Bodsvorts Freds

Svešinieks

Freds Bodsvorts

Svešinieks

Romāns

PIRMĀ DAĻA „ALISE”

.

Pirmā nodaļa

Baltvaigu zostēviņš pēkšņi pamodās, pat miegā sajutis kaut kādu pārmaiņu jūras viļņošanā. Kopš pēdējas zosis no viņa bara vakar aizlidoja uz ligzdošanas vietu Grenlandes fjordos, viņš bija satraukts un nemierīgs. Palicis viens, viņš bija zaudējis barā ierasto mieru un drošības sajūtu, ko dod apziņa, ka daži putni vienmēr modri stāv sardzē, un viņš pamodās tieši tai brīdī, kad viņu sasniedza pirmais lielais, gludenais Atlantijas vilnis.

Atšķirībā no citām zosu sugām baltvaigu zosis nav vis purvu un slapju zemieņu, bet jūras, sāļo klinšu un piekrastes sēkļu putni. Šis bija tēviņš no pērnā perējuma un, lai gan vēl nebija gadu vecs, jau sīki zināja visu par vēju, viļņiem, paisumu un bēgumu, to izpausmes veidiem, ritmu un maiņu. Tieši šis vērīgums bija tas, kas viņu šobrīd uzmodināja. Jo pat miegā viņš skaidri sajuta, ka pēkšņais uzplūdu vilnis, kas likās tik līdzīgs citiem, būtībā ir draudoši atšķirīgs.

Tas bija negaidot nācis no rietumiem, kad jūra bija rāma un mierīga. Un aiz tā tagad nosvērtā, ritmiskā secībā nāca citi. Tie bija trīsdesmit pēdu augsti, zilgani zaļi, nolaideni, kalniem līdzīgi ūdens blāķi, nevis ar smailām, putu izraibinātām, bet gludām, plakanam mugurām.

Baltvaigu zostēviņš lielāko daļu dzīves bija pavadījis uz jūras, ar krūtīm šķeldams bangas, bet šoreiz viņu sagrāba dīvains nemiers, jo šos viļņus, kas negaidot iznira no mierīgā okeāna, nebija radījis vējš. Gaiss bija smags un nekustīgs. Viļņi, kas šķietami vēlās paši no sevis, traucās šurpu ar milzīgu, neizprotamu spēku, it kā pati jūra bēgtu uz krastu no kādas tālas, okeāna vidū sākušās dabas stihijas.

Ik reizi, kad baltvaigu zostēviņu no viļņu ieplakas uznesa viļņa galotnē, austrumu pamalē parādījās gara, zila, kumpaina kalnu grēda, kas atgādināja snaudošu jūras briesmoni. Tās bija Ārējās Hebrīdu salas, kuras cita aiz citas kā pārrauta pērļu virtene stiepjas ziemeļu-dienvidu virzienā, masīvs smilšu un klinšu mols, kas aizsargā Skotijas ziemeļrietumu piekrasti no okeāna mežonīgajiem brāzieniem. Uz rietumiem līdz pašai Labradorai divtūkstoš jūdžu tālumā plešas drūmi vienveidīgs ūdens klaids bez viena vienīga zemes plankuma, un lielās bangas, kas šņākdamas veļas uz Hebrīdu salu rietumu krastu, gāžas pret to ar briesmīgu spēku, kurā jaušams viss milzīgais okeāns.

Gandrīz pašā salu virknes dienvidu galā atrodas Barra — vientuļa, klinšaina, vēja un lietus un mūžam nerimstošās jūras viļņošanas izgrauzta sala. Tā ir tik maza, ka nesasniedz pat desmit jūdžu platumu, taču tās piekrastes bangainajos ūdeņos katru rudeni salaižas pārziemot pasaules lielākais baltvaigu zosu bars.

Baltvaigu zosis ir vidēji lielas, no knābja līdz astei apmēram divas pēdas garas, ar spilgti izteiktu melnu, baltu un pelēku apspalvojumu. Mugura tām ir pelēka, sāni un vēders balti, krūtis, kakls, kā arī galva melna, ar lieliem, koši baltiem vaigu plankumiem. Šie plankumi ir tik uzkrītoši, ka pēc tiem šīs zosis var pazīt pa lielu gabalu.

Taču vēl vairāk pārsteidzoša ir baltvaigu zosu dīvainā pieķeršanās jūrai. Lielākā daļa savvaļas zosu ir purvainu pļavu un tīreļu putni, bet baltvaigu zosis reti kad aizklīst tālu no cirtīgajām okeāna bangām. Šo zosu spalvas vienmēr ir pārklātas ar sarmai līdzīgu sāls kārtiņu, bet ausīs tām skan bangu dunoņa.

Pat ligzdojot baltvaigu zosis turas tuvu pie jūras un audzē savus puķainos mazuļus Grenlandes ziemeļos uz klinšu dzegām un fjordu sienu dobumos tieši līdzās bangojošam okeānam.

Baltvaigu zosis sāk atgriezties Barrā oktobra sākumā. Tās nāk no ziemeļiem, lidojot zemu virs ūdens, robainām, viļņotām virtenēm, kas, zosīm parādoties pie apvāršņa, šķiet līdzīgas pelēkām dūmu grīstēm. Ar satrauktu, it kā rejošu gāgināšanu tās, izpletušas savus platos spārnus, nolaižas Barras piekrastes sēkļos, kas bagāti lamināriju un jūraszāļu audzēm. Citas dodas tālāk uz dienvidiem, uz Iekšējām Hebrīdu salām, Klaidu un Solvejas purvājiem, bet vairums nekad nelido tālāk par Barru. Tur tās pavada ziemu — katru nakti sēkļos meklē sev barību, bet katru rītu dodas atpakaļ jūrā, kur dienā atpūšas. Zosis aizlido jūrā tik tālu, ka Hīvela kalns, Barras augstāka virsotne, šķiet kā mazs, pelēki zilgans punktiņš pie apvāršņa, tad nolaižas un līdz krēslas stundai, kad atkal jādodas atpakaļ, graciozi šķeļ garos Atlantijas okeāna viļņus, augsti šūpodamās uz ūdens. Šādā veidā tālu no krasta tās pavada lielāko daļu dzīves.

Aprīlī, kad Hebrīdu zemkopji sāk apstrādāt savus smilšainos laukus, baltvaigu zosis dodas garajā ceļā uz ziemeļiem, uz Grenlandes fjordiem. Maija sākumā, kad Barras piekrastes norās koši saplaukst gaiļpieši un pulkstenītes, pēdējie baltvaigu zosu bari parasti jau ir aizlidojuši.

Bet tagad jau tuvojās maija vidus, taču viens zostēviņš nebija aizlaidies.

Tas bija bez pāra palicis jaunputns. Zosis sasniedz dzimuma briedumu tikai otrajā pavasarī, tādēļ maijā ziemošanas vietās vienmēr sastopami aizkavējušies gadu veci neligzdotāji, jo pavasara migrācijas tieksme tajos pamostas vēlāk. Šopavasar veselu mēnesi pēc veco zosu aizlidošanas Barrā bija palicis ap simt zosu liels jaunputnu bars. Tie vēl nebija fiziski tik nobrieduši, lai vītu ligzdas un radītu pēcnācējus, taču dzimuma dziņas tajos jau sāka mosties. Tēviņi ar dažādām izdarībām centās piesaistīt mātīšu uzmanību un, izraudzījušies kādu no tām, cīņā ar sāncenšiem aizstāvēja savas tiesības. Zosu pāri no pirmā pavasara paliek kopā uz visiem laikiem, un pat tad, ja viena no abām iet bojā, otra reti kad meklē citu biedru.

Bet Barrā palikušajā zostēviņā ar pārošanas dziņu saistīto dziedzeru darbība bija aizkavējusies. Riesta spēlēs viņš tikpat kā nepiedalījās. Maija sākumā sadalīšanās pāros bija beigusies, visas zosu mātītes aizņemtas, un viņš bija palicis viens. Tas bija liels zostēviņš, krietni smagāks par daudziem citiem, un viegli būtu varējis iegūt sev draudzeni, padzenot no bara kādu zostēviņu. Bet pārošanās dziņa viņā vēl nebija izvērtusies nepārvaramā tieksmē, un viņš nejuta vēlēšanos uzsākt cīņu par mātīti.

Pēc sadalīšanās pāros zosis kļuva nemierīgas un grasījās doties lidojumā. Šogad tām vēl nebija jāperē, taču Grenlandes krasti ar senču ligzdošanas vietām neatvairāmi vilka pie sevis. Nemiers drudžaini auga augumā, un vakar pēc barošanās atgriežoties jūrā, tās nenolaidās vis parastajā atpūtas vietā apmēram desmit jūdžu no krasta, bet lidoja tikai tālāk, uz priekšu ziemeļrietumu virzienā.

Vientuļais zostēviņš neizjuta nekādu tieksmi lidot uz ziemeļiem. Barības šeit bija papilnam, un viņam patika klinšainās piekrastes balti mutuļojošie ūdeņi, kur varēja sacensties spēkā un veiklībā ar bangām, kas atplūda no pelēko klinšu sienām. Kādu laiku viņš lidoja līdzi baram, kas arvien vairāk attālinājās no krasta, bet Barras jūraszāļu audžu un brāzmaino bangu vilinājums bija stiprāks par bara aicinājumu, un beidzot viņš pagriezās atpakaļ. Viņš noskatījās, kā putnu viļņotā līnija pārvēršas miglainā diedziņā un drīz vien, saplūstot kopā ar debesīm, pilnīgi izzūd skatienam, un tad nolaidās viens pats uz ūdens.

Un gandrīz tai pašā brīdī, kad bars pazuda tālumā, viņu sāka mākt vientulība. Baltvaigu zosis ir bara putni, un viņš pirmo reizi bija palicis viens.

Kopš tā laika bija pagājušas trīsdesmit sešas stundas un šī vientulība kļuvusi par neizturamu mocību. Migrēšanas dziņa, vakar vēl tikpat kā nemanāma, bija izvērtusies par urdošu nepieciešamību. Tagad viņš zināja, kas viņam jādara. Viņam bija vēlreiz jāpaēd un tad jādodas lidojuma uz ziemeļiem pa neiezīmēto ceļu, kas aizvedīs viņu uz baltvaigu zosu ligzdošanas vietu.

Jau sešpadsmit stundas, kopš pirmie dzeltenie ausmas plankumi sāka iekrāsot austrumu pamali, viņš viens pats šūpojās okeānā. Tagad saule jau sliecās uz rietu, un drīz bija jāsākas bēgumam, kas atkal atsegs jūraszāļu audzes Barras piekrastes sēkļos, kuru mierīgajos ūdeņos jūras dūņainās nogulsnes sajaukušās ar kaļķainām smiltīm. Un baltvaidzis bija patiešām izsalcis, jo devās uz krastu vienīgi tumsā, un tagad, maija vidū, dienas bija garas un barošanas laiku atstarpes — lielas.

Viņš gaidīja, lai saule nolaižas zemāk, bet no rietumiem nepārtraukti vēlās šurp milzīgi viļņi, kaut gan vēja nebija. Tieši pirms saulrieta pār sarkano saules ripu pārvilkās viegli caurspīdīgas spalvu mākoņu strēles un kā milzīga debesu rata spieķi aizstiepās austrumu virzienā. Šie negaisa mākoņu priekšvēstneši ātri sabiezēja kumpainā, pelēki svītrainā masā, kas pēc tam rietošas saules staros uzliesmoja kā sarkana lākts.

Baltvaidzis vēroja, ka šī mākoņu masa kā auts pārvelkas pāri debesīm, turklāt tas notika ļoti strauji. Un viņa gruzdošais nemiers arvien pieauga. Viņš zināja, ka augsto mākoņu blīvu uz austrumiem triec spēcīga vētra kaut arī uz jūras nebija manāma ne vismazākā vēja pūsma. Un viņš neskaidri nojauta, ka vētra tur augša un nāves miers lejā slēpj sevī dīvainu, draudošu pretrunu.

Viņš atradās apmēram desmit jūdžu attālumā — jeb piecpadsmit minūšu lidojumā no Hebrīdu salām — un tagad nolēma doties uz krastu, lai ar tumsas iestāšanos sasniegtu jūraszāļu sēkļus. Tā kā nebija ne mazāka vēja, kas spārniem no apakšas piepalīdzētu, pacelties gaisā nebija viegli. Viņš sparīgi vēzēja platos spārnus, līdz sešu mārciņu smagais ķermenis lēni atrāvās no gludās viļņa virsmas, bet, tiklīdz viņš uzņēma augstumu, lidojums izvērtās spēcīgā, ritmiskā, viegli plūstošā kustību simfonijā.

Spārni baltvaidzim bija platāki nekā parasti baltvaigu zosīm — vairāk nekā piecas pēdas no viena spārna gala līdz otram. Lēni šķeldami gaisu, tie graciozi izliecas lejupvēzienā un iztaisnojās augšupgājienā, kamēr lidspalvas spārnu galos izpletās un sakļāvās līdzīgi vēdeklim. Citkārt viņš būtu lidojis gandrīz līdz ar ūdens virsmu, kur vējš, gar viļņu sāniem virzoties augšup, daļēji celtu arī viņu sev līdz. Bet tagad gaiss bija pilnīgi nekustīgs, tādēļ viņš lidoja augšup, cenzdamies uztvert augšējos slāņos kādu vēja pūsmu vai augšup plūstošu gaisa strāvu, kas varētu spārniem piepalīdzēt. Viņš pacēlās vairāku simt pēdu augstumā, bet gaisā nejuta nekādas pārmaiņas. Tad viņš izlīdzināja lidojumu un uzņēma kursu uz Ārējo Hebrīdu salu tālo, roboto siluetu, kas tagad no lielāka augstuma daudz skaidrāk un noteiktāk iezīmējās austrumu pusē pie apvāršņa.

Barras ziemeļu galā ap jūdzi platu piekrastes joslu no viļņu triecieniem aizsargā zema, klinšaina saliņa. Starp to un Barru ir sekls jūras šaurums, kura mierīgie, bangu neskartie ūdeņi pārpilni sulīgām jūraszālēm, tādēļ zosu bari tur vienmēr nāk baroties. Baltvaidzis zemu lidoja pāri smilšu sērei mazās saliņas dienvidu galā. Milzīgie okeāna viļņi, plīstot ar apdullinošu troksni, šeit pārvērtās verdošos putu mutuļos. Šļakatas šaustīja viņu kā skrotis. Viņš lidoja līdzi bangām, kas traucas uz krastu, bet, kaut arī sen bija bēguma laiks, nemanīja nekādu bēguma pazīmju. Balti sakultie ūdeņi joprojām brāzās augstu pāri sudrabainajām smiltīm līdz pat viļņotajai līknei, kur okeāna izmestās jūraszāles un dažādi priekšmeti iezīmēja pašu augstāko paisuma līmeni.

Visa baltvaidža dzīve bija cieši saistīta ar paisuma un bēguma maiņu, un viņš zināja, kad tie sākas un beidzas tikpat labi, kā citi putni zina, kad lec un riet saule. Tas, ka paisums vēl neatslāba, kaut gan bija jāsākas bēgumam, radīja viņā tādu pašu neizpratni, kādu varētu izraisīt saules apstāšanās riņķojumā pa debess loku.

Viņš laidās pāri mazajai saliņai, taču, vēl nesasniedzis sēkli, kur tik bieži bija barojies, saprata, ka dīvainā paisuma dēļ ūdens ir pārāk augsts, lai kaut ko aizsniegtu. Viņš nolaidās virs jūraszāļu audzēm un raudzījās tumšajā, ēnainajā dziļumā. Zosis nenirst pēc barības kā vairums pīļu, bet meklē to seklos ūdeņos, izstiepjot kaklu visā garumā un nostājoties ar galvu uz leju, tā ka aste stāv vertikāli virs ūdens. Baltvaidzis dažas reizes izsnaikstījās, bet straumes šūpotie ūdensaugi kā lentes kārdinoši viļņojas apakšā — neaizsniedzamā attālumā.

Mākoņi pilnīgi pārvilka debesis, atstājot tikai šauru svītriņu austrumu pamalē, izzuda saulrieta purpura atblāzma, un pēkšņi iestājās pilnīga tumsa. Baltvaidzis gaidīja, kad sāksies bēgums. Viņš gaidīja veselu stundu, un viņa izsalkums un vientulības sajūta pārauga mokošā sāpē. Bangu dārdoņa viņpus aizsargsaliņas nemitīgi pieņēmās spēka, un viņš saprata, ka dīvainie Atlantijas viļņi kļūst arvien lielāki. Bet gaiss joprojām bija pilnīgi nekustīgs, bez mazākās vēja pūsmas.

Pēc stundas baltvaidzis atklāja vēl vienu neizprotamu pretrunu. Udens virs jūraszāļu audzēm nevis atplūda, kā tam vajadzēja būt, bet cēlās. Tas jau atradās pēdu vai divas virs pašas augstākas paisuma robežas.

Baltvaidzis nebija spējīgs izdarīt kaut kādus secinājumus, taču lieliski prata atšķirt, kas ir dabisks un kas nedabisks kā gaisā, tā jūras viļņošanā. Un viņš zināja, ka viļņi bez vēja un paisuma pieaugšana tai laikā, kad jābūt bēgumam, ir kaut kas pilnīgi nedabisks. Taču viņš daudz par to nedomāja, jo Grenlandes fjordi neatturami sauca viņu pie sevis, un lidojums pāri okeānam ilgi vairs nebija atliekams.

Otrā nodaļa

Gar Ārējo Hebrīdu salu rietumu piekrasti jūra bija izmetusi malā milzīgu smilšu sanesu. Tur, kur paisums vairs nespēja sniegt, vētra tās bija sadzinusi viļņainā kāpu joslā, kur kāpuniedru biezās saknes un dzelkšņainie stiebri cieši piesaistīja baltās smiltis pie zemes, izveidodami aizsargvalni pret okeāna tālāku iebrukumu. Aiz kāpu barjeras sanestās smiltis bija sajaukušās ar apakšā esošo kūdras slāni, veidojot plašu, auglīgu līdzenumu, kas ar nelielu pacēlumu tālāk tiecās augšup pretī kalniem. Tā bija ar kaļķi un trūdvielām bagātā machair josla, kur lekna zāle, vīķi un āboliņš bija noaudzis kā zaļš, sulīgs paklājs un zemnieki iekopuši savus nelielos auzu, rudzu un kartupeļu lauciņus.

Baltvaidzis bieži bija devies baroties uz šīm leknajām machair ganībām. Bet tad viņam tagad būtu jāpamet jūra, un viņš juta dziļas, nepārvaramas bailes no zemes, pat no šīs machair joslas, kas tik tuvu piekļāvās jūrai, ka gandrīz saplūda kopā ar to. Tagad, kad viņš bija palicis viens un zaudējis barā ierasto drošības sajūtu, šīs bailes no zemes bija kļuvušas vēl lielākas. Viņš vēlreiz nostājās vertikāli un, izstiepis kaklu, centās satvert zaļos stiebrus, bet tie vēl arvien nebija aizsniedzami. Viņam tomēr bija jādodas uz machair joslu.

Viņš pacēlās spārnos un lidoja pāri kāpām, sajuzdams viegli gruzdošu nemieru, tādēļ ka zem viņa nav vis jūra, bet zeme. Pēc baltajām, brūnajā arumā šur tur vēl neiestrādātajām smilšu svītrām tumsā varēja samanīt tīrumus. Viņš lidoja tālāk, kur, spriežot pēc tumšākās zemes krāsas, atradās nekultivētās ganības, strauji nolaidās un steigšus sāka ēst. Zāļu stiebrus un āboliņu viņš nošķina līdz ar zemi, šad tad paurbinot ar knābi arī dziļāk, cerībā atrast smilšainajā augsnē savu lielāko gardumu — gundegu saknes.

Pēc stundas vai divām viņš lidoja atpakaļ uz saliņas aizvējā esošo līci, lai padzertos un ieknābātu gremošanai nepieciešamās smiltis, kas putna guzā, sajaukdamās ar barību, paveic to pašu, ko zīdītajiem zobi. Izsalkums nu bija apmierināts, taču viņš vēlreiz lidoja atpakaļ uz machair ganībām. Tagad viņš ēda bez kādas steigas, atstādams zāli un āboliņu un izvēlēdamies vienīgi gundegu saknes un gaļīgās lapu pamatnes.

Pāris stundu pirms rītausmas viņš bija pilnīgi paēdis. Citkārt viņš gaidītu saules lēktu un tikai tad lidotu atpakaļ uz jūru, bet šonakt viņš bija bažīgs un nemierīgs, dīvainā paisuma apmulsināts, un tiecās pēc vienīgās, viņam zināmās drošās vietas — pēc atklātās jūras. Tur viņš līdz rītausmai atpūtīsies un tad dosies garajā ceļā uz Arktiku.

Tiklīdz baltvaidzis pārlaidās pāri krasta bangām, viņam pretim lidoja liela jūras gārgale, gurdeni ievelkot neskaidrus līčločus naksnīgi pelēkajās debesīs. Baltvaidzis zināja, ka šie putni, tāpat kā albatrosi un vētrasburātāji, mīt tikai tālajos okeāna plašumos un ka to dzīve vēl ciešāk saistās ar jūru nekā baltvaigu zosīm. Baltvaigu zosis gan dzīvo uz jūras, tomēr turas pie krasta un, ja neskaita ceļošanu, reti kad jūrā aizlido tālāk par desmit jūdzēm no piekrastes sēkļiem, kur naktīs barojas. Bet jūras gārgales tikpat izmisīgi baidās no sauszemes kā vairums sauszemes putnu no jūras.

Baltvaidzis lidoja arvien tālāk no krasta un drīz vien redzēja vēl divas jūras gārgales kā rēgainas ēnas pārslīdam pāri tumšajām debesīm. Jūras putnu neparastā bēgšana uz krastu viņam pēkšņi atklāja visu nakts mīklaino parādību cēloņus, un tagad viņš saprata, ko nozīmē milzīgie viļņi bez vēja, mākoņu blīva, kas, saulei rietot, pēkšņi pārvilkās pāri debesīm, un nedabiski augstais paisums. Kaut kur okeānā trakoja vētra, kas nāca uz austrumiem, uz Eiropas piekrastes ūdeņiem, un jūras putni bēga no tās.

Baltvaidzis izlieca savus spēcīgos spārnus un laidās lejup. Viņš izstiepa kājas ar platajām pleznām, kā lidmašīna, kas izvirza šasijas, un, uzšļākdams nelielu putu vērpeti, nosēdās uz ūdens. Viļņi nu bija vēl lielāki, taču vēl arvien gludi un plakani, jo gaiss joprojām bija pilnīgi nekustīgs.

Aizmigt baltvaidzim nebija viegli, jo vientulība, kas viņu nomāca, šķita tik smaga, it kā būtu reāla, gluži taustāma matērija. Viņš bija galīgā neizpratnē, nespēdams izšķirties, ko īsti darīt. Tālie Grenlandes fjordi vilka pie sevis ar maģisku, neatvairāmu spēku, un beigu beigās viņš nolēma doties ceļā, kaut arī tālais lidojums biedēja, jo jūra un gaisā bija jūtama draudīga nelaimes tuvošanās.

Melno nakti pamazām nomainīja pelēka, nespodra rītausma. Kad blāvajā austrumu pamalē kā šaura svītriņa neskaidri iznira Hebrīdu kalni, baltvaidzis devās ceļā.

Viņš pacēlās gaisā tik augstu, ka salu virkne, kas krasi izcēlās uz balto, putaino bangu fona, saplūda melnā vienlaidu masā. Tad viņš strauji pagriezās uz ziemeļrietumiem, kur pēc sešsimt jūdžu lidojuma pāri tuksnesīgajam okeānam atkal atradīs barību Islandes fjordos un droši vien varēs pievienoties savas sugas jaunputnu bariem.

Viņa priekšā nu pletās bezgalīgs okeāns, kam vispār nebija apvāršņa, jo visapkārt — uz ziemeļiem, rietumiem un dienvidiem bija tikai pelēka miglas siena, tā ka pat nebija iespējams pateikt, kur beidzas debesis un sākas jūra.

Hebrīdu salas izzuda skatienam. Priekšā esošā miglas blīva nāca arvien tuvāk. Viņam krūtīs pēkšņi ietriecās vēja brāzma, acumirklī apsvieda viņu riņķī un tikpat negaidīti atkal pazuda. Kopš vakardienas, kad sākās jūras spēcīgā viļņošanās, tā bija pirmā jūtamā gaisa kustība.

Trešā nodaļa

Dienvidkanādā maija otrā puse bieži ir tāda kā pārejas sezona — ne īsti pavasaris, ne arī vasara, bet reizē kaut kas no viena un otra. Kad Rorijs Makdonalds apstājās uz zooloģijas korpusa saplaisājušām akmens kāpnēm un pārlaida skatienu Toronto universitātes pilsētiņai, pavasaris un vasara likās saplūduši dīvainā, pretrunīgā kopainā.

Lielajām gobām un kļavām bija sākusies vasara, jo tās bija pilnīgi salapojušas. Vasara bija arī vārnu pārim, kurš kārtējo reizi atkal ligzdoja universitātes pilsētiņas ziemeļu gala gobās, jo tas jau cītīgi baroja savus pirms nedēļas izšķīlušos mazuļus. Bet citur turējās pavasaris. Ābeles aiz Svētā Džordža ielas joprojām slīga sārtās ziedu kupenās, un daudzi putni vēl bija ceļā uz savām ligzdošanas vietām. Kļavas zarā virs Rorija galvas neatņemdamies dziedāja zaļais koku ķauķis, putns, kuram priekšā vēl bija garš ceļš, jo tas ligzdo krietnu gabalu tālāk uz ziemeļiem. Šorīt viņš bija redzējis arī kastaņbrūnos un melngalvas koku ķauķus.

Rorijs apsēdās zemē uz kāpnēm, lai pavērtos apkārt un ieklausītos. Nemanīja gandrīz neviena cilvēka, un visapkārt valdīja neparasts klusums. Baltimoras vālodze knābāja kāpurus kļavas zarā viņam virs galvas, zibinot spilgti oranžo pavēderi un pastarpām svilpojot savu dzidro pavasara dziesmu. Rorijs pasvilpoja tai pretī, gandrīz nevainojami atdarinādams vālodzes balsi. Vālodze satraukti iekliedzās, nospurdza zālē un ziņkāri snaikstīja kaklu, cenzdamās saskatīt otru vālodzi, kuras tur nebija.

Rorijs pasmaidīja.

Ak izdevās gan piemānīt, ko? Vālodze vēlreiz iekliedzās un uzlaidās atpakaļ kokā.

Rorijs, sēdēdams uz akmens kāpnēm, nolaida garās kājas lejup un tīksmi izstaipījās.

Bija beidzies atkal viens gads, sperts atkal viens liels solis tuvāk mērķim, kas reiz šķita nesasniedzams. Eksāmens zooloģijā, augstāko dzīvnieku fizioloģijā, nebija tik grūts, kā varēja gaidīt, un Rorijs bija vairāk nekā pārliecināts, ka dabūjis labu novērtējumu.

Viņš laiski uzslējās kājās un sāka soļot uz Koledžstrītas pusi lai nopirktu laikrakstu un uzzinātu, kas notiek ar «Alisi». Iespējams, ka tā būs izlaidusi dzīvību un laikraksti jau aizmirsuši tās brāzmaino gaitu. Tas nebūtu nekas neparasts. Meitenes viņa dzīve vienmēr ienāca tikpat pēkšņi un nozuda tikpat negaidīti.

Rorijs bija slaida auguma, šauriem gurniem, garām kājām un strauju, mazliet neveiklu gāzelīgu gaitu. Taču tā bija viegla un elastīga, jo savā bērnībā Hebrīdu salās, kur pat divritenis bija greznība, viņam nācās krietni daudz staigāt. Rorijs Makdonalds mazliet izskatījās pēc vikingu pēcteča, kaut arī tie Hebrīdu salās bija apmetušies pirms tūkstoš gadiem. Viņam bija blondi mati, kurus viņš nēsāja īsi apgrieztā «ezītī», jo tas neprasīja nekādu īpašu kopšanu, un kuplas, gaišas uzacis — tik gaišas, ka brūni iedegušajā sejā šķita gandrīz baltas. Bet ar to arī līdzība ziemeļnieciskajiem senčiem izbeidzās, un acis viņam bija pelēkas, nevis tumši zilas kā vikingiem.

Viņš bija patiešām izskatīgs, tikai ar vienu ārēju trūkumu. Viņam bija prāvs, apaļš un spīdīgs deguns, kurš tik ļoti apsarka saulē, ka no tā mūždien lobījās āda, kamēr seju klāja vienmērīgs iedegums.

Priekšā uz ietves, viņu gaidīdama, bija apstājusies kāda meitene ar grāmatu saini rokās. Viņa bija vidēja auguma, sejā vēl jautās bērnišķīgs apaļums, bet sarkanā svītera apņemtais stāvs, ko viņa turēja visai stalti, varētu pat sacīt — izaicinoši, vairs nepavisam nebija bērnišķīgs. Tā bija Sjūzena … eh, sasodīts, nu kāds bija viņas uzvārds? Viņi iepazinās ziemā angļu valodas nodarbībās, un Sjūzenai bija ne vien tāds augums kā peldkostīmu reklāmas modelim, bet arī tīri gaiša galva, un Rorijam viņa patika. Bet viņš nekad nemēģināja viņai tuvoties, jo šai laikā centās turēties tālāk no meitenēm.

— Sveiks. — Viņa uzsmaidīja. — Kā gāja zooloģijas eksāmenā?

— Ne tik ļauni, kā varēja gaidīt.

Rorijs paņēma viņas grāmatas, palēnināja soli, un viņi abi sāka iet līdzās.

Pēdējā laikā viņiem bieži tā gadījās satikties. Tā nevarēja būt nejaušība, un tas glaimoja Rorija pašapziņai, kaut gan sen vairs nebija it nekas jauns. Turpat vai pirms desmit gadiem, būdams vēl pusaudzis, viņš bija atklājis, ka meitenes liptin līp viņam klāt, un tagad uzņēma šo faktu tikpat vienaldzīgi kā to, ka viņam ir pārāk liels deguns. Bet bija laiks, kad šo atklājumu viņš izmantoja, cik vien spēja. Ar puicisku dižmanību, ko pašam bija kauns atcerēties, viņš plātījās, ka neesot saticis meiteni, no kuras nebūtu dabūjis visu, ko gribējis, jau otrajā vakarā, ja tikai vēlējies. To pierādīt viņam gan iznāca reti, jo tolaik viņš brauca uz kuģiem, un viņa kuģis parasti atstāja ostu, otro vakaru nesagaidījis.

Bet tas bija cits laiks un cits Rorijs Makdonalds. Nu jau četrus gadus pēc kārtas viņa dzīve bija pakļauta vienam vienīgam mērķim — aizpildīt skaudrās bērnības atstātos robus un izsisties dzīvē uz augšu. Līdz ar to viņam bija divi svarīgi iemesli turēties tālāk no meitenēm. Tā kā viņš pats pelnīja studijām līdzekļus, viņam neatlika ne brīva laika, ne naudas. Bet galvenais iemesls bija tas, ka viņš negribēja riskēt un pieķerties kādai meitenei, kamēr viņam vēl nebija drošs pamats zem kājām. Rorijs nebija pārliecināts, ka spētu diendienā tikties ar meiteni, varbūt pat mīlēt viņu un visu pārējo atlikt uz nenoteiktu laiku. Ar ostas un kroga meičām problēmu nebija: kāda gadījās, tādu varēja paņemt un otrā rītā aizmirst. Bet Sjūzenas tipa meitenes, kuras viņš sastapa universitātē, neapšaubāmi bija no tām, ar kurām precas, un tās vis nevar mainīt, katru sestdienu guļot ar citu. Tā nu Rorijs pašā sākumā nolēma savu nākotnes mērķu un arī finansiālu apsvērumu dēļ labāk turēties tālāk no meitenēm. Viņš stingri izpildīja šo lēmumu, lai gan tas reizēm nebija viegli, jo viņa izskatīgā āriene, kas jūrnieka gados šķita zelta vērta, bija drīzāk traucēklis nekā ieguvums.

— Vai nākamā semestrī spēlēsi futbolu? — Sjūzena jautāja. Viņa, ja vien gribēja, bija tīri prātīga, un Rorijs saprata, ka meiča viņu ķircina. — Laikam jau ne, — viņš atbildēja.

— Potenciāla futbola zvaigzne izšķiež visu savu enerģiju, sasvilpodamās ar putniņiem.

— Tas ir daudz interesantāk nekā dzenāt bumbu.

— Tev jau vienīgi putni ir prātā. Laikam tādēļ tu esi tāds paviegls.

Viņa zobgalīgi pasmaidīja un pievirzījās viņam cieši klāt, tā ka ejot viņu rokas saskārās.

Arī agrāk viņa bija gājusi Rorijam cieši līdzās, un viņam tas nemaz nepatika. Savā ziņā viņš baidījās no Sjūzenas un viņai līdzīgām meitenēm. Tās apdraudēja kaut ko lielu un ļoti svarīgu, kas pašlaik lika viņam sasprindzināt visus spēkus.

Pie Koledžstrītas autobusa pieturas Rorijs atdeva Sjūzenai grāmatas un atstāja viņu vienu. Tad nopirka kioskā dienas laikrakstu un aši pārlaida acis pirmajai lappusei. Par «Alisi» nebija neviena vārda. Viņš atšķīra laikrakstu un trešās lappuses apakšā ieraudzīja meklēto virsrakstu:

ORKĀNS IZRAISA JAUNAS VĒTRAS VIRS TRAKOJOŠĀS ATLANTIJAS.

Rorijs atspiedās pret kiosku un sāka lasīt.

«Vašingtona, 23. maijā (Associated Press). Pēc šorīt saņemtajām Laika biroja ziņām, orkāns «Alise», kas bija gandrīz norimis, virs Ziemeļatlantijas sadūries ar aukstām, no Arktikas plūstošām gaisa masām, izsaucot jaunu viesuļvētru, gandrīz tikpat spēcīgu kā pats orkāns.

Pēc Laika biroja ziņām «Alise» ir praktiski norimusi, bet tās pirmsnāves cīņā ar arktiskā gaisa masām dzimusi jauna austrumvirziena viesuļvētra, kas plosās pa visu Atlantiju no Britu salām gandrīz līdz Ņūfaundlendai. Pēc kuģu ziņojumiem, vēja ātrums ir septiņdesmit piecas jūdzes stundā. Vairāki kuģi stipri apdraudēti un vismaz viens no tiem — kāds norvēģu preču kuģis, kuram norauta stūre, atrodas ļoti bīstamā stāvoklī.

