dažreiz, pieiedams viņai, lai palabotu pozu, viņš saņēma viņas roku un mēģināja to noskūpstīt. Viņa ātri atrāva savus pirkstus un, savilkusi mazliet uzacis, sacīja:

— Nu ejiet, ejiet strādāt.

Viņš turpināja strādāt, bet jau pēc piecām minūtēm kaut ko viņai ieminējās un veikli novirzīja sarunu pie tā vienīgā temata, kas viņus interesēja.

Viņas sirdī iezagās bailes. Viņai ļoti patika būt mīlamai, bet ne pārāk stipri. Par sevi viņa bija pārliecināta, bet baidījās, ka viņš aizies pārāk tālu, ka viņai vajadzēs viņu pazaudēt, izgaisinot viņa sapņus, kuriem viņa pati palīdzējusi izplaukt. Viņa sajuta lielas sāpes, gandrīz izmisa, iedomājoties, ka vajadzētu atteikties no šīs maigās un izmeklētās draudzības, no šīm sirsnīgajām sarunām, kurās arvien pamirdzēja mīlas dzirkstis, kā zelta graudiņi strautā, kas aizšalc pa zelta piesātinātu smilšu gultni.

Kad viņa izgāja no mājas, lai dotos uz mākslinieka darbnīcu, viņu piešļāca kvēls dzīves prieks, viņa jutās viegla un jautra. Kad viņa pieskārās Olivjē mājas zvana rausteklim, viņas sirds iepukstējās nepacietīgāk, un šo trepju paklāji šķita mīkstāki par visiem tiem, kurus minušas viņas kājas.

Tomēr Bertēns brīžiem kļuva drūms, kļuva nervozs, bet dažbrīd pat ļauni uztraukts.

Viņš pacieta savas nepacietības uzliesmojumus, tūdaļ centās tos apslāpēt, bet tie sāka vajāt viņu arvien biežāk.

Vienreiz, tiklīdz viņa bija ienākusi, viņš nesāka vis strādāt, bet atsēdās viņai blakus un sacīja:

— Tagad jūs redzat, ka tie nav joki, ka es patiešām jūs neprātīgi mīlu.

Šāda iesākuma apmulsināta, sajuzdama, ka pienākusi tā krīze, kuras viņa baidījās, viņa vēlējās viņu apturēt, bet viņš vairs neklausījās. Viņa sabangotā nepacietība uzliesmoja, un viņa, bāla, dreboša, baiļu sagrābta, bija spiesta viņu uzklausīt. Viņš runāja ilgi, neko neprasīdams, runāja maigi, skumji, izmisušā padevībā, un viņa atļāva viņam saņemt viņas rokas. Viņa atļāva viņam noslīgt ceļos viņas priekšā, un, nenovērsdams no viņas savu kaisli — nekustīgā skatā, viņš lūdza viņu nesagādāt viņam ciešanas. Kādas ciešanas? Viņa nesaprata un nepūlējās saprast, mocīdamās redzot viņa ciešanas, bet šīs mokas viņa izjuta gandrīz kā laimi. Pēkšņi viņa ieraudzīja viņa acīs asaras, kas viņu aizkustināja tik ļoti, ka no viņas lūpām izlidoja viegls kliedziens, un viņa bija ar mieru viņu apkampt kā apkampj raudošu bērnu. Klusā balsī viņš atkārtoja: «Redziet, redziet, cik ļoti es ciešu,» un pēkšņi, viņa ciešanu aizrauta, viņa asaru iekvēlināta, viņa sāka pati raudāt, viņas nervi neizturēja, viņas drebošās rokas sniedzās pēc viņa.

Sajūtot sevi viņa apkampienos, sajūtot viņa kaislos skūpstus uz savām lūpām, viņa gribēja iekliegties, cīnīties, atgrūst viņu, bet tūdaļ arī saprata, ka viss pagalam, jo viņa ļāvās viņam, pretodamās atdevās, cīnīdamās apkampa viņu, kliegdama:. «Nē, nē, es negribu».

Pēc tam viņa ilgi nespēja attapties, palika nekustīga, seju apslēpusi rokās, un tad pēkšņi uzlēca kājās, pacēla cepuri, kas bija nokritusi uz grīdsegas, uzlika to galvā un izskrēja no istabas, nepievērsdama vērību Olivjē, kas, ieķēries viņas tērpā, lūgdamies pūlējās paturēt ilgāk pie sevis.

Nokļūstot uz ielas, viņu sagrāba neatvairāma vēlēšanās atsēsties uz trotuāra malas, tik ļoti nogurusi un salauzta viņa jutās; viņas kājas grīļojās. Garām brauca važonis. Viņa lika tam apstāties un sacīja: «Brauciet lēnām, izviziniet mani, kur vēlaties.» Viņa iesteidzās karietē, aizcirta durtiņas un atlaidās sēdeklī, meklēdama vientulību aiz karietes stikliem, — vientulību, kurā viņa varētu sakārtot savas domas.

Vairākas minūtes viņa dzirdēja tikai karietes riteņu‘troksni uz ielas akmeņiem. Tukšām, neko neredzošām acīm viņa raudzījās namos, gājējos, citos braucējos; viņa nedomāja neko, it kā būtu atvaļinājusi uz brīdi savas domas, neuzdrošinādamās apsvērt, kas noticis.

Bet, strauja un pēc savas rakstura diezgan droša, viņa drīzi vien pateica sev atklāti: «Tātad, esmu pazudusi sieviete.» Un atkal viņa dažas minūtes it kā sastinga, nomākta no pārliecības, šausmu sagrābta, ka notikusi neizlabojama nelaime; tā cilvēks, kas nokritis no jumta un domā, ka viņam salauztas abas kājas, baidās pakustēties, neuzdrošinādamies pārliecināties, kas patiesībā noticis.

Bet viņas sirds, kurai, kā viņa bija bailēs gaidījusi, vajadzēja raustīties šausmīgās sāpēs, sirds pēc šīs katastrofas tomēr palika pilnīgi mierīga un nesatricināta. Kamēr visa viņas dvēsele, likās, bija šī kritiena sagrauta, viņas sirds tomēr turpināja pukstēt mierīgi un noteikti un, acīmredzot, nemaz nepiedalījās viņas gara sa-trauktībā.

«Tātad, esmu pazudusi sieviete,» atkārtoja viņa balsī, it kā ar šo vārdu skaņām vēlētos sevi galīgi pārliecināt. Tomēr šī sirdsapziņas balss neatmodināja ne mazāko ciešanu atbalsi visā viņas būtnē.

Brīdi viņa ļāvās karietes šūpošanai, arvien vēl kavēdamās domās, kas darāms šai šausmīgajā stāvoklī. Nē, viņa necieta. Viņa tikai baidījās domāt, — tas ir viss; baidījās zināt, saprast, domāt. Gluži otrādi, savas esības tumšajos un nezināmajos dziļumos, kas veidojas mūsu tieksmju un iegribu nemitīgajā cīņā, viņa sajuta savādu, gandrīz neticamu mieru.

Tādā savādā mierā viņa palika varbūt pusstundu; beidzot saprazdama, ka nesagaidīs gaidīto izmisumu, viņa nokratīja sastingumu un izsaucās: «Cik savādi, nejūtos gandrīz nemaz apbēdināta.»

Pēc tam viņa sāka sevi pukot. Viņa sāka ienīst savu aklību un nespēku. Kā gan viņa varēja to neparedzēt? Nesaprast, ka šī cīņa bija nenovēršama?., un ka šis cilvēks patika viņai pietiekoši stipri, lai kritiskā momentā izgaistu viņas pašsavaldīšanās?., un ka kaisles brāzmojumā kā vētrā var tikt salauzta pat viskrietnākā un patiesākā sirds?

Neganti un nicinoši sevi nopukojusi, viņa šausmās sev jautāja; kas būs tālāk?

Viņas pirmās domas bija saraut visas saistības ar gleznotāju un nekad vairs viņu neredzēt.

Bet tiklīdz viņa nolēma tā rīkoties, pret šādu rīcību tūdaļ sacēlās tūkstoš iebildumi.

Kā izskaidrot šīs pazīšanās pārtraukšanu? Ko teikt vīram? Vai caur to nekļūs saskatāma patiesība, par kuru sāks čukstēt sabiedrībā?

Vai tāpēc pieklājības vārdā nebūtu labāk arī Olivjē Bertēnam spēlēt patmīlīgu vienaldzības komēdiju, pierādīt viņam, ka viņa izmetusi šo momentu no savas atmiņas un dzīves.

Bet vai viņa to spēs? Vai viņa spēs izlikties, ka nekā neatceras, vai spēs šim cilvēkam izbrīnējusies un dusmīga iemest sejā: «Ko jūs vēlaties no manis?» Vai viņu tāpat kā Bertēnu šai brīdī neaizrāva dzīvnieciska kaisle?

Viņa ilgi šaubījās un beidzot tomēr nolēma, ka cita izeja nav iespējama.

Viņa droši ieradīsies pie viņa nākamā dienā un tūdaļ liks saprast, ko vēlas, ko prasa no viņa. Jāizturas tā, lai nekad vairs nevienā viņas vārdā, nevienā žestā, nevienā smaidā viņš nesaskatītu neko tādu, kas liktu atcerēties šo kaunu. Protams, arī viņš cietīs, bet kā labi audzināts un krietns cilvēks viņš pakļausies viņas gribai un kļūs viņai atkal tas pats, kas bijis līdz šai dienai.

Nonākusi pie šāda slēdziena, viņa pateica važonim savu adresi un atgriezās mājās, galīgi sagurusi, sajuzdama tikai vienu vēlēšanos: apgulties, neviena neredzēt, aizmigt, aizmirsties. Viņa ieslēdzās savā istabā un atlaidusies dīvānā palika tur guļam līdz pusdienām, savādā sastingumā, atvairīdama no sevis šīs draudošās domas.

Pienākot pusdienas laikam, viņa iegāja ēdamistabā, apbrīnodama savu mieru, ar kādu varējusi sagaidīt savu vīru. Vīrs ienāca, nesdams rokās viņu meitiņu; viņa paspieda viņam roku, noskūpstīja meiteni nesajuzdama ne mazāko uztraukumu.

De Žiljeruā kungs apvaicājās, kā viņa pavadījusi priekšpusdienu. Viņa vienaldzīgi atbildēja, ka tāpat kā vakar pozējusi.

— Vai portreja laba? — viņš ieminējās.

— Tā kļūst ļoti līdzīga.

Pēc tam viņš sāka runāt par savām darīšanām, ko parasti darīja pie pusdienu galda: par sēdēm palātā un debatēm, kas izcēlušās sakarā ar likumprojektu par pārtikas produktu viltošanu.

Parasti viņa viegli pacieta šīs sarunas, bet tagad vīra pļāpāšana viņu uztrauca, piespieda ciešāk novērot šo vulgāro daiļrunātāju, kas interesējās par tamlīdzīgām lietām; bet viņa tomēr klausījās, smaidīja, atbildēja viņam laipni, pat laipnāk, nekā parasti, un dzīvi piedalījās viņa banālajā sarunā. Šai brīdī viņa, uzlūkojot vīru, domāja: «Es viņu piekrāpu. Tas ir mans vīrs un es viņu piekrāpu. Cik savādi! Un tas vairs nav labojams. Es pazaudēju varu pār sevi. Dažas sekundes, tikai dažas sekundes es atļāvu sevi skūpstīt citam vīrietim, — un, lūk, es vairs neesmu godīga sieviete. Dažas sekundes, kuras nav iznīcināmas, radīja šo nelabojamo mazo faktu tik šausmīgu, tik īsu, nekrietnāko no visiem noziegumiem, kādus vien spēj sieviete izdarīt... un es nejūtos nemaz izmisusi. Ja to man pateiktu vakar, es tam neticētu. Ja mani pārliecinātu vakar, ka tas var notikt, manas pirmās domas būtu par tām šausmīgajām sirdsapziņas mokām, kuras man būtu šodien jāizcieš. Un tomēr es nejūtu šīs mokas, gandrīz nemaz nejūtu.»

Pēcpusdienā de Žiljeruā kungs izgāja no mājas, kā viņš to darīja gandrīz katru dienu.

Viņa uzsēdināja uz saviem ceļiem savu mazo meitiņu, raudāja un skūpstīja to; viņa raudāja sirsnīgas asaras; viņu mocīja sirdsapziņa, bet sirdī skumju nebija. Tomēr šai naktī viņa neaizmiga.

Guļamistabas tumsā stiprāk mocīja tās briesmas, kas viņai varēja uzbrukt caur mākslinieka uzvedību; viņu sagrāba bailes, domājot par rītdienas sastapšanos, ko viņa teiks, skatoties viņam acīs.

Viņa piecēlās agri, bet visu rītu pavadīja savā dīvānā pūlēdamās paredzēt, no kā vajadzētu baidīties visvairāk, pārdomādama savas atbildes, sagatavodamās visādām negaidītām iespējamībām.

No mājas viņa izgāja jau laikus, lai ceļā vēl pagūtu šo to pārdomāt.

Viņš negaidīja viņu un no vakardienas, visu šo laiku, jautāja sev, kā izturēties viņas klātbūtnē.

Pēc viņas aiziešanas, aizbēgšanas, kurai viņš neuzdrošinājās pretoties, viņš palika viens, un lai gan viņa jau bija tālu projām, ausīs tomēr skanēja viņas soļu troksnis, tērpa čaukstēšana, durvju troksnis, kuras aizcirta uzbudināta roka.

Viņš stāvēja nepakustēdamies, un dziļš, kvēls prieks piepildīja viņa būtni. Viņa piederēja viņam, viņa, viņa! Tas noticis! Vai tas iespējams? Kad norima šīs negaidītās uzvaras mulsums, viņš no jauna pūlējās pārdzīvot viņas saldumu un, lai labāk izjustu pazudušo mirkli, atsēdās, gandrīz atlaidās dīvānā, kur viņa atdevās.

Viņš ilgi palika tur, pilns domām, ka viņa ir mīļākā, ka starp viņiem — šo sievieti, pēc kuras viņš tik ļoti ilgojās, un viņu — dažās sekundēs iešķetinājušās tās apslēptās saistības, kas tik noslēpumaini savieno divas būtnes. Viņa arvien vēl drebošajā miesā dzīvoja asas atmiņas par to īso mirkli, kad sastapās viņu lūpas, kad viņu miesas sakusa visspēcīgās dzīvības trīsās.

Šai vakarā viņš neizgāja no mājas, lai izbaudītu pilnīgi šo savu domu saldumu; agri apgūlās, sajuzdams laimes trīsas visā savā būtnē.

Otrā dienā, tikko acis atvēris, viņš jautāja sev; «Bet tālāk?» Kokotei, aktrisei viņš nosūtītu puķes vai pat kādu dārgu nieciņu; tagad viņu mocīja jaunā stāvokļa komplicētība.

Protams, jāaizraksta viņai... Bet ko? Viņš sāka rakstīt, strīpoja, saplēsa un no jauna iesāka divdesmit vēstules, tās visas viņam likās apvainojošas, riebīgas un smieklīgas. Viņš vēlējās uzmanīgos un burvīgos vārdos izteikt savu dziļo atzinību, savas neprātīgās kaisles brāzmojumu, savas bezgalīgās padevības apliecinājumu; bet šīs savādu, neatkārtojamu nianšu pilnās kaisles izteikšanai viņš neatrada nekā, atskaitot novazātās, banālās, rupjās un smieklīgās frāzes.

Beidzot viņš atteicās no nodoma rakstīt viņai vēstuli un nolēma viņu apciemot, tiklīdz pienāks seansa stunda, jo bija pārliecināts, ka viņa šodien neieradīsies.

Ieslēdzies darbnīcā, viņš sajūsmināts lūkojās portrejā, un viņa lūpās drebēja vēlēšanās pieplakt šai gleznai, kurā bija ietverta daļa no viņas. Brīžiem viņš palūkojās caur logu uz ielu. Viņa sirds sāka drebēt, ieraugot tālumā sievietes tērpu. Divdesmit reizes viņam jau bija licies, ka tā ir viņa, bet kad šī sieviete pagāja garām, viņš bija spiests brīdi atsēsties, vilšanās sagrauts.

Pēkšņi viņš ieraudzīja viņu, neticēja savām acīm, paķēra binokli, pārliecinājās galīgi, un, briesmīga uztraukuma sagrābts, atsēdās un gaidīja viņas ierašanos.

Tiklīdz viņa ienāca, viņš nometās ceļos viņas priekšā un gribēja saņemt viņas rokas; bet viņa ātri tās atrāva, un tā kā viņš palika ceļos nokritis, skumji lūkodamies viņas acīs, viņa vēsi izsaucās:

— Ko tas nozīmē, godāts kungs, ko jūs gribat teikt ar šo pozu?

— O, es jūs lūdzu..., — viņš izdvesa.

Viņa dusmīgi pārtrauca:

— Piecelieties, jūs esat smieklīgs.

Viņš piecēlās, apmulsis, turpinādams čukstēt:

— Kas jums noticis? Kāpēc jūs mani tā spīdzināt? Es taču jūs mīlu!

Nedaudziem steidzīgiem, sausiem vārdiem viņa lika viņam saprast savu gribu:

— Es nesaprotu, ko jūs vēlaties teikt! Nekad nestāstiet man par jūsu mīlu, citādi es pametīšu šo darbnīcu un nekad vairs te neatgriezīšos. Ja jūs kaut vienu reizi aizmirsīsiet šo manu noteikumu, jūs mani nekad vairs neredzēsiet.

Viņš uzlūkoja viņu, galīgi apmulsis no šī negaidītā barguma. Beidzot viņš saprata un nomurmināja:

— Es piekāpjos, kundze.

Viņa sacīja:

— Ļoti labi, tikai to es gaidīju no jums. Bet tagad pie darba: portrejas beigšana pārāk ieilgst.

Viņš sāka strādāt; bet viņa roka drebēja, acis skatījās gan, bet nekā neredzēja, viņš vēlējās raudāt, — tik stipri viņš jutās saplosīts.

Viņš mēģināja iesākt sarunu, bet viņa tikko atbildēja. Kad viņš izteica pāris laipnības par viņas sejas krāsu, viņa lika apklust viņam tik asā balsī, ka viņš sāka sajust sevī atmostamies to mīlētāju negantību, kas dažreiz mīlu vienā momentā pārvērš naidā. Visa viņa dvēsele, visa viņa miesa sāka drebēt no nervu satricinājuma, un tūdaļ, bez sevišķas pārejas viņš sāka viņu nicināt. Tā, tā, lūk viņa, sieviete! Un arī viņa tāda pati, kādas ir visas citas! Kāpēc gan nē? Tik pat melīga, nepastāvīga, vāja kā visas citas. Viņa aizrāva viņu, savaldzināja ar publiskas sievietes paņēmieniem, pūlēdamās iekvēlināt neprātīgu kaisli un nekā nedot, kārdināja, lai atstumtu, pielietoja visus to nekrietno draiskuļu paņēmienus, kuras izliekas, ka nupat jau izģērbsies, lai novestu vīrieti lopa stāvoklī, lai piespiestu viņu elsot nevaldāmās kārībās.

Bet kas gan par to, galu galā, vēl ļaunāk viņai pašai! Viņa tomēr piederēja viņam, viņš paņēma viņu. To viņa nespēj padarīt nebijušu, nespēj nomazgāt no sevis, lai cik arī lepna neizliktos tagad sarunās ar viņu. Viņš pirmais viņu aizmirsīs. Un patiešām, tas jau būtu pēdējais neprāts — uzkārt sev kaklā tamlīdzīgu mīļā4 ko, atļaut savu mākslinieka dzīvi sagrauzt skaistas sievietes kaprīzajiem zobiņiem.

Viņam uznāca nevaldāma vēlēšanās svilpot kā to viņš parasti darīja modeļa klātbūtnē; jūtot, ka viņa uztraukums kļūst arvienu lielāks un baidīdamies izdarīt kādu muļķību, viņš saīsināja seansu, aizbildinādamies ar neatliekamu vizīti. Atvadoties viņi laikam gan jutās daudz tālāk viens no otra, nekā tai pirmajā sastapšanās dienā pie hercogienes de Mortemenas.

Palicis viens, viņš apģērbās un izgāja. Aukstā saule caur baltas miglas piesātināto gaisu bija izkaisījusi pār pilsētu bālu, it kā melīgu un skumju gaismu.

Brīdi viņš gāja ātriem, uztrauktiem soļiem, uzgrūzdamies gājējiem, bet pamazām viņa naids norima un pārvērtās izmisumā un skumjās. Atkārtojis vēlreiz sevī visus tos- pārmetumus, ar kuriem viņu apveltīja, viņš, pašam nemanot, sāka salīdzināt viņu ar garāmejošām sievietēm, atcerējās, cik skaista, cik apburoša viņa bija. Līdzīgi daudziem citiem, viņš, neuzdrošinādamies pats sev atzīties, vienmēr gaidīja neiespējamo sastapšanos, to vienīgo, poētisko un kaislo izjūtu, kas dzīvo mūsu sirdī kā sapņu migla. Vai šī sapņu migla tagad neaizbēg no viņa? Vai viņa nav tā būtne, kas spētu dot viņam to, gandrīz neiespējamo laimi? Bet kāpēc gan tā neuzzied? Kāpēc nekad nelaimējas satvert to, pēc kā ilgojam? Kāpēc arvien iegūstam tikai drusciņas no tā, ko vēlamies, un tas tikai pavairo mūsu vilšanās sāpes?

Tagad viņa naids vairs nebija vērsts pret jauno sievieti, bet gan pret dzīvi. Padomājis, viņš atzina, ka nav iemesla ienīst viņu. Galu galā, ko gan viņš varēja pārmest? — vai to, ka viņa krietni izturējās pret viņu, bija mīļa un laipna? — Viņai gan bija tiesības pārmest viņam necienīgo uzvešanos.

Viņš pārnāca mājā ļoti noskumis. Viņam uznāca vēlēšanās lūgt piedošanu, upurēt sevi viņas labā, piespiest visu aizmirst, un viņš pārdomāja, kā likt viņai saprast, ar cik lielu prieku viņš tagad un līdz pašai nāvei izpildīs visas viņas vēlēšanās.

Otrā dienā viņa ieradās savas meitiņas pavadībā ar tik rūgtu smaidu sāpju pilnā sejā, ka gleznotājs, likās, saskatīja šajās zilajās acīs, kuras nesen vēl mirdzēja tik līksmi, visas ciešanas, visus sirdsapziņas pārmetumus, visas izmisuma mokas, kuras pārdzīvoja šī sieviete. Tas viņu aizkustināja, dziļa nožēla iegūla sirdī, un, pūlēdamies izdzēst notikušo no viņas atmiņām, viņš izturējās jūtīgi apvaldīti un izsmalcināti laipni. Viņa atbildēja viņam maigi, lēnprātīgi, ar nogurušas un salauztas, cietušas sievietes izskatu.

Un, vērojot sievieti, viņu atkal sāka vajāt neprātīgās domas, ka mīl un tiek mīlēts. Viņš jautāja sev, kāpēc viņa vairs nepuko viņu, kā gan viņa varēja atkal atgriezties te, uzklausīt viņu un atbildēt, ja starp viņiem dzīvo šīs atmiņas.

Ja viņa atkal varēja te atnākt, dzirdēt viņa balsi, uzlūkot viņu un domāt to vienīgo domu, kas viņu tagad ne uz mirkli neatstāj, tas nozīmē, ka šīs domas nav kļuvušas viņai nepaciešamas. Kad sieviete ienīst vīrieti, kas viņu ieguvis, viņa sastopoties nespēj atturēties neparādīt savu naidu vienādi vai otrādi. Viens no diviem: vai nu viņa ienīst viņu vai piedod. Bet ja viņa piedod, tad viņa vairs nav tālu no mīlas.

Turpinādams strādāt, viņš pārdomāja tamlīdzīgas domas, — noteiktas, skaidras, pārliecinošas; un sajuta, ka viņa dvēseli piestrāvo gaisma, sajuta sevi spēcīgu, gaidāmo notikumu veidotāju.

Jābūt tikai godprātīgam, pacietīgam, padevīgam, gan tad agrāk vai vēlāk viņš atkal viņu iegūs.

Viņš prata gaidīt. Lai nomierinātu un no jauna iekarotu viņu, viņš pielietoja viltību: izrādīja šķietamu, sirdsapziņas pārmetumu applīvu-rotu maigumu, kļuva nedroši un kautri uzmanīgs, piespiesti vienaldzīgs. Nomierinājies, pārliecināts par drīzu uzvaru, viņš neatrada iemeslu uztraukties, vai šis uzvaras bridis pienāk mazliet agrāk vai vēlāk. Viņam pat sagādāja savādu baudu šī nesteigšanās, pacietīgā viņas saudzēšana, sacīšana sev: «Viņa baidās, viņa arvien vēl ierodas savas meitiņas pavadībā.»

Viņš juta, ka starp viņiem lēni norisinās tuvošanās process, un grāfienes skatā parādās kāds savāds, apvaldīts, slimīgi maigs mirdzums, dvēseles un gribas sauciens, kas mocās un it kā lūdz: «Nu, ņem taču mani!»

Pēc kāda laiciņa, apmierināta ar viņa izturēšanos, viņa atkal sāka ierasties viena. Viņš izturējās draudzīgi, kā māsai stāstīja par savu dzīvi, par saviem nodomiem, savu mākslu.

Viņa sajūsminājās par šādu pašaizliegšanos un ar prieku uzņēmās viņa domu līdzrisinātājas lomu; viņai glaimoja, ka viņš tādā kārtā atšķir viņu no visām pārējām sievietēm, un bija pārliecināta, ka no šīs garīgās draudzības viņa talants kļūs vēl smalkāks. Bet arvien apspriezdamies ar viņu, cienīgi uzklausīdams viņas domas, viņš dabīgi piespieda viņu atteikties no padomdevējas lomas un kļūt par iedvesmas svētās misijas priesterieni. Viņu ielīksmoja plašais iespaids uz šo lielo cilvēku, un viņa pamazām samierinājās ar domām, ka viņš mīl viņu kā mākslinieks un smeļ no viņas iedvesmu savam radošam darbam.

Un vienā vakarā pēc ilgākas sarunas par lielu mākslinieku mīļākajām viņa atkal atmodās viņa apkampienos. Šoreiz viņa vairs neaizbēga, bet palika un atmaksāja viņam viņa skūpstus.

Viņa vairs nesajuta sirdsapziņas pārmetumus, bet tikai neskaidru pagrimšanas smeldzi, un paļāvās liktenim, lai paslēptos no prāta pārmetumiem. Viņam pieķerties pavēlēja sirds, kas līdz šim bija palikusi jaunavīga, dvēsele un miesa ļāvās paraduma glāstu mānīgajai varai; viņa pieķērās viņam kā jau vīrietim pieķeras maigas sievietes, kas mīl pirmo reizi.

Viņš izjuta mīlas aso līksmi, juteklisko un poētisko. Dažreiz viņš pārdzīvoja sajūtu, it kā viņš aizlido, rokas izstiepis, it kā sajustu rokās, miesīgi būtu ieguvis to spārnoto, apburošo sapni, kas vienmēr lidinās vīrs mūsu cerībām.

Viņš pabeidza grāfienes portreju, un tā bija neapstrīdami labākā no visām viņa gleznotām portrejām, jo te viņš bija pratis saskatīt un ielikt to neizteicamo, kas gandrīz vienmēr māksliniekam aizslīd garām, to dvēseles noslēpumaino seju, kas vienmēr atspoguļojas cilvēka miesīgajā sejā.

Pēc tam pagāja mēneši, pagāja gadi, kas gandrīz nemaz neatvēsināja saistības, kas vienoja viņus, grāfieni de Žiljeruā un mākslinieku Olivjē Bertēnu. Viņš nedega vairs tai pirmā laika aizrautības kvēlē, bet izjuta mierīgu, dziļu pieķeršanos, savā ziņā iemīlējušos draudzību, kas bija kļuvusi par paradumu.

Turpretim viņas jūtu kvēle kļuva arvien lielāka; tās bija nedalītas jūtas, kurās dzīvo sievietes, kas atdodas vīriešiem pilnīgi un uz visiem laikiem. Tikpat krietnas un patiesas savās attiecībās pret mīļāko, kādas viņas varētu būt arī pret vīru, viņas pilnīgi ziedo sevi šai vienīgajai mīlai, kuru nekas vairs nespēj iznīcināt. Viņas ne tikai mīl savu mīļāko, bet ari vēlas viņu mīlēt; viņas redz tikai viņu; viņa domas pārpilnām piepilda viņu dvēseli, ka tur nekādām blakus lietām vairs neatliek vietas. Viņas sasita savu dzīvi labprātīgi, kā pirms mešanās ūdenī ar nolūku noslīkt savas rokas sasien cilvēks.

Un no momenta, kad šādas mīlas sagūstīta grāfiene atdevās viņam, viņu sāka mocīt bailes par Olivjē Bertēna uzticību. Viņu saistīja pie viņas tikai vīrieša iegribas, kaprīze, garāmskrejoša aizraušanās ar sievieti, kuru nejauši devis liktenis, pilnīgi tāpat kā agrāk ar daudzām citām sievietēm! Viņai viņš šķita tik brīvdomīgs, tik paļāvīgs kārdinājumiem; kā visi vīrieši, viņš dzīvoja nepakļaudamies ne pienākuma apziņai, ne paraduma varai, ne valdošiem uzskatiem! Viņš — skaists cilvēks, slavens, milzīgiem panākumiem apveltīts, viņa ātri uzliesmojošām iegribām pieejamas visas augstākās sabiedrības sievietes, kuru nevainība ir tik viegli paņemama, un visas teātra sievietes, kuras apveltī ar savu labvēlību tādus vīriešus kā viņš. Cik viegli var notikt, ka vienā jaukā vakarā viena no šīm sievietēm aiziet viņam līdzi, iepatīkas viņam un galīgi paņem savās rokās!

Viņa tāpēc dzīvoja mūžīgās bailēs pazaudēt viņu, spiega acīm novēroja visas viņa kustības, izturēšanos, stipri uztraukdamās dažreiz no viena viņa vārda, dziļi ciezdama vienmēr, kad viņš apbrīnoja kādu citu sievieti, cildināja kādas citas sievietes seju vai daiļo figūru. Viņu šausmināja viss, ko viņa zināja par viņa dzīvi, un viņu piespieda drebēt viss, ko viņa vēl nezināja. Ikreiz, kad viņi sastapās, viņa ar vislielāko uzmanību neuzkrītoši izvaicāja viņu, piespiežot viņu izteikt visas savas domas par cilvēkiem, kurus viņš redzējis, par mājām, kur viņš ielūgts pusdienās, pūlējās uzzināt visu, pat vissīkākos viņa iespaidus. Bet kad viņai likās, ka nojauš sveša iespaida iespējamību no citas puses, viņa prata tad cīnīties pret to ar apbrīnojamu viltību, laižot apgrozībā visdažādāko līdzekļu neiztukšojamo arsenālu.

О, bieži vien viņa ar savu nojautu uzminēja šīs aizlidojošās intridziņas bez dziļākām saknēm, kuru mūžs ir viena vai divas nedēļas, un kuras vienu otru reizi ir neizbēgamas ikkatra izcilus mākslinieka dzīvē.

Viņai piemita, tā sakot, briesmu intuīcija, viņa sajuta šo briesmu tuvošanos, pirms jaunā aizraušanās faktiski bija sagūstījusi Olivjē, apdvešot viņu ar to svētdienīgo mirdzumu, kas vienmēr sāk starot acīs un sejā, tiklīdz vīrieti satraucis mīlas sapnis.

Tādās reizēs viņa cieta, nespēja mierīgi iemigt, baidīdamās no mokošiem šaubu sapņiem. Lai viņu notvertu nozieguma vietā, viņa ieradās pie viņa bez brīdinājuma, apbēra negaidītiem, pilnīgi naiviem jautājumiem, izklaušinādama domas, izdauzīdama viņa sirdi kā izdauza un izklausa saslimušu cilvēku, lai noteiktu apslēpto slimību.

Un palikusi viena, viņa tūdaļ sāka raudāt, pārliecināta, ka šoreiz viņai viņu atņems, nolaupīs šo mīlu, pie kuras viņa turējās tik dedzīgi, jo bija ielikusi tajā visu savu gribu, savas jūtas, visas cerības un sapņus.

Bet kad viņa atkal sajuta viņu atgriežamies pēc viena no šādiem īsiem atsaluma brīžiem, viņai likās, ka no jauna ieguvusi, no jauna saņēmusi viņu savā rīcībā kā pazaudētu un pēkšņi atrastu lietu, klusa un dziļa laime piepildīja viņu tādās reizēs, un, ja gadījās iet gar baznīcu, šī laimes sajūta spieda viņu tur ieiet un pateikties Dievam.

Mūžīgās rūpēs patikt viņam vienmēr un vairāk par citām sievietēm, pasargāt viņu no visām sāncensēm, pārvērta viņas dzīvi nemitīgā cīņā, pie kam viņas ieroči bija — kokotes ieroči. Viņa nenogurstoši pūlējās būt viņa acīs graciozākā un skaistākā starp visām citām sievietēm. Viņa vēlējās, lai visur, kur viņš varētu dzirdēt viņas vārdu, apbrīnotu viņas skaistumu, gaumi, prātu un tualetes. Viņa centās viņa dēļ patikt arī citiem; viņa centās sajūsmināt citus tikai tāpēc, lai viņš varētu lepoties ar viņu un sajustu greizsirdību. Un vienmēr, redzot pamostamies viņā greizsirdību, viņa piespieda viņu mazliet ciest, pēc tam apveltīja viņu ar jaunu uzvaras prieku, kas padarīja viņa mīlu vēl kvēlāku, patmīlību lielāku.

Pēc tam viņa saprata, ka pasaulē viņš vienmēr var sastapt sievieti, fiziski daudz kārdinošāku nekā viņa, kārdinošāku jau ar savu jaunumu vien, — tāpēc viņa sāka pielietot citu taktiku: sāka viņam glaimot un lutināt viņu.

Nemanāmi, bet nemitīgi viņa viņu cildināja; viņa uzbūra ap viņu glāstošu, neizgaistošu apbrīnošanas un neskaitāmu komplimentu atmosfēru, lai visās citās vietās draudzība un pat mīla liktos viņam vēsa un nepilnīga, lai viņš pat tad, kad viņu iemīlētu cita, beigās saprastu, ka neviens viņu tā nav izpratis kā viņa.

Savu māju, savas viesības, kur viņš tik bieži ieradās, viņa pārvērta par vietu, uz kuru viņa mākslinieka lepnums traucās tikpat stipri, cik viņa vīrieša sirds — par to vietu Parīzē, kur viņš ieradās visbiežāk un labprātāk, jo te atrada apmierinājumu visas viņa vēlmes un kaprīzes.

Viņa ļoti labi pazina viņa gaumi un, vadoties no tās, prata panākt, lai tos brīžus, kurus viņš pavada viņas mājā, nekas vairs nespētu atvietot. Vēl vairāk: viņa veikli viņā izveidoja jaunu gaumi, atmodināja prasības pēc izmeklētas, izsmalcinātas baudas, materiālas un garīgas, ieaudzēja viņā ilgas pēc mīlas, dievināšanas un glaimu rūpīgas uzmanības atmosfēras. Viņa centās iekārdināt viņa acis ar dzīvokļa grezno iekārtu, viņa osmi — ar smalkiem aromātiem, viņa ausis — ar glaimojošiem vārdiem, viņa muti — ar garšīgiem ēdieniem.

Bet kad mērķis bija sasniegts, kad viņai bija palaimējies šī patmīlīgā, izlutinātā vecpuiša dvēselē un miesā iepotēt milzīgu daudzumu sīku tirānisku paražu, kad viņa beidzot pilnīgi jutās pārliecināta, ka neviena cita mīļākā nepratīs ar tādu mākslu apmierināt un uzturēt modras šīs paražas, saistīt viņu pie sevis ar tūkstoš maziņiem dzīves priekiem, viņu pēkšņi sagrāba bailes. Redzot, ka viņam apriebusies paša māja, ka viņš vienmēr sūdzas par savu vientuļo dzīvi un par to, ka nevar justies pie viņas pilnīgi brīvs, sabiedrības uzskatu neierobežots, zinot, ka viņš klubos un citur meklē glābiņu no savas vientulības, viņa sāka baidīties, ka viņš nesāk domāt par precēšanos.

Bija dienas, kurās viņu tik ļoti mocīja tamlīdzīgas domas, ka viņa vēlējās drīzāk novecoties, izbeigt šo uztraukuma pilno dzīvi un atpūsties; viņa sapņoja par mierīgākām, vēsākām saistībām.

Bet gadi pagāja, viņu saistības neizira. Ķēde, kas viņu saistīja, bija stipra, un viņa rūpīgi atjaunoja šīs ķēdes locekļus, kad tie sadila. Joprojām viņa palika modra, sargāja mākslinieka sirdi kā sargā bērnu, kas pāriet ripojošu ekipāžu pilnai ielai. Ikrītus viņa pamodās bailēs no nezināmās nākotnes, kas slēpj sevī mūžīgus draudus.

Grāfs, nekā nenojauzdams un nebūdams nemaz greizsirdīgs, uzskatīja pilnīgi dabīgu šo draudzību starp savu sievu un slaveno mākslinieku, kuru visur uzņēma ar izstieptām rokām. Sastopoties šie divi vīrieši pierada viens pie otra un beigu beigās pat iemīļoja viens otru.

Kad Bertēns piektdienas vakarā iegāja savas draudzenes mājā, kur bija ielūgts pusdienās, lai nosvinētu Antuanetes de Žiljeruā atgriešanos, mazajā Ludviķa XV stila viesistabā vēl neviena nebija, izņemot Mizadjē kungu, kas nupat bija ieradies.

Tas bija gudrs vecis, kas varētu varbūt ieņemt pat ļoti redzamu stāvokli, un nekādi nevarēja samierināties domām, ka nav to iekarojis.

Būdams vecā režīma laikā ķeizarisko muzeju pārzinis, viņš, republikai nodibinoties, bija pratis kļūt par daiļo mākslu inspektoru, kas netraucēja viņam arī turpmāk palikt vispirms par kņazu, visas Eiropas aristokrātijas kņazu, kņazieņu un grāfieņu draugu un būt par mākslinieku zvērinātu aizbildni. Viņa prāts bija dzīvs un kustīgs, spējīgs notvert katru lidojošu frāzi, viņa runas dāvanas bija ļoti elastīgas, tās ļāva viņam patīkami mēļot par visikdienišķākajām lietām, viņa lokanais prāts ļāva viņam justies visur, ikkatrā sabiedrība kā savā mājā, un, beidzot, viņa smalkā diplomāta nojauta ļāva viņam jau no pirmā acu uzmetiena atminēt cilvēkus. No rīta līdz vakaram viņš gāja no vienām viesībām uz otrām, visur ļaujot ritēt savai spīdošai, neauglīgajai un pļāpīgajai daiļrunībai.

Būdams vispusīgs, par visu viņš runāja ar imponējošu autoritāti, vul-garizatora skaidrību, par ko viņu ļoti cienīja augstākās sabiedrības sievietes, kuras viņš apkalpoja kā nepieciešama, tā sakot, staigājoša enciklopēdija. Viņa zināšanas patiešām bija diezgan lielas, neskatoties uz to, ka bija izlasījis tikai visnepieciešamākās grāmatas; bet viņam bija tuvas attiecības ar piecām akadēmijām, ar visiem zinātniekiem, visiem rakstniekiem, speciālistiem visdažādākajos jautājumos. Uzklausot viņus, viņš prata veikli nedzirdēt visus pārāk tehniskos, viņa mērķim nevajadzīgos paskaidrojumus un apbrīnojami paturēt prātā visu citu. Viņa zināšanas, sagrābtas, tā sakot, no tukša gaisa, ieguva to valdziņā tību, skaidrību un grāciju, kas tās darīja tikpat pieejamas un saprotamas kā zinātniskās pasakas. Viņš atstāja universālas ideju krātuves iespaidu, vienas no tām krātuvēm, kur nekad nevar atrast nevienas patiesi vērtīgas un retas lietas, bet kur toties par lētu cenu var iegūt bagātīgā izvēlē visu pārējo, visdažādākās šķirnes, visdažādāko fabriku ražojumus, sākot ar virtuves piederumiem un beidzot ar primitīviem fizikas kabineta vai mājas ķirurģijas instrumentiem.

Mākslinieki, kurus sakarā ar savu amatu viņam nācās bieži sastapt, zobojās par viņu, bet arī baidījās no viņa. Tomēr viņš dažādi

viņiem pakalpoja, palīdzēja pārdot gleznas, iešķetināja pazīšanos ar augstāko sabiedrību; viņam patika viņus ievest viesistabās, rūpēties par viņiem, atvieglināt viņiem karjeras pirmos soļus; likās, viņš ziedoja sevi noslēpumainajai, augstākās sabiedrības un mākslinieku savienošanas operācijai, lepodamies ar to, ka labi pazīst pēdējos un laipni tiek uzņemts no pirmās, ieturējis brokastis Velsas prinča sabiedrībā, kas tolaik viesojās Parīzē, viņš tās pašas dienas vakarā ēd pusdienas Pola Adelmana, Olivjē Bertēna un Amori Moldāna sabiedrībā.

Bertēns pret viņu izturējās diezgan draudzīgi, teica viņu uzjautrinošu un sauca viņu par: «Ēzeļa ādā iesietu Zila Verna enciklopēdiju.»

Vīrieši paspieda viens otram roku un sāka runāt par politiku, par baumām sakarā ar gaidāmo karu. Mizadjē atrada patreizējo stāvokli draudošu un centās to pārliecinoši motivēt: Vācija dabīgi cenšas mūs nožņaugt un nepalaidīs, protams, garām izdevīgo momentu, ko Bis-marks gaidījis jau astoņpadsmit gadus. Bet Bertēns ar neapgāžamiem argumentiem pierādīja, ka šīs bailes ir tikai himeras, ka no'Vācija puses būtu neprāts sakompromitēt savu uzvaru ar avantūru, kuras panākumi pārāk apšaubāmi, un ka kanclers ir pietiekoši prātīgs, lai sava mūža pēdējās dienās neliktu uz spēli visu savu slavu.

Tomēr Mizadjē lika noprast, ka ir zināmas lietas, kuras izpaust viņam nav tiesību. Vakar dienā viņš sastapis ministru, bet vakarā lielkņazu Vladimiru, kas atrodas Parīzē, caurbraucot no Kannām.

Mākslinieks nepiekāpās; ar mierīgu ironiju viņš apstrīdēja šo kompetento cilvēku domas. Aiz visu šo baumu aizkulisēm slēpjas biržas vīri, kas gudro jaunas finansu mahinācijas! Varbūt tikai viens Bis-marks varētu šai lietā teikt noteicošo gala vārdu.

Ienāca de Žiljeruā kungs, sirsnīgi paspieda viņiem rokas un eļļotiem vārdiem atvainojās, ka pametis viņus vienus.

— Nu, bet jūs, dārgais deputāt, — sacīja gleznotājs, — kādas jūsu domas par karu.

De Žiljeruā kungs atraisīja visu savu daiļrunību. Kā palātas loceklim, tas labāk viņam zināms nekā citiem visiem, lai gan viņš nav vienās domās ar savu kolēģu vairākumu. Nē, viņš netic drīza konflikta iespējamībai, no kā baidās tā saucamā patriota līga. Un viņš trekniem vilcieniem sāka zīmēt Bismarka portreju, portreju Sen-Si-mona garā. Šo cilvēku, viņš sacīja, negrib saprast, nevar saprast, jo visi pieraduši ielikt otrā savu personīgo domāšanu un uzskata otru par spējīgu izdarīt to, ko paši darītu viņa vietā. Grāfs Bismarks nemaz nav ne liekulis, ne melīgs diplomāts, viņš ir atklāts, rupjš cilvēks, kas vienmēr izkliedz patiesību, vienmēr pasaka savus īstos nolūkus. «Es vēlos mieru,» viņš saka. Un tas ir pareizi, viņš vēlās mieru un tikai mieru, — to neapgāžami pierāda visa viņa darbība pēdējo astoņpadsmit gadu laikā, to pierāda viss, neizslēdzot pat bruņošanos, neizslēdzot pat līgumus, ar kuriem viņš apvieno tautas mūsu tieksmju savaldīšanai. Un de Žiljeruā kungs nobeidza iespaidīgā, pārliecinātā balsī: Šis lielais cilvēks — un viņš patiešām ir liels cilvēks — vēlās mieru, bet tikaK draudus un spaidu līdzekļus atrod derīgus miera sasniegšanai. Patiesībā, kungi, viņš ir liels barbars.

— Mērķis attaisno līdzekļus, — iebilda Mizadjē, — es pilnīgi jums piekrītu, ka viņš dievina mieru, ja jūs atzīstat tāpat kā es, ka viņš alkst pēc kara šī miera sasniegšanai. Tā ir patiesība, tikpat neapstrīdama, cik pārsteidzoša: mūsu laikos nepasludina karu citādi kā tikai miera kārošanas vārdā!

Apkalpotājs pieteica:

— Viņas gaišība hercogiene de Mortemena!

Viesistabā ienāca gara, pilnīga sieviete, valdonīgu gaitu.

Žiljeruā piesteidzās viņai noskūpstīt roku un jautāja:

—. Kā klājas, hercogiene?

Abi viesi palocījās viņai cienīgi, bet mazliet familiāri, jo hercogiene bija laipna un mīlēja nepiespiestu izturēšanos.

Ģenerāļa hercoga de Mortemena atraitne, marķīza de Farandāla meita, slavenas un savas vecās cilts pārstāve, izprecinājusi savu vienīgo meitu kņazam Salia, savā mājā Varenna ielā pieņēma šīs pasaules slavenos, kas sastapās pie viņas un apmainījās laipnībām. Neviena augstība neizbrauca cauri Parīzei, neiebaudījusi pusdienas pie viņas galda, un ikkatrs cilvēks, kas piespieda sabiedrību runāt par sevi, pamodināja viņā tūdaļ vēlēšanos iepazīties. Viņa sajuta vajadzību redzēt viņu, parunāt ar viņu, iegūt savu slēdzienu par viņu. Tas viņu ārkārtīgi uzjautrināja, darīja līksmu viņas dzīvi, apmierināja to augstprātīgo un labvēlīgo ziņkārību, kas viņā vienmēr kvēloja.

Tiklīdz viņa atsēdās, tas pats sulainis sauca:

— Barona un baronese de Korbellī!

Viņi abi bija jauni — barons pliku galvvirsu un resns, baronese trausla, smalka, melnūksnēja.

Šis pāris ieņēma īpatnēju vietu franču aristokrātijas aprindās, kur tas iekļuva, pateicoties vienīgi rūpīgai savu sakaru izlasei. Cēlušies no aristokrātijas zemākās šķiras, bez iespaidiem un personīgiem talantiem, vadīdamies vienmēr un visur vienīgi no savas nevaldāmās kaisles uz visu, kas nesa izmeklētas sabiedrības zīmogu, «comme-il-faut», viņi tomēr bija pratuši kļūt ievērojami daudzu acīs kā Parīzes highdife augstākais zieds un sasniedza to vienīgi ar to, ka apmeklēja tikai visievērojamākās ģimenes, izrādīja visur augstākā mērā rojālas, godprātīgas, korektas jūtas, cienīja to, ko cienīt bija pieņemts, nicināja to, ko bija pieņemts nicināt, nekad neatļāvās ne mazākās atkāpes no sabiedrības dogmām un ar vislielāko pārliecību kalpoja visām etiķetes detaļām. Viņu uzskati savā ziņa pildīja krietnības kodeksa lomu un viņu ierašanās vienā vai otrā namā bija visdrošākā garantija par šī nama respektējamo krietnumu.

Korbellī bija grāfa de Žiljeruā attālāki radinieki.

— Bet kur, — izbrīnējusies izsaucās hercogiene, — ir jūsu sieva?

— Vienu minūti, tikai vienu minūti, — atsaucās grāfs. — Viņa grib pārsteigt mūs un tūlīt ieradīsies, tūlīt.

Kad de Žilj eruā kundze mēnesi pec kāzām saka parādīties sabiedrībā, viņu iepazīstināja ar hercogieni de Mortemenu, kura viņu tūdaļ iemīlēja, tuvināja sev, paņemot viņu savā aizbildniecībā.

Divdesmit gadu laikā šī draudzība nekad vēl nebija apmākusies. Hercogienes mājā arī notika mākslinieka pirmā sastapšanās ar grāfieni de Žiljeruā.

Mizadjē, pieiedams hercogienei, jautāja:

— Hercogiene, vai jūs jau apmeklējāt Neatkarīgo izstādi?

— Nē, kas tie ir?

— Pulciņš jaunu mākslinieku, impresionisti. Divi ir ļoti apdāvināti.

Ievērojamā dāma nicinoši nomurmināja:

— Es nemīlu šo kungu kumēdiņus.

Šī pašpaļāvīgā, noteiktā sieviete neatzina citu domas un uzskatus, bet savus uzskatus viņa dibināja vienīgi uz sava sociālā stāvokļa pārākuma apziņas; pret māksliniekiem un zinātniekiem viņa izturējās kā pret inteliģentiem algādžiem, kuriem Dievs uzlicis par pienākumu iepriecināt augstākās sabiedrības cilvēkus un pakalpot viņiem. Viņas uzskatu pamatā vienmēr atradās izbrīns un neliekuļota bauda, ko viņa izjuta, ieraugot kādu lietu, lasot kādu grāmatu, dzirdot jaunas ziņas.

Gara, pilnīga miesās, sarkana, skaļu balsi, viņa bija ļoti iespaidīga sabiedrībā, jo viņu nekas un nekad neapmulsināja, jo viņa droši pateica visu, ko vēlējās, un viņas aizbildniecībā atrada patvērumu viss. Savā aizbildniecībā viņa pieņēma nogāztos monarhus, sarīkojot viņiem par godu savā namā viesības, savā aizbildniecībā viņa ņēma arī pašu Dievu, bagātīgi apdāvinot garīdzniecību un baznīcu.

Mizadjē atkal ierunājās:

— Bet vai jūs, jūsu gaišība, esat jau dzirdējusi, ka Marijas Lam-burgas slepkava, kā apgalvo, jau arestēts?

— Nē, pastāstiet, pastāstiet, — viņa atbildēja, ieinteresējusies.

Viņš sāka stāstīt. Garš, ļoti kalsnējs, baltā vestē, maziem briljantiem

krekla pogcaurumos, viņš runāja bez žestiem un tik korekti, ka viņa labprāt piedeva tos ļoti riskantos tematus, kuriem viņš mīlēja pieskarties. Ārkārtīgi tuvredzīgs, viņš, neraugoties uz savu pensnē, likās, nekā neredzēja, un kad taisījās atsēsties, viņam bija tāds izskats, it kā viss viņa ķermeņa skelets saliecas krēslam atbilstošā formā. Viņa saliektais ķermenis tad kļuva pavisam maziņš; viņa sakrustotās, viena otrai pārliktās kājas atgādināja divas savītas lentas, bet garās, uz krēsla roku atzveltņiem izstieptās rokas nobeidzās ar bālām, uz leju nokārtām plaukstām, pie kurām, likās, pieauguši neskaitāmi pirksti. Viņa artistiski krāsotie mati un ūsas ar mākslīgi piemirstām sirmām šķipsnām bieži vien pavedināja uz jautrām zobgalībām.

Tiklīdz viņš bija pastāstījis hercogienei, ka noslepkavotās ielasmeitas dārgakmeņus šķietamais slepkava iedāvinājis otrai tādai pašai jaunavai, — lielās viesistabas durvis atkal plaši atvērās un, apkampušās un smaidīdamas, parādījās divas sievietes baltos smalkos mežģīņu tērpos, abas gaišmates, abas ļoti līdzīgas — kā divas dažada vecuma māsas, — viena mazlietiņ pārāk nobriedusi, otra mazlietiņ pārāk jauna, viena mazlietiņ pārāk pilnmiesīga, otra pārāk tieviņa.

Atskanēja izsaucieni, aplausi. Izņemot Olivjē Bcrtēnu, neviens nezināja par Anetes de Žiljeruā atgriešanos, un, vērojot meiteni blakus savai mātei, visi atzina viņas esam ļoti skaistas. Atstatumā māte likās gandrīz tikpat svaiga kā meita, un pat vēl skaistāka, jo, atgādinot pilnīgi izplaukušu ziedu, viņa šķita vēl apburošāka, kamēr jaunā meitene nupat tikai sāka plaukt, tikai sāka ieplaukt savā īstajā skaistumā.

Hercogiene, sasitusi plaukstas, jūsmīgi iesaucās:

— Ak Dievs, cik viņas apburošas un patīkamas abas blakām! Paskatāties, de Mizadjē kungs, cik viņas vienādas!

Sāka viņas salīdzināt, un tūdaļ tika izteiktas divas domas. Mizadjē, Korbellī un grāfs de Žiljeruā atrada, ka visa grāfienes un viņas meitas līdzība saskatāma tikai sejas krāsā, matos un sevišķi acīs, kuras abām bija pilnīgi vienādas. Bet tas arī viss, un, kad jaunā meitene kļūs sieviete, viņas vairs nelīdzināsies gandrīz nemaz.

Turpretim pēc hercogienes un Olivjē Bcrtēna domām, viņas bija pilnīgi vienādas un tikai pateicoties gadu starpībai viņas likās dažādas.

— Viņa ļoti pārvērtusies pēdējo trīs gadu laikā, — sacīja mākslinieks. — Es viņu tagad vairs nepazītu, un, liekas, neuzdrošināšos vairs sacīt viņai «tu».

Grāfiene iesmējās.

— Ak! Kas vēl nebūs! Es gribētu redzēt, kā jūs pateiksiet Anetei «jūs»!

Jaunā meitene, kuras nākamā drošsirdība jau bija nojaušama viņas kautrīgi draiskulīgajās kustībās, savukārt piebilda:

— Es gan vairs neuzdrošināšos Bertēna kungam sacīt «tu».

Viņas māte pasmaidīja.

— Vari paturēt šo nelabo paradumu, es to atļauju tev... Jūs drīzi vien atjaunosiet savu seno pazīšanos.

Bet Anete noraidoši pakratīja galvu.

— Nē, nē, tas mani apgrūtinātu.

Hercogiene, Aneti apkampusi, apskatīja viņu vērīgi, ar lietpratējas acīm.

— Nu, bērns, parādies man tagad en face. Jā, jā, tev ir pilnīgi tās pašas acis, kas mātei. Tu nebūsi zemē metama pēc kāda laiciņa. Jākļūst resnākai, ne pārāk, tikai mazlietiņ; tu esi pārāk liesa.

Grāfiene iesaucās:

— Ak, nestāstiet viņai to!

— Kāpēc?

— Ir tik patīkami būt tievai! Es pati vēlos kļūt tievāka.

De Mortemena kundze iekarsa, savās dusmās piemirsdama meitenes klātbūtni.

— Ak, atkal jau! Mūžīgi jums modē ir kauli, tāpēc ka tos vieglāk apģērbt nekā miesu. Kas attiecas uz mani, es piederu pilmniesīgo sieviešu laikmetam! Tagad valda tievo sieviešu paaudze! Viņas man atgādina Ēģiptes bada gadu govis. Nesaprotu, kā vīrieši var sajūsmināties par jūsu skeletiem. Manā laikā viņi prasīja kaut ko vairāk.

Viņa apklusa, pamanījusi klātesošo smaidus, un pēc tam piebilda:

— Palūkojies savā mātē, bērns, viņa ir ļoti patīkama, taisni tāda, kādai jābūt sievietei, paturi šo paraugu prātā!

Kad visi bija iegājuši ēdamistabā un atsēdušies pie galda, Mizadjē atjaunoja sarunas.

— Pēc manām domām, vīriešiem jābūt kalsnējiem, jo viņi radīti kustībām, kas prasa veiklību un ārtumu, kas nav savienojams ar resnumu. Kas attiecas uz sievietēm, tad te"tā lieta ir mazliet citādāka. Vai nav taisnība, Korbellī?

Korbellī nezināja, ko atbildēt, jo hercogiene bija izcilus pilmniesī-ga sieviete, bet viņa paša sieva pārāk tieva. Bet baronese pasteidzās glābt sava vīra grūto stāvokli un noteikti aiztāvēja uzskatus par labu slaidai figūrai. Pirms gada viņai pašai vajadzējis cīnīties pret pieņemšanos miesā un viņa ļoti ātri to novērsusi.

— Kā jūs to panācāt? — jautāja de Žiljeruā kundze.