Pēc Laika biroja ziņām šī viesuļvētra bijusi pati spēcīgākā, kāda pēdējo desmit gadu laikā šai rajonā pieredzēta. Britu salās pirmsvētras paisums sasniedzis rekorda līmeni un applūdinājis daudzus, gadiem neskartus piekrastes rajonus.

Orkāns «Alise» bija neparasti spēcīgs tik agram gadalaikam. Kā Laika biroja darbinieki norāda, maija orkāni gandrīz vienmēr ir mēreni un īslaicīgi, turpretī «Alise» …»

Rorijs izlaida divas rindkopas un sāka lasīt Toronto vēstis, kas papildināja Vašingtonas ziņojumu.

«Kad orkāns «Alise» brāzās pāri Karolīnas piekrastei, kādu laiku bija iemesls bažīties, ka tas var nonākt līdz Kanādai. Pirms četrām dienām dažas pazīmes liecināja, ka Toronto atrodas orkāna ceļā. Bet, saduroties ar augsta spiediena joslu, «Alise» mainīja virzienu un atgriezās atpakaļ okeānā.»

Rorijs izjuta zināmu nožēlu, ka «Alise» nav pienākusi tuvāk Toronto, jo šādas spēcīgas, brāzmainas viesuļvētras bieži vien aiznes gāju putnus ļoti tālu no parastajiem platuma grādiem. Tropiskie putni reizēm tiek aizdzīti divi tūkstoši jūdžu uz ziemeļiem no viņu uzturēšanās vietām, tā ka putnu novērošana pēc šādām vētrām kļūst visai interesanta un sagādā dažu labu pārsteigumu. Rorijs bija licis uz «Alisi» lielas cerības un uzmanīgi sekojis tās brāzmainajai gaitai. Bet nu tas viss bija pāri.

Ceturtā nodaļa

Rorijs salocīja laikrakstu ar meteoroloģisko ziņojumu un pasita padusē. Līdz pusdienām vēl bija gandrīz divas stundas, un viņš nolēma divas jūdzes līdz mājām nosoļot kājām, tādēļ pagriezās un cauri universitātes pilsētiņai devās atpakaļ uz zooloģijas korpusu. Viņš gribēja ieiet un apvaicāties, vai arī P.L. negrib izlocīt kājas. P.L. tikko bija atgriezies no Čikāgas, no četru dienu ilgā biologu kongresa, un Rorijs nespēja sagaidīt brīdi, kad varēs viņam pastāstīt par saviem vasaras plāniem.

Viņš iegāja atpakaļ zooloģijas korpusā un devās pa kāpnēm lejā uz pagraba stāvu. Kāpnes dīvaini čīkstēja, un krēslainajā, betonētajā gaitenī oda pēc pelējuma. Garā, šaurā gaiteņa viņā galā bija dzirdama klusa čivināšana.

Kamēr Rorijs soļoja turp, putnu koris pamazām pieņēmās spēkā, un viņam degunā iesitās putnu mēslu asā smaka. Gaiteņa galā pie durvīm, uz kurām ar sarkanu zīmuli bija uzrakstīts: «Ieeja aizliegta, īpaši putnu kopējiem,» — putnu koris pārauga spējā crescendo. Rorijs divreiz pieklauvēja, atvēra durvis un iegāja.

Lielajā telpā pie trim sienām līdz pat griestiem bija rindās sakārti stiepļu būrīši ar sīkiem putniem. Vidus bija pieblīvēts kartotēkas plauktiem, grāmatu kaudzēm un putnu barības maisiem, turpat bija netīra mazgājamā bļoda, galdiņš ar diviem mikroskopiem un pašā vidū — vecs rakstāmgalds, apkrauts ar čupu čupās sagrūstiem papīru žūkšņiem un zinātniskajiem žurnāliem. Telpa stipri oda pēc ētera un putnu mēsliem. Ārējā sienā pie pašiem griestiem atradās trīs šauri lodziņi, bet tie bija aizlīmēti ar biezu, melnu papīru, un telpu apgaismoja vienīgi elektriskā gaisma.

Pie rakstāmgalda, gandrīz pilnīgi aizslēpies aiz papīru kalniem, sēdēja kāds vīrs brūni iedegušiem, it kā miecētas ādas vaigiem un nelielu brūnu plikumu galvvidū. Mati, kas kuplā vainagā ietvēra kailo galvvidu, nebija ne īsti melni, ne pelēki. Viņam mugurā bija tīrs, balts, līdz pusei atpogāts krekls, kas atsedza spalvainas krūtis. Viņš sēdēja sakumpis, pilnīgi nekustīgs, jo skaļā putnu kora dēļ acīmredzot nebija dzirdējis Roriju ienākam.

Rorijs piegāja tuvāk. Šis vīrs, noliecies pār nelieliem laboratorijas svariem, svēra zvirbuli, kurš it kā pamiris gulēja uz muguras vara kausiņā. Pa galdu lēkāja pieradināta sarkanrīklīte un uzmetās viņam uz rokas.

— Vācies prom, Turdij. — Viņš viegli atbīdīja to sāņus.

— P.L., — Rorijs ierunājās. Vīrs pacēla acis uz viņu.

— Sveiks, Rorij. Nu, kā gāja zooloģijā?

— Viss kārtība. Vai negribat doties kājām uz māju?

— Labprāt. Pēc desmit minūtēm būšu beidzis.

P.L. aši uzšņāpa uz papīra kādu skaitli, noņēma no svaru kausa šķietami nedzīvo putnu un piecēlās kājās. Viņš bija maza auguma, bet platiem pleciem un krūtīm, un viss viņa nelielais stāvs pauda sparu un vīrišķību.

Viņš pārgāja pāri istabai un uzmanīgi nolika zvirbuli būrītī uz grīdas. Putns pēc mirkļa atdzīvojās, skaļi iečirpstējās un uzspurdza laktiņā. P.L. noķēra vēl vienu zvirbuli, iemērca vates piciņu mazā ētera pudelītē un viegli pārvilka putnam pār knābi. Zvirbulis pārstāja spārdīties, un viņš uzlika to uz svariem.

— Gribu pabeigt zvirbuļu svēršanu. Esmu sācis strādāt pie kaut kā jauna. — P.L. runāja ātri, un viņa balsī bija saklausāma bērnišķīga aizrautība. — Par fotoperioda ietekmi… pirmkārt, uz vielu maiņu, otrkārt, uz dzimumdziedzeru attīstību un seksuālo ciklu. Vienu grupu zvirbuļu es gribu turēt pastāvīgā desmit stundu ilgā apgaismojumā, kas atbilst ziemas dienas garumam. Otra grupa dzīvos mūžīgā vasarā … piecpadsmit stundu ilgā apgaismojumā. Dienas garums… ir saistīts ar hipofīzi, .vairošanās ciklu un migrēšanas tieksmi, tikai mēs nezinām, kā īsti. Dieva dēļ, Turdij, tūlīt nost no svariem! Viņa būs varena gudriniece. Jau tagad prot skaitīt līdz četri. Šais dienās es pabeigšu rakstu par viņu, un, tiklīdz tas būs publicēts, viņa padarīs mēmus visus šos stulbeņus, kuri uzskata, ka putni vadās tikai pēc instinkta un nespēj it neko iemācīties.

P.L. notrausa baltu ekskrementu traipu no papīra, uz kura atzīmēja zvirbuļu svaru.

— Turdij, vārds gan tev trāpīts kā naglai uz galvas, — viņš teica. Tad paskatījās augšup uz Roriju un ap viņa muti iegula smaida krunku pusloki. — Es viņai devu tādu vārdu pēc ģints nosaukuma — Turdus. Bet bija arī vēl citi iemesli. Gudra jau nu viņa man ir, bet neparko nevaru piedabūt viņu izmantot tualetei vienu noteiktu vietu.

P.L. galva atkal daļēji pazuda aiz stāvgrūdām piekrautā rakstāmgalda.

— Divdesmit četri un viena … nē, divas desmitdaļas grama, — viņš no skalas nolasīja. — Ak tu negantniece! Zaudējusi svaru. Tu man pārāk netrenkā zvirbuļu puikas!

Rorijs apsēdās krēslā pie durvīm un gaidīja. Viņš vēroja mazo, saulē iedegušo plikumu P.L. galvvidū, kas tik tikko pacēlās pāri papīru un žurnālu kaudzēm, un domāja — kā jau dažkārt bija darījis, — ka P.L. nudien ir dīvains tips tik augstam amatam solīdā universitātē. Uz galda pie durvīm bija pa roku galam nomesta P.L. spilgti rūtainā, brūni zaļā sporta žakete, kādu neviens students nevilktu mugurā citur kā vienīgi masku ballē.

Ornitoloģijas profesors doktors Pīters Lorenss Tomass bija vecpuisis, kurš aizrāvās ar divām kaislībām — kliedzoši spilgtām sporta žaketēm un ornitoloģiskiem pētījumiem. Katru vasaru viņš pavadīja kaut kur Ziemeļu Ontario mežos, ņemot līdzi telti un kanu laivu, dzīvoja tur kā indiānis un pētīja putnu populāciju. Katru rudeni viņš atgriezās universitātē, kur lasīja lekcijas un turpināja savus laboratorijas pētījumus putnu fizioloģijā un uzvedībā.

Tas bija P.L., kurš Rorijam ieteica iestāties Toronto universitātē, un nu jau četrus gadus viņi abi dzīvoja vienā un tai pašā pansionātā pilsētas ziemeļu daļā. Lai gan P.L. prāts vienmēr lidinājās kaut kur tālu prom, zinātnes augstumos, viņš bija cilvēks, pret kuru Rorijs juta patiesu cieņu un uzticību.

P.L. vēlreiz piecēlās un aiznesa iemidzināto zvirbuli atpakaļ uz būrīti. Jau pirms divām nedēļām viņam bija laiks aiziet pie friziera, un Rorijs ievēroja, ka tas vēl joprojām nav izdarīts. Bet vairāk par visu, viņš nodomāja, profesoram vajadzīga sieva, kas laiku pa laikam novilktu viņu lejā no zinātnes padebešiem. Diez vai viņam vispār bijusi kāda sieviete? Tas šķita vairāk nekā apšaubāmi. P.L. acīmredzot uzskatīja mīlestību par tīri bioloģisku faktoru, kas izsakāms skaitļos tieši tāpat kā zvirbuļu seksuālās attīstības pakāpe, kuru viņš noteica pēc gonādu izmēriem vai spermatozoīdu skaita vienā miligramā sēklas šķidruma.

Rorijs kā nākamais biologs šai ziņā bija stipri līdzīgos ieskatos, kaut arī juta, ka attiecībā uz sievietēm ir daudz vairāk pieredzējis nekā profesors. Jūrnieka gados, kad kuģis piestāja ostas, dabūt meiču viņam nebija problēma. No ielas stūra vai parka soliņa uz viņu vienmēr meta acis kāda švircīte. Bet šie vienas nakts piedzīvojumi vispār neskāra jūtu pasauli vai, runājot zinātnieku žargonā, pie kuriem viņš jau skaitījās piederīgs, tas viss bija tikai fiziska reakcija uz arējiem kairinājumiem. Un viņš bija nācis pie secinājuma, ka visu vīriešu un sieviešu attieksmes ir vienlīdz pliekanas un nožēlojamas. Mīlestība viņam šķita tikai dzejnieku izdoma.

Un tomēr katra vīrieša dzīvē pienāk laiks, kad viņa kā sabiedrības locekļa pilnīgai izaugsmei — un bieži vien arī karjerai — sieva ir vairāk nekā nepieciešama. Profesoram šis laiks sen bija pagājis, un tagad viņš bija vientuļš, pavecs, dzīvē vīlies vecpuisis, kurš dzīvoja tikai pusi dzīves, jo bija nolēmis palikt viens. Rorijam šis laiks jau tuvojās. Pēc gada viņš dabūs maģistra grādu, taču, vai turpinās pētījumus arī doktora grāda iegūšanai, — to vēl nebija izlēmis. Bet vienādi vai otrādi — pēc gada vai diviem viņš varētu ērti iekārtoties par zooloģijas lektoru, un tad sieva, pareizi izraudzīta sieva būtu liels pluss, pat nepieciešamība viņa tālākai karjerai. Mīlestība lai paliek dzejniekiem, Rorijam bija vajadzīgs kaut kas daudz reālāks. Viņa sievai — un labu kandidatūru šeit netrūka — vajadzēja būt tādai, kas spētu viegli un nepiespiesti iejusties akadēmiskajā vidē starp mācību spēkiem un zinātniekiem, kuru pulkam viņš pievienosies. Un viņai būs jāprot kompensēt stūrainību, ko Rorijā bija atstājusi viņa vienkāršā izcelsme.

— Es lietoju jaunu adiabātisko skābekļa bumbas kalorimetru, — P.L. turpināja. — Man vajag vienīgi noteikt katra putna apēstās barības kaloriju daudzumu, kā arī kaloriju daudzumu ekskrementos, un starpība ir vielu maiņas enerģija. Pirms aiziešanas es gribu tev paradīt, kā Turdija skaita līdz četri…

P.L. nolika rindā uz grīdas divdesmit vienādus pudeļu vāciņus un zem katra ceturtā pabāza rozīni.

— Turdij, nāc šurp!

Mīlule pielidoja viņam klāt, ieraudzīja pudeļu vāciņus un palēkdamās aši aiztipināja no viena rindas gala līdz otram, bez mazākās kļūdīšanās paceļot katru ceturto vāciņu un uzknābjot zem tā esošo rozīni. Pārējos vāciņus tā neaiztika.

— Turdij, tu esi ģēnijs! — P.L. izsaucās, ar pirkstu maigi noglāstīdams sarkanrīklītei galviņu. — Ornitoloģiskajā literatūrā bieži tiek minēti putni, kuri iemācījušies skaitīt līdz trīs, bet Turdija ir pirmā, kas prot skaitīt līdz četri.

P.L. staroja kā laimīgs tēvs, kura dēls tikko kļuvis par klases labāko skolnieku. Un tas viss, Rorijs nodomāja, pieradinātas sarkanrīklītes dēļ. Profesoram tiešām vajadzīga sieva.

P.L. ielika Turdiju pārnakšņot būrītī. Tad pārmeta pār roku savu brūni zaļo žaketi un viņi izgāja gaitenī. Slēgdams ciet durvis, profesors pamāja uz sarkano uzrakstu.

— Es sarāvos atkal ar kopējiem. Šie skrējuši sūdzēties komandantam, ka mani putni esot utaini un piesmirdinot ēku. Skaidrs, ka viņi ir utaini. Tā tam, dabiski, arī ir jābūt. Un, pētot putnu izturēšanos, es gribu viņus turēt cik vien iespējams dabiskos apstākļos. Kopēji ir pēdīgie stulbeņi. Tagad es pats esmu savu putnu kopējs.

Kad viņi no pagraba stāva pustumsas izgāja spilgtajā dienas gaismā, P.L. aizkūpināja savu milzīgo izliekto pīpi.

Viņi devās cauri universitātes pilsētiņai, Rorijs — garš kā maikste līdzās pavecākajam ceļabiedram.

— Nu, vai drīz brauksi uz ziemeļiem? — P.L. jautāja.

— Šovakar pat. Pirms eksāmena jau aizvedu uz staciju savu bagāžu.

— Pētīsi Kanādas zosis?

— Jā, tieši Kanādas zosis. Viņi grib, lai es iekļauju programmā iespējami lielāku Džeimsa līča rietumu daļu, pētot putnu sastāvu un izplatību. Bet galvenais — lai vēlāk vasarā, kad zosis met spalvu, nevar palidot un ir viegli sagūstāmas, stājos pie gredzenošanas. Tas Dabas pārvaldes bosus īpaši interesē. Tur ligzdo divas atšķirīgas zosu grupas — viena, kas pārziemo Misisipi ielejā, otra — Atlantijas dienvidu piekrastē. Neviens nezina ligzdošanas vietu robežu, bet viņiem to vajag noskaidrot, lai varētu kontrolēt rudens medības. Gredzenošana šai ziņā palīdzēs. Nakti es palikšu Blekvudā, lai parunātos ar Ziemeļu Ontario medību un zivsaimniecības pārvaldes priekšnieku. Viņš pateiks, kur lai es dodos un apmetos, kad būšu sasniedzis Džeimsa līci.

— Tas būtu viss?

— Liekas, jā. Bet, ja atliks laiks, gribu vēl izdarīt indiāņu aptauju, lai noskaidrotu, cik liels ir krijiešu cilts mednieku pavasara medībās nošauto zosu skaits. Un gribu noteikt zosu dzimumu skaitliskās attiecības. Cik var spriest pēc mednieku liecībām, šai ziņā ir jūtama disproporcija. Iespējams, ka mātītes sastāda tikai četrdesmit procentu no kopējā skaita. Un tas nozīmē, ka ligzdošanas laika paliek pāri daudz vientuļu tēviņu.

P.L. spangi pakšķināja pīpi, ik pa brītiņam saraukdams brūno pieri, tā ka matu vainags kā satraukts burunduks visu laiku lēkāja augšup un lejup.

— Izklausās labi, — viņš teica. — No tā var iznākt doktora disertācija.

— Iespējams. Man patīk šie putni. Bērnībā Barras salā es stundām vēroju baltvaigu zosis. Bet kādi ir jūsu vasaras plāni?

— Pēc visa šī trača ar kopējiem man laikam vajadzēs palikt Toronto, ja neatradīšu kādu studentu, kurš parūpētos par putniem. Bet, ja izdosies izrauties, varētu uz kādu nedēļu aizlaist pie tevis.

Rorijs pārsteigts uzmeta viņam ašu skatienu. Protams, bija arī sliktāki kompanjoni.

— Nekad neesmu pētījis putnu dzīvi paleozoja līdzenuma purvājos, — P.L. turpināja. — Domāju, tas būtu interesanti.

— Ļoti jauki, — Rorijs sacīja. — Mēģiniet atbraukt.

Kādu laiku viņi gāja klusēdami, kamēr garām trokšņainā straumē pa Kvīnsparka pusloku bez mitas traucās mašīnas, jo bija sastrēgumstunda. Tad P.L. atkal ierunājās:

— «Alise», kā liekas, izčākstējusi?

— Ne gluži, — Rorijs atbildēja. — Tā izraisījusi jaunu viesuļvētru, kas pašlaik plosās Ziemeļatlantijā,

— Nu jā, bet putnus līdz mums tā neatdzīs. Rorijs pasniedza viņam laikrakstu.

— Te ir Laika biroja ziņojums , trešajā lappusē.

Tālāk viņi gāja lēnāk, jo P.L. atvēra laikrakstu un iegrima lasīšanā.

Viņi soļoja garām lielām, greznām savrupmājām, ko ieskāva plaši košumdārzi un rūpīgi kopti mauriņi. Kādreiz Rorijs bija baidījies, ka nekad nespēs ieaugt šai vidē, ka viņa drosmīgie sapņi ir pārāk augstu mērķēti un nereāli. Jau toreiz Rorijam bija skaidrs, ka viņa dziņa pēc panākumiem nav pašmērķis, bet tieksme pēc nodrošinātības, sevis apliecināšanas un savas vietas dzīvē. Bet šīs bailes sen bija izzudušas. Eksāmeni bija aiz muguras, maģistra grāds tikpat kā rokā un arī doktora grāds nešķita neaizsniedzams. Un bija radusies pārliecība, ka viņš, Rorijs Makdonalds, imigrants, zēns, kuram līdz astoņpadsmit gadu vecumam nebija pat savas kaklasaites, kādu dienu dzīvos pats savā savrupmājā, tādā kā šīs, kurām viņi pašlaik gāja garām.

Bet atšķirība starp visu šo apkārtni un zemo būdu ar klona grīdu Barras salā, kur bija dzimuši viņa nākotnes sapņi un apņēmība dzīvē ko sasniegt, bija gandrīz vai neticama.

OTRĀ DAĻA BARRA

Piektā nodaļa

Barras salā, kur dzīvoja gandrīz vienīgi katoļi, reti kādā ģimenē bija tikai viens bērns, un Rorijs Makdonalds nepilnu piecu gadu vecumā pēkšņi saprata, ka viņš ir dīvains izņēmums. Tas notika kādā pelēkā, miglainā pavasara dienā, kad Barras pakalni bija kā nosēti dzelteniem gaiļpiešiem un viņš klinšainajā jūras krastā rotaļājās ar trim kaimiņu zemnieka Maknila bērniem. Tā kā viņš bija vismazākais, tad, rāpjoties pa slidenajām kraujām, vienmēr palika iepakaļ.

Pegija Maknila, divus gadus vecāka, beidzot vairs nespēja vilkt viņu līdz un skaļi paziņoja:

— Rorij Makdonald, es tev neesmu nekāda aukle. Tiem, kuriem nav brāļu un māsu, pašiem jātiek galā ar sevi.

Šai brīdī Rorijs pēkšņi aptvēra, ka visi viņa rotaļu biedri ir no daudzbērnu ģimenēm, bet viņš saviem vecākiem bija viens pats. Tas bija mulsinošs atklājums. Viņš domīgi palika stāvam, tad, pametis citus, steidzās meklēt māti. Viņš teciņus devās atpakaļ uz mazo, salmiem apjumto akmens būdu, un jau aiz durvīm sadzirdēja mātes steļļu ritmisko klaudzēšanu.

— Māmiņ, kādēļ man nav ne brāļu, ne māsu?

Steļļu klaudzoņa pēkšņi aprāvās. Rorijs, atgrūdis durvju aizkaru, iedrāzās mātes istabiņa. Mērija Makdonalde, maza pilnīga auguma sieviete, sēdēja stelles, noliekusies pār lielu tvīda audekla baķi, un viņas bālā seja bija tik dzedra un stinga, kādu Rorijs to nekad nebija redzējis.

— Kādreiz tu sapratīsi, bet pašlaik es nevaru tev to izskaidrot, — māte teica.

Tad viņa atkal sāka mīt paminas un šaudīt atspoli, bet viņas seja palika krīta bāla, un Rorijs juta, ka ar šo jautājumu aizskāris kaut ko neatļautu.

Tas, ka viņam nav ne brāļu, ne māsu, Roriju izbrīnīja arvien vairāk un vairāk. Taču ar laiku šis dīvainais apstāklis saka pamazām noskaidroties.

Pirmā atskārta nāca pēc kāda gada, kad Rorijam bija seši gadi. Reiz pie vakariņu galda viņa māte, kas pirms apprecēšanās bija strādājusi Glazgovas meiteņu koledžā par angļu valodas pasniedzēju, pēkšņi teica, ka vajagot iekārtot Barras zemkopjiem bibliotēku. Pēc tam vairākas dienas pēc kārtas Rorijs kātoja mātei līdzi pa smilšainajām piekrastes takām, kamēr viņa, ejot no mājas uz māju, visiem izskaidroja, kā varētu no Glazgovas uz laiku pasūtīt grāmatas un bez īpašiem izdevumiem ierīkot kopīgu bibliotēku.

— Nākamo ceturtdien baznīcā būs sanāksme, kur par visu vienosimies. Lūdzu visus ierasties!

Bija rudens, taču sapulcēšanās vakarā laiks bija skaidrs un silts. Tēvs palika mājās, bet Rorijs devās mātei līdz uz baznīcu. Viņi gāja steigšus, nerunājot ne vārda, bet zēns, turoties mātei pie rokas, juta, ka viņai trīc pirksti, un saprata, ka viņa ir satraukta; arī viņš bija satraukts. Viņi ieradās agri, aizdedza lampas pie sienām, sakārtoja solu rindas, apsēdās un sāka gaidīt. Pēc pusstundas atnāca prezbiteriāņu mācītājs. Viņš pasēdēja minūtes piecpadsmit lasīdams mazu Svētā Jāņa evaņģēliju, tad neveikli piecēlās un pagriezās pret Rorija māti.

— Mana sieva ir slima, un es apsolīju, ka ilgi šeit nepalikšu, — viņš teica. — Lūdzu atvainot mani — Un aizgāja.

Vairāk neviens neatnāca. Mērijas Makdonaldes seja kļuva drūma un stinga kā maska. Viņa ar Roriju gaidīja stundas pusotras, tad, nebilduši ne vārda, apstaigāja telpu un nodzēsa lampas.

— Nāc, Rorij, — viņa teica, kad baznīcā kļuva tumšs, un viņi abi devas uz māju.

Cauri sienāžu čirkstēšanai un okeāna bangu nerimtīgajai dunai Rorijs dzirdēja, ka māte klusi šņukstēja. Viņa atkal paņēma viņu pie rokas, bet nu viņas pirksti vairs nedrebēja. Šņukstēšana pēkšņi aprima, un viņa sāka runāt dobja, aizsmakušā balsī.

— Viņi ir nelaimīgi cilvēki, Rorij, bet vairāk par visu man ir žēl bērnu, divdesmitā gadsimta bērnu, kas piedzimst šai mazajā, vientuļajā salā, kur valda gadsimtu veci aizspriedumi, nezināšana un nabadzība. Tā nevajag būt, tā nedrīkst būt, bet tagad es redzu, ka nekas nav līdzams.

Viņa atkal klusi iešņukstējās, tad turpināja:

— Es vēlētos, kaut Barra nogrimtu jūrā tāpat kā Atlantīda, kaut tā pazustu no zemes virsas … un paņemtu mani sev līdz.

Varbūt šis bija tas brīdis, kad Rorija sirdī iekrita pirmā sēkla. Varbūt jau toreiz viņš zināja, ka reiz pametīs salu un kļūs par ievērojamu cilvēku kādā no aizjūras pilsētām.

Kad viņi abi atgriezās mājās, tēvs vēl nebija aizmidzis.

— Vai kāds bija ar uz tavu sapulci? — viņš jautāja.

— Nē, — Mērija Makdonalde atbildēja.

— Tā jau es domāju, — viņš teica. — Viņi zina, ka lasot var samaitāt acis. Labāk lai garīdznieks lasa priekš visiem.

Kad bērnība pagāja, Rorijs sāka saprast, ka mātes atteikšanās no kuplāka bērnu pulciņa ir viņas protests pret nelaimīgo laulību un savu otro dzimteni, kuru viņa bija sākusi ienīst. Beidzot vienpadsmit gadu vecumā nāca galīgais izskaidrojums.

Reiz māte atgriezās mājās no kaimiņiem, kur bija palīdzējusi misis Maknilai kārtējās dzemdībās. Kā parasti, bija vajadzējis iztikt bez ārsta, un Mērija Makdonalde bija ļoti nogurusi. Viņa iekrita gultā, īsi nopūtās un tad Rorijam sacīja:

— Zēns, divpadsmitais Maknils, vēl viena dzīve, ko Barra sagraus un izkropļos. Tu, Rorij, esi man tikai viens tādēļ, ka es jau labi sen sāku saprast, ka pasargāt no tādas vides kā šī nespēju vairāk par vienu bērnu.

Cik tālu vien Rorija atmiņa sniedza, mātei vienmēr bija atsevišķa gulta. Mazajā, melnajā Makdonaldu būdā bija tikai dažas vienkāršas, trūcīgas mēbeles, un tēvs gulēja vienīgajā gultā ar matraci. Mātes guļvieta bija uz rupji tēsta, no mietiem sameistarota rāmja, kam atsperu vietā bija pārvilktas virves. Rorijs jau sen bija brīnījies, kādēļ gultas ir tik uzkrītoši atšķirīgas, un tagad, vienpadsmit gadu vecumā, būdams visai attīstīts zēns, saprata, ka tas saistīts ar mātes, apņemšanos nedzemdēt vairāk par vienu bērnu, kā viņa tam nupat bija atklājusi.

Rorijs sāka saprast arī to, ka viņa vecāki ir tikpat atšķirīgi kā gultas, kurās tie gulēja, tik atšķirīgi, cik vien cilvēki vispār var būt.

Rorija tēvs Semijs Makdonalds bija piedzimis šai pašā melnajā būdā kaut kad ap gadsimtu miju. Savu īsto dzimšanas gadu viņš tā arī nezināja, jo skaitļu pasaule viņam bija sveša. Bērnībā pāris gadu ar pārtraukumiem viņš bija mācījies skolā, bet, izceļoties pirmajam pasaules karam, būdams blonds, neveikls, diža auguma pusaudzis, sācis braukt uz kuģiem. Vispirms viņš brauca par kurinātāju uz kāda neliela pasta kuģa, kas regulāri piestāja Barras galvenajā pilsētā un ostā — Kāstlbejā. Pēc pāris mēnešiem kuģis devās uz Glazgovu kapitālajā remontā, un Semija Makdonalda pelēkās acis izbrīnā raudzījās rosmes pilnajā pasaulē, par kuras esamību viņš pat lāgā nebija zinājis. Šī pasaule viņam patika, viņš pameta kuģi un pieteicās darbā uz kāda tankkuģa, kurš otrā dienā devās uz Ņujorku.

Tā sākās Lielā Semija četrpadsmit gadu ilgās jūrnieka gaitas, bet, tieši kur šajos gados bijis, to viņš īsti nespēja pateikt. Karti viņš tikpat kā neredzēja un, ja arī tā pagadījās rokā, neko daudz no tās nesaprata. Viņa zināšanas ģeogrāfijā bija gaužām vājas, un no daudzām ostām, kur kuģis iegriezās, atmiņā palika tikai nosaukumi, tukši un neko neizteicoši, neglābjami sajaukušies smadzenēs, un viņš tos nekādi nespēja atšķirt. Drīzāk viņš atcerējās šīs ostas pēc dzērieniem, kādus tur varēja dabūt, vai prostitūtu cenām un piedāvājuma.

Tūkstoš deviņsimt divdesmit astotā gada decembrī Semijs strādāja par kurinātāju uz kāda veca kuģa «Svonsija», kurš pāri Ziemeļatlantijai no Kanādas veda uz Glazgovu kviešus. Kuģis iebrauca Glazgovā gada pēdējā dienā. Pēc drūmajiem ziemsvētkiem vētrā uz jūras kuģa komanda grasījās svinēt Jauno gadu uz velna paraušanu.

Nebija pagājušas ne divas stundas pēc «Svonsijas» iebraukšanas ostā, kad pūzdamas elsdamas uz klāja uzkāpa divas kuplas matronas. Viena aizsteidzās uz kuģa virtuvi, kur Lielais Semijs un vēl pāris vīru dzēra tēju.

Savu sakāmo viņa tā nobēra, it kā iemācījusies to no galvas.

— Sveicināti, džentlmeņi. Šovakar pulksten astoņos Jaunekļu Kristīgās savienības klubā mēs organizējam Jaungada sarīkojumu ar dejām. Tas domāts jūrniekiem, kuri šai svētku laikā atrodas tālu no mājām. Ieeja, protams, bez maksas. Jūs būsiet mūsu viesi. Esiet tik laipni un paziņojiet to arī citiem komandas biedriem un pagodiniet mūs ar savu ierašanos.

Viņa mulsi pasmaidīja, acīm redzami juzdamās neveikli, un aši izmetās ārā pa durvīm.

— Vai zināt, kas visu to izgudrojis? — viens no Semija biedriem sacīja. — Policija un veikalnieki. Negrib, ka mēs padzīrojām. Doma savākt mūs visus vienkop, lai nakti neklimstam apkārt pa ielām, neizdauzām viņu veikalu skatlogus un nesamaitājam viņu meitas.

— Visvairāk šie baidās par saviem skatlogiem, — pavārs teica. — Ja stikls ir čupā, vajag likt jaunu.

Lielajam Semijam šādas runas nebija īsti saprotamas. Viņš zināja tikai to, ka ir kaut kur ielūgts, un tas darīja viņu lepnu. Pēc pusdienas viņš aizgāja apgriezt matus un nopirkt jaunu kreklu. Tad atgriezās uz kuģa un nepacietīgi gaidīja vakaru.

Un šai vakarā Semijs Makdonalds sastapa Mēriju Kempbelu, meiteni, kura kļuva viņa sieva.

Tai pašā dienā kādā no vecajām, solīdajām pelēkā akmens mājām Glazgovas ziemeļu daļā arī Mērija Kempbela gluži viena gaidīja šo vakaru ar bailēm un satraukumu. Jūrnieku sarīkojumam viņa izvēlējās savu visvienkāršāko, parastāko kleitu, bezveidīgu, nožēlojamu tumši zila sarža apģērba gabalu, kas pilnīgi atbilda viņas noskaņojumam, bet galīgi nepiestāvēja tuklajam augumam. Uzvilkusi kleitu, viņa aplūkoja sevi guļamistabas spogulī. Viņa bija maza auguma, apaļu seju un, lai gan tikai divdesmit piecus gadus veca, taču jau stipri izplūdusi. Pirms dažiem gadiem viņa bija pilnīgi samierinājusies, ka ir neglīta un nepievilcīga un ka tāda paliks vienmēr. Bet tagad zem viņas zilajām acīm bija redzami tumši loki, un Mērija saprata, ka no pēdējo divu mēnešu bēdām un ciešanām viņas seja ir stipri novājējusi un kļuvusi vēl daudz neglītāka.

Viņa devās lejā pa kāpnēm. Viņa dzīvoja vienkāršā, bet solīdā, diezgan modernā vidusšķiras mājā ar elektrisko apgaismojumu un kamīniem dzīvojamajā un guļamistabā. Viņa iegāja mazajā istabiņā, kura atradās kāpņu galā. Agrāk viņas māte tur mēdza, šūt, bet pirms pieciem gadiem, kad māte nomira, Mērija ar tēvu iekārtoja šai istabiņā bibliotēku. Aizmugures sienu aizņēma grāmatu plaukti, un starp tiem pašā centrā karājās glītā ietvarā ielikts diploms, kas apliecināja, ka Merija Nensija Kempbela beigusi pilnu Glazgovas universitātes kursu un ieguvusi humanitāro zinātņu bakalaura grādu. Šis diploms Mērijai bija izsniegts tūkstoš deviņsimt divdesmit pirmajā gadā, astoņpadsmit gadu vecumā kā vienai no visjaunākajām absolventēm visā universitātes pastāvēšanas laikā. Viņa aši piegāja pie sienas, noņēma diplomu un iebāza to istabas vidū stāvošā rakstāmgalda atvilktnē. Jau vairākas, nedēļas viņa bija grasījusies to noņemt. Diplomu tur bija piekāris tēvs, kurš ļoti lepojās ar savu meitu, bet tagad, kad tēva vairs nebija, viņa to ilgāk negribēja turēt tik dižmanīgi izliktu visu acu priekša.

Mērija paņēma no plaukta Svinberna dzejoļu krājumu, iesēdās dziļajā ādas krēslā pie loga un mēģināja lasīt. Bet vecās mājas nomācošajā klusumā viņa jutās neizsakāmi vientuļa, doma par priekšā stāvošo sarīkojumu radīja viņā gandrīz fizisku nelabumu, acis pieplūda asarām, un viņa viegli aizcirta grāmatu un nokāra galvu uz krūtīm. Gaitenī lielais vectēva pulkstenis nenogurstoši skaitīja minūtes, un Mērijai šķita, ka šī maigā tikšķēšana ir vienīgais, kas palicis pāri no viņas agrākās laimīgās dzīves.

Viņa bija vienīgā meita savam tēvam, apdrošināšanas aģentam, kurš ar gadiem bija sasniedzis zināmu turību, jo Klaidas kuģu būvētavas, kas rindām vien izlaida jaunus kuģus, bija īsta zelta bedre Glazgovas aģentiem. Tādēļ Merija dabūja labu izglītību un pēc universitātes beigšanas palika tajā strādāt par angļu literatūras pasniedzēju.

Bet glāzgovieši viņu galvenokārt pazina kā pilsētas talantīgāko vijolnieci un vienmēr aicināja uzstāties koncertos un sabiedriskajos sarīkojumos.

Mērija saprata, ka nepavisam nav izskatīga, bet, pateicoties šai pašai vēsi lietišķajai spriešanas spējai, labi apzinājās arī to, ka intelektuālā ziņā stāv pāri vidusmēram. Viņa uzņēma šos savus plusus un mīnusus bez kāda lepnuma vai sarūgtinājuma, līdz šajā tūkstoš deviņsimt divdesmit astotā gada rudenī pēc diviem smagiem — viens otram sekojošiem triecieniem nāca pie sāpīga secinājuma, ka prāts un talants jaunai sievietei nespēj aizstāt skaistumu.

Oktobra vidū ar sirdstrieku pēkšņi bija nomiris viņas tēvs. Ārēji Mērija palika mierīga, bet iekšēji bija bezgala sagrauzta, pat vēl vairāk nekā pēc mātes nāves, jo pēdējo piecu gadu laikā tēvs viņai bija kļuvis īpaši tuvs. Tuvu radinieku viņai nebija, taču viņa nejutās viena. Spēku un savaldīšanās spēju viņa guva savā mīlestībā pret Džonu Vatu.

Džons atradās viņai cieši līdzas smagajā apbedīšanas brīdī, kā arī bēru dienas vakarā. Šai izmisuma pilnajā laikā trauslais, bālais Džons Vats Mērijai bija milzīgs spēka avots un balsts.

— Iesim, mums vajag izstaigāties, — viņš tai teica, kad bērinieku pulciņš izklīda.

Mērija padevīgi gāja Džonam līdz, un viņi abi ilgi klīda pa šaurajām ieliņām, cieši piekļāvušies viens otram. Krēslai metoties, Mērija atskārta, ka viņi klaiņo pa plašo Grīnparku, kur agrāk bieži bija iegriezušies. Viņi nogāja lejā līdz Klaidas krastmalai un apsēdās uz pazīstamā sola. Džons klusā balsī sāka skaitīt:

No tava gaišuma, mans draugs,

Sirds vienmēr veldzi gūst.

Un mana mīla nebeigsies,

Līdz visas jūras žūs [1]

— Tas nav grūti, — viņa čukstēja. — Bernss. Otrais pants no dzejoļa «Ir mana mīla rozes zieds». Viens no viņa pēdējiem dzejoļiem.

Viņi abi bieži aizrāvās ar šo spēli. Džons bija grieķu un romiešu vēstures pasniedzējs klasiskās filoloģijas katedrā, un viņam, tāpat kā Mērijai, ļoti patika dzeja. Viņi iepazinās pirms diviem gadiem, cieši draudzējās vienu gadu, un Mērija skaidri zināja, ka mīl Džonu.

Džons Vats gan daudz labāk prata izteikt savas domas ar dzejoļu citātiem nekā pats saviem vārdiem, taču šoreiz viņš, cieši apskāvis Mēriju, sāka runāt, piesmacis aiz satraukuma.

— Nedomā, Mērij, ka tu esi viena. Es tevi mīlu, Mērij. Lidz visas jūras sausas kļūs un cietās klintis grūs. Nē, mana mīļā, tu neesi viena, es esmu kopā ar tevi. Ja tu vēlies, es būšu kopā ar tevi… visu mūžu.

Mērija saprata, ka šī satraukuma pilnā daiļrunība patiesībā ir bildinājums. Viņa nolieca galvu uz Džona pleca, uz mirkli gluži nevietā iedomādamās, ka nav daudz tik maza auguma vīriešu, kuriem sēžot līdzās viņa to varētu izdarīt.

Arī es mīlu tevi, Džon, — viņa čukstēja.

Tonakt Mērija Kempbela aizmiga savā vecajā, tukšajā mājā, mirkdama asarās, kuras dīvainā kārtā riesās viņai acīs reizē no bēdām un laimes.

Turpmāk Mērija tikās ar Džonu Vatu divus trīs vakarus nedēļā: viņi gāja uz izstādēm, apmeklēja koncertus vai gluži vienkārši pastaigājās. Mērija bezgala skuma pēc tēva, taču viņu darīja neizsakāmi laimīgu apziņa, ka Džons viņu mīl.

Bet par laulībām Džons Vats vairs nerunāja. Mērija aiz laimes to nepamanīja. Viņai pilnīgi pietika ar to, ka viņi viens otram atklājuši savas jūtas un tātad drīzumā apprecēsies, bet pagaidām, tik drīz pēc tēva nāves, viņa negribēja steigties.

Pēc mēneša Džons Vats viņai teica, ka būšot aizņemts ar lekciju gatavošanu, tādēļ tik bieži vairs nevarēšot atnākt. Turpmākajās divās nedēļās viņš iegriezās tikai divas reizes, un novembra beigās Mērija saņēma šādu vēstuli.

«Mīļā Mērij, iespējams, ka tas nav piedodams, taču es ceru, ka Tu man piedosi par šo vēso, bezpersonisko vēstuli. Tas, kas man jāteic, tik grūti pasakāms, ka es nespēju saņemt drosmi, lai pateiktu Tev to personiski. Man kļuvis skaidrs, ka esmu kļūdījies savu jūtu novērtējumā un ka mūsu abu dēļ jāizbeidz mūsu attiecības, jo es tām vairs neredzu turpinājuma. No visas sirds ceru, ka Tu, tāpat kā es, uzskatīsi, ka tas ir liktenis, pār ko mūsu domām un jūtām nav varas. Un ceru, ka mēs kā kolēģi arī turpmāk paliksim labi draugi.

Tavs Džons Vats.»

Cieši turot vēstuli trīcošajos pirkstos, Mērija bibliotēkas istabā smagi atkrita saltajā ādas krēslā. Savā mīlestības aklumā viņa nebija pamanījusi nekādas pārmaiņas Džonā Vatā, un šī vēstule bija tik negaidīta, ka labu laiku viņa centās sev iegalvot, ka tā jāsaprot citādā nozīmē, ka tas, kas tur rakstīts, nevar būt tiesa. Viņa pastiepa roku un novilka nolaižamo aizkaru, un tikai tad, kad istaba kļuva tumša, sāka lēni aptvert briesmīgo patiesību. Džons Vats, kurš bija devis viņas dzīvei jaunu jēgu un mērķi, tagad aizgāja no tās tikpat pēkšņi kā aktieris, kurš atstāj skatuvi.

Kas tam par iemeslu, Mērija nezināja. Labi padomājusi, viņa atcerējās dažas pazīmes, kuras liecināja, ka Džons sācis pret viņu atsalt. Viņa bildinājumu tēva bēru dienas vakarā izskaidrot nebija grūti: Džons Vats, būdams maigs un sentimentāls, bija gluži vienkārši noturējis līdzjūtību par mīlestību. Taču viņiem abiem būtu daudz vieglāk, ja viņi izšķirtos pamazām. Kādēļ Džons darīja to tik pēkšņi un tik ļoti dramatiski? Iemeslu Mērija nezināja. Viņa zināja vienīgi to, ka vēl arvien mīl Džonu un ka viņas dzīve kļuvusi nožēlojami tukša.

Dienas vilkās mokoši lēni, un drīz vien Mērijai viss kļuva skaidrs. Trīs dienas pirms ziemsvētkiem viņa izlasīja universitātes biļetenā, ka Džons Vats apprecējies ar kādu universitātes rektorāta darbinieci. Mērija mazliet pazina šo meiču — drausmīgi izkrāsotu un nopūderētu aušu, tik nedabisku un vāru kā lelli, ar tādām pašām lelles smadzenēm. Bet tai piemita neparasts skaistums, ko pat biezā smiņķa kārta nespēja sabojāt, un Mērijai gribot negribot bija jāsamierinās ar to, ka skaista seja acīmredzot pāris nedēļās panākusi vairāk nekā viņa divos gados.

Pēkšņi viņa visu to redzēja tik briesmīgi skaidri kā vēl nekad. Viņa bija pamesta un — kā atklājās — pamesta neizskatīgās ārienes dēļ. «Tu esi neglīta!» kāda ņirdzīga balss viņai it kā čukstēja. Pirmo reizi mūžā Mēriju Kempbelu pārņēma drausmīga mazvērtības sajūta neizskatīgās ārienes dēļ, kaut gan agrāk viņa šo faktu bija uzņēmusi ar filozofisku mieru.

Uz ziemsvētkiem viņa saņēma trīs ielūgumus, starp tiem arī no savas pavadītājas, ar kuru kopā pēdējos gados vienmēr uzstājās koncertos. Mērija visus atraidīja, jo doma par to, ka varētu tikties ar cilvēkiem tik drīz pēc Džona Vata pēkšņajām laulībām, viņai šķita pilnīgi neiespējama. Ziemsvētku diena bija pelēka un vējaina un Kempbelu māja — tukša un auksta. Mērija klīda pa drūmajām istabām, domādama, ko dara Džons Vats. Viņa cerēja, ka viņš ir laimīgs.

Pēc pusdienas viņa ķērās pie vienīga mierinājuma, kas viņai vēl bija palicis, — pie savas vijoles. Tas bija labs un dārgs instruments, kuru tēvs pirms diviem gadiem bija nopircis, — itāliešu meistara darinājums ar skaistu, sulīgu toni, kas jau ar pirmo reizi Mēriju sajūsmināja. Izspēlējusi pāris gammu pirkstu ievingrināšanai, viņa uzsāka vienu no Paganini grūtajām, bet dzirkstošajām kaprīzēm, taču pēc brīža pēkšņi pārgāja uz Mendelsona «mi» minora vijoļkoncerta skaisto sākuma tēmu. Paguruma un nomāktības brīžos Merija Kempbela meklēja glābiņu šī vijoļkoncerta spožajās, dzidrajās melodijās tāpat kā dzērājs alkoholā. Viņa mīlēja šo Mendelsona ģēnija radīto spilgto, dziļi izjusto skaņdarbu un ar apbrīnojamu meistarību izpildīja grūtos trillerus un arpēdžijas.

Viņa spēlēja trīs ceturtdaļstundas no vietas, taču nejuta noguruma. Viņas skumjas un vientulības sajūta, protams, nebija izgaisusi, taču nelikās vairs tik asa, tik ļoti nomācoša. Un viņa zināja, ka šo brīnumu jau kuro reizi atkal bija paveicis Mendelsons.

Nākamajā dienā pēc ziemsvētkiem pie Mērijas ieradās divas dāmas no jūrnieku Jaungada sarīkojuma organizēšanas komitejas un lūdza viņu piedalīties šai vakarā. Tās gribēja, lai viņa nospēlē pāris skaņdarbu un pēc tam paliek uz dejām. Mērija zināja, ka viņai nebūs ne mazākā noskaņojuma iet cilvēkos un izlikties jautrai kaut kādu neaptēstu vīriešu dēļ, kurus viņa nebija redzējusi un pēc tam vairs nekad arī neredzēs. Dāmas ļoti lūdza. Tas esot ārkārtīgi svarīgi, viņas teica, lai dažas meitenes paliktu arī uz dejām, jo tad jūrnieki neklīstu apkārt pa ielām. Tā kā tas zināmā mērā bija patriotisks pienākums, Mērija beidzot negribīgi piekrita.

Viņa piezvanīja savai pavadītājai un jautāja, vai tā šai vakara varētu nākt. Pavadītāja piekrita. Mērija sacīja, ka spēlēšot kaut ko ļoti vieglu un pazīstamu — kādu deju jūrnieku dziesmu popūriju un varbūt kaut ko no jaunākajam populārajam melodijām.

Tā nu Mērija Kempbela, ģērbusies savā tumši zilajā kleitā, kura viņa izskatījās ļoti izplūdusi, nomākta un sarūgtināta, zaudējusi ticību sev, ieradās Jaunekļu Kristīgās savienības sporta zālē tieši tai brīdī, kad sāka spēlēt dūdas.

Sestā nodaļa

Glazgovas Jaunekļu Kristīgās savienības sporta zālē bija sapulcējušies vīri smagos zābakos, negludinātās biksēs un kreklos ar vaļējām apkaklītēm, — vīri ar lielām, raupjām rokām un aizsmakušām balsīm. Mērija, piemetusies maliņā uz kāda krēsla netālu no klavierēm, nervozēja un jutās neveikli. Pirmo reizi viņa redzēja šādu publiku un tūliņ saprata, ka tā viņai nepatīk.

Koncerts sākās ar dūdu spēli un divām skotu dejām, un tad nāca Mērijas kārta. Viņa lēni piegāja pie klavierēm, kur bija atstājusi vijoli, un savu vietu ieņēma arī pavadītāja. Zāle dūca kā bišu strops, balsu murdoņai saplūstot kopā ar smiekliem un kāju šļūkāšanu. Pūlis! Viņa to ienīda. Un ienīda arī pati sevi par to, ka bija apsolījusi ierasties.

Pianiste atvēra mapi, izņēma notis un sāka tās kārtot uz klavierēm. Tur bija jūrnieku dziesmu popūrijs un Atgriezušās laimes dienas. Tad Mērija ieraudzīja Mendelsona vijoļkoncertu: to viņas bija spēlējušas pēdējā koncertā, un notis vēl atradās pavadītājas mapē.

Mērijas Kempbelas šaurie pleci izslējās. Viņa pagriezās pret pūli un satraukti saminstinājās. Tad, par spīti savam mazajam augumam, ļoti skaļi paziņoja:

— Es spēlēšu Mendelsona koncertu «mi» minorā, opuss sešdesmit četri. — Tad, brītiņu vilcinājusies, tikpat noteikti piemetināja: — Es spēlēšu visu koncertu, visas trīs daļas.

Pianiste spēji pagriezās un jautājoši paskatījās Mērijā, tad aši atguvās, vēlreiz atvēra mapi un izņēma vijoļkoncerta notis. No lielās zāles Mērijā raudzījās jūklis trulu, neizpratnes pilnu seju. Viņa zināja, ka vairums šo vīru savu mūžu nav dzirdējuši klasisko mūziku. Viņa zināja, ka pat šis, visskaistākais un romantiskākais no visiem vijoļkoncertiem, tos noteikti garlaikos. Visas trīs daļas ilgs apmēram pusstundu, un beigās šie vīri ienīdīs viņu tikpat stipri, kā viņa ienīda tos, bet tas Mēriju nepavisam neuztrauca. Šovakar viņai bija jāspēlē Mendelsons. Viņa spēlēs to vienīgi sev.

Kad Mērija uzsāka skanīgo, plūstošo melodiju, koncerta galveno partiju, ar ko pēkšņi sākas pirmā daļa, visi pieklusa. Viņas pirksti veikli slīdēja pa grifu acij grūti izsekojamā ātrumā, kad viņa ar lielu spožumu un precizitāti traucās cauri grūtajiem dubulttoņiem un pasāžām. Mērija ar rūgtumu nodomāja, ka šai pārpildītajā zālē laikam tikai viņa pati un pianiste spēj novērtēt šīsdienas atskaņojuma tehnisko pilnību.

Sākdama lēno vidusdaļu, Mērija bija tā iegrimusi Mendelsona liriskajās melodijās, ka vairs nejuta neko ap sevi. Viņa dzīvoja vienīgi mūzikai, kas plūda zem vijoles lociņa. Publiku viņa bija pilnīgi aizmirsusi.

Trešās daļas straujais, sparīgais rondo atgrieza Mēriju īstenībā. Tas atsauca viņai atmiņā kādu citu, dižā Paganīni vijoļkoncertu, par kuru komponists bija teicis, ka tajā attēlots ieslodzīts gūsteknis, kurš lūdz debesīm atbrīvošanu. Un Mērijai pēkšņi šķita, ka viņa ir šis gūsteknis pašas radītā cietumā. Viņas domas atgriezās pie Mendelsona koncerta. Mērija zināja, ka vēl nekad nav to spēlējusi tik labi. Skaņas plūda brīvi un nepiespiesti, atklājot katru vissmalkāko niansi.

Tad kāds nošvīkstināja zābakus, līdz ar to rupji atgādinādams, kādai publikai viņa spēlēja. Nu Mērija atkal redzēja šos vīrus — viņu sarkanās, raupjās sejas un netīrās drēbes. Bet tas, ko viņa redzēja, viņu galīgi pārsteidza. Visi kā apburti raudzījās viņā plati ieplestām acīm un bijīgas apbrīnas pilnām sejām.

Kad viņa beidza, mirkli valdīja saspringts klusums, tad sākās vētraini, ilgstoši aplausi. Kad beidzot tie norima, Mērija apsēdās. Pirmo reizi pēc Džona Vata vēstules saņemšanas viņa jutās laimīga. Viņa priecājās, ka bija atnākusi.

Bet viņas triumfs nebija ilgs. Sākās dejas, un Mērija, kā vienmēr, «balstīja sienas». Bet šai ziņā viņa nebija vienīgā. Šai Glazgovas Jaungada sarīkojumā bija arī vēl otrs sienu balstītājs, un, tā kā šis otrs bija jauneklis, viņus abus kaut kas vilka vienu pie otra.

Semijs Makdonalds bija mēģinājis dejot valsi, bet no tā nekas prātīgs neiznāca, un nu viņš viens pats bikli sēdēja pie sienas uz sola. Viņš vēroja mazo apaļvaidzi, kura bija spēlējusi vijoli un tagad sēdēja pie pretējās sienas, arī tikpat kā nedejodama. Aiz nedrošības un satraukuma viņš vēl dažas dejas nogaidīja, tad pārgāja pāri zālei un apsēdās viņai līdzas.

— Man patikās jūsu spēlēšana, — viņš teica.

— Pateicos, — Mērija atbildēja.

Runāšana Semijam nevedās, bet Mērija drīz vien atskārta, ka sarunas pavediens ir viņas rokās. Lielais Semijs ar platajiem pleciem, sarkano seju, biezajiem, gaišajiem matiem un lielajām ūsām bija pilnīgs pretstats manierīgajam Džonam Vatam, vienīgajam vīrietim, kuru viņa bija pazinusi tuvāk. Mērija tūliņ pat saprata, ka Lielais Semijs ir muļķis, bet ne no tiem, kas krīt uz nerviem, jo viņš prata klausīties. Un viņš vismaz bija izskatīgs muļķis, un viņa rupjā, stūrainā vīrišķība Mēriju savā ziņā valdzināja.

Tovakar Lielais Semijs pavadīja Mēriju Kempbelu uz mājām, padevīgi nesdams viņas vijoli. Pie viņas durvīm abi palika mulsi stāvam.

— Es varen gribētu jūs atkal satikt, — viņš teica, aiz uztraukuma sākdams runāt ar stipri jūtamu skotu akcentu.

— Arī es labprāt tiktos ar jums, mister Makdonald, — Mērija aši atbildēja. — Varbūt jūs atnāktu rītvakar?

Viņi izšķīrās, pat nepaspieduši viens otram roku. Mērija tovakar aizgāja gulēt apjukusi un mazliet nobažījusies par to, ko izdarījusi. Patiesībā viņa neapzinājās, ko dara. Viņa saprata vienīgi to, ka ar tēva nāvi saistītā vientulība, smeldzošās skumjas pēc Džona Vata un Mendelsona melodijas viņā izraisījušas kaut kādu dīvainu jūtu kompleksu. Semijam Makdonaldam ar to nebija nekāda sakara. Viņš bija gluži vienkāršs pretimnācējs, ko dzīves kritiskā brīdī liktenis sūtīja Mērijai Kempbelai ceļā.

Kravas trūkuma dēļ «Svonsija» netika nofraktēta un nostāvēja ostā trīs nedēļas. Pa šo laiku Mērija un Lielais Semijs satikās gandrīz vai katru vakaru. Šis cilvēks viņā neizraisīja ne patiku, ne arī nepatiku, bet drīzāk tādas kā mātes jūtas. Stundām ilgi viņi klīda pa ielām, reti kad izmēzdami pa vārdam, jo viņiem gandrīz nebija par ko runāt. Bet Mērija labi atcerējās, cik mokoši un vientulīgi vilkās vakari pēc Džona Vata vēstules saņemšanas, kura bija izpostījusi viņas dzīvi; un salīdzinājumā ar tiem šie vakari kopā ar Semiju Makdonaldu likās gaiši un patīkami. Kad tuvojās «Svonsijas» atiešanas laiks, Mēriju sagrāba paniskas bailes. Semijs juta, ka no viņa tiek gaidīts kaut kas vairāk par klusām pastaigām. Kādu vakaru, īsi pirms kuģa došanās jūrā, kad viņi krietnu stundu bija nostaigājuši, viens otram nepateikdami ne vārda, Semijs pēkšņi izgrūda:

— Mis Kempbela, vai gribat nākt pie manis par sievu? Laika nav necik daudz. Kuģis, kā liekas, drīz izies jūrā.

Mērija to gaidīja jau kopš paša sākuma. Dienu pirms «Svonsijas» došanās jūrā viņi salaulājās pēc vienkāršas prezbiteriāņu paražas. Kad ceremonija beidzās, Lielais Semijs, kas bija krietni vien garāks par Mēriju, neveikli un kautri noliecās pie mazās līgavas. Viņi pirmo reizi saskūpstījās.

Otrā dienā Merija stāvēja netīrajā piestātnē un māja nopakaļ «Svonsijai», kura, aizejot lejup pa Klaidu, pamazām izgaisa janvāra miglā. Viņa nejutās apbēdināta, ka cilvēks, kurš pirms divdesmit četrām stundām bija kļuvis viņas vīrs, aizbrauc jūrā uz vairākiem mēnešiem un varbūt pat uz vairākiem gadiem. Viņa pagriezās un lēni gāja pa molu atpakaļ, un pēkšņi viņu sagrāba šausmas par to, ko pati izdarījusi. Džons Vats pāris nedēļās bija ticis pie skaistas sievas, un tagad Mērija varēja teikt, ka viņa tikusi pie tāda paša vīra. Vienā mirklī apjēdzot patiesību, kas bija tikpat salta kā ziemas migla pār Klaidu, Mērija saprata, ka tas ir vienīgais iemesls, kādēļ viņa apprecējusies ar Lielo Semiju.

Un tomēr šīs laulības bija palīdzējušas viņai atgūt dvēseles līdzsvaru. Ar stoisku vienaldzību viņa atkal spēja samierināties ar savu neglīto izskatu. Bet, būdama pārāk paškritiska, viņa saprata arī to, ka patiesībā rīkojusies kā prostitūta. Viņa bija pārdevusi sevi, lai glābtu godu un atgūtu sirdsmieru.

Iespējams, ka tam bija arī cits iemesls. Viņi abi ar Džonu bija apprecējuši arēji izskatīgus partnerus, taču Mērija bija pārliecināta, ka ne vienam, ne otram šīs laulības nebūs laimīgas. Tas Merijai bija tāds kā mierinājums, jo atkal tuvināja viņu Džonam Vatam.

Bet, lai nu kā, tas bija izdarīts, un varbūt tā arī bija vislabāk. Viņai ir vīrs, ko viņa nemīl, bet viņš būs mājās ne vairāk kā pāris nedēļu gadā. Viņa turpinās darbu universitātē, un viņas dzīvē nekas praktiski nemainīsies.

Bet vēstures gaita iegriezās citādi, nekā Mērija bija paredzējusi.

Tūkstoš deviņsimt divdesmit devītā gada novembrī, deviņus mēnešus pēc viņas laulībām, sākās Lielā krīze, kas izputināja veselu paaudzi. Visas pasaules ostās dīkā rūsēja kuģi, jo tiem nebija kravas, ko pārvadāt. «Svonsiju» kā vecu un nerentablu izņēma no apgrozības jau pašā sākumā. Decembra vidū tā palika Liverpūlē, un tās komandu atlaida.

Lielais Semijs pirmo reizi pēc kāzām atgriezās Glazgovā, un pēkšņi viņu pārņēma ilgas pēc dzimtajām Hebrīdu salām, ko viņš nebija redzējis četrpadsmit gadu. Viņa vecāki pa šo laiku bija nomiruši, bet viņam vēl arvien piederēja pamestā Makdonaldu mājiņa Barras salā, un Semiju bija apsēdusi kāda ideja. Viņš gribēja atkal sākt kopt akmeņaino, noplicināto zemi, ko bija kopuši viņa vecāki un vecvecāki.

Mērija Makdonalda nekad nebija domājusi, ka viss varētu izvērsties šādi. Viņa centās Semiju atrunāt, lūdzās un meklēja viņam darbu, lai viņš tikai paliktu Glazgovā. Mērijai bija plaši sakari, un, lai gan darbu dabūt nebija viegli, viņai vairākkārt paveicās, bet tikpat ātri, kā viņa to atrada, Semijs to atkal pazaudēja. Īsā laikā viņš paguva pastrādāt par skolas sargu, logu mazgātāju, zirgu puisi un ūdensnesēju kuģu būvētavā. Ilgāk par nedēļu viņš nekur neturējās. Beidzot viņš atmeta visam ar roku un paziņoja, ka braukšot uz Barru.

Mērija Makdonalde juta dziļu cieņu pret laulības solījumu, taču nekādu — pret savu vīru, ar kuru šis solījums viņu saistīja. Bet viņa bija audzināta prezbiteriāņu garā, tādēļ viņai nebija izvēles. Viņa saprata, ka jābrauc Semijam līdz.

Mērija cerēja pēc kāda laika atgriezties Glazgovā, bet apsvēra, ka, dzīvojot Barrā, Glazgovas māju izīrēt būs pārāk grūti, tādēļ to ar visām mēbelēm pārdeva. Drēbes, dažādi personiski sīkumi, notis un grāmatas, ko viņa gribēja ņemt sev līdz, ietilpa divās nelielās ceļasomās. Par grāmatām viņiem iznāca domstarpības.

— Bet tu tak esi tās izlasījusi? — Semijs jautāja. Mērija pamāja.

— Kā, vai tad domā lasīt tās vēlreiz?

— Protams.

— Uz kuģa par tām noplēsīs krietnu naudu, — viņš teica.

— Es pati to arī samaksāšu, — Mērija atbildēja.

Kādā miglainā, pelēkā rītā, tūkstoš deviņsimt trīsdesmitā gada maija sākumā, Mērija Makdonalde, uzkāpusi uz Hebrīdu pasta kuģīša klāja, pirmo reizi ieraudzīja drūmo, klinšu izroboto Barras piekrasti. Pēc pusstundas cauri šaurajiem ostas vārtiem kuģītis iebrauca Kāstlbejā, piestāja pie laika zoba sagrauztā doka, un Mērija un Semijs Makdonalds izkāpa krastā. Pēc četrpadsmit gadu ilgās prombūtnes Semijs vēl pazina daudzus saliniekus, kuri drūzmējās mazajā piestātnē, un atkalredzēšanās bija skaļa un līksma. Viņš bija atgriezies mājās un jutās pacilāts; Meriju māca bailes un neziņa.

Makdonaldu māja atradās sešas jūdzes no Kāstlbejas, Atlantijas okeāna pusē, un tur varēja nokļūt vienīgi kājām. Viņi devās ceļā: Semijs nesa pār plecu pārmestu netīru audekla somu, kurā atradās visa viņa mantība, Merija mazu čemodāniņu un vijoli. Ceļasomas viņiem solīja vēlāk atvest ar zirgu. Abi gāja klusēdami, un Semijs, iedams raitākā solī, drīz vien bija Mērijai gabalu priekšā. Viņa, tam sekodama, ziņkāri vēroja savu jauno dzimteni.

Barrā pašlaik sākās pavasaris, kas ar savu maigo zaļumu piešķīra tās skarbajai dabai tīkamu skaistumu. Sala bija kaila, bez kokiem, un virs pavasarīgi zaļa paklāja slējās savādi, robaini granīta bluķu veidojumi. Kalnu nogāzes vietām bija kā nosētas dzelteniem, ziedošiem gaiļpiešiem, reizēm tik biezi saaugušiem, ka šķita nokaisītas ar sēru. Mēriju ar viņas izteikto daiļuma izjūtu tas viss jo dziļi aizkustināja, bet viņa piespieda sevi saskatīt arī salas īsto dabu. Augsne te bija liesa un smilšaina, iekoptie lauciņi — mazi un izkaisīti pa malu malām, kur vien bija kaut cik izdevies attīrīt no akmeņiem tik lielu zemes ielāpu, lai uz tā varētu apgriezt arklu. Vienīgās mītnes šeit bija mazas, zemei pieplakušas, salmiem apjumtas akmens būdas, kuras tā saplūda kopā ar apkārtni, ka no tālienes atgādināja siena kaudzes. Mērija saprata, ka ar zemkopību šeit nevar tikt ne pie greznības, ne pārticības. Šeit notika cīņa par eksistenci, bet neko vairāk salinieki, kā liekas, no šīs zemes arī negaidīja.

Semijs, kurš atradās Mērijai tālu priekšā, apstājās un pamāja, lai viņa pasteidzas. Kad viņa, pielikusi soli, beidzot pienāca viņam klāt, viņš norādīja lejā uz smilšainu taku.

— Lūk, tur, — viņš norūca. — Tur tā ir.

Semija pelēkās acis mirdzēja kā bērnam, kurš zem ziemsvētku eglītes tikko atradis jaunu divriteni. Viņš sāka skriet, un Mērija atkal palika iepakaļ.

Viņa skatījās turp, kur viņš bija rādījis. Taka aizlīkumoja starp klinšu ciļņiem, tad pagriezās un gar šauru machair strēli aizgāja gandrīz līdz pašai jūrai un pusjūdzi tālāk aizvijās pāri klinšainam pakalnam. Tā pakājē tik tikko saskatāma čurnēja melna būda, kurai bija jākļūst par viņas māju. Aiz tās pacēlās stāvi kalni, tai priekšā atradās kāpu josla, liedags un — jūra. Cik tālu vien skatiens sniedza, citu mājokļu neredzēja. Būda izskatījās kā maza, akmenī iekalta siena kaudzīte, pamesta pašā pasaules malā.

Mērija lēni tuvojās tai, klusībā prātodama, diez vai jebkad kāda jauna sieva raudzījusies uz savu nākamo māju ar lielākām bailēm un pretīgumu. Pamazām viņa saskatīja atsevišķas mājokļa daļas. Apmēram sešu pēdu augstās sienas bija no pavirši sacementētiem akmeņiem. Biezi noklātais salmu jumts bija apaudzis velēnām un pārsegts ar vecu, akmeņiem noslogotu zvejnieku tīklu, lai vējš jumtu neaizpūstu. Kad Mērija pienāca klāt, Semijs jau bija iegājis iekšā.

Dēļu durvis atradās tādā kā nišā, četru pēdu biezo sienu iekšmalā. Mērija atvēra durvis un iegāja, un viņas acis pamazām pierada pie tumsas. Būdā bija viena pati telpa ar trim maziem lodziņiem, taču tos, tāpat kā durvis, daļēji aizsedza biezās sienas, tā ka tie ielaida visai maz gaismas. Grīdas vietā bija zemes klons. Telpas vidū atradās neliels nomelnējušu akmeņu pavards ar dzelzs restēm virspusē. Semijs jau bija iekūris uguni, un no gruzdošās kūdras gabaliem cēlās dūmu grīstes, kas biezā mākonī krājās zem spārēm. Skursteņa vietā bija gluži vienkārši jumta čokura ierīkots caurums, kurā ievietots cinkota skārda spainis bez dibena, lai salmi no dzirkstelēm neaizdegtos. Tagad Mērijai kļuva skaidrs, kādēļ šīs būdas sauca par «melnmājām». Spāres un salmu griesti bija nokvēpuši melni.

Semija māte bija mirusi pirms trim gadiem, un kopš tā. laika māja stāvējusi tukša, taču mēbeles — trīs krēsli, galds, trauku skapis un dzelzs gulta — vēl arvien bija tepat. Hebrīdu zemniekiem kaut ko iegādāt nebija viegli, tādēļ viņi ar lielu bijību izturējās pret katra personisko mantu, un zādzības te notika reti. Pat neviens logu stikls nebija izsists.

Semijs paskatījās uz kailajām gultas atsperēm.

— Segām un matracim jābūt pie Makniliem, — viņš teica. — Viņi dzīvo otrpus kalna. Būs pievākuši, lai žurkas nesagrauž. Tūlīt stiepšu tās šurp un pateikšu Tomijam Maknilam, ka mēs esam mājās.

Semijs izgāja, zemu pieliekdamies, lai neatsistu galvu pret durvju aplodu. Tiklīdz viņš bija prom, Mērija atkrita vienā no krēsliem un satvēra galvu rokās. Semija vārdi «mēs esam mājās» izmisīgi dārdēja viņai ausīs, un ar baismu skaidrību viņa saprata, ko īsti izdarījusi. Viņa klusi iešņukstējās, bet drīz vien apklusa, piecēlās, izņēma vijoli, aši uzskaņoja un sāka spēlēt.

Mazajā būdā ar zemajiem griestiem Mendelsona vijoļkoncerta galvenā tēma skanēja dobji un apslāpēti, taču Mērijai tā vēl nekad nebija šķitusi tik ļoti mīļa.

Septītā nodaļa

Šai pavasarī Semijs nopirka govi, četras aitas un pusduci cāļu — galvenokārt par Mērijas naudu. No Tomija Maknila viņš patapināja zirgu un arklu, iesēja auzas un iedēstīja kartupeļus apmēram četru akru platībā. Mērija, kaut kā samierinājusies, centās pielāgoties dzīvei būdā pie jūras, taču tas nebija viegli, jo viņa bija stāvoklī, ātri nogura un bieži mocījās ar nelabumu.

No malas raugoties, viņa ar Semiju šķita gluži saticīgs pāris. Viņš bija laipns un saprotošs, taču tik vienkāršs un neizglītots, ka viņiem nebija nekādu kopēju garīgu interešu. Reiz agri no rīta pāris dienu pēc tam, kad govs aprāva pienu, Mēriju uzmodināja dīvaina aurošana aiz loga. Semijs kā nepilnīgs skrēja ap māju, vēcināja rokas un dziedāja kaut kādu nesakarīgu ģēļu dziesmu. Tad viņš sasarcis, gluži bez elpas ienāca iekšā.