Un baronese atklāja sistēmu, kuru šai nolūkā pielietoja visas tā laika elegantās sievietes. Nav jādzer ēšanas laikā. Tikai stundu pēc ēšanas var iebaudīt tasi tējas, ļoti karstu, gandrīz vārošu. Tas gandrīz vienmēr atstāj vēlamās sekas. Viņa minēja pārsteidzošus piemērus, kad resnas sievietes, pieturēdamās pie šī režīma, triju mēnešu laikā kļuvušas tievas kā naža asmens.

Hercogiene šausmās iesaucās:

— Ak, Dievs, kāda nejēdzība, mocīt sevi šādā kārtā! Jūs noliedzat katru šķidrumu, neizslēdzot pat šampanieti. Bet jūs, Bertēn? Jūs, kā mākslinieks, kādas jūsu domas šai lietā?

— Es taču esmu gleznotājs, kundze, un gleznoju apģērbtas sievietes, tāpēc esmu diezgan vienaldzīgs pret šo lietu! Ja es būtu skulptors, tad gan man būtu pamats žēloties.

— Bet, kā vīrietis, ko jūs cienāt?

— Es?... kā lai jums to pasaku?... mazliet pilnziedīgu skaistumu — to, ko mana saimniece sauc par teicamu, labi ēdinātu cāli, kas nav trekns, bet ir apaļš un mīksts.

Šis viņa salīdzinājums atraisīja smieklus; bet grāfiene, uzlūkodama meitu, neuzticīgi piebilda:

— Nē, ir ļoti ieteicams palikt tieviņai, tievas sievietes nenovecojas.

Šo punktu no jauna pārsprieda sabiedrība un tās domas atkal

dalījās. Tomēr gandrīz visi piekrita vienai lietai: ļoti resna sieviete nedrīkst pārāk spēji novājināties.

Šis novērojums piespieda atcerēties sabiedrībā pazīstamas sievietes un ierisināja jaunas pārrunas par sievietes skaistumu, greznumu un grāciju. Mizadjē slavēja gaišmataino marķīzi de Lokristi, bet Bertēns — Mandeljēra kundzi, bruneti, zemu pieri, tumšām acīm un mazliet lielu muti, kurā mirdzēja apburoši zobi.

Viņš sēdēja blakus meitenei un, pievērsies viņai, pēkšņi sacīja:

— Klausies vērīgi, Anete. To, ko mēs runājam patreiz, tu dzirdēsi vismaz reizi nedēļā līdz tam laikam, kad kļūsi veca. Dažās dienās tu uzzināsi visu, ko domā augstākā sabiedrībā par politiku, sievietēm, lugām un visu citu. Nākotnē vajadzēs tikai pa laikam mainīt cilvēku uzvārdus un literārisko darbu virsrakstus. Kad tu būsi dzirdējusi mūsu ieskatus un, kā mēs tos aizstāvam, tu varēsi izvēlēties sev nepieciešamos personiskos ieskatus par visām lietām, un pēc tam tev nekad vairs nevajadzēs domāt; tu varēsi tikai atpūsties.

Meitene, nekā neatbildēdama, pavērās viņā ar savu viltīgo skatu, kuru, likās, apstaroja jauns, kustīgs prāts, kas gan vēl bija saistīts, bet jau spējīgs izrauties no važām.

Bet hercogiene un Mizadjē, kuri mētājās domām kā ar bumbiņu, neatskārzdami, ka viņi met un ķer vienu un to pašu, cilvēciskās saprātības un darbības vārdā protestēja mākslinieka vārdiem.

Pēc tam Bertēns sāka runāt, cik mazvērtīga ir augstākās sabiedrības inteliģence, pat tās visizglītotākā daļa, cik maz tajā krietna satura, cik nožēlojami tās ticējumu pamati, cik nevarīga un niecīga interese par gara problēmām, cik nepastāvīga un apšaubāma gaume.

Pa daļai sirsnīga, pa daļai mākslota naida satraukts, naida, kas vispirms atmodina vēlēšanos būt daiļrunīgam, bet vēlāk atraisa asus, dedzīgus slēdzienus, viņš pierādīja, ar kādu fatālu neatvairāmību cilvēki, kuru vienīgā nodarbošanās dzīvē ir vizītes un viesības, pārvēršas graciozās un vieglās, bet dziļi banālās būtnēs, kuras spēj tikai pavirši pieskarties rūpju, ticējumu un gaumes izpratnei.

Viņš pierādīja, ka viņos nav nekā dziļa, dedzīga, sirsnīga; tā kā viņu prāta kultūra līdzinās nullei, bet viņu erudīcija ir tikai ārējs spožums, tad viņi visu mūžu paliek tikai manekeni, kas ar saviem žestiem rada tikai to izmeklēto cilvēku ilūziju, ar kuriem viņiem patiesībā nav nekā kopēja. Viņi neko nespēj sirsnīgi mīlēt, pat viņu pašu greznā dzīve spēj apmierināt tikai viņu patmīlību, bet ne patiesi izsmalcinātas miesas prasības, jo viņi ēd slikti, dzer sliktus vīnus, samaksājot par visu ārkārtīgi dārgi.

— Viņi dzīvo savrup, — viņš teica, — nekā neredz, nekur neiedziļinās; dzīvo projām no mākslas, kas viņiem nav pazīstama; dzīvo projām no dabas, kuru viņi neprot redzēt; viņi nepazīst laimi, jo viņi nespēj sirsnīgi priecāties nekam; viņi dzīvo ārpus pasaules un mākslas skaistuma, par kuru viņi mīl runāt, nemaz to nepazīstot un pat neticot tam, jo viņi nepazīst dzīves prieku un gara skurbumu. Viņi nespēj nekam pieķerties tik stipri, lai to patiesi iemīlētu, viņi nespēj ieinteresēties ne par ko tik dziļi, lai būtu saprašanas laimes apstaroti.

Barons de Korbellī uzskatīja par savu pienākumu ņemt aizbildniecībā augstāko sabiedrību.

Viņš aizsargāja to ar neko neizteicošiem, bet tanī pat laikā ari nenoraidāmiem argumentiem, ar argumentiem, kas izkūst saprāta gaismā kā sniegs ugunī, bet kurus nevar notvert ar tiem muļķīgajiem un svinīgajiem argumentiem, ar kādiem sādžas mācītājs pierāda Dieva esību. Gala vārdā viņš augstāko sabiedrību salīdzināja ar jāšanas sporta zirgiem, kuri, patiesību sakot, nekam neder, bet tiem tomēr ir un paliek sugas zirgu slava.

Bertēns, šāda pretinieka pārsteigts, nicinoši un pieklājīgi viņu uzklausīja. Bet tad, barona muļķības saniknots, pēkšņi pārtrauca viņa runu un, neko nenoslēpdams, pastāstīja, kā pavada dienu labi audzināts cilvēks, sākot ar momentu, kad tas pieceļas no gultas un beidzot ar apgulšanos.

Smalki novērotās detaļās zīmēta, klausītāju priekšā izveidojās neatvairāmi komiska figūra. Lūk kungs, sava apkalpotāja apģērbts, patreiz izsaka pāris vispārīgas domas savam bārddzinim, kas viņu nupat noskuvis, pēc tam, dodamies savā rīta pastaigā, izvaicā zirgu puišus par zirgu veselību, pēc tam vizinās Buloņas mežā ar vienīgo mērķi sveicināt un tikt sveicinātam, pēc tam paēd brokastis pie viena galda ar sievu, kura, savukārt, nupat izkāpusi no ekipāžas, sarunājas ar sievu tikai tāpēc, lai pateiktu viņai šorīt redzēto paziņu vārdus, pēc tam, līdz vakaram, ierodas no vienas viesistabas otrā, trenējot savu prātu sarunās ar sev līdzīgiem, pēc tam iebauda pusdienas cienījama kņaza namā, kur pie galda pārspriež Eiropas patreizējo stāvokli, un vakaru nobeidz kādā teātrī, kur valda prieku mājas atmosfēra, kas sagādā nevainīgu baudu viņa kautrajai dzīves izkvēlināšanas kārei.

Šī ironiskā portreja, personīgi nevienu neaizskarot, bija tik patiesa, ka pie galda nemitējās smiekli, kamēr mākslinieks to uzskicēja.

Hercogiene, drebēdama aiz smieklu apvaldīšanas ar visu savu resno ķermeni, sajuta pat vieglus dūrienus krūtīs. Beidzot viņa iesaucās:

— Nudien, tas ļoti uzjautrinoši, jūs piespiedīsiet mani nomirt no smiekliem!

Bertēns, ļoti uztraukts, atbildēja:

— Ak, kundze, augstākā sabiedrībā nemirst no smiekliem. Vai jel te maz prot smieties. Te, kā to prasa labs tonis, tikai labvēlīgi izliekas, ka smejas, tikai atdarina smieklus. Tikai diezgan teicami imitē smieklu vaibstus, bet nesmejas. Ja vēlaties redzēt, kā smejas, apmeklējiet tautas teātri. Apmeklējiet līksmos pilsoņus, un jūs redzēsiet, kā smejoties aizraujas elpa. Apmeklējiet kazarmas, tur jūs redzēsiet, kā kareivji, klausoties pulka balamuti, ripo aiz smiekliem pa gultām, asarām pilnām acīm, nespēdami atgūt elpu. Bet mūsu viesistabās nesmejas. Atkārtoju, te jūs atradīsiet tikai imitāciju, te nav nekā īsta, pat smieklu.

Mizadjē viņu pārtrauca:

— Atļaujiet, atļaujiet, jūs spriežat pārāk bargi! Jūs taču pats, mans draugs, cik man atļauts spriest, neizturaties naidīgi pret to sabiedrību, kuru jūs tik veikli izsmejat.

Bertēns pasmaidīja.

— O, jā, es pat mīlu to.

— Tātad?

— Es mazliet ienīstu sevi, kā apšaubāmas rases bastardu.

— Tas viss ir tikai proza, — sacīja hercogiene.

Viņš sāka apgalvot, ka nenāk ne prātā pozēt, bet hercogiene izbeidza šo strīdu, piebilzdama, ka visi mākslinieki mīl baltu parādīt par melnu.

Un saruna atkal kļuva vispārīga; banāli pieklājīga, draudzīgi apvaldīta, tā čaloja bez mitēšanās, un, kad mielasts tuvojās beigām, grāfiene, norādīdama uz savām neiztukšotajām glāzītēm, izsaucās:

— Lūk, es neesmu nekā dzērusi, nevienas pilītes, — redzēsim, vai es kļūšu tievāka.

Neapmierinātā hercogiene mēģināja piespiest viņu izdzert kaut pāris minerālūdens malkus, bet viņas pūles palika veltīgas un viņa iesaucās:

— Lūk, ārprātīgā! Viņai galīgi sajaukusi prātus viņas meita! Lūdzu jūs, Žiljeruā, neatļaujiet darīt jūsu sievai šīs muļķības!

Grāfs, jūsmīgi aprakstīdams Mizadjē kungam Amerikā jaunizgud-rotās sviesta kuļmucas sistēmu, labi nesadzirdēja hercogienes vārdus.

— Kādas muļķības, hercogien?

— Vēlēšanos noliesēt.

Viņš uzmeta savai sievai labvēlīgu un vienaldzīgu skatu.

— Par nožēlošanu, neesmu paradis viņai nekā noliegt.

Grāfiene piecēlās, paņemdama zem rokas savu kaimiņu; grāfs

savu roku piedāvāja hercogienei, un visi iegāja lielajā viesistabā, jo mazā bija paredzēta tikai dienas vizītēm.

Tā bija liela un ļoti gaiša istaba. Sienas, apvilktas lieliem, skaista gaišzila zīda panno ar senlaicīgiem zīmējumiem baltos un zeltītos rāmjos lampu gaismai piešķīra maigi dzidru mēnessgaismas nokrāsu. Galvenās sienas vidū Olivjē Bertēna darinātā grāfienes portreja, likās, dzīvoja pati un atdzīvināja visu istabu. Te tā atradās savā īstajā vietā; šīs istabas gaiss, likās, bija piemirdzēts ar jaunās sievietes smaidu, viņas skata līksmi, viņas gaišo matu burvīgumu. Un visiem jau gandrīz bija kļuvis par paradumu, par neizbēgamu pieklājības ceremoniju, līdzīgi krustu mešanai pie ieejas baznīcā, izteikt cildinošas laipnības māksliniekam un viņa modelim ikreiz, kad gadījās apstāties šīs gleznas priekšā.

Mizadjē pirmais nekad to nepiemirsa. Viņa domas, valsts atzīta lietpratēja domas bija oficiālas ekspertīzes atzinums, un viņš uzskatīja par savu pienākumu pēc iespējas biežāk un ar vislielāko pārliecību cildināt šīs gleznas izcilus īpašības.

— Zvēru, — viņš sacīja, — šī ir labākā no visām mūslaiku portrejām, kuras es pazīstu. Tajā elpo savāda, apbrīnojama dzīvība.

Grāfs, kuram viesu paradums cildināt šo portreju bija iedvesis pārliecību, ka viņam pieder šedevrs, piegāja tuvāk, lai šī audekla slavināšanu vēl vairāk iekvēlinātu, un vairākas minūtes ilgi novazātām tehniskām frāzēm viņi nebeidza cildināt šīs gleznas redzamās un apslēptās pilnības.

Visu acis bija vērstas uz sienu un, likās, kvēloja jūsmā. Olivjē Bertēns tik ļoti jau bija pieradis pie šīs slavināšanas, ka nepievērsa tai lielāku vērību, kā tiem jautājumiem par veselību, kurus izrunā paziņas, sastopoties uz ielas. Bet tomēr viņš pārvietoja lampu ar reflektoru, kas te atradās tikai portrejas apgaismošanai, pamanījis, ka sulainis to nolicis mazliet sāņus.

Pēc tam visi atsēdās, un, kad grāfs piegāja hercogienei, pēdējā sacīja:

— Es domāju, šodien atbrauks mans brālēns, lai novestu mani mājās, bet pirms tam iebaudītu glāzi tējas pie jums.

Pēdējā laikā viņu vēlēšanās tiecās uz vienu mērķi, un viņi to uzminēja, lai gan ne reizes vēl to nebija pieminējuši savās sarunās.

Hercogienes de Mortemenas brālis marķīzs de Farandāls gandrīz visu savu mantu bija izšķiedis kāršu spēlē un nomira pēc nelaimīga kritiena no zirga, atstādams atraitni un dēlu. Šo jauno divdesmit astoņus gadus veco cilvēku uzskatīja par smalkāko kotiljona vadītāju visā Eiropā; viņu dažreiz aicināja Vīne vai Londona tikai tamdēļ, lai viņš galma ballē nodejotu dažas valša tūres. Un lai gan viņam nebija gandrīz nekādu bagātību, viņa stāvoklis sabiedrībā, viņa cilts vārds, viņa radnieciskās saistības gandrīz vai pat ar valdnieku namiem panāca to, ka Parīzē nebija otra vīrieša, kuru tīkotu vairāk.

Pienāca laiks vērst šo jaunības slavu, dibinātu uz dejas un sporta talantiem, lietderībā, un, apprecot bagātu, ļoti bagātu sievu, mainīt līdzšinējos panākumus pret panākumiem politikā. Kļuvis par deputātu, viņš pārvērstos vienā no nākošā troņa drošības vīriem, vienā no karaļu tuvajiem, kļūtu par partijas vadoni.

Hercogiene ļoti labi bija informēta par grāfa de Žiljeruā milzīgajām bagātībām. Viņai bija zināmas viņa vienmēr laimīgās spekulācijas, zināma viņa smalkā finansista tālredzība, viņa līdzdarbošanās visienesīgākajos uzņēmumos pēdējo desmit gadu laikā, un viņa bija nolēmusi savu brālēnu apprecināt ar deputāta meitu. Žiljeruā šīs savas meitas laulības nodrošinātu valdošo iespaidu visaugstākajā sabiedrībā. Un patiešām, mantojis no sievas puses ļoti lielus kapitālus un ļoti veikli savairojis savu personīgo bagātību, viņš tagad sapņoja pavisam par citām lietām. Viņš ticēja, ka atgriezīsies karalis, un vēlējās izmantot šo notikumu pēc iespējas pilnīgāk.

Kā vienkāršam deputātam, viņam nebija liela nozīme. Bet izprecinot savu meitu marķīzam de Farandālam, kura senči vienmēr bijuši uzticīgi Francijas karaļnamam un baudījuši galma tuvinieku sevišķu ievērību, viņš tūdaļ iekļūtu pirmajās rindās.

Turklāt — un tam bija ļoti liela nozīme — hercogienes labvēlīgā izturēšanās pret viņa sievu piešķirtu šai apvienībai vēl drošākus panākumus. Baidīdamies, ka marķīzu nepagūst savaldzināt kāda cita meitene, grāfs pasteidzās izsaukt savu meitu uz Parīzi, lai paātrinātu notikumu gaitu.

Hercogiene, nojauzdama un uzminēdama šo projektu, no savas puses to labvēlīgi sekmēja klusā līdzdarbībā, un, lai gan nekā vēl nezināja par jaunās meitenes pēkšņo ierašanos, uzaicināja savu brālēnu atnākt šodien pie Žiljeruā, lai pamazām viņu pieradinātu pie šīs mājas.

Šodien pirmo reizi hercogiene un grāfs maskotās frāzēs ierunājās par saviem nodomiem, un kad viņi izšķīrās, kopdarbības līgums jau bija noslēgts.

Viesistabas otrā galā atskanēja smiekli: Mizadjē stāstīja baronesei Korbellī, kā nēģeru sūtniecība stādījusies priekšā republikas prezidentam. Šai brīdī pieteica marķīza de Farandāla ierašanos.

Viņš parādījās durvīs un apstājās. Ar ātru, pierastu žestu viņš ielika labajā acī monokli un brīdi lūkojās caur to, it kā gribēdams orientēties viesistabā, kurā viņam vajadzēja ieiet, bet varbūt arī tāpēc, lai dotu iespēju tur tērzējošiem cilvēkiem viņu redzēt, redzēt viņa ierašanos. Pēc tam, ar nemanāmu vaiga un uzacs kustību viņš ļāva izkrist no acs stik-lam, kas tagad karājās smalkā, melna zīda matiņā, un, ātri piegājis de Žiljeruā kundzei, zemu palocīdamies noskūpstīja viņas izstiepto roku. Pēc tam tādā pašā kārtā viņš sveicināja ari savu krustmāti un sasveicinājās ar pārējiem klātesošajiem, paspiezdams viņu rokas un pieiedams no viena pie otra skaistā, nepiespiestā gaitā.

Viņš bija garš vīrietis, iesarkanām ūsām, jau mazliet plikgalvis, izturējās kareivīgi, ar savām kustībām atgādinot tanī pašā reizē angļu sportistu. Uzskatot viņu likās, ka tas ir viens no tiem vīriešiem, kuriem ķermeņa locekļi attīstīti labāk nekā galva, un kuri neko citu nemīl, izņemot kustības, kas attīsta fizisko spēku un veiklību. Bet viņš bija arī izglītots, jo ārkārtīgi cītīgi mācījās visu, kas viņam vēlāk varētu noderēt. Viņš studēja vēsturi, dedzīgi kaldams galvā datus un samainīdams notikumus, piesavinājās elementārās, deputātam nepieciešamās zināšanas politiskajā ekonomijā, iepazinās ar socioloģijas ābeci, cik tālu to zināt vajadzīgs valdošajām šķirām.

Mizadjē viņu cienīja, pareģodams, ka «tas būs cilvēks ar svaru». Bertēns augstu vērtēja viņa veiklību un spēku. Viņi apmeklēja vienu un to pašu paukošanās klubu, bieži sacentās šaušanas mākslā un sastapās izjājienos Buloņas meža alejās. Tāpēc arī viņos pamazām izveidojās vienādas gaumes simpātijas, kas šiem diviem cilvēkiem sagādāja vienlīdz interesējošus sarunu tematus.

Kad marķīzu iepazīstināja Anetei Žiljeruā, viņam tūdaļ modās aizdomas par viņa krustmātes projektējamām kombinācijām, un palocījies viņš uzmeta meitenei ātru, piedzīvojuša lietpratēja skatu.

Viņam šķita viņa patīkama un vilinošu līksmi sološa. Kā smalks kotiljonu vadītājs, viņš bija ļoti labi mācījies pazīt jaunas meitenes un gandrīz nemaldīgi vienmēr varēja noteikt viņu nākotnes skaistumu — kā lietpratējs, kas nogaršo pārāk jaunu vīnu.

Viņi pateica viens otram dažas nenozīmīgas frāzes, un pēc tam viņš atsēdās blakus baronesei de Korbellī, lai pusbalsī ar viņu papļāpātu.

Viesi izklīda diezgan agri, un, kad vairs neviena nebija, Anete aizgāja gulēt, lampas tika izdzēstas, apkalpotāji atlaisti savās istabās, grāfs de Žiljeruā, staigādams pa svecēm apgaismoto viesistabu, vēl ilgi aizkavēja krēslā snaudošo grāfieni, iepazīstinot viņu ar saviem plāniem, pūlēdamies visos sīkumos iztirzāt turpmāko rīcību, paredzēt apstākļu sarežģīšanos un — pie uzmanīgas rīcības — arī panākumus.

Bija jau ļoti vēls, kad viņš devās pie miera, sajūsmināts par šo vakaru, nomurminādams pie sevis:

— Es domāju, ka šī lieta nokārtota.

Ill

«Kad jūs mani apciemosiet, mans draugs? Neesmu jūs redzējusi jau veselas trīs dienas, bet man tas ir pārāk ilgs laiks. Tagad esmu ļoti nodarbināta ar savu meitu, bet jūs zināt, ka bez jums es nespēju iztikt.»

Šo grāfienes zīmīti mākslinieks saņēma tai brīdī, kad viņš ar zīmuli bija uzmetis vairākas skices, arvien vēl meklēdams sižetu jaunai gleznai. Izlasījis vēstulīti, viņš noglabāja to galda atvilktnē pie visām pārējām vēstulēm, kas bija sakrājušās viņu saistību laikā.

Izlietodami augstākās sabiedrības dzīves priekšrocības, viņi bija paraduši sastapties gandrīz ik dienas. Dažreiz viņa apciemoja viņu arī viņa paša mājā un, neaizkavējot viņu darbā, nosēdēja dažu labu stundu krēslā, kurā viņa kādreiz sēdēja kā pozētāja. Bet baidīdamās apkalpotāju pļāpu, samainījusi savu mīlu sīknaudā, viņa atrada izdevīgāku priekš šīs viņu pastāvīgās sastapšanās savu māju vai arī citu viesistabas.

Viņi jau iepriekš vienojās par katru sastapšanos, kurā de Žilje-ruā kungs vienmēr saskatīja tikai nejaušu sagadīšanos.

Vismaz pāris reizes nedēļā mākslinieks ēda pusdienas pie grāfienes kopā ar dažiem citiem draugiem; pirmdienās viņš kārtīgi ieradās operā, viņas ložā; pēc tam norunāja sastapties vienā vai otrā viesistabā, kur viņi nejauši ieradās vienā un tai pašā stundā. Viņam bija zināmi vakari, kurus viņa pavadīja mājā, un tad viņš ieradās pie viņas izdzert glāzi tējas. Atrazdamies pie viņas, sēdēdams blakus viņai, viņš juta, cik maigas un nesaraujamas ir šīs senās saistības, kādā varā pārvērties paradums viņu redzēt, atrasties viņas tuvumā, pateikt viņai dažus vārdus, dzirdēt viņas domas. Un lai gan viņa mīlas kvēlā liesma jau sen bija apdzisuši, viņš tomēr vienmēr sajuta nepieciešamību viņu redzēt.

Šo pieķeršanos veicināja arī tīri egoistiskas jūtas. Viņš juta ilgas pēc ģimenes, dzīvas, gaišas mājības, ģimenes viesībām, ģimenē pavadīties vakariem, kur tik patīkami viegli risinās valodas ar seniem draugiem, ilgas pēc cilvēka tuvuma, intīmās draudzības slāpes, kas mājo ikkatra cilvēka sirdī un ikkatru vecpuisi dzenā no mājas uz māju pie draugiem, kur tas pamet daļiņu no sevis. Šī māja, kur viņu mīlēja, kur viņš atrada visu, ko meklēja, deva iespēju atpūsties un aizmirst savu vientulību.

Trīs dienas viņš nebija redzējis savus draugus, kurus, jādomā, bija ļoti iepriecinājusi meitas atgriešanās. Viņš sāka skumt un pat mazliet dusmojās, ka viņi tik ilgi kavējas viņu aicināt, tanī pat laikā uzskatīdams uzbāzīgu savu ierašanos pie viņiem bez uzaicinājuma.

Grāfienes vēstule viņu ielīksmoja. Pulkstenis rādīja jau trešo pēcpusdienas stundu. Viņš nolēma tūdaļ doties pie viņas, lai sastaptu viņu vēl pirms viņas pastaigāšanās.

Viņš piezvanīja, un istabā ienāca apkalpotājs.

— Kāds laiks, Žozef?

ф

— Skaists, kungs.

— Silts?

— Jā, kungs.

— Balto vesti, zilos svārkus, pelēko platmali!

Viņš vienmēr ģērbās ļoti smalki. Kaut gan viņa uzvalkus darināja labākais drēbnieks, tūdaļ tomēr varēja uzminēt, ka tas ir mākslinieks un vecpuisis; to liecināja viņa gaita un tas, kā viņš bija apspīlējis vēderam savu balto vesti, kā viņš valkāja savu mazliet pakausī at-grūzto, dārgo, pelēko platmali.

Nonācis grāfienes mājā, viņš uzzināja, ka grāfiene brauks pavizināties Buloņas mežā. Neapmierināts, viņš nolēma pagaidīt viņas iznākšanu.

Kā paradis viņš sāka staigāt pa viesistabu uz priekšu un atpakaļ, no viena galda līdz otram vai no logiem līdz pretējai sienai. Uz mazajiem galdiņiem bija izmētāti visādi nieciņi, skaisti un dārgi: mazas senlaicīgas kastītes zelta izrotājumiem, miniatūri pelnu trauciņi, ziloņkaula statuetes, pavisam moderni dažādi matsudraba nieciņi, rupji jokaini, angļu gaumē: maziņa virtuves krāsniņa, uz kuras uz-zadzies kaķis un mielojas pie katla, mākslīgi atdarināta rupjmaizes rieciena veidīgs cigāru trauciņš, kafijkannas veidīga sērkociņu glabā-tuve; uz viena galdiņa atradās pat pilnīga lelles rotu kolekcija: krelles, aproces, gredzeni, medaljoni un auskari ar briljantiem, rubīniem, smaragdiem, safīriem, vesela rinda mikroskopisku fantāziju, ko, likās, bija veidojis kāds liliputu juvelieris.

Brīžiem viņš paņēma vienu otru lietiņu, kuras bija atnesis te vienā vai otrā ģimenes godadienā, pagrozīja savās rokās, apskatīja domīgā vienaldzībā un atkal nolika savā vietā.

Vienā no viesistabas kaktiem uz vienkājas galdiņa maza lokveidīga dīvāna priekšā atradās reti atvērtas grāmatas dārgos greznos iesējumos. Te bija redzams arī viens Revue des Deux Mondes numurs, mazliet uzpampis, apburzlts, saliektiem lapu stūriem, it kā tas būtu bezgala lasīts un pārlasīts, pēc tam arī daži citi neatgriezti žurnāli: «Jaunā Māksla» acīmredzot izrakstīts vienīgi dārguma dēļ, jo tas maksāja četrus simtus franku gadā, un «Brīvais Vārds», maza burtnīca gaišzilos vākos, kur reprezentējās visjaunākās formācijas dzejnieki, kas bija pazīstami zem palamas «Trakuļi».

Starp logiem bija novietots grāfienes rakstāmgalds, untumaina lietiņa pagājušā gadu simteņa stilā; te grāfiene atbildēja uz viesību laikā saņemtajām vēstulēm tais gadījumos, kad atbildes nebija nokavējamas. Uz šī rakstāmgalda atradās arī dažas grāmatas, kas parasti rotā dāmu buduārus un kas aizvieto sievietes prāta un sirds izkārtni: Misjē, Manona Lesko, Verters, un, lai parādītu, ka te nav sveši arī sarežģīti pārdzīvojumi un te pazīst arī jaunākā laika noslēpumainās psiholoģiskās mīklas, minētām grāmatām vēl bija pievienotas arī: «Ļaunuma puķes», «Sarkanais un melnais», «Astoņpadsmitā gadu simteņa sieviete» un «Ādolfs».

Blakus grāmatām atradās brīnišķīgs rokas spogulis, juvelieru mākslas šedevrs; tā stikls bija ielikts četrstūrainā, izrakstītā samta rāmī, kura mugurpuse pārsteidza ar savu zelta un sudraba ornamentu.

Bertēns paņēma spoguli un pavērās sevī. Pēdējos gados mākslinieks bija stipri novecojis, un, lai gan viņam likās, ka tagad seja kļuvusi oriģinālāka, tomēr viņu nepatīkami satrauca vaigu vītums un krunku izvagotā seja.

Aiz viņa atvērās durvis.

— Labdien, Bertēna kungs, — viņu sveicināja Anete.

— Labdien, bērns, kā tu jūties?

— Ļoti labi, bet jūs?

— Kā, vai tu patiešām vairs nevēlies man sacīt «tu»?

— Nē, nē, tas mani apgrūtina!

— Paraug' tikai!

— Nudien, tas mani apgrūtina. Es kautrējos to darīt.

— Kāpēc?

— Tāpēc... tāpēc, ka jūs neesat ne pietiekoši jauns, ne pietiekoši vecs!...

Mākslinieks iesmējās.

— Šāda argumenta priekšā es neuzdrošinos vairs piespiest.

Viņa nosarka un apmulsusi piebilda:

— Māmiņa lika pateikt, ka viņa tūdaļ izies, un jautāt, vai jūs nevēlētos kopā ar mums pavizināties Buloņas mežā?

— Labprāt! Jūs vienas?

— Nē, ar hercogieni de Mortemenu.

— Skaisti, es braukšu jums līdzi.

— Tātad jūs atļaujat man uzlikt cepuri?

— Ej, ej, mans bērns.

Tiklīdz meitene aizgāja, ienāca grāfiene, plīvurotu cepuri, saģērbusies izbraucienam. Viņa pastiepa savas rokas.

—Kāpēc jūs vairs neredz? Ko jūs strādājāt?

— Es nevēlējos jūs traucēt šajās dienās.

— Olivjē! — viņa pārmetoši sacīja, tanī pašā laikā ielikdama šai vārdā visu savu maigumu.

— Jūs esat labākā sieviete visā pasaulē, — sacīja viņš, aizkustināts no balss, kādā viņa izrunāja, viņa vārdu.

Izbeidzot un nolīdzinot šādā kārtā mazo mīlas pārpratumu, viņa turpināja jau pavisam citādā, parastas pļāpāšanas balsī:

— Mēs iegriezīsimies un paņemsim hercogieni, bet pēc tam pavizināsimies mežā. Jāparāda taču tas Anetei.

Lando jau gaidīja mājas priekšā.

Bertēns atsēdās pretim abām dāmām, un zirgi, kuru pakavu dipie-ni dobji atbalsojās vārtu velvē, aizrāva ekipāžu.

Lielais bulvāris, pa kuru viņi aizbrauca Sv.Magdalēnas virzienā, elpoja jauna pavasara priekā, kas, it kā nokritis no debesīm, bija apbūris cilvēkus.

Siltais laiks un saule piešķīra vīriešiem svētdienīgu izskatu, sievietes likās mirdzošas un iemīlējušās, ielas zēni skraidelēja un lēkāja, bet baltie virtuvju zēni spēlēja domino ar saviem skrandainajiem biedriem, nolikuši produktu grozus uz soliem; suņi ārkārtīgi kaut kur steidzās; aiz pagrabtelpu atvērtajiem logiem bija dzirdama • ķivuļu līksmā dziedāšana; vienīgi vienkāršo, nabadzīgo važoņu vecie zirgi kā vienmēr bija skumji un laiski kustējās kā nāvei pretim.

— Ak, cik skaista diena, cik viegli elpot! — viegli iesaucās grāfiene.

Mākslinieks vēroja viņas abas, māti un meitu, spožās saules apgaismojumā. Bez šaubām, viņas bija dažādas, bet tanī pašā laikā arī tik līdzīgas, ka viena patiešām bija uzskatāma par otras turpinājumu; tās bija vienas asinis, viena miesa, vienas un tās pašas dzīvības elpas apdvestas. Viņu zilās acis, melniem, sīksīkiem punktiņiem piesētās acis, maigi dzidras meitai un mazliet izbalējušas mātei, vērās viņā, kad viņš runāja, ar tik vienādu skatu, ka viņš,

pašam nezinot, gaidīja arī vienas un tās pašas replikas. Un, piespiežot viņas abas smieties un pļāpāt, viņš izbrīnā atkal redzēja, ka viņa priekšā sēd divas pilnīgi dažādas sievietes: viena jau padzīvojusi, otra nupat tikai vēl sāk dzīvi. Nē, viņš nevarēja paredzēt, kas izaugs un izveidosies no šīs meitenes, kad viņas jaunais prāts, pagaidām vēl snaudošās gaumes un instinktu iespaidots, izplauks un ieņems pats savu stāvokli pret apkārtējās pasaules parādībām. Pagaidām viņa vēl bija jauna, skaista, neatminama meitene, kurai visi mīlas nejaušie piedzīvojumi vēl priekšā, kura nupat tikai vēl nobrauc no krasta, kurā jau atgriezusies viņas māte, dzīves un mīlas jūru pārpeldējusi.

Viņš atmaiga domās, ka taisni viņu kādreiz izvēlējusies un līdz šim laikam paturējusi šī arvien vēl skaistā sieviete, kuru pavasara siltajā gaisā tagad šūpoja ripojošā ekipāža.

Viņš izteica viņai pateicību ar maigu skatienu, kuru viņa saprata, un viņam likās, ka arī viņa pateicas viņam ar sava apģērba burvīgo čaukstēšanu.

Viņš piebilda:

— O, jā, lieliska diena!

Iegriezušies Varrena ielā, kur viņiem piebiedrojās hercogiene, viņi aizbrauca Invalīdu virzienā, pārbrauca Sēnai un, sasnieguši Elizejas Laukus, pievienojās pārējo ekipāžu rindai, kas kustējās Triumfa arkas virzienā.

Jaunā meitene, atsēdušies tagad lando priekšējā sēdeklī blakus Olivjē, kāru un naivu skatu vēroja garām ripojošās karietes. Kad hercogiene un grāfiene, viegli pamājot galvas, atbildēja pazīstamo sveicieniem, viņa ieminējās kaimiņam: «Kas tie bija?» Viņš atbildēja: «Ponteglēni», vai «Puiselsi», «grāfiene Lokrista», vai «skaistule Man-deljēra».

Viņi iebrauca Buloņas meža alejā, ripojošu riteņu troksnī. Te ekipāžas, mazāk sablīvētas viena pie otras nekā pirms Triumfa arkas, likās, sacīkstējās savā starpā. Fiakri, smagie lando, lepnās karietes sacentās ātrumā, kamēr pēkšņi, pārspējot visas pārējās, priekšgalā parādījās vieglā Viktorija, kas tikai viena rikšotāju sugas zirga nesta, ārkārtīgā ātrumā aizjoņoja garām šim buržuju un aristokrātu, visdažādāko šķiru un stāvokļu pūlim. Šai ekipāžā laiski sēdēja jauna sieviete spožā izaicinošā tērpā, pamezdama aiz sevis kāda nezināma zieda savādo smaržu.

— Kas ir šī dāma? — ieminējās Anete.

— Nezinu, — atbildēja Bertēns, bet hercogiene un grāfiene tikai savādi pasmaidīja.

Lapas bija izplaukušas, lakstīgalas, kuras vienmēr kuplā skaitā apdzīvoja šo Parīzes dārzu, jau skandināja savas dziesmas zaļajā lapotnē; grāfienes lando pievienojās ekipāžu rindai, kas lēnā gaitā tuvojās ezeram.

— Skaties, bērns, lūk, atkal skaistā Mandeljēra, republikas lepnums!

Republikas lepnums sēdēja vieglā karietē. Pūlēdamās izlikties vienaldzīga pret savu vispāratzīto slavināšanu, viņa atļāva publikai apskatīt savas lielās, tumšās acis, zemo pieri zem melno matu cirtām, patvaļīgo, pārāk lielo muti.

— Un tomēr viņa ļoti skaista, — sacīja Bertēns.

Grāfienei nepatika viņa jūsmošana par citām sievietēm. Viņa mazliet paraustīja plecus un nekā neatbildēja.

Bet jaunā meitene, kurā pēkšņi bija pamodies sacenšanās instinkts, uzdrošinājās piebilst:

— Es tā nedomāju.

Mākslinieks pievērsās viņai.

— Kā, tu neatrodi viņu skaistu?

— Nē, viņai tāds izskats, it kā nupat viņai būtu uzgāzta tinte.

Hercogiene sajūsmināta iesmējās:

— Bravo, mans bērns; lūk, jau sešus gadus, visi Parīzes vīrieši jūsmo par šo nēģeriem! Man liekas, viņi vienkārši mūs izsmej. Apskati labāk, lūk, grāfieni Lokristi!

Šīs tievās, mazās, zilacainās blondīnes smalkās līnijas arī tika diezgan apbrīnotas pēdējo sešu gadu laikā. Viņa sēdēja savā lando ar balto sunīti, un klanījās ar lūpās sastingušu smaidu. Bet arī viņa nesajūsmināja Aneti.

— Nu, viņa vairs nav pietiekoši svaiga, — sacīja viņa.

Lai gan Bertēns, gandrīz vai katru dienu risinātajās debatēs par šo sāncenšu skaistumu, parasti nostājās grāfienes pusē, viņu nezin kāpēc pēkšņi sakaitināja meitenes drošā atbilde.

— Nu, mana mīļā, — viņš sacīja, — var būt lielāks vai mazāks viņas skaistuma dievinātājs, bet nav apstrīdams viņas skaistums, un es varu tikai novēlēt tev kļūt ar laiku tikpat skaistai kā viņa.

— Ak, pietiek, — sacīja hercogiene, — jūs sākat ievērot sievietes tikai pēc tam, kad tās gadi ierit jau ceturtajā desmitā. Meitenei taisnība, jūs sajūsmina tikai tās, kuras jau pazaudējušas svaigumu.

Mākslinieks iesaucas:

— Piedodiet, bet tā taču ir patiesība: sieviete patiesi skaista ir tikai nobriedusi, tikai tad, kad viņa pagūst parādīt visu, kas viņā ir.

Risinādams tālāk domu, ka agrā jaunība ir tikai plaukstoša skaistuma mirdzošs plīvurs, viņš sāka pierādīt, ka augstākās sabiedrības cilvēki dara pareizi, nepievēršot sevišķu vērību sievietes jaunības mirdzumam, ka viņi sievieti «skaistu» atrod tikai viņas plaukuma pēdējā periodā.

Grāfiene glaimota piebilda:

— Tur ir sava daļa patiesības, viņš spriež kā mākslinieks. Jauna sejiņa, protams, ir ļoti patīkama, bet arvien mazliet banāla.

Mākslinieks turpināja aizstāvēt savu uzskatu, norādot uz to periodu, kad seja, pazaudējot nenoteikto jaunības daiļumu, iegūst noteiktas līnijas, savu individuālo skaistumu, savu personīgo izteiksmi.

Grāfiene, viegli palocīdama galvu, ikkatram viņa vārdam atbildēja «jā, jā»; un jo noteiktāki kļuva viņa apgalvojumi un jo vairāk viņš iekarsa un sajūsminājās, jo jūtamāk viņas skati un kustības izteica viņam savu piekrišanu, it kā viņi būtu apvienojušies cīņā pret kopējām briesmām. Anete neklausījās sarunā, visa pārvērtusies tikai redzē. Viņas bieži smaidošā seja kļuva nopietna, un viņa vairs nepateica ne vārda, apreibusi no pavasara dienas. Šī saule, šī zaļā lapotne, šīs ekipāžas, šī skaistā, bagātā un līksmā dzīve, — viss, viss bija dots tikai viņai.

Viņa varēs te vizināties katru dienu, kļūs pazīstama, saņems sveicinājumus, modinās skaudību; un vīrieši, uzlūkojot viņu, varbūt teiks, ka viņa ir skaista. Viņas skats apstājās tikai pie vīriešiem un sievietēm, kas viņai šķita visgreznākie, un tūdaļ izvaicāja, kā viņus sauc; viņu interesēja tikai šie vārdi, kas dažreiz atmodināja cieņu un izbrīnu, ja šos vārdus viņa jau agrāk bija lasījusi laikrakstu slejās vai vēstures mācības grāmatā. Viņa vēl nebija pieradusi mierīgi vērot šo slavenību rindu, viņa gandrīz nemaz neticēja, ka visu to redz reālā dzīvē, viņai likās, ka noskatās teātra izrādē. Nabadzīgo, vienkāršo važoņu pajūgi iedvesa viņai nicināšanu, gandrīz riebumu, tie kavēja viņai redzēt greznās ekipāžas, uztrauca viņu, un viņa pēkšņi sacīja:

— Pēc manām domām, te vajadzēja atļaut vizināties tikai tiem, kas brauc paši savās ekipāžās.

— Lūk kā, cienījamā! — atbildēja Bertēns. — Bet ko darīsim tad ar vienlīdzību, brīvību un brālību?

Viņa uzmeta lūpiņu, it kā gribēdama teikt: «Sakiet to kādam citam,» un tad piebilda:

— Bet fiakriem varētu atvēlēt kādu citu mežu, piemēram, Vense-nas mežu.

— Tu esi aizkavējusies, mans bērns, tu vēl nezini, ka demokrātijas kundzībai tagad ir ziedu laiki. Bet ja tu vēlies redzēt Buloņas mežu iztīrītu no maisītās sabiedrības, ierodies te rītos, — tad tu te atradīsi tikai ziedu, krietnas sabiedrības augstāko ziedu.

Un viņš uzskicēja viņai ainavu, vienu no tām ainavām, kuras viņš tik bieži mīlēja attēlot, — Buloņas mežu rīta stundā, ar jātniekiem un amazonēm, kad tas pārvēršas visizmeklētākās sabiedrības klubā, kur visi pazīst viens otru, zina viens otra radu rakstus, titulus, viens otra krietnības un trūkumus, kā viena kvartāla apdzīvotāji mazā provinces pilsētiņā.

— Bet vai jūs bieži apmeklējat šo vietu rīta stundā? — jautāja viņa.

— Ļoti bieži; patiesību sakot, šī ir visapburošākā vieta visā

Parīzē.

— Jūs apmeklējat šo vietu rītos, jāšus labā zirgā?

— Nūjā.

— Bet pēcpusdienās jūs apciemojat pazīstamus?

— Jā.

— Bet kad tad jūs galu galā strādājat?

— Strādāju... kad vajadzīgs, pie tam mana specialitāte atbilst manai gaumei. Tā kā es gleznoju skaistas dāmas, tad man ir nepieciešams tās vienmēr redzēt, sekot viņām visur.

— Kājām un zirgā? — piebilda viņa, arvien vēl smiedamās.

Viņš pazagšus uzmeta viņai apmierinātu skatu, kas it kā gribētu

teikt: skaties, cik jau asprātīga! o, tu tālu aiziesi!...

Pārskrēja auksta vēja vilnis, kas nāca no tālo sādžu laukiem, kur pavasaris nule tikai sāka mosties, un viss mežs — šis untumainais, salīgais augstākās sabiedrības mežs — iedrebējās.

Iedrebējās jaunās plānās lapiņas kokos un smalkie audumi ap dāmu pleciem. Gandrīz ar vienādu kustību visas sievietes atkal ietērpās savās sedzenēs un mēteļos; bet zirgi, no alejas viena gala līdz otram, sāka steidzīgi rikšot, it kā aukstais vējš būtu tos skāris kā pātagas cirtiens.

Drīzi vien ekipāžas iekļuva rietošās saules slīpo, sarkano staru straumē.

— Bet jūs? Vai jūs domājat tagad atgriezties mājā? — ieminējās grāfiene māksliniekam, kura paražas viņai bija ļoti labi zināmas.

— Nē, es došos uz klubu.

— Nu tad mēs aizvedīsim jūs turp.

— Būšu jums ļoti pateicīgs.

— Bet kad jūs mūs ar hercogieni ielūgsiet pie sevis brokastīs?

— Nosakiet pašas dienu.

Šis zvērinātais parīziešu mākslinieks, kuru dievinātāji dēvēja par «reālistisko Vatto», bet nicinātāji par «dāmu'kleitu un uzpletņu fotogrāfu», bieži vien ielūdza pie sevis brokastīs vai pusdienās tās skaistules, kuru smaidus viņš padarījis nemirstīgus savos audeklos, tāpat arī citas dāmas — visas, kuras bija populāras vai augstākā sabiedrībā iemantojušas slavu; un visas viešņas atrada ļoti uzjautrinošas šīs mazās viesības mākslinieka dzīvoklī.

— Tātad parīt? Vai jums brīva parītdiena, mana dārgā hercogiene? — jautāja Žiljeruā kundze.

— Pilnīgi brīva, cik jūs mīļa! Bertēna kungam jau nekad neienāktu pat prātā ielūgt mani. Tūdaļ redzams, ka es vairs neesmu jauna!

Pieradusi uzlūkot mākslinieka māju gandrīz tāpat kā savu, grāfiene turpināja:

— Tātad, mēs būsim tikai četri, tāpat kā patreiz: hercogiene, Anete, es un jūs, jā, lielais maestro?

— Tikai mēs un vairāk neviena, — sacīja mākslinieks, izkāpdams no ekipāžas, — un es jūs pacienāšu ar vēžiem pēc elzasie-šu receptes.

— O, neiekārdiniet meiteni!

Viņš paklanījās dāmām, stāvēdams ekipāžas durtiņu priekšā, pēc tam iesteidzās klubā; garderobes telpās viņu kā kareivji virsnieku bijīgi sagaidīja sulaiņu rinda, viņu rokās viņš iesvieda savu mēteli un spieķi, pēc tam pa platām trepēm uzkāpa otrā stāvā, pagāja garām citai, īsās biksēs tērpušos sulaiņu rindai, atgrūda durvis un tūdaļ sajuta sevi jauneklīgi līksmu, izdzirdis rapieru cirtienu troksni, soļu dipienus un skaļus izsaucienus:

— Cirtiens!

— Man!

— Tukšā!

— Ir!

— Cirtiens!

— Jums!

Paukošanās lielajā zālē gāja pilnā spēkā; pelēkos kreklos, ādas vestēs, pacēluši vienu dūrē saliektu roku, un otrā, kas likās milzīga cimdā, turot tievu un elastīgu rapieri, cīkstoņi, gan izstiepdamies uz priekšu, gan sasliedamies taisni, īsām, ātrām kustībām sacentās paukošanas mākslā.

Citi atpūtās, pļāpāja, arvien smagi elpodami, pietvīkuši, nosvīduši, slaucīdami pieri un kaklu kabatas drāniņās; daži, atsēdušies dīvānos gar lielās istabas sienām, vēroja sacīksti. Patreiz cīkstējās Liverdī ar Landu un kluba priekšsēdētājs Taljāds ar garo Rokdiānu.

Bertēns, smaidīdams, juzdamies te kā savās mājās, paspieda viņam pretim pastieptās rokas.

— Es izaicinu jūs, — uzsauca viņam barons de Maneri.

— Labprāt jums pakalpoju, mans draugs.

Un viņš aizgāja blakus telpās pārģērbties.

Jau sen viņš sevi sajuta vingru un spēcīgu un, nojaušot spīdošu uzvaru, steidzās lielā nepacietībā, kā skolēns uz sacīkšu spēli. Nonācis sava pretinieka priekšā, viņš uzbruka tam ārkārtīgi strauji un, pieskārdams rapieri tam vienpadsmit reizes desmit minūšu laikā, tik ļoti to nogurdināja, ka barons beidzot lūdza apžēlošanu. Pēc tam viņš cīkstējās vēl ar Penizimanī un ar sava amata biedru, Amori Maldānu.

Pēc tam mazgāšanās aukstā ūdenī, kas ledaini skāra viņa sakarsušo miesu, lika viņam atcerēties jaunības gadus, kad viņš modināja lielu izbrīnu Parīzes nomaļu pilsoņos, vēlā rudenī mezdamies ūdenī no Sēnas tiltiem.

— Vai tu pusdienas ēdīsi tepat? — jautāja Maldāns.

— Jā.

— Mēs jau aizņēmām galdiņu: es, Liverdī, Rokdiāns un Landa; pasteidzies, ir jau ceturksnis pāri septiņiem.

Ļaužu pārpildītā ēdamzāle bija trokšņaina.

Te bija sastopami visi Parīzes pusnakts viesi, slaisti un dažādi veikalnieki, visi tie, kas nezina kur dēties pēc pulksten septiņiem vakarā un ierodas klubā ieēst pusdienas cerībā, ka nejauša sastapšanās dos viņiem iespēju izkliedēt savu garlaicību.

Kad šie pieci biedri atsēdās pie galda, baņķieris Liverdī, spēcīgs, plecīgs, gadus četrdesmit vecs vīrietis, sacīja Bertēnam:

— Nu, šodien jūsos, liekas, pats velns iemiesojies.

— Jā, šodien man palaimējās brīnišķi apstrādāt savus pretiniekus.

Visi iesmējās, bet peizāžists Amori Maldāns, mazs, kalsnējs vīrietis, iesirmu bārdiņu, smaidīdams sacīja:

— Jā, aprīli es sajūtu sevī it kā jaunības spēku atgriešanos; tie izdzen no manis pusduci jaunu zaļu lapiņu, un mani sagrābj nemierīgas jūtas, bet tas parasti beidzās ar neko.

Marķīzs de Rokdiāns un grāfs de Landa izturējās pret viņu līdzcietīgi. Viņi abi bija vecāki, bet pati redzīgākā acs nespēja noteikt viņu gadus. Jāšanas, paukošanās un dažāda sporta cienītāji un piekopēji, ar nemitīgām kustībām viņi bija norūdījuši savu ķermeni un padarījuši to vingru kā tēraudu. Nu viņi lepojās, ka ir jaunāki un spēcīgāki nekā šolaiku jaunās paaudzes švauksti.

Rokdiāns bija cēlies no krietnas cilts, apmeklēja visas viesistabas, bet viņu turēja aizdonās par piedalīšanos dažās netīrās naudas afērās, kas, pēc Bertēna domām, nemaz nebija pārsteidzošas ziņas, ievērojot to, cik laika viņš pavadīja spēļu klubos. Viņš bija precējies, bet šķīries, no sievas viņš bija saņēmis zināmu atmaksu, bija valdes loceklis dažās beļģu un portugāliešu bankās un ar savu enerģisko Donkihota seju centās augstu nest mazliet apdriskāto džentlmeņa karogu, būdams spējīgs uz visu, un, kad tas bija vajadzīgs, prata nomazgāt traipus no sava goda ar divkaujā izlietajām asinīm.

Grāfam de Landarn, skaistam milzim, kas lepojās ar savu augumu un platajiem pleciem, bija sieva un divi bērni, bet neraugoties uz to, viņš tikai ar lielu piespiešanos spēja paēst pusdienas mājā, savas ģimenes sabiedrībā — pārējās dienās, pēc seansa paukošanas zālē, ēda pusdienas klubā, savu biedru sabiedrībā.

Klubs, viņš mēdza teikt, ir ģimene, ģimene visiem, kam tās vēl nav, kam tās nekad nebūs, un tiem, kuri garlaikojas savā ģimenē.

Pieskaroties tematam par sievietēm, sarunās ievijās anekdotes, atmiņas, cildinājumi un pat diezgan nekautrīga vaļsirdība.

Marķīzs savu mīļāko vārdus neminēja tikai tāpēc, lai tie vieglāk būtu atminami no viņa mīļāko izsmeļošajiem aprakstiem. Baņķieris Liverdī, neminot uzvārdus, sauca savas mīļākās kristītā vārdā; viņš, piemēram, sacīja: «Es toreiz biju ļoti tuvās attiecībās ar viena diplomāta sievu. Vienā vakarā, šķiroties no viņas, es sacīju: Mana dārgā Margarita...» Viņš pēkšņi apklusa, redzot klausītāju daudznozīmīgos smaidus, bet pēc tam turpināja: «Ak, es atkal piemirsu! Vajadzēja vienoties un atzīt par likumu visas sievietes saukt vienā vārdā — par Sofijām.»

Olivjē Bertēns šādās reizēs parasti izturējās apvaldīti un uz jautājumiem atbildēja:

— Es apmierinos ar saviem modeļiem.

Visi izlikās, ka tic viņa vārdiem, bet Landa, ielas sieviešu mednieks, iekarsa, domājot par visiem tiem gardumiem, ko mākslinieks uzkasa no Parīzes ielām, domājot par tām visām skaistajām meitenēm, kuras par desmit frankiem izģērbjas mākslinieka priekšā.

Jo vairāk pudeļu iztukšoja šie vecīši, kā viņus sauca kluba jaunie biedri, jo sārtākas kļuva viņu sejas, nemierīgākas viņu asinis un nevaldāmākas viņu vēlēšanās.

r

Pēc kafijas Rokdiāns kļuva vēl vaļsirdīgāks un, piemirsis augstāko aprindu sievietes, sāka cildināt parastās kokoles.

— Parīze, — viņš sacīja, — ir vienīgā pilsēta, kur vīrietis nenoveco, vienīgā pilsēta, kur piecdesmit gadus vecs vīrietis, ja tikai tas ir spēcīgs un labi uzglabājies, vienmēr atradīs skaistu kā eņģeli, astoņpadsmit gadus vecu draiskuli, kas viņu mīlēs.

Landa dedzīgi viņu atbalstīja, apgalvodams, ka tikai pēc liķiera viņš sāk pazīt Rokdiānu un uzskaitīja visas tās meitenes, kuras vēl līdz šim laikam viņu dievina.

f

Bet Liverdī, daudz skeptiskāk noskaņots un pretendēdams uz sevišķi smalka sieviešu un viņu īsto vērtību pazinēja vārdu, nomurmināja:

— Jā, viņas, protams, jums apgalvo, ka dievina jūs.

— Viņas man to pierāda, mans mīļais, — nepiekāpās Landa.

— Tādiem pierādījumiem maza vērtība.

— Priekš manis pietiekoši liela.

— Bet viņas arī domā tā, velns parauj, — iesaucās Rokdiāns. — Vai jums patiešām liekas, ka skaista, divdesmit gadus veca ielas meitene, kas jau piecus sešus gadus pārtiek no savas profesijas, te, Parīzē, kur tik daudzi vīrieši jau paguvuši atmodināt un samaitāt viņā skūpstīšanās gaumi, vai patiešām jums liekas, ka viņa sāks šķirot trisdesmit gadus vecos no sešdesmit gadus vecajiem vīriešiem? Muļķības! Viņa pārāk strauji dzīvojusi, pārāk daudz pieredzējusi un izbaudījusi. Un esmu ar mieru saderēt, ka sirds dziļumos viņa vairāk mīl vecu baņķieri nekā jaunu zeņķi. Vai viņa spēj saprast, vai viņa domā par to? Vai te vīrieši kļūst veci? Ak, mans draugs, mūsu brālis kļūst jauns nosirmodams, un jo vairāk mēs nosirmojam, jo dedzīgāk viņas apgalvo mums savu mīlu, jo taustāmāk mums to pierāda un arī pašas tai vairāk tic.

Viņi piecēlās no galda, pietvīkuši un alkohola iekvēlināti, un, pārliecināti par panākumiem, bija spējīgi uzsākt visdēkaināko piedzīvojumu gaitas. Sāka apspriesties, kur un kā pavadīt vakara pēdējo cēlienu; Bertēns ieteica cirku, Rokdiāns zirgu skriešanās sacīkstes,

Maldāns krodziņu «Paradīze», Landa, — Folies-Bergēre; bet pēkšņi viņu ausis sadzirdēja vijoļu skaņošanas troksni.

— Dzirdat? Tātad šovakar klubā mūzika? — sacīja Rokdiāns. — Jā, — atbildēja Bertēns; — vai nepasēdēsim vēl tepat stundas ceturksni, pirms dodamies citur?

— Iesim!

Viņi izgāja cauri viesistabai, biljarda telpām, spēļu zālei un nokļuva ložai līdzīgā vietā virs muzikantu galerijas. Četri kungi, atgāzušies krēslos nopietnām sejām, jau gaidīja mūzikas sākšanos, bet apakšā, tukšo krēslu rindās, vēl bija saskatāmi kādi desmit cilvēki, kuri pļāpāja un garlaikojās.

Diriģents pacēla zizli, koncerts iesākās.

Olivjē Bertēns dievināja mūziku kā opiumu; tā uzbūra viņā sapņu pasauli.