— Ko tu tur darīji? — Mērija jautāja.

— Apvārdoju žurkas, lai vairs nezog govij pienu, — viņš teica.

Mērija neko neatbildēja. Pēc divām dienam Semijs lepni paziņoja, ka govs atkal sākusi dot pienu.

Mājas ārpusē pie gala sienas Semijs uzcēla akmens dūmvadu un nopirka Mērijai lietotu plīti, uz kuras varēja gatavot ēdienu. Malkas Barrā nebija, ja nu vienīgi kāds jūras izskalots baļķis, bet turpat netālu kalna pakājē atradās kūdras slānis. Ja kūdru izraka un gabalos izžāvēja, tā dega ar lēnu, bet karstu liesmu.

Mērija, strādājot katru dienu pa druskai, izsita mājas iekšpusi ar tējas kastīšu kartonu un maisa drēbi. Pēc ilgas lūgšanas Semijs padevās un, kārtējo reizi braukdams uz Kastlbeju, pārveda tapetes, ko Mērija pielīmēja ar pašas vārītu miltu klīsteri. Ar smilšpapīru viņa noberza un pārkrāsoja trauku skapi, galdu un krēslus, lai gan no krāsas smakas viņai ik reizi kļuva nelabi. Viņa adīja mazbērna drēbītes. Kad uznāca pilnīgs pagurums, viņa ķērās pie savas vijoles, kas deva spēku un mierinājumu, vai arī sēdēja pie kāda no mazajiem lodziņiem un lasīja grāmatu.

Semijs uztaisīja šūpuli, noraka kartupeļus un nopļāva auzas. Pienāca rudens, un no Atlantijas sāka pūst skarbi, nerimstoši vēji, dzīdami krastā milzīgus zaļus viļņus. Bangu duna ne mirkli nenorima, un Mērijai ar Semiju reizēm bija jākliedz, lai būdā varētu sarunāties. Ejot pa durvīm iekša vai ārā, tās bija aši jāaizrauj ciet, citādi vējš, kas iebrāzās istabā, izpūta kūdras ogles no plīts un draudēja nocelt salmu jumtu.

Kādu rītu oktobra beigās Mērija sajuta sāpes un ap dienas vidu, kad tas kļuva arvien stiprākas un biežākas, aizsūtīja Semiju pēc misis Maknilas. Tad viņa apgūlās gultā un gaidīja — saspringta, satraukta, taču bez bailēm. Atnāca misis Maknila un uzņēmās gādību. Viss norisa normāli, un pret vakaru piedzima Rorijs.

Tai naktī, kad bērns līdzās šūpulī laiku pa laikam ieraudājās, Merija bija pārāk saviļņota, lai aizmigtu. Viņas mazais augums bija ka sastindzis aiz sāpēm, bet pirmo reizi kopš atbraukšanas uz Barru viņa izjuta dziļu apmierinājumu. Jo Mērijai Makdonaldei nu bija kāds, ko mīlēt.

Un, kamēr viņa neizsakāmi laimīga tonakt tā gulēja vaļējām acīm, caur bangu dārdiem līdz viņai atplūda kādas nepazīstamas skaņas. Tas bija spēcīgs, skanīgs koris, tāda kā satrauktu suņu riešana, taču dziedoša, melodiska. Reizēm tā pieklusa, gandrīz izgaisdama, reizēm skanēja tepat virs galvas spalgi un griezīgi, gandrīz kā rājoties. Tās bija pirmatnējas, satraucošas skaņas, un Mērijai tās patika. Viņa kā apburta ziņkāri klausījās. Kad sāka aust gaisma, viņa, atbalstījusies uz elkoņa, mazliet pacēla galvu un paskatījās ārā pa mazo lodziņu, kas bija vērsts pret jūru.

Acumirklī viņa tās ieraudzīja. Gar krastu viļņotām virtenēm bariem lidoja savvaļas zosis melniem kakliem un spilgti baltām galvām, reizēm nolaizdamās līdz viļņu korēm, reizēm paceldamās augstu gaisā. Semijs viņai līdzās pamodās un brīdi ieklausījās zosu melodiskajā gāgāšanā.

— Baltvaigu zosis, — viņš teica. — Tās te salaižas tūkstošiem. Ziema tās allaž atdzen uz Barru. Bet tām nav ne ligzdu, ne olu kā citiem putniem; tās izšķiļas no zosu gliemežnīcām, kuras aug uz kuģu korpusiem. Tādēļ šīs zosis tā mīlē jūru. Jūrniekiem tas vienmēr nes laimi.

Mazulis ieraudājās. Semijs aši uzmeta acis šūpulim.

— Taisnība, vai ne? — viņš izsaucās. — Un bērņukam tā ir laba zīme. Baltvaigu zosis aizvien mīlēs puiku, kurš piedzimis naktī, kad tās ieradās Barrā. Ragana mūsu mazajam Rorijam nevarēs pieburt nekādu nelaimi, jo zosis viņu vienādi sargās.

Pēc pāris minūtēm Semijs šņāca tālāk, bet Mērija vēl arvien klausījās zosu melodiskajos saucienos. Viņa zināja, ka šiem putniem nav pārdabiskas varas, kas spētu ietekmēt Rorija dzīvi, bet viņai pašai šī pirmatnējā mūzika jau bija kļuvusi simboliska, nešķirami saistīta ar mīlestību, kas līdz ar Rorija piedzimšanu ienāca viņas tukšajā dzīvē.

Kad kļuva gaišs, zosis pazuda tikpat mistiski, kā bija parādījušās. Mērija cerēja, ka tās atgriezīsies, un tiešām — ar tumsas iestāšanos tās atkal bija klāt. Un tā tas gāja no dienas dienā: ik rītu lielie putni noslēpumaini pazuda, bet ik vakaru vienmēr atgriezās, piepildot tumsu ar savu dziedošo gāgināšanu.

Ar Barrā ziemojošo zosu bariem saistījās Rorija spilgtākās bērnības atmiņas. Īpaši skaidri viņš atcerējās, kā reiz rudens vakarā kopā ar māti bija gājis vērot, kā baltvaigu zosis nāk krastā baroties. Toreiz viņam nebija vēl pieci gadi, taču redzētais atstāja dziļu iespaidu, un atmiņā palika katrs mazākais sīkums.

Divas jūdzes no viņu mājas atradās zema, neapdzīvota, apmēram kvadrātjūdzi liela sala, ko no Barras šķīra sekls jūras šaurums. Šo salu sauca par Zosu salu, un tā bija viena no galvenajām baltvaigu zosu barošanās vietām, jo jūras šauruma smilšainie sēkļi bija bagāti biezām, viļņojošām jūraszāļu un lamināriju audzēm.

Viņi ar māti devās ceļā pret vakaru, paņēmuši līdz auzu plāceni un krūzi piena. Mērija Makdonalde ar savu iedzimto zinātkāri, kas urdīja izprast un noskaidrot visu, ar ko vien iznāca saskarties, bija no Glazgovas izrakstījusi nelielas dabas zinātņu brošūriņas un jau pazina daudzus biežāk sastopamus putnus. Ejot viņa Rorijam rādīja smilšu tārtiņu un cīruļu barus uz rudenīgi brūnās zemes un, kad ceļš pienāca pie pašas jūras, — jūras žagatas, un jūras šņībīšus, kas rotaļīgi šaudījās virs viļņu korēm. Bet visspilgtāk no visa šī gājiena viņam palika atmiņā baltvaigu zosis.

Viņi dzirdēja zosu gāgināšanu jau labu laiku, pirms tās ieraudzīja, jo jūru klāja migla un Zosu salu aizsedza klints. Viņi uzmanīgi uzkāpa klints virsotnē, no kuras pavērās plašs skats uz jūras šaurumu. Vēlākus gadus Rorijs šo skatu daudzkārt redzēja atkal un atkal, bet nekad tas viņu tā nesaviļņoja kā šajā pirmajā reizē. Ūdens bija kā nosēts baltiem punktiņiem — tūkstošiem zosu, iebāzušas galvas un kaklus ūdenī, barojās ar jūraszālēm. Citas bija nometušās piekrastē un plūca zāli tuvējās pļavās. Simtiem citu vēl atradās gaisā, lidojot slaidām, līkumotām virtenēm, bet zosu bari, kas tālumā iznira no miglas dūmakā tītās jūras, izskatījās pēc pelēkiem diedziņiem, kuri viegli šūpojas vējā. Zosis lidoja šķietami nesteidzīgi, bet, kad viens bars zemu laidās pāri klintij, kur viņi stāvēja, Roriju pārsteidza spārnu vēcienu ātrums un spēks. Tas radīja tik brāzmainu šņākoņu kā vēja gaudas kuģa takelāžā.

Tieši pirms saulrieta migla izklīda, un uz brīdi iznira žilbinoši spoža saule. Kad tā nogrima jūrā, gaisā esošo zosu baltas galvas un vēderi rieta sarkanajā blāzmā kļuva sārti.

Rorijs dzirdēja, ka māte viņam līdzās klusi nopūšas.

— Cik pasakaini skaisti putni, — viņa sacīja, — bet manā putnu grāmatā diemžēl nav teikts, no kurienes tie nāk un uz kurieni dodas. Cerams, kaut kur tomēr ir Atlantīda un tā pieder vienīgi viņiem.

Visus bērnības gadus baltvaigu zosis Rorija uztverē palika cēli un noslēpumaini putni, kuri katru rudeni neizprotami iznira no jūras un katru pavasari atkal pazuda tajā. Viņš juta pret tiem īpašu bijības pilnu apbrīnu.

Kas attiecās uz Mēriju Makdonaldi, baltvaigu zosu atgriešanās rudeņos ienesa mazliet prieka un skaistuma viņas vienmuļajā dzīvē. Bet Rorijā tās modināja ilgas pēc tālām, romantiskām zemēm, kur viņš kādreiz dzīvos un strādās.

Kad Rorijs, klīzdams apkārt pa smilšaino piekrasti, sāka iegriezties kaimiņu bērnu mājās, viņš drīz vien saprata, ka viņa tēva un mātes attieksmes nav tādas kā citiem vecākiem. Viņi abi reti kad sarunājās, katrs šķita aizņemts ar savu darbu un dzīvoja pats savu dzīvi, otru tikpat kā neievērojot. Cik tālu vien Rorija atmiņa sniedza, viņu māja bija sadalīta trīs daļās: vienā galā, kur atradās plīts, bija virtuve un reizē dzīvojamā istaba, vidū — tēva istaba, bet otrā galā — mātes. Istabas bija norobežotas ar aizkaru, bet vienīgās durvis, kas veda uz āru, atradās vidējā — tēva istabā, kas līdz ar to kalpoja arī kā priekštelpa. Mātes istabā stāvēja viņas pašas darināta gulta, grāmatu plaukts un nelielas stelles. Rorijs gulēja virtuves stūrī uz saliekamās gultas.

Aušana — tā bija Mērijas atbilde uz Semija nenopietnajiem un neauglīgajiem mēģinājumiem nodarboties ar zemkopību. Viņa ātri apguva aušanas tehniku un sāka aust tvīdu, ar ko hebridieši bija slaveni kopš senseniem laikiem. Audumam viņa izmantoja Semija audzēto aitu vilnu, ko krāsoja ar pašas savākto augu krāsām. Daļu dzijas viņa izlietoja pašu vajadzībām, bet lielākā daļa izgāja tvīda audumam. Sevišķi viņai nepatika krāsošanas beigu posms. Lai krāsa nepluktu un audums būtu izturīgāks, tas bija jāiemērc sastāvējušā urīnā. Citi audēji urīna mucu turēja turpat pa rokai pie mājas, bet Mērija uzstāja, lai tā stāvētu mazajā šķūnītī metru piecpadsmit atstatu. Lielos audekla baķus uzpirka apkārt braucošie tirgotāji, un drīz vien Mērija bija izdaudzināta par ļoti labu tvīda audēju, un viņas darbs kļuva par ģimenes galveno ienākumu avotu.

Semijs laiku pa laikam pastrādāja uz kāda kuģa, kas no Kāstlbejas devās siļķu zvejā, un ik reizi, posdamies ceļā, rūpīgi izraudzījās sev drēbes, atstādams mājās visus apģērba gabalus, kuros bija kaut vai viens pavediens brūnas, piekrastes klinšu ķērpjos krāsotas vilnas. Mērija vairākkārt noskatījās šai neizprotamajā izdarībā, līdz beidzot jautāja, kādēļ viņš tā dara.

— Kas no klintīm ņemts, tas pie klintīm atgriežas atpakaļ, — Semijs svinīgi paziņoja. — Tālab viļņi jūrniekus pārmet pār bortu. Klinšu zāle allaž atgriežas krasta.

Mazā Barras skola atradās jūdzes trīs no mājām, tādēļ piecus gadus Mērija pati mācīja Roriju. Kad viņam tuvojās desmitais gads, viņa nolēma, ka nu dēlam ir laiks sākt skolas gaitas. Viņa lūdza Pegiju Maknilu pirmajā skolas rītā ienākt Rorijam pakaļ. Pegija bija Maknilu vecākā meita, uzbāzīga, izstīdzējusi skuķe melniem, pinkainiem matiem, divus gadus vecāka nekā Rorijs. Meitenes viņam nepatika, un Pegija Maknila nu nepavisam, un otrā rīta viņš devās uz skolu pusstundu agrāk, nekā bija norunāts, lai nebūtu jāiet reizē ar Pegiju.

Rorija zināšanas jau bija diezgan plašas. No tēva viņš bija mantojis izskatīgu ārieni un spēcīgu augumu, bet no mātes — gaišu galvu un asu prātu. Mērija bija laba skolotāja, un Rorijs visu apguva viegli un ātri, gan stundās dzirdēto, gan mātes mācīto. Māte daudz lasīja, un Rorijs, sekodams viņas piemēram, agri atklāja grāmatās apslēpto burvju pasauli. Mērijai bija neliela bibliotēka, ko viņa atveda līdzi uz Barru, un laiku pa laikam, par tvīda audumu saņemot lielāku summu, viņa no Glazgovas izrakstīja arī vēl vienu otru jaunu grāmatu. Agrākie draugi regulāri sūtīja viņai no Glazgovas Spectator un Londonas Times, kas gan pienāca mēnesi vēlāk, taču informēja par visu, kas notiek pasaulē aiz Barras robežām.

Kad Rorijs desmit gadu vecumā sāka iet skolā, viņš jau bija izlasījis vairākus Valtera Skota «Vāverlija» romānus un ar mātes palīdzību sāka apgūt Darvina «Sugu izcelšanos». No mātes viņš aizguva arī dziļo interesi par apkārtējo dabu. Viņi bieži klīda pa kalniem un lejām un pēc vienkāršām rokasgrāmatām, kādas nu Merija varēja atļauties, pacietīgi centās noteikt puķu un putnu nosaukumus. Bet dabas pasaulē vairāk par visu Roriju saistīja lielās, romantiskās baltvaigu zosis. Tās atnāca un pazuda tik noslēpumaini. Tās vienmēr bija tik piesardzīgas un centās turēties tālāk no cilvēkiem. Viņš ļoti ilgojās redzēt tās tuvāk, un skolā kādā oktobra dienā viņam iešāvās prātā lieliska ideja.

Pēc stundām Rorijs drāzās uz mājām, saritināja vecu segu, paķēra pienu un auzu plāceņus un joza uz Zosu salas līča piekrasti. Viņš skrēja, cik spēja, lai nokļūtu tur, pirms zosis bija atgriezušās krastā. Kad viņš nonāca galā, saule pašlaik sliecās uz rietu un zosu vēl nekur nemanīja. Viņš izstaigāja visu machair joslu, meklējot zosu mēslus, kas norādītu, kur tās barojušās. Viņš izraudzījās kādu ar gundegām un āboliņu noaugušu vietu, kur, spriežot pēc plato pleznu nospiedumiem smiltīs, zosis nesen bija ganījušās, noklāja tur segu un nostiprināja tās malas ar akmeņiem. Tad saplūca pāris klēpju āboliņa un pārkaisīja segai pāri, tā, ka tā gandrīz vairs nebija redzama. Pēc tam apsēdās, apēda plāceni un sāka gaidīt.

Jāgaida nebija ilgi. No jūras tāluma līdz viņam atplūda klusa, dziedoša gāgināšana, kas viļņveidīgi pieauga un atkal pieklusa, neredzamajiem zosu bariem ceļoties gaisā. Un tūliņ pat viņš jau saskatīja tievās, pelēkās zosu baru virtenes, kas viegli šūpojās sārtajās saulrieta debesīs. Tās kļuva arvien skaidrākas, zosu saucieni — arvien skaļāki, un Rorija sirds strauji iepukstējās. Nupat bija laiks! Zosīm bija asa redze, un, ja viņš vēl kavētos, tās viņu pamanītu. Viņš aši palīda zem nomaskētās segas, vienu malu atbalstīdams ar kociņu, tā ka palika neliela sprauga ar skatu uz līci un jūru. Viņš sāka trīcēt, un viņam šķita, ka arī sega ar visu āboliņu tik briesmīgi dreb, ka putni to noteikti pamanīs.

Zosis, plaši izpletušas nekustīgos spārnus, nolaidās piekrastes sēkļa ūdeņos ap ceturtdaļjūdzi no Rorija un tūliņ pat sāka baroties, taču dažas palika paceltām galvām, atpūtas, ievilka plaušās gaisu un modri vēroja, vai nedraud briesmas. Katrs jaunpienākušais bars tika apsveikts ar skaļu gāgināšanu. Zosis no jūras laidās krastā trokšņainā neaprimstošā straumē, simtiem un, kā Rorijam vēlāk šķita, tūkstošiem izklīzdamas pa visu sēkli.

Rorijs aši apspieda trīsas, bet tad pēc minūtēm piecpadsmit juta, ka, guļot uz mitrās zemes, sāk stingt no aukstuma. Saule norietēja, kļuva arvien dzestrāks, un viņa rokas un kājas tapa nejūtīgas. Zosis, barodamās ar jūraszālēm, pamazām virzījās uz krasta pusi, un Rorijs palika kā sastindzis guļam, lai gan viņam tas nebija viegli. Viņu pārņēma dīvaina, nepārvarama tieksme redzēt zosis tuvāk, iepazīt labāk.

Sārtā vakara blāzma lēni dzisa, un pie apvāršņa palika tikai šaura, spoža svītriņa. Daļa zosu iznāca krastā apmēram simts jardu no Rorija, taču tuvoties netuvojās. Viņš bija pārliecināts, ka izvēlējies īsto vietu, kur zosis nesen bija ganījušās, bet domāja, ka tās atklājušas viņa slēptuvi un tādēļ turas tālāk. Viņam jau sāka zust cerības.

Sārtā svītriņa apvāršņa malā pazuda, taču vēl valdīja pelēka puskrēsla. Pēkšņi viņam tieši virs galvas atskanēja tik dārdošs troksnis, it kā tur plīstu vētras sabangots vilnis, grasīdamies viņu noslīcināt. Viņš instinktīvi ierāva galvu plecos. Un gandrīz tai pašā mirklī saprata, ka šis troksnis rodas no daudzu zosu spēcīgiem spārnu vēcieniem, kad tās, laizdamās zemē, cenšas palēnināt lidojumu. Viņš paskatījās pa spraugu ārā. Lielie putni pašlaik traucās lejup, sparīgi sizdami milzīgos spārnus, plaši izstiepuši pleznainās kājas. Tie smagi nolaidās apmēram divdesmit pēdu no Rorija, un viņš raudzījās tajos kā brīnumā, pēkšņi aizmirsis aukstumu un mokošo stingumu.

Zosu bija ap divdesmit, un kādu brīdi tās, izstiepušas kaklus un grozīdamas galvas uz visām pusēm, modri raudzījās apkārt. Rorijs, pilnīgi sastindzis, gaidīja. Zosis droši vien bija satraukusi viņa neveikli maskētā slēptuve. Bet tad garie, melnie kakli cits pēc cita vijīgi noliecās, un zosis ar saviem asajiem knābjiem sāka steidzīgi knābāt krustaiņu stiebrus un āboliņu. Ja vēroja zosis no tālienes, to krāsa bija redzama tikai aptuveni, bet tagad Rorijs varēja saskatīt pēdējo sīkumu. Zosu muguras bija nevis tumši pelēkas, kā viņš domāja, bet sudrabpelēkas, ar spilgti izteiktām melnbaltām svītrām, un vaigu plankumi daudzām bija nevis koši balti, bet sulīgā krēma krāsā. Baltvaigu zosis bija skaisti putni, un Rorijs kā apburts raudzījās tajās.

Plūkdamas zāli, zosis visu laiku klusi, neskaidri gāgināja, kā sarunādamās pašas ar sevi. Pirmajam baram sekoja citi, un pēc brīža Rorijam apkārt bija salaidušās simtiem zosu. Laiku pa laikam kāda no tām pienāca tuvāk par sešām pēdām, tā ka viņš varēja saskatīt pat acu brūnas varavīksnenes.

Viņš nezināja, cik ilgi bija vērojis putnus, tikai pēc laika attapās, ka kļuvis tumšs un ka redzamas vairs tikai to baltās galvas un vēderi. Māte droši vien uztraucās. Bet kā lai viņš tiek prom no šīs vietas tā, ka zosis neizbiedētu un nepadarītu vēl tramīgākas? Tās turējās turpat tuvumā. Viņš bija galīgi pārsalis, taču nolēma, ka jāpaliek slēpnī, kamēr radīsies kāda iespēja, zosīm nemanot, aizlavīties.

Viņš aizsnaudās un zaudēja laika izjūtu. Tad neskaidri dzirdēja kādu saucam savu vārdu. «Rorij …. Rorij!» Balss skanēja no liela tāluma. Pret pelēkajām debesīm varēja redzēt, ka zosis pārstāj baroties, izstiepj kaklus un sāk ausīties. Saucieni vairs neatkārtojās, un zosis atkal ķērās pie ēšanas, taču bija jūtami satrauktas, bieži snaikstīja galvas un raudzījās apkārt.

Tad vēlreiz kāds sauca: «Rorij!» — šoreiz daudz tuvāk un skaļāk. Acumirklī nogranda pērkonīgs troksnis, kad simtiem zosu, sizdamas spārnus, ar spalgiem trauksmes kliedzieniem pacēlās gaisā. Rorijs nometa segu un paraudzījās augšup. Gaiss virmoja no spārnu vēcieniem un neprātīgajiem kliedzieniem, bet pašas zosis uz debesu fona tik tikko vairs bija saskatāmas. Pēc mirkļa tās pazuda skatienam, pēkšņi iestājās klusums, un varēja sadzirdēt vienīgi zosu satrauktās klaigas, kas pamazām izgaisa jūras tālē.

Kāds vēlreiz sauca viņa vārdu, un šoreiz Rorijs skaidri pazina mātes balsi.

Es esmu šeit, māmiņ, — viņš atsaucās, stīvi piecēlās kājas, kuras bija galīgi notirpušas, un sāka locīt segu. Tagad, kad viss bija pāri, viņš atkal drebēja no satraukuma. Viņš bija atradies baltvaigu zosu vidū, gandrīz vai pilnīgi iejukdams barā, un tās viņu nebija pamanījušas. Viņš juta, ka redzējis ko neatļautu, ka īsu brīdi dzīvojis pasaulē, kura cilvēkiem bija liegta.

Ar bažīgu sirdi Rorijs devās uz turieni, kur viņu gaidīja māte. Tā bija divas jūdzes nākusi viņam pakaļ, un viņš zināja, ka dabūs rājienu.

— Es biju ļoti noraizējusies un dusmīga uz tevi, — māte bargi teica, bet tad viņas balss atmaiga. — Tu atradies tieši viņu vidū, vai ne?

— Es nevarēju ātrāk tikt atpakaļ, — Rorijs sacīja, — jo tad viņas būtu mani pamanījušas un kļuvušas vēl tramīgākas.

— Jā, es saprotu, — māte sacīja. Viņa paņēma Roriju pie rokas un devās uz māju. — Žēl, ka es nebiju kopā ar tevi.

Astotā nodaļa

Karš Hebrīdu salām atnesa aptumšošanu, pārtikas kartītes un apgādes traucējumus, bet Barrā — Makdonaldu mazajā akmens mājiņā dzīve ritēja parastajā gaitā. Mērijas tumšajā istabiņā divas trīs stundas dienā vienmuļi klaudzēja stelles, no kurām viņa drīz vien atkal noņēma kārtējo krāsainā tvīda baķi.

Rorijs auga ātri. Piecpadsmit gadu vecumā viņš bija sešas pēdas garš, bet tievs un izstīdzējis, ar nesamērīgi garām rokām un kājām. Viņa lielo augumu sāka dedzināt pubertātes liesmas, bet meitenes viņam nepatika, viņš no meitenēm baidījās un, kaunēdamies par savu garo, lempīgo stāvu, centās no tām izvairīties. Meitenes vienmēr sačukstējās un smējās, un viņš domāja, ka tās smejas par viņu. Izvairīties no tām nebija grūti, jo Barras zemnieku mājas atradās tālu cita no citas. Pegija Maknila bija vienīgā meitene, kuru viņš redzēja gandrīz vai ik dienas, bet gandrīz vienmēr tikai pa gabalu. Ieraugot Pegiju nākam pretī pa ceļu, viņš parasti atrada kādu ieganstu nogriezties sāņus un doties pāri purvam, lai tikai nebūtu jāsastop viņa.

Šai laikā Rorijs, daudz lasīdams grāmatas, arvien skaidrāk saprata, cik viņa dzimtā puse ir nožēlojama. Jau sen viņam bija radusies neskaidra vēlme pamest šo salu, lai dienās kļūtu par slavenu vīru lielpilsētu un rūpnīcu pasaulē, ko viņš bija iepazinis tikai no grāmatām, un tagad šī doma vairs nedeva miera, kļūdama arvien neatlaidīgāka.

Nepilnu sešpadsmit gadu vecumā viņš pārstāja augt. Viņa pleci un krūtis ātri pieņēmās platumā, un rokas vairs nešķita nesamērīgi garas. Viņš izvērtās par spēcīgu, izskatīgu vīrieti, tādu pašu, kāds bija tēvs, bet pats to vēl neapzinājās un joprojām palika bikls un nedrošs.

Nākamajā vasarā Semijam bija trīs gaļai nobarojami vērši, un viņš nolēma tos kopā ar vienīgo govi pa vasaru aizdzīt uz Zosu salu, lai saglabātu ziemai nelielo piemājas pļavu un izmantotu salas leknās, dabiskās ganības. Hebrīdieši tā darīja jau kopš senseniem laikiem, un šādas vasaras ganības kalnos vai uz salām tur saucās shielings. Dzīvot tur akmens un velēnu būdās, ganīt lopus un slaukt govis bija vecāko bērnu pienākums.

Kādu rītu bēguma laikā, kad lopi varēja pārbrist pāri gandrīz visam sēklim, Semijs patapināja no Makniliem laivu un kopā ar Roriju aizdzina tos uz salu. Līdzi viņi paņēma segu, katliņu un pārtiku, jo Rorijam bija jāpaliek tur.

— Rīt, kad es iešu uz salu pēc piena, aiznesīšu tev otru segu un produktus, — māte teica.

Semijs palika salā pāris stundu, palīdzēja Rorijam savest kārtībā ganu būdu un tad pāri līcim devās uz māju. Rorijs sāka vākt papardes un viršus, ko izklāt būdā uz grīdas guļvietai.

Salas otrā galā, apmēram jūdzi tālāk, viņš redzēja Maknilu ganāmpulku un kādu no Makniliem — kurš tas bija, to viņš nespēja saskatīt — cītīgi rosāmies pie ganu būdas. Pret vakaru Rorijs atnesa ūdeni no ceturtdaļjūdzi attālā strauta, izslauca govi, iekūra uguni, uzlika vārīties tējas ūdeni un sāka mizot kartupeļus. Tad viņš ieraudzīja gar pakalnu, kas pārdalīja salu divās daļās, nākam šurp pirmīt redzēto Maknilu ar nelielu sainīti rokā. Pēc brīža viņš to pazina. Tā bija Pegija.

— Es nupat izcepu plāceņus, — viņa jau pa gabalu sauca, stiepdama pretī trauku dvielī ietīto sainīti.

Pegija nepavisam vairs nebija neveikla, izstīdzējusi skuķe, viņas gurni un krūtis bija kļuvušas apaļas, un Rorijs pēkšņā izbrīnā atskārta, ka viņa izvērtusies par glītu, labi veidotu jaunu sievieti. Šis atklājums viņu tā pārsteidza, ka viņš palika gluži bez valodas.

Pegija vijīgā, līganā gaitā pienāca viņam klāt.

— Te ir tik garlaicīgi, ka es domāju, mēs varētu padzert tēju un noēst plāceņus abi kopā, — viņa sacīja.

Rorijs nespēja izteikt ne vārda un tādēļ apmulsa vēl jo vairāk.

— Es uzvārīšu, — beidzot viņš izdabūja pār lūpām. Viņš redzēja, ka Pegijas melnie mati ir glīti sasukāti un viņai mugurā jauna, tīra blūzīte. Mazliet valšķīgi smaidīdama, viņa apsēdās uz akmens otrpus kūdras ugunskura.

Tad Pegija pārņēma saimniekošanu savās rokās, drīz vien likdama saprast, ka nepavisam nav nākusi šurp tikai uz tēju. Viņa izvārīja kartupeļus un uzcepa olas, viņi abi paēda un kopīgi sāka mazgāt traukus. Pegija bieži pieskārās Rorija rokai, kad, nometusies turpat līdzās pie trauku bļodas, sniedza viņam šķīvjus slaucīšanai.

Pēc tam viņi sēdēja un noskatījās, kā saule lēni iegrima vizuļojošajos Atlantijas okeāna ūdeņos. Sāka krēslot, un kļuva auksts, bet Pegija nepavisam netaisījās prom. Rorijs redzēja, ka viņa dreb.

— Es atnesīšu segu, — viņš teica un iegāja būdā. Tad iznāca ārā, uzklāja segu viņai uz pleciem un atkal apsēdās pāris soļu tālāk.

— Vai tev pašam segas nav? — viņa jautāja.

— Nē, otru māte atnesīs rīt, — viņš atbildēja.

— Tad mums būs jāiztiek abiem ar vienu, — Pegija sacīja. Viņa pievirzījās Rorijam klāt un piekļaudamas apmeta segu arī viņam ap pleciem.

— Tu, Rorij, esi jau pieaudzis. Tu vairs neesi zēns, tu esi vīrietis.

— Arī tu vairs neesi nekāda maziņā. Agrāk es tevi ienīdu.

Viņa klusi iesmējās un pagrieza seju pret viņu.

— Tu esi smuks puisis, bet tev ir viena vaina, — viņa sacīja.

— Kāda tad?

— Pārāk liels deguns.

— Tur nu vairs nekas nav līdzams.

Zem segas bija silti un patīkami. Cauri Pegijas plānajam apģērbam Rorijs sajuta viņas augumu — gludu, maigu un apaļīgu, tik atšķirīgu no vīrieša muskuļaina, raupjā un stiegrainā ķermeņa. Ik reizi, kad uzpūta viegls vējš, kūdras ugunskurs gaiši iekvēlojās. Pienāca nakts, un kaut kur tālumā brēca medībās izlidojusi pūce. Pēc laba laika viņi abi ielīda būdā.

Rorijs atmodās agrā rītausma, bet Pegija jau bija aizgājusi. Viņš iznāca drēgnajā rīta miglā, uzpūta liesmās gruzdošo ugunskuru un uzlika vārīties ūdeni tējai un biezputrai. Tad iegāja atpakaļ būdā un uzčubināja paparžu guļvietu, lai māte atnākot nepamanītu, ka tur naktī bijuši divi gulētāji.

Pēc pāris nedēļām Semijs Makdonalds jautāja Tomijam Maknilam:

— Nu, kā iet ar ganīšanu?

— O, labi, pat ļoti labi, — Tomijs atbildēja. — Pegija nudien ir meitēns ko vērts. Viņa mums ir vecākā. Saka, ganīšana esot viņas darbs. Neņem nevienu no mazajiem palīgā. Paliek pie sava, ka tikšot galā viena.

Rorijam šī ganu vasara pagāja tīri patīkami. Pegija apciemoja viņu gandrīz katru nakti un turpmāk vairs necentās izlikties, ka nāk ar viņu kopīgi notiesāt plāceņus. Tā gribēja ar viņu dalīt vienīgi gultu.

Starp zēnu un vīrieti ir vairāki pārejas posmi, un pirmo Rorijs nogāja šai vasarā Zosu salā. Pegijas apciemojumi viesa viņā jaunu, pacilājošu pašpārliecību un spēka apziņu, izkliedējot agrāko biklumu un mazvērtības sajūtu. Rorijs uzskatīja sevi par pretīgu lamzaku, bet nu, pateicoties Pegijai, atklāja, ka meitenēm liekas pievilcīgs. Pirmo reizi viņš redzēja sevi ar cita cilvēka acīm, un redzētais viņu ne vien apmierināja, bet darīja pat mazliet lepnu.

Un Pegijas nopelns bija arī vēl cits. Viņa bija vienkārša, naiva meiča, kurai skolas gadi, šķiet, nebija it neko devuši. Rorija acīs Pegija drīz vien kļuva par Barras nožēlojamās dzīves simbolu, un zēns nu pilnīgi skaidri sajuta, ka kaut kur lielajā pasaulē viņam lemta kāda cita, daudz nozīmīgāka loma. Šim vasaras romāniņam nebija nekā kopīga ar mīlestību, kas varētu viņu saistīt pie Barras. Patiesībā tieši šai laikā Rorija ilgas aizbēgt no Barras kļuva par ciešu apņēmību.

Visu rudeni un ziemu viņš daudz par to domāja. Viņš bija apguvis visas tās zināšanas, ko mazā Barras skola un māte varēja dot, un sāka saprast, ka spēs kaut ko sasniegt tikai tad, ja turpinās izglītību. Vispirms viņam bija jādodas jūrā un jāsakrāj nauda. Un jūra, kura vienmēr bija tepat līdzās un šķita tik ļoti pazīstama, ieguva jaunu pievilcību, kas iekvēlināja viņa vikingu asinis un neatvairāmi vilināja. Bet mātei viņš pagaidām vēl neko neteica, jo baidījās, ka viņa sacīs: «Tu vēl esi par jaunu, lai dotos pasaulē.»

Šai ziemā viņš daudz vēroja baltvaigu zosis. Pienāca pavasaris, un Barrā atkal skanēja dzidrie cīruļu treļļi un smilšu tārtiņu skaņie svilpieni. Zosis kļuva skaļas un nemierīgas un barošanās laikā bieži vien uzsāka trokšņainas izdarības, kas liecināja par riesta laika tuvošanos. Reizēm tas mērojās spēkiem un, pacēlušās ūdenī stāvus, sita cita citu ar izplestajiem spārniem.

Reiz aprīļa vidū kādā siltā vakarā Rorijs atkal devās uz Zosu salu novērot zosis. Tās, kā parasti, atlidoja līdz ar krēslu, taču ēda steidzīgi un nepacietīgi. Uzlēca gandrīz pilns mēness, un no Rorija slēptuves zosu tūkstoši sēkļa zaigojošajos ūdeņos atgādināja piparu graudiņus uz sudraba vizuļiem izšūta galdauta. Nepagāja ne divas stundas, kad liels bars jau pacēlās gaisā un sāka trokšņaini riņķot virs sēkļa. Tad, ar skaļu gāgināšanu saucot sev līdzi pārējās zosis, tās aplieca loku un uzņēma augstumu, un drīz vien mēness gaismas pielietajās debesīs no tā vairs bija redzama tikai neskaidra ēna. Bars izlīdzināja ierindu un pāri jūrai devās uz ziemeļiem, un, kad tas pilnīgi pazuda skatienam, Rorijs vēl ilgi saklausīja tā dzidri skanīgo saucienu atbalsis.

Līdzko tās bija noklusušas, gaisā pacēlās otrs bars, un viss atkārtojās no jauna. Zosu bari sekoja cits pakaļ citam un nelidoja vis tā, kā parasts — no Zosu salas uz dienvidiem, — bet pagriezās ziemeļu virzienā. Rorijs vēroja šo skatu vairākas stundas, saprazdams, ka redz savām acīm zosu masveida aizlidošanu uz tālajām ligzdošanas vietām. Kad beidzot vēlu naktī viņš atstāja piekrasti, līcī, kur agrāk peldēja tūkstošiem zosu, bija palikuši vairs tikai daži simti.

Rorijs apskauda lielos putnus viņu brīvības un spēcīgo spārnu dēļ un galīgi nolēma arī pats atstāt Barru. Spožajā mēness naktī viņš devās uz māju, skumīgi klausīdamies palikušo zosu dziedošajā gāgināšanā, kas aiz muguras kļuva arvien klusāka. Viņš saprata, ka lielos zosu barus vairs neredzēs, jo rudenī, kad zosis atgriezīsies, Barrā viņa vairs nebūs.

Rorijam jau ritēja septiņpadsmitais gads, un viņš bija stūrains, mazliet neveikls puisis sešas pēdas un divas collas garš. Mātei it neko neteicis, viņš aizrakstīja Glazgovas kuģniecības sabiedrībai, kuras kuģi reizēm piestāja Kāstlbejā, un lūdza pieņemt viņu darbā uz kāda kuģa. Hebrīdu salu jaunieši, kas jau no mazotnes pieraduši pie jūras, ir izdaudzināti kā labi jūrnieki, un pēc divām nedēļām Rorijs saņēma atbildi, lai piesakās darbā pie kapteiņa palīga uz kuģa, kurš pēc desmit dienām piestāšot Kāstlbejā.

Māte tobrīd sēdēja stellēs, kad Rorijs paradīja šo vēstuli. Viņa to aši izlasīja un atdeva atpakaļ. Un tad ar stingu, neko neredzošu skatienu ilgi raudzījās pa mazo lodziņu ārā uz jūru, kamēr Rorijs bažīgi gaidīja atbildi. Beidzot viņa tikai noteica: — Pēc desmit dienām. — Un, klusi noliekusies pār audeklu, sāka atkal klaudzināt stelles.

Semijs bija lepns, ka Rorijs būs jūrnieks, bet Mērija visas šīs desmit dienas klusējot darīja savu darbu, nekādi neizrādot, ko domā. Pienāca pēdējā diena, un Rorijs sāka kravāt savas drēbes vecajā audekla somā, ko gadiem ilgi bija lietojis tēvs. Mērija iesauca Roriju savā istabiņā. Kad viņš iegāja, viņa sēdēja savā vienkāršajā, no kārtīm un virvēm sameistarotajā gultā. Viņas pleci bija sagumuši uz priekšu un viss augums šķietami sarucis. Viņas seja bija grumbu izvagota un mati pirms laika sākuši sirmot. Rorijs iztrūcies raudzījās mātē, gaidot scēnu, no kuras tik ļoti bija baidījies.

Māte pacēla skatienu, un viņas acis bija pilnas asaru. Ar ašu kustību viņa tās notrausa un sāka runāt, vārdiem plūstot brāzmainā, neapturamā straumē.

— Rorij, tu esi tik jauns. Tik ļoti jauns. Bet es priecājos, ka tu dodies no šejienes prom. Es priecājos, ka tu dodies prom no šīs dzīves. Kad vari, atbrauc… Es ļoti skumšu pēc tevis … Tu esi vienīgais, kas man palicis šeit Barrā … un visā pasaulē …

Viņa atkal pārlaida trīsošu roku pār acīm.

— Bet nenāc atpakaļ tādēļ, lai paliktu. Barra nav tava īstā vieta, Barrai tu esi par labu. Tā nonāvēs tevi — tavu garu un prātu … tāpat kā nonāvējusi manējo. Un nepaliec arī uz jūras, jo arī tai tu esi par labu. Vienmēr domā, kā attīstīt prātu… Gaišu galvu nemaz nav tik daudz, un pasaulei tās ļoti vajadzīgas. Ak dievs, cik ļoti vajadzīgas! Mācies tālāk… tas nebūs viegli, bet tu to varēsi. Rorij, tev tas jāvar! Es ļoti skumšu pēc tevis …

Tad Mērija apklusa, raudzīdamās nevis uz dēlu, bet pa mazo lodziņu ārā uz jūru. Rorijs neveikli saminstinājās, nezinādams, ko atbildēt. Māte savā nelielajā, ērmotajā gultā viņam nekad vēl nebija šķitusi tik maza un neaizsargāta.

— Es atsūtīšu tev naudu, par ko nopirkt jaunu gultu, — viņš nomurmināja un tūliņ saprata, cik šie vārdi ir bezjēdzīgi un muļķīgi.

— Nevajag! —viņa iesaucās. — Šī man ir laba diezgan. Es pati to dabūju uztaisīt. Tēvs neparko nenāca palīgā.

Savu mūžu Rorijs nebija redzējis māti ar zāģi vai āmuru rokās, bet tobrīd viņš skaidri iztēlojās, kā viņa neveikli un izaicinoši rīkojas ar šiem darba rīkiem, kamēr tēvs stāv līdzās, rokas kabatās sabāzis. Tikai šai brīdī viņš pilnībā saprata, kāds bezdibenis šķir abus vecākus. Mātes gulta viņam pēkšņi atklājās īstajā gaismā — kā ar likumu apliecinātas, bet patiesībā neesošas laulības simbols.

Pēc stundas Rorijs devās prom. Pie durvīm viņš paspieda tēvam roku un noskūpstīja māti.

— Uz redzēšanos, es atgriezīšos, — viņš steigšus izmeta. Vairāk sacīt viņš neuzdrīkstējās, baidīdamies, ka sāks drebēt balss. Viņš pārmeta audekla somu pār plecu un ātri devās pa smilšaino taku uz Kāstlbeju. Nogājis apmēram trīsdesmit soļu, viņš pagriezās atpakaļ, lai pamātu ar roku.

Vecāki stāvēja pie mājas durvīm — izskatīgs, spēcīgs, diža auguma vīrs ar gaišu, kuplu matu cekulu un lepnu, starojošu smaidu un maza, tukla sieviete nolīkušiem pleciem un apaļu, krunkainu, neizteiksmīgu seju. Cik maldinoša ir šo divu atšķirīgo cilvēku āriene, Rorijs nodomāja. Cik dažāda viņu iekšējā pasaule. Viņu pēkšņi pārņēma briesmīgs žēlums pret māti.

Viņš jau grasījās turpināt ceļu, kad ar acu kaktiņu tālumā samanīja kādu kustību. Viņš ieskatījās uzmanīgāk. Aiz mājas, kur ceļš līčloču uzvijās kalnā, viņš ieraudzīja kādu slaidu stāvu ar gariem, melniem, vējā plīvojošiem matiem sparīgi mājam ar roku. Rorijs jautri pamāja pretim. Nē, viņš nu gan neskums pēc Pegijas — tas bija skaidrāks par skaidru, jo vasaras ganību romāniņa atmodinātā pašapziņa viņā bija stingri iesakņojusies. Viņš bija glīts puisis un meitenēm patika. Un, lai viņš ietu kurp iedams, visur priekšā būs citas Pegijas.

Viņš vēlreiz pamāja Pegijai, tad pagriezās un devās tālāk, ne reizi neatskatīdamies atpakaļ. Pēc mirkļa viņš izdzirda mātes vijoles skaņas, kas klusi plūda pār pavasarīgo klajumu. Tās — nedrošas un jau stipri tālas — apslāpēja vēl būdas sienas, tā ka līdz Rorijam nonāca vienīgi īsi fragmentiņi, bet melodija bija tik pazīstama, ka viņa atmiņā skanēja arī tas, ko sasprindzinātā dzirde nespēja saklausīt. Pēc brīža mūzika izgaisa un palika tikai vēja čaboņa āboliņā un jūras bangu ritmiskā šalka.

Bet Rorija sirdī vēl ilgi, neatlaidīgi skanēja Mendelsona vijoļkoncerta melodija.

Devītā nodaļa

Rorija kuģis bija maza, šaura, čīkstoša sile, kas atgādināja pārmērīgi lielu, vienā galā saplacinātu petrolejas mucu. Kaut kad aizvēsturiskos laikos kāds gaužām vēlīgi noskaņots cilvēks to bija nosaucis par «Klaidas lepnumu», un zobgaļi melsa, ka tikai tādēļ tas kara laikā neesot nogājis dibenā, ka neviens vācu zemūdenes komandieris tā dēļ nav gribējis tērēt torpēdu. «Klaidas lepnums», smagi sēkdams, apzinīgi kursēja ar dažādu kravu pa Ziemeļatlantiju starp Lielbritāniju, Amerikas Savienotajām Valstīm un Kanādu. Tā kā tas bija neliels, ar seklu iegrimi, tad varēja iziet cauri Svētā Lorensa upes kanālu sistēmai un vasarā izbraukt vairākus reisus pa Lielajiem ezeriem. Šo ezeru ostās kuģis ilgi neuzkavējās, taču Rorijs tīri labi paguva iepazīt Monreālas, Toronto, Milvokijas un Čikāgas piekrasti.

Mēnesi pēc tam, kad bija atstājis dzimto pusi, Rorijs Ņujorka nopirka ornitoloģijas rokasgrāmatu un astoņkārtīgu binokli. Turpmāk viņš lielāko daļu sava brīvā laika uz jūras un krastā veltīja putnu pētīšanai, kādi nu kur bija sastopami. Par lielu izbrīnu komandas biedriem, viņš stundām ilgi varēja stāvēt uz klāja un vērot fulmārus un jūras gārgales, kas viegli planēja kuģim nopakaļ.

Bet pēc pāris mēnešiem Rorijs atklāja, ka tas, kas bija sācies ar Pegiju Maknilu, prasīt prasījās atkārtojuma. Pirmajās reizēs Rorijs domāja, ka viņš ir tas, kurš izvēlas meiču, taču drīz vien viņš saprata, ka meiča izvēlas viņu. Bet, lai bija kā būdams, tas viss viņam patika, un putnu vērošanai atlika daudz mazāk laika.

Uz jūras gan viņš, tāpat kā agrāk, stundām ilgi vēroja putnus, bet krastā ostu krodziņi ar mūzikas automātiem un prieka meitām, kuru tur netrūka, sāka vilināt viņu daudz vairāk. Viņa ilgotie nākotnes sapņi sāka bālēt. Visu naudu viņš notērēja, un izglītības turpināšana tagad šķita tikpat nereāla kā Barrā. Roriju pārāk aizrāva tagadne, lai viņš daudz domātu par savu nākotni.

Tovasar viņa otrajā reisā pa Lielajiem ezeriem «Klaidas lepnumam» kārtējo reizi sabojājās dzinējs, un kuģis palika Toronto gaidīt remontu. Parasti tas ostās neuzkavējās, tā ka komanda nedabūja krastā nemaz īsti papriecāties, tādēļ šoreiz šī iespējamība tika gaidīta ar vislielāko nepacietību. Vīri, ieturot vakariņas, ne par ko citu vairs nerunāja.

— Vecais saka, mēs šeit stāvēšot sešas septiņas dienas.

— Toronto es pazīstu, — kāds pavecs kurinātājs ar pliku galvvidu teica. — Tā iela, kas jūs, zēni, interesē, ir Džāvisstrīta. Alus tur ir tīri labs. Un meiču var dabūt par nepilniem desmit dolāriem, ja neprasa jaunu un smuku. Tādas nāk dārgāk.

— Nu, kas ir, Rorij? — kāds ierunājās. — Vai iesim pamēģināt?

— Es nu gan neiešu, — Rorijs atbildēja. — Pameklēšu kādu krodziņu ar danču zālīti. Tur visas ir jaunas un turklāt — par velti.

Kurinātājs pameta viņam ar aci.

— Kādreiz arī es biju jauns un arī dabūju viņas par velti. Toreiz tas viss bija daudz interesantāk, jo meičas valkāja vairāk drēbju un nekad skaidri nebija zināms, kas tur apakšā īsti atklāsies. Reizēm šķiet, esi nogrābis resnuli, bet, kamēr tiec galā ar visiem šiem brunčiem, izrādās — šī ir tieva kā skals.

Bet, neraugoties uz savu apņemšanos, Rorijs tomēr aizgāja biedriem līdz, lai redzētu Džāvisstrītu un tās prostitūtas.

Otrā rītā paģiras nebija lielas, bet nakts bija Rorijā atstājusi vienīgi pretīgumu un nožēlu. Pret vakaru lielākā daļa viņa biedru atkal posās uz Džāvisstrītu. Rorijs kuģa virtuvē dabūja sviestmaizi, iebāza to kabatā, paņēma binokli un viens pats devās vērot putnus.

Viņš atstāja ostas rajonu un nogāja vismaz kādu jūdzi pa plato, balto Ontario ezera piekrasti. Viņš pazina sudrabkaijas un Bonaparta kaijas, upes zīriņus un melnos zīriņus, bet mazās upes tilbītes, kas bariem šaudījās pa ūdens virsu, bija pārāk neskaidri saskatāmas, lai tas varētu papētīt tuvāk. Šī nodarbība bija grūta, bet vilinoša un katrā ziņā daudz interesantāka nekā vakarnakts piedzīvojumi, kas turklāt iegrieza makā robu.

Viņš nonāca pie plašas, purvainas ieplakas, kura pieslējās baltajam liedagam. Piekrastes putnu šeit bija daudz vairāk, laidelēdamies šurpu turpu un gaisā lokus un cilpas metot, tie mirdzēja kā sudraba pakariņi, kad saules stari skāra baltos vēderus. Rorijs apsēdās, ēda savu sviestmaizi un vēroja putnu lidojumu.

Pēc neilga laika Viņš ieraudzīja gar krastu tuvojamies maza auguma vīreli. Šim cilvēkam bija mugura tikai haki krāsas šorti un rokās binoklis, ar kuru viņš, ik pa brītiņam apstājies, pētīja putnus. Ja neskaita māti, Rorijs nebija sastapis nevienu, kam būtu kaut cik interesējuši putni, un iespēja tagad iepazīties ar vēl vienu putnu mīļotāju lika viņa sirdij ietrīsēties. Viņš izlikās, ka pēta upes tilbītes, ar acu kaktiņu slepus vērodams svešo vīru, kurš, nākdams tuvāk, ieinteresēja viņu arvien vairāk. Šeit, gandrīz pašā lielpilsētā, šāds cilvēks šķita vairāk kā neparasts. Kad viņš pienāca tuvāk, Rorijs skaidri varēja redzēt, ka viņš patiešām bija bez krekla un basām kājām, vienīgi šortos. Viņš bija stipri iededzis, gariem, melniem matiem, kas spurainā vainagā apņēma pliko, tumši brūni iedegušo galvvidu. Bez binokļa viņam vēl bija netīra, galīgi nobružāta haki krāsas soma, kas karājās plecā.

— Nu, vai izdevās ieraudzīt? — viņš, pienācis klāt, jautāja.

Rorijs mazliet apmulsa, nezinādams, ko atbildēt.

— Nē, ser, — viņš teica, tad piemetināja: — Tas ir… ko jūs ar to domājāt, ser?

— Nu, pūslīti! Šorīt viņš te bija. Fulicarius. Pirmais fulicarius Toronto pilsētā pēdējo desmit gadu laikā.

Šis vīrs izskatījās pēc klaidoņa, bet runāja tik labā angļu valoda ka Oksfordas profesors.

— Šai pavasarī es redzēju pūslīšus jūrā, — Rorijs teica, — bet tie bija vēl ziemas apspalvojumā, tā ka es nespēju pateikt, vai tie bija sarkanie vai ziemeļu pūslīši.

— Jūrā? — svešais jautāja, uzmezdams Rorijam iešķību skatienu. — Ko tad jūs darījāt jūrā?

— Es braucu uz kuģa. Pašlaik tas stāv šajā ostā. — Kura vietā jūs redzējāt pūslīšus?

— Minča līcī pie Šotlandes krastiem un reiz arī netālu no Ņujorkas.

— Vai jūs no kuģa bieži vērojat jūras putnus?

— Diezgan bieži. Kad vien esmu brīvs.

— Mums trūkst sīkāku ziņu par jūras putnu izplatību. Ornitologi pa jūrām nebraukā, bet jūrnieki, kuri braukā, nav ornitologi. Jūs esat neparasts savienojums. Jūs varētu darīt svarīgu darbu.

— Kādu? — Rorijs jautāja.

— Pierakstīt savus vērojumus un sūtīt šos pierakstus man. — Tālāk viņš sīki paskaidroja, kas īsti Rorijam jādara. Viņš pastāstīja, ka novērojumu dienasgrāmatā ik dienas pulksten divpadsmitos jāatzīmē kuģa atrašanās vieta un regulāri ik pa divām stundām jāizdara novērošana, atzīmējot no kuģa saredzamo jūras putnu sugu un skaitu. Tad uz aploksnes mugurpuses viņš uzšņāpa savu vardu un adresi un pasniedza Rorijam.

Rorijs izlasīja: «Dr. P. L. Tomass, Zooloģijas fakultāte, Toronto universitāte.» Tad arī viņš stādījās priekšā. — Es esmu Rorijs Makdonalds no … laikam jāsaka — no Barras salas.

Tad viņi devās tālāk, laiku pa laikam ar saviem binokļiem vērodami piekrastes putnu barus.

— Cik jums ir gadu? — doktors Tomass pēkšņi noprasīja.

— Oktobrī būs septiņpadsmit.

— Vai jūs negribat sapelnīt naudu un iestāties kādā universitātē?

— Gribētu gan.

— Nav daudz jauniešu, kuri nāk studēt bioloģiju. Katru, kuram tā interesē, mēs ņemam pretī atplestām rokām.

Pēc brīža viņi izšķīrās. Pirms atgriešanās pilsētas centrā profesors izvilka no savas somas saņurcītu teniskreklu un sandales un apģērbās.

— Ja nevelku mugurā šos apģērba gabalus, policisti nelaiž mani iekšā tramvajā, — viņš teica. — Gatavie stulbeņi, vairāk nekas.

Fulicarius viņi neieraudzīja, bet tikšanās ar doktoru Tomasu kļuva par pagrieziena punktu Rorija dzīvē. Pareizāk sakot, pagrieziena punkts bija iepriekšējā nakts, kad Kanādas alus un nevīžīga prostitūta, kuru Rorijs tik tikko vairs atcerējās, radīja viņā pretīgumu un pievērsa atkal putnu vērošanai.

Desmitā nodaļa

«Klaidas lepnums» pa Svētā Lorensa upi atkal izgāja okeānā, un reizi vai divas mēnesī Rorijs sāka sūtīt savus novērojumus doktoram Tomasam uz Toronto universitāti. Profesors bija ļoti iepriecināts un regulāri sūtīja Rorijam dažādu rakstu novilkumus no ornitoloģijas žurnāliem par jūras putniem un to migrāciju. Rorijs nu jutās zināmā mērā piederīgs lielajai, valdzinošajai zinātnes pasaulei, un tas darīja viņu lepnu.

Sadarbība ar doktoru Tomasu atdzīvināja viņa agrāko nodomu atstāt jūru un kaut kur pabeigt vidusskolu. Viņa neskaidrā iecere izvērtās apņēmībā, un Rorijam bija viens noteikts mērķis. Viņš iestāsies universitātē un kļūs par biologu. Mācībām bija vajadzīga nauda, un viņš rūpīgi sāka to krāt.

Uz «Klaidas lepnuma» Rorijs nobrauca vairāk nekā divus gadus, bet trešās vasaras beigas Glazgovā pameta kuģi un atsāka mācīties. Tagad viņam nebija ne laika, ne naudas, lai tiktos ar meitenēm, kaut gan iespēju, kā vienmēr, netrūka. Pirmajās nedēļās nākotnes mērķis, kura dēļ viņš bija iestājies skolā, un agrākie jūrnieka dzīves tikumi šķita vai vienlīdz vilinoši, taču mērķa apziņa guva virsroku, un visu ziemu un pavasari viņš centās turēties tālāk no meitenēm. Viņš mācījās sevišķi neatlaidīgi un vienā gadā aizpildīja Barras skolas atstātos zināšanu robus un apguva visu nepieciešamo, lai varētu iestāties universitātē.

Par to, kuru universitāti izvēlēties, viņam nebija ne mazāko šaubu. Skarbais un uzstājīgais doktors Tomass no sākta gala uzskatīja, ka Rorijs studēs Toronto, un arī Rorijam tas šķita vairāk nekā skaidrs, lai gan viņš nespēja pateikt, kādēļ. Viens no iemesliem acīmredzot bija tas, ka Kanādā un Amerikas Savienotajās valstīs biologiem pavērās lielākas iespējas. Taču Rorijam pašam šķita, ka galvenais šoreiz bija kāds cits, gluži neapzināts, ne tik praktiskas dabas apsvērums. Kuģim braucot pa Lielajiem ezeriem, viņu bija pilnīgi savaldzinājuši ziemeļnieciskie Kanādas egļu un balzamegļu meži, kuri pienāca līdz pašai piekrastei un piepildīja gaisu ar asu, reibinošu sveķu smaržu. Šie biezie meži bija dīvains pretstats dzimtajai kailajai Barras salai. Tie viņu vilināja pie sevis. Viņš ļoti vēlējās iepazīt tos tuvāk.

Kad Rorijs uzrakstīja doktoram Tomasam, ka mācības Glazgovā sekmīgi pabeigtas, profesors atbildēja, ka jaunais cilvēks varot uzskatīt sevi par uzņemtu Toronto universitātē. Bet tad Rorijs bija spiests paziņot, ka imigrācijas lietu pārvaldes birokrātisma dēļ mācību gada sākumā nepagūs Toronto ierasties. Atbildes vietā viņš saņēma mazu zīmīti, kur bija uzšņāpti tikai daži vārdi: «Ļoti žēl. Gatavie stulbeņi.» Apakšā bija parakstīts «P.L.», un kopš tā laika Rorijs profesoru nekad vairs nesauca par doktoru Tomasu.

Rorijs sāka strādāt kādā Glazgovas viesnīcā par izsūtāmo un gaidīja. Pavasarī beidzot viss bija nokārtots, apstiprināts, apliecināts, parakstīts un apzīmogots, un viņš saņēma atļauju kā imigrants ierasties Kanādā. Viņš aizgāja uz savu veco kuģniecības pārvaldi un vienojās, ka līdz Kanādai aizbrauks kā matrozis uz kāda «Klaidas lepnumam» līdzīga kuģa, kurš tūlīt pēc ledus iziešanas dosies uz Lielajiem ezeriem. Kādu vakaru maija sākumā Rorijs iebrauca Toronto, ar tēva veco audekla somu rokās atstāja kuģi un no tuvākās tālruņa būdiņas piezvanīja profesoram.

— Es esmu klāt.

— Varen ilgi taisījāties!

P.L. viņam pastāstīja, ka pansionātā, kurā viņš daudzus gadus dzīvojot, esot brīva istaba.

— Vai gribat to apskatīties?

— Labprāt.

Un tā Rorijs apmetās uz dzīvi Toronto ziemeļu daļā tā paša pansionāta ceturtajā stāvā.

Ziemeļi viņu vēl arvien vilināja, un pa vasaru viņš pieteicās darbā Ziemeļu Ontario zemes un mežu departamentā mežu ugunsgrēku apkarošanas daļā. Jūnija sākumā lidmašīna pameta viņu vienu pašu ar pārtikas krājumu, kanu laivu un lielu saini mācību grāmatu kādā tālā mežu novadā ezera krastā pie mazas, no guļbaļķiem celtas būdas. Grāmatas bija galvenokārt profesora ieteiktas. Ugunsgrēki vasarā atgadījās reti, un Rorijam bija visplašākās iespējas mācīties, kā arī iepazīties ar koku, augu un dzīvnieku sugām un vingrināties airēšanā. Tā pagāja visi trīs mēneši, un par vasaras darbu viņš saņēma tik daudz, ka pietika ne vien universitātes mācību maksai, bet arī uzturam gandrīz līdz pavasarim. Profesors viņam apgalvoja, ka nebūšot grūti piepelnīties pa vakariem vai nedēļas nogalēm, lai segtu pārējos izdevumus.

Pirmajā vakarā pēc atgriešanās Toronto, Rorijs lepni rakstīja mātei: «Rīt es sāku studēt universitātē …»

Arī trīs nākamās vasaras Rorijs strādāja par mežu uzraugu, bet ziemu mācījās universitātē. Mācību laikā viņš dažādi piepelnījās un, neatļaudamies it neko lieku, kaut kā savilka galus kopā. Gadījās, ka pēc ilgāka mācību posma un sesijas eksāmeniem viņam tā vien gribējās aizlaist uz pilsētu un kādu nakti pavadīt tur. Viņš atcerējās Džāvisstrītas bārus un meičas, kuras izlikās sašutušas, ja kāds svešinieks apsēdās līdzās, un sāka šaubīties, vai maz vairs mācētu šādā reizē uzsākt sarunu. Bet alkas nebija tik ļoti stipras, lai viņš censtos to pārbaudīt praksē. Rorijs Makdonalds, jūrnieks — brunču mednieks acīmredzot bija palicis pagātnē, bet Rorijs Makdonalds — students bija aizņemts ar daudz ko svarīgāku, lai šādi izšķiestu laiku un naudu.

Kas attiecas uz universitātes meitenēm, tās bija citādas, savā ziņā vēl vairāk bīstamas, un Rorijs pat nedomāja kādai tuvoties. Ar kroga meiču varēja pavadīt nakti un tūliņ pateikt tai «sveiki», un tā vēlāk vairs nedzinās pakaļ, jo nemaz nespēja sadzīt pēdas, ja vien viņš bija turējis mēli aiz zobiem. Bet universitātes meitenes bija vienmēr turpat līdzās, vienā un tai pašā pulkā. Ja viņš sāktu ar kādu draudzēties tuvāk, pēc tam būtu grūti atkratīties. Turklāt viņas bija ne vien pievilcīgas, bet arī gudras un izglītotas un tādēļ jo sevišķi bīstamas. Viņas bija no tām, ar kurām precas, un no tā Rorijs gribēja izvairīties, kamēr viņam nebūs drošs pamats zem kājām.

Bioloģijas vecāko kursu studenti vasarās vienmēr varēja dabūt kādu darbu, galvenokārt zemes pētniecībā valdības, armijas, aviācijas, kā arī mežrūpniecības uzņēmumu vajadzībām. Kad Rorijs jau mācījās ceturtajā kursā, viņš marta mēnesī saņēma federālās valdības Dabas pārvaldes piedāvājumu vasarā pētīt Kanādas zosu populāciju Džeimsa līča piekrastē. Acumirklī viņam spilgti atausa atmiņā Barras salā vērotās baltvaigu zosis. Kanādas zosis, kas mita Džeimsa līča rajonā, piederēja pie citas sugas, taču viņš nespēja iedomāties, kas varētu būt vēl patīkamāk un interesantāk kā atkal pavadīt vasaru kopā ar zosīm. Viņš pieņēma šo piedāvājumu ar lielāko prieku.

Maija beigas viņš saņēma pārcelšanās naudu — tieši tad, kad viesuļvētra «Alise» gar Atlantijas okeāna piekrasti pāri Karolīnai brāzās uz ziemeļiem. Rorijs nolēma dažas dienas nogaidīt, atlikdams savu aizbraukšanu, jo viesuļvētra varēja atdzīt uz Toronto vienu otru tropisko putnu, un tādēļ viņš gribēja palikt uz vietas. Bet «Alise» atgriezās atpakaļ okeānā un sāka plosīties Ziemeļatlantijā.

Dienu pirms zooloģijas eksāmena Rorijs aizbrauca uz pilsētu, lai uzzinātu, kad atiet vilciens, un nopirktu biļeti. Ceļā uz ziemeļiem nakti viņš domāja pārlaist Blekvudā, lai tiktos ar vietējās medību un zivsaimniecības pārvaldes priekšnieku un parunātu par savu darbu Džeimsa līča rajonā.

Zooloģijas eksāmens nu bija aiz muguras, un bagāža jau atradās stacijā. Viņi ar P.L. bija gandrīz nogājuši divas jūdzes garo ceļa gabalu no universitātes līdz pansionātam, un sastrēgumstundas transporta straume, kas plūda garām, jau sāka atslābt. Barra un baltvaigu zosis šķita tik tālas, it kā atrastos citā pasaulē.

Bet neviens cilvēka dzīves posms nav pilnīgi nošķirts, atrauts no pārējiem. Saites, ar kurām šie posmi saistīti, parasti ir vienkāršas un acīm redzamas, bet reizēm arī apslēptas un nemanāmas, kā šis jaunais, dīvainais pavediens, ko viesuļvētra «Alise» pašlaik vērpa starp Roriju Makdonaldu un viņa dzimto Barru.

Vienpadsmitā nodaļa

Viesuļvētra «Alise» izvērtās par milzīgu vēja un lietus virpuli trīssimt jūdžu diametrā, ar divdesmit jūdžu platu bezvēja aci. Sākumā vēji griezās ap šo centru ar simt divdesmit jūdžu ātrumu stundā, bet tad tas nokrita līdz septiņdesmit pieci. Viss šis milzīgais vērpetei līdzīgais veidojums vēlās pāri Atlantijai ziemeļaustrumu virzienā ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā, tāpat kā pa grīdu slīd ātri rotējošs vilciņš.

Briesmīgais spēks, kurš radīja «Alisi» un vēl arvien lika tai trakot, bija karstais, tvaikiem piesātinātais gaiss, kuru tā savas brāzmainās rašanās sākumā bija uzsūkusi virs tropiskajām jūrām. Patiesībā šie tvaiki bija snaudošs potenciālās enerģijas avots, jo, tiem sabiezējot mākoņos un lietus pilienos, atbrīvojās apslēptā, iztvaikošanas procesā iegūtā siltuma enerģija.

Bet tagad virs aukstajiem Ziemeļatlantijas ūdeņiem «Alises» enerģijas krājumi izsīka, un tā sāka pierimt. Pie Ņūfaundlendas tā pagriezās austrumu virzienā, un tās vēja ātrums nokrita līdz piecdesmit jūdzēm stundā. Kļuvusi gurda un nespēcīga, tā jau taisījās izdzist, bet tad, kā par brīnumu, atdzīvojās.

No Grenlandes lejā uz Atlantiju plūda auksta gaisa masas. No tropisko jūru tvaikiem dzimusī «Alise» sastapa ledaino Arktikas gaisu pusceļā starp Ņūfaundlendu un Īriju, un šīs abas gaisa masas gan pēc rakstura, gan arī sastāva bija pārāk atšķirīgas, lai tāpat bez cīņas gluži vienkārši sajauktos. Smagais, sausais, arktiskais gaiss iespiedās apakšā, un siltās, mitrās «Alises» gaisa strāvas sāka celties augšup pa aukstās masas slīpo, nepadevīgo sienu. Nonākot augšējos slāņos, tropisko tvaiku atliekas ātri sabiezēja, un dažās pēdējās pirmsnāves stundās «Alise» atguva agrāko spēku un niknumu. Tās vēji atkal sasniedza septiņdesmit jūdžu ātrumu, ieraujot sevī arī arktisko gaisu.

Līdz ar arktiskā un tropiskā gaisa vētraino sajaukšanos «Alise» bija zudusi. Bet, iedama bojā, tā radīja jaunu Frankenšteinu, kas ar septiņdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā sakūla miljons kvadrātjūdžu Ziemeļatlantijas okeāna starp Skotiju un Ņūfaundlendu balti putainā viļņu mutulī.

Uz amerikāņu krasta apsardzes kutera Erle, kurš patrulēja pie Bamblbijas meteoroloģiskās stacijas astoņsimt jūdžu uz rietumiem no Īrijas, vecākais meteorologs Čaks Leins jau vairākas dienas saspringti sekoja radio ziņojumiem par viesuļvētru «Alise», Kā varēja spriest, tā bija gan aprimusi, bet, vēl arvien pilna draudīga spēka, pašlaik tuvojās Bamblbijai.

Pirmie vētras priekšvēstneši bija milzīgi, gludeni viļņi, un desmit stundas kuģi drausmīgi zvalstīja, un jūra kļuva arvien nemierīgāka, bet gaiss joprojām palika nekustīgs. Tad barometrs sāka kristies, un meteoroloģiskā kuģa radaru un antenu tīklā laiku pa laikam jau iegaudojās «Alises» pirmās vēja brāzmas. Tās kļuva arvien spēcīgākas un izvērtās nemitīgā vētrā. Tas notika ap pusdienas laiku, bija tumšs un tveicīgs, un no meteoroloģiskās būdiņas kuģa pakaļgalā Leins devās pāri klājam uz kapteiņa tiltiņu, piesardzīgi turēdamies pie drošības virves un līdz ceļgaliem brizdams pa ūdeni, kas putoja ap viņa gumijas zābakiem.

Kapteinis Ganns, kurš stāvēja līdzās stūrmanim, Leinam ienākot, aši pagriezās.

— Vai tas ir viss, ko jūsu viesuļvētra spēj? — kapteinis jautāja.

— Var kļūt vēl ļaunāk. Kāds vēja ātrums?

— Vēl nav četrdesmit mezglu.