Tiklīdz viņu aizsniedza skaņu straumes, kas plūda no orķestra, viņu pārņēma savāds apskurbums. Melodiju iešūpotās domās atrisa dīvainas fantāzijas, saldi sapņojumi. Acis aizvēris, uzlicis vienu kāju otrai, rokas nevarīgi nolaidis, viņš klausījās burvīgās skaņas un redzēja dīvainas vīzijas, kas kā gleznas uzplauka un nodzisa viņa priekšā.

Orķestris spēlēja Haidna simfoniju, un mākslinieks, tiklīdz aizvērās viņa acu plakstiņi, tūdaļ redzēja Buloņas mežu, ekipāžas, bet blakus sev ekipāžā grāfieni un viņas meitu. Viņš dzirdēja viņu balsis, klausījās viņu vārdos, sajuta ekipāžas šūpošanos, ieelpoja jauno lapiņu aromāta piesātināto gaisu.

Trīs reizes kaimiņš, ierunādamies ar viņu, izkliedēja šo vīziju, un tā trīs reizes atkārtojās — kā pārbraucot jūru, sajūt jūras šūpošanos vēl tad, kad esi apgūlies jau mierīgā gultā.

Pēc tam šīs vīzijas kļuva plašākas, pārvērtās garā ceļojumā, pie kam šīs abas sievietes vienmēr sēdēja viņam pretim, gan dzelzceļa vagonā, gan pie pusdienu galda kādā ārzemju viesnīcā. Un visu laiku, kamēr atskanēja mūzika, viņas vienmēr pavadīja viņu it kā šodien, vizinoties zem spožās pavasara saules, viņu abu tēls būtu pametis savu nospiedumu viņa acu dzīlēs.

Iestājās klusums, pēc tam grūstīto krēslu troksnis un cilvēku balsis izklīdināja to sapņu miglu, kas viņu bija applīvurojusi, un viņš ieraudzīja savus četrus biedrus, kas, likās, bija iesnaudušies, sēdēdami naivās uzmanības pozās.

— Nu, ko mēs tālāk darīsim? — sacīja Bertēns, viņus atmodinādams.

— Es vēl labprāt te brītiņu nosnaustos, — vaļsirdīgi atzinās Rokdiāns.

— Es arī, — piebilda Landa.

— Nu, tādā gadījumā, es eju mājā, esmu mazliet noguris.

Patiesībā, viņš gan šobrīd jutās ļoti modrs, bet vēlējās aiziet, lai

izbēgtu tām beigām, kādas parasti noslēdz šādu vakaru gaitas.

Viņš atgriezās mājā, bet nākamo dienu pēc nervozi satrauktas nakts, — pēc vienas no tām naktīm, kādas atraisa māksliniekos to pastiprināto domu aktivitāti, ko sauc par iedvesmu, — viņš nolēma nekur neiet un strādāt līdz pašam vakaram.

Diena bija lieliska, viena no tām laimīgajām dienām, kad domas it kā pašas no sevis izšalc caur roku un sāk dzīvot krāsās uz audekla.

Noslēdzis durvis, atķširts no visas pasaules, darbnīcas saldā klusumā, mirdzošām acīm, skaidru galvu, satraukts, neizskaidrojamas vieglas līksmes skarts, viņš baudīja tikai māksliniekiem piešķirto laimi — radīt savus darbus. Šo darba stundu laikā nekas cits vairs neeksistēja, tikai audekla gabaliņš, uz kura viņa sarenes glāstos veidojās jauns tēls; un kad viņu sagrāba šāds produktīvs radīšanas prieks, viņš sajuta sevī dīvaino, reibinošo dievišķās dzīvības pulsu. Vakarā viņš jutās noguris kā pēc veselīga fiziska darba un apgūlās ar patīkamām domām par brokastīm, ar kurām viņš pacienās dārgās viešņas.

Galds bija izrotāts ziediem, ēdieni bija rūpīgi izmeklēti, jo Žiljeruā kundze bija izsmalcināta gastronome, un pēc enerģiskas, bet īsas pretošanās, mākslinieks piespieda savas viešņas nogaršot šampanieti.

— Meitene apreibs! — sacīja grāfiene.

— Bet, mans Dievs! Vienreiz taču tomēr jāiesāk! — pazemīgi piebilda hercogiene.

Apgriežoties darbnīcā, visi sajuta sevi tā vieglā prieka skarti, kas dara mūs it kā spārnotus un paceļ pāri zemei.

Grāfiene un hercogiene, kurām vajadzēja ierasties «franču mātes» komitejas sēdē, nolēma meiteni novest mājā pirms sēdes, bet Bertēns izteica priekšlikumu pastaigāties ar viņu un novest kājām viņu uz Malzerba bulvāri; viņi izgāja reizē.

— Iesim pa visgarāko ceļu, — sacīja meitene.

— Vai nevēlies pastaigāties Monso dārzā? Tas ir ļoti mīļš stūrītis, tur mēs redzēsim bērnus ar auklēm.

— Ļoti vēlos.

Pa Valaskēnas ielu viņi aizgāja līdz masīviem, apzeltītiem dzelzs žoga vārtiem, aiz kuriem pilsētas centrā, greznu namu apjosts, atradās apburoši skaistais dārzs, kas tīksmināja aci ar savu apstādījumu māksliniecisko iekārtu un veidojumu.

Laiks bija karsts, baloži slēpās koku ēnā. Baltās statujas uz savām pakājēm, likās, pārpilnam baudīja zaļās lapotnes patīkamo vēsumu. Viens marmora jauneklis pūlējās izvilkt pēdai neredzamu skabargu, kuru tur ierāvis, gūstot Diānu, kura aizskrējusi mazā ezera virzienā, kur koki savās zaļajās lapotnēs paslēpuši tempļa drupas.

Citas statujas, iemīlējušās un aukstas, apkampjas koku ēnā vai sapņo, rokām apskāvušas celi. Ūdenskritums puto un veļas pa veikli veidotām klintīm. Te dīvains, kolonnu atgādinošs, efejām apvijies, sakropļots koks; tur kapa akmens ar uzrakstu.

Šo skaisto, mākslīgi izveidoto dārzu apmeklē pilsoņi, lai apbrīnotu siltumnīcās izaudzētās puķes un papriecātos, kā priecājās par dzīvi uz skatuves, par to dzīvi, ko atvēra skatam Parīzes centrā skaistā daba.

Olivjē Bertēns jau vairākus gadus no vietas gandrīz ik dienas apmeklēja šo iemīļoto vietu, lai novērotu parīzietes. «Šis dārzs radīts skaistām tualetēm,» — viņš mēdza sacīt; — «slikti apģērbušies cilvēki te atstāj šausmīgu iespaidu.» Un viņš stundām ilgi klaiņoja šai dārzā, pazina te katru augu, pazina dārza parastos apmeklētājus.

Blakus Anetei viņš soļoja pa alejām, priecādamies par šī dārza raibo un trokšņaino dzīvi.

r

— Ak, kāds skaistums! — iesaucās viņa.

Viņa apbrīnoja mazu puisēnu gaišiem, cirtainiem matiem, kurš, izbrīnējies un sajūsminājies, vēroja viņu savām zilajām acīm.

Pēc tam viņa sāka novērot arī citus bērnus, un prieks, ko viņa izjuta, uzlūkojot šīs izrotātās dzīvās lelles, padarīja viņu jautru un pļāpīgu.

Viņa gāja lēniem soļiem, izteikdama Bertēnam savus spriedumus par šiem bērniem, viņu auklēm un mātēm. Redzot resnus bērnus, viņa līksmi iesaucās, turpretim vārgi bērni piespieda viņu nodrebēt.

Viņš klausījās, priecādamies vairāk par viņu pašu nekā par bērniem, un, tajā pašā laikā neaizmirsdams arī sižetus gleznām, brīžiem nomurmināja: «Tas ir apburoši!» Viņš domāja par to, ka vajadzētu ar ogli uzmest skici, šī dārza stūrīti ar auklēm, mātēm un bērniem. Kā tas jau agrāk nebija ienācis viņam prātā?

— Vai tev patīk šie bērni?

— Es viņus dievinu.

Redzot, kā viņa vēro bērnus, viņam likās, ka viņa sajūt kaislu vēlēšanos paņemt tos rokās, apkampt, apmīļot — jutekliskas un maigas nākošās mātes ilgas; un viņu pārsteidza, ka šīs sievietes miesā dzīvo šis noslēpumainais instinkts.

Redzot, ka viņa ar mieru papļāpāt, viņš sāka viņu izvaicāt. Mīļi, naivi viņa atzinās savās cerībās kļūt slavenai un ievērotai, izteica vēlēšanos turēt skaistus zirgus, par kuriem sprieda tikpat lietpratīgi kā dažs labs speciālists, jo zirgu audzēšanā Ronsjēras saimniecība ieņēma diezgan redzamu vietu; attiecībā uz jautājumu par viņas nākamā vīra izvēli, viņa uzskatīja to par tikpat nenozīmīgu lietu kā laba dzīvokļa sameklēšanu, ko vienmēr iespējams atrast daudzo izdodamo dzīvokļu skaitā.

Viņi tuvojās ezeram, kur mierīgi peldēja divi gulbji un sešas pīles, tīras un nekustīgas kā porcelāna figūriņas. Viņiem vajadzēja paiet garām jaunai sievietei, kura, aizmirsusi atvērtu grāmatu uz saviem ceļiem, raudzīdamās tālumā, sēdēja krēslā, domās iegrimusi.

Viņa nemaz nepakustējās, kā vaska figūra. Tā nebija skaista, ievērojama meitene, varbūt mājskolotāja, vienkāršā tērpā, bez pretenzijas patikt; varbūt viens teikums, viens vārds viņu apbūra un viņa sāka sapņot. Bez šaubām, kāda grāmatā izlasīta piedzīvojuma sākumu viņa tagad šķetināja tālāk savu personīgo sapņojumu garā.

Bertēns izbrīnējies apstājās.

— Cik tas skaisti, — viņš sacīja, — aizmirst īstenību.

Viņi pagāja garām, atgriezās un atkal pagāja viņai garām, bet viņa tomēr viņus neievēroja — tik ļoti viņas domas bija pievērsušās tālo sapņu gaišumam.

Mākslinieks sacīja Anetei:

— Klausies, bērns, vai tev būtu ļoti garlaicīgi man pozēt vienu otru reizi?

— O, nē, gluži otrādi!

— Palūkojies labi šai jaunkundzē, kas aizlidojusi sapņu valstībā.

— Vai jūs domājat to, kas sēd tur krēslā?

— Jā. Tā, lūk, tu arī atsēdīsies krēslā, atvērsi grāmatu uz saviem ceļiem un papūlēsies sēdēt tāpat kā viņa. Vai tev ir gadījies kādreiz sapņot nomodā?

— Nu, protams.

— Ko tad?

Un viņš gribēja uzzināt viņas intīmos sapņus; bet viņa nevēlējās atbildēt, atvairīja jautājumus, un vēroja, kā pīles ķer baltmaizes

kumosus, kurus svieda ūdenī kāda dāma, un izlikās apmulsusi, it kā viņš būtu pieskāries viņas slimajai vietai.

Pēc tam, lai pievērstos kādam citam sarunas tematam, viņa sāka stāstīt par savu dzīvi Ronsjērā, stāstīja par savu vecmāmiņu, kurai viņa katru dienu daudz lasījusi priekšā un kura tagad droši vien jūtoties ļoti skumji un garlaicīgi.

Māksliniekam, klausoties meitenes stāstā, sirds kļuva viegla un līksma. Viss viņas stāstā šķita valdzinošs un interesants, visi sīkumi, visi nieciņi šīs meitenes dzīvē.

— Atsēdīsimies, — viņš uzaicināja.

Viņi atsēdās ūdens malā, un abi gulbji sāka peldēt viņu tuvumā, cerēdami sagaidīt kādu barību.

Bertēns sajuta, ka viņā pamostas senaizmirstās atmiņas. Tās raisījās tik strauji, tik kuplā skaitā, bija tik negaidīti dažādas, ka viņam likās it kā kāda roka tās izber no apslēptām krātuvēm.

Viņš jautāja sev, kāpēc pēdējā laikā brīžiem pamostas atmiņas par pagājušo dzīvi, un šodien vēl dzīvāk nekā citās reizēs? Vienmēr visam tam bija kāds cēlonis, materiāls vai kāds cits, pavisam nenozīmīgs cēlonis, piemēram, smaržas. Cik reizes jau garāmejošu sieviešu smaržas nav piespiedušas viņu atcerēties senaizmirstus notikumus! Dažreiz daļu savas agrākās dzīves viņš atrada kāda gājēja vecmodīgajā apģērbā; un visas šīs aizejošās smaržas, ielu, lauku, māju, mēbeļu smaržas, patīkamās un atbaidošās, vasaras vakara siltās smaržas un ziemas nakts aukstās smaržas atmodināja sendienu dzīves atmiņas, it kā šīs smaržas būtu glabājušas iebalzamētā veidā mirušo dzīvi — tāpat kā aromātiskas eļļas uzglabā mūmijas.

Kas gan tagad atmodināja sendienu atmiņas: rasotā zāle, ziedošie kastaņi? Nē. Bet kas tad? Varbūt viss, ko viņš redzēja, atsauca senās ēnas. Bet ko viņš redzēja? Nekā. Varēja, protams, notikt, ka viena no sastaptajām sievietēm atgādina viņam kādu sendienu tēlu, un šī līdzība, lai gan vēl nenokļūstot līdz viņa apziņai, tomēr pagūst sirdī pieskarties visām pagātnes stīgām.

Vai tā nebija kāda skaņa? Ļoti bieži klavieru skaņas, nezināma dziedātāja balss, pat ielas leijerkastes vecmodīgā dziesmiņa piespieda viņu pēkšņi kļūt jaunākam par veseliem divdesmit gadiem un atcerēties aizmirsto jūtu saldumu.

Bet kas gan tagad piespiedis viņu atcerēties senizdzisušās jūtas?

— Kļūst mazliet dzestri, — viņš sacīja, — iesim tālāk.

Viņi piecēlās un aizgāja.

Viņš vēroja nabagus, kuri sēdēja uz soliem, — nabagus, kuru līdzekļi neatļāva viņiem sēdēt krēslos.

Anete arī vēroja šos vienkāršos ļaudis, interesējās par viņu dzīvi, nodarbošanos un pabrīnējās, kā viņi, tik nožēlojamos apģērbos, tomēr sēd te, rokas salikuši, te, šai brīnišķīgajā dārzā.

Un vēl neatvairamāk kā pirms dažām minūtēm, Olivjē dvēseli sagūstīja sendienu atmiņas. It kā kāda muša sīca ap viņu, piedziedot ausis ar aizgājušo dienu neskaidru troksni.

To pamanījusi, jaunā meitene ievaicājās:

— Kas jums kait? Jūs, liekas, kaut kas skumdina?

Un viņš nodrebēja. Kas izrunāja šos vārdus? Viņa vai viņas māte? Ne jau savā tagadējā balsī, bet tai, kāda viņai kādreiz bija un kas tagad šķita tik ļoti pārvērtusies, ka viņš to tikko vairs pazina.

Viņš smaidīdams atbildēja:

— Mani? Nekas. Es jūtos tik labi tavā klātbūtnē: tu esi tik mīļa, tu atgādini man tavu māti.

Kā gan viņš jau agrāk nebija sadzirdējis šo kādreiz tik pazīstamās valodas atbalsi, kas tagad skanēja pār jaunām lūpām?

— Runā vēl, — viņš sacīja.

— Ko lai pastāstu?

— Pastāsti man, ko tev mācīja tavas skolotājas. Vai tu viņas mīlēji?

Un viņa turpināja pļāpāt.

Viņš klausījās, arvien vairāk uzbudinādamies, meklēja un tvēra šīs viņam gandrīz pilnīgi svešās meitenes vārdus, balss skaņas, smieklu līksmi, kas nepiederēja viņai, bet viņas mātei jaunības dienās, un visus šos gadus bija tikai paslēpusies mezin kur. Dažas viņas balss noskaņas piespieda viņu nodrebēt izbrīnā. Līdz šim viņš draudzīgi un ziņkārīgi bija novērojis un salīdzinājis mātes un meitas seju līdzību; bet tagad šīs atdzimušās balss noslēpums tik ļoti darīja vienu otrai līdzīgu, ka viņš, aizgriezies, lai neredzētu jaunās meitenes seju, brīžiem jautāja sev, vai tā nav grāfiene, kas sarunājas ar viņu, tāpat kā toreiz pirms divpadsmit gadiem?

Bet pēc tam, kad atmiņu halucinācijas sagūstīts, viņš atkal pievērsās meitenei un sastapa viņas skatu, viņš tāpat kā viņas mātes skata sagūstīts viņu mīlas sākumā uz mirkli, likās, pat zaudēja apziņu.

Viņi jau trīs reizes bija apstaigājuši dārzu, trīs reizes nogājuši garām tām pašām sejām, tām pašām auklēm, tiem pašiem bērniem.

Tagad Anete vēroja namus, kas iežogoja dārzu, un izvaicāja, kā sauc šo grezno namu apdzīvotājus.

Viņa vēlējās uzzināt visu par visiem šiem cilvēkiem, izvaicāja Bertēnu nevaldāmā ziņkārībā, sieviete viņā kāri uzsūca visas mākslinieka atbildes; viņas seja, dzīvas intereses apstarota, vērās runātājā; likās, ka viņa klausās ne tikai ar ausīm, bet arī acīm.

Bet, pieejot paviljonam, starp divām izejām uz bulvāri, Bertēns ieraudzīja, ka pulkstenis jau pāri četriem.

— Oho, — viņš sacīja, — laiks doties mājā.

Nesteigdamies viņi sasniedza Malzerba bulvāri.

Atvadījies no jaunās meitenes, mākslinieks aizgāja Vienības laukuma virzienā, lai apciemotu kādu savu paziņu viņpus Sēnai.

Viņš klusi dziedāja, viņš vēlējās skriet, lielā sajūsmā viņš tagad labprāt pavingrinātos lēkšanā pār soliem — tik līksms un spēku pārpilns viņš jutās. Parīze viņam šķita starojošāka un apburošāka nekā agrāk. «Nudien,» — viņš nodomāja, — «pavasaris dara jaunus cilvēkus, visu pasauli.»

Viņš pārdzīvoja vienu no tām stundām, kad uzbudinātais prāts uztver visu dzīvāk un līksmāk, kad acs redz labāk, redze kļūst it kā jūtīgāka un asāka, kad skatīt prieks un sajust dziņa kļūst dzīvāki, it kā kāds varens spēks būtu atsvaidzinājis zemes krāsas, atdzīvinājis cilvēku kustības un sakāpinājis sajūtu spraigumu — kā tiek uzvilkta atspere pulkstenim, kad tas apstājies.

Viņš sarunājās ar sevi, viņa skats aplidoja tūkstoš interesantas lietas: «Gluži nesaprotami tagad man liekas tie brīži, kad es nevaru atrast sižetu gleznai.»

Viņš sajutās brīvs, domas apstaroja savāda skaidrība, visi līdzšinējie darbi viņam tagad šķita banāli un viņš sāka domāt par kādu jaunu darbu, kas dzīvi attēlotu patiesāk un oriģinālāk. Un pēkšņi, darba prieka sagūstīts, viņš atmeta nodomu apciemot savu paziņu, atgriezās mājā un ieslēdzās darbnīcā.

Bet tiklīdz viņš nonāca savas iesāktās gleznas priekšā, asinīs brāzmojošā kvēle apdzisa. Viņš jutās noguris, atsēdās dīvānā un iegrima domās.

Viņš vairs nesajuta to savādo laimīgo vienaldzību, kurā bija dzīvojis līdz šim. Šī apmierinātā cilvēka bezrūpība pamazām izzuda, un kaut gan gandrīz visas viņa vēlēšanās bija piepildītas, viņam tomēr likās, ka kaut kas trūkst. Viņš sajuta mājas tukšumu, lielās darbnīcas vientulību. Un paskatījies apkārt, viņš it kā saskatīja aizlidojam tās sievietes ēnu, kuras tuvums viņu tik ļoti ielīksmoja. Jau sen viņš bija aizmirsis nepacietīgās jūtas, kādas pārdzīvo mīļākais, gaidot savu iemīļoto — un tagad pēkšņi viņš tik dzēlīgi sajuta viņas prombūtni, ar jauneklīgu uzbudinātību viņš ilgojās viņu redzēt blakus sev.

Viņš domāja par viņu un atcerējās, kā viņi mīlēja viens otru, un ikkatrā šīs lielās istabas kaktā viņš atrada kaut ko, kas lika atcerēties viņu, viņas kustības, viņas vārdus un skūpstus. Viņa taču tik bieži apmeklēja šo istabu. Viņš atcerējās tās dienas, stundas, tos momentus; viņš sajuta viņas seno glāstu liego pieskaršanos.

Nespēdams vairs mierīgi nosēdēt, viņš uztrūkās kājās un sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ savā plašajā darbnīcā, turpinādams domāt, cik vientuļš viņš vienmēr bijis, neraugoties uz šīm saistībām, kas piepildīja viņa dzīvi. Kad pēc darba stundām viņš paraudzījās apkārt, viņš redzēja ap sevi tikai sienas. Nejuzdams sievieti savā mājā, savā tuvumā, nevarēdams sastapties ar to, kuru mīl, citādi kā vien zaglīgi slapstīdamies un uzmanīdamies, viņš bija spiests visu savu brīvo laiku pavadīt dažādās sabiedriskās vietās, kur var atrast, pirkt par naudu dažādus laika kavēkļus. Viņš bija parasts kluba, cirka, zirgu skriešanās sacīkšu, operas apmeklētājs, viņš ieradās un uzkavējās pēc iespējas ilgāk visur, lai tikai nebūtu jāatgriežās mājā, kur, bez šaubām, viņš pavadītu visu šo laiku, ja dzīvotu kopā ar viņu.

Kādreiz, kaislos neprāta brīžos, viņš ārkārtīgi cieta, nespēdams viņu ņemt un paturēt pie sevis; pēc tam viņa kvēlā kaisle mazliet norima un viņš samierinājās ar šo šķirto dzīvi un savu brīvību; tagad viņš atkal to nožēloja, it kā atkal būtu no jauna iemīlējis viņu.

Šī mīlas kvēles atgriešanās sagūstīja viņu pēkšņi, gandrīz bez iemesla, jo atkal staroja pavasaris, varbūt tāpēc, ka viņš šodien dzirdēja mīlamās sievietes atsvaigušo balsi. Cik maz vajadzīgs, lai satrauktu vīrieša sirdi, padzīvojuša vīrieša sirdi, kam atmiņas ir nožēlas pilnas!

Kā agrāk, viņa dvēseli un miesu atkal sagrāba drudžainas ilgas viņu redzēt; un viņš sāka sapņot par viņu kā sapņo iemīlējušies jaunekļi, arvien vairāk grimstot jūsmā, arvien vairāk viņu iekārojot', pēc tam, lai gan viņš jau bija redzējis viņu šorīt, viņš tomēr nolēma apciemot viņu atkal vakarā.

Laiks vilkās ļoti gausi, un izejot uz ielas, lai dotos uz Malzerba bulvāri, viņš pēkšņi sajuta asas bailes, ka neatradīs viņu mājā un viņam vajadzēs šo vakaru atkal pavadīt vientulībā kā tas jau daudzreiz noticis.

Uz jautājumu: — «Vai grāfiene mājā?» — sulainis atbildēja viņam: — «Jā, kungs,» un šī atbilde viņu iepriecināja.

— Es atkal ierados, — viņš sacīja, starojošu seju, parādīdamies mazās viesistabas durvīs. Abas sievietes sēdēja pie galda un strādāja, rozā abažūru segtu lampu gaismā.

Grāfiene viegli iekliedzās.

— Ā, jūs! īstā laikā!

— Es sajutos ļoti vientuļi un atnācu.

— Cik mīļi!

— Jūs gaidāt kādu?

— Nē... varbūt... to es nekad labi nezinu.

Viņš atsēdās un uzmeta pelēkajam rupjās vilnas adīklim, kuru ar garām koka latām viņas veikli darināja, gandrīz nicinošu skatu.

Viņš jautāja:

— Kas tur iznāks?

— Gultas segas.

— Nabagiem?

— Nu, protams.

— Ļoti neglītas.

— Toties ļoti siltas.

— Varbūt, bet tās izskatās ļoti nejēdzīgas, sevīšķi Ludviķa XV stila viesistabā, kur viss tīksmina acs. Un ja ne jūsu nabagu labā, tad vismaz jūsu draugu labā jums vajadzētu izmeklēties daudzmaz skaistāku dāvanu.

— Ak Dievs, kādi gan ir vīrieši! — atbildēja viņa, plecus paraustījusi, — bet tagad taču visur nodarbojas ar šādu segu pagatavošanu.

— Es labi, ļoti labi to zinu. Tagad nekur vairs nevari ierasties, lai neredzētu šīs riebīgās pelēkās lupatas uz visskaistākajiem tērpiem un visgreznākajām mēbelēm. Šī pavasara labdarībai piemīt sevišķi slikta gaume.

Grāfiene, lai labāk pārliecinātos, vai māksliniekam ir taisnība, uzklāja adīkli uz blakus esošā ar zīdu apvilktā krēsla. Pēc tam viņa vienaldzīgi piekrita:

— Jā, patiešām izskatās neglīti.

Un tad turpināja strādāt. Šīs divas pār darbu noliekušās galviņas zem divām lampām atstaroja savos matos rožaino gaismu, kas krita arī uz viņu sejām, apģērbu un darbā ņirbošām rociņām; kā jau visas sievietes, pieradušas pie rokdarbiem, viņas uzmanīgi sekoja ar acīm savam darbam, nemaz pie tā nepiedomājot.

Bertēns paņēma zemu, mazu krēsliņu, kurā viņš varēja iesēsties tikai ar manāmām grūtībām. Bet viņš mīlēja sēdēt šai krēslā, kad sarunājās ar grāfieni; tā viņš atradās gandrīz pie viņas kājām.

— Jūs šorīt krietni izstaigājāties ar Aneti pa dārzu.

— Jā. Mēs izpļāpājāmies kā veci draugi. Es ļoti viņu mīlu, jūsu meitu. Viņa pilnīgi atgādina jūs. Dažas frāzes viņa izrunā tā, ka nevar noteikt, vai tā ir viņas vai jūsu balss.

— Mans vīrs to man teicis jau vairākkārt.

Viņš vēroja, kā viņas strādā, rožainas gaismas apmirdzētas, un viņu atkal sāka vajāt domas, kas viņu daudzreiz jau sāpinājušas, domas par paša māju, tuksnešaino, nedzīvo, pavisakm luso un auksto. Likās, tikai tagad viņš sāk pilnīgi saprast un apjaust savu vientulību.

Ak, kā viņš vēlējās būt šīs sievietes vīrs, bet ne mīļākais! Kādreiz viņš sapņoja nolaupīt viņu, atņemt viņu šim cilvēkam, iegūt viņu visu. Tagad viņš apskauda šo piekrāpto vīru, kam bija tiesības vienmēr atrasties šīs sievietes tuvumā, kurš vienmēr baudīja šīs sievietes radīto, glāstošo mājību. Viņu uzlūkojot, viņš juta, ka sirdī sāk elpot sendienu atmiņas, un šo atmiņu priekā viņš vēlējās dalīties ar viņu. Jā, viņš vēl mīl, varbūt šodien vēl kvēlāk nekā agrāk; un šī nepieciešamība pastāstīt viņai savas jaunās jūtas, kas arī viņu iepriecinātu, piespieda viņu vēlēties, lai jaunajai meitenei liktu doties pie miera pēc iespējas drīzāk.

Viņš skatījās stundenī un nesacīja vairs neviena vārda, vajāts no vēlēšanās palikt vienatnē ar viņu, pieglausties viņas ceļiem, uzlikt tiem savu galvu, saņemt viņas rokas, no kurām tad izslīdēs šis neglītais adīklis un koka adatas, bet dzijas kamols aizvelsies pagaldē. Viņam likās pilnīgi nelietderīgi pieradināt jaunas meitenes pavadīt vakarus pieaugušu cilvēku sabiedrībā.

Klusumu izkliedēja soļi blakus istabā, mazās viesistabas durvīs parādījās sulaiņa galva.

— De Mizadjē kungs, — pieteica sulainis.

Olivjē Bertēnu sagrāba ārprātīgas, apvaldītas dusmas, un, paspiežot Daiļo Mākslu inspektora roku, viņš izjuta vēlēšanos sagrābt šo vīru un izmest pa durvīm.

Mizadjē bija ieradies ar jaunā ziņām; gaidāma ministru kabineta krišana un cirkulē baumas par marķīza de Rokdiāna skandālu. Uzmetis skatu meitenei, viņš piebilda: «Visu to es pastāstīšu vēlāk.»

Grāfiene paskatījās stundenī.

— Tev laiks jau doties pie miera, mans bērns, jau desmit, — viņa sacīja meitai.

Anete, neteikusi ne vārda, nolika adīkli, noskūpstīja mātei abus vaigus, pasniedza roku vīriešiem un steidzīgi aizgāja slīdošā gaitā, kas, likās, pat gaisu neieviļņoja ap sevi.

Kad meitene bija aizgājusi, grāfiene jautāja:

— Nu, par kādu skandālu jūs gribējāt stāstīt?

— Apgalvo, ka marķīzs Rokdiāns, kas kā visiem zināms labprātīgi šķīries no savas sievas un par to no pēdējās saņēmis ik gadus zināmu renti, pēc viņa domām vēl nepietiekoši lielu, esot atradis drošu, mazliet dīvainu līdzekli šīs rentes dubultošanai. Savu sievu, paša uzpirktu aģentu apsargātu, marķīzs pārsteidzis nozieguma vietā, un lai izbēgtu policijas komisāra protokolam, viņa bijusi spiesta dubultot vīram izmaksājamo pensijas summu.

Grāfiene klausījās, ziņkārības pilnu skatu vērdamās runātājā, viņas pirksti beidza darboties un adīklis noslīdēja uz ceļiem.

Bertēns noskaitās, Mizadjē klātbūtni pēc meitenes aiziešanas viņš nespēja paciest. Kā saniknots cilvēks, kas it kā visu to jau dzirdējis, bet nevēlējās nevienam izpaust šīs nevalodas, viņš sāka apgalvot, ka tas viss ir tikai nekrietni meli, vieni no tiem zemiskajiem meliem, kurus pieklājīgi cilvēki nedzird un tālāk nestāsta. Nostājies pie kamīna, viņš ļāva joņot savam dusmu viesulim it kā visas šīs pļāpas viņš uzskatītu kā personīgu apvainojumu.

Rokdiāns bija viņa draugs, un lai gan viņam varēja pārmest dažas niecīgas vieglprātības, tomēr viņu nevarēja apvainot vai turēt aizdomās nekrietnā lietā. Izbrīnējies, apmulsis, Mizadjē aizstāvējās, atsauca savus vārdus, atvainojās.

— Bet atļaujiet, — viņš sacīja, — šīs ziņas es nupat dzirdēju pie hercogienes de Mortimenas.

Bertēns jautāja:

— Kas jums to teica? Droši vien, sieviete.

— Nē, nē, to teica marķīzs de Farandāls.

— Ja viņš, tad tas mani nepārsteidz, — mākslinieks nepacietīgi piebilda.

Iestājās klusums. Grāfiene atkal paņēma rokās adīkli. Pēc tam Olivjē piebilda jau mazliet mierīgākā balsī:

— Man ir zināms, ka tie ir meli.

Patiesībā viņš neko nezināja par šo lietu, no Mizadjē mutes viņš to dzirdēja tagad pirmo reizi.

Mizadjē, nojauzdams stāvokli bīstamu, izrādīja piekāpšanos; viņš par ieminējās par aiziešanu, lai šovakar vēl apciemotu Korbellī, bet šai brīdī ieradās grāfs de Žiljeruā, kurš šodien pusdienas bija iebaudījis citur.

Bertēns atkal atsēdās, viņš jutās smagi, redzot, ka tagad viņam vairs nav cerību aizvairīt vīra klātbūtni.

— Vai jums, — sacīja grāfs, — ir jau zināms tas briesmīgais skandāls, par kuru šovakar runā visās malās?

Neviens viņam neatbildēja, viņš turpināja:

— Izrādās, ka Rokdiāns pārsteidzis savu sievu neatļautās attiecībās un piespiedis to viņam dārgi samaksāt.

Tagad Bertēns, uzlicis roku de Žiljeruā celim, skumjā balsī, draudzīgi laipniem vārdiem atkārtoja visu, ko viņš nupat tik neganti bija teicis Mizadjē.

Grāfs, pa daļai pārliecināts, pa daļai noskumis, ka vieglprātīgi izpļāpājis apšaubāmas un varbūt pat kompromitējošas lietas, sāka attaisnot savu nevainīgo neziņu. Patiešām, visapkārt dzird tik daudz melīgu un ļaunu tenku.

Un pēkšņi visi vienojās, ka pasaule apbrīnojami neapdomīgi apvaino un aprunā.

Dažas minūtes viņi visi četri likās pārliecināti, ka baumas, ko viens otram iečukst ausī, ir meli, ka sievietēm nemaz nav mīļāko, kurus viņām daudzina, ka vīrieši nemaz nedara tās nekrietnības, kurās viņus tur aizdomās un ka vispār viss rādās daudz ļaunāk nekā patiesībā ir.

Bertēns, kas vairs nedusmojās uz Mizadjē pēc Žiljeruā ierašanās, sāka runāt viņam visādas glaimojošas lietiņas, pievērsdamies tematiem, kas viņam patika, tādā kārtā atvērdams visas daiļrunības slūžas. Grāfs jutās apmierināts, kā cilvēks, kas visur vieš mierīgu, draudzīgu atmosfēru.

Divi sulaiņi ienesa tējas galdiņu, uz kura skaistā, spīdošā katliņā virs spirta lampiņas zilganās liesmas mutuļoja vārošs ūdens.

Grāfiene piecēlās un pagatavoja karsto dzērienu ar to uzmanību un rūpību, ko esam mācījušies no krieviem, pēc tam, pasniegusi krūzīti tējas Mizadjē un Bertēnam, ienesa šķīvīšus ar sviestmaizītēm, Vīnes un angļu smalkmaizītēm.

Grāfs piegāja pie tējas galdiņa, kur atradās arī ievārījumi, liķieri un glāzes, pagatavoja sev groku, pēc tam nemanot iešļūca blakus istabā un pazuda pavisam.

Bertēns atkal sēdēja blakus Mizadjē, un viņu atkal sagrāba vēlēšanās aiztrenkt šo uzbāzīgo kungu, kas te šķetināja savu daiļrunību, stāstīja anekdotes, atkārtoja citu asprātības vai arī sacerēja tās pats. Un mākslinieks arvien palūkojās pulkstenī, kas jau rādīja divpadsmito stundu. Grāfiene pamanīja viņa skatu un saprata, ka viņš vēlas parunāties. Ar augstākās sabiedrības veiklību, kura neuzkrītoši prot pārvērst viesistabas atmosfēru un sarunas raksturu un, nepasakot ne vārda, liek saprast, vai var vēl palikt, jeb laiks jau aiziet — ar vienu savu žestu, sejas vaibstu garlaicības izteiksmi viņa pēkšņi izplatīja ap sevi tādu aukstumu, it kā nupat būtu atvērts viesistabas logs.

Mizadjē sajuta šo auksto vēsmu, kas sāka stindzināt viņa domu lidojumu, un, neapzinādamies kāpēc, pēkšņi sajuta vēlēšanos piecelties un aiziet.

Bertēns taktiski sekoja viņa piemēram. Vīrieši piecēlās reizē un izgāja cauri abām viesistabām. Grāfiene sekoja viņiem, visu laiku sarunādamās tikai ar mākslinieku. Pie ieejas priekšnamā viņa aizturēja pēdējo, it kā vēlēdamās no viņa sagaidīt kādu paskaidrojumu, bet tanī pašā laikā sulainis jau palīdzēja Mizadjē uzģērbt mēteli. Tā kā de Žiljeruā kundze arvien vēl sarunājās ar Bertēnu, ļ

tad Daiļo Mākslu inspektors, velti nogaidījis daž.as sekundes trepju galā pie durvīm beidzot nolēma aiziet, lai nebūtu jāstāv sulaiņa priekšā.

Durvis klusi aizvērās, pēc tam grāfiene pilnīgi nepiespiesti sacīja māksliniekam:

— Bet kāpēc gan jūs galu galā steidzaties aiziet? Pulkstenis vēl nav divpadsmit. Nu, palieciet vēl brītiņu!

Un viņi atgriezās mazajā viesistabā.

Tiklīdz viņi atsēdās, mākslinieks sacīja:

— Ak, kungs! Cik šis kustonis mani stipri uztrauca!

— Bet kāpēc gan?

— Viņš atņēma man daļiņu jūs.

— O! Ļoti maziņu.

— Varbūt, bet viņš mani apgrūtināja.

— Vai jūs esat greizsirdīgs?

— Vai neciest apnicīgu cilvēku nozīmē būt greizsirdīgam?

Viņš atkal atsēdās mazajā krēsliņā pie viņas kājām un, glāstīdams viņas tērpa krociņas, pastāstīja, cik kvēlas mīlas ilgas satraukušas šodien viņa sirdi.

Viņa klausījās, izbrīnējusies un sajūsminājusies, un, maigi uzlikusi savu roku viņa sirmajiem matiem, sāka lēni tos glāstīt, it kā pateikdamās viņam.

— Cik ļoti es vēlētos dzīvot jūsu tuvumā! — viņš sacīja.

Viņš turpināja domāt par viņas vīru, kas tagad droši vien jau gulēja vienā no blakus istabām.

— Tikai laulībā var pilnīgi sakust divas būtnes.

— Mans nabaga draugs! — izdvesa viņa, skumdama par viņu un arī sevi.

Viņš pieglauda vaigu grāfienes ceļiem un uzlūkoja viņu maigi, mazliet skumji un sāpīgi, bet jau mazāk kvēli nekā pirms brīža, kad viņus šķīra viņas meita, viņas vīrs un Mizadjē.

Ļaujot saviem pirkstiem viegli slīdēt pār Olivjē matiem, viņa smaidīdama teica:

— Mans Dievs! Cik jūs jau sirms! Pēdējie melnie mati nozuduši jūsu galvai!

— Jā, es to zinu, tas notiek tik ātri!

— Ak! Bet jau jaunībā jums bija iesirmi mati, kad mēs iepazināmies.

— Jā, tas taisnība.

Lai izgaisinātu skumjas un nožēlas, ko atmodinājusi, viņa noliecās, apkampa abām rokām viņa galvu un sāka maigi skūpstīt viņa pieri, tiem ilgiem skūpstiem, kuriem, liekas, nekad nevajadzētu izbeigties.

Pēc tam viņi palūkojās viens otra acīs, it kā pūlēdamies tur saskatīt savas mīlas atspulgu.

— Es vēlētos, — sacīja viņš, — vienu dienu nodzīvot ar jums pilnīgi.

Viņš sajuta, ka viņu moka neskaidra, neizskaidrojama ilgošanās pēc ciešas tuvības.

Nupat vēl viņš domāja, ka aizejot šiem cilvēkiem, kas te sēdēja, būs piepildītas vēlēšanās, kas viņu vajāja jau no paša rīta, bet tagad, kad viņš bija palicis vienatnē ar savu mīļāko, kad uz pieres juta viņas roku siltumu un uz sava vaiga caur apģērbu juta viņas miesas siltumu, viņu no jauna pārņēma tas pats apmulsums, kādas neminamas, tālas mīlas alkas.

Un tagad viņš bija iedomājies, kā ārpus šīs mājas, varbūt mežā, kur viņi būs pilnīgi vieni, norims sirds nemiers.

— Kāds jūs bērns! Mēs taču redzamies gandrīz katru dienu, — 'viņa atbildēja.

Viņš lūdza viņu atrast iespēju paēst brokastis kaut kur Parīzes apkārtnē kā viņi to bija darījuši jau agrāk, reizes četras vai piecas.

Viņu mazliet pārsteidza nākslinieka kaprīze, kura tik grūti bija piepildāma tagad, kad atgriezusies meita.

Bet viņa tomēr mēģināšot atrast šo iespēju, tiklīdz viņas vīrs aizbrauks uz Ronsjēru, bet' tas nevarēšot būt pirms vernisāžas, kas notiks nākamo sestdien.

— Nu, bet pagaidām, kad es jūs atkal redzēšu?

— Rītvakar pie Korbellī. Bez tam, atnāciet pie manis ceturtdien trijos, ja būsiet brīvs, un pēc tam — laikam piektdien — mēs ēdīsim pusdienas pie hercogienes.

— Jā, gluži pareizi.

Viņš piecēlās.

— Ardievu.

— Ardievu, mans draugs.

Viņš palika brīdi stāvot, neuzdrošinādamies aiziet, jo viņam likās, ka vēl nav pateicis neviena no tiem vārdiem, kurus, šurp nākdams, bija nodomājis teikt viņai, un viņa galva bija pilna neizteiktām domām, neskaidriem ilgojumiem, kurus viņš nepaguva viņai izteikt. Saņēmis viņas rokas, viņš atkārtoja: «Ardievu.»

— Ardievu, mans draugs.

— Ēs jūs mīlu.

Viņa uzsmaidīja, kā prot uzsmaidīt sieviete vīrietim, ieliekot neatvairāmajā smaidā visu maigumu, kas vedina vīrieti atcerēties visu, ko sieviete viņam devusi.

Drebošu sirdi viņš atkārtoja trešo reizi:

— Ardievu.

IV

Likās, visas Parīzes ekipāžas šodien devās svētceļojumā uz Rūpniecības Pili. Jau no deviņiem rītā pa visām ielām, visiem prospektiem un pāri visiem tiltiem tās piebrauca šim Daiļo Mākslu tirgum, kur visa «mākslinieku Parīze» bija ielūgusi visu «aristokrātu Parīzi» piedalīties izstādes atklāšanā. Gara ļaužu rinda drūzmējās pie durvīm, un, nepievēršot uzmanību skulptūrai, visi tūdaļ steidzās gleznu galerijā, kur bija izstādīti trīs tūkstoši četri simti jauni darbi. Jau kāpjot pa trepēm, acis vajadzēja pacelt uz audekliem, kas rotāja trepju sienas; te reprezentējās speciāla vestibilu māksli-

nieku kategorija, kuriem piederēja ārkārtīga apmēra gleznas vai arī tie darbi, kurus neuzdrošinājās izbrāķēt. Lielā zāle bija ļaužu pilna. Mākslinieki, kuri šodien veica saimnieku lomu, atšķīrās ar savām veiklajām kustībām, balss skaļumu, iespaidīgo žestikulēšanu. Saķēruši savus draugus, viņi vilka tos pie gleznām, norādīdami uz tām ar roku, izsaucieniem un lietpratēju enerģisko mīmiku. Starp viņiem bija sastopami visdažādākie tipi: slaidi, gariem matiem, mīkstās, melnās vai pelēkās, visdīvainākā veidojuma platmalēs — seklās un apaļās, kā jumti, platām, noļukušām malām, kas savā ēnā, likās, paslēpa visu ķermeni. Citi — maza auguma, kustīgi, trausli vai plecīgi, kas kravates vietā ap kaklu bija apsējuši kādu spilgtas krāsas puķotu lakatiņu un kas bija tērpušies dīvainos apģērbos, kādus bieži mēdz valkāt sevišķa mākslinieku kategorija, kura nekad negūst cerētos panākumus.

Te bija redzami arī modes kundziņi, fati, bulvāra mākslinieki, akadēmiķi, sīkumaini, korekti, sarkanām rozetēm pie krūtīm, gan milzīgi lielām, gan mikroskopiski mazām, atbilstot nēsātāja ieskatiem par skaistumu un labu gaumi; te bija arī buržuāzijas mākslinieki savu ģimeņu pavadībā, tās svinīgi ielenca tēvu un ģimenes galvu.

Gleznas, kuras bija pieņemtas lielās zāles izdaiļošanai, jau pie ieejas apžilbināja acis ar savu krāsu mirdzumu, ko vēl neatvairāmāku darīja no augšas krītošā, asā dienas gaisma.

Republikas prezidenta portreja bija novietota pretim durvīm, bet pie otras sienas — ģenerālis, visā savā spožumā, strausa spalvām izrotātā cepurē, sarkanās biksēs, tas karājās blakus pilnīgi kailām nimfām zem ievām un vētras pārsteigtam, gandrīz jau pilnīgi viļņu aprītam kuģim. Karali — barbaru nolādošais senlaiku bīskaps, iela austrumu pilsētiņā un Dantes ēna ellē: viss tas aizrāva, asi valdzināja ar savu neatvairāmo, spēcīgo izteiksmi.

Bez tam vēl šai lielajā zālē bija redzami daudzi citi audekli: kavalēristi, strēlnieki mežā, govis ganībās, divu pagājušā gadsimta ievērojamu kungu divkauja, uz ielas stabiņa sēdoša ārprātīgā, mācītājs, kas pasniedz svēto vakarēdienu mirējam, pļāvēji, strauti, saules riets, mēnesnīca — vārdu sakot, viss, ko glezno un gleznos mākslinieki līdz pasaules galam.

Olivjē bija redzams savu slaveno biedru, Institūta un žūrijas locekļu vidū. Viņš nejutās visai labi, viņu neapmierināja paša darbs, ar kuru viņš piedalījās izstādē. Neraugoties uz sirsnīgajiem cildinājumiem, viņš tomēr juta, ka glezna neatstāj gaidīto iespaidu.

Pie ieejas durvīm parādījās hercogiene de Mortemena; viņš piesteidzās viņai.

— Vai grāfiene vēl nav ieradusies? — viņa jautāja.

— Neesmu manījis, — viņš atbildēja.

— Bet de Mizadjē kungs?

— Arī neesmu redzējis.

— Viņš apsolījās mani desmitos sagaidīt trepju galā, lai pavadītu mani gleznu apskatē.

— Atļaujiet man aizvietot viņu, hercogiene.

— Nē, nē. Jūs esat nepieciešams jūsu draugiem. Mēs drīz redzēsimies, jo es domāju, ka ēdīsim šodien brokastis pie viena galda.

Piesteidzās Mizadjē. Viņu aizkavējuši pie skulptūras un viņš aizelsies atvainojās.

— No šejienes, — viņš sacīja, — no šejienes, hercogiene, mēs sāksim apskati.

Viņi pazuda ļaužu drūzmā. Šai brīdī ieradās grāfiene de Žiljeruā, zem rokas ar savu meitu, acīm meklēdama Olivjē Bertēnu.

Viņš piesteidzās un palocījies sacīja:

— Ak Dievs, cik viņas skaistas! Nudien, Anete kļuvusi ļoti skaista. Vienas nedēļas laikā viņa galīgi pārvērtusies.

Viņš pavērās viņā ar savu vērīgo, aso skatu un piedilda: «Smaids kļuvis maigāks, sejas krāsa gaišāka. Viņa tagad mazāk atgādina mazu meiteni un vairāk līdzinās parīzietei.»

Bet tad viņš pēkšņi atcerējās savu uzdevumu.

— Sāksim no labās puses, mēs drīzi sastapsim hercogieni.

Grāfiene, labi pārzinādama visu, kas attiecas uz glezniecību, norūpējusies, it kā pati būtu izstādījusi kādu darbu, ieminējās:

— Ko runā?

— Izstādi cildina; Bonna lielisks; divas skaistas gleznas Karolisam Dirānam; brīnišķīgs arī Piviss de Šavāns; tas, ko izstādījis Rolls, pārsteidz ar savu svaigumu; apburošs arī Žervē un daudzi citi; Bēro, Kazēns, Duecs, vārdu sakot, daudz skaistu darbu.

— Bet jūsu darbs? — jautāja viņa.

— Man saka komplimentus, bet es neesmu apmierināts.

— Jūs nekad neesat apmierināts.

— Nē, dažreiz esmu gan. Bet šoreiz, liekas, man patiešām nav laimējies.

— Kāpēc?

— Pats nezinu.

— Iesim, paskatīsimies.

Viņi piegāja gleznai, tā attēloja divas mazas zemnieces, kas peldējās upē, tās priekšā stāvēja pulciņš cilvēku, kas to apbrīnoja un cildināja. Tas ielīgsmoja grāfieni, un viņa sacīja:

— Apburoši, tā ir pērle. Nekad jūs neesat radījis skaistāku darbu.

Viņš piespiedās viņai, mīlošs, pateicīgs par katru vārdu, kas viņu

nomierināja. Un viņa domās pazibēja argumenti, kas viņu it kā pārliecināja, ka viņa spriež pareizi, ka viņas gudrās parīzietes acis redz gleznas īsto vērtību.

Viņš ilgi veda viņas no vienas zāles otrā, izrādot gleznas, izskaidrojot sižetus, laimīgs no viņu klātbūtnes, tuvuma.

Pēkšņi grāfiene ieminējās:

— Cik pulkstenis?

— Pusviens.

— O! Iesim tūdaļ brokastīs. Hercogiene mūs gaidīs pie Ledu-aijēna, kurp viņa lūdz aizvest arī jūs, ja mēs viņu nesastaptu izstādē.

Koku un krūmāju zaļās lapotnes apjoztais restorāns bija ļaužu pārpildīts kā bišu strops. Neskaidrs ļaužu troksnis, izsaucieni, glāžu un šķīvju šķindēšana izskanēja pa atvērtajiem logiem un durvīm. Starp divās rindās cieši sastumtajiem galdiem, pie kuriem sēdēja mielošanās kāri cilvēki, bija atstāta tikai šaura eja, pa kuru skraidīja apkalpotāji, nesdami smagas bļodas ar gaļu, zivīm un augļiem.

Apaļais lievenis bija bāztin piebāzts ļaudīm. Tie smējās, dzēra un ēda, vīna apskurbuši un tās savādās līksmes apdvesti, kas dažās saulainās dienās applīvuro Parīzi.

Grāfieni, Aneti un Bertēnu apkalpotājs ieveda atsevišķā kabinetā, kur viņus jau sagaidīja hercogiene.

Ieejot mākslinieks ieraudzīja marķīzu de Farandālu, kurš sēdēja blakus savai krustmātei; viņš bija ļoti pakalpīgs, smaidīja, izstiepa rokas, lai saņemtu grāfienes un viņas meitas saulsargus un apmetņus. Viņu ieraugot, Bertēns sajuta savādu, asu nepatiku, viņā tūdaļ pamodās vēlēšanās pateikt marķīzam dzēlības un rupjības.

Hercogiene , paskaidroja, ka sastapusi brālēnu, kad Mizadjē aizsaucis Daiļo Mākslu ministrs. Domājot par to, ka šis skaistais marķīzs apprecēs Aneti, ka viņš te ieradies tikai viņas dēļ, ka viņš to uzlūko jau kā sievieti, kas dalīsies ar viņu laulības gultā, Bertēns kļuva nervozs un izjuta sarūgtinājumu — it kā te netiktu ievērotas viņa tiesības, viņa noslēpumainās un svētās tiesības.

Tiklīdz visi apsēdās pie galda, marķīzs, atsēdināts blakus meitenei, tūdaļ pievērsa pēdējai visu savu uzmanību, kāda piemīt vīriešiem, kuri zina, ka šāda viņu uzmanība ir atļauta un patīkama.

Viņš vēroja meiteni ar ziņkārīgu skatu, bet māksliniekam šis viņa skats šķita rupjš, pārbaudošs; viņa smaids bija maigs un apmierināts, viņa laipnība bija mājīga un oficiāla vienā un tai pašā laikā. Viņa kustībās un vārdos izpaudās jau zināma noteiktība, viņš it kā lika jau sajust, ka drīzi ieņems pavēlnieka stāvokli.

Hercogiene un grāfiene, acīmredzot, atbalstīja viņu un saskatījās sazvērnieku acīm.

Pēc brokastīm viņi atkal aygriezās izstādē. Visas zāles bija ļaužu pilnas. Cilvēku ķermeņu siltums, dāmu un kungu apģērbu smaržas — tas viss darīja smagu, gandrīz smacējošu šo atmosfēru. Tagad vairs neaplūkoja un neapbrīnoja gleznas, bet gan sejas un tualetes.

Pēc piecām minūtēm grāfiene un Olivjē bija pazaudējuši savus pārējos biedrus. Viņš gribēja tos uzmeklēt, bet viņa, atspiedusies uz viņa rokas, sacīja:

— Vai jums nav labi ar mani? Nerūpēsimies par viņiem; ir taču nolemts — ja mēs izšķiramies, tad atradīsim viens otru četros bufetē.

— Jā, pareizi, — atbildēja viņš.

Bet viņš tomēr nespēja atraidīt domas, ka marķīzs tagad pavada Aneti un ķēmojas viņas priekšā ar savām izsmalcināta švauksta manierēm.

Grāfiene izdvesa:

— Tātad, jūs mani vēl mīlat?

— Nu, protams, — viņš izklaidīgi un norūpējies atbildēja.

Un viņš pūlējās pāri ļaužu galvām saskatīt de Farandāla kunga pelēko platmali.

Pamanījusi viņa izklaidību un vēlēdamās saistīt viņa uzmanību, viņa sacīja:

— Ak, kaut jūs zinātu, cik ļoti mani iepriecina jūsu izstādītā glezna. Tas ir šedevrs.

Viņš pasmaidīja, tūdaļ aizmirsa jaunos cilvēkus un sāka pievērsties atkal domām, kas viņu nodarbināja jau no paša rīta.

— Nopietni? Jūs tā domājat?

— Jā, es to uzskatu pārāku par citām.

— Tā man sagādāja lielas bēdas.

Laipniem, glaimojošiem vārdiem viņa atkal pievērsa sev visu viņa uzmanību. Viņa jau sen zināja, ka nekas neaizrauj un neiepriecina

mākslinieku vairāk kā maigi, nemitīgi glaimi. Šo maigo vārdu iepriecināts un ielīksmots, viņš sāka pļāpāt, neredzēdams un nedzirdēdams vairs ap sevi šo trokšņaino un kustīgo ļaužu pūli, bet sajuzdams vienīgi grāfienes tuvumu.

Lai pateiktos, viņš iečukstēja viņai ausī:

— Mani vajā neprātīga vēlēšanās jūs noskūpstīt.

Kvēla līksme satrauca arī viņu un, pavērusies viņā savām mirdzošajām acīm, viņa atkal ieminējās:

— Tātad, jūs mani vēl mīlat?

— Jā, es jūs mīlu, manā dārgā Anjī, — viņš maigi atbildēja, un šo maigumu sadzirdēja arī viņas sirds.

— Apciemojiet mani biežāk vakaros, — sacīja viņa. — Tagad, kad meita mājā, es retāk izeju sabiedrībā.

Redzot Olivjē atkal atmaigstam, viņa sajuta lielu laimi. Viņa baltie mati un miers, kuru viņam bija piešķīruši gadi, piespieda norimt arī viņas bailēm, ka cita sieviete varētu viņu atņemt, bet tagad viņu sāka vajāt domas, ka viņš bailēs no vientulības apprecēsies. Šīs rūpes viņu piespieda izdomāt visdažādākos līdzekļus, lai viņš varētu biežāk un ilgāk atrasties viņas tuvumā, lai paglābtu viņu no garlaicīgajiem, vienmuļīgajiem, aukstajiem vakariem viņa tikšajā dzīvoklī. Tā kā viņai nebija iespējas ik dienas viņu aicināt un paturēt pie sevis, viņa ieteica viņam dažādas izpriecas, ieteica biežāk apmeklēt teātri, atrasties cilvēku sabiedrībā; viņa justos apmierinātāka zinot, ka viņš atrodas sieviešu sabiedrībā, nekā zinot, ka viņš skumst viens savā tukšajā dzīvoklī.

Šādu apslēptu domu ierosināta, viņa sacīja:

— Ak, ja es mūžīgi spētu jūs paturēt, kā gan tad es jūs lutinātu un apmīļotu! Apsolāties, ka jūs biežāk apciemosiet mani tagad, kad es vairs neiziešu no mājas!

— Es to apsolu.

— Mamā, — izdzirda viņa čukstu pie savas auss.

Grāfiene nodrebēja un apgriezās. Viņas priekšā stāvēja Anete, hercogiene un marķīzs.

— Pulkstenis jau četri, — sacīja hercogiene, — esmu ļoti nogurusi un vēlos aiziet.

— Es arī aizeju, — atbildēja grāfiene.

Kad Bertēns atvadījās no savām pavadonēm pie izejas durvīm, de Žiljeruā kundze vēl ieminējās viņam:

— Tātad, jūs atnāksiet šovakar?

— Protams.

Un viņš atgriezās izstādē, lai parunātos ar māksliniekiem par šīs dienas iespaidiem.