Leins palika uz kapteiņa tiltiņa vairāk par stundu, bet vētra tā arī nekļuva stiprāka. «Alise» acīm redzami grasījās norimt.

Bet otrā rītā mazā gaismiņā kļuva skaidrs, ka «Alise» nepavisam netaisās norimt, kā beigu beigās varētu sagaidīt. Vējš nostāja pēkšņi, nevis pakāpeniski, un tūlīt strauji nokrita temperatūra, un barometrs sāka kāpt. Leins saprata, ko tas nozīmē. Zem viesuļvētras atliekām iespiedās aukstas gaisa masas. No rīta izlaistās radio zondes, kuras kontrolēja radari, apstiprināja, ka augšējos gaisa slāņos atkal plosās vētra ar septiņdesmit jūdžu ātrumu stundā. Leins nodeva radistam pusdienas meteoroloģisko ziņojumu pārraidīšanai uz Vašingtonu un atgriezās uz kapteiņa tiltiņa.

— Sliktas ziņas, — viņš teica kapteinim. — «Alise» aiziet pie tēviem, bet grasās sacelt aiz sevis tādu elles pūtienu, kas būs vēl ļaunāks par viņu pašu.

Baltvaidzis, pametis Barras piekrastes ūdeņus, kādu stundu lidoja uz ziemeļrietumiem, cīnoties ar brāzmainu, aukainu vēju. Tas, spēji šaudamies augšup un lejup, raustīja un pluinīja viņa spārnus un, kā viņš saprata, vēstīja par briesmu tuvošanos, bet vientulība, ilgas pēc savas sugas putniem dzina viņu uz priekšu. Tad lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem, temperatūra pēkšņi nokrita, un brāzmaino, nepastāvīgo vēju vietā sākās spēcīgs, arvien pieaugošs viesulis, kas nepārtraukti pūta no ziemeļaustrumiem.

Viesulis ātri pieņēmās spēkā. Pēc pusstundas tas izvērtās baismīgā, kaucošā viesuļvētrā, tik mežonīgā dabas stihijā, kādu baltvaidzis savā desmit mēnešu ilgajā mūžā vēl nekad nebija piedzīvojis. Garo, gludeno bangu vietā bija radušies stāvi, robaini viļņi ar baltām, mutuļojošām galotnēm, kas izskatījās kā apsnigušas.

Baltvaidzim bija jāizšķiras vai nu atgriezties atpakaļ Hebrīdu salās, lauzties uz priekšu līdz Islandei, vai arī censties saglabāt spēkus, mainot kursu un lidojot tālāk pa vējam. Atgriešanās Hebrīdu salās nozīmētu pilnīgu, neizturamu vientulību, no kuras viņš visiem spēkiem gribēja izbēgt. Lidojums līdz ar vēju nozīmētu, ka viņu aiznesīs atklātā okeānā. Tai virzienā baltvaidzis nebija lidojis, taču saprata, ka tur priekšā ir bezgalīgs ūdens klaids, kur neviens piekrastes putns ilgi nespēj izdzīvot. To viņš bija uzzinājis, ilgi vērodams viļņus, kuri sasniedza Hebrīdu krastus, jo tādi putni kā baltvaigu zosis, kas jūtīgi uztver katru vismazāko pārmaiņu jūras viļņošanā, pēc viļņu atstarpēm, ātruma un izskata var noteikt, cik tālu tie nākuši. Okeānā viņam trūktu ne tikvien barības, bet nebūtu arī iespējams atpūsties, jo jūra bija pārāk satrakota, lai varētu nosēsties lejā uz ūdens. Uz īsu brīdi viņš varētu nolaisties un izturēt viļņu putaino galotņu sitienus, bet beigās tas būtu vēl grūtāk nekā turēties gaisā.

Un tā nu viņš visiem spēkiem lidoja tālāk uz Islandi, kur viņu gaidīja baltvaigu zosu bari. Tas nozīmēja, ka vējš nikni triecās viņa labajā spārnā un sānā, bet, par spīti baismajam vēja spiedienam, viņš juta, ka mazliet virzās uz priekšu. Taču pat teicamos laika apstākļos līdz Islandei bija piecpadsmit stundu ilgs lidojums.

Pēc trim stundām baltvaidzis sāka baidīties, ka tomēr pārvērtējis savus spēkus. Vētra kļuva arvien negantāka. Jūra tālu apakšā bija pazudusi zem milzīgas baltas, kudlainas miglas seģenes, ko viesulis mutuļiem trieca uz. priekšu, un tas viņu apmulsināja, jo šādā laikā miglas parasti nebija. Debesis klāja svina pelēku mākoņu blīva, kurai cauri spiedās baisa, krēslaina gaisma. Un pustumšajā plašumā starp jūru un debesīm baltvaidzis turpināja cīņu ar vētru, vēzēdams savus lielos spārnus ar ietiepīgu neatlaidību. Reizēm spēcīga vēja brāzma sagrieza viņu šķērseniski, dažkārt gandrīz vai apsviežot riņķī, iekams viņš atkal atguva līdzsvaru. Lietus, kas gluži balts nāca lejā, pātagoja kā akmeņu krusa.

Parasti baltvaidzis varēja lidot bez atpūtas divdesmit četras stundas no vietas, bet tagad jau pēc trim stundām viņš sajuta smeldzošu sāpi lielajos krūšu muskuļos, kas spārniem deva sparu un enerģiju. Islande bija pārāk tāla un nesasniedzama, pārāk tālas bija arī Hebrīdu salas. Izmocītais ķermenis prasīja atpūtu, vienalga, kādu, — kaut vai uz brītiņu. Viņš izpleta smeldzošos spārnus un laidās lejā, lai kaut kur nosēstos. Gandrīz ticis līdz baltajai miglai, kas lēkšus izlēca pretī, viņš izlīdzināja lidojumu. Tagad varēja redzēt, ka okeāns šņāc un vārās kā raganu katls. Starp miglas vāliem reizēm pazibēja milzīgi, pelēki, robaini, balti svītroti viļņi, kas, vētras triekti, mesti un plosīti, griezās baismīgā mutulī. Pēkšņi baltvaidzi apšļāca kāda gaisā uzsviesta miglas šalts, viņš sajuta sāls garšu un acumirklī saprata, kas tā par dīvainu miglu. Tā nepavisam nebija migla, bet ūdens šļāces, ko. vējš atrāva no viļņu galotnēm, triekdams gaisā tik blīvā masā, ka gandrīz vairs nebija atšķirams, kur beidzas jūra un sākas gaiss.

Nu baltvaidzim kļuva pilnīgi skaidrs, ka uz ūdens ne mirkli nav iespējams atpūsties. Viņš bija spiests turpināt lidojumu.

Viņš atsāka cīņu ar vētru, izmisīgi tai pretodamies, lai netiktu aiznests uz rietumiem atklātā okeānā. No milzīgās piepūles, ko tas prasīja, viņa spārnus un krūšu muskuļus plosīja sāpes. Pēc brīža viņš saprata, ka cīņa ir veltīga, un padevās. Viņš pagriezās tā, lai vējš pūstu no mugurpuses, un bezpalīdzīgi ļāva sevi nest, pilnīgi pakļaudamies tā varai.

Nu viņš vairs necentās pārspēt vēju, tāpēc lidot nebija grūti. Sāpes, kas pulsēja spārnos, izzuda, un tie atkal atguva spēku. Šādā veidā, rūpīgi taupot enerģiju, viņš varētu lidot veselu diennakti, bet pēc tam tomēr iestātos pagurums. Viņš zināja, ka okeāns, kurp viņu nes, bija gandrīz bezgalīgs. Un viņš zināja, ka tik nikna viesuļvētra kā šī pēc diennakts vēl nebūs norimusi, bet, ja viņš gribēja palikt dzīvs, viņam tomēr būs jāatrod iespēja kaut kur kaut kādā veidā atpūsties.

TREŠĀ DAĻA KANINA

Divpadsmitā nodaļa

Rorija Makdonalda vilciens dārdēdams traucās cauri mēness naktij. Roriju atkal gaidīja zosu bari, un viņš, guļot uz apakšējās lāviņas, bija pārāk satraukts, lai varētu aizmigt. Vilciens atstāja iekoptās zemes un joņoja cauri mežu joslai, kas norobežoja industrializētos, apdzīvotos Kanādas dienvidus no neapgūtajiem, subarktiskajiem ziemeļu plašumiem. Līdzeno tīrumu vietā te bija klinšaini, plaisu izvagoti kalni, kas slējās gaisā kā milzīgi, līki pirksti, un starp tiem ieplakās, mežu ieskauti, zaigoja mazi sudrabaini ezeriņi.

Beidzot viņš iemiga, bet drīz vien pamodās, tiklīdz pār mežiem, kas nepārtraukti slīdēja garām gar vagona logu, kā blāva migla sāka svīst nespodra gaisma. Lielie dienvidu lapukoki, kļavas un ozoli bijā pazuduši un palikušas tikai Kanādas egles un balzama baltegles. Šī bija kontinenta augstākā vieta, lielā ūdens šķirtne, kuras vienā pusē zeme sliecās uz dienvidiem, uz Lielajiem ezeriem un Misisipi, bet otrā — uz ziemeļiem, uz Hudzona līci un Arktiku. Šeit upes sāka tecēt uz ziemeļiem un auga vienīgi skuju koki, kas veidoja galveno mežu masīvu, ar kuru iesākās subarktika.

Rorijs bija satraukts un pacilāts, jūtot, ka viņu gaida kaut kas ļoti interesants. Bet priekšā vēl dienu ilgs brauciens ar vilcienu ziemeļu virzienā, kamēr viņš sasniegs Džeimsa līci, šo iekšzemes jūru, kas smeļ savus ledaini saltos ūdeņus no paša Ziemeļu Ledus okeāna.

Drīz pēc pusdienas Rorijs izkāpa Blekvudā un apmetās viesnīcā. Šī mazā pilsētiņa — vienīgā visā milzīgi plašajā Ontario ziemeļu rajonā — bija plaukstoša un pārtikusi, bet ar savām kokzāģētavām, baļķu grēdām un pārstrādājamās koksnes kaudzēm atgādināja agrīno ieceļotāju apmetnes. Pēc pusdienām viņš piezvanīja vietējās Medību un zivsaimniecības pārvaldes priekšniekam. Vēl būdams Toronto, viņš bija noskaidrojis, ka šo vīru sauc Aleksis Marejs.

— Marejs klausās, — tālruņa klausulē atsaucās moža vīrieša balss.

Rorijs nosauca savu vārdu.

— Ā, zinu, zinu! — Marejs steigšus pārtrauca viņu. — Biju jau dzirdējis, ka jūs braucat šurpu. Es katrā ziņā gribu jūs satikt. Sākumā varēšu jums šo to palīdzēt. Man gan tūliņ pat jādodas prom, bet pulksten piecos es būšu atpakaļ. Tad arī atnāciet, norunāts, jā? Kurš katrs pretimnācējs jums parādīs ceļu uz manu kantori. Bet es piezvanīšu sievai un pateikšu, ka jūs nāksiet man līdzi pusdienās.

Pulksten piecos Rorijs sēdēja pretim Marejam otrpus rakstāmgalda mazā, pieblīvētā kabinetā kāda nama trešajā stāvā. Aleksis Marejs bija paskarbi sirsnīgs liela auguma vīrs sārtiem vaigiem un iesirmiem matiem, ģērbies glītā haki krāsas formas tērpā.

— Sauciet mani par Aleksi, jā? — viņš sacīja. Tad piegāja pie milzīgas apvidus kartes, kura karājās aiz rakstāmgalda pie sienas.

— Un tagad mazliet atsvaidzināsim jūsu ģeogrāfiskās zināšanas, — viņš turpināja. — Rīt agri no rīta jūs kāpsiet vilcienā un brauksiet līdz Kokrenai. Tā atrodas apmēram divsimt jūdžu no Džeimsa līča dienvidu krasta. Kokrenā jūs pārsēdīsieties vilcienā, kurš jūs aizvedīs līdz Džeimsa līča piekrastei. Tas iet uz ziemeļiem divreiz nedēļā, un tieši rīt ir viena no šīm dienām. Lūk, šis dzelzceļa atzars. — Viņš ar resnu pirkstu pabrauca augšup pa karti. — Bet šeit ir Mūsonija, dzelzceļa gala stacija līča piekrastē. Tā ir jūsu starta vieta. Tā ir tāda kā starta vieta visai Austrumu Arktikai. Lidmašīnas un misionāru kuģi… tie visi iet tālāk no Mūsonijas. Sakiet — vai jums ir kādi noteikti plāni?

Rorijs papurināja galvu.

— Nu, tad klausieties, — viņš tik skaļi turpināja, ka Rorijs jau sāka baidīties, vai cilvēki lejā uz ielas neklausās. — Diezgan reti kad Mūsonijā atrodas mūsu lidmašīna, bet tieši patlaban viena tur ir. Pirms pāris nedēļām upēs izgāja ledus, tā ka var nolaisties hidroplāni, un mēs uz turieni nosūtījām Dabas pārvaldes darbinieku pārbaudīt bebru populāciju un noteikt indiāņiem nākamās ziemas medību limitu. Lidmašīna būs tur nedēļas divas, un jūs varat to izmantot. Kādēļ gan nepalidot gar piekrasti, lai iegūtu vispārēju pārskatu? No gaisa pavērojiet savas zosis, noskatiet vietu, kur to ir visvairāk, un apmetieties pa vasaru tur, lai tad ķertos pie galvenā uzdevuma.

— Man teica, ka jūs man palīdzēšot, bet to nu es tiešām negaidīju, ka piedāvāsiet man lidmašīnu, — Rorijs teica.

— Tātad jūs piekrītat, jā? — Marejs dobji nodārdināja. — Tā jau es domāju. Es jau pa radio sazinājos ar mūsu darbinieku Mūsonijā, tā ka viss jau ir nokārtots. Rītvakar viņš jūs pie vilciena sagaidīs. Meklējiet vīru ar tādu pašu formu kā manējā, un tas būs viņš. Viņam es teikšu, lai lūko ieraudzīt garu, blondu spēka mitriķi, ar saulē apdegušu degunu, un tas būsiet jūs. Viņš tik un tā ies sagaidīt vilcienu. Mūsonijā visi iet sagaidīt vilcienu. Tā pienākšana viņiem ir pārākais notikums. Vai gribat zināt, cik Mūsonijā iedzīvotāju? Kad iebrauksiet, saskaitiet stacijā cilvēkus, un tur viņi būs — visi līdz pēdējam.

— Kur es varēšu paēst un pārgulēt? — Rorijs jautāja.

— Mums tur ir kantoris ar virtuvi un pāris lažām blakus istabā. Bet labāk palieciet pie mūsu vīriem. Piekrastē aiz Mūsonijas ir tikai Hudzona līča apvienības faktorijas un indiāņu apmetnes, taču to priekšnieki un viņu sievas vienmēr priecājas redzēt cilvēku ar baltu ādas krāsu. Pie kāda no viņiem jūs varēsiet apmesties. Viņi par to būs tik laimīgi, ka uzņems jūs kā pašu karali. Tā, bet tagad kāpsim uz mājām un mazliet ieturēsimies. Vai esat izsalcis? Es esmu — kā vilks.

Tas bija patīkams vakars, kaut arī Aleksis Marejs runāja gandrīz bez apstājas. Mareja sieva Džīna — neizskatīga, maza auguma sieviete bija tikpat klusa un atturīga, cik viņas vīrs skaļš un bravūrīgs. Viņa cēla galdā lielisku bifšteku, un pēc pusdienām Rorijs ar Mareju, paņēmuši līdzi pudeli skotu viskija, pārcēlās uz viesistabu.

— Rorij, rītdien šis brauciens ar vilcienu jums būs pārākais piedzīvojums, — Marejs sacīja. — Ar to, kurš iet no Kokrenas uz Mūsoniju. Mēs to saucam par ekspresi «Polārais lācis». Tas iet bez kāda grafika, bet kaut kad jūs noteikti nogādās galā. Tam būtu jāatiet desmitos trīsdesmit, bet šis laiks nozīmē vienīgi to, ka vilciens aties kaut kad pirms pusdienas. Tas ved krietnu daudzumu kravas mežstrādnieku apmetnēm un citām vajadzībām, un tam parasti piekabina arī divus pasažieru vagonus — vienu vecu priekšā un otru, kurš nav neko jēdzīgāks, — aizmugurē. Priekšējais indiāņiem, pakaļējais baltajiem, protams, neoficiāli, jo mūsu zemē nav rasu diskriminācijas …

Ne mirkli neapklusdams, viņš ielēja sev vēl vienu glāzi viskija.

— Mēs savā zemē lieliski iztiekam bez rasu diskriminācijas. Indiāņi zina savu vietu. Jāteic, ka dienvidamerikāņi no mums varētu šo to mācīties. Ar zemākajām rasēm vajag apieties bargi, bet bez trokšņa, galvenais — bez lieka trokšņa. To visu vajag nodarīt klusi un mierīgi, lai pasaules lāpītāji citos zemes stūros it neko neuzož un nebrūk mums krāgā par rasu diskrimināciju. Bez tās nav iespējams iztikt. Nu, kaut vai šie mūsu indiāņi. Viņi ir labi mednieki, bet tik briesmīgi slinki un stulbi, ka nekam citam nav derīgi…

— Varbūt viņi tikai šķiet slinki, tāpēc ka viņiem nav pietiekams uzturs, — Rorijs iestarpināja. — Un vai viņi tiešām ir tik stulbi, mister Marej, vai arī viņiem tikai nav iespējams iegūt izglītību?

— Kad es jums saku, viņi ir slinki un stulbi! Un sauciet mani par Aleksi, jā? Un viņi ir netīri un utaini, un tieši tādēļ vilcienos un ēdnīcās mums viņi jātur tālāk no sevis. Rīt, kad iekāpsiet Kokrenas vilcienā, jūs viņus redzēsiet pats savām acīm. Turklāt tie, kurus tur redzēsiet, būs civilizēti un apģērbušies, bet pagaidiet tikai, kad Keipkrijā un citās tālākās piekrastes apmetnēs sastapsiet īstos mežoņus — krijiešus. Tie ir pilnīgi nošķirti no balto ietekmes un par veselu gadsimtu atpalikuši no dzelzceļa apkaimes indiāņiem. Tie ir tīrie kustoņi, nevis cilvēki…

Nu, reizēm jau gadās arī viens otrs, kam ir drusciņ smadzeņu, — Marejs turpināja, — bet tas nu patiešām ir izņēmums. Nupat bija viens tāds gadījums. Kāda krijiešu meiča no vienas piekrastes apmetnes, tīri gudra un arī izskatīga — laikrakstos bija daudz viņas fotogrāfiju, — šeit, Blekvudā, beigusi skolotāju koledžu, saņēmusi skolotājas diplomu un sākusi strādāt kādā lauku skolā netālu no Kokrenas, kad vietējā skolotāja slimības dēļ bijusi spiesta aiziet no darba. Bet skolas pilnvarotajiem bija jāzina, ko viņi dara. Vecāki nav gribējuši, ka viņu bērnus māca indiāniete, un es viņus nepavisam nenosodu. Viņi nav likušies mierā un pieprasījuši, lai skolotāju atlaiž, bet to uzoduši žurnālisti un sacēluši elles traci par rasu aizspriedumiem un diez kādiem tur pasaules grēkiem. Tieši tādēļ es vēlreiz uzsveru, ka indiāņiem jāzina sava vieta un mums tas viss jādara bez lieka trokšņa. Tad nebūtu visas šīs briesmīgās brēkas. Pilnvarotajiem vajadzēja šo skolu slēgt, nevis pieņemt darbā indiānieti. Kā dzirdēju, šī meiča braucot atpakaļ uz Keipkriju, lai paliktu dzīvot pie saviem ciltsbrāļiem. Tur arī ir viņas īstā vieta. Ja indiāņi grib nākt ārā no brikšņiem un iegūt izglītību, lai pēc tam dotos uz turieni atpakaļ, lūdzu, mums nav ne mazāko iebildumu. Bet mēs nevaram pieļaut, ka viņi mācītu mūsu bērnus.

Aleksis Marejs apklusa un ieņēma krietnu malku.

— Cik ilgi jūs tur domājat palikt? — viņš jautāja, steigšus mainīdams sarunas tematu.

— Laikam līdz septembrim.

— Bet ziniet, tiklīdz šīs sarkanādainās sāk jums likties tik pievilcīgas, ka esat gatavs ar kādu pārgulēt, tad, vecīt, laiks atgriezties civilizētajā pasaulē: ja reiz nonāk tik tālu, tad jūs vairs neesat pie pilna prāta. — Marejs sirsnīgi nosmējās. — Bet viņa, šī skolotāja, bija īsta odziņa. Ar glītu purniņu. Jūs droši vien nonāksiet Keipkrijā un iespējams, ka viņu ieraudzīsiet.

— Vai neatceraties, kā viņu sauca?

— Džīna! — Marejs nokliedza. — Kā sauca to indiāņu skolotāju?

Viņa sieva ar trauku dvieli rokās pienāca pie viesistabas durvīm.

— Kā viņu sauca? — Džīna jautāja. — To es esmu aizmirsusi. Bet, manuprāt, tas bija ļoti netaisni, ka viņu atlaida.

— Nu, kā jums tas patīk? — Marejs skaļi nodārdināja, ar dramatisku žestu norādot uz savu sievu. — Pat viņai šie laikraksti sajaukuši galvu. Vai tagad jums skaidrs, ko es domāju, teikdams, ka tas viss jādara bez lieka trokšņa?

Tad viņš pagriezās pret Džīnu.

— Mana mīļā, — viņš turpināja, — mēs gluži vienkārši nedrīkstam pieļaut, ka indiāņi mācītu mūsu bērnus. Vai tiešām tu neatceries viņas vārdu?

— Tas bija skaists vārds, un viņa bija skaista meitene, — misis Mareja klusi noteica. Tad, noliekusi galvu, brīdi padomāja. — Laikam tomēr atcerējos. Viņu sauca Kanīna … Kanīna Bīverskina.

Trīspadsmitā nodaļa

Amerikāņu krasta apsardzes kuteris Erie mirkli sastinga uz viļņu kores, nodrebēja kā dzīva būtne un tad metās iekšā viļņu ieplakā. Vecākais meteorologs Čaks Leins satvēra lažas malu un saspringa, gaidīdams nākamā viļņa triecienu. Tas ar pērkonīgu dunoņu ķēra kuģa priekšgalu. Kuģis nodrebēja, un Leins dzirdēja, ka viņam virs galvas pāri klājam gāžas dārdošas ūdens masas. Viņš, elpu aizturējis, gaidīja, kā bija gaidījis simtiem reižu šai bezmiega naktī, kam nebija gala. — Uz augšu, mans mīļais, uz augšu! — Viņam šķita, ka reiz kuģis sašķīdīs zem viļņu triecieniem un noies dibenā. Erie lēni, it kā pēdējiem spēkiem cēlās augšup nākamā viļņa korē, lai atkal sāktu drausmīgo cīņu no gala.

Vētra jau trakoja veselu diennakti. Pirms divām stundām bija uzaususi gaisma, tik nespodra, pelēka un nomācoša, ka Čaks Leins sāka šaubīties, vai maz vērts celties augšā. Tikt pāri klājam līdz meteoroloģiskajai būdiņai kuģa pakaļgalā nebija iespējams, tā ka nekāda īsta darba viņam nebija. Kamēr viņš pārlika, ko īsti darīt, kuģa spēcīgā gareniskā šūpošanās mitējās. Milzīgās bangas, kas triecās pret tā priekšgalu, pamazām norima, bet kuģi sāka neganti zvalstīt sāniski pa viļņu ieplakām. Pamazām tas apgriezās riņķī, un atkal sākās gareniskā šūpošanās, bet citāda nekā līdz šim, jo bangas tagad triecās pret pakaļgalu. Līdz šim kuģis bija gājis pret vēju, bet nu vējš pūta no mugurpuses.

Čaks Leins uzlēca kājās un sāka ģērbties, ar vienu roku pieķēries klājbalstam, lai spētu noturēt līdzsvaru. Notika kaut kas neizprotams. Viņš devās augšup pa trapu un tālāk uz kapteiņa tiltiņu. Lai to sasniegtu, viņam bija jāpāriet pāris soļu pār klāju, un viņš paguva aplaist skatienu apkārt. Gaiss bija pilns lidojošām ūdens šļakatām, un milzīgie, pelēkie viļņi pazuda necaurredzamā miglā divu trīs kuģa garumu attālumā. Īsu sekundes daļu pirms tam, kad pār klāju gāzās nākamais vilnis, Leins izbrīnīts ieraudzīja kādu ērmīgu radījumu kuģa skursteņa aizvēja pusē pieplakušu pie klāja, un tad viņš jau bija uz kapteiņa tiltiņa un aizcirta aiz sevis durvis, lai glābtos no nākamās šļakatu gāzmas.

Tiklīdz meteorologs Čaks Leins ienāca, kapteinis Ganns ierunājās:

— Mister Lein, nupat es jums grasījos ziņot, ka mēs mainām kursu. Kādam norvēģu kuģim norauta stūre, un tas atrodas bīstamā stāvoklī. Tas ir ap trīssimt jūdžu no šejienes.

Leins pamāja. Un tad, pēkšņi atguvies no pārsteiguma, saprata, kas bija šis ērmīgais radījums līdzās skurstenim.

— Ser, mums uz klāja ir bezbiļetniece, — viņš teica. — Zoss. Nudien, zoss, varat man ticēt! Visdīvainākā zoss, kādu vien gadījies redzēt. Ar lieliem, baltiem plankumiem uz vaigiem.

Tā nebija sala, jo zvalstījās un šūpojās, un peldēja viļņiem līdzi. Tas nebija arī aisbergs vai peldošs ledus, gabals, kaut gan mazliet tiem līdzinājās. Šis dīvainais patvērums baltvaidzi biedēja, un viņš to gribēja atstāt, bet spārni bija gluži bez spēka, un viņš saprata, ka nespēj aizlaisties un ka viņu var glābt vienīgi atelpa.

Šo dīvaino patvērumu viņš bija atradis tumsā, juzdams to līdzās jau labu laiku pirms tam, kad caur aklinošajām viļņu šļakatām ieraudzīja tā ugunis. Viņš laidās tam garām pa aizvēja pusi, un spārni uztvēra vieglu gaisa virpuli, kāds rodas, ja vējš aptek šķērsli, līdz ar to izmainot gaisa plūsmas virzienu. Viņš pagriezās pret vēju, tik tikko vairs spēdams cilāt spārnus, kas no stundām ilgas piepūles un pārguruma bija kļuvuši nejūtīgi. Viņš gribēja noskaidrot, kas tas ir par šķērsli, un, sasprindzinājis visus jutekļus, trakojošajā vētras haosā vēlreiz uztvēra savādo virpuli.

Viņš turpināja cīņu ar vēju, kas brāza pretim ar pilnu jaudu, kaut gan spārni bija galīgi paguruši. Vēja ātrums tagad bija lielāks par baltvaidža iespējamo lidošanas ātrumu, bet viņš kaut kā lēni tomēr tuvojās šim šķērslim, izmantojot dziļās un platās viļņu ieplakas, kurās vējš netika klāt. Viņš lidoja zemu, tikai dažas pēdas virs ūdens. aši rāvās uz priekšu, tiklīdz nokļuva rāmajā viļņu pakājē, ātri šāvās pāri katrai vētras plosītajai viļņu korei un atkal metās lejā vēja neskartajā viļņu ieplakā.

Gaisa virpulis, kuram viņš sekoja, te parādījās, te atkal pazuda. Ik reizi, mezdamies viļņu ieplakā, viņš to pazaudēja, bet, celdamies augšā vēju zonā, lai pārlidotu pāri nākamā viļņa mugurai, gandrīz vienmēr uztvēra atkal no jauna. Un ar katru reizi šis virpulis bija mazliet spēcīgāks. Un tad viņš dzirdēja griezīgu kaukšanu, kas nepavisam nebija līdzīga vēja auriem vai viļņu šņākšanai. Bet redzēt viņš neko neredzēja — tikai vēja triektu šļakatu dūmaku, kas slējās priekša kā balta siena.

Kad parādījās dīvainās ugunis un baltvaidzis ieraudzīja, ka viņa priekša nav ne klints, ne sala, viņš vairs nesaprata, ko darīt. Bet cīņa ar vēju bija tā izsmēlusi viņa spēkus, ka spārni šķita gandrīz vai pamiruši. Kādu brīdi viņš izmisīgi turpināja cīņu, bet tad nespēkā bezpalīdzīgi krita lejā. Viņš saļima uz kaut kā svešādi auksta un cieta, uz tāda kā ledus, bet ne tik auksta, uz tādas kā klints, bet tik gludas un līdzenas, kāda klints nekad nebija.

Šī dīvainā sala baltvaidzi briesmīgi biedēja, bet tas bija brīnišķīgs atvieglojums — ļaut spārniem pilnīgi atslābinātiem bezspēkā noslīgt gar sāpošajiem sāniem. Taču atpūta nebija ilga. Pamats, uz kura viņš bija nolaidies, briesmīgi šūpojās un zvalstījās, un pāri tam visu laiku šļācās viļņi. Pēc mirkļa viņam jau gāzās virsū balta, rēcoša ūdens siena, un viņš atkal bija spiests pacelties spārnos, lai netiktu aizrauts tai līdz. Bet, tiklīdz viņš atradās gaisā, viesulis tik spēji aizrāva viņu sānis, ka dīvainā peldoša sala gandrīz pazuda baltajā miglā, iekams viņš paguva pagriezties atpakaļ un atsākt cīņu ar vētru. Un atkal sāpes, plosīja krūšu muskuļus, un atkal viņš, cīnoties pēdējiem spēkiem, tik tikko paguva nolaisties atpakaļ.

Tā tas šai tumšajā, vētrainajā naktī atkārtojās bez sava gala. Ik reizi, kad baltvaidzis nosēdās uz kuģa, viņš varēja atpūsties tikai mazu brīdi, pirms jauns vilnis atkal uztrieca viņu gaisā.

Tumsu nomainīja pelēka, blāva rīta gaisma, kas spraucās cauri mutuļojošajai šļakatu segai, kura klājās pār okeānu. Tad baltvaidzis saprata, ka var patverties aizvēja pusē pie skursteņa, kur ne vējš, ne viļņi viņam netika klāt un pārgurušie spārni beidzot varēja īsti atpūsties. Tieši šai vietā pēc pāris stundām viņu ieraudzīja vecākais meteorologs Čaks Leins.

Vētra trakoja gandrīz bez apstājas cauru dienu un nākamo nakti. Kad baltvaidža muskuļu sāpes mitējās, viņu sāka mocīt izsalkums, tā ka sāpes vienīgi pārvietojās no vienas izmocītā ķermeņa daļas uz otru.

Nākamajā dienā vējš pamazām norima, baltās putu vērpetes pazuda, un zem zemajām, tumšajām mākoņainajam debesīm parādījās apvārsnis. Kuģis vēl arvien briesmīgi zvalstījās, bet viļņi nebija vairs tik stāvi un, dienai ejot uz vakara pusi, tikpat kā nešļācās vairs pāri klājam. Kuģis atdzīvojās, uz klāja parādījās cilvēki un sāka rosīgi darboties.

Cilvēkus tik tuvu baltvaidzis nebija redzējis. Viņš gluži instinktīvi juta pret tiem bailes un neuzticību. Viņš uzlidoja augšā uz masta zāliņa un nedroši piemetās tur, izbijies no cilvēku skaļajām balsīm un masta briesmīgās ļodzīšanās, kad tas lieca debesīs ērmīgus lokus.

Diena vilkās bezgala lēni, bada sāpes pierima, un baltvaidzi pārņēma bezgalīgs nogurums. Kad laiks pilnīgi noskaidrojās, kuģa tuvumā parādījās arī citi putni. Tie bija garspārnainie fulmāri un jūras gārgales, kurām auka neko nevar nodarīt, jo šie putni lieliski piemēroti dzīvei atklātā okeānā tālu no glābēja krasta. Tie pārtiek no sīkajiem organismiem, kas veido planktonu un atrodas jūras virsējos slāņos. Gaisā tie planē bez mazākās piepūles, izmantojot nevis muskuļu spēku, bet gar viļņu sāniem augšup plūstošās gaisa strāvas, un vētras laikā, kad uz ūdens nav iespējams nolaisties, gaisā var pat snaust un dienām ilgi lidot bez īsta miega un atpūtas.

Baltvaidzis, vērodams šos putnus, saprata, cik maz pats piemērots dzīvei uz jūras. Viņš spēja gan ātri un spēcīgi lidot, bet tikai balstoties uz spārnu spēku, un nepavisam neprata tik viegli planēt. Un, lai paēstu, viņam bija vajadzīgi jūraszālēm bagātie sēkļi vai jūras piekrastes zāļainās ganības. Viņš bija jūras putns, kas nepielūdzami saistīts ar zemi. Bet, kur zeme patlaban atradās, viņam nebija nekāda priekšstata. Turklāt trīs dienu ilgā cīņa ar vētru un badošanās bija iedragājusi viņa spēkus.

Bet trešās dienas vakarā baltvaidzis atkal dabūja paēst. Viņš redzēja, ka divi vīri pieveļ pie kuģa margām tvertni un izgāž tās saturu jūrā, bet nepievērsa tam uzmanību, līdz, pamanījis, kā fulmāri un jūras gārgales metas lejā uz atkritumiem, kuri palika peldot aiz kuģa, saprata, ka tai jābūt barībai. Viņš pameta zvalstīgo masta zāliņu un drosmīgi šāvās lejā jūras putnu ķildīgajā ņudzeklī, metās tiem virsu un trieca tos prom, sizdams ar saviem lielajiem spārniem, un kāri uzklupa barībai. Viņš nezināja, ko īsti ēd. Viņš zināja vienīgi to, ka tā bija kaut kāda augu barība, kas piepildīja smeldzošo tukšumu viņā, bet tā bija svešāda, neparasta barība, kas nespēja remdēt izsalkumu un šķita gandrīz vai nebaudāma.

Tāpat kā daudzi citi putni, baltvaidzis tagad uzzināja, ka savādā, jūrā peldošā sala, uz kuras atradās cilvēki, laiku pa laikam izsviež barību. Šis atklājums dīvaini ietekmēja visu viņa turpmāko dzīvi. Un, tā kā dabā visa dzīva radība ir neredzami saistīta, šis savrupais, nenozīmīgais atklājums Atlantijas okeāna vidū neizbēgami ietekmēs arī citas dzīves. Viena no tām būs kāda jaunekļa dzīve, kurš šajā naktī divtūkstoš jūdžu tālumā ar vilcienu traucās uz Kanādas ziemeļiem. Otra, uz ko tas atstās visdziļāko iespaidu, būs kādas meitenes dzīve, — meitenes, kuru jauneklis vēl nav sastapis. Jo, kā teicis dižais Džons Donns, «nav dzīves, kura būtu kā nošķirta sala». Ikviena dzīve mainoties ietekmē citas.

Jūra nomierinājās, un baltvaidzis uz kuģa vairs neatgriezās. Bet viņš nespēja to pilnīgi izlaist no acīm, jo tas bija vienīgais orientieris viņam svešajā, nepazīstamajā pasaulē, tādēļ nakti viņš lidoja tam cieši nopakaļ, laiku pa laikam celdamies spārnos, lai panāktu uz rietumiem slīdošās ugunis. Kad atausa gaisma, viņš atkal sajuta urdošu tieksmi doties uz vasaras ligzdošanas vietām, kur varētu atrast savas sugas putnus. Bet vētrā viņš bija pilnīgi zaudējis savu citkārt tik aso spēju orientēties laikā un telpā. Viņš bija galīgā neizpratnē. Viņam tā vien gribējās celties spārnos, bet viņš nezināja, uz kurieni lidot.

Lai noteiktu, kur atrodas zeme, baltvaidzis sāka vērot citus jūras putnus. Viņš zināja, ka atrodas tālu no krasta, vēl aiz simtasu dziļās kontinentālā sēkļa līnijas, aiz kuras pazūd tādi okeāna putni kā fulmāri un jūras gārgales un to vietā parādās sullas un kaijas, kuru dzīve cieši saistās ar zemi. Tā kā piekrastes putnus nekur neredzēja, viņš saprata, ka līdz krastam vēl jālido vismaz piecas sešas stundas un varbūt pat daudz vairāk.

Baltvaidzis zināja arī to, ka visi pašlaik redzamie fulmāri un jūras gārgales droši vien ir neligzdotāji, tātad nav saistīti ar zemi un to lidojuma virziens neko neizteic. Bet drīz pēc tam, kad atausa gaisma, parādījās citi, mazāki melnbalti okeāna putni. Tie bija vētrasburātāji, un baltvaidzis zināja, ka daudziem no tiem piekrastē ir ligzdas ar olām. Viņš to zināja tādēļ, ka šie putni bija sākuši perēt Hebrīdu salās jau pirms viņa došanas prom. Tie taisīja ligzdas augsnes virskārtā izurbinātās alās, un viens no tiem palika ligzdā vairākas dienas bez ēšanas, kamēr otrs meklēja barību simtiem jūdžu tālāk atklātā jūrā. Labi paēdis un pieņēmies svarā, pēc četrām piecām dienām tas atgriezās ligzdā perēt, lai otrs putns, kurš bija izbadējies, savukārt dotos jūrā pēc barības.

Arī starp vētrasburātājiem bija neligzdotāji, taču tos viegli varēja pazīt, jo tie bez mitas lidoja apkārt, mezdami arvien jaunus lokus un cilpas, acīmredzot bez kāda mērķa. Ligzdotāji, kas, vētras izklīdināti, tagad devās uz krastu, bija stipri atšķirīgi, jo lidoja ātri un taisni, vienā virziena. Un šis virziens veda uz rietumiem, prom no lecošās saules sārti sarkanās mozaīkas.

Kādu stundu baltvaidzis vēroja vētrasburātājus, kamēr bija pilnīgi drošs, ka nekļūdās, tad pacēlās spārnos un arī devās uz rietumiem. Peldošā sala, kam viņš varēja pateikties par savu izglābšanos, lēni pazuda aiz sārti blāzmojošās austrumu pamales.

Baltvaidzis lidoja tikai uz priekšu bez atpūtas līdz pašam vakaram. Tad izsalkums atkal lika sevi just, un viņš reizēm nolaidās lejā uz ūdens, lai pagurušie spārni atgūtu spēku tālākam lidojumam. Tā viņš lidoja visu nakti, ieturēdams kursu uz rietumiem — vispirms pēc lēni dziestošas vakara blāzmas, bet, kad tā bija izzudusi, — pēc tik tikko samanāmajām ziemeļblāzmas svītrām ziemeļu pamalē. Svīda gaisma, pielejot jūru ar sarkani vizuļojošu mirgu, un baltvaidzis redzēja, ka vēl lido virs atklāta okeāna, ka vēl nav sasniedzis kontinentālo sēkli un ka līdz zemei viņam vēl ir vismaz dienu ilgs lidojums. Pagurums un izsalkums izvērtās mokošās sāpēs, kas durstīja ne vien spārnus un krūšu muskuļus, bet visu ķermeni.

Puse laika nu pagāja lidojot, puse — atpūšoties uz ūdens, taču pirms pusdienas viņš sāka manīt ilgi gaidītas pārmaiņas. Vispirms viņš sajuta okeāna ūdens sāļuma samazināšanos, kas rodas piekrastes ledus kušanas un upju ūdeņu ietekmē. Ūdens kļuva viegli zaļgans, tā bija zīme, ka palielinājies planktona daudzums. Nu laikam bija sasniegts kontinentālais sēklis, un pēc stundas, kad fulmāri un jūras gārgales pazuda un to vietā sāka parādīties kaijas, viņš saprata, ka tiešām tuvojas krasts. Tad priekšā pie apvāršņa viņš ieraudzīja «ledus atspīdumu», viegli dzeltenu dūmaku, ko radīja saules gaismas atstarošanās no tāliem, acij nesaredzamiem ledus laukiem. Tas viss liecināja, ka viņš lido virs piekrastes ūdeņiem. Līdz zemei vēl varēja būt ap divsimt jūdžu — piecu stundu lidojums, bet, jaušot, ka tuvojas ilgotais krasts, baltvaidzis juta jaunu spēku pieplūdumu un sparīgi traucās uz priekšu.

Tad jūrā sāka parādīties nelieli peldoši kūstoša ledus gabali, kas klikšķot un švīkstot šūpojās viļņos. Šī ledus masa kļuva arvien blīvāka, līdz pārklāja okeānu kā balts, robains vienlaidu paklājs. Tas bija vecs, arktisko straumju sanests okeāna ledus. No šāda ledus, kas daudzkārt kūst un atkal sasalst, izskalojas visa sāls, un baltvaidzis zināja, ka peļķēs uz ledus noteikti vajag būt saldūdenim. Tā kā viņš piecas dienas bija dzēris vienīgi sāļu ūdeni, viņam briesmīgi kārojās saldūdens. Pie pirmās mirdzošās saldūdens peļķes viņš nolaidās lejā un steigšus sāka dzert. Saltā, spirdzinošā valgme tīkami atveldzēja izkaltušo, sāļā ūdens izdedzināto kaklu. Tad viņš ar jaunu sparu un spēku cerību pilns lidoja tālāk.

Bet zeme, kuru viņš krēslā ieraudzīja, galīgi it neko nesolīja. Pirms piecām dienām, kad viņš atstāja Hebrīdu salas, tur jau bija atnācis pavasaris, viss plauka, zaļoja un dzina asnus. Bet šeit viņa priekšā bija kails, nedzīvs krasts, zems klinšu klaids, ko vēl arvien klāja sniega sega, virs kuras rēgojās vārgi, izstīdzējuši krūmi kā groteskas atliekas no senas pagātnes, kad šeit vēl bija valdījusi dzīvība. Te nebija viļņojošo jūraszāļu audžu, nebija lekno machair ganību, pat ne vismazākā zāles stiebriņa. Te bija tikai mazi, apaļi pumpuri krūmiem, kuri rēgojās ārā no sniega, un baltvaidzis kāri sāka tos knābāt. Tie gan piepildīja viņa guzu, taču nedeva sāta sajūtu, un viņu joprojām mocīja izsalkums.

Šai drūmajā, saltajā krastā neredzēja neviena putna. Tumsā baltvaidzis acīmredzot bija novirzījies no rietumu kursa, pēc kura lidoja vētrasburātāji. Tagad viņš, kā liekas, atradās vairākus simtus jūdžu uz ziemeļiem no šo putnu ligzdošanas vietām, kuras bija gribējis sasniegt.

Kad atkal iestājās tumsa, baltvaidzis atstāja krastu un pārlaida nakti jūrā uz ledus, jo vaļēja ūdens it nekur nebija. Viņu atkal sāka mākt vientulība, ko vēl īpaši saasināja svešādā, naidīgā zeme visapkārt. Un tad viņš saprata, ka šī vientulība ir citāda nekā tā, ko viņš izjuta agrāk, — vientulība, ko rada ilgas nevis pēc savas sugas pārstāvjiem vispār, bet pēc vienas vienīgas mātītes, kas viņu kaut kur noteikti gaida, lai kļūtu par viņa draudzeni. Jo, kamēr ilgajā cīņā ar vētru zuda un dila viņa fiziskie spēki, viņa pārošanās dziņa brieda un auga augumā. Hebrīdu salās tā bija tikko manāma, acīm redzami aizkavējusies. Tagad tā pilnīgi pārņēma viņu, kļūstot par īstu apsēstību, kas prasīt prasījās piepildījuma.

Četrpadsmitā nodaļa

Rorijs, pavadījis vakaru pie Alekša Mareja, agri no rīta iekāpa vilcienā un ap desmitiem iebrauca Kokrenā. Blekvudas vilciens devās tālāk, un viņš sāka meklēt citu, kas aizvestu viņu uz Mūsoniju. Uz sliedēm pie stacijas perona stāvēja divi noplukuši pasažieru vagoni, bet vairāk nekas neliecināja, ka no šejienes būtu jāatiet vilcienam. Abi vagoni bija veci, zaudējuši krāsu, it īpaši pirmais.

Uz šaurā perona drūzmējās cilvēki — apmēram puse balto un puse indiāņu. Pūlis krasi nošķīrās divās daļās, indiāņi vienā un baltie — otrā. Baltie bija galvenokārt mežstrādnieki un zelta meklētāji, ģērbušies rūtainās žaketēs un garos ādas zābakos sabāztās darba biksēs.

Indiāņi klusēja vai pusbalsī sarunājās. Ģērbušies viņi bija daudz trūcīgāk nekā baltie: daudziem bija netīras, nonēsātas cepures un ādas apavu vietā — lētie gumijas zābaki. Gandrīz visām indiāņu sievietēm galvā bija koši raibi lakatiņi, kas mazliet atdzīvināja pelēko pūli.

Desmitos trīsdesmit, kad vilcienam vajadzēja atiet, uz sliedēm nebija redzams nekas cits kā vien šie divi pasažieru vagoni, taču uz perona stāvošie cilvēki sāka cerīgi kāpt tajos iekšā. Tad parādījās maza dīzeļlokomotīve, kas salīdzinājumā ar visu pārējo šķita nepiedienīgi moderna, un lietišķi sāka dārdināt šurpu turpu pa sliedēm. Laiku pa laikam tā atdzina kādu preču vagonu vai tukšu platformu, ko piekabināja pie pasažieru vagoniem. Vispirms sastāvam pievienoja bagāžas vagonu. Rorijs pagaidīja, kamēr iekrauj viņa bagāžu, tad paņēma savu ceļasomu un iekāpa otrajā pasažieru vagonā.

Vagona priekšējā trešdaļa bija atdalīta un tur ierīkota bufete ar garu leti un ķeblīšiem, bet aizmugures daļa jau pildījās pasažieriem. Te bija cieti, ar ādu apsisti sēdekļi ar koka paroceņiem un bedraina mežstrādnieku nagloto zābaku izmīdīta grīda. Pie griestiem karājās vecas gāzes lampas ar matēta stikla abažūriem.

Rorijs apsēdās kādā brīvā vietā. Laiku pa laikam vagons spēcīgi noraustījās, kad dārdošā lokomotīve atkal piekabināja sastāvam kādu preču vagonu. Tad Rorijs aizsnaudās. Pēc laika viņu uzmodināja briesmīgs grūdiens, kas gandrīz notrieca lampas no griestiem. «Polārais lācis» devās ceļā. Rorijs paskatījās pulkstenī: viņi bija novēlojušies par stundu un divdesmit minūtēm.

Pēc stundas Rorijs nolēma iemest acis priekšējā pasažieru vagonā. Ticis garām bufetes nodalījumam, viņš iegāja tur un dažus soļus aiz durvīm palika stāvot. Viņa vagonā brauca vienīgi baltie, bet šeit — gandrīz tikai indiāņi, starp kuriem šur tur varēja manīt vienu otru balto mežstrādnieku. Bija dzirdamas klusas balsis, galvenokārt Rorijam nesaprotamā — kā viņš pats domāja — krijiešu valodā, un tās nāca no vagona priekšpuses, kur bija nogrupējušies vīrieši. Sievietes bija saspiedušās aizmugurē, kur patlaban stāvēja Rorijs. Tās klusēja un drūmi raudzījās ārā pa logiem. Daudzas bija ļoti resnas, ar apaļiem, nolīkušies pleciem, grumbainām sejām un nesukātiem matiem. Arī jaunākās — pat trīs četras meitenes — bija tikpat nepievilcīgas, ar apaļām, neizteiksmīgām sejām, šauram acīm un platiem deguniem.

Vairāki vīrieši dzēra alu un ēda aukstas pupas vai lasi ar karotēm tieši no konservu kārbām. Kāda veca sieva viņam līdzās lēni sūca pīpi.

Rorijs, stāvēdams vagona vienā malā, pagriezās atpakaļ un pārlaida acis arī abiem aizmugures soliem. Pirmajā kāda jauna māte maigi šūpoja uz rokām zīdaini un savā valodā klusi dungoja līdz. Otrajā — vagona pēdējā solā sēdēja tikai viena pati meitene. Viņas galva bija noliekta, tā ka seju tikpat kā neredzēja, jo to aizsedza melnie, brīvi krītošie mati. Tie bija ļoti gari, virs ausīm glīti sasprausti ar sudraba sprādzītem, bet zemāk brīvā klaidā krita pār vaigiem un aizmugurē sniedzās krietni pāri pleciem. Tie bija viegli spīdīgi, mazliet cirtainiem galiem un saistīja ar savu dabiskumu, kas nebija mākslīgi sabojāts. Viņas āda bija ļoti tumša, tumšāka nekā vairumam indiāņu sieviešu, taču daudz gludāka un arī maigāka. Mugurā viņai bija nevis pelēka, pagara maisveida jaka, kādas šeit nesāja visi pārējie, bet zils, cieši pieguļošs džemperis ar augstu apkakli. Rorijs nespēja saredzēt grāmatu, ko viņa turēja klēpī, taču pēc ašās acu kustības saprata, ka viņa lasa.

Uz mirkli viņš bija pārsteigts. Viņa bija tāda pati indiāniete kā citas, taču pilnīgi atšķirīga; viņa bija savā ziņā vēl tipiskāka savas tautas pārstāve nekā pārējās — ar ļoti tumšu ādu un ogļu melniem matiem, — taču bezgala pievilcīga.

Vieta viņai līdzās otrpus ejas bija brīva, un Rorijs paspēra soli atpakaļ un apsēdās. Viņa nepacēla acis no grāmatas. Viņš vēroja meitenes profilu un sāka šaubīties, vai viņa maz ir tik pievilcīga, kā pirmajā brīdī izskatījās. Varbūt tas viņam tikai tā šķita salīdzinājuma ar pārejām sievietēm. Tad viņa pagriezās un paskatījās viņam tieši sejā. Kad viņa pacēla galvu, viņas mati brīvi atkrita atpakaļ. Viņai bija lielas, tumšas acis ar garām, melnām skropstām, kas īpaši izcēlās pret lielajiem acu baltumiem. Orientālais slīpums bija gandrīz nemanāms, taču acu ārējie kaktiņi bija krasi sašaurināti un viegli izliekti uz augšu. Un tagad, redzot viņas acis un visu seju, Rorijs ne mirkli vairs nešaubījās. Viņa bija skaista, pat ļoti skaista.

Tas bija eksotisks, neparasts skaistums, kāds rodas, ja kādas rases īpatnie vaibsti, kas citas rases pārstāvjiem liekas neglīti, kaut kā pārveidojušies un līdzsvarojušies, pārtop īpašā, savdabīgā, atsevišķam cilvēkam raksturīgā skaistumā. Viņa to necentās mākslīgi izcelt, viņai šis skaistums gluži vienkārši piemita tādā mērā, ka to nebūtu spējusi sabojāt ne pārāk liela kopšana, ne nevērība.

Tagad Rorijs varēja saskatīt, ka viņa lasa mazu kabatas sērijas grāmatiņu. Tas droši vien bija viens no lētajiem mīlestības romāniem, kādus pārdeva katrā kioska, taču skaidri viņš nespēja pateikt, jo viņa turēja grāmatu tā, ka vāku aizsedza zili rūtaino svārku ieloces.

Meitene pacēla acis no grāmatas un sāka raudzīties ārā pa logu, mazliet pievirzoties tam tuvāk. To darot, viņa pacēla grāmatu, tā ka uz brīdi atklājās vāks, un Rorijs, cieši pavēries tajā, nespēja ticēt savām acīm. Viņš uzmeta grāmatai vienīgi mirkli, bet tas bija pilnīgi pietiekami, lai pazītu vāka zīmējumu, jo šī brošūra bija viņa paša personiskajā bibliotēkā. Viņa lasīja Džuliana Hakslija Cilvēks modernajā pasaulē, zinātnisku eseju krājumu, kas bija interesants un visai rosinošs, bet nepavisam nepiederēja pie viegli lasāmās literatūras.

Tagad Rorijs galīgi apjuka. Šeit, šajā nožēlojamā vagonā, kurš bija pilns rupju, neaptēstu iezemiešu un kurā oda pēc netīras miesas, sēdēja vientuļa un daiļa meitene, tāda pati indiāniete kā citas, un lasīja Džuliana Hakslija esejas! Viņu pārņēma tirdoša ziņkāre. Šai brīdī viņš atcerējās savu māti, kura mazajā, nabadzīgajā Barras būdā spēlēja Mendelsona vijoļkoncertu un lasīja Spectator. Varbūt mēģināt uzrunāt viņu? Viņš juta, ka viņam tas noteikti jādara.

Rorijs paskatījās uz meiteni, lāgā nezinot, kā īsti iesākt. Viņa vēl arvien lasīja grāmatu. Agrāk tas viņam būtu bijis tīrais nieks — īsi un aši uzrunāt meiču, bet viņš tik sen to nebija darījis, turklāt viņa puiciskās nekautrības un jaunības bravūras arī vairs nebija. Viņš nespēja neko prātīgu izdomāt un nezināja, kā viņai tuvoties.

Un tad dīvainā kārtā viņš pēkšņi saprata, kas viņa ir, un brīnījās, ka nav to atskārtis agrāk. Tā varēja būt vienīgi viņa — Kanīna Bīverskina, tā pati skolotājā, kura bija kļuvusi par strīdus objektu un atlaista tādēļ, ka ir indiāniete.

Gaidīt ilgāk vairs nebija nozīmes. Rorijs strauji piecēlās kājās, pārgāja pāri ejai un apsēdās viņai līdzās. Viņa pārsteigta aši pacēla acis, spēji pagriežot galvu, tā ka spīdīgie mati noviļņojās. Viņa nesmaidīja.

— Es nekad neesmu bijis Mūsonijā, — Rorijs iesāka un, juzdams, ka beidzot ķēries pie lietas, pēkšņi atguva mieru un pašapziņu. — Vai tur ir viesnīca, kur var apmesties? — Viņam bija zināma apmešanās vieta, bet šis šķita piemērots jautājums sarunas uzsākšanai.

— Viesnīcas nav, ir tikai pāris naktsmītņu.

Angliski viņa runāja nevainojami, bez vismazākā akcenta. Tuvāk neko viņa nepaskaidroja. Kādu brīdi viņas seja palika bez kādas izteiksmes, līdzīga necaurredzamai maskai, tad sadrūma, viņa viegli sarauca pieri, un Rorijs gandrīz vai dzirdēja viņu sakām: «Ja tas ir viss, ko jūs gribējāt zināt, varat iet atpakaļ uz savu vietu.»

— Vai stacijā būs kāds taksometrs? — viņš jautāja. — Man ir daudz bagāžas.

Viņas sejā uz brīdi atplauka smaids. Nozibsnīja acu baltumi, kas īpaši izcēlās melno skropstu un tumšās ādas krāsas dēļ.

— Mūsonijā nav taksometru, — viņa pacietīgi paskaidroja. — Tur vispār nav automašīnu. Tikai viens vai divi pikapi, ko atsūta pretī vilcienam.

Viņas seja atkal kļuva auksta un dzedra, un viņa neteica vairāk ne vārda. Tad uzmeta viņam īsu, ciešu skatienu, nolieca galvu un lasīja tālāk.

Rorijam nebija gadījies piedzīvot, ka meitene viņu atklāti ignorētu. Viņš mēģināja vēlreiz.

— Džulians Hakslijs ir lielisks zinātnes popularizētājs, bet reizēm viņu ir grūti lasīt, vai ne?

Viņa aši pacēla acis.

— Viņu vienmēr ir grūti lasīt, bet man viņš dod daudz vielas pārdomām.

— Īpaši interesanta ir pēdējā eseja — kara izskaidrojums no bioloģijas viedokļa. Ja nemaldos, tā saucas: «Karš kā bioloģiska parādība».

Tagad viņa ar saltu skatienu nomērīja viņu no galvas līdz kājām, nepavisam nemēģinot to slēpt. Rorijam kļuva neomulīgi. Tad viņa skarbi noprasīja:

— Kas jūs tāds esat?

— Es neesmu tik slavens kā Džulians Hakslijs, bet arī es esmu biologs, — viņš atbildēja. — Esmu dzimis Barrā, Ārējās Hebrīdu salās. Vairākus gadus es braucu uz kuģiem, galvenokārt pa Ziemeļatlantiju, kādu laiku mācījos Glazgovā, tad iestājos Toronto universitātē, un tagad esmu bioloģijas fakultātes pēdējā kursa students. Pašlaik es dodos uz Džeimsa līci federālās valdības uzdevumā pētīt Kanādas zosis. Mans vārds ir Rorijs Makdonalds. Bet tagad sakiet — kas esat jūs?

Rorijam šķita, ka viņas seja kļūst mazliet gaišāka un tumšajā ādā pie mutes kaktiņiem uz mirkli pavīd divas burvīgas bedrītes. Bet tad atkal viņa priekša bija stinga maska,

— Es neesmu nekas, — viņa atbildēja. — Pat vēl ļaunāk kā nekas. Es esmu skolotāja. Bet daži jūsējie uzskatīja, ka labāk slēgt skolu, kurā es strādāju, nekā atļaut man turpināt darbu.

— Es zinu un jūtu jums līdz, — Rorijs klusi teica.

— Jūs zināt?

— Kā liekas, esmu uzminējis. Jūs esat Kanīna Bīverskina.

— Jā. Esmu kļuvusi slavena … bēdīgi slavena, vai ne? Bet vai es tiešām izskatos atbaidoša?

— Jūs izskatāties tā, it kā būtu mis Kanāda vai mis Amerika, — viņš teica. — Es saprotu jūsu aizvainojumu. Bet jūs taču, cerams, neuzskatāt, ka šis būtu tipisks gadījums balto attieksmē pret indiāņiem?

— Tas ir daudz tipiskāks, nekā jums šķiet.

— Ko jūs tagad domājat darīt? — viņš jautāja.

— Došos atpakaļ.

Rorijs gaidīja kādu sīkāku paskaidrojumu, bet viņa klusēja.

— Dosieties atpakaļ? Uz kurieni? Un ko jūs tur darīsiet?

— Es došos atpakaļ uz mājām, uz Keipkriju. Bet, ko es tur darīšu, pati nezinu. Vismaz kļūšu par kārtīgu krijieti. Varbūt iekārtošu nelielu skolu un mācīšu bērnus. Valdības skolu pie mums nav, un reti kāds vispār prot angliski lasīt.

Rorijs pamāja.

— Esmu pārliecināts, ka jūs spētu daudz paveikt savu tautiešu dzīves pārveidošanā un uzlabošanā.

Meitene aši paskatījās viņā.

— Viņu dzīvei nepieciešami uzlabojumi… turklāt visdrīzākajā laikā, ja jūs ar to domājat uzturu un medicīnisko apkalpošanu, — viņa teica. — Bet, ja jūs ar to gribat sacīt, ka viņiem jāpārņem jūsu dzīves veids, tad viņi būs tikai cietēji un zaudētāji. Viņi ir lepni ļaudis ar tikpat senu kultūru un tradīcijām, kādas ir jūsējās. Es nedomāju, ka viņiem būtu vajadzīgs pārveidoties …

Rorijs cieši vēroja viņu. Nu viņa sāka atraisīties. Viņa runāja klusi, bet ātri, it kā grūdieniem.

— Es izdarīju šo kļūdu, — viņa turpināja. — Es centos pārveidoties. Es centos pāriet jūsu pusē. Un tagad, kā redzat, es dodos atpakaļ. Jūsējie dzen mani atpakaļ.

— Vai jūs pati negribat doties atpakaļ?

Viņa stingi raudzījās ārā pa logu un neatbildēja.

— Tātad jūs negribat doties atpakaļ? — viņš neatlaidās.

— Nē, es negribu doties atpakaļ, jo neesmu vairs piemērota viņu dzīvei. Es uzaugu galvenokārt jūsu pasaulē. Nu es esmu uz sēkļa, starp divām pasaulēm — jūsējo un viņējo, — un nekad īsti nepiederēšu ne pie vienas, ne pie otras. Es neesmu nekas. Tas pats notiks arī ar viņiem, ja viņi mēģinās pārveidoties.

Meitene bija Roriju savaldzinājusi. Viņa vēl arvien skatījās ārā pa logu, tā ka viņš redzēja tikai viņas pakausi ar ogļu melnajiem matiem. Viņš skatījās uz aizvērto grāmatu viņas klēpī, un viņu mocīja desmitiem jautājumu, kas neatturami lauzās uz āru un prasīt prasīja atbildi.

— Kā jūs uzaugāt? Kā tas nācies, ka meitene no Džeimsa līča krijiešu mednieku apmetnes var lasīt Džuliana Hakslija esejas par eigēniku un darvīnismu, un…

— Tas pieder pagātnei, un es gribu to aizmirst. Un tādēļ nevēlos par to runāt.

Viņas balsī vairs nebija agrākā maiguma, tā skanēja cieti un skarbi.

— Vai nebaidāties no vientulības, ja paliksiet dzīvot purvainā nostūrī, pilnīgi nošķirta no visas pasaules, kopā ar cilvēkiem, kuri laikam lasa vienīgi komiksus?

— Viņi nelasa komiksus. Viņi neprot lasīt. Un vientuļa es esmu bijusi visu mūžu.

Rorijs paraustīja plecus un pasmaidīja. Viņa atkal raudzījās viņā, taču uz smaidu neatbildēja.

— Nu labi, — viņš teica. — Bet tagad iesim ieturēt lenču. Vai atļausiet izmaksāt?

— Nē, paldies! Neesmu izsalkusi.

— Bet brokastu laiks taču sen garām.

— Nē! Es negribu! — viņa skaļi teica, un viņas balss skanēja asi, gandrīz histēriski. Viņas acis nikni nozibsnīja un samiedzās, viņa atvēra grāmatu un atkal sāka lasīt. Un Rorijs saprata, ka viņa uzskata šo sarunu par izbeigtu.

— Ļoti žēl… mis Bīverskina, — viņš sacīja. Un lēni piecēlās. — Varbūt mēs vēl tiksimies.

Viņa uz mirkli pacēla acis, pamāja un noteica: —. Var jau gadīties.

Rorijs cerēja, ka viņa pasmaidīs. Bet viņa nepasmaidīja.

Viņš devās atpakaļ uz bufetes nodalījumu un paņēma glāzi piena un sviestmaizi ar omleti. Vai tiešam šai puse tas bija tāds sabiedrisks faux pas — uzaicināt meiteni uz lenču? Kanīna tik briesmīgi noskaitās, it kā viņš būtu to uzaicinājis šovakar Mūsonijā gulēt ar viņu. Viņš nespēja saprast, kas bija par iemeslu viņas skarbumam. Un vēl viņš domāja arī par to, ka laikam nekad vēl nav sastapis cilvēku, par kuru vēlētos tik daudz ko uzzināt.

Vilciens klandīdams traucās tālāk pa purvainu piekrastes līdzenumu, kas nemanāmi nosliecās uz Džeimsa līča pusi. Šeit sākās Ziemeļu Ontario bezgalīgie purvāji, kuri aizņēma ap simttūkstoš kvadrātjūdžu un kuru dēļ Rorijs arī brauca šurp, jo daudzie ezeri un sūnām aizaugušie purvi noder par ligzdošanas vietu neskaitāmiem Kanādas zosu tūkstošiem. Šis apvidus ir tik zems un līdzens, ka virsējie ūdeņi lēni iesūcas zemē un lielas platības ir tik piesātinātas ar skābu, stāvošu ūdeni, ka koki tur neaug. Šur tur mazliet augstākās vietās, kur augsne šķita mazdrusciņ sausāka, bija redzami egļu meži, bet visā pārējā zemienē — tikai reti, nīkulīgu Amerikas lapegļu puduri, starp kuriem līčločiem vijās staigni sūnu purvi.

Diena bija silta, bet, jo tālāk uz ziemeļiem, jo skaidrāk atklājās tas, ka ziema neparko negrib atkāpties un atdot vietu pavasarim. Purvos varēja samanīt tikai pirmo, viegli jaušamo zaļumu. Upēs ledus bija izgājis, bet ezeros, kur nebija straumes, tas — pelēks un saplaisājis — vēl arvien spītīgi turējās pretim pavasara saulei.

Rorijs apēda sviestmaizi un devās atpakaļ uz savu vietu. Viņš negribēja steidzināt notikumu gaitu, bet nolēma, ka, iebraucot Mūsonijā, atkal uzmeklēs Kanīnu Bīverskinu un palīdzēs viņai aiznest bagāžu.

Piecpadsmitā nodaļa

Kanīna Bīverskina cieši raudzījās grāmatā, kuru turēja klēpī, taču nespēja neko saskatīt. Viņa bija izsalkusi, bet nevarēja vairs iet uz bufeti pēc tam, kad jaunajam biologam bija pateikusi, ka negrib ēst. Viņa vairs negribēja šo cilvēku satikt. Tas bija viņai pārāk daudz jautājis un viņa tam — pārāk daudz pastāstījusi.

Šis lēmums — doties atpakaļ uz Džeimsa līci un sākt tur jaunu dzīvi — bija viņai prasījis briesmīgi daudz. Tas bija pieņemts pēc grūtas dvēseles cīņas. Bet atpakaļceļa tagad vairs nebija, viņa skaidri zināja, kas viņai jādara, bet šis biologs Rorijs Makdonalds — pārāk izskatīgs, pārāk saprotošs, ar pārāk loģisku domu gaitu — bija pēkšņi izniris viņai ceļā kā negaidīts klintsbluķis. Kā varēja spriest no tā mazumiņa, ko viņš bija pastāstījis par sevi, šī jaunekļa dzīve nepatīkamā kārtā stipri atgādināja viņējo, proti — tāda cilvēka dzīvi, kurš smok intelektuāli neattīstītā vidē un dara visu, lai no tās izrautos. Bet pašā galvenajā viņu dzīves stāsti bija būtiski atšķirīgi, jo Rorijs Makdonalds šai cīņā bija uzvarējis, bet viņa — zaudējusi.

Vairāk par visu Kanīna baidījās sastapt šo jaunekli vasarā Keipkrijā, kad viņai jau tāpat būs bezgala grūti, kamēr atkal izdosies piemēroties savu tautiešu primitīvajam dzīves veidam. Rorijs Makdonalds būtu pārāk krass pretstats krijiešiem, kuriem vīrieša vērtības vienīgā mēraukla bija ziemā noķerto bebru skaits. Viņš pārāk atgādinātu to pasauli, kuru viņai tagad vajadzēja aizmirst.

Viņa atkal paskatījās uz grāmatu klēpī. Ja viņa reiz pamet balto cilvēku pasauli, kādēļ tad vēl vajag lasīt šo grāmatu un lauzīt galvu par šīs pasaules problēmām? Uz to viņa nespēja atbildēt. Viņa bija galīgi apmulsusi. Viņa pēkšņi nometa grāmatu uz tukšā sola sev pretim. Tā, Kanīna nodomāja, tagad tam visam ir svītra pāri, no šī brīža es būšu tikai purvāju krijiete, viena no mooskekowak, un vairāk nekas. Mooskekowak nozīmēja «purvāju ļaudis», un viņa ilgi nebija saukusi sevi šai vārdā.

Kanīna Bīverskina bija nogājusi vienu dzīves apli un tagad atgriezās tai pašā vietā, kur pirms septiņpadsmit gadiem bija sākusi. Toreiz viņa brauca ar šo pašu vilcienu, tikai pretējā virzienā, un, lai gan bija tikai četrus gadus veca, vēl tagad skaidri atcerējās šo ceļojumu līdz pat pēdējam biedējošam sīkumam. Viņa atcerējās laipno sievieti ar balto ādas krāsu, balto cepurīti un baltajām drānām —| sievieti, kura runāja viņai nesaprotamā valodā. Viņa atcerējās Payuksis, savu mazo brūno, nosmulēto rotaļlācīti, kuram bija tikai viena roka. Un sīko, baiļu pārņemto krijiešu meiteni, kas no vagona sola, bailēs sarāvusies zem segas, spļāva asinis no izkaltušajām krūtīm, kuras durstīja asas sāpes. Tagad, pēc septiņpadsmit gadiem, šī mazā meitene ar tuberkulozes saēstajām plaušām Kanīnai šķita pilnīgi sveša, tā ka viņa gandrīz vai nespēja ticēt, ka tā bijusi viņa pati.

No vēl agrākas bērnības viņas atmiņā bija palikuši divi gadījumi. Pirmais — ļaužu pulcēšanas mazajā Keipkrijas baznīciņā, kur misionārs viņiem izdalīja dāvanas, teikdams, ka tās sūtot baltie bērni tādēļ, ka mīlot savus mazos krijiešu brāļus. Kanīnai toreiz vēl nebija četri gadi, bet viņa skaidri atcerējās kalsno, garo sirmgalvi, kurš stāvēja baznīcā ļaužu priekšā, pēc kārtas izsaukdams visus bērnus un pasniegdams katram pa rotaļlietai, ko izņēma no lielas koka kastes turpat līdzās. Kanīnu izsauca gandrīz pašu pēdējo, kad viņa jau bija sākusi baiļoties, vai nav aizmirsta. Beidzot minēja arī viņas vārdu, bet atlikušas bija vairs tikai dažas rotaļlietas. Trīcēdama viņa izgāja priekša. Misionārs noliecās un, kā šķita, veselu mūžību kaut ko meklēja pa rotaļlietu kasti, līdz atkal izslējās un pasniedza viņai plīša lācīti. Viņa cieši piespieda to pie krūtīm, juzdamās neizsakāmi laimīga, jo tā bija viņas pirmā rotaļlieta.