Gleznotāji un skulptori pulciņiem stāvēja ap statujām un bufetes priekšā. Te tika aizstāvētas un apstrīdētas tās pašas agrāko gadu idejas, abas puses operēja ar agrāko gadu argumentiem un kā paraugi tika uzskaitīti pazīstami mākslas darbi. Olivjē parasti šais debatēs dzīvi piedalījās, viņš bija ieguvis asprātīga teorētiķa reputāciju, ar ko ļoti lepojās. Viņš mīlēja debatēt, bet šodien kaut kas neatļāva koncentrēties domām — kā tas notiek tādās reizēs, kad kādu niecinu, kuram nemaz, liekas, nevajadzētu mūs uztraukt, mēs tomēr nevaram aizmirst, neraugoties uz visu, ko runā un kas notiek ap mums; šis nieciņš iedzēlies mūsu smadzenēs un neļauj mums sevi aizmirst, kā neredzama skabarga miesā.

Pat viņa gleznas cerēto panākumu neiegūšana aizmirsās, domājot par to, cik neglīti izturējās marķīzs Anetes priekšā. Kāda gan viņam daļa galu galā pie tā visa? Vai viņam ir kādas tiesības? Kas gan atmodinājis viņā vēlēšanos aizkavēt šīs skaistās laulības, jau iepriekš izlemtās, vispusīgi vēlamās? Bet nekādas pārdomas tomēr nespēja atvairīt to nepatīkamo sajūtu un nemieru, kas sagrāba viņu, redzot, ka Farandāls izturas pret šo jauno meiteni jau kā līgavainis, glāstošu skatu vērdamies viņas sejā.

Kad viņš vakarā ieradās pie grāfienes, kas ar savu meitu atkal strādāja pie galda, darinot gultas segas nabagiem, viņam vajadzēja stipri piespiesties, lai neizteiktu pāris ļaunas piezīmes par marķīzu, viņš tikko spēja apvaldīt savu vēlēšanos Anetes priekšā atmaskot šo banālo cilvēku, kas paslēpies aiz ārējā spožuma.

Izmantodams savas drauga privilēģijas, savos grāfienes pēcpusdienas apciemojumos viņš atļāva sev mazliet brīvākas pozas un brīžiem pat snaudošu klusēšanu. Dziļi iesēdies krēslā, sakrustojis kājas, galvu atliecis, viņš bieži sapņoja balsī un šai mierīgajā, mājīgajā atmosfērā atpūtās viņa miesa un dvēsele. Bet tad pēkšņi viņš sajuta savādu atmošanos, enerģijas pieplūšanu, kā tas notiek ar vīriešiem, kad viņi pielieto visas pūles, lai patiktu, kad viņi dažu sieviešu klātbūtnē meklē izmeklētas frāzes, lai piešķirtu savām domām valdzinošu mirdzumu. Tagad viņš vairs neļāva norimt sarunai, viņš atdzīvināja un spārnoja to ar savu sajūsmu, un kad viņam palaimējās piespiest grāfieni un viņas meitu sirsnīgi, jautri iesmieties, kad viņš redzēja, ka ielīksmojuši viņa vārdi, un viņas, darbu aizmirsušas, paceļ uz viņu

savas izbrīnā mirdzošās acis, tad viņš sajuta apmierinātības saldo prieku, mazas uzvaras līksmi, kas atalgoja viņa pūles.

Tagad viņš ieradās te vienmēr, kad zināja, ka viņas ir mājā vienas, un varbūt nekad viņš nebija pavadījis tik patīkamus vakarus kā tagad. Šie biežie apciemojumi izgaisināja arī Žiljeruā kundzes bailes, un viņa pielika visas pūles, lai viņu saistītu un paturētu ilgāk pie sevis. Viņa atteicās no viesību un izrīkojumu apmeklēšanas, lai tikai sagādātu sev prieku, izejot no mājas trijos, iemest telegrāfa kastītē mazu zilu telegrammu ar vārdiem: «Līdz vakaram», sākumā vēlēdamās iztapt viņam un dot iespēju drīzāk palikt tikai divatā, viņa lika Anetei doties pie miera tiklīdz pulkstenis nosita desmit. Pēc tam, kad viņš vienreiz jautāja, kāpēc ar Aneti vēl apietas kā ar mazu bērnu, viņa atļāva viņai uzkavēties viņu sabiedrībā vēl stundas ceturksni, pēc tam pusstundu, pēc tam jau stundu. Un viņš tagad vairs ilgi neuzkavējās pie grāfienes, tiklīdz aizgāja meitene; viņam likās, ka ar viņas aiziešanu izgaist puse no tās burvības, kas viņu piespieda uzkavēties šai viesistabā. Pēc meitenes aiziešanas viņš tūdaļ atsēdās savā iemīļotajā mazajā krēsliņā pie grāfienes kājām un brīžiem pieglauda savu vaigu viņas ceļiem. Viņa pasniedza viņam roku, kuru viņš saņēma, savās rokās, un kvēlais nemiers tūdaļ apdzisa, viņš mitējās runāt un maigā mierā, likās, atpūtās no sava uztraukuma.

Ar savu sievietes nojautu grāfiene pamazām sāka saprast, ka Anete viņu valdzina gandrīz tikpat stipri, cik viņa. Tas viņu neapbēdināja, viņa jutās laimīga, ka viņu sabiedrībā viņš atrod kaut ko līdzīgu ģimenes mājībai, kuru viņa viņam bija laupījusi, un viņa centās viņu paturēt savā un savas meitas tuvumā. Viņa uzsvēra savu mātes lomu, lai modinātu viņā ilūziju, ka šī meitene ir tikpat kā viņa meita un lai visam tam, kas viņu saistīja pie šīs mājas, pievienotu jaunā maiguma nianses.

Sajūtot vecuma draudus, grāfiene, lai kļūtu tikpat tieva un slaida kā Anete, turpināja atteikties no šķidruma baudīšanas, un viņas augums patiešām kļuva smuidrāks un sāka līdzināties jaunas meitenes figūrai, pat tik ļoti, ka no mugurpuses viņas kļuva grūti atšķiramas; toties grāfienes sejā tas atstāja nevēlamas sekas. Āda sakrunkojās un kļuva iedzeltena, kas vēl vairāk pasvītroja jaunās meitenes sejas starojošo svaigumu.

Tagad, lai uzlabotu savu seju, viņa sāka pielietot aktrises līdzekļus; taisnība, tādā kārtā iegūtais ādas baltums dienas gaismā gan likās mazliet aizdomīgs, bet toties vakarā viņas seja ieguva to

apburošo mirdzumu, kāds piemīt mākslīgiem līdzekļiem veikli atsvaidzinātai sejai.

Šī kapitulācija laika zoba priekšā un mākslīga skaistuma līdzekļu pielietošana piespieda mainīt viņai arī paražas. Pēc iespējas vairāk viņa centās izvairīties saules gaismas, toties vakaros lampu gaismā viņa šķita apburoša. Kad viņa jutās nogurusi, bija bāla un vecāka nekā parasti, viņai drošs un pakalpīgs palīgs bija migrēna, kas atļāva neapmeklēt viesības vai teātra izrādes; bet toties dienās, kad viņa sajuta sevi visā skaistuma spožumā, viņa staroja uzvaras priekā un ar jaunas mātes kautrām rūpēm spēlēja vecākās māsas lomu. Lai viņām abām vienmēr būtu vienādi tērpi, viņa apģērba savu meitu jaunas sievietes tērpā, kas likās mazliet smags viņas bērnišķīgajam augumam. Anete, kuras raksturs vērtās arvien jautrāks un zobgalīgāks, prata valkāt šos tērpus ar dzirkstošu līksmi, un tie darīja viņu vēl apburošāku.

Olivjē Bertēns, kas vienmēr redzēja viņas kopā, vienmēr salīdzināja, brīžiem nonāca pat tik tālu, ka viņas sajauca. Dažreiz, kad jaunā meitene ierunājās, bet viņu pašu viņš neredzēja, viņš bija spiests jautāt: «Kas to nupat sacīja, meita vai māte?» Citreiz viņš aizvēra acis un lūdza viņas jautāt vienu un to pašu 'jautājumu. Viņas ar tādu veiklību un mākslu ievingrinājās piešķirt balsij tik vienādu noskaņu, izrunāt vienas un tās pašas frāzes tik vienādi, ka viņš bieži vien nespēja atminēt, kura no šīm sievietēm to izrunājusi. Un viņas patiešām bija iemācījušās runāt tik vienādi, ka pat apkalpotāji dažreiz atbildēja: «jā, kundze» meitenei, bet «jā, jaunkundze» viņas mātei.

Rotaļīgi atdarinot viena otras balsi un izrunu, atdarinot viena otras kustības, viņas panāca tādu vienādību figūrās un žestos, ka pat de Žiljeruā kungs, kad viņas viena vai otra ienāca vāji apgaismotā viesistabā, bieži sajauca viņas un jautāja:

— «Vai tā esi tu, Anet, jeb tā ir tava māte?»

Šī dabīgā un māksloti sasniegtā vienādība, īstā un piesavinātā, atmodināja mākslinieka galvā un sirdī dīvainu savādas būtnes — dubultnieku, vecas un jaunas, ļoti pazīstamas un gandrīz pilnīgi nezināmas būtnes divvienības iespaidu; likās, tās bija divas viena otrai pilnīgi līdzīgas, vienas un tās pašas sievietes miesas, atjaunotas, tādas, kāda šī sieviete bija kādreiz. Un viņš dzīvoja viņu tuvumā, pats it kā starp abām sadalīdamies, satraukts un nemierīgs; viņš atkal sajuta dvēselē*kvēlojam senās ilgas pret grāfieni, bet pret meiteni — savādu, nenoteiktu maigumu.

Otra dala

r

I

20. jūlijā, Parīzē, 11 vakarā.

Mans draugs, Ronsjērā nupat nomira mana māte. Mēs aizbraucam šonakt. Nenāciet, jo nevienam to vēl neesam ziņojuši. Bet apžēlojaties par mani un domājiet par mani.

Jūsu Anjī.

«21. jūlijā, dienā.

Mans nabaga draugs, es ierastos, nepievēršot uzmanību Jūsu aizliegumam, ja nebūtu pieradis uzklausīt ikkatru Jūsu vēlēšanos. Jau no vakardienas es domāju par Jums un sajūtu asas sāpes. Es attēloju sev šo Jūsu kluso ceļojumu Jūsu meitas un Jūsu vīra sabiedrībā, iedomājos Jūs sēdošu vāji apgaismotā vagonā, kas aizvizina Jūs pie dārgās nelaiķes. Redzu jūs visus trīs, redzu Jūs raudošu, bet Aneti vaimanājošu. Jūs nobraucat dzelzceļa piestātnē, tad nepatīkamais brauciens ar zirgiem, tad jūs, apkalpotāju ielenkti, ieejat sēru mājā, steidzaties pa trepēm, istabā pieejat gultai, kur viņa atdusas. Es redzu Jūsu pirmo skatu, ar kādu Jūs uzlūkojat savu māti, redzu, kā Jūs skūpstāt izmocīto, sastingušo seju. Un es domāju par Jūsu sirdi, par šo nabaga sirdi, kuras viena puse pieder man. Viņa ir salauzta, viņa cieš. Jums patreiz milzīgi grūti, un es dziļi ciešu līdzi Jums.

Dziļās nožēlās skūpstu Jūsu asaru pilnās acis.

Olivjē.

«24. jūlijā, Ronsjērā.

Jūsu vēstule mani nomierinātu, mans draugs, ja mani vispār spētu kaut kas nomierināt un atvairīt to nelaimi, kas mani piemeklējusi. Mēs paglabājām viņu vakar, un no tā brīža, kad šīs aukstās, sastingušās miesas pameta šo māju, man liekas, ka esmu palikusi viena zemes virsū. Māti mīli, pats to neapzinādamies, gandrīz nemaz nejuzdams šo mīlu, jo mīlēt viņu ir tikpat dabīgi kā dzīvot, un to, cik dziļas saknes ir šīm jūtām, sāc apjaust tikai šķiršanās brīdī. Un nav citu saistību, kas varētu līdzināties mīlai uz māti, jo visas

pārējās saistības iešķetina nejaušas sastapšanās, un tikai šīs jūtas dzīvo mūsos jau no dzimšanas; visas citas jūtas atmodina likteņa kaprīzes, un tikai mīla uz māti dzīvo mūsu asinīs jau no dzimšanas. Un bez tam te nepazaudējam tikai māti vien, bet arī pusi no mūsu bērnības, jo mūsu bērnība pieder tikpat viņai, cik mums. Tikai viņa viena to pazina tāpat kā mēs, tikai viņa viena atcerējās tos neskaitāmos, senos, nenozīmīgos notikumus, kuri pirmo reizi satrauca mūsu jaunās sirdis. Tikai viņai vienai es vēl varēju pateikt: «Vai tu, māmiņ, atceries to dienu, kad...? Vai tu atceries, māmiņ, porcelāna lelli, kuru man iedāvināja vecmāmiņa?» Mēs kopīgi atcerējāmies tos mazos, mī/os notikumus, un tagad neviens cits uz visas zemes vairs tos nezina, tikai es viena. Tātad, tagad ir nomirusi daļa manis pašas, senākā, labākā daļa. Esmu pazaudējusi to nabaga sirdi, kura vēl dzīvoja, tā mazā meitene, kāda es kādreiz biju. Tagad vairs nav neviena, kas to pazītu, nav neviena, kas atcerētos mazo Annu īsā kleitiņā, viņas smieklus, viņas vaibstus.

Un pienāks diena, kas varbūt nemaz vairs nebūs ilgi jāgaida, kad pienāks arī mana reize aiziet un pamest pasaulē vienu manu dārgo Aneti kā šodien mani vienu pameta mana māte. Cik tas viss bēdīgi, ļauni, nežēlīgi! Un tomēr par to taču nekad nedomā; mēs nemanām, ka ik brīdi nāve aizsauc kādu mūsu tuvo, kā viņa aizsauks arī mūs. Ja mēs to redzētu, ja mēs par to domātu, ja mūs nevaldzinātu, neiepriecinātu, nepadarītu aklus viss, kas notiek ap mums, vai mēs tad maz spētu dzīvot, vai mēs tad nesajuktu prātā, redzot šo nežēlīgo, nerimstošo nāves pļauju.

Es jūtos tik salauzta, tik izmisusi, ka nespēju strādāt. Dienā un naktī es domāju par savu māti, šķirstā ieslēgtu, zemē ieraktu, tur laukos, lietū un vējos; viņas vecā seja, kuru es kādreiz skūpstīju tādā laimē, pārvēršas riebīgos trūdos. Ak, kādas šausmas!

Kad nomira mans tēvs, es biju jauna sieva. Es toreiz neizjutu visu to, ko ciešu tagad. Apžēlojiet mani, domājiet par mani, rakstiet man. Cik tagad Jūs man esat nepieciešams!

Anna."

«Parīzē, 25. jūlijā.

Mans skumjais draugs.

Jūsu ciešanas dara manas dienas drūmas. Arī man nenāk prātā visu redzēt rožainā gaismā. Jau no tā brīža, kad Jūs aizbraucāt, es jūtos pamests, bez pajumtes. Viss mani nogurdina, viss man apnicis,

viss uztrauc. Es vienmēr domāju par Jums un par mūsu Aneti; es jūtu, Jūs abas esat tik tālu no manis, lai gan man tik nepieciešams Jūsu tuvums.

Mani pārsteidz tas, cik Jūs tāla man tagad liekaties un cik ļoti es sajūtu Jūsu prombūtni. Nekad, pat tais senās dienās, kad es biju jauns, Jūs nebijāt man tik lielā mērā viss kā patreiz. Pēdējā laikā jau nojautu šīs krīzes tuvošanos. Stāvoklis, kuru es patlaban pārdzīvoju, ir tik savāds, un es vēlos to Jums aprakstīt. Iedomājieties, pēc Jūsu aizbraukšanas man vairs netīk pat pastaigāties. Kādreiz agrāk un pat pēdējos mēnešos es ļoti mīlēju viens klaiņot pa ielām, izklaidīgi vērodams cilvēkus un priekšmetus, sajūtot baudu, ka redzu un ka varu bezrūpīgi klaiņot. Es klīdu bez mērķa, pats nezinādams, kurp eju, gāju, lai paelpotu, lai pasapņotu. Tagad es vairs to nespēju. Tiklīdz izeju uz ielas, mani nomāc savādas satrauktas jūtas, es izjūtu bailes, kādas izjūt aklais, pazaudējis savu suni. Parīze man šķiet tukša, dīvaina, es aizmaldos tās labirintos. Es jautāju sev: «Kurp doties?» Un atbildu sev: «Nekur, es taču tikai pastaigājos.» Skaisti, bet es nespēju vairs pat pastaigāties bez mērķa. Jau no domām vien, ka man jākustas, jāstaigā, es jūtos galīgi noguris, skumju izmocīts. Tad es dodos uz klubu, lai aizmirstu tur savu melanholiju.

Un vai Jūs zināt, kāds visam tam iemesls? Vienīgi tas, ka Jūs te vairs neesat. Esmu pārliecināts par to. Zinot, ka Jūs esat Parīzē, mana pastaigāšanās tad vairs nav bezmērķīga, jo iespējams, ka es Jūs varu sastapt. Man tad patīk staigāt visur, ja ir cerība Jūs sastapt. Ja es neredzēšu Jūs, tad taču es vēl varu sastapt Aneti, kas ir viena Jūsu būtnes daļa. Pateicoties Jums abām, visās ielās mani pavadīja cerība Jūs sastapt. Varēja notikt, ka es sastopu Jūs, varēja būt arī, ka es sekoju Jums, jūtot un nojaušot Jūsu tuvumu. Un tāpēc pilsēta man likās apburoša, un sievietes, kas atgādināja Jūs, ielīksmoja manu sirdi; viņas atraisīja manī ilgošanos, tīksmināja manas acis, viņas pamodināja manī vēlēšanos redzēt Jūs.

Jums liksies, ka esmu liels egoists, mans skumjais draugs. Es atvainojos, ka es kā vecs, rūcošs balodis dziedu Jums par savu vientulību laikā, kad Jūs raudat rūgtas asaras. Piedodiet man, bet esmu pieradis sajust Jūsu tuvumu un maigumu, piedodiet, ka es lūdzu palīdzību, tiklīdz jūs neesat manā tuvumā.

Skūpstu Jūsu kājas un lūdzu Jūs apžēlot mani.

Olivjē.

Ronsjērā, 29. jūlijā.

Mans draugs!

Paldies Jums par vēstuli. Man no ļoti liela svara zināt, ka Jūs mani mīlat! Es nupat pārdzīvoju šausmīgas dienas. Dažbrīd patiešām man liekas, ka bēdas mani galīgi nomāks. Kā akmens tās gulēja uz manām krūtīm, spieda un smacēja. Ārsts, kas tika atsaukts, lai nomierinātu manas nervu lēkmes, kuras atkārtojās četras un piecas reizes dienā, iešpricēja man morfiju, tas mani padarīja gandrīz ārprātīgu, un milzīgi karstās dienas vēl pasliktināja manu stāvokli. Mazliet labāk es jūtos pēc lielā pērkona negaisa, kas te plosījās piektdien. Man jāpastāsta Jums, ka pēc mātes apbedīšanas dienas es vairs nespēju raudāt. Negaisa tuvošanās ārkārtīgi saspīlēja manus nervus, bet kad lietus sāka šļākt, es pēkšiii sajutu, ka no manām acīm rit asaras, lēnas, skopas, sīkas, dedzinošas asaras! Ak, šīs pirmās asaras, cik tās dara smagu! Kā ar nagiem tās plosīja mani, sažņaudza man kaklu, ka pat paelpot nespēju. Pēc tam asaras kļuva lielākas, siltākas. Tās tecēja no manām acīm kā no avotiem, es pieraudāju vienu lakatiņu un vajadzēja ņemt otru. Un bēdu smagais akmens, likās, sāka izkust un iztecēt caur manām acīm.

No tā laika es raudu no rīta līdz vakaram un tas mani glābj. Ja mēs neprastu raudāt, mēs kļūtu ārprātīgas vai nonāvētos. Es arī jūtos ļoti vientuļa. Mans vīrs apceļo apkārtni un es pierunāju viņu ņemt līdzi arī Aneti, lai kaut cik izkliedētu arī viņas bēdas. Ekipāžā vai jāšus viņi apceļo Ronsjēras apkārtni, un viņa atgriežas līksma, jaunības sārtums staro viņas vaigos, neraugoties uz viņas skumjām; viņas acis mirdz dzīvības priekā, viņu atspirdzina lauku gaiss un šī pastaigāšanās. Cik skaists ir šis viņas laiks! Es domāju, mēs te vēl paliksim divas vai trīs nedēļas; pēc tam, neraugoties, ka būs vēl tikai augusts, atgriezīsimies Parīzē Jums zināmā iemesla dēļ.

Sūtu Jums visu, kas vēl atlicies no manas nabaga sirds.

Anna.

Parīzē, 4. augustā.

Tas vairs nav paciešams, mans dārgais draugs; Jums jāatgriežas drīzāk, jo esmu pārliecināts, ka citādi ar mani kaut kas notiks. Es jautāju sev, vai neesmu slims, — tik lielu riebumu es izjūtu pret visu, ko tagad daru. Parīzē tagad ir tik neciešami karsts laiks, ka

pat naktis nav izturamas, kā turku pirtis. Rītos pieceļos galīgi noguris, stundu vai divas pastaigājos balta audekla priekšā, vēlēdamies iesākt kādu darbu. Bet es nespēju strādāt: mana galva, manas acis, mana roka vairs nespēj. Es vairs neesmu mākslinieks! Šī neauglīgā strādāt griba mani neganti uztrauc. Es ataicinu pozētājas un atsēdinu tās, un kad tās sniedz man pozas, žestus un vaibstus, ko esmu gleznojis jau līdz apnikumam, es lūdzu viņas apģērbties un tad izmetu pa durvīm. Es neko vairs nespēju saskatīt jaunā apgaismojumā, tas mani tik ļoti sāpina, it kā es būtu kļuvis akls. Kas tas ir? Acs vai smadzeņu sagurums, radošo spēju izsīkšana vai redzes nerva pārpūlēšana? Kā lai to zina! Man liekas, ka es vairs nespēju neko atrast tai noslēpumainajā pasaulē, kur līdz šim man vienmēr laimējās sekmīgi ceļot. Es spēju tagad strādāt tikai to darbu, ko dcira visi sliktie mākslinieki, visu es redzu un uztveru ar pedanta acīm. Kādreiz, ne visai sen, jaunu sižetu bagātība man likās neaprobežota; manā rīcībā atradās visdažādākie līdzekļi šo sižetu attēlošanai. Un tagad pēkšņi visi mani sižeti izgaisuši, mana meklēšana kļuvusi veltīga un neauglīga. Cilvēki mani vairs neinteresē, es vairs neprotu cilvēkā atrast to viņam vienam piemītošo īpatnību, kuru agrāk mīlēju uztvert un attēlot. Tomēr man liekas, kas es vēl spētu uzgleznot labu Jūsu meitas portreju. Varbūt tāpēc, ka viņa tik ļoti līdzinās Jums, un savās domās es bieži neatšķiru jūs vienu no otras. Jā, varbūt.

Un tā, pēc tam, kad esmu veltīgi izmēģinājies uzskicēt vīrieti vai sievieti, kas nelīdzinātos visiem redzētiem modeļiem, es eju kaut kur paēst brokastis, jo man trūkst vīrišķības sēsties vienam pie galda savā mājā. Malzerba bulvāris atgādina birztalu mirušā pilsētā. Visi nami, liekās, izelpo savādu, aukstu tukšību. Šī nožēlojamā pilsēta tagad mirkst sviedros un piepilda ielas ar nejauku smirdoņu, kas izelpo no visiem caurumiem, pa atvērtajiem pagrabu un virtuvju logiem, no atkritumu kastēm, ielu noteku akām. Šādās reizēs es atceros Jūsu dārzu, kur zied lauku puķes, kas piesātina gaisu ar saldu medus smaržu. Pēc tam, es aizelsies iesteidzos tuvējā restorānā, kur jau sēd pie galdiem plikgalvaini, resni kungi, nosvīduši, atpogātās vestēs. Arī produktus samaitā šis karstums, melone izkūst pat ledū, maize izmirkst vai ātri sakalst, filejas gabaliņš izšķīst, saknes satvīkst, siers pūst, augļi veikalu logos savīst. Aizeju no restorāna sasmacis un riebuma pārņemts, atgriežos mājā, lai atpūstos, pagulētu līdz pusdienas laikam, pēc tam dotos uz klubu.

Kā vienmēr, es te sastopu Adelmani, Moldānu, Rokdiānu, Land и un daudzus citus, kas man sen jau apnikuši un uztrauc kā vecas ielu leijerkastes. Es vēlētos redzēt citu, jaunu paaudzi, jo manām acīm, manām ausīm, manam prātam jau ir apnikuši mana laika biedri. Šie kungi arvien vēl turpina savu uzvaras gājienu. Viņi lepojas ar to un apsveic viens otru.

Nožāvājies taisni tik reizes, cik minūšu noskaita laiks no astoņiem vakarā līdz divpadsmitiem naktī, es atgriežos mājā, lai dotos pie miera, un es izģērbjos, domādams, ka rīt tas viss būs jāsāk atkal no jauna.

Jā, mans dārgais draugs, es atrodos tagad tai vecumā, kad vecpuiša dzīve kļūst jau nepanesama, jo man vairs nav nekā jauna zem mēness. Neprecētam cilvēkam jābūt jaunam, ziņkārīgam, visu alkstošam. Kad visas šīs īpašības izzūd — bīstami palikt brīvam. Ak, Kungs! Cik ļoti es mīlēju savu brīvību kādreiz, pirms iemīlēju Jūs vairāk par savu brīvību! Cik stipri tā mani tagad nospiež! Brīvība tādam vecpuisim kā es ir tukšums, ceļš uz nāvi, un nav šai ceļā nekā, kas apslēptu ceļa galu — tas ir mūžīgs jautājums: ko man darīt, kur iet, lai nejustos viens? Un es eju no viena drauga pie otra, paspiežu roku te vienam, te otram, izlūgdamies sev draudzības drusciņas. Un man kā ubagam ir gan daudz drusciņu, bet nav vesela rieciena. — Jūs man esat, Jūs, man draugs, bet Jūs nepiederat man. Iespējams, ka taisni Jūs esat cēlonis tām bailēm, kas mani moka. Alkas pēc Jūsu tuvuma, Jūsu klātbūtnes, vēlēšanās dzīvot ar Jums zem viena jumta, sajust, ka vienā mājā norit mūsu abu dzīves, sajust, ka vienas rūpes dzīvo mūsu sirdīs, sajust kopējas cerības, sāpes, priekus... lūk, ko es ilgoju. Jūs piederat man: tas nozīmē, ka brīžiem es nolaupu mazu daļiņu Jums. Bet es vēlētos vienmēr elpot to pašu gaisu, kurā elpojat Jūs, visās lietās dalīties ar Jums, izlietot tikai visu to, kas pieder mums abiem, sajust, ka viss, kas piepilda manu dzīvi, pieder ne tikai man, bet arī Jums — glāze, no kuras es dzeru, krēsls, kurā es atpūšos, maize, kura mani baro, uguns, kura mani silda.

Ardievu, atgriezieties drīzāk. Man ārkārtīgi grūti dzīvot bez Jums.

Olivjē.

Ronsjērā, 8. augustā.

Mans draugs, esmu slima un tik ļoti sagurusi, ka Jūs pat nepazītu vairs mani. Man liekās, esmu pārāk daudz raudājusi. Man jāatpūšas, pirms atgriežos, jo es neuzdrošinos Jums rādīties tāda, kāda

esmu patreiz. Mans vīrs atgriežas Parīzē rīt un pastāstīs Jums visu, kā mums klājas. Viņš cer ēst pusdienas Jūsu sabiedrībāi un liek man palūgt Jūs neiziet no mājas ap septiņiem.

Kas attiecas uz mani, tiklīdz es jutīšos mazliet labāk, tiklīdz neizskatīšos vairs pēc mirējas, kas mani pašu tik ļoti baida, es tūdaļ atgriezīšos pie Jums. Man arī nav neviena visā pasaulē, atskaitot Aneti un Jūs, un es katram no Jums vēlos dot visu, ko varu'dot, neapkrāpjot otru.

Noskūpstiet manas acis, kuras tik daudz raudājušas.

Anna.

Izlasījis šo vēstuli, kas vēstīja atkalatgriešanās pārlikšanu uz vēlāku laiku, Olivjē Bertēns sajuta neatvairāmu vēlēšanos sēsties ekipāžā, doties uz dzelzceļa piestātni un aizceļot uz Ronsjēru. Bet tad, atcerējies, ka de Žiljeruā kungs atgriezīsies jau rīt, samierinājās ar savu likteni un sāka gaidīt grāfienes vīra atgriešanos ar tādu nepacietību it kā atgrieztos ne viņš, bet viņa sieva.

Nekad viņš nebija tik ļoti mīlējis Žiljeruā kā tajā dienā, kad viņš viņu gaidīja.

Kad beidzot viņš ieradās, Bertēns, rokas izstiepis, pieskrēja viņam:

— Ak, dārgais draugs, cik esmu laimīgs, jūs redzot!

Arī grāfs likās diezgan •apmierināts, sevišķi viņu iepriecināja atgriešanās Parīzē, jo dzīve Ronsjērā pēdējās trijās nedēļās nebija nemaz jautra.

Abi viņi atsēdās mazajā dīvānā darbnīcas kaktā un vēlreiz aizkustināti paspieda viens otram rokas.

— Bet grāfiene, — ieminējās Bertēns, — kā viņa jūtas?

— Ne visai teicami. Mātes nāve viņu pārāk apbēdināja. Viņa atspirgst pārāk gausi. Jāatzīstas, es pat mazliet baidos par viņu.

— Bet kāpēc viņa kavējas atgriezties?

— Nezinu. Es nevarēju pārliecināt viņu atgriezties Parīzē.

— Kā gan viņa var tur nodzīvot?

— Ak, mans Dievs, viņa raud, domā par savu māti. Viss tas stipri kaitē viņas veselībai. Es ļoti vēlētos, lai viņa aizbrauktu no turienes, kur tas viss notika, saprotat?

— Bet Anete?

— O! Tas ir izplaucis zieds!

Olivjē lūpās atplauka priecīgs smaids, viņš turpināja:

— Un arī viņa skuma?

— Jā, ļoti, ļoti, bet, zināt, astoņpadsmit gadu vecumā bēdas ātri izgaist.

Pēc brīža Žiljeruā piebilda:

— Nu, bet kur mēs, draudziņ, ēdīsim pusdienas? Ziniet, man nepieciešams nokratīt lauku putekļus, dzirdēt troksni, redzēt ap sevi kustību!

— Šai gadalaikā pieņemts, liekas, apmeklēt Sūtņu kafejnīcu.

Un viņi saķērušies aizgāja Elizejas Laukuma virzienā. Žiljeruā,

tās pacilātības ielīgsmots, kuru vienmēr sajūt parīzietis, atgriezies Parīzē, sajuzdams to it kā atjaunotu un negaidītu iespējamību pilnu, izvaicāja mākslinieku par tūkstoš nieciņiem, par visu, kas te noticis un runāts. Olivjē pēc dažām vienaldzīgām atbildēm, kas izteica visas viņa vientulīgās dzīves skumjas, ierunājās atkal par Ronsjēru, pūlēdamies atrast savā sarunu biedrā, notvert ap viņu lidojošo to, gandrīz materiālo kaut ko, ko pamet mūsos cilvēki, no kuriem mēs nupat esam šķīrušies — to smalko emanāciju, kuru mēs aiznesam sev līdzi no cilvēkiem un kura paglabājas mūsos un ap mums dažas stundas, lai pēc tam izgaistu un iztvaikotu.

Vasaras vakara debesis smagi apsedza pilsētu un lielo bulvāri, kur vietu vietām koku lapotnē jau atskanēja dārzu koncertu aprautās skaņas. Žiljeruā un Bertēns sēdēja Sūtņu kafejnīcas augšējā lievenī, no kura apakšā bija redzami tukšie soli un krēsli un nelielā skatuve, kur jauktā elektrisko spuldžu un mirstošās dienas gaismā dziedātājas demonstrēja savas mirdzošās tualetes un savu rožaino miesu. Viegla vēja pūsma, kas šūpoja kastaņu lapas, atnesa virtuves cepešu siltās smaržas, un kad pagāja garām sieviete melna, frakota kunga pavadībā, gaisu piesātināja viņas tērpa un miesas apreibinošā un svaigā smarža.

Žiljeruā ielīksmojies sacīja:

— Ak, ziniet, te būt ir daudz patīkamāk nekā tur.

— Bet man, — atbildēja Bertēns, — patīkamāk būtu atrasties tur nekā te.

— Ko jūs!

— Velns parauj! Šovasar man Parīze liekas pavisam riebīga.

— Ak, draudziņ, Parīze vienmēr ir Parīze.

Deputāts acīmredzot jutās ļoti līksmā garastāvoklī, šī viņam šķita viena no tām retajām žilbinošajām dienām, kad pat nopietni

cilvēki kļūst spējīgi izdarīt muļķības. Viņš vēroja divas kokotes, kas ēda pusdienas pie blakus galdiņa triju vāju, jaunu, augstākā mērā korektu cilvēku sabiedrībā, un uzmanīgi izvaicāja Olivjē par visām zināmajām pērkamajām sievietēm, kuru vārdus viņam nācās dzirdēt gandrīz ik dienas. Pēc tam dziļi sagrauztā balsī piebilda:

— Jums uzsmaidījusi laime palikt vecpuisim. Jūs baudāt tiesības visu darīt, visu redzēt.

Tas mākslinieku satrauca, un kā tas vienmēr notiek ar cilvēkiem, kurus vajā tikai viena neatvairāma doma, viņš sāka Žiljeruā kungam stāstīt par savu vientulību, savām skumjām.

Kad biņš bija izteicis visu, attēlojis visu savu vientuļo dzīvi, kad viņš, vajāts no nepieciešamības atvieglot savu dvēseli, naivi atzinās grāfam, cik ļoti viņš alkst mīlas un sievietes pastāvīga tuvuma, grāfs savukārt atzina, ka arī laulāto dzīvei ir savas labās puses. Sajuzdams neatvairāmu kāri atraisīt savu parlamentārisko daiļrunību, grāfs sāka cildināt savus ģimenes dzīves klusos priekus un nodeklamēja veselu slavas himnu grāfienei; Olivjē apstiprinoši palocīja galvu.

Viņu ielīksmoja viss, ko par grāfieni runāja viņas vīrs, bet ap-skauda to intīmo laimi, kuru aiz pieklājības cildināja Žiljeruā, un beigu beigās mākslinieks piebilda sirsnīgā pārliecībā:

— Jā, jā, jūs esat laimīgs!

Deputātam glaimoja šie vārdi, un viņš atkal turpināja:

— Es ļoti vēlos, kaut viņa drīzāk atgrieztos; nudien, viņas patreizējais stāvoklis mani uztrauc. Ziniet ko? Tā kā jūs garlaikojaties Parīzē, tad jums vajadzētu paceļot līdz Ronsjērai un atvest grāfieni te. Jums viņa klausīs, jo jūs esat viņas labākais draugs; bet vīrs... jūs ziniet...

Olivjē ielīksmots atbildēja:

— Es ar lielāke prieku to izdarītu. Tikai... kā jūs domājiet, vai viņa nedusmosies, ja es tur tik pēkšņi ieradīšos?

— Nē, nemaz, ko jūs, draudziņ?

— Tādā gadījumā esmu ar mieru. Es braukšu jau rīt, ar vilcienu, kas atiet vienos. Vai nenosūtīt telegrammu?

— Nē, par visu atbildu es. Es ziņošu viņai, lai piestātnē jūs sagaidītu zirgi.

Paēduši pusdienas, viņš atkal izgāja bulvārī, bet jau pēc dažām minūtēm grāfs pēkšņi atvadījās no mākslinieka, aizbildinādamies ar neatliekamām darīšanām, kuras bija pilnīgi piemirsis.

Grāfiene un viņas meita melnos sēru tērpos atsēdās pie brokastu galda Ronsjēras pils lielajā zālē. Naivi gleznotās senču portrejas, vesela agrāko Žiljeruā kolekcija izbālušos zeltītos rāmjos, rotāja šīs istabas sienas. Starp šīm portrejām bija redzams arī viens bruņinieks kaujas tērpā, bet otrs — kamzolī, viens franču gvardijas virsnieks, otrs restaurācijas laikmeta pulkvedis. Apkalpotāji klusiem, nedzirdamiem soļiem apkalpoja sievietes; viņas sēdēja klusēdamas; ap kristāla kroņlukturi, kas karājās virs galda, kā mazs melnu punktiņu mākonītis riņķoja un sīca mušas.

— Atveriet logus, — sacīja grāfiene; — te mazliet dzestrs.

Tūdaļ tika atgrūsti visi trīs augstie logi, kas, likās, atvēra trīs

vietās sienu no grīdas līdz pašiem griestiem. Un tūdaļ pa šiem trim lielajiem caurumiem ieplūda silta gaisa vilnis, atnesdams līdzi tvīkstoša siena smaržu un attālu sādžas troksni.

— Ak, cik labi, — izsaucās Anete, ieelpodama pilnu krūti svaigā gaisa.

— Pēc brokastīm mēs pastaigāsimies, — sacīja grāfiene. — Mēs kājām varam aiziet pa upītes krastu līdz pašai Berviļai; pa lauku ejot, būs pārāk liels karstums.

— Jā, māmiņ, un mēs paņemsim līdz arī Džulio, lai tas patramdītu irbes.

— Tu zini, ka tēvs to aizliedz.

*

— O! Bet papā taču tagad ir Parīzē! Ir tik interesanti redzēt, kā Džulio uzmeklē medījumu. Paskaties, lūk viņš, patreiz trenkā govis. Ak Kungs, cik viņš smieklīgs!

Un, atgrūdusi krēslu, meitene uzlēca kājās, pieskrēja logam un sauca:

— Drošāk, Džulio, drošāk!

Nelielā pļavā aiz pilsdārza mūriem, pieēdušās un no karstuma mocītas, bija atgūlušās trīs resnas govis. Skrienot no vienas pie otras, šķietami neganti riedams, milzīgiem lēcieniem, medību suns pūlējās piespiest šīs resnās govis piecelties, ko tās nemaz nedomāja darīt.

Meitenes saucienu iedrošināts, Džulio kļuva vēl pārgalvīgāks, un, pēkšņā sajūsmā, tas izdarīja lēcienu, kas vairs nebija atturams, un, lai nepakluptu pret govs ķermeni, suns bija spiests govij pārlēkt. Šī lēciena apmulsināta, laiskā govs pārbijās un, pacēlusi vispirms galvu, uzcēlās arī pati uz savām četrām kājām, skāņi maudama. Viņas

piemēram sekoja ari pārējās divas govis, bet Džulio sāka lēkāt ap tām uzvaras dejā.

— Bravo, Džulio, bravo! — sauca Anete.

— Nāc, bērns, paēd brokastis, — sacīja grāfiene.

Bet meitene, pielikusi roku acīm, bilda:

— Skaties! Ziņnesis nāk.

Gar rudzu druvu kustējās cilvēks zilā virskreklā, viņš noteiktiem soļiem tuvojās pilij.

— Mans Dievs! — izdvesa grāfiene, — ka tikai neatnes sliktas ziņas!

Viņā vēl dzīvoja tās baiļu trīsas, kuras ilgi nevaram aizmirst, kad telegrammas atnes mums ziņu par mīļa cilvēka nāvi. Un tagad iedomājoties, ka atkal vajadzēs uzplēst mazo, zilo lapiņu, viņas pirksti sāka drebēt, viņu sagrāba bailes un viņai likās, ka atkal būs jāsaņem bēdu vēsts, kas prasīs atkal tik daudz asaru.

Anete turpretim bija jaunības ziņkārības pilna, viņu valdzināja viss nezināmais. Viņas sirds, kura nupat vēl tikai iepazina pirmās bēdas, no ziņneša melnās somas, kas izkaisa tik daudz uztraukumu pilsētu un sādžu ielās, tagad cerēja sagaidīt tikai priecīgas ziņas.

Grāfiene vairs nespēja ēst, domās viņa gāja līdzi šim cilvēkam, kas nes viņai dažus vārdus, kuri varbūt pārsteigs kā naža trieciens kaklā.

Ko gan pateiks šī vēsts? Domas par Olivjē pazibēja galvā. Varbūt viņš saslimis? Varbūt arī viņš jau nomiris?

Tās desmit minūtes, kuras vajadzēja uzgaidīt, viņai likās bezgalīgas; pēc tam, uzplēsusi telegrammu un ieraudzījusi vīra parakstu, viņa izlasīja: «Ziņoju tev, ka mūsu draugs Bertēns izbrauc uz Ron-sjēru ar vilcienu, kas atiet vienos. Aizsūti ekipāžu uz piestātni. Skūpstu.».

— Nu, kas ir, mamā? — jautāja Anete.

— Olivjē Bertēna kungs brauc mūs apciemot.

— Ak, cik tas jauki! Un kad?

— Tūlīt.

— Četros?

— Jā.

— Ak, cik viņš laipns!

Bet grāfiene nobāla, jau labu laiciņu viņu vajāja jaunas, savādas bailes, un šī mākslinieka pēkšņā ierašanās viņai likās tikpat draudoša kā tās bailes, kuras viņa pārdzīvoja, ziņnesi gaidot.

— Tu brauksi ekipāžā viņu sagaidīt piestātnē, — viņa sacīja meitai.

— Bet tu, mamā, vai tu nebrauksi?

— Nē, es jūs sagaidīšu te.

— Kāpēc? Tas viņu apbēdinās.

— Es nejūtos visai vesela.

— Tu taču nupat vēlējies doties kājām līdz Berviļai?

— Jā, bet pie brokastu galda es pēkšņi sāku justies slikti.

— Brauksim, tu atspirgsi.

— Nē, es labāk iešu savā istabā. Ziņo man, tiklīdz jūs atbrauksiet.

Pēc tam, izrīkojusi, lai noteiktā laikā būtu sajūgti zirgi un uzpostas

istabas, grāfiene aizgāja un ieslēdzās savā istabā.

Līdz šim viņa dzīvē gandrīz nepazina ciešanas, vienīgais notikums bija Olivjē mīla un vienīgās rūpes — ilgāk paglabāt šo mīlu. Cīņā par viņu viņa vienmēr bija uzvarējusi. Bet tad pamazām, lai gan pati sev viņa to vēl neuzdrošinājās atzīties, viņas dvēselē pamodās neskaidras bailes: viņu sāka vajāt domas par dienām, kuras aizskrien, saviem gadiem, kuri tuvojas noslēgumam. Bet saprazdama, ka šīm trepēm, pa kurām dzīve slīd uz leju, nav gala, viņa turpināja pieņemt dzīvi, kāda tā ir, smaidīdama, ar apvaldītu lepnumu, ka viņas skaistums atvienu vēl nenovīst; kad blakus viņai nostājās Anete ar saviem astoņpadsmit gadiem, tad ciešanu vietā viņa tomēr lepojās, ka viņa ar sava nobriedušā skaistuma gudro burvību var cienīgi nostāties blakus nupat izplaukušajai, pirmās jaunības mirdzumu izstarojošai rozei — savai meitai.

Viņai pat likās, ka taisni tagad viņa aizsniegusi savas dzīves laimīgo un mierīgo periodu, bet tad pēkšņi mātes nāve ievainoja viņu taisni sirdī. Pirmo dienu dziļais izmisums galīgi iznīcināja visas citas domas.

Dienā un naktī viņa grima dziļāk savās bēdās, pūlējās atcerēties tūkstoš lietiņas, kas saistījās ar nomirēju, pūlējās atcerēties viņas mīļos vārdus, agrāko sejas izteiksmi, tērpus, kurus viņa kādreiz valkājusi; viņa it kā salasīja savas atmiņas kambaros pagātnes relikvijas. Pēc tam, kad viņas izmisums bija aizsniedzis augstāko pakāpi, kad viņu sāka mocīt jau nervu lēkmes un ģīboņi, visas šīs apslēptās ciešanas pēkšņi izlauzās asarās, kuras tagad nemitējās plūst ne dienās, ne naktīs.

Un vienreiz, kad kalpone ienāca viņas istabā un, atvilkusi logiem aizkarus, ieminējās: «Kā kundze šodien jūtas?» viņa, sajuzda-

ma sevi pēc šīm asarām pilnīgi salauztu un nevarīgu, atbildēja: «Nē, nespēju vairs. Nudien, man nav vairs spēka.»

Kalpone, turēdama rokās paplāti ar tēju, paskatījās savā kundzē, un pārsteigta no viņas sejas bāluma uz sniegbaltajiem spilveniem, skumji un sirsnīgi piebilda:

— Jā, kundze patiešām ļoti slikti izskatās. Kundzei derētu saudzēt sevi un vairāk par sevi rūpēties.

Balss, kādā tika izrunāti šie vārdi, viegli iedzēla grāfienes sirdī, un, tiklīdz kalpone izgāja, viņa piecēlās un piegāja lielajam spoguļska-pim, lai palūkotos savā sejā.

Kā sastingusi viņa apstājās, ieraudzījusi spogulī savus iekritušos vaigus, sarkanās acis, visu šo šausminošo pārvēršanos dažu dienu laikā.

Viņa ļoti labi pazina savu seju, cik daudz reižu viņa nebija visdažādākajos spoguļos to aplūkojusi, tik smalki bija izpētījusi savas sejas izteiksmi, valdzinošās līnija, visus smaidus; ne vienu vien reizi viņa bija bālumu mākslīgi vērtusi sārtumā, izdzēsusi no tās noguruma pēdas, iznīcinājusi sīkās krunciņas, kas spožā dienas gaismā bija saskatāmas ap viņas acīm, — un, lūk, tagad pēkšņi šī seja viņai šķita pilnīgi sveša, neizārstējami slima, izķēmota.

Viņa ar tādu rūpību aplūkoja savu drūpošo skaistumu, ka nedzirdēja atveramies durvis un nodrebēja, izdzirdot aiz sevis kalpones balsi:

— Kundze piemirsusi savas brokastis.

Grāfiene apgriezās, apmulsusi, nepatīkami pārsteigta, un kalpone, atminējusi viņas domas, piebilda:

— Kundze pārāk daudz raudājusi. Nekas tā nebalina ādu kā asaras. Tās taču ir asinis, kas pārvērtušās ūdenī.

Bet grāfiene skumji piebilda:

— To dara arī gadi.

— O, nē! — kalpone iebilda. — Līdz tam vēl kundzei tālu! Pēc dažām atpūtas dienām viss pāries. Bet nekaitētu kundzei arī pastaigāties, bet galvenais, jāsargās no asarām.

Apģērbusies, grāfiene tūdaļ nogāja dārzā, un pirmo reizi pēc mātes nāves pastaigājās mazajā augļu dārzā, kur viņa kādreiz tik ļoti mīlēja audzēt un kopt puķes; pēc tam viņa vēl pastaigājās līdz upei un mājā pārnāca fTkai ap brokastlaiku.

Sēdot pie galda, pretim vīram, blakus meitai, viņa ierunājās, lai uzzinātu, kāds viņas izskats:

— Es šodien jūtos labāk. Jādomā, es vairs neesmu tik bāla.

Grāfs atbildēja:

— O! Šodien jūs vēl i/.skataties ļoti slikti.

Viņas sirds sažņaudzās, un asaras atkal saplūda acīs; viņa taču bija ieradusi raudāt.

Visu šo dienu līdz pašam vakaram un ari turpmākajās dienās, domājot par māti, domājot par sevi, viņa ik bridi juta, ka raudas sāk žņaugt kaklu un asaras spiežās acis. Bet lai apvaldītu asaras, lai neļautu tām postīt viņas seju, ar ārkārtīgu piespiešanos viņa tās apvaldīja un centās arvien domāt par citām lietām, kas aizvairītu drūmumu un skumjas, lai atgūtu atkal savas sejas veselīgo krāsu.

Visvairāk viņa baidījās tagad atgriezties Parīzē; viņa nevēlējās sastapt Olivjē Bertēnu, pirms nav atkal atguvusi agrāko svaigumu.

Viņa saprata, ka ir pārāk noliesējusi, ka sievietei viņa vecumā jābūt pilnmiesīgai, lai saglabātu savu svaigumu; pastaigājoties pa dārzu un tuvējo mežu, viņa cerēja atgūt pazaudēto ēstgribu; atgriezusies mājā nogurusi un bez ēstgribas, viņa tomēr piespieda sevi ēst pēc iespējas vairāk.

Grāfs, kurš vēlējās drīzāk aizbraukt, nesaprata viņas kavēšanos. Beidzot samierinājies ar viņas nepiekāpību, viņš paziņoja, ka aizbrauc viens un ka grāfiene var atgriezties Parīzē, kad viņai labpatiktos.

Otrā dienā viņa saņēma telegrammu, kas vēstīja par Olivjē ierašanos!

Viņu sagrāba vēlēšanās bēgt — tādas bailes viņa izjuta, domājot par viņa pirmo skatu. Viņa bija nodomājusi vēl atlikt šo sastapšanos nedēļu vai divas. Rūpīgi kopjot sevi, varēja panākt vēlamu sejas uzlabošanos; ir taču gadījumi, ka pilnīgi veselas un jaunas sievietes dažreiz aiz pavisam niecīgiem cēloņiem visīsākā laikā kļūst galīgi nepazīstamas. Bet domas par to, ka viņai jāparādās Olivjē dienā, laukos, augusta saules gaismā, blakus jaunības svaigumā starojošai Anetei, viņu tik ļoti uztrauca, ka viņa nolēma tūdaļ nebraukt uz dzelzceļa piestātni, bet palikt mājā un sagaidīt viņu te, krēslainajā viesistabā.

Viņa iegāja savā istabā un iegrima domās. Karsta vēsma brīžiem paplivināja loga aizkarus. Dārzā atskanēja putnu dziedāšana. Nekad viņa nebija jutusies tik skumja. Tās vairs nebija tās asās, briesmīgās sāpes, kuras viņa, salauzta un izmocīta izjuta pie savas mātes zārka. Šīs sāpes, kuras viņai likās neizdziedināmās, tomēr dažās dienās norima jau tik daudz, ka no tām sirdī bija palikušas tikai skumjas

atmiņas. Tagad viņu bija sagrābušas citas dziļas, savādas skumjas, un viņa juta, ka no tām vairs nespēs nekur paglābties.

Viņa ļoti vēlējās izraudāties, bet raudāt nedrīkstēja. Sajūtot acu plakstiņus mitrus, viņa tūdaļ tos nožāvēja lakatiņā, piecēlās, pastaigājās pa istabu; lūkojās lejā dārzā, kokos, melnajās vārnās, kas laiski lidinājās debess zilgmē.

Pēc tam viņa piegāja spogulim, uzmeta skatu savai figūrai, iznīcināja asaru pēdas, apsegdama tās ar vieglu pūdera kārtiņu, un palūkojās pulkstenī, pūloties uzminēt, kādā vietā parteiz atrodas Olivjē un Anete.

Kā visas sievietes, kuru dvēseles ir patiesu vai iedomātu bēdu pilnas, visas savas domas viņa tagad pievērsa tikai viņam. Vai viņš nebija viņai viss, viss, vairāk kā dzīve, viss, par ko mums kļūst otrs cilvēks, kad tikai viņu vienu mīlam un jūtam, ka novecojamies.

Pēkšņi viņa izdzirda ratu rīboņu; viņa pieskrēja logam un ieraudzīja faetonu un rikšojošos zirgus. Sēdot blakus Anetei, Olivjē, ieraudzījis grāfieni, sāka plivināt mutautiņu, un viņa atbildēja ar roku mājieniem. Pēc tam viņa drebošu sirdi nogāja lejā; tagad viņa bija laimīga un drebēja priecīgā apziņā, ka viņš atkal pie viņas, ka varēs viņu redzēt un parunāties ar viņu.

Viņi sastapās priekšnamā, pie ieejas zālē.

Nevaldāmā priekā viņš izstiepa rokas un sacīja uztrauktā, sirsnīgā balsī:

— Ak! Mana skumjā grāfiene atļaujiet, man jūs apkampt!

Viņa aizvēra acis, mazliet nolieca galvu un piespiedās viņam; viņa pievērsa viņam savu vaigu un tanī brīdī, kad viņš pieskārās tam ar savām lūpām, viņa iečukstēja viņam ausī: «Es tevi mīlu.»

Pēc tam Olivjē, neizlaizdams vēl viņas rokas no savām, pavērās viņā un sacīja:

— Arvienu vēl jums skumjš izskats.

Viņa juta sevi sagurstam. Bet viņš turpināja:

— Jā, jūs esat mazliet bāla, bet tas nekas.

Lai pateiktos, viņa izdvesa:

— Ak, dārgais draugs, dārgais draugs! — vairāk nekā viņa nespēja pateikt.

Bet viņš apgriezās, it kā meklēdams pazudušo Aneti, un negaidot ievaicājās:

— Cik savādi, vai nav taisnība, redzēt jūsu meitu sēru tērpā?

— Kāpēc? — ieminējās grāfiene.

— Kāpēc? — atkārtoja mākslinieks, uztraucies. — Bet tā taču ir jūsu portreja, kuru es kādreiz gleznoju! Tā esat jūs, tāda, kādu es jus sastapu kādreiz pie hercogienes! Vai atceraties? Velns parauj! Kad es uz stacijas perona ieraudzīju šo meiteni melnā tērpā, viņas sārto seju saulaino matu ierāmējumā, es sajutu asinis ieplūstam galvā. Man likās, ka es tūdaļ sākšu raudāt. Es saku jums, ka var prātā sajukt, kad pazīst jūs tā, kā es jūs pazīstu! Es taču pratu jūs redzēt tā kā neprata neviens, es jūs mīlēju tā, kā neviens, un attēloju jūs uz audekla, grāfiene. Ak, vai zināt, man pat ienāca prātā, ka jūs ar nolūku viņu atsūtījāt uz staciju, lai mani pārsteigtu. Mans Dievs, cik es ļoti biju pārsteigts! Es jums saku, ka no tā var prātā sajukt!

Un viņš iesaucās:

f

— Anete! Anete!

— Te, te! — atsaucās meitene pagalmā, kur viņa mieloja zirgus ar cukuru.

— Nāc taču šurp!

Meitene ieradās.

— Klausies, nostājies blakus mātei.

Viņa izpildīja pavēli, un viņš sāka viņas salīdzināt. «Jā, jā, cik apbrīnojami, cik pārsteidzoši,» viņš atkārtoja, bet jau bez pārliecības, jo stāvēdamas blakus, viņas tagad vairs nelikās tik vienādas, kā agrāk Parīzē. Meitenes melnais tērps darīja vēl starojošāku viņas jaunavīgo svaigumu, bet mātei trūka matu mirdzuma un tā sejas burvīguma, kas kādreiz, kad viņi pirmo reizi sastapās, apžilbināja mākslinieka acis.

Pēc tam viņi iegāja zālē. Viņš jutās ielīksmots.

Ak, cik laimīga bijusi doma atbraukt šurp! — viņš sacīja, bet tūdaļ arī piebilda: — Nē, šī bija jūsu vīra doma. Viņš pilnvaroja mani atvest jūs Parīzē. Bet es jums tomēr ieteicu labāk vēl palikt te. Tagad Parīzē valda neciešams karstums, bet te, laukos, ir lieliski. Ak Kungs, cik te jauki!

Aizejošā diena piestrāvoja dārzu ar patīkamu dzestrumu, koki viegli drebēja, zeme tvaikoja un apvārsni ietina vieglas caurspīdīgas dūmakas. Trīs govis, galvas noliekušas, steidzīgi gremoja barību un četri pāvi, spēcīgi spārnus virinādami, ielaidās ciedras kokā pie pils logiem, kur bija paraduši pārgulēt nakti. Tālu sādžā rēja suņi un mierīgajā dziestošās dienas gaisā atskanēja strādnieku sasaukšanās druvās.

Mākslinieks neapsegtu galvu, mirdzošām acīm, pilnu krūti elpoja svaigo gaisu, kas ieplūda pa atvērto logu. Grāfiene viņu mīļi uzlūkoja.

— Lūk, kas ir laime, — viņš sacīja.

Viņa piegāja viņam.

— Laime nav ilga.

— Ņemsim to, kamēr iespējams.

Viņa smaidot piebilda:

— Līdz šim jūs nemīlējāt laukus.

— Es mīlu tos tagad, jo jūs te esat. Es vairs nespēju, dzīvot tur, kur jūsu nav. Jaunībā vari būt iemīlējies arī tālumā, vari mīlu izteikt vēstulēs, domās, izjust tās ekstāzi arī promesot, tas, jādomā, tāpēc, ka visa dzīve vēl priekšā, ka kaislības runā mūsos stiprāk nekā sirds; manos gados, turpretim, mīla ir zāles pret visām vecuma kaitēm; dvēselei viens spārns ir sašauts un tā vairs nelido. Sirds nepazīst ekstāzi, bet tās prasības ir egoistiskas. Un bez tam, es ļoti labi apzinos, ka vairs nedrīkstu kavēties, man jāsteidzas izmantot dzīves pēdējos mirkļus.

— O! Vecis! — sacīja viņa, saņemdama viņa rokas.

Viņš turpināja:

— Nu, saprotams. Esmu vecs. To apliecina viss: mani mati, raksturs, kas kļūst citādāks, skumjas, kas mani vajā. Ja man teiktu, kad es biju trīsdesmit gadus vecs, ka pienāks laiks, kad es bez iemesla kļūšu skumīgs, nemierīgs, neapmierināts ar visu, es tam neticētu. Tas pierāda, ka arī mana sirds jau novecojusi.

Viņa atbildēja dziļā pārliecībā:

— Bet es, es savu sirdi vēl jūtu pavisam jaunu. Tā nav pārvērtusies. Jā, iespējams, ka tā kļuvusi pat jaunāka. Kādreiz tā bija divdesmit gadus veca, bet tagad tikai sešpadsmit.

Un viņi vēl sarunājās, sēdēdami pie atvērtā loga, burvīgā vakara ielīksmoti, cieši piespiedušies viens otram un kā kādreiz sajuzdami atkal viens otra tuvumu. Krēsla bija applīvurojusi dabu un darīja burvīgi maigus arī šos mirkļus, kurus viņi tagad pārdzīvoja.

Ienāca apkalpotājs un paziņoja:

— Jūsu gaišība, lūdzu vakariņās.

— Vai manai meitai teikts?

— Jaunkundze jau ēdamistabā.

Viņi atsēdās pie galda. Logu slēģi bija aizvērti, un divi lieli žubureņi ar sešām svecēm apgaismoja Anetes seju, un šai gaismā

viņas galva šķita zelta pūdera apbērta. Bertēns vēroja viņu un smaidīja.

— Ak Kungs, cik viņa skaista melnā tērpā! — viņš izsaucās.

Meitas daiļuma iejūsmināts, viņš pagriezās pret grāfieni, it kā

pateikdamies mātei par to prieku, ko viņa sagādājusi viņam.

Kad viņi atgriezās zālē, mēness jau bija pacēlies pāri. dārza kokiem.

— Ak, mamā, iesim pastaigāt, — lūdzās Anete. Grāfiene piekrita.

— Es ņemšu līdzi arī Džulio.

— Ņem, ja vēlies.

Viņi izgāja. Meitene, rotaļādamās ar suni, gāja pa priekšu. Cauri zariem strūklojošie mēness stari izkaisīja ceļa smiltīs spožus, iedzeltenus plankumiņus. Anete un Džulio skraidelēja, un likās, ka šai gaišajā naktī viņiem abiem piemīt vienlīdz priecīgas un tukšas sirdis un ka draiskulīgos lēcienos izpaužas sajūsma.

Mēnesgaismas piemirdzētajos meža klajumiņos jaunās meitenes figūra parādījās te vienā, te otrā vietā, un mākslinieks arvienu viņu ataicināja pie sevis, sajūsminājies par šīs melnās parādības gaišo, starojošo seju. Kad viņa atkal aizskrēja, viņš saņēma grāfienes roku, cieši to saspieda, un bieži vien, kur ēnas bija tumšākas, skūpstīja viņas lūpas, it kā Anetes tēls būtu atmodinājis viņa sirdī nepacietīgas vēlēšanās.

Viņi izgāja laukos; šur tur bija saredzami kaimiņu fermu koku silueti. Augstu gaisos lēni peldošie, retie, mazie, tievie un garie mākonīši likās, it kā no sudraba zvīņām darināti. Vajadzēja tikai apstāties un sākt klausīties — šai nakts klusumā kļuva sadzirdami neskaidri, nemitīgi dzīvības čuksti: tūkstoš maigas skaņas, saplūzdamas radīja harmoniju, kas sākumā šķita klusums.

Kaimiņu pļavā atskanēja paipalas kliedzieni, un Džulio aizskrēja uz to pusi, no kuras atskanēja šī putna balss, kas it kā atgādināja flautas skaņas. Anete, elpu aizturējusi, pieliekusies, skriešus sekoja sunim.

— Ak! — sacīja grāfiene, palikusi viena ar mākslinieku. — Kāpēc tik ātri aizteidzas tādas minūtes kā šīs? Tās nevar apturēt. Mēs pat nepagūstam izbaudīt to, kas ir tik skaists. Paskatāmies — viss jau pagalam.

Olivjē skūpstīja viņas roku un smaidīdams atbildēja:

— O! Šovakar es nevēlos filozofēt. Es viss ļaujos tagadnei.

Viņa čukstēja:

— Jūs nemīlat mani vairs tā, kā es jūs mīlu.

— Nerunājiet tā.

Viņa pārtrauca viņu:

— Nē, nē, jūs pats to visu man ļoti labi atzināties pirms vakariņām, jūs mani mīlot sievieti, kura atbilst jūsu sirds prasībām, sievieti, kura nekad nav jūs sāpinājusi, kura jūsu dzīvē ienesusi mazliet laimes. To es zinu, to es jūtu. Jā, es atzīstos, es ļoti priecājos, ka mana mīla bijusi jums laba, derīga un svētīga. Jūs mīlējāt, jūs turpināt mīlēt visu, ko atrodat manī skaistu, manu uzmanību pret jums, manu sajūsmināšanos par jums, manu vēlēšanos palikt jums, to, ka es jūs mīlu, ka nedalīti atdodu jums visu manu intīmo cilvēku. Bet saprotiet taču, ka ne mani jūs mīlat! O, es to sajūtu kā sajūt auksta vēja pūsmas. Jūs mīlat manī tūkstoš lietas, manu skaistumu, kas izgaist, manu padevību, prātu, kuru teic manī, ievērību, kuru pievērš man sabiedrība, domas, kuras dzīvo manā dvēselē par jums; bet tas viss taču neesmu es pati, es visa, saprotiet?

Viņš draudzīgi iesmējās:

— Nē, es labi nesaprotu. Jūs man sakāt pārmetošus vārdus, kurus es nemaz nebiju gaidījis.

Viņa iekarsa:

— Ak Kungs! Es tikai vēlējos, lai jūs saprastu, kā es jūs mīlu. Pagaidiet, es pūlos to izteikt, bet nespēju. Kad es domāju par jums, bet es domāju par jums vienmēr, jūtu, ka mani, visu manu miesu un visu dvēseli piestrāvo dīvaina, apreibinoša vēlēšanās jums piederēt un neatvairāma nepieciešamība atdot sevi jums at-vien vairāk un vairāk. Nav mīlā lielākas laimes kā atdot sevi ik-brīdi, atdot visu, savu dzīvi, savas domas, savu miesu, visu, kas tev ir, un pie tam sajust, ka visu atdodi, sajust, ka vēlies atdot arvien vairāk. Es jūs mīlu tik ļoti, ka mīlu arī savas ciešanas jūsu dēļ, mīlu savu uztraukumu, savas mokas, savu greizsirdību, mīlu tās sāpes, ko jūs man sagādājat, kad es sajūtu jūsu atdzišanu pret mani. Es mīlu jūsos to vienīgo, kuru pazīstu tikai es, ne to, kas pieder pasaulei, kuru slavē, kuru visi pazīst, bet to, kas pieder man, kas nevar pārvērsties, kas nevar novecoties, kuru es vairs nespēju nemīlēt, tāpēc ka uzskatot viņu, manas acis cita neviena vairs neredz. Bet vai to var izteikt! Trūkst vārdu, lai to visu izteiktu.

Pavisam klusā balsī viņš atkārtoja vairākas reizes:

— Dārgā, dārgā, dārgā Anjī.

Šai brīdī atgriezās Džulio, viņš nebija atradis paipalu, kas bija apklususi, izdzirdot suņa tuvošanos. Anete sekoja viņam, galīgi piekususi no ātrās skriešanas.

— Es vairs nespēju, — sacīja viņa. — Es pieķeršos jūsu rokai, mākslinieka kungs.

Viņa pieķērās Olivjē brīvajai rokai un viņi sāka soļot mājup, viņš — viņu vidū. Tagad viņi klusēja. Viņš sajuta sevi viņu varā, sajuta ka no viņu pieskārieniem strāvo savāda sievietiska burvība. Viņš nepūlējās tagad viņas saskatīt, viņš tagad sajuta viņas blakus sev, viņš pat aizvēra acis, lai pilnīgāk izjustu viņu tuvumu. Viņš soļoja viņu vidū, viņas iemīlējis, neatskārzdams vairs, kura soļo viņam labajā pusē, kura kreisajā pusē, kura bija māte un kura meita. Ar neapzinīgu, smalku juteklību viņš ļāvās šai dīvainajai sajūtai. Viņš nepūlējās atšķirt tās vienu no otras pat sirdī un domās. Vai viņas nebija viena sieviete, šī māte un šī meita, kuras tik ļoti līdzinājās viena otrai? Un vai tāpēc neieradās zemes virsū meita, lai atjaunotu viņa seno mīlu uz māti?

Kad viņš, atgriezies pilī, atvēra acis, likās, ka viņš nupat pārdzīvojis savas dzīves visburvīgākās minūtes, izjutis visdīvaināko, visneizsakāmāko, vispilnīgāko baudu, kādu spēj sajust vīrietis, kuru apreibinājusi viena un tā pati mīla uz divām vienlīdz valdzinošām sievietēm.

— Ak, cik burvīga vakars! — viņš izsaucās, sēdēdams viņu vidū lampu apgaismotā istabā.

Anete iegavilējās:

— Es nemaz nevēlētos gulēt; es noklaiņotu visu nakti, kad tā ir tik skaista kā šodien.

Grāfiene paskatījās pulkstenī:

— O! Jau pusdivpadsinit. Jāiet gulēt, mans bērns.

Viņi izšķīrās un katrs aizgāja uz savu istabu. Palikusi viena, jaunā meitene, kas tik ļoti vēlējās vēl pastaigāties, tomēr aizmiga ļoti drīz.

Otrā rītā ienesusi tēju, kalpone, uzmetusi skatu savai kundzei gultā, sacīja:

— Kundze šodien izskatās daudz labāk.

— Jūs domājat?

— O, jā! Jūsu seja, kundze, vairs nav tik nogurusi.

Grāfiene, nepaskatījusies spogulī, sajuta, ka kalponei taisnība. Viņas sirds vairs nebija tik smaga, nepukstēja vairs tik nemierīgi, un viņa sajutās atspirgusi. Asinis dzīslās vairs neritēja tik drudžai-

ni, un viņa vairs nejutās tik nemierīga un uztraukta; tagad viņa sajuta, ka miesā tvaiko patīkams siltums un laimīga, pārliecinoša sevis sajūta.

Kalponei izejot, viņa piegāja spogulim. Tā kā viņas pašsajūta bija laba, viņai likās, ka vienā naktī viņa būs kļuvusi jaunāka par vairākiem gadiem; tāpēc, ieraudzījusi sevi spogulī, viņa tomēr jutās mazliet nepatīkami pārsteigta. Pēc tam, viņa saprata, cik bērnišķīgas bijušas viņas cerības, un ieskatījusies spogulī vērīgāk, apmierinājās, redzot, ka sejas krāsa kļuvusi mazlietiņ svaigāka, skats mazāk noguris, lūpas sārtākas. Viņas dvēsele bija mierīga šai brīdī, skumjas norimušas un viņa smaidīdama nodomāja: «Jā, pēc dažām dienām es būšu jau pilnīgi atlabusi. Esmu pārāk cietusi, tāpēc nevaru tik drīzi atgūt spēkus.»

Tomēr ilgi, ļoti ilgi viņa uzkavējās pie sava tualetes galdiņa, skaista, slīpēta kristāla spoguļa priekšā. Blakus spogulim uz baltas, batista mežģīnēm apšūtas drānas atradās dažādi mazi sieviešu skaistuma kopšanas instrumenti ar ziloņkaula rokturiem un grāfienes iniciāļiem. To bija neskaitāms daudzums, šo skaisto, visdažādāko lietiņu, kas tik nepieciešamas intīmai sievietes maiguma un skaistuma papildināšanai; dažas lietiņas te bija no tērauda, tievas, asas, dīvainas, un atgādināja instrumentus, kādus pielieto ķirurģijā mazās, pavisam niecīgās operācijās; citas — apaļas un mīkstas, no spalvām, dūnām, nezināmu dzīvnieku ādas, darinātas, lai maigajai ādai pieglaustos ar smaržojošo pūderi; turpat atradās arī dažādas krāsainas eļļas un aromātiski šķidrumi.

Kad viņa bija pietiekoši daudz laika ziedojusi sejas uzpošanai un beidzot nogāja lejā, viņa bija pārliecināta, ka pirmais skats, kuru Olivjē uzmetīs, nebūs viņai pārāk nepateicīgs.

— Kur Bertēna kungs? — viņa jautāja sulainim, kuru sastapa priekšnamā.

— Bertēna kungs ir dārzā, — atbildēja sulainis, — viņš vēlas nospēlēt partiju launtenisa ar jaunkundzi.

Un jau pa gabalu viņa sadzirdēja balsis.

Anete pirmā ieraudzīja māti un iesaucās:

— Labrīt, mamā; pagaidi vienu sekundi, mēs tūdaļ beigsim šo gājienu.

Šī izklaidība, tikai vienu sekundi ilga, meiteni pazudināja. Bumba aizskrēja garām ātri, gandrīz ripodama pa zemi, un izlēca no spēles laukuma.

Bertēns iesaucās: — «Partija mana!», — meitene viņu pukoja, ka viņš izmantojis viņas neuzmanību, bet Džulio, kurš bija iedresēts uzmeklēt un atnest nomaldījušās bumbas, tāpat kā krūmos iekrītošās paipalas, aizskrēja uzmeklēt bumbu, uzmanīgi iekampa to savos zobos un pienesa meitenei, asti luncinādams.

Mākslinieks piegāja grāfienei, lai sasveicinātos, bet, spēles ielīksmots, alkdams ātrāk atjaunot spēli, apmierināts, ka jūtas veikls, viņš uzmeta tikai steidzīgu un paviršu skatu grāfienes sejai, kurai bija pieliktas tik lielas rūpes viņa dēļ, un sacīja:

— Jūs atļausiet, dārgā grāfiene? Es baidos saaukstēties un saķert reimatismu.

— Jā, jā.

Grāfiene atsēdās siena gubā, kas tikai šorīt vēl tika nopļauts, lai atbrīvotu spēlētājiem pieeju spēles laukumam; viņas sirds pēkšņi kļuva skumja; viņa sēdēja un vēroja spēlētājus.

Viņas meita, nemitīgu neveiksmju kaitināta, iekarsa un uztraucās arvienu vairāk, te nelaimīgi iekliedzās, te uzvaroši uzgavilēja, skraidīja no laukuma viena gala uz otru un bieži pārdroši lecot, viņas matu pīnes atraisījās un apklāja viņas plecus. Ar ātrām, nepacietīgām kustībām dažās sekundēs viņa atkal apvija matus galvai un sasprauda ar adatām.

Un Bertēns sauca grāfienei:

— Paskatieties, cik viņa skaista patreiz un dzidra kā diena!

Jā, viņa bija jauna, viņa varēja skriet, iekarst; tas nekas, ja viņas vaigi kvēloja un mati izjuka, tas viņai bija atļauts, viņa drīkstēja visu, jo viss darīja viņu vēl skaistāku.

Jo vairāk spēlētāji iekarsa spēlē, jo skumjāka kļuva grāfiene. Viņa domāja par to, ka šī spēle, šī bērnišķīgā rotaļa, šis prieks, kādu izjūt kaķēni, tvarstot papīra bumbiņas, ka tas viss Olivjē valdzina vairāk nekā viņa, viņas tuvums.

Kad atskanēja zvans, kas aicināja brokastīs, viņa jutās atvieglota, it kā viņas dvēselei noņemtu lielu smagumu. Kad viņa, atspiedusies uz mākslinieka rokas, soļoja viņam blakus, viņš sacīja:

— Es nupat priecājos kā zēns. Ak, cik jauki būt vai vismaz justies jaunam. Jā, jā! Tas ir visskaistākais! Kad vairs nemīli skraidīt, tad visam ir beigas.

Piecēlusies no brokastgakla, grāfiene, kura vakar pirmo reizi pēc mātes paglabāšanas nebija apmeklējusi kapsētu, izteica vēlēšanos apmeklēt to kopīgi, un viņi visi trīs devās ceļā.

Viņi izgāja mežam, kur tecēja Varžupīte, kurai šis vārds, domājams, bija piešķirts tāpēc, ka tā bija bagāta vardēm; pēc tam vajadzēja pāriet lauku, lai nokļūtu līdz baznīcai. Ap baznīcu bija saceltas vairākas mājas, sīkpreču veikals, maiznīca un gaļas tirgotava, mazs krodziņš un vēl daži citi veikali, kur sādžas ļaudis iepirkās.

Viņi soļoja lēnām; klusēdami, domas par nomirušo māti viņus darīja skumjus. Pie mātes kapa abas sievietes nometās ceļos un ilgi lūdzās. Grāfiene noliekusies sastinga nekustīgā pozā, spiezdama pie acīm kabatas lakatiņu. Viņa baidījās raudāt, baidījās ar asarām atkal izbalināt savu seju. Bet šoreiz viņa vairs nelūdzās tā, kā līdz šim, kad viņa iegrima lūgšanā un mātes atcerē tik dziļi, ka viņai brīžiem pat likās, ka caur kapa marmoru māte sāk sadzirdēt viņas sirsnīgās lūgšanas. Tagad viņa dziļā bijībā atkātroja tikai Pater noster un Ave Maria. Šodien viņai trūka tās dvēseliskās viengabalainības, kura nepieciešama drūmai sarunai bez atbildes — ar visu to, kas palicis pāri no aizgājušā cilvēka un kas lido virs kapa, kur guldītas šī cilvēka mirstīgās atliekas. Viņas sievietes sirdi tagad satrauca un mocīja citas rūpes; un viņas karstā lūgšana, paceldamās pret debesīm, aiznesa sev līdzi daudz neskaidru vēlēšanos. Viņa lūdzās Dievam, nepielūdzamajam Dievam, kas devis dzīvību vārgajiem zemes radījumiem, lai Viņš apžēlojas ne tikai par to, kuru Viņš jau aizsaucis, bet arī par viņu.

Viņa nezinātu pateikt, ko lūdz Viņam, jo savas bailes viņa pati vēl labi neapjauta, bet viņa juta, ka nepieciešama dievišķā iepriecināšana, pārdabiska palīdzība cīņā pret draudošajām briesmām un neizbēgamajām ciešanām.

Anete, acis aizvērusi, noskaitījusi parastās lūgšanas, iegrima sapņos, vēl arvien ceļos nometusies, jo nevēlējās piecelties, pirms nav piecēlusies māte.

Olivjē Bertēns vēroja viņas, domādams cik lieliska ir šo lūdzēju glezna, un nožēloja, ka nevar to uzskicēt.

Mājās iedami, viņi runāja par cilvēku dzīves niecīgumu, izteica dažas rūgtas un poētiskas, aizkustinošas un nedrošas, filozofijas pilnas domas, kādas parasti izpaužas sarunā starp vīriešiem un sievietēm, kurus dzīve ir mazliet ievainojusi un kuru sirdis skārušas vienas bēdas.

Anete, būdama vēl pārāk jauna šādām pārdomām, ik brīdi aizskrēja, lai saplūktu lauku puķes, kas auga gar ceļmalām.

Bet Olivjē, vēlēdamies viņu sajust savā tuvumā, noskaities, ka viņa tik bieži aizskrien, nenovērsa no viņas savu skatu. Viņu uztrauca

tas, ka šie krāsainie ceļmalas ziedi meiteni interesēja vairāk nekā viņa vārdi. Viņu kaitināja tas, ka viņš nevar viņu pakļaut savai gribai kā viņas māti, un viņš izjuta vēlēšanos izstiept rokas, saķert viņu, saturēt, noliegt viņai aiziet. Viņš juta, ka viņa ir pārāk kustīga, pārāk jauna, pārāk vienaldzīga, pārāk brīva, brīva kā putns, kā jauns, nepaklausīgs kucēns, kura asinīs' šalko patvaļība, neatkarība, šis skaistais brīvības instinkts, kuru vēl nav salauzis cilvēka kliedziens un pātaga.

Lai pievērstu viņas uzmanību, viņš iešķetināja jautrāku sarunu, dažreiz viņai šo un to ievaicājās, pūlēdamies saistīt ar saviem vārdiem viņas interesi, pūlēdamies atmodināt sievietisko ziņkārību. Bet likās, ka tas kaprīzais vējš, kas laukos šūpoja krūmājus, vējoja arī Anetes galvā, izkaisot viņas uzmanību. Beigās Bertēns neizturēja, un kad viņa pieskrējusi lūdz māti saņemt pirmo puķu buķeti, lai viņa varētu saplūkt vēl otru, viņš ar bērnišķīgu nepacietību saķēra viņas elkoni. Viņa smiedamās aizsargājās un visiem apēkiem pūlējās izrauties un aizskriet. Viņa vīrieša instinkts bija apvainots un viņš pielietoja ieročus, ar kuriem uzvar vājākos: nespēdams vērst uz sevi viņas uzmanību, viņš pielietoja viltību, kas atmodinātu meitenes godkārību.

— Saki man, — viņš teica, — kurš zieds tev visvairāk patīk, es tev pasūtīšu saktu tā zieda veidolā.

Viņa pārsteigta šaubījās.

— Saktu? Kādu saktu?

— No krāsainiem dārgakmeņiem: no rubīna var iztaisīt magoni; no safīra rudzu puķi ar mazu smaragda lapiņu.

Anetes vaidziņu apstaroja maigs prieks, kāds vienmēr saskatāms sievietes sejā, kad viņai apsola kādu dāvanu.

— Rudzu puķe, — sacīja viņa, — tā tik skaista! -

— Lai ir rudzu puķe! Mēs to tūdaļ pasūtīsim zeltkalim, tiklīdz atgriezīsimies Parīzē.

Viņa vairs neskrēja projām, vēroja viņu, domādama par dārgo lietiņu, pūlēdamās to iedomāties. Pēc tam viņa ieminējās:

— Bet vai ilgs laiks paiet, kamēr iztaisa tādu lietiņu?

Viņš iesmējās, sajuzdams, ka sagūstījis meitenes prātus.

— Es nezinu, tas atkarīgs no tā, cik komplicēts būs darbs. Mēs palūgsim zeltkali pasteigties.

Bet pēkšņi meiteni satrauca nepatīkamas domas.

— Bet es to nevarēšu nēsāt, jo man sēru tērps.

Viņš paņēma meiteni zem rokas un, pievilkdams viņu sev ciešāk, sacīja:

— Nekas, tu paglabāsi viņu līdz sēru laika beigām, tas tev neaizkavēs viņu apskatīt.

Kā vakar vakarā viņš atkal atradās viņu abu vidū un, lai redzētu viņu abu vienādās zilās, sīksīkiem melniem punktiņiem izraibinātās acis, vērās gan mātē, gan meitā. Tagad spožajā dienas gaismā viņš mazāk samainīja grāfieni ar Aneti, toties vairāk samainīja meitu ar to tēlu, kas arvien mirdzošāks uzziedēja viņa atmiņās — viņas māti, kāda tā bija kādreiz. Viņš vēlējās viņas abas apkampt, vienu, lai no jauna sajustu rožainās miesas svaigumu, kas viņu kādreiz valdzināja un kas tik brīnišķā kārtā bija no jauna atplaucis viņa priekšā, bet otru tāpēc, ka viņš vēl viņu mīl un jūt, ka viņu saista pie viņas vecais, neatvairāmais paradums. Šai brīdī viņš apzinājās un saprata, ka viņa vēlēšanās, sen apdzisusī mīla iekvēlojās no jauna, redzot viņas atdzimušo jaunību.

Anete atkal aizskrēja saplūkt puķes. Olivjē vairs viņu neatsauca, it kā viņas rokas pieskāriens un prieks, ko viņš izjuta, būtu viņu apmierinājis. Bet viņš turpināja vērot viņas kustības ar to prieku, kādu mēs sajūtam, vērojot cilvēkus un lietas, kas mūs apbur. Kad viņa atgriezās ar jauniem ziediem, viņš dziļāk ieelpoja gaisu, neapzinīgi cenzdamies ietvert sevī kaut ko no viņas, no viņas elpas, miesas siltuma gaisā, ko saviļņoja viņas straujās kustības. Viņš vēroja viņu, sajūsminājies kā vērojot rīta ausmu, kā klausoties mūzikā, sekodams visām viņas kustībām. Un pēc tam viņa arvien dzīvāku uzbūra viņa atminās sendienu tēlu! Viņas smiekli, viņas brīnišķie smaidi, viņas kustības uzbūra viņa lūpās it kā seno skūpstu garšas sajūtu. Seno pagātni, kuru viņš bija jau gandrīz pilnīgi aizmirsis, viņa pārvērta tagadnes sapnī. Sajūtot, ka no jauna uzliesmo atdzisušās jūtas, viņš, pats to neapjauzdams, neatšķira vairs vakardienu no šodienas, atmiņas no cerībām. Iegrimis atmiņās, viņš jautāja sev, vai grāfienei jaunības dienās piemita šis stirnas lokanais burvīgums, šis pārdrošais, kaprīzais, neatvairāmais burvīgums, kas atgādina skrejoša un lēkājoša dzīvnieka skaistumu? Nē. Viņā vairāk bija ziedoša burvīguma un mazāk mežonības. Pilsētas bērns, pilsētas sieviete, viņa nekad nebija elpojusi pilnu krūti lauku gaisu, viņa nebija augusi lauku brīvībā; viņas skaistums izplauka mūra nama istabās, bet ne saulē, zem zilajām debesīm.

Kad viņi atgriezās pilī, grāfiene apsēdās pie sava rakstāmgalda, lai uzrakstītu dažas vēstules; Anete uzgāja savā istabā, bet mākslinieks lēniem soļiem, cigāru mutē, uz muguras saliktām rokām vēl brīdi pastaigājās pa dārza līkumainajiem celiņiem. Bet viņš tomēr neaizklīda tik tālu, lai viņa skatam galīgi pazustu pils. Tiklīdz viņš bija aizgājis pārāk tālu aiz kokiem vai krūmājiem, tūdaļ savāda tumša ēna uzgūla viņa sirdij, it kā mākonis būtu aizsedzis sauli, un kad viņš atkal caur zaļo lapotni ieraudzīja pils kontūras, viņš apstājās bridi un palūkojās augsto logu rindā. Pēc tam viņš atkal turpināja pastaigu.

Viņš jutās uzbudināts, bet arī apmierināts, apmierināts ar visu.

Šodien gaiss bija dzidri tīrs un dzīve likās jauka. Viņš no jauna sajuta sevī zēna gadu vieglprātīgo līksmi, gribējās skriet un ķert dzeltenos tauriņus, kas šūpojās gaisos, it kā pakārti gumijas diedziņos. Viņš paklusām pie sevis nodziedāja vienu otru operas motīvu. Vairākas reizes viņš atkārtoja Guno slaveno frāzi: «Laisse moi con-templer ton visage», bet šoreiz viņš atrada tajā ietvertu dziļi maigu domu, ko agrāk nekad nebija sajutis.

Beidzot viņš jautāja sev, kā tas noticis, ka tik īsā laikā viņš galīgi pārvērties? Vakar Parīzē viņu nekas neapmierināja, tur viss skumdināja, kaitināja; šodien viņš bija mierīgs, piepildīts, it kā kāda labvēlīga dievība viņā būtu ielikusi jaunu dvēseli. «Šis labais Dievs,» — viņš nodomāja, — «varēja arī manu miesu atjaunot un padarīt mani jaunu.» Pēkšņi viņš ieraudzīja Džulio, kas kaut ko meklēja krūmos. Viņš pasauca suni un, sajūtot savās rokās tā samtaini gludo galvu, sacīja sunim laipnus vārdus, atsēdināja to uz saviem ceļiem, glāstīja un pat skūpstīja kā to dara sievietes, kuras iejūsmina un aizkustina vismazākais nieciņš.

f

Pēcpusdienu viņi visi pavadīja viesistabā, pastaigāties neizgāja.

Grāfiene pēkšņi ieminējās:

— Tomēr mums jāsāk domāt jau par aizbraukšanu.

Olivjē iesaucās:

— Ak, tikai neatgādiniet tagad to! Jūs nevēlējāties aizbraukt no Ronsjēras, kain^r manis te nebija. Es atbraucu, un lūk, jūs tagad domājat tikai par aizbraukšanu.

— Bet, mans dārgais draugs, — viņa iebilda, — mēs taču nevaram dzīvot te bezgalīgi, tā, visi trīs.

— Kas gan runā par bezgalību? Runa ir tikai par dažām dienām. Cik reizes jau neesmu ciemojies te, pie jums, pat nedēļām ilgi.

— Pareizi, bet citos apstākļos, toreiz mūsu māja bija visiem atvērta.

— Ak, māmiņ! — piebilda Anete viltīgā balsī. — Paliksim vēl te dažas dienas, divas trīs dienas. Viņš pamācīs mani tenisa spēlē. Mani kaitina, ka pazaudēju partiju, un tāpēc ļoti priecātos, ja gūtu panākumus.

Vēl šorīt grāfiene pārdomāja, kā paildzināt līdz svētdienai Bertēna palikšanu Ronsjērā, bet tagad viņa vēlējās drīzāk aizbraukt, lai gan pati skaidri neapzinājās, kāpēc-. Viņa cerēja, ka šī diena viņai būs tik skaista, bet tā pagāja, pametot dvēselē savādas, neizskaidrojamas, dziļas skumjas, savādas bailes, neskaidras nojautas.

Palikusi viena savā istabā, viņa sāka meklēt sava jaunā, drūmā gara stāvokļa cēloņus.

Vai tas nebija viens no tiem gandrīz netveramajiem pārdzīvojumiem, kas izvējo dvēseli, pie kam mūsu saprāts to nepagūst paturēt atmiņā, lai gan mūsu sirds visjūtīgākās stīgas ir aizskārtas un turpina vibrēt? Varbūt. Bet kāda stīga tad bija aizskārta? Viņa atcerējās tūkstoš dažādu sajūtu momentus, kas izšalkojuši viņas dvēselei, un daži no tiem šķita pārāk smagi, kurus grūti sevī atzīt. Bet tomēr tie neattaisnoja viņas skumjas. «Manas prasības pārāk lielas,» — viņa nodomāja. — «Man nav iemesla sevi mocīt tik briesmīgi.»

Viņa atvēra logu, lai ieelpotu svaigo nakts gaisu, un, atspiedusies ar elkoņiem uz palodzes, turpināja sēdēt pie loga, raudzīdamās mēnesī.

Viegls troksnis piespieda viņu uzmanīties. Olivjē pastaigājās pils dārzā. — «Kāpēc viņš sacīja, ka ies gulēt,» — nodomāja viņa, — «kāpēc viņš nesacīja man, ka ies pastaigāties? Kāpēc viņš mani neaicināja sev līdzi? Viņš taču ļoti labi zina, ka tas mani iepriecinātu. Ko viņš patreiz domā?»

Domas, ka viņš nav ilgojies viņas tuvuma, ka viņš nolēmis pastaigāties viens pats šai skaistajā naktī, viens, ar cigāru mutē — viņa redzēja cigāra kvēlošo galiņu — viens, kad viņš varēja sagādāt viņai laimi soļot viņam blakus, šī doma, ka viņam nav nepieciešams viņas tuvums vienmēr, nevēlas viņu vienmēr — šī doma iemeta jaunu ciešanu sēklas viņas dvēselē.

Viņa jau gribēja aizvērt logu, lai viņu vairs neredzētu, lai nemostos kārdinājums pasaukt viņu, bet šai brīdī viņš pacēla acis un ieraudzīja viņu.

— Jūs sapņojat zvaigžņotā naktī, grāfiene? — viņš sacīja.

— Jā! Acīmredzot, jūs arī, — viņa atbildēja.

— O! Es iznācu tikai pasmēķēt.

Un viņa nespēja apvaldīt jautājumu:

— Kāpēc jūs neteicāt man, ka iesiet pastaigāties?

— Es tikai vēlējos izsmēķēt cigāru, es tūliņ dodos pie miera.

— Tādā gadījumā, ar labunakti, mans draugs.

— Ar labunakti, grāfiene.

Viņa aizvēra logu, atsēdās savā zemajā krēslā un sāka raudāt. Kalpone, ienākot, lai palīdzētu viņai izģērbties un apgulties, ieraudzījusi kundzes sarkanās acis, līdzcietīgi sacīja:

— Ak, kundze, jūs rīt atkal slikti izskatīsieties.

Grāfiene gulēja slikti, viņu mocīja nelabi sapņi. Atmodusies viņa pati atvēra logu un aizbīdīja aizkarus, lai apskatītu sevi spogulī. Viņas seja bija it kā garāka kļuvusi, acu plakstiņi piepampuši, sejas āda apdzeltējusi un savītusi, tas viņu tā apbēdināja, ka viņa gribēja izlikties slima, palikt gultā un neiziet no savas istabas līdz vakaram.

Pēc tam viņa sajuta nevaldāmu dziņu aizbraukt, aizbraukt tūliņ, ar pirmo vilcienu, pamest saulaino Ronsjēru, kur laukos, dienas spožajā gaismā pārāk saskatāmas viņas sejā dzīves un ciešanu pēdas. Tur, Parīzē, viņa atkal kļūs tāda pati — skaista, ar to sejas vieglo bālumu, kas tik valdzinošs liekas pilsētas mūros. Pēc tam viņas acu priekšā it kā pazibēja Anetes seja, sārta, svaiga, kāda tā bija tenisa spēles laikā. Un nu viņa saprata tās savādās bailes, kas mocīja viņas dvēseli. Viņa neapskauda meitas skaistumu! Protams, nē, bet viņa tagad pirmo reizi skaidri apzinājās, ka nekad vairs nedrīkst nostāties viņai blakus spožā dienas gaismā.

Viņa pazvanīja un, pirms iebaudīja savu rīta tēju, paziņoja apkalpotājiem, lai sagatavo visu aizbraukšanai, nosūtīja dažas telegrammas, starp citām arī vīram, lai tas parūpējas par vakariņām; visu to viņa nokārtoja nepilnas stundas laikā drudžainā nepacietībā.

Kad viņa nogāja lejā, Anete un Olivjē, kam bija jau zināms grāfienes rīkojums, izbrīnējušies izjautāja viņu. Viņa tuvāk nepaskaidroja savas pēkšņās rīcības iemeslus, un viņi neapmierināti nosēdēja līdz tam brīdim, kad viņiem vajadzēja šķirties Parīzē.

Grāfiene, pastiepdama roku māksliniekam, ieminējās:

— Vai jūs vēlaties rīt atnākt pie mums pusdienot?

Viņš atrūca:

— Protams, aiziešu. Bet tomēr jūs izdarījāt ne visai labi. Mums tik patīkami tur bija, visiem trim!

Ill

Tiklīdz grāfiene palika viena ar savu meitu ekipāžā, kas viņu vizināja mājup, viņa tūdaļ jutās apmierināta, atvieglota, it kā būtu laimīgi pārcietusi grūtas slimības krīzi. Viņa uzelpoja vieglāk, uzsmaidīja namiem, līksmi vērās šai pilsētā, kuras attēls visos sīkumos glabājās ikkatra īsta parīzieša acīs un sirdī. Ieraudzījusi kādu veikalu, viņa jau iepriekš zināja pateikt, kādām mājām brauks garām. Viņa juta sevi glābtu! No kā? Apmierinātu! Kāpēc? Uzticības pilnu! Pret ko?

Kad ekipāža apstājās mājas priekšā, viņa viegli izlēca un, kā glābdamās, iesteidzās trepju krēslā, tad savā krēslainajā viesistabā, un pēc tam savās istabās. Te viņa uz mirkli apstājās, apmierināta, ka atrodas mājā, drošībā, ka viņu apgaismo Parīzes miglainā, nespodrā diena, kas visu atļauj redzēt tikai pa daļai, kurā tik labi var parādīt tikai to, ko vēlies, un apslēpt to, kas slēpjams. Atmiņas par lauku saules apžilbinošo gaismu vēl viņā dzīvoja kā slimība, kura beigusies.

Kad viņa nogāja ēdamistabā, viņas nupat pārnākušais vīrs maigi viņu apkampa un sacīja, pasmaidīdams:

— Tā, tā, es nešaubījos, ka mūsu draugs Bertēns jūs atvedīs. Es ļoti labi izdarīju, ka aizsūtīju viņu, lai jūs pārvestu.

— O! Tas viņam nemaz nenācās tik viegli! Maiņā grūti bija pierunājama, — piebilda Anete ļoti nopietni, ar to savdabīgo imtonā-ciju balsī, kāda bija novērojama pie viņas, kad viņa, pati neiesmieda-mās, vēlējās pajokot.

Grāfiene, mazliet apmulsusi, nekā neatbildēja.

Tā kā grāfiene šodien viesus nepieņēma, tad vakarā arī neviens neieradās. Visu nākamo dienu de Žiljeruā kundze pavadīja dažādos veikalos, izmeklējot un pasūtot visu, kas vajadzīgs. Jau no jaunības dienām viņa bija ieradusi ilgi apspriesties ar slavenajām šuvējām un modistēm spoguļa priekšā. Vispatīkamāk viņai bija sajust, ka viņai pieskaras jaunu meiteņu rokas, kas viņu izģērba un apģērba, maigi bīdot un grozot viņas daiļo figūru spoguļa priekšā. Viņu vieglo pirkstu maigie pieskārieni ādai, kaklam, matiem bija viena no vispatīkamākajām un vissaldākajām sajūtām viņas elegantās augstākās sabiedrības sievietes dzīvē.

Tomēr šodien viņa sajuta zināmas bailes, iedomājoties, ka vajadzēs bez plīvura, neapsegtu galvu nostāties spoguļu priekšā. Bet

pirmā vizīte pie modistes viņu nomierināja. Trīs cepures, kuras viņa izmeklēja, apbrīnojami skaisti viņai piestāvēja, par to nevarēja nemaz šaubīties, un kad pārdevēja vēl pārliecinoši piebilda: «Ak, grāfiene! Blondām sievietēm vajadzētu vienmēr staigāt sēru tērpā,» viņa izgāja no veikala apmierināta un mierīgu sirdi vēra nākamā veikala durvis.

Atgriezusies mājās, viņa atrada hercogienes zīmīti; hercogiene atnākusi viņu apciemot un ziņoja, ka pienāks vēl vakarā; tad viņa uzrakstīja dažas vēstules, pēc tam iegrima pārdomās, pārsteigta, ka, pārmainot dzīves vietu, izzudušas arī skumjas, kas viņu vajāja. Viņai likās pilnīgi neticami, ka tikai vakar vēl atgriezusies no Ronsjēras, tik ļoti bija pārvērties viņas gara stāvoklis te, Parīzē, vienas dienas laikā; dzīves vietas pārmaiņa, likās, bija sadziedinājusi viņas rētas.

Bertēns, ieradies pusdienās un ieraudzījis grāfieni, iesaucās:

— Jūs šodien esat apburoša!

Un šie vārdi grāfieni ielīksmoja.

Pēc pusdienām grāfs, kaisls biljarda cienītājs, uzaicināja Bertēnu izcīnīt ar viņu vienu partiju, un abas sievietes iegāja viņiem līdzi _ biljarda zālē, kur viņiem ienesa kafiju.

Vīrieši vēl turpināja spēli, kad sulainis paziņoja hercogienes ierašanos, un viņi visi atgriezās viesistabā. Tanī pašā laikā ieradās arī de Korbellī kundze ar vīru. Visu acis bija miklas, balsis drebēja. Dažas minūtes visu balsis skanēja tik sāpīgi, ka likās, tūdaļ visi sāks raudāt; bet pamazām līdzjūtīgos jautājumus un skumjo noskaņu sāka aizvietot sarunas novirzīšanās uz citām lietām; balsu tembrs pēkšņi noskaidrojās, un visi sāka runāt parastā balsī, it kā nelaimes ēna, kas nupat bija uzgūlusi klātesošo garastāvoklim, pēkšņi būtu pazudusi.

Bertēns piecēlās, paņēma Aneti pie rokas, pieveda viņu mātes portrejai, nostādīja vēlamākā reflektora gaismā un jautāja:

— Nu, vai tas nepārsteidz?

Hercogiene likās galīgi samulsusi, viņa nebeidza atkārtot:

— Ak Dievs, ak Dievs, bet tas taču ir neticami! It kā viņa pali būtu atdzimusi! Un kā gan es agrāk to nebiju ievērojusi! O! Mazā Anjī, tagad es no jauna esmu jūs atradusi, es taču tik labi pazinu jūs toreiz, kad jūs valkājāt savu pirmo sēru tērpu, nē, otro, jo pirms tam taču nomira jūsu tēvs! Anete melnā tērpā, lūk tāda, kā patreiz — tā taču ir viņas māte, kāda tā bija pirms divpadsmit gadiem. Kāds brīnums! Un nebūtu šīs portrejas, neviens arī to nebūtu pamanījis! Jūsu meita ļoti līdzinās jums, kāda jūs esat tagad, bet vēl vairāk viņa līdzinās šai portrejai!

Ieradās Mizadjē, uzzinājis par de Žiljeruā kundzes atgriešanos, cenzdamies būt viens no pirmajiem, kas grāfienei «apliecina savu dziļāko līdzjūtību».

Viņš nenobeidza savu līdzjūtības apliecināšanu, ieraudzījis jauno meiteni gleznas priekšā.

— Ak, — viņš iesaucās, — nekad un nekur man nav gadījies redzēt tik pārsteidzošu līdzību!

Un pēc tam arī Korbellī pāris, kuri savu pārliecību izteica atvienu tikai tad, kad jau citi izteikuši savas domas, sāka apbrīnot grāfienes portrejas un Anetes līdzību, tikai mazliet apvaldītāk.

Grāfienes sirds sažņaudzās. Visi šie jūsmīgie izsaucieni piespieda sažņaugties sāpēs viņas sirdij. Ne vārda neteikusi, viņa raudzījās savā meitā, kas stāvēja blakus portrejai, un viņa uzbudinājās arvien vairāk. Viņa vēlējās kliegt: «Kļūsiet taču jūs! Es jau pati zinu, ka viņa man līdzīga!»

Visu vakaru viņa jutās bēdīga, bija atkal izgaisis miers, kuru viņa vakar vēl tikai atguva.

Bertēns tai brīdī sarunājās ar viņu, kad sulainis pieteica marķīza de Farandāla ierašanos. Mākslinieks, pamanījis, ka viņš ienāk un tuvojas mājas mātei, piecēlās, aizslīdēja uz viesistabas otru galu, murminādams pie sevis: «Nu, lūk! Arī šis plencis ieradās!». Pēc tam pazagšus aizlavījās līdz durvīm un pazuda pavisam.

Grāfiene, sasveicinājusies ar viesi, sāka acīm meklēt Olivjē, lai atjaunotu sarunu, kas viņu interesēja. Bet, nekur to neredzēdama, jautāja:

— Kā? Vai mūsu lielais mākslinieks aizgājis?

Viņas vīrs atbildēja:

— Acīmredzot, mīļā, es redzēju, kā viņš aizgāja, neatsveicinā-jies, kā anglis.

Tas grāfieni pārsteidza, viņa iegrima dažus mirkļus ilgās pārdomās, pēc tam sāka sarunāties ar marķīzu.

Viesi tomēr drīz vien izklīda, atrazdami, ka nepieklājas uzkavēties pārāk ilgi mājā, kuru piemeklējušas sēras un kur vēl oficiāli viesus nepieņēma.

Naktī, kad grāfiene jau bija iegūlusies savā gultā, viņas dvēselē atkal sāka dzīvot visas tās bailes, kuras viņu vajāja Ronsjērā. Tagad tās bija kļuvušas noteiktākas, viņa sajuta tās skaidrāk: viņa juta, ka novecojas!

Šovakar viņa pirmo reizi saprata, ka viņas viesistabā, kur līdz šim laikam jūsmošana, apbrīnošana, komplimenti, cienība, mīla — viss

piederēja tikai viņai vienai, tagad cita — viņas meita — sāk ieņemt šo vietu. Viņas pašas mājā, šai skaistās sievietes valstībā, kur viņa necieta nevienas kritikas, kur līdzīgiem tika atļauts ienākt tikai tāpēc, lai pārvērstu tos savos padevīgos pavalstniekos, šīs mājas valdniece viņas acu priekšā kļūst tagad viņas meita. Cik savādas jūtas viņa pārdzīvoja; kā sažņaudzās viņas sirds, redzot, ka visu skati vērsti uz Aneti, kuru Bertēns turēja pie rokas portrejas priekšā. Viņa pēkšņi sajuta sevi pazemotu, no troņa notriektu. Visi raudzījās tikai Anetē, neviens neapgriezās, lai uzlūkotu viņu! Bet viņa tik ļoti bija pieradusi dzirdēt komplimentus un glaimus vienmēr, kad viesi apbrīnoja viņas portreju! Un šī aizmiršana, šī pēkšņā aizgriešanās, šī apbrīnošana, kuru visi tagad tik pēkšņi pievērsa viņas meitai, uztrauca, ievainoja, apmulsināja viņu pārāk stipri; neviena sāncense viņu nebija nekad tik stipri satraukusi.

Bet viņas daba bija viena no tām, kuras pārāk ilgi nevajā galīgs izmisums; attapušās, tās sāk pretoties, cīnīties, meklē izeju. Viņai ienāca prātā, ka tad, kad viņa dārgā meitene apprecēsies, kad viņas vairs nedzīvos zem viena jumta, arī viņai vairs nevajadzēs dzirdēt un redzēt šo nemitīgo, sāpinošo salīdzināšanu, kura viņu pārāk mocīja, jo tas notiek viņas drauga klātbūtnē.

Tomēr uztraukums nenorima, viņa ilgi nespēja iemigt.

Rītā viņa pamodās nogurusi un salauzta un sajuta nepieciešamu vajadzību apmierināties, izārstēties, griezties pēc palīdzības pie kāda, kas spētu atņemt viņai visas šīs mokas, morāliskās un fiziskās.

Un viņa patiešām jutās tik sliktu un tik nespēcīgi, ka viņai ienāca prātā aprunāties ar savu ārstu. Varbūt viņai draudēja kāda slimība. Viņas pašsajūta taču bija tik nenormāla: šis pārāk strauji mainīgais gara stāvoklis, te savādas bailes, te nevarīga nomierināšanās, tas viss taču varēja būt kādas slimības pazīmes. Viņa nosūtījas savam ārstam telegrammu un sāka viņu gaidīt.

Viņš ieradās ap vienpadsmitiem. Tas bija ļoti solīds aristokrātu ārsts, daudzie ordeņi un tituli apliecināja viņa spējas. Viņa sabiedriskais takts līdzinājās viņa zināšanām, un sieviešu kaites viņš prata ārstēt ar savādu, mākslīgu izturēšanos, kas dziedināja labāk nekā zāles.

Viņš ienāca, palocījās, uzmeta skatu savai pacientei un smaidīdams sacīja:

— Nu, nekas, lieta nav nopietna. Tādas acis kā jums nav grūti slimiem.

Jau pirmie ārsta vārdi viņā atraisīja pateicības jūtas, un viņa pastāstīja viņam par savām kaitēm, dvēselisko sabrukumu, savu melanholiju, pēc tam garāmejot pieminēja arī tos uztraucošos simptomus, kas parādījās jau viņas sejā. Uzmanīgi uzklausījis viņu, no savas puses ieminēdamies viņai tikai par vienu lietu — apetīti, saprazdams, acīmredzot, šīs sievietes kaites apslēptos cēloņus, viņš viņu izklausīja, ar pirkstu galu pieskārās viņas pleciem, pacilāja roku. Bez šaubām, viņš uzminēja viņas domas un kā piedzīvojis praktiķis saprata, ka viņa vēršas pie viņa pēc padoma ne tik daudz savas veselības, cik skaistuma lietā.

Pēc tam viņš sacīja: «Jā, jums anēmija un traucējumi nervu sistēmā. Tas nepārsteidz, jo nupat jūs pārdzīvojāt tik lielas bēdas. Es jums parakstīšu recepti, kas visus traucējumus novērsīs. Bet vispirms, ēdiet pēc iespējas treknāku barību, nedzeriet ūdeni, bet labu alu. Ejiet agri gulēt un pēc iespējas vairāk pastaigājieties. Guliet ilgāk, jums jākļūst mazliet pilnmiesīgākai. Lūk viss, ko es varu ieteikt manai daiļajai pacientei!»

Viņa uzklausīja viņu ar dedzīgu uzmanību, pūlēdamās nepalaist garām neievērotu nevienu sīkāko aizrādījumu.

Viņa pieķērās pēdējam padomam.

— Jā, esmu noliesējusi. Agrāk es biju pārāk resna un tagad es sāku pieturēties stingrai diētai un tas mani, jādomā, novājināja.

— Bez šaubām. Nav bīstams vājums, ja jūs vienmēr bijusi vāja. Bet kad cenšas novājēt, tad tas vienmēr kaut kur atstāj nevēlamas sekas. Par laimi, tas viss viegli uzlabojams. Uz redzēšanos, kundze.

Un viņa tūdaļ sajutās labāk, vieglāk. Viņa vēlējās, lai alu, kuru ieteica ārsts, tūdaļ atnestu — no galvenās noliktavas, kur tam vajadzēja būt svaigākam.

Viņa tikko bija piecēlusies no galda, kad ieradās Bertēns.

-— Tas esmu es, — viņš sacīja, — atkal es. Atnācu apvaicāties, ko jūs darīsiet šodien?

— Nekā. Bet kas?

— Bet ko Anete domā darīt šodien?

— Nekā sevišķa.

i

— Tādā gadījumā, vai jūs nevarētu atnākt pie manis ap četriem?

— Varam, bet kāpēc?

— Es vēlos uzmest skici savai gleznai «Sapņi», es to jau stāstīju jums un lūdzu atļaut jūsu meitai pozēt dažas minūtes. Jūs man

izdarītu lielu pakalpojumu, ja es vienu stundiņu varētu šodien pastrādāt ar viņu. Vai esat ar mieru?

Grāfiene mirkli šaubījās, šis priekšlikums viņai nepatika, lai gan pati labi neapzinājās, kāpēc. Bet tomēr viņa beidzot atbildēja:

— Labi, mans draugs, mēs aiziesim pie jums četros.

— Pateicos! Jūs esat pati laipnība!

Un viņš aizgāja sagatavot audeklu un pārdomāt tēmu, lai nenāktos pārāk nogurdināt modeli.

Grāfiene arī izgāja un kājām devās uz veikalu, lai iepirktos. Viņa devās uz iekšpilsētas ielām, pēc tam lēniem soļiem, kuri gandrīz liedzās jau viņai klausīt, atgriezās Malzerba bulvārī.

Pieejot sv. Augustīna baznīcai, viņa pēkšņi sajuta neatvairāmu vēlēšanot ieiet šai baznīcā un atpūsties. Viņa atgrūda smagās durvis, atviegloti nopūtās, ieelpojot krūtīs dievnama vēsumu, paņēma krēslu un atsēdās.

Viņa bija dievticīga, tāpat kā gandrīz visas parīzietes. Viņas ticība Dievam nepazina nekādu šaubu, jo viņa nevarēja iedomāties pasaules esību bez šīs pasaules Radītāja esības. Viņa ticēja pārliecinoši, bija viņam teorētiski padevīga un Viņa priekšā sajuta neskaidras bailes, jo ne visai pilnīgi pazina Viņa gribu un prātu; mācītājiem viņa daudz neuzticējās,* jo tos visus uzskatīja par zemnieku dēliem, kas izvairās no kara dienesta.

Viņas tēvs, Parīzes bagātnieks, nebija ieaudzinājis viņā nekādus reliģiskus principus, un tāpēc līdz iziešanai pie vīra viņa izturējās pret reliģiju diezgan nevērīgi. Vēlāk jaunais stāvoklis piespieda viņu ārēji pievērst vairāk vērības baznīcai, un viņa kļuva dedzīga baznīcas pienākumu izpildītāja.

Viņa bija daudzu ļoti populāru bāreņu patversmju patronese, kārtīgi apmeklēja baznīcu, svētdienās izdalīja dāvanas — to viņa darīja pašrocīgi un, pieturoties tradīcijai, arī caur savas draudzes mācītāju.

Viņa bieži vien skaitīja lūgšanas dēļ pienākuma, kā savas stundas nostāv kareivis sarga postenī. Dažreiz viņa lūdzās tāpēc, ka viņas dvēseli vajāja skumjas, un tas notika visbiežāk tad, kad viņa baidījās Olivjē atdzišanu pret viņu. Neizteicot debesīm savu lūgšanu galveno iemeslu, parādot savās attiecībās pret Dievu to pašu naivo liekulību, ar kādu viņa izturējās pret savu vīru, viņa lūdza Viņa palīdzību. Kādreiz, kad nomira viņas tēvs, nesen vēl, kad nomira viņas māte, viņa izmisusi juta kvēlu pieķeršanos Dievam, kas mūs sargā un mierina.

Un lūk, šodien šai baznīcā, kur viņa nejauši iegāja, viņa pēkšņi sajuta sevī dziļu nepieciešamību lūgties, lūgties par sevi, tikai par sevi, kā viņa to darīja pirms dažām dienām pie mātes kapa. Viņai bija nepieciešama palīdzība, un viņa piesauca tagad Dievu kā šorīt ataicināja pie sevis ārstu.

Ilgi viņa lūdzās, ceļos nometusies, dievnama klusumā. Pēc tam pēkšņi, it kā būtu nozvanījis brīdinošo stundu pulkstens viņas dvēselē, viņa atcerējās visu, paskatījās savā pulkstenī un nodrebēja, redzot, ka tas rāda jau gandrīz četri. Viņa izsteidzās no baznīcas un devās mājā, lai paņemtu Aneti, kuru droši vien jau gaidīja Olivjē.

—Mākslinieku viņas atrada darbnīcā. Viņš pārdomāja sava modeļa pozu. Viņš vēlējās visu to attēlot tā, kā viņš to redzēja Monso dārzā, kad tur pastaigājās ar Aneti. Viņa acu priekšā tēlojās meitenes figūra, sapņos iegrimusi, uz viņas ceļiem nolikta atvērta grāmata. Viņš ilgi domāja — vai gleznot šo meiteni neskaistu vai skaistu? Neskaistā sejā vairāk rakstura, vairāk domu, vairāk garīgās izteiksmes, vairāk filozofijas. Skaista seja darītu gleznu pievilcīgāku, burvīgāku, visiem patīkamāku.

Vēlēšanās uzskicēt savas jaunās draudzenes seju piespieda viņu izšķirties. Lai šī sapņotāja ir skaista — tad viņa pratīs kādreiz piepildīt savus poētiskos sapņus; ja viņa būs neskaista, tad viņas sapņošana nekad nebeigsies, cerības nepiepildīsies.

Tiklīdz abas sievietes ieradās, Olivjē, rokas berzēdams, iesaucās:

— Nu, Anetes jaunkundz, pastrādāsim mazliet!

Grāfiene likās norūpējusies. Viņa atsēdās krēslā un vēroja Olivjē, kas pūlējās nolikt dārza solu tā, lai tas atrastos vajadzīgā apgaismojumā. Pēc tam viņš piegāja grāmatu skapim un, brīdi padomājis, ieminējās:

— Ko viņa lasa, jūsu meita?

— Ak Kungs, visu, ko vēlaties. Dodiet viņai Viktoru Igo.

— Vai nedot labāk viņai: «Gadsimtu leģendu»?

— Lūdzu.

Tad viņš pievērsās meitenei un sacīja:

— Bērns, sēsties te, ņem šo dzeju antoloģiju. Uzmeklē... uzmeklē... 3 36. lappusi, kur tu atradīsi dziesmu «Nabagi». Iedziļinies dziesmā, lasi lēni, baudi to kā vislabāko vīnu — maziem malciņiem, lēni iesūc sevī katru vārdu, lai šī dziesma tevi apreibinātu, aizkustinātu. Pēc tam aizver grāmatu, pacel acis, iegrimsti domās, sapņo... Bet es iešu un sagatavošu krāsas.

Viņa sirds sažņaudzās, pirksti drebēja, viņš neapzinājās, ko dara, krāsas maisīdams sajauca visus toņus. Šī parādība, šī pagātnes atdzimšana tajā pašā vietā pēc divpadsmit gadiem viņu ārkārtīgi satrauca.

Tagad viņa beidza lasīt un raudzījās savā priekšā. Pieejot viņai, viņš ieraudzīja viņas acīs divas mirdzošas asaras, kuras, noslīdējušas no acu skropstām, aizritēja pāri viņas vaigiem. Nevarēdams vairs savaldīties, drebēdams, savādas jūsmas mulsināts, pagriezies pret grāfieni, viņš čukstēja:

— Ak Dievs, cik viņa skaista!

Bet viņš apstājās pārsteigts, ieraudzījis de Žiljeruā kundzes nāves bālo, pārvērsto seju.

Platām, šausmu pilnām acīm, viņa vēroja viņus abus, meitu un viņu. Viņš piegāja viņai un jautāja, norūpējies:

— Kas jums noticis?

— Man ar jums jāparunā.

Piecēlusies, viņa sacīja Anetei:

— Pagaidi te, mans bērns, man kaut kas jāpasaka Bertēna kungam.

Pēc tam viņa iesteidzās mazajā blakus viesistabā, kur mākslinieks bieži piespieda uzgaidīt savus apmeklētājus. Viņš sekoja viņai, viņa domas bija satrauktas, viņš nekā nesaprata. Viņa saķēra mākslinieka abas rokas un izdvesa:

— Olivjē, Olivjē, es jūs lūdzu, nepiespiediet vairs viņu pozēt!

— Bet kāpēc gan? — viņš nomurmināja, apmulsis.

Drebošā balsī viņa turpināja:

— Kāpēc? Kāpēc? Un viņš vēl jautā? Vai patiešām jūs pats nejūtat kāpēc? Ak, to man vajadzēja jau agrāk nojaust, bet es to sāku saprast tikai tagad... Patreiz es jums nekā nevaru pateikt... nekā. Tagad ejiet pie manas meitas, sakiet viņai, ka man kļuvis nelabi, pasūtiet karieti un atnāciet mani apciemot pēc stundas... Es neviena nepieņemšu, izņemot jūs.

— Bet tomēr, kas noticis?

Likās, ka viņa tūdaļ paģībs.

— Ejiet, es te nevēlos runāt. Ejiet, pasauciet manu meitu un aizsūtiet apkalpotāju pēc karietes.

Piespiests paklausīt, viņš atgriezās darbnīcā. Anete, neko nenojauzdama, bija atkal iegrimusi grāmatas lasīšanā. Poētiskais, aizkustinošais dzejolis bija viņu noskumdinājis.

Olivjē piegāja viņai un sacīja:

— Tava māte pēkšņi savārgusi. Viņa tikko nepaģība, iegājusi mazajā viesistabā. Ej pie viņas. Es tūlīt atnesīšu ēteri.

Viņš iesteidzas savā istabā, sameklēja ēteri un atgriezās pie viņām. Māte un meita bija apkampušās, viņu acīs mirdzēja asaras. Vērojot abas, viņš sajuta, ka arī viņu sagrābj neizskaidrojamas skumjas.

Beidzot viņš ieminējās:

— Kā jūs jūtaties. Vai labāk?

— Mazliet labāk. Nekas, tas pāries. Vai karieti pasūtījāt?

— Jā, tūlīt piebrauks.

— Paldies, mans draugs. Tas pāries. Pārāk daudz esmu cietusi pēdējā laikā.

— Kariete piebraukta! — paziņoja apkalpotājs. Un Bertēns uztraucies pavadīja līdz karietei savu draudzeni. Viņa bija bāla, tikko spēja nostāvēt kājās, viņš juta, cik ļoti dauzījās viņas sirds.

Palicis viens, viņš jautāja sev: «Bet kas gan viņai noticis? Ko nozīmē šī paģībšana?» Un viņš sāka meklēt iemeslu, viņš maldījās ap patiesību, bet nedrīkstēja to atsegt. Beidzot viņš tomēr bija spiests to uzminēt. «Vai viņa», — viņš sacīja sev, — «nav iedomājusies, ka es lakstojos ap viņas meitu? Bet tas jau būtu par daudz!» Pamazām viņš sāka sajust naidu pret grāfieni par to, ka viņa uzdrošinājusies turēt viņu aizdomās tik lielās nekrietnībās.

Viņš drīzi vien izgāja no mājas, lai dotos pie viņas, viņu sagrāba nepacietīga vēlēšanās tūdaļ izskaidroties. Visu ceļu ar pieaugošu uztraukumu viņš pārdomāja pierādījumus, ar kuriem viņš apgāzīs grāfienes nepamatotās aizdomas.

Viņam ieejot, viņa bija atlaidusies dīvānā, viņas seja bija sāpju izmocīta.

— Nu, — viņš sausi sacīja, — paskaidrojiet, lūdzu, to dīvaino traģikomēdiju, kas nupat tika nospēlēta.

Viņa atbildēja skumjā balsī:

— Kā, vai jūs vēl to nesaprotat?

— Atzīstos, nē.

— Olivjē, ieskatieties vērīgāk savā sirdī.

— Savā sirdī?

— Jā, sirds dziļumos.

— Es nesaprotu! Izsakieties skaidrāk.

— Ieskatieties ciešāk savā sirdī un sakiet, vai neslēpjas tur briesmas, kas apdraud jūs un mani?

— Atkārtoju jums, es nekā nesaprotu. Es varbūt varu uzminēt, ko jūs esat iztēlojusies savās iedomās, bet mana sirdsapziņa ir tīra.

— Es nerunāju par jūsu sirdsapziņu, es runāju par jūsu sirdi.

— Es neprotu atminēt mīklas. Es lūdzu jūs izteikties saprotamāk.

Viņa saņēma mākslinieka rokas un sāpju pilnu sirdi sacīja:

— Sargieties, mans draugs, jūs sākat iemīlēties manā meitā.

Ar asu kustību viņš atbrīvoja savas rokas un uztraucies sāka atspēkot šīs netaisnās aizdomas.

Viņa uzklausīja līdz galam viņa garo paskaidrojumu, bet neticēja viņa vārdiem. Pēc tam viņa piebilda:

— Vai es ļaunu domāju, mans draugs? Jūs neapzināties, kas jūsos notiek, tāpat, kā es to pati nesapratu līdz šai dienai. Jūs runājat ar mani tā, it kā es jūs apvainotu Anetes pavešanā. Nē taču, nē! Es zinu, ka jūs esat godprātīgs, cienījams un uzticams! Es jums lūdzu tikai vienu: ieskatieties labi savā dvēselē un pārdomājiet: jūtas, kuras jūs sajūtat pret manu meitu, sakiet — vai tās nav mazliet lielākas nekā tikai draudzības jūtas vien?

Viņš saskaitās un, uzbudinādamies arvien vairāk, no jauna sāka iztirzāt un apliecināt savu nevainojamo un tīro izturēšanos pret Aneti.

Viņa gaidīja, kamēr viņš nobeidz savu runu. Pēc tam, mierīgi, nesatricināma savā pārliecībā, bet ārkārtīgi bālu seju, viņa sacīja:

— Olivjē, es ļoti labi zinu to, ko jūs man sakāt, un domāju par to tāpat kā jūs. Bet esmu pārliecināta, ka es nemaldos. Uzklausiet, padomājiet un centieties saprast. Mana'meita ļoti līdzinās man, viņa ir gandrīz tāda, kāda es biju toreiz, kad jūs sākāt mani mīlēt. Un tāpēc jūs nevarat neiemīlēt viņu, kā iemīlējāt mani.

— Tātad, — viņš iekliedzās, — jūs uzdrošināties mest man sejā tamlīdzīgu pārmetumu, balstoties uz šīm muļķīgajām iedomām: viņš mīl mani, mana meita līdzinās man, tātad viņam jāmīl arī mana meita.

Bet pamanījis, ka arvien vairāk grāfienes seju pārvērš ciešanas, viņš turpināja maigākā balsī:

— Pagaidiet, dārgā Anjī, taisni tāpēc, ka es atrodu jūs viņā, tāpēc šī meitene man patīk. Uzlūkojot viņu, es mīlu jūs, tikai jūs.

— Lūk, tas jau man sagādā ciešanas, tas mani baida. Jūs vēl skaidri neapzināties savas jūtas. Bet drīzi vien jūs nejutīsieties šai ziņā apmaldījies.

— Anjī, ticiet man, jūsu iedomas ir neprātīgas.

— Veļaties pierādījumus?

— Jā.

— Jūs, neraugoties uz maniem lūgumiem, neapciemojāt Ronsjēru veselus trīs gadus. Kāpēc tagad jūs to darījāt tūdaļ, tiklīdz jūs uzaicināja atvest mūs uz Parīzi?

— Ak, tā tik vēl trūka! Jūs pārmetat man, ka es jūs neatstāju vienu tur, laukos, zinot, ka jūs saslimāt pēc mātes nāves!

— Labi! Es nestrīdos! Bet tad vēl: vēlēšanās vienmēr redzēt Aneti jums ir tik liela, ka jūs nespējāt palaist garām šo dienu un lūdzāt mani aizvest viņu pie jums aiz tā iemesla, lai viņa jums pozētu.

— Un jūs nedomājat, ka es jūs, tikai jūs vēlējos redzēt?!

— Jūs tagad meklējiet argumentus, lai pārliecinātu sevi; es zinu, jūs mani nekrāpjat. Klausieties tālāk. Kāpēc jūs tik pēkšņi pazudāt aizvakar vakarā, kad ienāca marķīzs de Farandāls? Zināt?

Viņš apmulsa, šīs piezīmes pārsteigts, gandrīz uzvarēts. Bet pēc tam viņš lēni piebilda:

— Bet... es pats to labi nezinu... es biju noguris... un beidzot, ja runā atklāti, šis ēzelis mani uztrauc.

— No kura laika?

— No kura laika? Vienmēr.

— Piedodiet, es dzirdēju, kā jūs viņu nesen vēl cildinājāt. Viņš jums agrāk patika. Esiet pilnīgi vaļsirdīgs, Olivjē.

Viņš padomāja brīdi, pēc tam sacīja:

— Jā, iespējams, ka tas milzīgais maigums, ko es izjūtu pret jums, piespiež mani mīlēt arī visus jūsu paziņas tik lielā mērā, lai mainītu uzskatus par šo kundziņu. Viņš man ir vienaldzīgs, ja es viņu retāk sastopu, bet man nepatiktu, ja viņš būtu man jāredz gandrīz vai katru dienu pie jums.

— Manas meitas māja nebūs mana māja. Bet pietiek. Es pazīstu jūsu krietnumu. Zinu, ka jūs ilgi pārdomāsiet visu to, ko es nupat jums sacīju. Kad jūs visu to labi pārdomāsiet — jūs sapratīsiet, ka esmu brīdinājusi jūs no lielām briesmām, kas pagaidām vēl ir viegli novēršamas. Tas piespiedīs jūs uzmanīties. Bet tagad papļāpāsim par citām lietām, ja vēlaties.

Viņš nejutās labi, viņš nezināja, kādu ieņemt tagad stāvokli pret visu to; viņš sajuta vajadzību visu to pārdomāt. Papļāpājis stundas ceturksni par dažādām vienaldzīgām lietām, viņš beidzot aizgāja.

Lēniem soļiem Olivjē devās mājās, viņš jutās pārsteigts un apmulsis, it kā nupat viņam būtu atklāts ģimenes negods. Viņš pūlējās ieskatīties savas dvēseles dziļumos, noskaidrot savus pārdzīvojumus, pārlasīt savas iekšējās grāmatas intīmās lappuses. Bez šaubām, viņa jūtas pret Aneti nebija mīla! Aizdomu un greizsirdības vajāta, grāfiene jau tālumā saskatījusi briesmas un sākusi baidīties pārāk priekšlaicīgi. Bed kas zina, varbūt šīs briesmas patiešām pienāk — rīt, parīt, pēc mēneša? Un viņš pūlējās vaļsirdīgi atbildēt uz šo vaļsirdīgi pateikto jautājumu. Bez šaubām, viņš izjuta pret šo meiteni instinktīvu maigumu. Viņa mākslinieka un vīrieša acis valdzināja viņas svaigums, viņas dzīves gaišais rīts, viņas jaunības izplaukšana. Viņa dvēselē, kas bija pilna atmiņām par daudzo gadu ilgām saistībām ar grāfieni, Anetes ārkārtīgās līdzības grāfienei iespaidā iekvēlojās senā mīla, un šī viņa dvēsele no jauna sāka elpot, atmodusies no miega. Atmošanās? Jā! Šīs domas viņu ielīksmoja. Viņš sajutās kā atmodies pēc daudzu gadu ilga miega. Ja viņš, pats to neapzinādamies mīlētu meiteni, tad viņas tuvumā viņš izjustu sevī jaunības atgriešanos, to visas savas būtības atjaunošanos, kas galīgi pārvērš cilvēku no momenta, kad uzliesmo jaunas iegribas. Nē, šis bērns uzpūta viņā tikai seno liesmu! Protams, viņš mīl vienīgi viņas māti, bet tagad, pateicoties meitai, mīl viņu vēl kvēlāk: arī māte bija it kā atjaunojusies caur meitu. Un šo savu slēdzienu viņš pastiprināja ar apmierinošo sofismu — mīl tikai reizi! Sirds gan bieži iedrebas, sastopot otru būtni, jo ikkatrs atstāj zināmu iespaidu uz otru — pievelkošu vai atbaidošu. No šiem iespaidiem rodas draudzība, acumirkļa kaprīzes, iegūšanas kārības, asa, ātri izzūdoša jūsmošana, bet nekad īsta mīla. Lai rastos īsta mīla, diviem cilvēkiem jāpiedzimst vienam priekš otra, viņiem jāsaskatas un jāsaskaņojas tūkstošveidīgi, viņu gaumēm, miesām, prātiem, raksturiem jābūt ārkārtīgi saskaņotiem divvienībā, viņiem jāsajūt, ka viņus saista daždažādi neskaitāmi diegi, kas sasienas vienā lielā mezglā — viņu dzīvē. Un galu galā nemīl taču ne N kundzi, vai C kungu..., mīl sievieti vai vīrieti, būtni, ko radījusi daba, šī visuma māte, un šī būtne ar saviem orgāniem savu matēriju, savu sirdi, prātu, ar visu savu esību kā ar magnētu pievelk mūsu orgānus, mūsu acis, lūpas, sirdi, mūsu domas, visas mūsu fizioloģiskās un garīgās dziņas. Mīl noteiktu tipu, tas ir, vienā personā apvienotās cilvēciskās īpašības, kuras katra atsevišķi saista mūs pie dažādām personām.

Viņam tāds tips bija grāfiene da Žiljeruā, un saistības, kas viņam vēl nebija apnikušas, apliecināja, ka šī viņu mīla ir īsta. Anete fiziski tik ļoti līdzinājās savai mātei, ka to gandrīz varēja uzskatīt par acu apmānīšanu, ua tāpēc nebija nekā sevišķa un pārsteidzoša, ja viņa vīrieša sirds, kaut arī neiemīlējusies, tomēr nespēja palikt vienaldzīga. Bija sieviete, kuru viņš dievināja. Un viņa deva dzīvību otrai sievietei, kas gandrīz līdzinājās viņai. Nevarēja taču viņš sev aizliegt piešķirt šai otrai sievietei mazliet maiguma, kas pārpalicis no viņa kvēlās pieķeršanās pirmajai. Tas nav nekāds ļaunums, tās nav arī briesmas. Viņa atmiņu tīksmināja šis atdzimušais tēls, bet viņa instinkts neapmaldījās, un nekad jaunā meitene nesatrauca viņa juteklību, neatmodināja viņā kārības.

Tomēr grāfiene pārmet viņam, ka viņš ir graizsirdīgs uz marķīzu. Vai tas tiesa? Viņš iegrima savas sirdsapziņas izpētē un nāca pie atziņas, ka patiešām bija mazliet greizsirdīgs. Bet vai tas kas sevišķs? Vai arvien nesajūti mazliet greizsirdības pret vīriešiem, kuri lakstojas ap skaistām sievietēm? Vai uz ielas, restorānā, teātrī nesajūti mazliet naida pret kungu, kas ienāk vai aiziet ar skaistu meiteni zem rokas? Sāncensis taču ir ikkatrs, kam pieder sieviete. Tas ir apmierināts tēviņš, uzvarētājs, kuru apskauž pārējie tēviņi. Bet blakus šim fizioloģiskajam faktam ir tīri dabīgi, ka viņa maigums pret Aneti, ko paasināja vēl viņa jūtas pret viņas māti, atmodināja viņā zināmu dzīvniecisku naidu pret viņas nākamo vīru. Protams, viņam nenāksies grūti noslāpēt sevī šīs nelabās jūtas.

Un tomēr savas dvēseles dziļumos viņš sajuta neapmierinātību ar sevi un grāfieni. Vai aizdomas, kuras viņš tagad jutīs grāfienē, neapgrūtinās viņu redzēšanos? Vai viņam tagad nevajadzēs uzmanīties, pārdomāt katru savu vārdu, katru kustību, katru skatu attiecībās pret meiteni, jo viss, ko viņš teiks un darīs, liksies aizdomīgs viņas mātei.

Viņš pārnāca mājā saīdzis un sāka smēķēt, nervozām, sakaitināta cilvēka kustībām raudams sērkociņu pēc sērkociņa, pūlēdamies aizdedzināt savu arvien nodziestošo papirosu. Viņš mēģināja strādāt, bet viņa roka, acs, galva, likās, neprata vairs gleznot it kā būtu aizmirsis vai nekad nebūtu to pratis. Viņš uzmeklēja mazu iesāktu audeklu, lai to pabeigtu: tas bija ielas stūrītis, kur dziedāja aklais, bet šī iesāktā glezna iedvesa viņam tik neatvairāmu vienaldzību, viņš izjuta tik lielu nespēku, nepatiku strādāt, ka, sēdēdams šīs gleznas priekšā, pilnīgi to aizmirsa, lai gan raudzījās audeklā ar uzmanīgu, bet nekā neredzošu skatu.

Pēc tam viņu pēkšņi sagrāba neciešama nepacietība: minūtes likās bezgalīgi garas. Šī nepacietība viņu mocīja kā drudzis. Pusdienas viņš ēdīs klubā, bet ko viņš darīs līdz pusdienām, ja nav iespējams strādāt? Domājot par ielu, viņš jau iepriekš sajuta sevi nogurušu; trotuārs, gājēji, karietes, veikali — viss iedvesa riebumu. Domas apciemot kādu no pazīstamiem viņu pēkšņi uztrauca tik stipri, ka viņš šai brīdī sāka ienīst visus, kurus pazina.

Bet ko tad lai dara? Staigāt savā darbnīcā no viena gala līdz otram? Tas viss sen jau bija apnicis. Nosnausties kādu stundu dīvānā? Bet viņš taču nespēs iemigt. Viņš kļuva arvien nepacietīgāks, neapmierinātāks. Viņš nespēja sev noskaidrot, kāpēc īsti viņu moka tik nospiedošs gara stāvoklis. «Mani nervi nav kārtībā,» — viņš nodomāja, — «ja ikkatrs nieciņš spēj mani jau uztraukt.»

Tad viņam ienāca prātā palasīt kādu grāmatu, Igo «La legende du siecle» arvien vēl atradās dzelzs krēslā, kur to bija nolikusi Anete. Viņš atvēra to, izlasīja pāris dzejas un nesaprata nekā. Dzejas palika viņam tikpat nesaprastas, it kā tās būtu uzrakstītas svešā valodā. Tas viņu sakaitināja, viņš pārlasīja tās vēlreiz un no jauna bija spiests konstatēt, ka dzeju saturs izzūd nesaprasts. «Acīmredzot,» — viņš sacīja sev, — «es neesmu labojams.» Bet pēkšņi prātā ienāca doma, kas viņu apmierināja. Viņš atrada līdzekli, kā pārciest tās divas stundas, kas bija vēl atlikušas līdz pusdienām. Viņš lika sagatavot vannu, un, siltā ūdens tīksmināts, izstiepies, palika vannā līdz laikam, kad apkalpotājs, ienesdams veļu, atmodināja viņu no šī saldā pusmiega. Pēc tam viņš aizgāja uz klubu, kur jau bija salasījusies parastā kompānija. Viņu saņēma saucieniem un izstieptām rokām, jo viņš nebija redzēts klubā vairākas dienas.

— Es nupat atgriezos no laukiem, — viņš paskaidroja.

Atskaitot peizāžistu Moldānu, visi šie kungi ienīda lauku dzīvi. Taisnība, Rokdiāns un Landa dažreiz izbrauca no pilsētas medībās, bet viņiem visa mežu un lauku burvība bija valdzinoša tik daudz, cik tālu tie apmierināja mednieku instinktus un panākumus. Rokdiāns arvien mīlēja sacīt: «Parīzes meitene ir saldāka par sādžas zirņiem.»

Pusdienas kā arvien bija trokšņainas, jautras. Bertēns, vēlēdamies izklaidēties, runāja daudz. Viņa vārdi bija ielīksmojoši, bet, iebaudījis kafiju un izcīnījis ar baņķieri Liverdī partiju biljarda, viņš aizgāja. Paklaiņojis brīdi pa Madelēnas un Tetbū ielām, viņš trīs reizes pagāja garām teātrim «Vodevils», nespēdams izšķirties, iegriezties tur vai

nē, gandrīz ielēca jau karietē, lai dotos uz zirgu skriešanās sacīkstēm, pēc tam pārdomāja un pagriezās Jaunā Cirka virzienā, pēc tam bez sevišķa nodoma pēkšņi atgriezās atpakaļ un sāka soļot pa Mal-zerba bulvāri. Tuvojoties de Žiljeruā kundzes mājai, viņa soļi kļuva lēnāki. «Varbūt viņai liksies savādi, ja es atkal iegriezīšos pie viņas šovakar?» — viņš nodomāja. Bet tūdaļ sevi nomierināja ar domām, ka tas nebūs nemaz uzkrītoši, ja viņš otrreiz apciemos viņu, lai apvaicātos, kā viņa jūtas.

Viņa bija viena ar Aneti mazajā viesistabā, kur viņas turpināja darināt nabagiem gultu segas.

Kad viņš iegāja, viņa sacīja:

— Ak, tas esat jūs, mans draugs?

— Jā, es baidījos. Es vēlējos jūs apciemot. Kā jūs jūtaties.

— Paldies, diezgan labi...

Viņa apklusa uz mirkli, pēc tam piebilda, manāmi pastrīpodama vārdus:

— Bet jūs?

Viņš iesmējās šķietami vaļsirdīgi un atbildēja:

— Es! Ļoti labi! Jūsu bailēm nebija ne mazākā pamata.

Viņa, mitējusies adīt, lēni pacēla lūdzošās un šaubu pilnās acis.

— Patiešām, — viņš piebilda.

— Tad ir labi, — viņa atbildēja, mazliet piespiesti pasmaidīdama.

Viņš atsēdās un pirmo reizi šai mājā sajutās neveikli, viņa prāts it

kā tika paralizēts, un vēl stiprāk nekā dienā, kad viņš sēdēja sava audekla priekšā, nejuzdamies spējīgs strādāt.

Grāfiene sacīja savai meitai:

— Tu vari turpināt, mans bērns; viņš necels nekādus iebildumus.

— Ko tad viņa darīja? — ieminējās viņš.

— Vingrinājās klavieru spēlē.

Anete piecēlās, lai atgrieztos pie klavierēm.

Nemaz nedomādams par viņu, viņš tomēr pavadīja viņu skatiem kā darīja to vienmēr, kad viņa bija patīkama. Bet sajutis viņas mātes skatu, viņš pagrieza galvu, it kā kaut ko pūlēdamies saskatīt viesistabas attālākajā kaktā.

No rokdarbu galdiņa grāfiene paņēma mazu zelta papirosu etviju, kuru viņš uzdāvināja viņai, atvēra to un, piedāvājot papirosu, sacīja:

— Smēķējiet, mans draugs, jūs zināt, ka es mīlu redzēt jūs smēķējam, kad mēs esam vieni.

Viņš paklausīja; atskanēja klavieru skaņas. Tā bija senlaicīga mūzika — viegla, gracioza. Likās, komponists to radījis pavasara siltā mēnessnaktī.

Olivjē ieminējās:

— Kas to komponējis?

Grāfiene atbildēja:

— Šūmanis. Maz spēlēts, bet brīnišķīgs gabaliņš.

Viņš vēlējās palūkoties Anetē, bet neuzdrošinājās, vajadzēja tikai mazliet pagriezt galvu, bet viņš pārāk labi sajuta grāfienes modro skatu, tāpēc palika mierīgi sēžot, vērdamies kaut kur projām, likās, interesēdamies tikai par dūmiem, kas miglojas ap viņa papirosu.

De Žiljeruā kundze izdvesa:

— Tas viss, ko jūs gribējāt man pateikt?

Viņš pasmaidīja:

— Jūs nedrīkstat tāpēc dusmoties uz mani. Jūs labi zināt, ka mūzika mani valdzina, sagūsta visas manas domas. Mēs parunāsimies mazliet vēlāk.

— Zināt, — viņa sacīja, — vēl pirms mātes nāves es iemācījos vienu gabaliņu. Jūs to vēl neesat dzirdējis, un es jums nospēlēšu to tūlīt, tiklīdz meitene beigs, jūs redzēsiet, cik tā brīnišķīga mūzika.

Viņai bija patiess talants un viņas spēle smalki uztvēra un izteica skaņās ietvertās jūtas. Un viņas muzikalitātei piemita vislielākā vara pār mākslinieka dvēseli.

Tiklīdz Anete beidza spēlēt, viņas vietā atsēdās grāfiene, un viņas pirksti atraisīja brīnišķīgu melodiju. Visas šīs melodijas frāzes likās vaimanas; visās šais dažādajās, mainīgajās, daudzajās vaimanās arvien atskanēja viena nots, kas saraustīja šo melodiju kā sāpīgs, nenorimstošs, vajājošs kliedziens, kā neatvairāmas, uzbāzīgas domas dzēliens.

Bet Olivjē vēroja Aneti, kas atsēdās viņas blakus, un neko nedzirdēja, neko nesaprata.

Viņš vēroja viņu, neko nedomādams, izjuzdams savādu, veselīgu baudu, ko viņam tik ilgi bija nolieguši un kas viņu tagad atveldzēja kā izslāpušu cilvēku ūdens.

— Nu, vai tas nav skaists gabaliņš? — jautāja grāfiene.

Atmodies, viņš iesaucās:

— Apburoši, lieliski! Kas to komponējis?

— Jūs nepazīstas?

— Nē.

— Kā, jūs nepazīstas šo mūziku?

— Nu, nē.

— Tas ir — Šūberts.

Tad viņš piebilda, šķietami dziļi pārliecināts:

— Tas mani nepārsteidz. Gabaliņš brīnišķīgs. Lūdzu, nospēlējiet vēlreiz to!

Viņa sāka spēlēt no jauna, bet viņš, galvu pagriezis, atkal lūkojās Anetē, bet tanī pašā laikā klausījās arī mūzikā, izjuzdams tādā kārtā divkārtēju baudu.

Kad de Žiljeruā kundze atgriezās savā vietā, viņš, iztapdams vīrieša liekulības instinktam, novērsa savas acis no gaišmatainās meitenes, kura turpināja adīt, sēdēdama pretim mātei lampas otrā pusē.

Bet arī neredzot meiteni, viņš sajuta viņas klātbūtni kā sajūt silta kamīna tuvumu, un visu laiku viņu vajāja vēlēšanās uzmest viņai ātrus skatus, kurus gan tūdaļ atkal pievērsa grāfienei. Viņš atgādināja skolas zēnu, kas izliecas logā, lai paskatītos uz ielu, tiklīdz skolotājs pagriezis muguru.

Viņš drīzi vien aizgāja, jo viņa mēle bija paralizēta, tāpat kā domas, bet viņa klusēšanu grāfiene varētu ļauni saprast.

Nokļuvis uz ielas, viņš sajuta vēlēšanos paklaiņot. Dzirdētā mūzika viņā vēl dzīvoja kādu brīdi, atmodināja sapņus, kas, likās, bija šo dzirdēto melodiju turpinājums. Skaņas atgriezās, aptrūka, izdzisa; atskanēja atsevišķas taktis, notušētas, mirstošas, kā atbalss... Pēc tam skaņas izgaisa galīgi, it kā ļaudamas uzelpot donām, kas bija pūlējušās nodziļināties melodijā, meklējot tur nemināmo harmonijas un maiguma pilno ideālu. Ieraudzījis iluminēto Monso dārzu, viņš nogriezās pa kreisi.

Bertēns, rokas uzlicis uz muguras, soļoja lēni; viņš atcerējās savu pastaigāšanos ar Aneti, te, šai pašā dārzā, kur pār viņas lūpām sadzirdēja izskanam viņas mātes balsi.

Noguris, viņš atsēdās solā un, ieelpojot svaigo dārza gaisu, sajuta sevī atmostamies kaislas gaidas, kas jaunekļa dvēselē iešķetinātu kvēlas mīlas romānu.

Kā tā ietiepīgā nots Šūberta melodijā, viņa domās arvien atgriezās Anete, viņš redzēja viņas seju lampas gaismā un atcerējās grāfienes savādās aizdomas. Pašam negribot, viņa dvēselē tomēr norisa šī jautājuma izpēte, turpinājās to apslēpto dziļumu analīze, kur glabājas cilvēka domas pirms viņu dzimšanas. Šī nemitīgā analīze viņu uztrauca; šīs neatvairāmās domas par meiteni it kā spārnoja jaunas, maigas ilgas; viņš vairs nespēja izmest viņu no savām atmiņām, viņa vienmēr

stāvēja viņa priekšā. Kādreiz, kad grāfiene no viņa aizgāja, viņš vēl ilgi sajuta viņas esību savā darbnīcā.

Nespēdams vairs atvairīt šos tēlus, viņš, pēkšņi pieceldamies, izdvesa:

— Cik muļķīgi izdarīja Anjī, man to pateikdama. Pateicoties viņai, man mūžīgi tagad jādomā par meiteni.

Viņš pārnāca mājā neapmierināts, uztraukts. Kad viņš apgūlās, viņš juta, ka neaizmigs. Asinis šalca dzīslās, dvēselē raisījās nedziestoši sapņi. Baidīdamies bezmiega, tā nomokoša bezmiega, kas satrauc dvēseli arvien vairāk, viņš nolēma paņemt grāmatu. Lasīšana daždeiz viņu nomierināja kā narkotiskas zāles. Viņš piecēlās un iegāja bibliotēkas istabā, lai uzmeklētu tur piemērotu, iemidzinošu grāmatu. Bet pretēji viņa nodomiem, viņa uztrauktais prāts, kas alka spēcīgus iespaidus, plauktos meklēja tā rakstnieka vārdu, kas atbilstu patreizējam savādu gaidu piemirdzētajam gara stāvoklim. Balzaks, kuru viņš dievināja, tagad nevaldzināja viņa dvēseli; pagāja garām Igo, nicinoši pavīpsnāja par Lamartinu, kas viņu kādreiz tomēr saldināja, un kāri pievērsās Misjē, šim jaunatnes dzejniekam. Viņš paņēma Misjē rakstu sējumu un atgriezās guļamistabā.

Iegūlies atkal gultā, ar žūpas kāri viņš sāka baudīt šīs vieglās dziesmas, kuras dziedāja apgarots dzejnieks, dziedāja kā dzied putni; Misjē apdziedāja dzīvības atmošanos, un viņa balss pietika tikai dzīves rītam; viņš apklusa, kad pienāca rupjā diena. Viņš apdziedāja apreibinošo dzīvi jūsmīgās mīlas dziesmās, kas kā atbalss atbild jaunām, ilgu pilnām sirdīm.

Nekad Bertēns nebija tik labi kā tagad izpratis šo dzeju burvīgumu, kas aizkustina mūsu jūtas un gandrīz nemaz nepieskaras mūsu prātam. Acis nenovērsis no maigi trauslajām rindām, viņš sajuta sevī jaunekļa cerībām pilno dvēseli un jauneklīgas sajūsmas ielīksmots, izlasīja gandrīz visu sējumu. Pulkstenis nosita trīs, un viņš pabrīnējās, ka nenāk vēl miegs. Viņš piecēlās, lai aizvērtu logu un noliktu grāmatu uz galda, bet, uzpūšot dzestrai nakts vēsmai, viņš pēkšņi sajuta sāpes sānos, kurus vēl nebij pietiekoši labi izdziedinājuši Eksas ūdeņi. Šīs sāpes viņš sajuta kā atgādinājumu, kā brīdinājumu, kas piespieda viņu aizmest dzejnieka grāmatu nepacietīgi, neapmierināti. «Pietiek, vecais muļķi, pietiek!» viņš norāja sevi. Pēc tam no jauna apgūlās un izdzēsa lampu.

Nākamā dienā viņš neieradās pie grāfienes, pat nolēma neapciemot to arī turpmākajās divās dienās. Bet lai viņš darīja ko darīdams

— mēģināja strādāt, pastaigājās, vai klaiņoja no vienas mājas uz otru

— visur viņu vajāja neatvairāmas domas par divām sievietēm.

Noliedzis sev apciemot viņas, viņa domas tomēr kavējās pie viņām,

un atmiņas par viņām saldināja prātus un sirdi. Un bieži vien savā vientulībā viņš nonāca pat līdz halucinācijām. Viņš redzēja, kā abas sievietes tuvojās viena otrai — dažādas, tādas, kādas viņš viņas pazina — pēc tam viņas sastapās, sakusa jaunā, neskaidrā sejā, kas neatgādināja ne mātes, ne meitas seju; tā bija vienkārši sievietes seja, tās sievietes, kuru viņš tik neprātīgi kādreiz mīlēja, mīlēja arī vēl tagad.

Tad viņš sāka sev pārmest, ka tik ļoti paļāvies jūtām, kuru varu un briesmas viņš sāka jau apzināties. Lai paglābtos, aizbēgtu no šī saldā sapņa, viņš pievērsa savas domas daždažādām idejām, visdažādāko tematu iztirzāšanai.

Veltīgas pūles! Kur viņš arī nemeklētu izklaidēšanos un glābiņu, vienmēr nonāca vienā un tai pašā vietā, pie viena un tā paša slazda, kur viņu sagaidīja jaunā, gaišmatainā sejiņa. Tas bija kā kāds kārdinātājs, neskaidrs, bet neatvairāms, kas bija viņu apstājis un vajāja, pārsteidza visur, kur viņš mēģināja paslēpties.

Tiklīdz beidza darboties domas, iesākās atmiņu neapzinīgā darbošanās, un viņš no jauna sajuta to divu būtņu sakušanu vienā, kas viņu lik ļoti apmulsināja Ronsjērā, pastaigājoties mēnessgaismas pielijušā dārzā. Viņš Izsauca savās iedomās viņu tēlus un pūlējās saprast tās dīvainās jūtas, kas uztrauca un vajāja. Viņš jautāja sev: «Redzēsim, varbūt es patiešām izjūtu pret Aneti vairāk maiguma nekā pienākas?» Tad, iegrimis savā sirdī, viņš saprata, ka kvēli mīl pavisam citu sievieti — kura gan līdzinās Anetei, bet Anete tā nav. Un viņš pūlējās nomierināties, sacīdams sev: «Nē, es nemīlu šo meiteni, es esmu kritis tikai par upuri tam, ka viņa tik ļoti līdzinās savai mātei.»

Un tomēr šīs divas dienas, kuras viņš pavadīja Ronsjērā, bija palikušas viņa dvēselē kā kāds siltuma, saldlaimes avots. Tur pavadītais laiks tagad ārkārtīgi skaidri plaiksnījās viņa atmiņās, un tas viņu tagad darīja vēl līksmāku nekā toreiz, kad to pārdzīvoja. Un pēkšņi viņa atmiņās atplaiksnījās tas moments, kad viņi atgriezās no kapsētas: viņš no jauna redzēja meiteni, kas skraidīja pa lauku un lasīja puķes, un tagad viņš pēkšņi atcerējās, ka apsolījies viņai uzdāvināt safīra rudzu puķes ziedu, kad viņi atgriezīsies Parīzē.

Visas viņa domas un nodomi izgaisa, un necīnīdamies vairs ar sevi, viņš uzlika platmali un izgāja, sajūsmināts par to prieku, kuru viņš sagādās.

Grāfa dc Žiljeruē sulainis, atvēris durvis, sacīja:

— Grāfiene nav mājā, bet jaunkundze ir.

Viņš ielīksmojās.

— Sakiet viņai, ka es vēlētos viņu redzēt.

Pēc tam viņš uzmanīgiem soļiem iegāja viesistabā, it kā baidīdamies, ka viņu izdzirdēs.

Gandrīz tūlīt ieradās arī Anete.

— Sveicinu jūs, dārgais maestro, — viņa svinīgi sacīja.

Viņš iesmējās, paspieda viņas roku un, atsēdies viņai blakus, sacīja:

— Uzmini, kāpēc es atnācu?

Viņa brīdi padomāja.

— Nezinu.

— Lai ar tevi un tavu māti dotos pie zeltkaļa un izmeklētu safīra rudzu puķi, ko es tev apsolīju Ronsjērā.

Meitenes seja iemirdzējās priekā.

— Ak, — viņa iesaucās, — māte nupat izgāja. Bet viņa drīz atgriezīsies. Jūs taču viņu uzgaidīsiet, vai ne?

— Nu, protams, ja tas nebūs pārāk ilgi.

— O! Cik ļauns! Ar mani jums būs garlaicīgi! Jūs turat mani vēl . mazu meiteni?

— Nē, — atbildēja viņš, — daudz mazāk nekā tu domā.

Un kā senajās vētrainajās jaunības dienās, viņš atkal sajuta dvēselē vēlēšanos patikt, būt mīļam un asprātīgam. Tā bija viena no tām instinktīvajām dziņām, kas saasināja apburšanas spējas, kas spiež pāvam asti izplest vēdeklī un atraisa dzejnieka dziesmu garu. Frāzes no viņa lūpām lidoja vieglas un rotaļīgas, viņš runāja tā, kā viņš prata runāt tikai laimīgos brīžos. Metene, viņa vārdu iekvēldināta, atbildēja ar to draiskulīgo viltību, kas viņā slēpās.

Bet pēkšņi, apstrīdot kādu viņas domu, viņš iesaucās:

— Bet jūs to man jau vairākkārt esat teikusi, un es jūs vienmēr apstrīdēju...

Viņa iesmējās, viņu pārtraukdama:

— Un tomēr, jūs man vairs nesakāt «tu»! Jūs samaināt mani ar māti.

Viņš nosarka, apklusa un pēc brīža nomurmināja:

— Lieta tā, ka tava māte jau simts reizes ir centusies atspēkot šo domu.

Viņa jūsma apdzisa; viņš vairs nespēja sameklēt vārdus, un tagad šī meitene iedvesa viņam bailes, neizskaidrojamas bailes.

— Lūk, māte, — sacīja meitene.

Olivjē, apmulsis, it kā būtu pieķerts nozieguma vietā, sāka paskaidrot, ka pēkšņi atcerējies savu solījumu un tāpēc ieradies te, lai kopā ar viņām dotos pie zeltkaļa.

— Mani gaida kariete, — sacīja viņš. — Es sēdēšu priekšējā soliņā.

Viņi izgāja un pēc dažām minūtēm jau atradās pie Montara.

Mākslinieka dzīve bija noritējusi sieviešu tuvumā, sieviešu sabiedrībā. Viņš novēroja, pētīja un mīlēja viņas, vienmēr centās izprast viņu gaumes, uzminēt viņu intīmās dzīves noslēpumus, un beigu beigās viņš daudzas lietas sāka sajust tāpat kā viņas; ieejot veikalā, kur pārdod smalkas, apburošas sieviešu rotas, viņš izjuta gandrīz to pašu prieku, kādu izjūt viņas.

Viņu interesēja visi tie smalkie nieciņi, kas bija darināti un veidoti sievietes sakaistuma papildināšanai; audumi tīksmināja viņa skatu, viņa rokas alka aptaustīt smalkās mežģīnes; vissīkākie skaistie nieciņi saistīja viņa uzmanību.

Zeltkaļu veikalu logi apdvesa viņu ar savādu bijību kā kārdinājumu un greznumu svētnīca. Ar zināmu cienību viņš izturējās pret melnu drēbi apklāto veikala galdu, uz kura zeltkaļa veiklie pirksti sarindoja mirdzošos dārgakmeņus.

Atsēdinājis grāfieni un viņas meitu pie veikala galda, viņš paskaidroja zeltkalim savu vajadzību, un viņām sāka izrādīt ziedu modeļus.

Pēc tam viņām izrādīja safīrus; vajadzēja izvēlēties četrus akmentiņus. Tas turpinājās diezgan ilgi. Abas sievietes pagrozīja dārgakmeņus uz tumšās galda drēbes, pēc tam uzmanīgi tos paņēma savās rokās, skatījās caur tiem pret gaismu, pētīja tos kaisli, ar lietpratēju uzmanību. Kad bija atlikti safīri, vajadzēja vēl izvēlēties trīs smaragdus, kas attēlotu zaļās lapiņas, un pavisam maziņu briljantiņu, kam kā rasas pilītei vajadzētu mirdzēt zilajā ziedā.

Dāvināšanas prieka apskurbis, Olivjē, pagriezies pret grāfieni, sacīja:

— Lūdzu, ieprieciniet mani, izvēlieties divus gredzenus.

— Es?

— Jā. Vienu jums un otru Anetei. Atļaujiet man pasniegt jums šo mazo dāvanu kā mazu pateicību par tām divām dienām, kuras pavadīju Ronsjērā.

Viņa atteicās. Viņš nepiekāpās. Pēc ilgākas vārdu un argumentu cīņas Olivjē ar lielām grūtībām tomēr guva uzvaru.

Atnesa gredzenus. Daži no tiem, skaistākie un dārgākie, atradās īpašās kastītēs. Mākslinieks atsēdās starp abām sievietēm un tāpat kā viņas ar kaislu ziņkārību apskatīja vienu gredzenu pēc otra, izceļot tos

no samta kastītēm. Pēc tam viņš krāva tos divās čnpiņās: vienā tika nolikti tie, kurus izbrāķēja jau no pirmā acu uzmetiena, otrā tie, kas bija otrreiz apskatāmi, lai no tiem izmeklētu visskaistāko gredzenu.

Pēc ilgas salīdzināšanas triju tiesnešu izvēle apstājās pie mazas zelta čuskiņas, starp kuras dzeloni un astes galiņu mirdzēja skaists rubīns.

Olivjē ielīksmots piecēlās.

— Es jums atstāšu savu karieti, — viņš sacīja. — Man vēl jāiegriežas pāris vietās. Es aizeju.

Bet Anete lūdza māti izmantot jauko laiku un atgriezties mājās kājām. Grāfiene pieņēma priekšlikumu un, pateikusies Bertēnam, izgāja uz ielas.

Brīdi viņas gāja klusēdamas, priecādamās par saņemtajām dāvanām. Pēc tam sāka runāt par visiem tiem dārgakmeņiem, kurus redzēja un brīdi paturēja savās rokās. Atmiņā no visām šīm dārglietām bija palicis tikai savāds mirdzums, viegls skandums, līksms prieks. Kā jau vasaras vakarā trotuāri bija ļaužu pilni. Vīrieši apbrīnoja Anetes skaistumu. Pirmo reizi sēru tērpos grāfiene bija izgājusi tagad uz ielas ar savu meitu. Viņas panākumi, uz viņu vērstie skati, čukstošā balsī teiktie kompimenti, jūsmīgā uzmanība, kādu pievērsa tagad vīrieši šai skaistajai meitenei, atkal piespieda sāpēs sažņaugties grāfienes sirdij, kā tai vakarā, kad viesistabā salīdzināja viņas meitu ar viņas portreju. Viņa negribot redzēja šos skatus, kas vienaldzīgi pārlidoja viņas sejai, un jūsmā un izbrīnā apstājās pie gaišmatainās meitas sejas. Viņa uzminēja, viņa lasīja šo gājēju acīs to ātro, mēmo jūsmu, ko modināja vīriešos meitas burvīgais skaistums, jaunavīgais svaigums, un nodomāja: «Es biju tikpat skaista, varbūt vēl skaistāka». Un atceroties Olivjē, viņu pēkšņi sagrāba vēlēšanās bēgt, kā toreiz Ronsjērā.

Viņa vēlējās, lai nebūtu vairs šīs spožās dienas gaismas, šo ļaužu, kas nepievērsa viņai vairs nekādas vērības. Tālas viņai tagad šķita tās dienas, kad viņa pati centās atrast sevī līdzību meitai. Kuram no šiem gājējiem gan tagad ienāca prātā viņas salīdzināt? Varbūt viņam vienīgajam, tur, zeltkaļa veikalā? Kādas mokas! Protams, šī vienādība viņu nežēlīgi vajā! Vai viņš spēj viņas nesalīdzināt, redzot viņas kopā, vai viņš spēj neatcerēties pagātni, kad viņa gāja pie viņa tik svaiga, skaista, pārliecināta par viņa mīlu!

— Jūtos nelabi, — viņa sacīja, — ņemsim karieti, mans bērns.

— Kas tev kait, mamā? — ieminējās Anete, uztraukusies.

Nekas sevišķs, tu zini, ka pēc manas mātes nāves mani bieži

sagrābj nespēks.

У

Uzbāzīga doma grauž cilvēku tikpat nežēlīgi kā neizārstējama slimība. Sagūstījusi dvēseli, neatvairāma ideja to vārdzina, neatļauj vairs tai dzīvot brīvi, interesēties par citām lietām. Vienalga, ko grāfiene darīja, vienalga, kur viņa atradās, mājā vai ārpus mājas, viena vai sabiedrībā, viņa nespēja atvairīt domas, kas iekrita viņas dvēselē, ejot blakus meitai pa ielām. «Vai iespējams, ka Olivjē, redzot viņas gandrīz vienmēr kopā, nevajātu nemitīga vēlēšanās viņas arvien salīdzināt?»

Protams, arī tad, ja viņš to nemaz negribētu darīt, arī tad viņš nevarētu atteikties no salīdzināšanas. To spieda darīt viņu pārsteidzošā vienādība, kuru agrāk viņas pašas pat pūlējās pastrīpot, atdarinot viena otras balss noskaņu un žestus. Tiklīdz viņš ieradās, viņa tūdaļ sāka domāt, ka viņš viņas salīdzina, viņa to saskatīja viņa acīs, viņas dvēsele un prāts to uzminēja un izskaidroja pēc savas saprašanas. Un tādās reizēs viņa vēlējās pazust, nerādīties vairs viņam savas meitas klātbūtnē.

Bet bez visa tā bija vēl daudzi iemesli, kas sagādāja viņai ciešanas: savā mājā viņa vairs nejutās kā savā mājā. Arvien lielākas kļuva bailes, kuras viņa pirmo reizi izjuta tovakar, kad visu skati bija vērsti uz Aneti, kas sēdēja zem viņas portrejas. Lai gan viņa pārmeta sev vēlēšanos drīzāk izprecināt Aneti, izraidīt to no savas mājas kā uzbāzīgu un kaitīgu viesi, bet tomēr ar neapzinīgu veiklību viņa ilgojās drīzāk sasniegt šo mērķi, lai par spīti visam paturētu ilgāk pie sevis cilvēku, kuru mīlēja.

Ar Anetes kāzām nevarēja pārāk steigties, jo nesenās sēras spieda vilcināties, un grāfiene izjuta savādas, neskaidras, bet stipras bailes, ka kāds notikums aizkavēs piepildīties viņas nodomam, tāpēc, gluži negribot, viņa pūlējās radīt apstākļus, kas veicinātu meitas sirds ilgu pievēršanos marķīzam.

Veiklā diplomātija, ar kuras palīdzību viņa tik ilgi bija pratusi paturēt Olivjē, tagad veidojās vēl smalkāka un apslēptāka. Tagad viņa centās panākt, lai jaunie cilvēki iepatiktos viens otram, lai biežāk sastaptos, bet tomēr tā, lai nesastaptos marķīzs ar mākslinieku.

Tā kā mākslinieks no rītiem bija paradis strādāt un brokastis neēda ārpus mājas, un tikai vakaros ieradās savu draugu sabiedrībā, tad grāfiene sāka ielūgt marķīzu brokastīs. Viņš ieradās jautrs no savas rīta pastaigas, rīta svaigā gaisa apdvests. Un viņš jautri atstāstīja dažādus notikumus un baumas, kuras it kā lido rudens gaisā, kad Buloņas meža alejās no jauna sastopas Parīzes jātnieki un augstākās

sabiedrības zieds. Anete uzklausīja viņu vērīgi, ieinteresējusies uzzināt, kā viņš pavada savu dienu. Viņš prata stāstīt veikli un aizraujoši. Pamazām viņu attiecības kļuva intīmas, maigas, draudzīgas; sevišķi viņus tuvināja vienu otram abiem piemītošā kaislīgā jūsmošana par skaistiem zirgiem. Kad marķīzs aizgāja, grāfs un grāfiene sāka viņu veikli cildināt. Viņi pūlējās likt saprast meitenei, ka vienīgi viņas varā stāv apprecēties ar marķīzu, ja viņš viņai patīk.

Bet arī viņa pati to sajuta jau diezgan drīz; viņa naivi domāja, ka nekas nav vienkāršāk izdarāms, kā apprecēt šo skaisto vīrieti, kurš apmierina visas viņas gaumes prasības un atļaus viņai visjaukāko pasaulē: katru dienu aulekšot viņam blakus tīrasiņu zirgā.

Tas gluži dabīgi noveda pie tā, ka vienā jaukā dienā paziņoja viņu saderināšanos, viņi pasniedza viens otram roku, pasmaidīja, un par šīm kāzām sāka runāt kā par sen izlemtu lietu. Pēc tam marķīzs sāka ierasties ar dāvanām. Hercogiene izturējās tagad pret Aneti kā pret savu meitu.

Un viss tika panākts diezgan ātri, intīmajās rīta stundās, kad marķīzs un Anete sastapās; marķīzs, kuram bija arī daudz citu darīšanu un pienākumu, reti kad ieradās grāfa mājā vakara stundā.

Toties vakaros tur ieradās Olivjē. Reizi nedēļā viņš parasti ēda pusdienas šo savu draugu sabiedrībā, bet ieradās tur arī citās dienās, starp desmitiem un divpadsmitiem vakarā, lai iebaudītu glāzi tējas.

Tiklīdz viņš ieradās, grāfiene tūdaļ sāka viņu pētoši novērot, pūlēdamās uzminēt, kas notiek viņa sirdī. Viņa izturēšanās, viņa kustības, viņa vārdi vienmēr piespieda grāfieni domāt: «Nevar būt, ka viņš viņu nemīl, redzot mūs kopā.»

Mākslinieks arī ieradās ar dāvanām. Gandrīz ik nedēļas viņš ieradās ar divām mazām paciņām rokās: viena no tām tika pasniegta mātei, otra meitai. Un atverot kastīti, kur ļoti bieži viņa atrada vienu vai otru dārgu un skaistu lietiņu, grāfienes sirds sažņaudzās sāpēs. Viņa ļoti labi pazina šo vēlēšanos dāvāt, kuru viņa kā sieviete nekad nevarēja apmierināt.

Kādreiz agrāk mākslinieks pārdzīvoja to pašu prieku; cik reizes viņa nav saņēmusi viņu priecīgu, smaidošu, ar dāvanu paciņu rokās. Pēc tam viņa dāvināšanas kaisle apdzisa un tagad tā atkal uzliesmojusi. Kam viņš dāvināja? Viņa nešaubījās. Ne jau viņai!

Viņš šķita noguris, novājējis. Tāpēc viņa sprieda, ka viņš cieš. Viņa salīdzināja mākslinieku ar marķīzu, kuru arī sāka valdzināt Anetes skaistums. Bet cik dažādi viņi bija! Marķīzs de Farandāls bija

iemīlējies. Olivjē Bertēns mīlēja! Tā vismaz viņa domāja dvēseles moku brīžos, bet nomierinoties, viņa pūlējās sevi pārliecināt, ka maldījusies.

Bieži vien, kad viņi bija tikai divatā, viņa vēlējās izvaicāt, lūgt, lai viņš izstāstītu visu, nekā neslēptu. Viņai likās, ka ir daudz labāk visu zināt un apraudāt rūgto patiesību, nekā mocīties šaubās, sajust, ka viņa sirds aizvērusies, ka viņa sirdī — tagad viņa bija pārliecināta — plaukst jauna mīla.

Viņa sirds bija viņai dārgāka par dzīvi. Viņa sargāja to, sildīja, aplidoja ar savu maigumu veselus divpadsmit gadus. Viņa jau bija pārliecināta, ka šī sirds pieder viņai pilnīgi, ka tā pieder un piederēs tikai viņai līdz mūža beigām. Un pēkšņi šī sirds tagad aizgriežas no’ viņas, paklausot liktenim, neuzvaramajam, šausmīgajam liktenim. Jā, pēkšņi aizvērās šī sirds un paglabāja sevī noslēpumu. Tagad viņa vairs nespēja šai sirdī ieiet ar vienu draudzīgi intīmu vārdu; tā vairs nebija droša paslēptuve viņas jūtām, paslēptuve, kur atļauts ieiet tikai viņai. Kāpēc gan mīlēt, kāpēc gan bezgalīgi ziedoties, ja tas, kuram piederēja visa viņas būtība, visa viņas dzīve, viss, kas vien viņai bija, pēkšņi varēja aiziet tikai tāpēc, ka tam iepatikās cita seja, un dažās dienās kļūt viņai gandrīz pilnīgi svešs?!

Svešs! Viņš, Olivjē? Viņš sarunājās ar viņu kā arvien: tie paši vārdi, tie paši smaidi, tā pati balss. Un tomēr kaut kas bija starp viņiem, kaut kas neizprotams, netverams, neatvairāms, kaut kas gandrīz nekas, bet šis gandrīz nekas bija kā viegla vēja pūsma, kuras pietiek, lai bura piepūstos un pēkšņi sāktu slīdēt projām.

Un viņš attālinājās no viņas ar katru dienu vairāk; viņš attālinājās no viņas, un ikkatrs viņa Anetei uzmestais skats padarīja vēl lielāku šo attālumu. Viņš pats necentās saprast savu sirdi. Viņš skaidri sajuta, ka dvēselē sāk plaukt jaunas mīlas zieds, ka viņu arvien vairāk sagūsta jaunu sapņu vara, bet viņš nevēlējās to tagad saprast, viņš ļāvās notikumu gaitai, neparedzamai gadījuma spēlei.

Viņš dzīvoja tikai domās par šīm stundām, kuras pie pusdienu galda vai vakarā pavadīja šo divu sieviešu sabiedrībā. Viņš sastapa pie viņām tikai viņam vienaldzīgus cilvēkus, visbiežāk laulātos draugus Korbellī un Mizadjē, un viņam brīžiem izlikās, ka bez viņa un viņiem citu vairs pasaulē nav, un tā kā viņš neredzēja pie grāfienes un viņas meitas ne hercogieni, ne marķīzu, kurus te ielūdza tikai brokastīs, tad viņš pūlējās viņus aizmirst, apmānot sevi ar domām, ka kāzas atliktas uz nenoteiktu laiku.

Arī Anete viņa klātbūtnē nepieminēja Farandālu. Vai tā bija instinktīva kautrība vai varbūt sievietes sirds noslēpumainā intuīcija, kas palīdz sievietei uzminēt to, ko viņa nezina?

Pagāja viena nedēļa pēc otras, dzīve ritēja savu parasto gaitu; pienāca rudens, tuvojās Palātas rudens sesijas atklāšanas diena, kas šogad aiz dažādiepi politiskiem motīviem bija nozīmēta mazliet agrāk.

Uz parlamenta sesijas atklāšanas sēdi grāfs de Žiljeruā apsolījās aizvest arī de Mortemena kundzi, marķīzu un Aneti. Tikai grāfiene, kura arvien vairāk sadrūma, paziņoja, ka paliks.mājā.

Paēduši pusdienas, kafiju dzēra lielajā viesistabā; valdīja jautrība. Grāfs, laimīgs, ka atjaunojas parlamentārais darbs, kas bija visas viņa dzīves vienīgais prieks, jutās kā spārnots un daiļos vārdos attēloja patreizējo politisko stāvokli un Republikas grūtības; marķīzs, galīgi iemīlējies, atbildēja viņam dedzīgi, uzmezdams skatus arī Anetei; bet hercogiene bija vienlīdz apmierināta ar sava brālēna jūtām un ar valdības grūto stāvokli. Viesistaba bija silta, pirmo reizi šoruden bija iekurinātas krāsnis, un šo siltumu uzsūca sevī grīdsegas, audumi, sienas, un šai atmosfērā ātri iztvaikoja slāpstošo puķu aromāts. Šai kafijas smaržas piesātinātajā istabā valdīja intīma, labsirdīga jautrība, bet tad pēkšņi atvērās durvis un parādījās Olivjē Bertēns.

Viņš apstājās uz sliekšņa tik ļoti izbrīnējies, ka brīdi par šaubījās, vai maz ieiet; viņš jutās pārsteigts kā vīrs, kas notvēris sievu nozieguma vietā. Viņu smacēja savāds neskaidrs naids un uztraukums, un viņš pēkšņi saprata, cik ļoti sirdi ievainojusi mīla. Viss, ko slēpa no viņa, un viss, ko viņš slēpa pats no sevis, pēkšņi kļuva skaidri redzams, tiklīdz viņš uzmeta skatu marķīzam, kas šai mājā bija uzņemts kā līgavainis.

Izmisumā apskaidrots, viņš tagad saprata visu, ko nevēlējās zināt, un visu, ko viņam neuzdrošinājās atklāt. Viņš nejautāja sev, kāpēc tas viņam slēpts. Viņš uzminēja visu, un viņa skats, kas tagad bija kļuvis ļauns, sastapās ar grāfienes skatu. Viņa nosarka. Viņi saprata viens otru.

Viņš atsēdās, uz brīdi iestājās klusums, viņa negaidītā ierašanās bija paralizējusi domu apmaiņu; beidzot hercogiene sāka runāt ar viņu; un viņš atbildēja viņai aprauti, savādā balsī.

Viņš vēroja cilvēkus, kas bija ap viņu un tagad atjaunoja pārtraukto sarunu. Viņi mani piekrāpuši, — viņš sacīja sev. — To viņi man dārgi samaksās. Visvairāk viņš dusmojās uz grāfieni un Aneti, kuras nevainīgo slēpšanos viņš tūdaļ saprata.

Grāfs, pavēries pulkstenī, iesaucās:

— О! Laiks braukt!

Pēc tam pagriezies pret mākslinieku, viņš piebilda:

— Mēs dodamies uz parlamenta rudens sesijas atklāšanu. Mana sieva paliek mājā viena. Brauciet mums līdzi, ar to jūs man sagādātu lielu prieku.

Olivjē vēsi atbildēja. *

— Nē, paldies. Jūsu palāta mani nevaldzina.

— Nu, iesim, dārgais maestro, — lūdzās Anete, viņam piegājusi. — Esmu pārliecināta, ka jūs ielīksmosiet mūs vairāk nekā deputāti.

— Nē. Jums būs ļoti jautri arī bez manis.

Uzminēdama, ka viņš ir neapmierināts un apbēdināts, Anete, pūlēdamās būt laipna, turpināja:

— Nē, iesim, mākslinieka kungs. Esiet pārliecināts, ka man nepieciešama jūsu sabiedrība.

Daži vārdi nospurdza no viņa lūpām tik ātri, ka viņš nespēja tos ne apturēt, ne pārmainīt to intonāciju.

— Bā! Jūs tāpat iztiksiet bez manis kā visi citi!

Pārsteigta no šādas viņa balss noskaņas, viņa iesaucās:

— Lūk kā! Tagad viņš vairs man nesaka «tu».

Viņa lūpās atplauka sāpīgs smaids, kas izteica visas viņa dvēseles ciešanas, un, mazliet palocījies, viņš piebilda:

— Jāsāk taču man vienreiz no tā atradināties.

— Kāpēc?

— Tāpēc ka jūs precaties, un jūsu vīram, lai tas būtu kas būdams, liksies nevietā, ka es jūs uzrunāju ar «tu».

Grāfiene steidzīgi piebilda:

— Tad vēl atliks laika diezgan to pārdomāt. Bet es ceru, ka Anete neapprecēs tik niecīgu un neiecietīgu vīru, kuru kaitinātu šī vecā drauga mazā sirsnība.

Grāfs iesaucās:

— Laiks doties ceļā! Mēs nokavēsimies!

Un visi, kas bija nolēmuši doties viņam līdzi, piecēlās un izgāja, paspieduši grāfienei roku un noskūpstot viņu: hercogiene, grāfiene un viņas meita skūpstījās vienmēr, kad sastapās un šķīrās.

Viņi palika vieni. Abi stāvēja nupat aizvērto durvju priekšā.

— Atsēsties, mans draugs! — viņa lūdza klusā balsī.

Bet viņš atcirta gandrīz rupji:

— Nē, paldies, es arī aizeju.

— Bet kāpēc gan? — viņa lūdzās čukstošā balsī.

— Tāpēc ka šīs stundas acīmredzot nav priekš manis. Es atvainojos jūsu priekšā, ka uzdrošinājos ierasties, nepaziņojis jums iepriekš.

— Olivjē, kas jums noticis?

— Nekas, es tikai nožēloju, ka iztraucēju jūsu mājas kluso prieka brīdi, kas acīmredzot bija jau iepriekš sagatavots.

— Es jūs nesaprotu. Jūs ieradāties brīdī, kad viņi jau taisījās aiziet, viņi visi bija nolēmuši šodien noskatīties sesijas atklāšanu. Es negribēju iet viņam līdzi. Gluži otrādi, šī bija jūsu laimīgā doma atnākt te šodien, kad esmu viena.

Viņš nicinoši atkārtoja:

— Pareizi, tā bija laimīga doma!

Viņa saņēma viņa rokas un, dziļi ieskatīdamās viņa acīs, sacīja tikko sadzirdamā balsī:

— Atzīstieties man, jūs taču viņu mīlat...

Viņš atrāva rokas, nespēdams vairs savaldīt dusmas.

— Šīs aizdomas sajaukušas jūsu prātu.

Viņa no jauna satvēra viņa rokas un lūdzās:

— Olivjē, sakiet, lūdzu! Es vēlos visu zināt! Esmu pārliecināta, bet vēlos to dzirdēt no jūsu mutes! Es vēlos visu zināt!.. O, jūs nesaprotat, kādas mokas ir tagad mana dzīve!

Viņš paraustīja plecus.

— Ko jūs vēlaties no manis? Vai es esmu vainīgs, ka jūs zaudējiet saprašanu?

Turēdama viņa roku, viņa pūlējās ievilkt viņu mazajā viesistabā, kur viņus neviens nedzirdētu. Viņa vilka viņu, piespiedusies viņam, tikko elpodama. Pievedusi viņu pie mazā apaļā dīvāna, viņa atsēdināja viņu tur ar lielām grūtībām un pēc tam atsēdās arī pati.

— Olivjē, mans draugs, mans vienīgais draugs, es lūdzu jūs, sakiet man, ka jūs viņu mīlat! Es zinu to, es jūtu to katrā kustībā; es nešaubos, tas mani pazudina, bet es to gribu dzirdēt no jūsu lūpām!

Sajuzdama, ka viņš turpina pretoties, viņa nometās ceļos pie viņa kājām. Viņas balss drebēja.

— O! Mans draugs, mans vienīgais draugs, vai tas taisnība, ka jūs viņu mīlat?

Viņš, mēģinādams pretoties, iekliedzās:

— Nē, nē, es zvēru jums, nē!

Viņa pacēla savu roku un uzlika to viņa lūpām.

— Ak, nemelojiet! Es ļoti ciešu!

Pēc tam, nolikusi savu galvu uz viņa ceļiem, viņa sāka raudāt.

Viņš tagad redzēja tikai viņas galvu, viņas gaišos, iesirmos matus, un viņu sagrāba dziļa līdzcietība, smagas skumjas:

Viņa pirksti iegrima smagajos matos, ar lielām pūlēm viņš pacēla viņas galvu un sāka lūkoties viņas acis, izmisuma pilnajās acīs, no kurām ritēja asaras; viņš pieskārās ar savām lūpām viņas acīm un, tās skūpstīdams, atkārtoja:

— Anjī! Anjī! Mana dārgā, dārgā Anjī!

Pūlēdamās pasmaidīt, viņa atbildēja drebošā balsī, kādā runā bērni, kad tie nespēj savaldīt savas asaras:

— Ak, mans draugs, sakiet man tikai, ka arī mani jūs mazlietiņ mīlat, arī mani!

Viņš no jauna apkampa viņu.

— Jā, es jūs mīlu, mana dārgā Anjī.

Viņa piecēlās, atsēdās viņam blakus, saņēma atkal viņa rokas, paskatījās viņā un maigi sacīja:

— Mēs taču tik sen jau mīlam viens otru. Tā tam nevajadzēja beigties.

Pieglaudies viņai ciešāk, viņš ieminējās:

— Kāpēc tam jāizbeidzas?

— Tāpēc, ka esmu veca, bet Anete tik ļoti atgādina mani, kāda es biju, kad mēs iepazināmies.

Tagad viņš savukārt pieskārās ar pirkstiem šīm sāpīgām lūpām, lai neatļautu tām runāt, un sacīja:

— Atkal! Lūdzu jūs nepieminēt vairs to. Ticiet man, jūs maldāties!

Viņa atkārtoja:

— Kaut tikai jūs mani mazlietiņ mīlētu!

— Jā, es jūs mīlu, — viņš piebilda.

Un viņi vēl ilgi tā sēdēja, klusēdami, rokās sadevušies, abi uztraukti, skumji.

Beidzot viņa sacīja:

— Ak, cik skumjas būs tās dienas, kuras man vēl atlicis nodzīvot.

— Es pūlēšos jums tās saldināt.

Viesistabā iezagās tumšas ēnas no mākoņiem, kas aizsedza debesis; viņus applīvuroja rudens vakara pelēkā migla.

— Mēs jau tik ilgi te sēdām, — sacīja viņa. — Jums vajadzētu aiziet, jo var atnākt viņi, bet mēs parteiz nespējam pietiekoši savaldīties.

Viņš piecēlās, apkampa viņu kā senāk, noskūpstīja viņas pusatvērto muti, un pēc tam viņi izgāja cauri abām viesistabām, saķērušies kā jaunlaulātie.

— Uz redzēšanos, mans draugs.

— Uz redzēšanos, mana dārgā.

Un viņš pazuda aiz durvīm.

Izgājis viņš pagriezās uz Madelēnas ielas pusi, sāka iet, pats nesaprazdams, ko dara, it kā pēkšņa trieciena apdullināts. Viņa kājas grīļojās, sirds dega un drebēja kā savādas uguns pilna. Divas, trīs, bet varbūt pat četras stundas viņš klaiņoja bez mērķa kā apstulbots un fiziski tik ļoti saguris, ka tikko spēja kustināt kājas. Pēc tam viņš atgriezās mājā, lai pārdomātu savu stāvokli.

Tātad viņš mīl šo meiteni! Tagad viņš saprata visu, ko izjuta viņas tuvumā, sākot ar pastaigāšanos Monso dārzā, kad pār viņas lūpām atskanēja kādas citas balss aicinājums, kas sākumā šķita tik nepazīstams. Šī balss atmodināja viņa sirdi. Un viņā lēni, neatvairāmi no jauna iedegās mīlas kvēle, kas vēl nebija galīgi izdzisusi, kurā viņš nevēlējās sev atzīties.

Kas tagad darāms? Bet ko viņš spēja darīt? Kad viņa apprecēsies, viņš izvairīsies sastapt viņu, tas viss. Bet pagaidām viņš, protams, turpinās ierasties viņu mājā, lai nemodinātu aizdomas. Savu noslēpumu viņš nolēma neizpaust nevienam.

Pusdienas viņš paēda mājā, ko nekad nebija darījis. Pēc tam viņš lika iekurināt darbnīcā krāsni, jo nakts bija paredzama auksta. Viņš lika pat iedegt visas sveces žuburenē, jo viņu baidīja tumšie kakti, un pēc tam ieslēdzās istabā. Savādas skumjas žņaudza kaklu un krūtis, piestrāvoja muskuļus, kas pēkšņi bija kļuvuši nevarīgi, iegūla viņa dvēselē, kas vairs nespēja cerēt. Viņu smacēja šīs darbnīcas sienas, kur noritējusi visa viņa dzīve, mākslinieka un cilvēka dzīve. Ikkatra glezna pie sienas lika atcerēties vienu vai otru iegūto panākumu, ikkatrs priekšmets šai darbnīcā atmodināja vienu vai otru atmiņu. Bet šie panākumi un atmiņas piederēja pagātnei. Viņa dzīve? Cik tā tagad viņam likās īsa un tukša, bet tanī pašā laikā arī bezgalīgu rūpju pilna. Viņš gleznoja, gleznoja, visu mūžu gleznoja un mīlēja tikai vienu sievieti. Viņš atcerējās vakarus, kurus pacilātā gara stāvoklī pavadīja šai darbnīcā pēc sastapšanās ar grāfieni. Caurām naktīm viņš mīlēja staigāt pa darbnīcu, un visa viņa būtne drebēja drudžainā prieka izjūtā. Laimīgas mīlas līksme, panākumi, tas vienīgais skurbums, ko sagādā slava, viss piespieda viņu pārdzīvot neaizmirstamas baudas un iekšējas svētlaimības stundas.

Viņš mīlēja šo sievieti un šī sieviete mīlēja viņu. Viņa atvēra mīlas maiguma burvīgo, noslēpumaino pasauli. Viņa gandrīz ar varu atvēra

viņa sirdi un tagad tā vairs nespēja aizvērties. Un pāri viņa gribai tagad tur atplauka cita mīla. Nē! Ne cita, bet tā pati! Jaunā seja tikai uzpūta no jauna šo liesmu, bet vecumam piemītošā dievināšanas un pielūgšanas tieksme padarīja to kvēlāku.

Tātad, viņš mīl šo meiteni. Gluži veltīgi ir cīnīties, pretoties, noliegt šo izmisuma pilno mīlu; viņš zināja, ka nesaņems ne drusciņas līdzcietības, ka viņa nekad neuzzinās viņa mokas un ka viņu apprecēs cits. Šīs domas, kas viņu vajāja, kuras viņš nespēja aizdzīt, atmodināja dzīvniecisku vēlēšanos gaudot kā gaudo ķēdē piesiets suns, un viņš sajuta sevi tikpat nespēcīgu, saistītu. Jo dziļāk viņš grima šais pārdomās, jo vairāk uztraucās, lieliem soļiem staigādams pa savu darbnīcu, kas tagad bija spoži apgaismota kā svētku dienā. Tā kā nupat uzplēstās brūces sāpes kļuva arvien nepanesamākas, viņš vēlējās šīs sāpes remdināt ar senās mīlas atmiņām. Viņš izņēma no skapja grāfienes portre-jas kopiju, uzlika to uz molberta un, atsēdies tās priekšā, sāka to novērot. Viņš vēlējās viņu redzēt, sajust dzīvu, tādu, kādu viņu mīlēja kādreiz. Bet audeklā viņš atkal redzēja tikai Aneti. Mātes tēls iztvaikoja, izzuda, ļaujot savā vietā uzplaukt citam smaidam, kas tik ļoti atgādināja viņu. Viņa priekšā atradās meitene ar viņas matiem, mazlietiņ gaišākiem, ar viņas smaidu, mazlietiņ bērnišķīgāku, ar viņas sejas izteiksmi, mazlietiņ zobgalīgāku. Un viņš sajuta, ka ar savu miesu un dvēseli pieder šai jaunajai būtnei, ka nekad nav piederējis citai. Tā viļņiem pieder grimstoša laiva.

Lai izbēgtu no šīs parādības, viņš piecēlās un apgrieza audeklam otru pusi; pēc tam bezgala skumīgs iegāja savā istabā, lai ienestu darbnīcā rakstāmgalda atvilktni, kurā glabājās mīļākās vēstules.

Viņš viegli pieskārās šīm aprakstītajām lapiņām, kuras stāstīja par viņiem abiem; viņš iegrima ilgo saistību atmiņās. Viņš vēroja šo mazo koka zārciņu, kur atdusējās neskaitāmas aploksnes, uz kurām bija uzrakstīts viņa vārds, vienmēr tikai viņa vārds, un domāja, cik maigs divu cilvēku mīlas stāsts tur glabājās; un pievilcies papīriem, viņš kāri ieelpoja šo vēstuļu seno, skumjo smaržu.

Viņš vēlējās tās pārlasīt, un izņēma no kastītes dažas vissenākās vēstules. Un tās pārlasot, viņa priekšā uzziedēja mirdzošas, aizkustinošas atmiņas. Viņš pazina daudzas vēstules, kuras nedēļām ilgi nēsāja sev līdzi, pazina smalkiem burtiem uzrakstītos vārdus, kas izteica bezgalīgu maigumu. Un viņa dvēselē atsila senās, aizmirstās jūtas.

Pēkšņi viņa pirksti pieskārās smalkam kabatas lakatiņam. Kas tas tāds? Brīdi padomāja, pēc tam atcerējās! Vienreiz, greizsirdī-

has mocīta, viņa sāka raudāt; viņš, asarām pieslacinātu, nozaga šo lakatiņu, lai to paglabātu.

Ak, cik tas viss skumji! Cik tas viss skumji! Nabadzīte!

No šīs kastītes dzīlēm, no viņa pagātnes dzīlēm strūkloja atmiņas kā dūmi; viss bija izgaisis, nekā vairs nebija. Un tomēr viņš cieta, apraudāja šīs vēstules, apraudāja mirušos, tāpēc ka viņu vairs nav.

Bet senās mīlas atmiņas iededzināja dvēselē citu, jaunu kaisli, atvēra neatvairāma maiguma avotu, kuru atmodināja Anetes mirdzošais tēls. Viņš mīlēja māti, kaisli, padevīgi, un tagad viņš iemīlēja šo meiteni, kā vergs, kā vecs vergs, kuru iekaļ ķēdēs, un viņš zināja, ka šīs ķēdes viņš vairs nespēs saraut.

To viņš sajuta visā savā būtnē un šī apziņa viņu baidīja.

Viņš pūlējās saprast un noskaidrot, kādā kārtā viņa ieguvusi pār viņu tādu varu? Viņš taču tik maz pazina šo meiteni! Viņa taču ir vēl gandrīz bērns, viņas dvēsele un sirds vēl dus pusbērnišķīgā miegā.

Bet viņš jau bija gandrīz nogājis savas dzīves ceļu! Ar kādu burvju varu gan viņa apbūrusi viņu — ar dažiem Smaidiem, dažām matu cirtām? O! Šīs gaišmatainās meitenes smaidi un matu cirtas atmodināja viņā vēlēšanos krist viņas priekšā ceļos un dauzīt galvu pie zemes!

Vai var pateikt, vai var zināt, kāpēc dažreiz sievietes seja pēkšņi iegūst pār mums tādu varu? Mēs it kā acīm baudam viņas skaistumu, un viņa kļūst mūsu domas, mūsu miesa! Mūs apreibina viņa, mēs kļūstam neprātīgi, mēs dzīvojam šī tēla gaismā, šis tēls dzīvo mūsos, un mēs vēlamies nomirt reizē ar viņu!

Un cik lielas ciešanas gan nesagādā mūsu sirdij šīs sievietes sejas ļaunā, neizskaidrojamā vara!

Olivjē Bertēns atkal sāka staigāt pa istabu; bija jau nakts, krāsns izdzisusi. Caur logu stikliem, likās, nakts vēsums spiedās istabā. Pēc tam viņš apgūlās, bet līdz pašam rītam turpināja domāt un ciest.

Viņš piecēlās agri, pats nezinādams kāpēc, nezinādams, ko darīt, viņu vajāja uztrauktie nervi un viņš nemitīgi kustējās kā vēja rādītājs.

Pūlēdamies atrast kādu izklaidēšanos savām domām, kādu nodarbošanos savam ķermenim, viņš atcerējās, ka šai dienā daži viņa kluba biedri ik nedēļas satopas Mauru pirtī, kur pēc masāžas viņi iebauda arī brokastis. Viņš staidzīgi apģērbās un aizgāja, cerēdams, ka pirts un aukstā duša viņu nomierinās.

Tiklīdz viņš izgāja uz ielas, viņš sajuta asu vēsumu, pirmā sala dzeļošo vēsumu, kas vienā naktī iznīcina vasaras pēdējās pēdas.

Bulvārus apklāja platas, dzeltenas lapas, kuras krita ar sausu, vieglu švirkstoņu. Visur, cik vien tālu acs saredzēja, no viena bulvāra gala līdz otram bija šīs krītošās lapas. Likās, kas ass ledus naža asmens nogriezis lapu kātiņus no zariem. Ielas un trotuāri jau bija apsegti lapām un šai brīdī tie atgādināja meža ceļus ziemas sākumā. Mirušās lapas čaukstēja zem gājēju soļiem tin brīžiem vējš tās sagrieza vieglos, ripošos viļņos.

Tā bija viena no tām pārejas dienām, kas pasludina viena gada laika izbeigšanos un otra iesākšanos; šīs dienas ir savādu sajūtu un nopūtu pilnas, tās slēpj sevī miršanas skumjas un atdzimšanas jaukumu.

Pārkāpjot Mauru pirts slieksniūi un iedomājoties, ka pēc pastaigas vēsā rīta gaisā viņa ķermeni tūdaļ apņems patīkams siltums, Olivjē skumjā sirds ielīksmojās.

Izģērbies lielā steigā un aptinis ap rumpi mīkstu, pirts zēna pasniegto dvieli, viņš pazuda aiz biezajām durvīm.

Ejot pa mauru galeriju, kuru apgaismoja laternas austrumnieku gaumē, viņš sajuta karsta, smacējoša gaisa vilni, kas, likās, gāzās no milzīgas krāsns mutes, un piespieda viņu elpot tā, it kā trūktu gaisa. Viņam piegāja nēģeris sprogainiem matiem, spīdošu muskulatūru, kura vienīgais tērps bija tikai šaura josta, un atvilka aizkarus galerijas otrā galā. Bertēns iegāja pirts lielajā zālē, apaļā, augstā, klusā, noslēpumainā, gandrīz kā svētnīcā. Gaisma krita no augšējā kupola caur daudzkrāsainu stiklu ornamentiem; porcelāna krāsniņas arābu stilā greznoja sieņas.

Dažāda vecuma vīrieši gandrīz kaili, klusēdami, lēni un svinīgi pastaigājās; citi, rokas sakrustojuši, sēdēja marmora solos; citi paklusām sarunājās.

Šai tveicīgajā, izgreznotajā zālē, kur sildījās cilvēku ķermeņi, kur kustējās melnie masētāji un mauri kaparsarkanām kājām, atstāja antīku, noslēpumainu iespaidu.

Pirmais, kuru ieraudzīja mākslinieks, bija grāfs de Landa; tas soļoja plašajā zālē kā romiešu atlēts un bija lepns uz savu vareno krūšu kurvi un sakrustotajām, masīvajām rokām. Viņš bija kārtīgs pirts apmeklētājs un jutās te kā pie aplausiem pieradis aktieris, te viņš izpildīja arī eksperta uzdevumus, parīziešu muskulatūras īpatnības novērojot.

— Sveiki, Bertēn, — tas sacīja.

Viņi paspieda viens otram roku, pēc tam Landa piebilda:

— Nu, šodien gluži patīkama šī karstā pirts!

— О, jā!

— Vai Rokdiānu jau redzējāt? Viņš arī ir te. Es iegriezos pie viņa šorīt, kad viņš bija tikko uzcēlies. O! Paskatieties tikai! Kāda ķermeņa būve!

Viņiem garām pagāja kāds kungs, maza auguma, līkām kājām, tievām rokām, vāju rumpi; tas piespieda nicinoši pasmaidīt abiem draugiem, kuri pilnīgi pelnīti varēja lepoties ar savu miesas būvi.

Ieraudzījis mākslinieku, pienāca arī Rokdiāns.

Viņi atsēdās garā marmora solā un sāka pļāpāt kā viesistabā. Ik minūti ieradās jauni apmeklētāji, kas paklanījās trim draugiem vai arī pienāca viņiem, lai paspiestu viņu rokas. Tie bija resnais hercogs de Garrisons, īsais kņazs Epilati, barons Flašs un citi.

Pēkšņi Rokdiāns iesaucās:

— Ā! Lūk, Farandāls!

Marķīzs ienāca, rokas iespiedis sānos; viņš gāja mierīgi, kā jau skaists vīrietis, kam nav jākautrējās no sevis.

— Šis puisis ir īsts gladiators! — nomurmināja Landa.

— Vai tas taisnība, ka viņš prec jūsu draugu meitu? — jautāja Rokdiāns, pievērsies Bertēnam.

— Liekas gan, — atbildēja mākslinieks.

Bet šis jautājums, izrunāts Farandāla klātbūtnē, pēkšņi satrauca Olivjē sirdi.

Un šai brīdī viņš tik nežēlīgi asi sajuta visu to patiesību, kas drīzumā piepildīsies, ka viņš tikko spēja apvaldīt to dzīvniecisko naidu, kas viņu spieda gandrīz uzbrukt marķīzam.

Pēc tam viņš piecēlās.

— Esmu noguris, — viņš sacīja, — es iešu tūlīt pie masētāja.

Garām gāja arābs.

— Aluned, vai tu esi brīvs?

— Jā, Bertēna kungs!

Un viņš steidzīgi aizgāja, lai izvairītos no Farandāla, kas lēni tuvojās.

Nepilnu stundas ceturksni viņš uzkavējās atpūtas zālē, kur bija jūtams salds miers. Gar sienām atradās nišas ar gultām, bet zāles vidū bija ietaisīts paaugstinājums, kur zaļoja dažādi Āfrikas augi, bet to vidū strūkloja fontāns. Mākslinieku vajāja dīvaina sajūta, viņam likās, ka viņu apdraud un vajā, ka tūdaļ te ieradīsies marķīzs, un tad viņš būs spiests sniegt viņam roku, draudzīgi sarunāties ar viņu, sajūtot sevī nevaldāmu dziņu viņu nokaut.

Un drīz vien mākslinieks jau atkal atradās uz rudens lapām apklātā bulvāra. Lapas vairs nekrita, jo kāds spēcīgāks vēja brāziens bija tās jau koku zariem aprāvis. Bet dzelteno un sarkano lapu sega vēl drebēja un čaukstēja, kā pieaugoša vēja dzenāti viļņi tie traucās no viena trotuāra uz otru.

Nokritušās lapas it kā gadīja viņu, lai viņam pienākot, paceltos gaisā, aizsteigtos viņam priekšā, salasītos barā un, griežoties spirālē, uzlidotu līdz namu jumtiem. Viesulis dzenāja tās kā ārprātīgu ganāmpulku, kas izklīda, meklējot patvērumu, aiz Parīzes namiem, laikos, zem klajas debess. Un kad lapu un putekļu mākonis pazuda aiz Malzerba bulvāra kvartāla, ielas un gājtekas pēkšņi kļuva kailas, savādi tīras, kā noslaucītas.

«Ko darīt? Kur iet?» — jautāja sev Bertēns un, nekā nedomādams, sāka soļot mājup.

Laikrakstu kiosks piespieda viņu apstāties. Viņš nopirka septiņus vai astoņus laikrakstus, cerēdams atrast tur nomierinošu lasāmvielu.

— Brokastis ēdīšu mājā, — viņš sacīja, pārnācis un tūdaļ iegāja savā darbnīcā.

Bet atsēdies, viņš sajuta, ka nespēs te palikt; viņā plosījās zvērisks ārprāts.

Laiksraksti nespēja viņu nomierināt, un visus faktus viņš uztvēra tikai ar acīm, tic nenonāca līdz viņa apziņai. Kāda raksta vidū, kura saturu viņš pat nemaz nepūlējās saprast, Žiljeruā vārds pēkšņi piespieda viņu nodrebēt. Tas bija Palātas sēdes atreferējums, kur bija pieminēts ari grāfa vārds.

Šis vārds atmodināja viņa uzmanību un piespieda pakavēties ilgāk pie rakstiņa par slaveno tenoru Monroze, kas decembra beigās uzstāsies vienā izrādē Lielajā Operā. Pēc laikraksta ziņām bija gaidāmas grandiozas mūzikas svinības. Pirms sašiem gadiem tenors Monroze aizbrauca no Parīzes un pēc koncertēšanas Eiropā un Amerikā, kur viņš guvis nedzirdētus panākumus, tagad atkal ieradās te, un, bez tam, vienā izrādē ar viņu uzstāsies arī slavenā zviedru dziedātāja Nelsone, kuru arī Parīze nav dzirdējusi veselus piecus gadus.

Pēkšņi Olivjē prātā ieskrēja ideja, kura, likās, bija dzimusi sirds dziļumos. Viņš vēlējās iepriecināt Aneti, sagādājot viņai iespēju redzēt šo izrādi. Bet tūdaļ viņš atcerējās, ka grāfienes sēras kavēs realizēt šo projektu, un viņš icijiima domās, lai atrastu tādu kombināciju, kas tomēr atļautu piepildīt viņa nodomu. Bija tikai viena iespēja. Jāaizrunā viena no skatuves ložām, kur var sēdēt gandrīz nepamanīti,

un ja grāfiene tomēr atteiktos, tad jāizdara tā, lai Aneti pavadītu viņas tēvs un hercogiene. Tādā gadījumā loža būtu jāpiedāvā hercogienei. Bet tad būtu jāielūdz arī marķīzs.

Viņš šaubījās un iegrima ilgās pārdomās.

Protams, šīs kāzas nolemtas, bez šaubām, jau nozīmēta arī salaulāšanās diena.

Viņš uzminēja savas draudzenes vēlēšanos pēc iespējas drīzāk izprecināt savu meitu Farandālam. Te viņš vairs nespēja nekā grozīt, nespēja novērst šī šausmu brīža tuvošanos! Bet, ja nu ar visu to jāsamierinās, vai tad nebūtu labāk sevi savaldīt, apslēpt savas ciešanas, izlikties apmierinātam, apvaldīt savu naidu?

Jā, viņš uzaicinās arī marķīzu, tā viņš izgaisinās grāfienes aizdomas un nodrošinās sev draudzīgas attiecības ar jauno pāri.

Paēdis brokastis, viņš tūdaļ devās uz Operu, lai aizrunātu sev vienu no ložām, kas apslēptas aizkaros. To viņam apsolīja. Pēc tam viņš aizsteidzās pie Žiljeruā.

Tūlīt iznāca grāfiene un, vēl vakarvakara maiguma apdvesta, sacīja:

— Cik jūs mīļš, ka atnācāt!

— Man ir kaut kas priekš jums, — nomurmināja viņš.

— Kas?

— Loža Operā, uz vienīgo Nelsones un Monrozes viesizrādi.

— Ak! Mans draugs, cik tas bēdīgi! Bet mans sēru tērps?

— Jūs to velkat jau gandrīz četrus mēnešus.

— Ticiet, es nevaru iet.

— Bet Anete? Padomājiet tikai, ļoti iespējams, ka tāds gadījums vairs nekad neatkārtojas.

— Kas viņu pavadīs?

— Tēvs un hercogiene, kurus es arī varu uzaicināt. Es biju nodomājis piedāvāt vietu ložā arī marķīzam.

Viņa ieskatījās dziļi viņam acīs, viņas lūpās dega neprātīga vēlēšanās viņu noskūpstīt. Neuzdrošinādamās ticēt savām ausīm, viņa atkārtoja:

— Marķīzam?

— Nu, jā!

Un viņa tūdaļ piekrita šai kombinācijai.

— Vai jūs jau izlēmāt kāzu dienu? — viņš ieminējās, šķietami vienaldzīgs.

— Ak Kungs, jā, gandrīz. Mums ir savi iemesli pasteidzināt šo lietu, jo vairāk tāpēc, ka laulības bija nolemtas jau pirms manas mātes nāves. Jūs atceraties?

— Jā, ļoti labi atceros. Kad tad notiks salaulāšanās?

— Domājams, janvāra sākumā. Es atvainojos, ka agrāk jums to nepateicu.

Ienāca Anete. Viņš sajuta sirdi straujāk iepukstamies, un viss maigums, ko viņš izjuta, tagad pēkšņi pārvērtās rūgtumā; viņa dvēselē uzliesmoja tas savādais kaislais naids, kurā pārvēršas greizsirdības vajāta mīla.

— Es vēlos jums kaut ko piedāvāt, — sacīja viņš.

— Tātad, galīgi pārejat uz «jūs»? — iesmējās viņa.

— Klausieties, mans bērns. Esmu informēts par drīzumā gaidāmo notikumu. Saprotiet, tam taču reiz tomēr jānotiek. Labāk pāriet uz «jūs» tūlīt nekā vēlāk.

Viņa neapmierināta paraustīja plecus, bet grāfiene klusēja, raudzīdamās kaut kur tālumā, un, likās, kaut ko pārdomāja.

— Ko jūs gribējāt man piedāvāt? — jautāja Anete.

Viņš pastāstīja par gaidāmo izrādi.

Tas meiteni ielīksmoja un viņa sajūsmināta ar mazas meitenes vieglo draiskulību apķērās viņa kaklam un noskūpstīja abus vaigus.

Viņš sajuta izgaistam savus spēkus; un šo mazo, svaigo lūpiņu pieskaršanās piespieda viņu apzināties, ka viņa slimība nav izārstējama.

Grāfiene, tikko spēdama savaldīties, sacīja meitai:

— Tu zini, ka tēvs tevi gaida?

— Jā, mamā, es eju.

Viņa aizskrēja, ar pirkstu galiņiem pametusi viņam vairākus gaisa skūpstus.

Tiklīdz meitene aizgāja, Olivjē ievaicājās:

— Viņi dosies ceļojumā?

— Jā, uz trim mēnešiem.

— Jo labāk, — izdvesa mākslinieks, gluži negribot.

— Mēs padzīvosim kā senāk, — piebilda grāfiene.

— Es ceru, — viņš nomurmināja.

— Bet pagaidām neaizmirstiet mani.

— Nē, mans draugs.

Viņa vakarvakara maigums, redzot viņas asaras, un šodien izteiktā vēlēšanās uzaicināt arī marķīzu uz operu grāfienē atmodināja cerības.

Viņš drīzi vien aizgāja. Bet nepagāja ne nedēļa, kad viņa no jauna ar mokošu, greizsirdīgu uzmanību pētīja šī cilvēka sejā moku pēdas. Viņa nevarēja neredzēt to visu, jo sāpes, kuras viņa uzminēja viņā,

pārdzīvoja arī viņa pati, un Anetes pastāvīgā klātbūtne atgādināja viņai, cik veltīgas visas viņas rūpes un pūles.

Viņu nomāca viss: ir gadi, ir gadi, ir sēru tērps. Viņa bija zaudējusi sava maiguma burvīgo, visu uzvarošo varu; viņas melnais tērps pasvītroja viņas bālumu, viņas sejas Vītumu, kamēr šāds pats melns tērps darīja vēl žilbinošāku viņas meitas jaunavīgo skaistumu. Viņa brīžiem sajuta ārprātīgu vēlēšanos noraut no sevis šo sēru tērpu, kas viņu izķēmoja!

Ak, kaut viņa varētu pēc patikas izraudzīties apģērbus, kaut viņa varētu valkāt maigu nokrāsu audumus, kas harmonētu ar viņas sejas krāsu! Tie piešķirtu viņas vītumam to māksloto skaistumu, kas vēl varētu sacensties ar viņas meitas dabīgo, bet ne ļoti izkopto skaistumu, un no abām, bez šaubām, viņa būtu vilinošāka.

Viņa ļoti labi zināja, kādu iespaidu atstāj apburošie vakara un mīkstie, viļņojošie rīta tērpi, kas glabā sevī guļamistabas vieglās, saldās smaržas.

Bet ko gan var panākt ar šo sēru tērpu, ar šo melno arestantu tērpu, kas viņai vēl būs jāvalkā veselu gadu! Veselu gadu! Vēl gadu viņa spiesta valkāt šos melnos tērpus, nespēcīga, uzvarēta! Viņai būs jānoskatās savā novecošanā! Kas būs noticis ar viņu pēc gada, ja viņas nabaga slimā, dvēseles moku plosītā miesa turpinās tikpat ātri novecoties?

Šīs domas viņa vairs nespēja atvairīt, tās postīja ikkatru baudas izjūtu, pārvērta ciešanās visu, kas varēja sagādāt prieku! Ja nebūtu šo uzbāzīgo domu, viņa vēl varētu būt laimīga, priecīga, vesela! Sevī viņa sajuta dvēseli, dzīvu un svaigu, sirdi kā agrāk jaunu; viņa jutās vēlmēm pārpilna, kā cilvēks, kas nupat sāk dzīvot, ilgojas laimes un nes sevī neprātīgu, mokošu vajadzību mīlēt.

Un, lūk, viss patīkamais, viss saldais, reibinošais, poētiskais, viss, kas skaistu dara dzīvi, viss attālinās no viņas, jo viņa noveco! Viss pagalam! Bet vai viņa vēl nejuta sevi pilnu ar jaunas meitenes burvīgo maigumu un jaunas sievietes kvēlo kaisli? Nekas nav vēl novecojies, tikai viņas ķermenis, nožēlojamā āda, miesa, kas apsedz kaulus un kas pamazām izbalējusi, nolietojusies kā mīksta drēbe ap koka mēbelēm. Visa viņas uzmanība bija pievērsta šai matērijai, kas novecojās un sadrupa, un tas sagādāja gandrīz fiziskas ciešanas. Viņai patiešām likās, ka sajūt it kā vieglas sāpes, ko rada lēnā krunku veidošanās pierē, vaigu un kakla miesas audu novājēšana un visas tās neskaitāmās sīkās rieviņas, kas izvago nogurušu, novecojušu ādu. Kā cilvēks, kuru piemeklējusi postoša slimība, kuru piespiež kasīties nemitīgā niezēšana, kas līdzinās sāpēm, tāpat arī viņa, šausmās apzinādamās, cik nežēlīgu un riebīgu darbu pastrādā postošais laiks, sāka sajust neatvairāmu dziņu nemitīgi aplūkot sevi spogulī, lai pārliecinātos par šī darba sekām. Spoguļi viņu vilināja, piespieda pieiet pie tiem ar ciešu, pētošu skatu, lai ik brīdi ieraudzītu jaunas vītuma pēdas, kurām viņa vēlējās pieskarties ar pirkstu galiem, lai labāk par tām pārliecinātos. Sākumā tā bija pārejoša vēlēšanās, tā sagrāba viņu tikai tad, kad ieraudzīja spoguli. Viņa apstājās uz trotuāriem, lai ieskatītos veikalu logos. Šī paraža drīz pārvērtās slimībā, mānijā. Kabatā viņa nēsāja mazu ziloņkaula kastīti rieksta lielumā, kur glabājās pūderis, vāciņa iekšpusē bija pavisam mazs spogulītis, un bieži vien viņa atvēra to<pat pa ielu ejot, turēja savā rokā ik brīdi paceldama to pie acīm.

Kad viņa atsēdās savā viesistabā, lai palasītu kādu grāmatu vai uzrakstītu vēstuli, gribēdama kaut uz īsu brītiņu aizmirsties, viņai tomēr drīz vien atkal ienāca prātā spogulis. Viņa cīnījās ar sevi, pūlējās izklaidēties, pievērsdama savas domas citām lietām vai iegrimdama darbā. Bet viss veltīgi! Vēlēšanās viņu hipnotizēja un viņa aizmeta grāmatu vai spalvu, viņas roka satvēra mazo spoguli sudraba rāmī. Šai ovālajā spogulī ietvērās visa viņas seja un tā atgādināja senlaicīgu portreju, kuras kādreiz svaigās krāsas tagad izbalējušas. Kad viņa diezgan jau bija lūkojusies sejā, viņa nogurusi nolika spoguli uz galda un ķērās atkal pie darba; bet viņa nepaguva izlasīt ne pāris lappuses, nepaguva uzrakstīt ne divdesmit rindas, kad viņu atkal sagrāba neatvairāma un mokoša vēlēšanās aplūkot savu seju spogulī, un viņa no jauna izstiepa roku, lai paņemtu spoguli.

Viņa beidzot sāka pat ienīst šo stiklu, kas apliecināja viņas novī-šanu, novecošanos. Vienreiz izmisumā un dusmās viņa meta to pret sienu, tas. nokrita un saplīsa.

Bet viņas vīrs, ielicis rāmī jaunu spoguļstiklu, pasnieda to atkal. Šis stikls bija tīrāks un skaidrāks. Viņa paņēma to, pateicās un nolēma samierināties ar savu dzīvi.

Vakaros un rītos ieslēgusies savā istabā, viņa no jauna turpināja rūpīgi pārbaudīt riebīgo un nemitīgo sagraušanas darbu.

Naktī gultā viņa nevarēja aizmigt. Viņa iededzināja sveci un, gulēdama vaļējām acīm, domāja par to, kā bezmiegs un bēdas cītīgi veicina šo briesmīgo, postošo laika darbu. Nakts klusumā viņa ieklausījās sienas pulksteņa vēzekļa gaitā, un tā, viņai likās, vienmuļi, bet noteikti, čukstēja: «Laiks iet, laiks iet, laiks iet!», jā laiks iet, un

viņas sirds sažņaudzās tik lielās sāpēs, ka viņa bija spiesta aizdarīt savu muti ar palagu, lai nekļūtu dzirdami viņas izmisuma vaidi.

Pēc šādām mokošām naktīm sekoja ilgas snaudas, aizmiršanās stundas; ietinusies siltajos palagos, viņa nogulēja līdz tam laikam, kad ieradās kalpone, lai atvilktu logiem aizkarus un iekurinātu krāsnis. Viņa palika gultā nogurusi, it kā sastingusi: tas nebija ne miega, ne nomoda stāvoklis. Domas aptrula un dvēselē atmodās instinktīva, neizbēgama cerība — tā cerība, kas dzīvo cilvēkā līdz pašam pēdējam brīdim un iepriecina to.

Rītos tiklīdz viņa piecēlās, viņu pārņēma neatvairāma vēlēšanās lūgties, izlūgties Dievam mazlietiņu līdzjūtības, kaut vismazāko atvieglinājumu.

Viņa nometās ceļos ozola kokā cirsta, krustā sistā Pestītāja tēla priekšā; tā bija Olivjē dāvana, rets mākslas darbs, ko viņš bija atradis. Saspiestām lūpām savas dvēseles balsī, kādā cilvēks sarunājas pats ar sevi, viņa griezās pie dievības ar cietēja lūgšanu. Neprātīgi ilgodamās tikt uzklausīta un apmierināta, naiva savās ciešanās kā visi ticīgie lūdzēji, viņa bija pārliecināta, ka Viņš uzklausīs, ka Viņš dzirdēs lūgšanu un, varbūt viņas ciešanas aizkustinās Viņu. Viņa nelūdz Viņam, lai dotu viņai to, ko nekad un nevienam Viņš nav devis — skaistumu, svaigumu un pievilcību līdz kapa malai. Protams, viņai jānovecojas tāpat kā reiz būs jānomirst! Bet kāpēc gan tik drīz? Ir taču sievietes, kuru skaistums uzglabājas gandrīz līdz vecumam! Varbūt Viņš atļaus būt vienai no viņām? Viņa žēlsirdība, kas pats tik daudz cietis, varbūt atļaus vēl divus, trīs gadus palikt viņai kaut tik pievilcīgai, cik tas nepieciešams, lai būtu vēl patīkama!

Viņa nepieminēja Viņam visas šīs lietas, bet domāja par tām, izsūdzot Viņam savas dvēseles neskaidrās vēlēšanās.

Piecēlusies viņa atsēdās pie sava tualetes galdiņa un ar lielu dvēseles dedzīgumu, ar kādu viņa nupat lūdzās, iegrima kosmētiskā darbā; pūderis, viegla masāža, krāsaini zīmuļi, eļļas, samtainas dūnas un smalkas sarenes pārvērta viņas seju skaistā, trauslā ģipša maskā.

VI

Uz bulvāra visi atkārtoja tikai divus vārdus: «Emma Nelsone» un «Monroze». Jo tuvāk operai, jo biežāk tie bija dzirdami. Milzīgās afišas uz ielu stabiem vakarā saistīja gājēju uzmanību un gaiss, likās, bija pilns savāda, liela uztraukuma.

Nacionālās Mūzikas Akadēmijas milzīgās celtnes priekšā drūzmējās ļaudis. Zem tumšajām debesīm bija saredzama celtnes skaistā, baltā fasāde un neredzamām elektriskām spuldzēm apgaismotās galerijas marmora kolonnas atgādināja dekorāciju.

Laukumā jātnieku pulciņš uzturēja kārtību. No visām Parīzes malām te sabrauca milzīgs daudzums ekipāžu, aiz kuru logiem bija saredzami gaiši tērpi un neskaidri galvas silueti.

Karietes un lando rindā pabrauca zem arkas, kur uz sekundi apstājās; no ratu kāpnēm viegli noleca augstākās sabiedrības un citas dāmas, ietinušās vakara mantijās, izrotājušās zvērādām, spalvām un mažģīnēm. Cik daudz tur bija dārgu, burvīgi izrotātu ķermeņu!

Lepnās trepes šķita žilbinoša mirdzuma izrotātas.

Dāmas karaliskos tērpos, ausīs un ap kaklu mirdzošām briljantu dzirkstīm, garām, pa kāpnēm slīdošām šlepēm, apžilbinošā procesijā kāpa augšā.

Zāle drīzi vien pieplūda ļaudīm, jo tie baidījās palaist nedzirdētu kaut vienu šo abu dziedoņu noti. Viss plašais amfiteātris žilbinošā elektriskā gaismā bija ļaužu drūzmēšanās un sarunu trokšņa pilns.

No ložas, kur jau sēdēja hercogiene, Anete, grāfs, marķīzs, Ber-tēns un de Mizadjē kungs nekas nebija redzams, atskaitot aizkulises, kur pļāpāja, skraidīja un klaigāja ļaudis; te bija redzami mehāniķi kreklos, kungi frakās, aktieri kostīmos. Bet aiz milzīgā, nolaistā priekškara bija dzirdama ļaužū pūļa trokšņošana, bija jūtams neskaitāmu kustošu, uzbudinātu ļaužu tuvums, un viņu uztraukums, likās, izlauzās caur aizkariem un aizsniedza dekorācijas.

Izrādīja «Faustu».

Mizadjē stāstīja anekdotes par šī gabala pirmizrādēm Liriskajā teātrī, par šī gabala caurkrišanu sākumā, pēc kam sekojuši spīdoši panākumi. Viņš pastāstīja šo un to par operas pirmajiem dziedoņiem un par viņu dziedāšanas manierēm atsevišķās vietās.

Anete, mazliet pievērsusies viņam, klausījās viņa runā ar kāru, jaunavīgu ziņkārību, ar kādu viņa izturējās pret visu pasauli, un brīžiem viņa uzmeta maigus skatus savam līgavainim, kam pēc dažām dienām vajadzēja kļūt viņas vīram. Viņa mīlēja viņu kā mīl visas naivas sirdis, viņa mīlēja viņā visas savas rītdienas un nākotnes cerības. Dzīv.es pirmo prieku skurbums un kvēla laimes ilgošanās piespieda viņu nodrebēt līksmē un gaidās.

Olivjē to visu redzēja, visu zināja, viņš bija kritis savas greizsirdīgās mīlas nespēkā; ne jau viņa miesa vairs, bet sirds dega nežēlīgās

ciešanu ugunīs. Olivjē stāvēja ložas dibenā, viņš vēroja abus kā cilvēks, kas notiesāts uz nāvi.

Atskanēja trīs zvani, un diriģenta zižļa asie piesitieni pultij pēkšņi piespieda norimt visām kustībām, apklust čukstiem un klepošanai; pēc īsa, dziļa klusuma acumirkļa atskanēja uvertīras pirmās taktis, piepildot zāli ar neredzamo, neatvairāmo, burvīgo mūzikas noslēpumu; tas applīvuro mūsu ķermeni, satrauc nervus un dvēseli poētiskā, jutekliskā kvēlē, piestrāvojot gaisu, kuru mēs elpojam, ar skaņu viļņiem.

Olivjē atsēdās ložas dziļumā, viņš jutās sāpīgi aizkustināts, it kā šīs skaņas pieskartos sirds brūcēm.

Bet priekškaram paceļoties, piecēlās arī viņš un starp dekorācijām, kas attēloja alķīmiķa kabinetu, viņš ieraudzīja doktoru Faustu, dziļās pārdomās iegrimušu.

Reizes divdesmit viņš bija dzirdējis šo operu, tā bija viņam pazīstama visos sīkumos un viņa uzmanība uz brīdi pievērsās publikai, cik to atļāva saskatīt loža. Apakšā, orķestra vietās, viņš redzēja daudzus pazīstamus kungus, žurnālistus un māksliniekus, tie bija ļaudis, kuri nekad nepalaiž garām iespēju atrasties tur, kur ir visi. Apskatot balkonus un ložas, viņš domās atzīmēja tās sievietes, kuras vērsa uz sevi ievērību. Grāfiene de Lokrista bija patiešām apburoša, mazliet tālāk sēdēja jauna sieviete, kas nupat apprecējās — marķīze d'Ebelina, viņa jau bija paguvusi vērst uz sevi daudzas lornetes. «Laimīga debija» — nodomāja Bertēns.

Ar lielu uzmanību un simpatizēdami visi tagad klausījās tenoru Monroze, kas apsūdzēja tagad dzīvi.

Olivjē domāja: «Kāds izsmiekls! Lūk, Fausts, noslēpumainais, lielais Fausts dzied par milzīgo vilšanos, par pasaules nīcību un tukšumu, bet šis pūlis nepacietīgi jautā sev, vai nav «pārvērtusies Monrozes balss.» — Tagad viņš tāpat kā citi visi sāka klausīties uzmanīgāk un caur libreto banālajiem vārdiem, caur mūziku, kas atmodina dvēselē apslēptās jūtas, viņš savādā, pēkšņā apskaidrotībā nojauta, kā Gēte sapratis Fausta dvēseli.

Viņš kādreiz bija lasījis šo poēmu, kuras daiļumu vērtēja ļoti augstu, bet tā toreiz ne visai aizkustināja, un tagad viņš pēkšņi izjuta tās neaizsniedzamo dziļumu, jo viņam likās, ka šai vakarā viņš pats pārvēršas Fauslā.

Mazliet saliekusies uz priekšu, atbalstījusies uz ložas barjeras, Anete klausījās, visa pārvērtusies dzirdē; publikā atskanēja jūsmīgi

čuksti, jo Monrozes baiss tagad likās vēl skaidrāka un sulīgāka nekā agrāk.

Bertēns aizvēra acis. Jau mēnesis, kamēr visu, ko viņš redzēja, visu, ko pārdzīvoja, visu, ko sastapa savā dzīvē, visu tūdaļ pārvērta savas mīlas elpā. Visu pasauli un pat sevi viņš upurēja savai neatvairāmai idejai. Visu, ko viņš atrada daiļu, izmeklētu, visu, ko viņš pats prata skaistu radīt, visu to viņš savās domās tūdaļ piedāvāja savai mazajai draudzenei, un viņam vairs nebija nevienas domas, kas nepiederētu viņa mīlai.

Tagad viņš savā dvēselē centās sadzirdēt Fausta skumju atbalsi; un viņā atmodās vēlēšanās nomirt, vēlēšanās izbeigt šīs savas ciešanas, kas viņu darīja nelaimīgu. Viņš vēroja Anetes smalko profilu un redzēja, ka arī aiz viņas sēdošais marķīzs de Farandāls vēro viņu. Viņš sajuta sevi vecu, savu laiku nodzīvojušu, pazudušu! Ak! Viņš nedrīkstēja vairs neko gaidīt, nedrīkstēja cerēt, viņš sajuta sevi atraidītu, sajuta, ka dzīve viņu atvaļinājusi kā vecu ierēdni, kas savu laiku jau nokalpojis un beidzis savu karjeru... cik nepanesamas mokas!

Atskanēja aplausi, sākās Monrozes triumfs. Un Mefistofelis pēkšņi iznira no zemes.

Olivjē, kas viņu nekad nebija redzējis šai lomā, sāka klausīties. Atcerēties d'Orbenu, kas ar savu zemes balsi ielika tik daudz dramatisma lomā, un Foru, kura baritons skanēja tik valdzinoši, viņš mirkli it kā šaubījās.

Bet Monrozes ar neatvairāmu varenību nodziedātā frāze pēkšņi saviļņoja viņa dvēseli līdz pašiem pamatiem.

Fausts sacīja Sātanam:

«Dod man dārgumu, kas sevī visu ietver! O, dod man jaunību!»

Un parādās dziedonis zīda tērpā, zobenu apjozies, cepurē ar spalvām, skaists, jauns un apburošs ar savu dziedātāja māksloto daiļumu.

Zālē atskanēja čuksti. Viņš bija ļoti skaists un sievietēm patika. Olivjē turpretim jutās vīlies. Šis cilvēks zīda tērpā ar savas balss rulādēm un savu gurnu un augsto toņu demonstrēšanu viņam nepatika. Tas vairs neatgādināja īsto, neatvairāmo un draudošo Fausta bruņinieku, kuram jāpaved Margarita.

Viņš atkal atsēdās un atcerējās nupat dzirdēto frāzi:

«Dod man dārgumu, kas sevī visu ietver! O, dod man jaunību!»

Viņš murmināja šos vārdus, kas sāpināja viņa dvēseli, un redzot Anetes gaišmatainās galviņas siluetu, izjuta savu neapmierināmo ilgu rūgtumu.

Bet pirmo cēlienu Monroze nobeidza ar tik pārsteidzošu piln-skanību, ka aplausu troksnis, kāju sitieni, bravo kliedzieni zāli pārvērta negaisa brāzmā. Priekškars nokrita un no jauna pacēlās divas reizes, bet vispārējā sajūsma vēl nenorima. Kad priekškars nolaidās trešo reizi, atšķirot no publikas skatuvi un iekšējās ložas, hercogiene un Anete vēl dažas sekundes turpināja aplaudēt, par ko viņām īpaši pateicās tenors, pagriezies un viegli, graciozi palocīdamies viņām.

— O! Viņš mūs redzēja! — sacīja Anete.

— Cik brīnišķīgs mākslinieks! — iesaucās hercogiene.

Un Bertēns, paliecies uz priekšu, neapmierināts noskatījās, kā tenors pazuda aizkulisēs savā teatrālajā gaitā.

Visi runāja tikai par viņu. Viņa panākumi pie sievietēm bija tikpat trokšņaini kā viņa mākslinieka talanta panākumi. Viņš bija apceļojis visas galvaspilsētas, visur satraucot sievišu prātus. Runāja gan, ka sentimentas neprātības viņu maz aizkustinājušas, viņš aprobežojies ar savām mākslinieka uzvarām. Mizadjē atstāstīja ļoti uzmanīgos vārdos — Anetes klātbūtnes dēļ — dažus notikumus no šī mākslinieka dzīves, un hercogiene, iekarsusi, sāka apgalvot, ka saprot un attaisno visas neprātības, un smiedamās nobeidza:

— Vai gan var pretoties cilvēkam ar tādu balsi!

Olivjē saskaitās un rūgtā balsī piebilda, ka viņš nesaprot šādu jūsmošanu par aktieriem, šiem mūžīgajiem cilvēku tipu atveidotājiem, kas katru vakaru uzstājas jaunās lomās, tēlodami cilvēkus, kuri viņam visi vienlīdz sveši.

— Jūs esat greizsirdīgs, — sacīja hercogiene. — Jūs visi ienīstat aktierus, tāpēc ka viņi gūst lielākus panākumus nekā jūs.

Pēc tam, pagriezusies pret Aneti, viņa jautāja:

— Bet tu, balodīt, tu nupat vēl tikai ieej dzīvē, tu visu vēl redzi veselīgām acīm, kādas tavas domas par šo tenoru?

— Es? Es atrodu, ka viņš ir ļoti skaists, — Anete pārliecinoši atbildēja.

Atkal trīsreiz atskanēja gongs, vēstīdams otrā cēliena sākšanos; pacēlās priekškars un pavēra baznīcas skatu.

Nelšone bija brīnišķīga. Arī viņas balss bija progresējusi, un viņa dziedāja vēl pārliecinošāk un aizraujošāk. Tā patiešām bija lieliska, apbrīnojama, apburoša dziedātāja, kuras pasaules slava līdzinājās Bis-marka vai Lessepsa slavai.

Kad Fausts piegāja viņai un savā apburtajā balsī uzrunāja:

Tik sekot skaistai jaunkundzei,

Vai viņu pavadīt es varu?

Un kad gaišmatainā, skaistā, iejūsminošā Margarita atbildēja:

Te nava skaistas jaunkundzes,

Es mājās viena aiziet varu.

zālei pāršalca sajūsmas trīsas.

Kad nokrita priekškars, troksnis un kliedzieni sasniedza grandiozus apmērus, un Anete plaukšķināja tik ilgi un dedzīgi, ka Bertēns ar lielām pūlēm tikai spēja savaldīties, lai nesatvertu viņas rokas un viņu nesavaldītu. Jaunas ciešanas sažņaudza viņa sirdi. Starpbrīdī viņš klusēja, domas kavējās aizkulisēs, kur grimējās šis riebīgais dziedonis, kas tik ļoti maldināja meitenes prātus.

Pēc tam pacēlās priekškars; bija redzama dārza ainava.

Savāds mīlas drudzis tūdaļ piestrāvoja zāli, jo nekad vēl šī mūzika, kura, likās, bija tikai skūpstu elpa, nebija atradusi divus tādus dziedoņus. Tie vairs nebija divi slaveni aktieri: Monroze un Nelsone; tās bija divas būtnes no ideālās pasaules, tās gandrīz pat nebija būtnes — tās bija tikai divas balsis; mīlošā vīrieša mūžīgā balss, padevīgās sievietes mūžīgā balss; un šīs balsis kopīgi izteica visu to poēziju un maigumu, kas slēpjas cilvēkā.

Fausts dziedāja:

«Ļauj, ļauj man tevī lūkoties!»

Un viņa balsī izskanēja tāda dievināšana, jūsma un lūgšana, ka uz brīdi visu sirdis zālē sagrāba mīlas ilgas.

Olivjē atcerējās, ka viņš pats šos vārdus čukstēja dārzā, pie Ronsjēras pils logiem. Toreiz tie viņam šķita mazliet banāli, bet tagad tie traucās lidot no viņa lūpām kā kaisles pēdējais kliedziens, kā pēdējā lūgšana, kā pēdējā cerība, kuras piepildīšanos viņš varēja gaidīt savā dzīvē.

Pēc tam viņš vairs neklausījās, nekā vairs nedzirdēja. Viņa sirds vai lūza aiz asas, dzēlīgas greizsirdības, jo viņš redzēja, ka Anete pielika kabatas lakatiņu acīm.

Viņa raudāja! Tātad viņas sirds atmodās, sāka dzīvot sievietes mazā sirds, kas vēl nekā nezināja. Te, blakus viņam, nemaz par viņu nedomājot, viņa sāka saprast, cik ļoti mīla var sagūstīt cilvēka būtni, un šo noslēpumu vainai piespieda saprast un pārdzīvot nožēlojamais, dziedošais komediants.

Ak, tagad viņš vairs neienīda marķīzu de Farandālu, šo muļķi, kas nekā neredzēja un nekā nesaprata! Bet toties negantāk viņš ienīda šo riebīgo cilvēku triko ģērbā, kas prata iekvēlināt meitenes dvēseli!

Viņš vēlējās pieskriet viņai kā pieskrien cilvēkam, kuru nes un grib iznīcināt satrakots zļrcjs, saķert viņas roku, aiznest viņu sev līdzi kliedzot: «Iesim projām no šejienes! Iesim! Es jūs lūdzu!»

Kā viņa klausījās, kā viņa drebēja! Un cik ļoti viņš cieta! Olivjē mocījās, vērodams šo dziedoni, kas, likās, ir sēja un pļāva mīlu šai zālē, un viņš ienīda visu pasauli šī tenora triumfa dēļ — sievietes, kas neprātīgi iejūsmotas sēdēja savās ložās, neliešus vīriešus, jo tie sarīkoja svinības šim fatam...

Mākslinieks! Viņu sauc par mākslinieku, lielu mākslinieku! Un viņš, šis pajaco, citu domu izteicējs, guva tādus panākumus, kādus nekad neieguva pats autors! Jā! Tāda ir ļaužu taisnība un saprašana, šo nejēgu, pretenciozo diletantu saprašana, kurai visu mūžu strādā lielākie cilvēces mākslas meistari! Viņš redzēja un dzirdēja viņu aplausus, kliedzienus, sajūsmu; un sensenais, apvaldītais naids, kas vienmēr dzīvoja viņa lepnās plebeja sirds dziļumos, tagad pārvērtās negantā ārprātīgā naidā pret šiem neliešiem, kas kļuvuši visspēcīgi, pateicoties vienīgi savām mantotajām tiesībām un savai bagātībai.

Līdz izrādes beigām viņš sēdēja klusēdams, savu domu mocīts, pēc tam, kad norima pēdējais sajūsmas uzliesmojums, viņš piedāvāja savu roku hercogienei, kamēr Aneti paņēma zem rokas marķīzs. Viņi sāka doties lejup pa lielajām trepēm, uz kurām mirdzēja sieviešu greznie tērpi, kailie pleci un vīriešu melnās frakas. Pēc tam hercogiene, Anete, viņas tēvs un marķīzs iesēdās lando, bet Olivjē Bertēns un Mizadjē palika Operas laukumā.

Pēkšņi Bertēns sajuta savā sirdī maigumu pret šo cilvēku vai, pareizāk sakot, to dabīgo draudzību, kādu sajūtam pret senu paziņu, sastopot to svešā malā. Te, šo svešo, vienaldzīgo ļaužu pūlī, viņš sajuta sevi aizmaldījušos, bet ar Mizadjē viņš tomēr varēja runāt.

Un viņš paņēma viņu zem rokas.

— Jūs, domājams, tūlīt vēl neiesiet mājā, — viņš sacīja. — Laiks ir jauks, pastaigāsimies brīdi.

— Labprāt.

Viņi aizgāja Madalēnas ielas virzienā. Bulvāri bija ļaužu un trokšņa pilni, kā jau vakaros pēc teātra un operas izrādēm.

Mizadjē galva bija pilna tūkstoš lietām, tūkstoš tematiem, un viņš atraisīja savādu daiļrunību par vienu no šiem tematiem, kas viņu

interesēja visvairāk. Mākslinieks atļāva viņam runāt, neklausīdamies nemaz, ko viņš runā; viņš gāja viņam blakus, turēdams viņu zem rokas, un bija pārliecināts, ka viņam laimēsies piespiest viņu ierunāties par meiteni. Viņš soļoja, pilns greizsirdības moku, fiziski salauzts, pārliecināts, ka viņam pasaulē vairs nav vietas.

Un viņa ciešanas kļūs arvien lielākas, no nākotnes nekas vairs nav gaidāms. Tā paies viena diena pēc otras, viena tukšāka par otru, viņš no tāluma redzēs, kā viņa dzīvo, cik viņa laimīga, mīlama, un, protams, arī viņa pati mīlēs. Mīļākais! Varbūt arī viņai būs mīļākais tāpat kā mātei. Visu to pārdomājot, viņam likās, ka neviens nekad nav tik daudz cietis kā viņš.

Mizadjē‘arvien vēl turpināja runāt un Bertēns, savu neatvairāmo domu vajāts, viņu pārtrauca, nomurminādams gandrīz pret savu gribu:

— Anete šodien bija brīnišķīga.

— Jā, apburoša...

Un mākslinieks piebilda, lai aizkavētu Mizadjē šķetināt tālāk savu domu pavedienu:

— Viņa ir skaistāka, nekā viņas māte kādreiz bija.

Mizadjē izklaidīgi piekrita viņam, atkārtodams vairākas reizes: «Jā... jā... jā...», bet viņa prāts vēl nebija pilnīgi pievērsies šim jaunajam sarunu tematam.

Olivjē pielietoja viltību un ieminējās par lietām, pret kurām Mizadjē nespēja būt vienaldzīgs.

— Pēc viņas kāzām viņai piederēs viens no lepnākajiem saloniem visā Parīzē.

Ar to pietika, un daiļo mākslu inspektors tūdaļ smalki novērtēja to stāvokli, kādu ieņems franču sabiedrībā marķīze de Farandāla.

Bertēns klausījās un skatīja Aneti jau lielā, spoži apgaismotā salonā dāmu un kungu sabiedrībā. Bet arī šī glezna darīja viņu greizsirdīgu.

Viņi tagad soļoja pa Malzerba bulvāri. Ejot gar namu, kurā dzīvoja de Žiljeruā, mākslinieks pacēla acis. Aiz logu aizkariem, likās, dega ugunis. Viņam pamodās aizdomas, ka hercogiene un viņas brālēns ir, varbūt, ielūgti tur šovakar uz glāzi tējas. Un viņu sagrāba ārprātīgas dusmas, sirds sažņaudzās nežēlīgās sāpēs.

Kad viņi aizsniedza Viljē prospektu un apstājās pie nama, kur dzīvoja mākslinieks, pēdējais jautāja:

— Jūs taču ienāksiet?

— Nē, pateicos. Ir jau vēls. Jādodas pie miera.

— Lūdzu, uziesim pie manis, mēs vēl brīdi papļāpāsim.

Domas, ka viņam tagad jāpaliek vienam pēc visiem tiem uztraukumiem, kurus viņš nupat pārdzīvoja, Olivjē dvēseli satrauca neminamās bailēs. Patreiz viņam blakus atradās cilvēks, tas bija jāpatur tuvumā.

— Tomēr uziesim, es jau sen domāju jums piedāvāt kādu savu zīmējumu, tagad jūs pats to varēsiet izvēlēties.

Zinādams, ka šāds apdāvināšanas prieks piemeklē māksliniekus ne.visai bieži un kā solījumus parasti drīzi vien atkal aizmirst, Mizad-jē nolēma izmantot šo gadījumu. Kā daiļo mākslu inspektors viņš bija pratis sakrāt jau krietnu zīmējumu kolekciju.

— Es eju jums līdzi, — viņš sacīja.

Viņi uzgāja augšā.

Uzmodinātais sulainis atnesa groku, un brīdi sarunas grozījās ap glezniecību. Bertēns izrādīja savas skices, lūdzot Mizadjē izvēlēties to, kura patīk vislabāk. Mizadjē brīdi šaubījās, bedzot izvēlējās meiteņu grupu, kas lec pāri auklai uz trotuāra. Pēc tam viņš gandrīz tūdaļ vēlējās aiziet, paņemdams līdzi mākslinieka dāvanu.

— Es jums to nosūtīšu, — sacīja mākslinieks.

— Nē, nē, es vēlos to tūlīt ņemt līdzi, lai vēl šovakar, pirms gulētiešanas, papriecātos par skaisto dāvanu.

Nekas nespēja Mizadjē vairs atturēt, un Olivjē Bertēns atkal palika viens savā mājā, atmiņu un pārdzīvoto moku cietumā.

Otrā rītā apkalpotājs, ienesdams tēju un laikrakstus, atrada savu kungu sēdošu gultā. Olivjē Bertēns bija tik ārkārtīgi bāls, ka apkalpotājs pat nobijās.

— Kungs slims?

— Nieki. Maza migrēna.

— Vai neliksiet ko atnest?

— Nē. Kāds šodien laiks?

— Lietus līst.

— Labi. Vairāk man nekā patreiz nevajag.

Uzlicis, kā vienmēr, uz mazā galdiņa tējas traukus un laikrakstus, apkalpotājs aizgāja.

Olivjē paņēma Figaro. Ievadā bija nodrukāts raksts: «Glezniecības tagadne». Tā bija neapvaldīta slavas dziesma četriem vai pieciem jauniem māksliniekiem, kuri, būdami patiešām smalki koloristi, efekta dēļ pastrīpoja un pārspīlēja savas labās īpašības un pretenciozi uzstājās mākslas revolucionāru un ģeniālu novatoru lomās.

Kā visi vecākās paaudzes mākslinieki, Bertēns ienīda šos jaunekļus, ienīda viņu nemiera garu, apstrīdēja viņu teorijas. Tāpēc jau šī raksta sākumā viņš sajuta dusmīgu uztraukumu, kas vēl vairāk mocīja viņa slimo sirdi. Zemāk viņš pēkšņi ieraudzīja arī savu vārdu; un daži vārdi vienas frāzes beigās pārsteidza viņu kā dūres sitiens krūtīs; «Savu laiku pārdzīvojusī Olivjē Bertēna māksla...»

Viņš vienmēr bija jūtīgs pret kritiku, kā nopeļošu, tāpat arī cildinošu; bet vispār viņu vairāk apbēdināja nopaļāšana. Negatīvas atsauksmes it kā apliecināja tās viņa iekšējās šaubas, kas viņu nemitīgi plosīja.

Kādreiz, viņa spīdošās uzvaras laikos, kad viņu cildināja visās malās, viņš viegli aizmirsa šādas bravūrīgas kritikas dzēlienus. Bet tagad radās daudz jaunu mākslinieku, kuriem bija savi pielūdzēji, un Olivjē Bertēna vārds tika cildināts jau daudz retāk, bet uzbrukumi bija jāsaņem daudz biežāk. Viņš sajuta sevi ierindotu veco, apdāvināto mākslinieku pulkā, kuros jaunie atsakās redzēt savus skolotājus. Ar apvainojošu necienību viņš un daži viņa kolēģi bija izmesti no tagadējās mākslinieku saimes, un viņš piecēlās, murminādams vārdus, kas bija ievainojuši viņa sirdi: «Savu laiku pārdzīvojusī Olivjē Bertēna māksla.»

Nekad viņš nebija juties tik sagrauzts, tik izmisis, nekad viņš nebija tik pilnīgi sajutis savu pazušanu — sava fiziskā un garīgā «es» pazušanu. Tā viņš nosēdēja divas stundas krēslā kamīna priekšā, sildīdams kājas, nespēdams pat pakustēties. Pēc tam viņu sagrāba vēlēšanās nomierināties, paspiest mīļa cilvēka roku, palūkoties uzticīgās acīs; viņš vēlējās, lai viņu pažēlotu, nomierinātu, noglāstītu, pateiktu draudzīgus vārdus. Kā vienmēr šādos brīžos viņš devās pie grāfienes.

Viesistabā ieejot, viņš ieraudzīja Aneti. Viņa stāvēja pie rakstāmgalda un pabeidza rakstīt vēstulei adresi. Uz galda blakus viņai bija redzams Figaro jaunākais numurs. Bertēns reizē ieraudzīja ir meiteni, ir laikrakstu un apmulsis apstājās, neuzdrošinādamies pieiet. Ja nu viņa jau ir izlasījusi! Viņa apgriezās un norūpējusies steidzīgi izsaucās:

— A! Sveiki, mākslinieka kungs! Atvainojiet mani, ja es jūs pametu vienu. Augšā sēd modiste un mani gaida. Jūs sapratīsiet: kāzu diena tuvojas... Nopietns moments. Es nosūtīšu pie jums māti, viņa patreiz apspriežas ar manu mākslinieci šuvēju. Ja viņa man būs vajadzīga, es atņemšu jums viņu uz dažām minūtēm.

Un viņa gandrīz skriešus pazuda, lai redzētu, cik viņai ļoti jāsteidzas.

Viņa aizskrēja, nepateikusi viņam neviena laipna vārda, neuzmetusi viņam neviena maiga skata, viņam, kas viņu tik ļoti mīlēja... tik ļoti mīlēja... Tad viņa skats atkal apstājās pie atvērtā Figaro numura; un viņš nodomāja: «Viņa jau izlasījusi šo rakstu! Mani tagad apsmej, mani ienīst. Viņa vairs netic man. Tagad viņas acīs es neesmu nekas.»

Viņš paspēra pāris soļus un piegāja laikrakstam kā cilvēkam, kam grib cirst pliķi. Pēc tam viņš sacīja sev: «Bet varbūt viņa tomēr vēl nav izlasījusi. Viņa taču tik nevaļīga šodien. Bet šovakar pie pusdienu galda viņas klātbūtnē, bez šaubām, par to runās, un viņa gribēs izlasīt šo rakstu.»

Ar neapzinīgu kustību, gandrīz instinktīvi viņš paņēma laikraksta numuru, salocīja to un paslēpa kabatā, ātri kā zaglis.

Ienāca grāfiene. Ieraudzījusi Olivjē nāves bālo, izmocīto seju, viņa saprata, ka viņa ciešanas sasniegušas augstāko pakāpi.

Viņa pieskrēja viņam; arī viņas dvēsele bija moku pilna, arī viņas miesa sāpēja. Uzlikusi savas rokas viņa pleciem, ieskatījusies dziļi viņa acīs, viņa sacīja:

— Ak, cik jums grūti!

Šoreiz viņš vairs necentās to noliegt un izmisis atteica:

— Jā... jā... jā!

Viņa sajuta, ka vēl drusciņ un viņš sāks jau raudāt, tāpēc aizveda viņu viesistabas vistumšākajā kaktā, kur viņi atsēdās krēslos aiz maza, senlaiku zīda apvilkta aizbīdņa.

— Mans nabaga Olivjē, cik jūs stipri ciešat! — viņa sacīja līdzcietīgi, viņa ciešanu sagrauzta.

— Stiprāk nekā jūs domājat, — viņš sacīja, pieglauzdams galvu draudzenes plecam.

— Ak, es jau zināju to, — viņa skumji čukstēja. — Es visu to sajūtu. Es redzēju, kā pamodās un uzplauka jūsu jūtas.

Viņš taisnojās it kā viņu apvainotu:

— Es tur neesmu vainīgs, Anjī.

— Es to ļoti labi zinu... es jūs nemaz neapvainoju. — Un mazliet pagriezusies, viņa lēni pieskārās ar savām lūpām Olivjē acīm un sajuta tur asaru rūgtumu.

Viņa nodrebēja, viņai likās, ka nupat viņa izdzērusi izmisuma kausu, un viņa vairākkārt atkārtoja:

— Ak, mans nabaga... mans nabaga draugs!

Pēc tam viņa piebilda:

— Te ir vainojamas mūsu sirdis, kas vēl nav novecojušas. Savu sirdi es jūtu vēl dzīvības pilnu!

Viņš gribēja runāt, bet nespēja, viņu smacēja asaras. Viņš pieglaudās viņai un viņa dzirdēja satraukto, nevienādo elpošanu. Bet tad arī viņa atkal sajuta savas bailes, ko iedvesa mīla, kas jau tik ilgus gadus kvēloja viņas dvēselē, un viņa sacīja izmisušā balsī, kādā izpauž lielu nelaimi:

— Ak Kungs, cik ļoti jūs viņu mīlat!

Un viņš vēlreiz atzinās:

— Jā, es viņu mīlu!

Viņa brīdi padomāja, pēc tam no jauna jautāja:

— Vai jūs mani nekad tā netikāt mīlējis?

Viņš negribēja to noliegt, jo patreiz pārdzīvoja vienu no tiem momentiem, kad nemelo, un atbildēja:

— Nē, es toreiz biju pārāk jauns.

Tas viņu pārsteidza.

— Pārāk jauns? Kā to saprast?

— Dzīve toreiz man likās ārkārtīgi jauka. Tikai mūsu gados sākam pazīt to mīlu, kas dzīvē ir viss.

Viņa iesmējās:

— Vai šīs jūsu jūtas atgādina tās jūtas, kas jūs saistīja pie manis?

— Jā un nē... tas gandrīz ir viens un tas pats. Es jūs mīlēju tā kā vien iespējams sievieti mīlēt. Viņu es mīlu tāpat kā mīlēju jūs, jo viņa taču ir tas pats, kas jūs; bet šī mīla kļuvusi neuzvarama, pārvērtusies tai visu sagraujošā varā, kas ir stiprāka kā nāve. Es atrodos tās varā, kā degoša māja liesmu varā.

Viņa juta, ka viņas līdzcietību izgaisina greizsirdība, un viņa piebilda kārdinošā balsī:

— Mans nabaga draugs! Pēc dažām dienām viņa jau būs sieva un aizbrauks. Viņu neredzot, jūs, bez šaubām, izveseļosieties.

Viņš noraidoši palocīja galvu.

— O! Es esmu pazudis, es vairs neesmu glābjams.

— Nu, nē taču, nē! Jūs neredzēsiet viņu trīs mēnešus. Tas ir pietiekoši ilgs laiks. Jums taču pietika trīs mēnešu, lai viņu iemīlētu stiprāk nekā mīlējāt mani, bet jūs mani pazīstat jau veselus divpadsmit gadus.

Bezgalīgi izmisis, viņš tagad lūdzās:’

— Anjī, nepametiet mani!

— Ko gan es varu izdarīt, mans draugs?

— Nepametiet mani vienu!

— Es apciemošu jūs tik bieži, cik jūs to vēlēsieties.

— Nē. Atļaujiet man palikt pēc iespējas ilgāk jūsu tuvumā.

— Jūs būsiet tad ari viņas tuvumā.

— Un jūsu tuvumā.

— Jums nav jāredz vairs viņa pirms kāzām.

— Ak! AnjT!

— Vai vismaz pēc iespējas retāk.

— Vai es varu te palikt šovakar?

— Nē, šādā stāvoklī, kādā jūs atrodaties patreiz, tas nav iespējams. Jums jāizklaidējas. Ejiet uz klubu, uz teātri, vienalga kur, bet te jūs palikt nevarat.

— Es jūs lūdzu.

— Nē, Olivjē, tas nav iespējams. Un bez tam šodien pie manis ēdīs pusdienas cilvēki, kuru klātbūtne jūs vēl vairāk uztrauks.

— Hercogiene? Un... viņš?

— Jā.

— Bet es taču vakar vakarā biju viņu sabiedrībā.

— Un jūs vēl to pieminat! Dikti labi jūs laikam jūtaties pēc vakar vakara?

— Es apsolos būt mierīgs.

— Nē, tas nav iespējams.

— Tad es aizeju.

— Kāpēc jūs tik ļoti steidzaties?

— Es vēlos pastaigāties.

— Tas ir labi, staigājiet vairāk, staigājiet līdz vēlam vakaram, līdz galīgam nogurumam, un tad ejiet gulēt.

Viņš piecēlās.

— Ardievu, Anjī.

— Ardievu, dārgais draugs. Es citrīt jūs apciemošu. Vai jūs vēlaties, lai es kā senos laikos no jauna pierādītu lielu pārdrošību? Es izlikšos, ka esmu paēdusi divpadsmitos brokastis savā mājā, bet ēdīšu brokastis pie jums pusdivos.

— Jā, ļoti vēlos. Cik jūs laba!

— Tāpēc ka es jūs mīlu.

— Es, es arī, es jūs mīlu.

— Ak, nesakiet man to.

— Ardievu, Anjī.

— Ardievu, mans draugs. Līdz citrītām!

— Ardievu.

Viņš apbēra skūpstiem viņas rokas, pēc tam noskūpstīja pieri un arī lūpu kaktiņus. Viņa acīs tagad vairs nemirdzēja asaras, sejā bija lasāma apņemšanās. Pirms aiziešanas viņš apkampa viņu, un, uzspiežot lūpas viņas pierei, ieelpoja visu viņas mīlu.

Pēc tam neatskatīdamies ātri aizgāja.

Palikusi viena, viņa atkrita krēslā un sāka raudāt. Tādā stāvoklī viņa būtu tur palikusi līdz naktij, ja pēkšņi nebūtu ieradusies Anete, kas meklēja māti. Lai pagūtu noslaucīt asaras un nomierināties, grāfiene sacīja:

— Tūlīt, bērns. Es uzrakstīšu vēl pāris vārdus. Ej vien augšā, pēc minūtes es ieradīšos.

Līdz vakaram laiks pagāja debatēs par Anetes pūru.

Pusdienās bija ielūgti hercogiene un viņas brālēns, kas tagad skaitījās jau pie Žiljeruā ģimenes nākamajiem locekļiem.

Pie galda viņi pārsprieda vakarvakara izrādi, kad pēkšņi ienāca sulainis, nesdams rokā trīs lielus puķu pušķus.

De Mortemena kundze brīnījās:

— Ak, mans Dievs, no kurienes tie?

Anete iesaucās:

— Ak, cik skaisti ziedi! Kas gan tos mums varētu sūtīt?

Viņas māte atbildēja:

— Olivjē Bertēns, protams.

Visu šo dienu pēc viņa aiziešanas viņa domāja par viņu. Viņai šķita viņš tik drūms, tik traģiski noskaņots, viņa tik skaidri redzēja viņa neatvairāmo nelaimi, un viņu pašu tas tik neganti sāpināja, ka viņa, kas mīlēja tik maigi un pašaizliedzīgi, tagad sajuta sirdī savādas, baigas priekšnojautas.

Patiešām, visos trīs puķu pušķos atrada mākslinieka vizītkartes. Uz tām ar zīmuli bija uzrakstīti grāfienes, hercogienes un Anetes vārdi.

De Mortemena kundze ieminējās:

— Viņš, liekas, ir saslimis, jūsu draugs Bertēns? Es atrodu, ka viņš vakar vakarā izskatījās pavisam slikti.

—1 Jā, — atbildēja grāfiene de Žiljeruā, — esmu mazliet norūpējusies par viņu, lai gan viņš pats vēl nesūdzas.

Viņas vīrs piebilda:

— Jā, viņš dara to pašu, ko darām mēs visi, viņš novecojas. Patreiz viņš pat ārkārtīgi steidzas novecoties. Man liekas, ka vecpuiši parasti kļūst veci uzreiz. Viņš patiešām ir ļoti pārvērties.

— Jā, jā, — grāfiene nopūtās.

Farandāls pēkšņi pārtrauca sačukstēšanos a»- Aneti, lai pateiktu:

— Šodien «Figaro» iespiests viņam ļoti nepatīkams raksts.

Visi uzbrukumi, visas kritikas, visas viņas drauga talanta nievas grāfieni ārkārtīgi saniknoja.

— O! — viņa sacīja, — cilvēkam ar Bertēna talantu nav jāpiegriež vērība tamlīdzīgiem ķengājumiem.

Žiljeruā pabrīnījās:

— Jūs sakāt, viņam nepatīkams raksts, bet es to vēl neesmu lasījis. Kurā lappusē?

Marķīzs atbildēja:

— Pirmā lappusē, ievads, zem virsraksta: «Glezniecības tagadne».

Tagad deputāts vairs nebrīnījās:

— Gluži pareizi. Šo rakstu es neizlasīju taisni tāpēc, ka te ir runa par glezniecību.

Visi pasmaidīja, ju labi zināja, ka atskaitot politiku un zemkopību Žiljeruā kungu cits nekas neinteresēja.

Pēc tam sarunas novirzījās uz citiem tematiem, līdz beidzot visi pārgāja viesistabā, kur pasniedza kafiju. Grāfiene neklausījās sarunās, viņa tikko atbildēja uz jautājumiem; viņu vajāja savādas bailes, viņa domāja, ko gan patreiz dara Olivjē. Kur viņš? Kur viņš ēda pusdienas? Kur viņš patreiz atrodas ar savu slimo, neizdziedināmo sirdi? Tagad viņa ļoti nožēloja, ka atļāva šorīt viņam aiziet; un viņa nojauta, ka viņš patreiz klaiņo pa ielām skumīgs, atstumts, vientuļš, ciešanu vajāts.

Līdz hercogienes un viņas brālēna aiziešanai viņa nepateica gandrīz neviena vārda, savādu, neskaidru, māņticīgu baiļu pārņemta; pēc tam viņa apgūlās, raudzījās tumsā un domāja par viņu.

Pagāja ilgs laiks, kad pēkšņi viņai izlikās, ka zvana. Viņa nodrebēja, atsēdās gultā un sāka klausīties. Nakts klusumā zvana trīsas atskanēja otrreiz.

Viņa izlēca no gultas un piespieda elektriskā zvana podziņu, lai uzmodinātu savu kalponi. Ar sveci rokās viņa izskrēja koridorā.

Viņa jautāja caur durvīm:

— Kas tur ir?

Sveša balss atbildēja: —.

— Vēstule.

— Vēstule, no kā?

— No doktora.

— No kura doktora?

— Es nezinu. Notika nelaime.

Nešaubīdamās vairs, viņa atvēra durvis. Ienāca fiakra važonis vaskadrānas cepurē. Viņš pasniedza grāfienei vēstuli. Viņa izlasīja adresi: «Ļoti steidzama — grāfam de Žiljeruā.»

Rokraksts nebija pazīstams.

— Ienāciet dziļāk, draugs, — viņa sacīja, — atsēstieties un uzgaidiet mani.

Pie vīra istabas durvīm viņas sirds sāka dauzīties tik stipri, ka viņa nespēja pasaukt viņu. Viņa piedauzīja durvīm ar metāla svečturi. Grāfs jau gulēja un nekā nedzirdēja.

Tad viņa ārkārtīgā nepacietībā un uztraukumā sāka sist ar kāju durvis, un pēc tam atsaucās vīra miegainā balss:

— Kas tur ir? Cik pulkstenis?

Viņa atbildēja:

— Es. Es atnācu jums nodot ļoti steidzamu vēstuli, ko atnesa važonis. Notikusi nelaime.

— Uzgaidiet, es jau ceļos. Tūlīt iziešu, — atskanēja grāfa murminošā balss.

Pēc minūtes viņš iznāca rīta svārkos. Tai pašā brīdi, zvana uzmodināti, ieradās arī abi sulaiņi un apmulsuši raudzījās svešiniekā, kas sēdēja viesistabā.

Grāfs paņēma vēstuli un, grozīdams to savās rokās, sacīja:

— Kas gan to raksta? Es nevaru uzminēt.

Grāfiene nepacietīgi piebilda:

— Izlasiet taču!

Viņš uzplēsa vēstuli un sāka to lasīt, bet tūdaļ arī iesaucās un baiļu pilnām acīm palūkojās sievā.

— Ak, mans Dievs, kas noticis? Sakiet! — sacīja viņa.

— O! — viņš sacīja, stipri uztraucies. — Liela nelaime!... Liela nelaime!... Bertēns pakritis zem karietes riteņiem.

Viņa iekliedzās:

r

— Viņš nomiris!

— Nē, nē, — sacīja grāfs, — izlasiet pati.

Viņa izrāva no viņa rokām vēstuli un sāka lasīt:

«Godāts kungs, notikusi liela nelaime. Mūsu draugu, slaveno gleznotāju Olivjē Bertēna kungu apgāzis omnibuss, kura ritenis pārgājis viņa ķermenim. Acumirklī es vēl neuzdrošinos tuvāk noteikt, kādas sekas var rasties pēc šī notikuma. Iespējams, ka ļaunu seku nebūs, bet ir arī iespējams, ka viss beidzas traģiski un ļoti drīz. Bertēna

kungs ļoti lūdz jūs un grāfieni dc Žiljeruā apmeklēt viņu tūlīt. Es ceru, godāts kungs, ka grāfiene un jūs neatteiksieties izpildīt mūsu drauga vēlēšanos, jo iespējams, ka viņš vairs nesagaida rītu.

Doktors de Rivils."

Grāfiene raudzījās vīrā platām šausmu pilnām acīm. Pēc tam viņa pēkšņi sajuta sevi piestrāvojam ar to varonību, kas bieži vien briesmu brīžos sievieti padara stiprāku par vīrieti.

— Drēbes un kažoku, drīzāk! — sacīja viņa, pagriezusies pret savu kalponi.

— Ko kundze vēlās uzģērbt? — ieminējās kalpone.

— Vienalga. Ko vēlaties.

— Žak, — viņa sacīja vīram, — saģērbies piecās minūtēs!

Apgriezusies, lai dotos savā istabā, viņa ieraudzīja važoni.

— Jūs karietē atbraucāt? — viņa jautāja.

— Jā, kundze.

— Labi, mēs brauksim jūsu karietē.

Un viņa ieskrēja savā istabā saģērbties.

Kad viņa, kaut kā steigā apģērbusies, ieskrēja pie vīra, tas vēl nebija saģērbies. Viņa rāva to sev līdzi.

— Iesim, — viņa nepacietīgi sacīja, — iedomājieties, viņš taču var nomirt.

Grāfs pārbijies sekoja viņai, kājām taustīdams tumšo trepju kāpes, lai nepakluptu.

Brauciens bija īss un kluss. Grāfiene tik stipri drebēja, ka zobi sitās viens pret otru, un caur karietes loga aizkariem viņa redzēja, ka aizskrien lietus apmiglotās gāzes laternas. Piebraukuši un izkāpuši no karietes, viņi atrada mākslinieka dzīvokļa durvis neaizslēgtas, trepju sarga telpas bija apgaismotas un tukšas.

Augšā trepju galā viņus sagaidīja doktors de Rivils, mazs, iesirms, apaļš, ļoti pieklājīgs cilvēks. Viņš zemu palocījās grāfienes priekšā, pēc tam pasniedza roku grāfam.

— Nu kā, doktor? — jautāja grāfiene, smagi elpodama, piekususi no steidzīgās kāpšanas pa trepēm.

— Ceru, kundze, ka tas neizrādīsies tik bīstami kā es sākumā domāju.

Viņa iesaucās:

— Viņš nemirs?

— Nē. Es vismaz tā domāju.

— Jūs varat man apgalvot, ka viņš dzīvos?

]

— Nē. Es tikai izsaku cerības, ka šai gadījumā būs tikai darīšanas ar vienkāršu triecienu vēdera virspusei, bez iekšējiem traucējumiem.

— Ko jūs domājat ar iekšējiem traucējumiem?

— Plīsumus.

— Kā jūs zināt, ka tādu nav?

— Es vismaz tā domāju.

— Bet ja nu tomēr ir plīsumi?

— O, tad tā ir nopietna lieta.

— Viņš var nomirt?

— Jā.'

— Drīz?

— Ļoti drīz. Pēc dažām minūtēm vai pat pēc dažām sekundēm.

Bet apmierinieties, kundze, esmu pārliecināts, ka viņš izveseļosies

divās nedēļās.

»

Viņa uzklausīja viņu uzmanīgi, lai visu zinātu, visu saprastu.

Pēc tam viņa atkal ieminējās:

Kādi un kur iespējami plīsumi?

— Piemēram, aknās.

— Vai tas būtu ļoti bīstami?

— Jā... bet mani tas ļoti pārsteigtu, ja tikai tagad atklātos šie sarežģījumi. Ieiesim pie viņa. Tas viņu iepriecinās, jo viņš jūs nepacietīgi gaida.

Ieejot istabā, viņa vispirms ieraudzīja bālo seju uz baltā spilvena.

Viņu apgaismoja dažu sveču gaisma un kamīna liesmas atgaisma, kas darīja viņa seju vēl bālāku; un šai nāves bālajā sejā grāfiene ieraudzīja acis, kas vēroja viņas tuvošanos.

Redzot šo mirēja seju, tūdaļ izgaisa visa viņas varonība, enerģija un noteiktība. Un tas bija viņš, kuru viņa vēl šodien redzēja, bet kurš tagad bija pārvērties ēnā!

Tikko dzirdami viņa izdvesa: «Ak Kungs!» un šausmās drebēdama piegāja viņam.

Viņš pūlējās pasmaidīt, lai nomierinātu grāfieni, bet šis smaids viņa seju padarīja vēl briesmīgāku.

Viņa piegāja gultai, uzlika savas rokas Olivjē rokām, kas bija izstieptas gar viņa ķermeni, un čukstēja:

— Ak, mans nabaga draugs.

— Tas nekas, — tikko dzirdami sacīja mākslinieks, galvu nepagriezis.

Viņa raudzījās viņā, viņa pārvēršanās pārsteigta. Viņš bija tik bāls, ka likās, ka viņā vairs nav palicis nevienas asins pilītes. Viņa vaigi bija iekrituši un acis bija dziļi, it kā neredzamiem diegiem, ievilktas pierē.

Viņš redzēja savas draudzenes izbailes un nopūtās:

— Lūk, kāds es tagad izskatos!

— Kā tas notika? — viņa jautāja, turpinādama viņu cieši uzlūkot.

Viņam bija ļoti grūti runāt, un brīžiem visa viņa seja raustījās

nervozās konvulsijās.

— Es nepaskatījos... es domāju ko citu... pavisam citu ko... jā... un lūk omnibuss mani notrieca pie zemes un pārbrauca manam vēderam.

Viņa klausījās, savās iedomās tēlodama šo šausmīgo ainu. Pēc tam viņa jautāja:

— Jūs daudz asiņu pazaudējāt?

— Nē. Mazliet. Esmu tikai drusciņ saspaidīts...

— Kur tas viss notika? — viņa turpināja izvaicāt.

Viņš atbildēja klusā balsī:

— Es pats labi nezinu. Tas bija ļoti tālu.

Doktors piecēla krēslu, kurā grāfiene tūdaļ atsēdās, galīgi sagurusi. Grāfs palika stāvam pie slimnieka kājām, nomurminādams caur zobiem:

— O, mans nabaga draugs... mans nabaga draugs... cik šausmīga nelaime!

Viņš patiešām dziļi cieta, jo mīlēja Olivjē.

— Bet kur tas viss notika? — atkārtoja grāfiene.

Doktors atbildēja:

— Es pats to labi nezinu vai, pareizāk sakot, nekā te nesaprotu. Noticis tas Gobelēna apkārtnē, gandrīz ārpus Parīzes. Tā vismaz apgalvoja fiakra važonis, kas viņu atveda. Pēc viņa vārdiem, viņš slimnieku paņēmis tur no aptiekas, kur viņu ienesuši deviņos vakarā.

Pēc tam, pieliecies Olivjē, viņš piebilda:

— Vai taisnība, ka nelaime jūs pārsteidza Gobelēna avēnijas tuvumā?

Bertēns aizvēra acis it kā pūlēdamies atcerēties, tad nomurmināja:

— Es nezinu.

— Bet kur jūs gājāt?

— Patreiz nevaru atcerēties. Es gāju bez mērķa, tur, kur kājas mani nesa.

Grāfiene nespēja vairs savaldīties, viņa izņēma no kabatas lakatiņu, pielika to acīm un sāka raudāt.

Tagad viņa zināja, uzminēja, kā viss noticis! Kā nepanesams smagums tagad viņu žņaudza sirdsapziņas pārmetums, ka viņa šodien neatļāva Olivjē palikt pie viņas, ka izdzina viņu uz ielas, kur viņš, skumju un sāpju apmāts, nokļuva zem omnibusa riteņiem.

— Neraudiet, jūs sāpināt mani, — sacīja mākslinieks klusi.

Ar ārkārtīgu gribasspēku viņa piespieda sevi norimties, un platām acīm sāka lūkoties viņā; viņas seja it kā sastinga, lai gan pār to lēni ritēja asaras.

Viņi raudzījās viens otrā nepakustēdamies, un viņa atkal uzlika savas rokas viņa rokām, kas nevarīgi atpūtās uz palaga. Viņi raudzījās viens otrā aizmirsuši, ka te atrodas arī citi cilvēki; viņu skati sastapās un piestrāvoja sirdis ar pārcilvēcisku uztraukumu.

Steidzīgi, mēmi, nebeidzamā ķēdē plaiksnījās viņu priekšā atmiņu momenti, senās mīlas brīži, viss, ko viņi pārdzīvoja kopīgi, viss, kas vienoja viņus dzīvē, viss, kas piespieda viņu ziedoties.

Viņi uzlūkoja viens otru, un viņu lūpās raisījās neuzvarama vēlēšanās runāt, vēlreiz pateikt un uzklausīt tūkstoš intīmas, skumjas lietas. Viņa sajuta, ka visādā ziņā jāaizraida šie abi vīrieši, kas stāvēja viņai aiz muguras. Viņa sāka pārdomāt, kā to izdarīt.

Viņas vīrs un doktors sarunājās pusbalsī. Viņi apspriedās par slimnieka apkalpošanu.

Pagriezusi galvu, grāfiene jautāja ārstam:

— Vai jūs atvedāt viņam kopēju?

— Nē, es domāju atsūtīt sanitāru, tas pratīs labāk slimnieku uzraudzīt.

— Atsūtiet abus. Šādos gadījumos nekait lieka uzmanība. Vai jūs varat tos atsūtīt jau šonakt, jo jūs taču pats, domājams, nepaliksiet te līdz rītam?

— Patiešām, es gribu iet mājās. Es te atrodos jau četras stundas.

— Atgriežoties mājā, parūpējieties atsūtīt cilvēkus, kas uzraudzītu slimnieku un apkalpotu viņu.

— Naktī tas diezgan grūti izdarāms. Es mēģināšu.

— Tas ir nepieciešami.

— Viņi varbūt apsolīsies, bet vai atnāks?

— Mans vīrs brauks jums līdzi un piespiedīs viņus atnākt, ja viņi to nedarīs labprātīgi.

— Bet jūs, kundze, te nevarat viena palikt.

— Es!... — iesaucās viņa, un viņas balsī skanēja ir vaimanas, ir izaicinājums, ir nikns protests pret nepaklausību. Pēc tam viņa iespaidīgi izteica prasības, kuras pavēlēja izpildīt acumirkļa stāvoklis. Visādā ziņā nepilnas stundas laikā te jāierodas sanitāram un sievietei, lai būtu cilvēki pie rokas, ja stāvoklis ņemtu ļaunu virzienu. Tāpēc tie jāizceļ no savām gultām un jāatved šurp. To var izdarīt tikai viņas vīrs. Pagaidām, kamēr viņi ierodas, pie slimnieka paliks viņa — tas ir viņas pienākums un tiesības. Viņai tas jādara kā viņas draugam, kā sievietei. Tāds ir viņas lēmums un neviens to nespēs grozīt.

Viņa sprieda pareizi. Vajadzēja piekrist viņai un izpildīt viņas pavēli.

— Bet galvenais, — viņa piebilda vīram, — atgriezieties drīzāk, atgriezieties drīzāk.

— Es aizvedīšu jūs savā karietē, — sacīja ārsts grāfam. — Tādā kārtā jūs pagūsiet drīzāk atgriezties. Jūs būsiet te jau pēc nepilnas stundas.

Pirms aiziešanas ārsts vēl rūpīgi izklausīja slimnieku, lai pārliecinātos, vai viņa stāvoklis ir apmierinošs.

Žiljeruā šaubījās.

— Vai jums neliekas pārgalvība tas, ko mēs darām? — viņš ieminējās.

— Nē. Briesmas nedraud. Viņam vajadzīgs tikai miers un atpūta. De Žiljeruā kundze parūpēsies, lai viņš nerunātu, un ari pašai viņai jārunā pēc iespējas mazāk.

Grāfiene satrūkās uz pārvaicāja:

— Tātad nedrīkst ar viņu sarunāties?

— O, nē, kundze. Ņemiet krēslu un atsēstieties pie viņa. Viņš nejutīsies vientuļš tas viņu mazlietiņ atvieglos; bet viņu nedrīkst nogurdināt ar sarunām un pat domām. Es ieradīšos te ap deviņiem rītā. Ardievu, kundze, atļaujiet apliecināt jums savu cienību.

Viņš aizgāja, zemu palocījies; viņam sekoja grāfs, atkārtodams sievai:

— Neuztraucies, dārgā! Es atgriezīšos nepilnas stundas laikā, un tad jūs varēsiet braukt mājā.

Kad viņi aizgāja, viņa vēl brīdi paklausījās, kā aizver un aizslēdz lejā durvis un aizdārd kariete.

Apkalpotāji un saimniece vēl stāvēja slimnieka istabā, gaidīdami pavēles.

— Jūs varat tagad iet, — sacīja grāfiene, — es pazvanīšu, kad tas būs vajadzīgs.

Viņi aizgāja, un viņa palika viena pie slimnieka.

Viņa piegāja gultai un, uzlikusi savas rokas spilveniem, pieliecās un sāka raudzīties slimnieka sejā. Pēc tam viņa jautāja, pieliekusies tik tuvu viņam, ka viņas vārdi kā viegla elpa pieskārās viņa sejai:

— Jūs pats metāties zem omnibusa?

Pūlēdamies pasmaidīt, viņš atbildēja:

— Nē, es pats nemetos, tas uzdrāzās man virsū.

— Nav taisnība, jūs pats to darījāt.

— Nē, ticiet man, tā nebija mana vaina.

Pēc brīža, tā brīža, kad visa dvēsele, liekas, atmirdz acīs, viņa piebilda:

— Ak, mans dārgais, dārgais Olivjē! Un es jums atļāvu aiziet šodien, es jūs nepaturēju pie sevis!

— Tas tomēr notiktu, ja ne šodien, tad rīt, — viņš pārliecinoši atbildēja.

Viņi atkal raudzījās viens otrā, cenzdamies saskatīt viens otra visapslēptākās domas.

Viņš sacīja:

— Nedomāju, ka dzīvošu. Es pārāk ciešu.

— Jūs ļoti ciešat? — viņa izdvesa.

— O! Jā!

Viņa pieliecās vēl tuvāk viņam un viegliem, maigiem skūpstiem pieskārās viņa pierei, acīm un vaigiem. Viņa elpoja kā elpo bērni, kad tie skūpsta. Viņa atkārtoja to ilgi, ilgi. Viņš ļāvās šim vieglo, maigo, trauslo, uzmanīgo glāstu lietum, kas viņu nomierināja, atsvaidzināja, jo viņa seja tagad likās mazāk sāpju pilna.

Pēc tam viņš sacīja:

— Anjī!

Viņa norima viņu skūpstīt un sāka klausīties.

— Ko vēlaties, mans draugs?

— Man nepieciešams jūsu solījums.

— Apsolu visu, ko vēlaties.

— Ja es nenomirstu līdz rīta gaismai, apsolieties, ka atvedīsiet pie manis Aneti, vienu reizi, tikai vienu reizi! Es tik ļoti nevēlētos nomirt, viņu neredzējis... Padomājiet, ka... rīt... šai stundā... es varbūt... es droši vien aizvēršu savas acis uz mūžīgiem laikiem... un es jūs vairs neredzēšu, nekad vairs... ne jūs... ne viņu...

Viņas sirds to nespēja vairs paciest.

— O! Kļūsiet... kļūsiet... jā, es apsolos atvest viņu.

— Vai jūs zvērat?

— Jā, zvēru, mans draugs... Bet tagad kļūsiet, nerunājiet vairs. Jūs mani nežēlīgi mokāt... kļūsiet...

Pēkšņas sāpes piespieda pārvērsties viņa sejai; kad sāpes mitējās, viņš sacīja:

— Mums atlikuši tikai daži mirkļi būt kopā, izlietosim tos ardievām. Es jūs tā mīlēju...

Viņa nopūtās:

— Un es... kā es jūs mīlu tagad, tā es mīlēju jūs vienmēr!

Viņš atkal ierunājās:

— Visa mana laime bijāt jūs. Tikai pēdējās dienas bija grūti... tā nav jūsu vaina, Anjī. Ak, mana nabaga Anjī... cik dzīve dažreiz ir skumja... un cik grūti nomirt!...

— Kļūsiet. Olivjē. Es lūdzu jūs...

Viņš neklausīdamies turpināja:

— Cik es varētu būt laimīgs, ja juijps nebūtu meita...

— Kļūsiet... ak Dievs! Kļūsiet...

Likās, viņš nesarunājās ar viņu, bet tikai domāja balsī:

— Ak! Tas, kas izdomājis un radījis cilvēkus, tas ir bijis akls vai ļoti ļauns...

— Olivjē, lūdzu jūs... Ja jūs kādreiz esat mani mīlējis, tad kļūsiet... nerunājiet vairs tā.

Viņš lūkojās viņā, kas bija pieliekusies viņam; viņa bija nāves bālumā, un viņš apklusa.

Tad viņa atsēdās krēslā un atkal saņēma viņa roku.

— Tagad es noliedzu jums runāt, — sacīja viņa. — Nekustieties, domājiet par mani kā es domāju par jums.

Viņi atkal raudzījās viens otrā, nepakustēdamies, saskārušies savām karstajām rokām. Viegliem paspiedieniem viņa spieda šo drudžaino roku, kuru turēja savā rokā, un viņš atbildēja ar tikko jūtamu pirkstu pakustinēšanu. Ikkatrs viņu rokas spiediens atmodināja viņu atmiņā senās mīlas brīžus. Ikkatra roku intīmā saskaršanās bija dārgs, noslēpumains jautājums un atbilde.

— Vai jūs atceraties? — sacīja viņi viens otram, un skumji bija viņu jautājumi un skumjas bija atbildes.

Un tagad, kad viņi redz un jūt viens otru varbūt pēdējo reizi šai dzīvē, savās domās viņi gadu pēc gada pārdzīvoja mīlas stāstu; istabā bija dzirdama tikai viegla uguns sprēgāšana kajnīnā.

Pēkšņi viņš it kā no sapņa atmodies šausmās izdvesa:

— Bet jūsu vēstules!

Viņa jautāja:

— Ko? Manas vēstules?

— Es varēju nomirt, tās neiznīcinājis.

Viņa iesaucās:

— Ak! Kāda man daļa! It kā tā būtu galvenā lieta? Lai tās atrod un lasa. Kas man tur!

Viņš atbildēja:

— Es, es to nevēlos. Piecelieties, Anjī. Atveriet rakstāmgalda apakšējo atvilktni, tur tās visas ir. Tās jāiemet ugunī.

Viņa turpināja sēdēt, galvu noliekusi, it kā tas, ko viņš lika darīt, būtu kauna darbs.

Viņš turpināja:

— Anjī, es lūdzu. Ja jūs to neizdarīsiet, jūs piespiedīsiet mani mocīties, neprātīgi uztraukties. Padomājiet, tās taču var nonākt kāda rokās, notāra, sulaiņa... varbūt pat jūsu vīra rokās... es nevēlos...

Viņa piecēlās, arvien vēl šaubīdamās un atkārtodama:

— Nē, tas ir pārāk grūti, pārāk ļauni. Man liekas, ka jūs prasāt, lai es sadedzinu jūsu un manu sirdi.

Viņš lūdza; viņa seja raustījās nāves mokās.

Redzot viņa ciešanas, viņa beidzot piegāja rakstāmgaldam. Viņa atvilka atvilktni, kas bija pilna vēstulēm, un uz visām aploksnēm ieraudzīja adresi, kuru tik bieži bija rakstījusi. Cik labi viņa pazina šīs divas rindiņas — cilvēka vārdu, ielas nosaukumu, viņa pazina tos kā pati savu vārdu, kā vien var pazīt tos dažus vārdus, kas visu mūžu izteikuši visu viņas cerību, visu laimi. Viņa vēroja šīs vēstules, kas slēpa visu, ko viņa bija pratusi pateikt par savu mīlu, ko bija pratusi nolaupīt savai dvēselei, lai visu to atdotu viņam.

Viņš mēģināja pagriezt galvu, lai redzētu viņu, un vēlreiz atkārtoja:

— Drīzāk, sadedziniet tās!

Tad viņa sagrāba šīs vēstules. Tās likās smagas kā mokas, likās reizē dzīvas un mirušas; tās taču bija viņas dvēsele, sirds, tur taču bija izteikts visas viņas mīlas būtības «es»; un tagad viņa atcerējās, kādā steigā rakstīja dažas no šīs vēstulēm: cik daudz tur bija sajūsmas, dzīves līksmes, cik daudz mīlas!

Olivjē atkārtoja:

— Sadedziniet tās, sadedziniet, Anjī!

Tad viņa vēstules iemeta kamīnā. Pēc tam viņa pieskrēja atvilktnei, paķēra citas savas vēstules un meta tās kamīnā; viņas kustības bija ātras un asas, viņa steidzās drīzāk nobeigt šo šausmīgo darbu.

Kad atvilktne bija iztukšota un kamīns bija pilns vēstulēm, viņa nostājās kamīna priekšā un vēroja kā liesma sāk pamazām iznīcināt šīs aprakstītās papīra lapiņas. Drīzi vien vēstuļu balto piramīdu apvija liesma, kas apgaismoja visu istabu; un šī liesma apgaismoja arī stāvošo sievieti un gulošo vīrieti. Tur liesmoja viņu mīla, kas tagad pārvērtās pelnos.

Grāfiene apgriezās un spožās liesmas atgaismā ieraudzīja savu draugu, kas bargu seju pūlējās pagriezties gultā.

Viņš jautāja:

— Visas?

— Jā, visas.

Bet pirms pieietu viņam, viņa uzmeta vēl pēdējo skatu šai postošajai liesmai, un pēkšņi šai gandrīz jau sadegušo, nomelnējušo papīru kaudzē viņa it kā pamanīja kaut ko sarkanu. Tas atgādināja asins pili. Tā, likās, bija vēstuļu dvēsele; un no ikkatras vēstules kā no rētas, likās, sūcās asinis, kas lēni ieritēja ugunī, atstājot aiz sevis purpura svītru.

Savādās, mistiskās bailēs nodrebēja grāfienes dvēsele, viņa atkāpās it kā viņas priekšā notiktu slepkavība, bet pēc -tam viņa pēkšņi saprata, ka tas, ko viņa redzēja, bija tikai izkusušas zīmoglakas piles.

Tad viņa pagriezās pret slimnieku un, pacēlusi viņa galvu, uzmanīgi nolika to atkal spilvena vidū. Bet viņš kustējās, un viņa sāpes kļuva lielākas. Tagad viņš grūti elpoja, un viņa sejā bija lasāmas ārkārtīgas ciešanas. Acīmredzot viņš vairs neapzinājās, ka viņa ir blakus.

Viņa sāka gaidīt, lai viņš mazliet nomierinās, lai atkal atver savas acis un palūkojas, lai viņš vēl pateiktu kaut vienu vārdiņu.

Beidzot viņa ieminējās:

— Jūs loti ciešat?

f

Viņš neatbildēja.

Viņa noliecās un uzlika pirkstu viņa pierei, lai piespiestu viņu paskatīties. Viņš patiešām atvēra acis, neizteiksmīgas, neprātīgas acis.

Viņa šausmās atkārtoja:

— Jums grūti?... Olivjē! Atbildiet! Varbūt jūs vēlaties, lai es pasauktu kādu... papūlieties pateikt kaut vienu vārdu!

Viņai likās, ka viņš izdvesa:

— Atvediet viņu... jūs zvērējāt man...

Pēc tam viņš sakustējās zem palagiem, viņa ķermenis raustījās krampjos un seja trīcēja.

Vina atkartoja:

— Olivjē, ak, mans Dievs! Olivjē, kas notiek?... Jūs vēlaties, lai es pasauktu...

Šoreiz viņš dzirdēja, jo atbildēja:

— Nē... tas nekas...

Un patiešām, likās, ka viņš nomierinās, ka viņa sāpes norimst; pēkšņi viņš it kā sastinga, it kā iegrima miegā. Cerēdama, ka viņš varbūt iemigs, viņa atsēdās krēslā pie gultas, saņēma viņa roku savā un sāka gaidīt. Viņš nekustējās, viņa zods bija piespiedies krūtīm, caur pusatvērto muti izlidojošā īsā elpa, likās, plosīja viņa kaklu. Tikai pirksti brīžiem pakustējās, un grāfiene šo viņa pirkstu raustīšanos sajuta visā savā būtnē, viņa sāka bailēs drebēt un vēlējās kliegt. Tās nebija vairs apzinīgas maigas pirkstu kustības, kas nogurušo lūpu vietā izteica viņu sirds skumjas, tie bija nerimstošu sāpju krampji, kas izteica tikai miesas mokas.

Tagad viņa sajuta tikai bailes, šausmīgas bailes un neprātīgu vēlēšanos aiziet, pazvanīt, pasaukt cilvēkus, bet viņa nedrīkstēja pakustēties, lai netraucētu viņa mieru.

Caur viņa vaidiem viņa sadzirdēja braucošo ekipāžu, tālo troksni uz ielas; un viņa klausījās, vai neapklusīs ratu troksnis pie šī nama durvīm, un neieradīsies viņas vīrs, lai atpestītu viņu no šīm šausmām.

Kad viņa vēlējās atbrīvot savu roku no Olivjē rokas, viņš saspieda to vēl ciešāk, dziji nopūzdamies. Tad viņa nolēma gaidīt un nekustēties, lai neuztrauktu viņu.

Kamīnā uguns sāka izdzist, noslāpdama zem vēstuļu melno pelnu kaudzes; arī sveces jau apdzisa; kaut kur iebrikšķējās mēbeles.

Māja bija klusa kā izmirusi, tikai lielais sienas pulkstenis trepju telpā kārtīgi nozvanīja stundas un pusstundas. Nakts klusumā tas dziedāja it kā atgādinādams, ka laiks aizsteidzas, zvanīdams visdažādākajiem zvaniem.

Grāfiene sēdēja nepakustēdamās un sajuta, ka dvēseli sāk mocīt arvien lielākas bailes. Rēgainas gleznas, likās, plaiksnījās viņas acu priekšā, šausmīgas domas migloja galvā; un viņai likās, ka viņa sajūt, kā pamazām paliek auksti Olivjē pirksti. Vai jau beigas? Nē, nē taču! Un tomēr — no kurienes gan nāca šī neizsakāmā, ledainā aukstuma pieskāriena sajūta? Viņa, ārkārtīgi pārbijusies, piecēlās un pavērās viņa sejā.

Mūžīgā Miera apžēlots, viņš tagad atdusējās, norimis, nejūtīgs, vienaldzīgs pret visām bēdām.

SATURS

Gijs de Mopasāns Stipra kā nāve

Romāns

Mākslinieks — Andris Nikolajevs Kompjūtermakets — Viktors Adamovičs

Formāts 60x84/16.

Izdevniecība «Gulbis Ltd», LV-1001, Rīgā, a.k. 428.. Reģistrācijas apliecība Nr. 2-07 93.

Iespiests A/s «Preses nams», LV-108 1, Rīga, Balasta dambī 3. Līgumcena. Pasūt. Nr. 99 6

Content

de Mopasāns Gijs Stipra kā nāve

Ievads

Pirmā dala

Otra dala

SATURS