Baltie bērni laikam ir ļoti mīļi, Kanīna nodomāja, ja suta krijiešu bērniem savas rotaļlietas. Ilgu laiku viņa pat nepamanīja, ka šis lācītis ir briesmīgi nosmulēts, ar daudziem caurumiem, pa kuriem lien ārā vate, un ka tam ir tikai viena roka. Kad beidzot viņa to ievēroja, tas viņu nepavisam neuztrauca, jo viņa jau bija lācīti iemīļojusi tikpat stipri ka savu māti. Viņa to sauca par Payukmispitoonsis, krijiešu valodā — «Maziņo vienroci», bet drīz vien saīsināti par Payuksis — «Maziņo».

Kanīna neskaidri atcerējās, ka jau tad viņu mocīja klepus.

Otrs atmiņā palikušais gadījums bija saistīts ar baltu kuģi, kurš kādā aukstā jūlija rītā atveda uz Keipkriju ārstu un medmāsu. Tad Kanīnai bija pilni četri gadi.

— Kuģis brauc! — šis sauciens atskanēja jau tad, kad kuģis kā sudraba punktiņš vēl tikai vīdēja pie apvāršņa, un bērni kliegdami drāza tam pretī. Arī Kanina skrēja tiem līdz, lai gan viņai krūtīs dūrās asas sāpes. Kuģis nāca arvien tuvāk, pukšķēdams izgāja cauri Kīstavanijas grīvai un pietauvojās Keipkrijas piestātnē, kur klusi un ziņkāres pilni krastā stāvēja visi četri simti indiāņu apmetnes iedzīvotāju. Uz klāja iznāca misionārs garā, melnā, vējā plīvojošā tērpā, un pēc brīža viņš parādījās otrreiz šaurajās kajītes durvīs kopā ar ārstu un medmāsu. Viņš sāka runāt ar indiāņiem krijiešu valodā.

Viņš sacīja, ka valdība atsūtījusi ārstu un medmāsu, lai viņus pārbaudītu un lai slimajiem palīdzētu. Daudziem no viņiem, kurus mokot klepus un sāpes krūtīs, esot ļoti slikta slimība, viņš teica, balto cilvēku slimība, pret kuru krijieši nespējot cīnīties, tāpēc, ka viņu organisms neesot pieradis pie balto cilvēku slimībām. Šī slimība jau daudzus esot nogalinājusi, un baltais ārsts ar medmāsu atbraukuši tādēļ, lai nevienam vairs nebūtu jāmirst. Tiem, kuri esot ļoti slimi un spļaujot asinis, vajadzēšot braukt tālu uz valdības slimnīcu, jo tur esot stiprākas zāles. Kad slimība būšot izārstēta, valdība atvedīšot viņus atkal atpakaļ pie viņu ģimenēm.

Tad misionārs kaut ko īsi apspriedās ar ārstu un atkal atsāka krijiešu valodā.

— Ārsts uzslies slimnīcas telti un pēc pusdienas sāks visu pārbaudīt. Vispirms ārsts grib apskatīt pašus slimākos bērnus, tos, kuri klepodami spļauj asinis.

Kanīnu vecāki aizveda atpakaļ uz skrandaino brezenta un aļņādas telti, kas bija viņu mājas. Ne brāļu, ne māsu Kanīnai nebija, bet, kādēļ, to viņa uzzināja daudz vēlāk, proti, ka no desmit krijiešu zīdaiņiem deviņi nomirst ar tuberkulozi nepietiekama uztura dēļ. Toreiz viņa vēl nezināja, ka bija ģimenē sestais bērns un ka neviens no pārējiem pieciem nebija nodzīvojis tik ilgi kā viņa.

Kanīnu pārbaudīja gandrīz pašu pirmo. Viņa bikli iegāja ārsta teltī, cieši turoties mātei pie rokas un izmisīgi cenšoties paslēpties aiz viņas platajiem, melnajiem svārkiem. Apskate ilga tikai dažas minūtes, tad ārsts kaut ko īsi pateica misionāram.

— Ārsts saka, Kanīnai jābrauc uz slimnīcu, — misionārs sacīja viņas mātei. — Ja viņa brauks tūlīt, bez kavēšanās, tad izveseļosies un atgriezīsies. Ja viņa gaidīs, tad būs par vēlu. Viņai jābrauc ar lidmašīnu, kura rīt pat būs klāt.

Otrā dienā Kanīna tupēja sarāvusies pašā tālākajā telts kaktiņā, kad līdz viņai atskanēja sauciens: — Lidmašīna klāt! — Viņa dzirdēja skrejošo bērnu kāju dipoņu, dzirdēja, kā pie piestātnes uz ūdens nolaižas lidmašīna, un krampjaini pieķērās pie sava lācīša, pie vienīgā, kas viņai piederēja, ja neskaita dažus apģērba gabalus. Tad visi svinīgā gājienā klusējot devās uz lidmašīnu; tēvs nesa viņu uz rokām, jo ārsts neatļāva viņai iet. Piestātnē viņus gaidīja medmāsa baltajās drānās, un trīs Kanīnas rotaļu biedri, kuriem arī bija jābrauc uz slimnīcu, jau atradās lidmašīnas kabīnē. Mātes acis palika sausas, bet, kad viņa noskūpstīja Kanīnas vaigu, meitene juta, ka viņai dreb lūpas. Tēvs iecēla Kanīnu lidmašīnā, tad iekāpa arī medmāsa un aizvēra durvis.

Ierūcās motors, un Kanīna pa logu redzēja zem lidmašīnas slīdošās zaļās ūdens svītras. Viņa sāka raudāt, un viņai atkal uznāca briesmīga klepus lēkme. Māsiņa saņēma viņas roku, un Kanīna nomierinājās un saprata, ka mīlēs šo sievieti, kura vienmēr valkāja baltas drānas. Viņa atkal paskatījās pa logu, un tagad egles lejā zem lidmašīnas atgādināja mazus, smailus čiekuriņus. Viņa cieši piespieda sev klāt lācīti. Tas bija vienīgais, kas viņai palicis.

Lidmašīna nolaidās Mūsonijā, un tur jau gaidīja kravas mašīna, lai aizvestu viņus uz vilcienu. Kanīna zināja, ka tas ir vilciens, jo misionāra lielajā kastē bija redzējusi rotaļu vilcienu un šis vīrs bija stāstījis Keipkrijas bērniem par automašīnām, kravas mašīnām un vilcieniem un paskaidrojis, kā tie kustas uz priekšu.

Kravas mašīna uz staciju brauca divas reizes, un Kanīnu, segās ievīstītu, aizveda pirmajā reizē. Viņu pārsteidza stacijas priekšā stāvošo vagonu apmēri. Katrs vagons bija gandrīz tikpat liels kā Keipkrijā atvērtais Hudzona līča apvienības veikals, kur tēvs un citi indiāņu vīrieši pārdeva zvērādas. Viņa nespēja saprast, kā lokomotīve var šos vagonus pavilkt.

Stacijā bija kāds indiānis, kurš runāja ar viņiem krijiešu valodā. Šis vīrs viņiem pastāstīja, ka baltie cilvēki, gribēdami nokārtot mazās vai lielās darīšanas, neejot uz mežu, bet izdarot to īpašās, šim nolūkam domātās istabiņās un ka māsiņa viņus tūlīt aizvedīšot uz šādu telpu tepat, stacijā. Māsiņa pirmo tur ieveda Kanīnu un aiztaisīja no iekšpuses durvis. Meitene briesmīgi iztrūkās, jo istabiņa bija tik maza, ka viņa tajā jutās kā cietumā, taču izbīlis tūliņ aizmirsās, tiklīdz māsiņa pagrieza krānu, no kura izšļācās ūdens. Arī Kanīna pamēģināja, un arī viņai izšļācās ūdens. Tad māsiņa parādīja uz lielu, baltu trauku zemē uz grīdas, un Kanīna saprata, kas viņai jādara. Māsiņa viņu pamācīja, kā noplēst papīru un noslaucīties, tad parāva tualetes rokturi, un ūdens gāzās cauri baltajam traukam, šņākdams kā upes ūdenskritums, un Kanīna nodomāja, ka māsiņa kaut ko izdarījusi aplam un šo ierīci sabojājusi. Viņas nomazgāja rokas un izgāja ārā, un māsiņa ieveda šai telpā citu bērnu. Tātad nekas tomēr nebija sabojāts.

Kanīna nespēja nobrīnīties, cik baltie cilvēki tomēr ir dīvaini. Nebūtu slikti, viņa nodomāja, ja mums būtu šāda istabiņa ziemā, kad ārā ir dziļš sniegs, vai pavasarī, kad jāskrien, cik jaudas, lai moskīti nesakož kailās kājas. Bet kādēļ tā vajadzīga tagad, vasarā, kad ir tik silts un moskītu tikpat kā nav?

Kanīna atcerējās pirmo pēc balto cilvēku paražas ieturēto maltīti. Tas bija vilcienā, un viņi sēdēja pie balti klāta galda, un ēdiens bija dīvains un negaršīgs, jo agrāk viņa bija ēdusi vienīgi zivis, gaļu, ogas, tēju un neraudzētus plāceņus, kas indiāņiem aizstāj maizi. Galdā bija milzum daudz visādu neizprotamu rīku. Nažus viņa pazina no pirmā skatiena, kaut arī tie bija neasi un ļoti spīdīgi. Viņas mātei bija milzīga dakša, ar kuru izņemt gaļu no katla, bet šādas mazas dakšiņas un karotītes Kanīna redzēja pirmo reizi. Māsiņa sagrieza gaļu mazos gabaliņos un lika viņai saprast, ka tie jābāž mutē ar dakšiņu. Tas nebija viegli, jo dakšiņa dūrās zobos, tā ka Kanīnai skrēja aukstas tirpas pār kauliem. Kad māsiņa aizgriezās, viņa pakampa gaļu pirkstos un iegrūda mutē veselu sauju, bet pēc tam neēda vairs ne kumosa.

Brauciens ar vilcienu bija ļoti garš, un Kanīna atcerējās, ka vienu nakti gulēja vagonā, kur solu vietā bija gultas. Viņa brauca cauri pilsētām, kur māju augstums pārsniedza vairāku egļu garumu un ielās bija daudz vairāk vieglo un smago automašīnu nekā Keipkrijā kanu laivu. Kad viņa sasniedza sanatoriju, tur priekšā bija daudz citu māsiņu, un Kanīna pirmo reizi mūžā tika ielikta vannā. Lielā, baltā vanna viņu briesmīgi biedēja, pirms viņa nebija atklājusi, ka ūdens tajā ir glāstošs un silts un pelde pat ļoti patīkama. Tad māsiņas viņai uzvilka garu, baltu kreklu, ieveda viņu citā istabā un iecēla gultā. Tā bija mīksta gulta ar baltiem palagiem un lielu spilvenu, kur uzlikt galvu. Kanīna jutās laimīga, jo līdz šim viņai nebija savas gultas, viņa vienmēr gulēja teltī uz grīdas, uz balzama baltegļu zariem starp divām trušādas segām. Viņa noguldīja lācīti sev līdzās, rūpīgi uzvilka segu un palagu viņam līdz kaklam un tad zagšus pavērās apkārt. Istabai bija lieli logi, un tajā atradās vēl divas gultas, kurās gulēja indiāņu bērni.

Sanatorijā laiks skrēja ātri. Drīz vien Kanīnai iegaršojās salāti un augļi, un citi neierasti sanatorijas ēdieni. Bet reizēm viņa nespēja nekur rast miera aiz mokošām ilgām pēc mājām, pēc mātes un tēva, un telts, kuras skrandainais brezents plīkšķot plandīja Keipkrijas vējā. Dažkārt naktīs pusmiegā Kanīnai šķita, ka viņa atkal atrodas mājās un dzird virs galvas plandāmies brezentu, bet tad, īsti atmodusies, viņa saprata, ka tie ir tikai vēja auri lielo sanatorijas logu žalūzijās.

Pagāja nedēļas un mēneši. Kanīnas ilgas pēc Keipkrijas norima, un viņa sāka uzskatīt sanatoriju par savām mājām. Ar vecākiem viņai nebija nekādu sakaru, jo tie neprata ne lasīt, ne rakstīt un vēstules Kanīna nesaņēma. Viņa par tiem domāja retāk un retāk, un to sejas viņas atmiņā sāka bālēt. Beidzot viņa vairs neatcerējās, kādi tie īsti izskatās.

Klepus pārstāja, un sāpes krūtīs izzuda. Katru dienu palātā ieradās bibliotekāre, lai lasītu bērniem priekša grāmatas. Kanīna ātri apguva angļu valodu un drīz vien visu saprata, ko viņai lasīja. Viņa gaidīja bibliotekāri ar vislielāko nepacietību un ilgojās arī pati iemācīties lasīt. Tad katru rītu pie viņas sāka nākt skolotāja, un drīz vien Kanīna prata lasīt un rakstīt.

Pēc nepilna gada viņai atļāva celties no gultas, bet vienā plaušā vēl bija infekcijas perēklis, un viņai vajadzēja palikt sanatorijā. Gadalaiki nāca un gāja, koši zaļas vasaras vairākkārt mijās ar baltām un pelēkām ziemām, un Kanīna joprojām dzīvoja sanatorijā: viņa nebija vairs īsti slima, taču nejutās arī tik vesela, ka varētu atgriezties mājas.

Viņai patika lasīt, un viņa bieži vien palīdzēja sanatorijas bibliotekārei. Viņa ātri izstiepās garumā, kalsnais augums piebrieda, seja kļuva apaļa, un māsiņas, reizēm vaļas brīžos pīdamas viņas garos, melnos matus, teica, ka viņa izaugšot par ļoti skaistu meiteni.

Sākumā sanatorijā bija daudz krijiešu slimnieku, bet to skaits pamazām saruka, un beigās Kanīna palika viena pati. Māsiņas viņai pastāstīja, ka valdība atvērusi jaunas sanatorijas tuvāk Džeimsa līcim un ka krijiešus tagad ārstējot tur. Kanīnai vairs nebija iespējas runāt dzimtajā krijiešu valodā. Drīz vien viņa to aizmirsa. Pat mazais Payuksis, galīgi noplucis, taču vēl arvien sirsnīgi mīlēts, bija pārdēvēts angliski par «Mazo Vienrocīti», un Kanīnai bija ilgi jālauza galva, lai atcerētos tā vārdu krijiešu valodā.

Pienāca viņas desmitā dzimšanas diena. Viņa bija pavadījusi sanatorijā sešus gadus un sāka mācīties piektajā klasē. Tieksmes, uzskati, paradumi, izturēšanās un audzināšana viņai bija tāda pati kā balto bērniem. Tikai ādas krāsa palika atšķirīga.

Kad pienāca sestais pavasaris, kopš Kanīna ārstējās sanatorijā, nedēļu pēc kārtējās rentgena pārbaudes, viņu iesauca ārsta kabinetā.

— Mēs gribam pateikt tev labas ziņas, — ārsti smaidot teica. — Pēdējais nelielais tuberkulozes perēklis tavā plaušā ir sarētojis, un tagad tu mierīgi vari braukt mājās. Mēs sazinājāmies ar taviem vecākiem. Visu ziemu viņi bijuši zemes iekšienē, medību apmetnē, bet tagad, kā mums teica, uz visu vasaru atgriezušies Keipkrijā. Upēs vēl nav izgājis ledus, un uz turieni vēl iet lidmašīnas, kas nolaižas uz slēpēm.

Kanīna stingi raudzījās grīdā. Viņa zināja, ka nepazīs savus vecākus un nepratīs ar tiem sarunāties krijiešu valodā. Viņa domāja par sanatorijas bibliotēku, par skolas mācībām un mīksto gultu ar baltajiem, tīrajiem palagiem. Keipkriju viņa tikpat kā neatcerējās, taču zināja, ka nekā tāda tur nebūs.

— Pēc trim četrām dienām atbrauks medmāsa un ar vilcienu aizvedīs tevi uz ziemeļiem, — ārsts teica. — Vai tu priecājies, ka tiksi mājās?

Kanīna, nesacīdama ne vārda, joprojām stingi raudzījās grīdā.

Sešpadsmitā nodaļa

Jau ilgu laiku Kanīnai ausīs dārdēja lidmašīnas motora rūkoņa. Lidmašīnā bija vēl pieci cilvēki — divi indiāņi, divi apkalpes locekļi un Kanādas karaliskās jātnieku policijas konstebls. Kaut kur tālu palika Mūsonija, kur māsiņa bija iesēdinājusi Kanīnu lidmašīnā, lai pēdējo ceļa posmu viņa brauktu viena. Un kaut kur priekšā, kā liekas, jau gluži tuvu — bija Keipkrija. Kanīna vēroja Džeimsa līča piekrasti, kas lejā dīvaini izlocījās. Bija aprīlis, un dienvidos, sanatorijā, jau iestājies pavasaris, bet šeit vēl valdīja ziema ar salu un sniegu.

Pēkšņi motora troksnis pieklusa un lidmašīna sasvērās sāņus, atsviežot Kanīnu pret kabīnes sienu. Lejā, mezdama cilpas un līčločus, cauri mežiem un purviem vijās plata, ledus un sniega pārklāta upe, kas ietecēja aizsalušajā līcī. Upes grīvas dienvidu krasts veidoja apaļu zemesragu, kurš kā bieza apakšlūpa iespiedās Džeimsa līcī, bet robainajā izcirtumā, apmēram jūdzi no upes grīvas, bija redzams telšu un ēku puduris.

Tālāk uz iekšzemes pusi, cik tālu vien Kanīna varēja saskatīt, zeme bija kā nosēta nelieliem ezeriem, kuri ar savu balto ledu krasi atšķīrās no tumšajiem egļu mežiem. Daudzi ezeri bija tik tuvu cits citam, ka tos atdalīja tikai šauras zemes strēles.

Lidmašīna nāca arvien tuvāk upes krastā redzamajam telšu un māju pudurim. Tā vienā galā bija trīs mirdzoši baltas ēkas ar sarkaniem jumtiem, kuri spīdēja cauri sniegam, un Kanīna saprata, ka tās ir Hudzona līča apvienības veikals, noliktava un apmetnes priekšnieka māja. Nākamā celtne ar sarkanu jumtu un mazu četrstūrainu tornīti, kā viņa pazina, bija baznīca, bet baltais namiņš tai līdzās droši vien misionāra māja. Tur bija vēl dažas citas — pelēkas, neizskatīgas ēkas, bet gandrīz visas pārējās — vecas, nodzeltējušas, dūmos nokvēpušas teltis ar melnām, caur jumtu izbāztām dzelzs caurulēm.

Kanīnai nebija it nekas jājautā. Viņa saprata, ka upe lejā bija Kīstavanija, ka nepārredzamā ezeru zeme, cauri kurai tā tecēja, — viņas tautiešu sensenā medību teritorija, bet apmetne — Keipkrija. Tagad, atgriežoties pie savējiem, viņa bija tikpat pārbijusies kā toreiz, tai senajā, gandrīz pilnīgi aizmirstajā dienā, kad pirms sešiem gadiem atstāja Keipkriju.

Lidmašīna lēni lidoja pāri indiāņu apmetnei. Katras telts priekšā Kanīna varēja saredzēt nevīžīgi samestās malkas grēdas, nomelnējušos katlus un ūdens spaiņus, ķēdēs piesietos suņus un nartas. Un viena no šīm teltīm bija viņas māja.

Visi apmetnes iedzīvotāji, tecēdami kā skudras pa sniegā iemītajām takām, skrēja sagaidīt lidmašīnu. Lidmašīnas slēpes asi nošņirkstēja pret upes ledu, un viņi sāka slīdēt uz krastu. Šaurā piekraste un zemā, smilšainā upes krants bija pilna indiāņu, kuri satraukti žestikulēja un māja ar rokām. Pilots izslēdza motoru, un lidmašīna apstājās tieši pūļa priekšā.

Kāds atvēra durvis, un pasažieri sāka kāpt ārā. Par Kanīnu neviens nelikās zinis. Kad visi bija izkāpuši, viņa, cieši piespiedusi pie krūtīm Mazo Vienrocīti, bailīgi palūrēja ārā pa durvīm. Lejā vēl stāvēja policists. Tas palīdzēja Kanīnai nokāpt pa kāpnēm, un viņa drebēdama, asaru pilnām acīm klusi palika stāvam uz ledus. Policists kaut ko lēni jautāja viņai lauzītā krijiešu valodā.

— Es runāju tikai angliski, — viņa teica.

— Vai tu paliksi šeit vai lidosi tālāk? — viņš tūlīt pārgāja uz angļu valodu.

— Vai šī ir Keipkrija? — viņa jautāja. Viņš pamāja.

— Tad man jāpaliek šeit, — viņa teica.

No indiāņu pūļa izskrēja liela auguma sieviete ar melnu lakatu ap galvu un metās lejā uz lidmašīnu. Viņai kājās bija gumijas zābaki un mutē pīpe. Viņa izrāva pīpi no mutes un sāka kaut ko bērt krijiešu valodā. Kanīna dzirdēja pieminam savu vārdu, bet vairāk it neko nesaprata un palika stāvam — klusa un apjukusi. Kad meitene neatbildēja, sieviete pēkšņi apstājās un cieši paraudzījās viņā. Un atkal iebāza pīpi mutē.

— Vai tevi sauc Kanīna Bīverskina? — policists jautāja.

— Jā.

— Šī kundze saka, viņa esot tava māte.

Tad viņš lēnā, lauzītā krijiešu valodā kaut ko pateica indiānietei. Sākumā viņa nesaprata, vēlreiz paskatījās uz Kanīnu, un tad viņas tumšā, grumbainā seja atplauka platā smaidā. Pīpe no mutes nokrita sniegā, un ar vienu lēcienu viņa bija pie Kanīnas, noslīga sniegā uz ceļiem un cieši apskāva meiteni, atkal ātri bērdama vārdus.

Tad māte pacēla nokritušo pīpi, paņēma Kanīnu uz rokām un uznesa krastā. Tur viņa nolika meiteni zeme, paņēma aiz rokas un veda uz telšu pusi. Viņam blakus klusēdams gāja drukns, maza auguma vīrs ar saplacinātu degunu un lielām nāsīm, kas plaši cilājās. Diez vai tas ir mans tēvs, Kanīna prātoja, bet, kā pavaicāt, — nezināja. Viņiem nopakaļ tecēja trokšņains bērnu bars. Kanīna bija apmulsusi, jūtot sev pievērstus tik daudzus skatienus.

Teltis bija saceltas juku jukām, kur nu kura un sniegā starp tām iemītas līkumotas takas. Patiesībā tās bija nevis teltis, bet no dēļiem, baļķiem, skārda plāksnēm, saplacinātām benzīna mucām, brezenta gabaliem un aļņu ādām sameistarotas būdas. Visprimitīvākās bija gluži vienkārši ar brezentu pārvilkti kāršu rāmji, citas konusveidīgas kā vigvami, citas kupolveidīgas kā eskimosu sniega būdas. Bet lielākā daļa bija četrstūrainas vai kvadrātveida, pēc lieluma līdzīgas garāžām, kādas Kanīna bija redzējusi pie pilsētu mājām, tikai zemākas. Tām bija dēļu vai skārda plākšņu sienas un smails, ar brezentu pārvilkts jumts, kas balstījās uz kāršu spārēm. No katra jumta slējās gaisā sarūsējusi dzelzs caurule. Kanīna ziņkāri vēroja šos mājokļus, ko bija pilnīgi aizmirsusi un tagad redzēja it kā pirmo reizi.

Māte pieveda viņu pie kādas telts, kura, tāpat kā vairums citu, bija viens vienīgs juceklīgs dēļu, kāršu, brezenta gabalu un skārda plākšņu sameistarojums. Kanīna ievēroja, ka durvju vietā tai bija tikai brezenta strēmele. Viņas iegāja iekša, un vīrs ar platajām nāsīm viņām sekoja. Tad Kanīna saprata, ka tas ir viņas tēvs. Teltij bija dēļu grīda, un paša tālākajā kaktā stāvēja dzelzs gulta, ko Kanīna tūliņ pat pazina, jo uz tās bija vienā kaudzē samestas segas un pīti trušādas pārklāji, zem kuriem atsperu un matrača vietā vīdēja kaili dēļi. Bet pārējā trūcīga telts iekārta viņai bija pilnīgi sveša. Pie durvīm atradās liela, sarūsējusi benzīna muca, un dzelzs caurule, kas no tās stiepās cauri brezenta jumtam, liecināja, ka tā ir plīts. Muca gulēja sāniski, uz plakaniem akmeņiem, tā ka pacēlās mazliet virs grīdas, un durvju vietā tai bija nevīžīgi izgriezts un virās iekārts skārda gabals. Lai uz plīts varētu kaut ko gatavot, tās virsējā daļa — apaļie mucas sani bija saplacināti un tajos izgriezti divi robaini caurumi, uz kuriem riņķu vietā uzliktas divas mazas skārda plāksnītes. Uz plīts stāvēja divi melni, dūmos nokvēpuši katli un panna un turpat līdzās uz grīdas — kaudzīte malkas.

Kanīna ziņkāri aplaida acis šai vienīgajai istabai. Tajā atradās veca, koši zila bufete ar vaļējiem plauktiem, uz kuriem bija juku jukām sabāztas skārda kārbas, pudeles, alumīnija krūzes, sērkociņi, patronu kastītes, sveces un pa vidu vēl petrolejas lampa. Šeit bija divi rupji tēsti krēsli un veca koka lāde, pilna zvejas tīkliem un tērauda lamatām Pie sijas karājās divi pāri sniega kurpju, un gultas kājgalī stāvēja pieslieta liela medību bise. Tas arī bija gandrīz viss. Ne galda, ne otras, viņai domātas gultas Kanīna neredzēja.

Viņa apsēdās uz viena no abiem krēsliem, māte ar vīrieti apsēdās gultā, un iestājās ilgstošs, nomācošs klusums. Kanīna ik pa brītiņam uzmeta abiem zaglīgu, pētošu skatienu. Mātes seja bija laipna un jauka, kaut arī bezgala novārgusi. Acu un mutes kaktiņos vīdēja vēdekļveidīgas krunciņas, kas tai it kā piešķīra mūžīgu smaidu, un cietajos, raupjajos vaibstos bija manāms kaut kas no agrākā skaistuma, kas sāka atdzimt Kanīnā.

Telts durvīs drūzmējās vesels bars bērnu, kuri ķiķinot ziņkāri blenza iekšā. Beidzot māte tiem kaut ko pateica, un kāda meitene — lielāka un vecāka nekā pārējās — izspraucās baram cauri un ienāca teltī. Viņa bikli pagriezās pret Kanīnu.

— Es esmu Helēna Čičikena, — meitene angliski teica. — Es atceros, kad tu aizbrauci. Tas bija sen. Trīs gadus es gāju vietējā skolā Mūsas faktorijā un iemācījos tur angļu valodu. Māte prasa, kādēļ tu runājot vienīgi angliski. Kādēļ tu vairs nerunājot mooskek-owak valodā?

— Sanatorijā nebija neviena cilvēka, ar ko runāt mooskek-owak valodā, — Kanīna atbildēja. — Es esmu to aizmirsusi, bet drīz vien atkal iemācīšos.

Helēna pārtulkoja šo atbildi mātei, un tā sparīgi pamāja ar galvu. Tad Kanīna jautāja:

— Vai šis vīrs ir mans tēvs?

Helēna pamāja. — Jā, — viņa sacīja, — tas ir Džo Bīverskins. Viņš ir labs mednieks. Un tavu māti sauc par Dēziju. Šopavasar viņi agri atgriezās Keipkrijā tāpat kā citas mooskek-owak ģimenes, jo zemes iekšienē šī bija grūta ziema. Bebru bija maz, trūka medījumu, un sākās bads. Tagad mēs ēdam vienīgi trušus un visi gaida, kad atlidos niskuk, zosis.

Kanīna ciešāk ieskatījās tēvā. Viņš bija platiem pleciem un krūtīm, bet neliels, stipri mazāks par māti. Viņa bikses bija sajoztas nevis ar siksnu, bet ar netīru, spurainu virves galu. Viņam bija plata, apaļa seja un tik milzīgi liels, plakans deguns, kādu Kanīna redzēja pirmo reizi. Mazās, tumšās, dziļi iedubušās acis stingi raudzījās tālumā. Viņš vēl nebija bildis ne vārda, un Kanīna sāka šaubīties, vai viņš maz priecājas par viņas atgriešanos.

Māte sāka izvaicāt viņu par sanatoriju un turienes dzīvi. Helēna pārtulkoja katru jautājumu un atbildi, un Kanīna sāka atcerēties vienu otru krijiešu vārdu. Pēc brīža tēvs, vēl arvien klusēdams, piecēlās un izgāja ārā. Bērnu bars pamazām izklīda.

Pēc laika arī Dēzija Bīverskina atstāja telti, un Kanīna redzēja, ka viņa ar cirvi rokās iegriežas tuvējā krūmājā. Kanīna palika teltī un bikli sarunājās ar Helēnu Čičikenu. Pēc brīža māte atgriezās ar tikko sacirstām kārtīm un lielu nastu balzama baltegļu zaru. Viņa nolika četras kārtis kaktā uz grīdas, tā, ka iznāca apmēram piecas pēdas garš un divas pēdas plats četrstūris, un piekrāva to pilnu ar balzama baltegļu zariem, kuri izveidoja mīkstu, smaržīgu matraci. Tad uzmeta tam virsū segu un trušādas pārklāju, kuru noņēma no savas guļvietas. Kanīna saprata, ka tā būs viņas gulta.

Helēna Čičikena aizgāja, apsolījusi drīz vien atgriezties, lai palīdzētu Kanīnai no jauna apgūt krijiešu valodu. Māte iemeta plītī uz karstajām oglēm dažas pagales malkas un sāka gatavot plāceni. Viņas rokas bija notraipītas ar balzama baltegļu sveķiem, taču viņa tās nemazgāja. Viņa atsēja vaļā lielu, pie sienas noliktu miltu maisu un iespieda tā virspusē bedri, apmēram divtik lielu kā dūri. Tur viņa ielēja krūzi ūdens un sāka ar pirkstu to maisīt. Milti uzsūca ūdeni, sabiezēja, un tieši no kārbas viņa tiem piebēra mazliet sodas. Viņa maisīja miltus tik ilgi, kamēr varēja izcelt no maisa apaļu mīklas klunci, kas bez viena trauka lietošanas, bija gatavs cepšanai. Viņa krietni apzieda pannu ar taukiem, viegli iespieda tajā mīklu un uzlika, lai lēni cepas uz plīts.

Visu laiku viņa sūca mazo, izliekto pīpi, smagi vilkdama gumijas zābakos ieautās kājas. Lielais, melnais katls sāka sparīgi vārīties, tā ka skārda vāks ik pa brītiņam palēcās, izlaižot mazus tvaika mutulīšus. Kad māte pacēla vāku, Kanīna zagšus ieskatījās katlā. Šķidrums tajā bija viegli dzeltens, un virs biezās tauku kārtas rēgojās kāda neliela dzīvnieka — laikam truša liemenis. Sāka vārīties arī ūdens spainis, un māte iemeta tajā krietnu sauju tējas lapu. Galda it nekur neredzēja, un Kanīna nesaprata, kur viņi ēdīs.

Atgriezās tēvs un, kaut ko norūcis, apsēdās uz grīdas netālu no plīts. Māte no tās nocēla tējas spaini un gaļas katlu un nolika tos zemē uz grīdas. Viņa noņēma katlam vāku, apgrieza otrādi un nolika līdzās kā šķīvi, tad ar milzīgu dakšu izcēla trusi no katla un novietoja uz apvērstā vāka. Pēc tam nocēla no plīts pannu ar brūno, kraukšķošo plāceni un nolika līdzās vārītajam trusim, paņēma no zilās bufetes plaukta lielu nazi un alumīnija krūzes, vienā no tām iebēra miltus un tad apsēdās arī pati uz grīdas. Ēdiens bija gatavs, un Kanīna vilcinādamās apsēdās vecākiem līdzās.

Džo Bīverskins nogrieza gabalu truša gurna, saņēma pirkstos un, vēcinot šurpu turpu, sāka to dzesināt. Pēc brīža viņš iebāza visu gabalu mutē un sāka steidzīgi košļāt. Tad pasmēla ar savu krūzi no spaiņa tēju, no otras krūzes iebēra tajā mazliet miltu, tā, ka tēja kļuva balta un bieza, un nolika sev līdzās uz grīdas, lai atdziest.

Māte nogrieza gabalu gaļas un pasniedza Kanīnai. Gaļa bija karsta un trekna, un Kanīnai vajadzēja valstīt to rokās, kamēr atdziest. Tēvs apmeta pannu otrādi un ar dobju plakšķienu nosvieda plāceni uz grīdas. Tad ar pirkstiem noplēsa gabalu, pamērcēja truša gaļas virumā un pilošu cēla pie mutes, tā ka viņam uz biksēm palika tieva dzeltena tērcīte.

Nebija ne šķīvju, ne nažu, ne dakšiņu, ne sviesta, ko uzziest plācenim, ne piena, ne cukura tējai. Kanīna mazliet paskrubināja gaļu, bet tā bija sīksta, ar asu piegaršu un viņai negaršoja. Ik reizi, kad viņa to cēla pie mutes, šķidrums tecēja lejā zem svītera piedurknēm. Plācenis bija garšīgs, stipri līdzīgs maizei, bet, tā kā tas gulēja nomests uz grīdas, Kanīna to lāgā nespēja norīt. Tēvs ar māti ēda ar baudu, atkal un atkal pasmeldami ar savam krūzēm no spaiņa tēju un citu pēc cita norīdami nesakošļātus gaļas gabalus. Kanīna lūkoja norīt vēl kumosu, bet tad viņai uznāca briesmīgs nelabums un viņa vairs nespēja it neko ieēst.

Vēlāk tai pašā dienā Kanīna ar savu jauno draudzeni Helēnu Čičikenu apstaigāja Keipkrijas ciematu. Pusdienas saule bija stipri silta, un uz taciņām šļakstēja kūstošais sniegs. Helēna Kanīnai pastāstīja, ka gandrīz visas keipkrijiešu ģimenes pavadījušas ziemu zemes iekšienē, medījot bebrus katra savā noteiktā, no senčiem mantotā medību vietā. Dažas devušās divsimt jūdžu tālu, un, lai nokļūtu atpakaļ, tām tagad jāveicot divu nedēļu ilgs atceļš ar sniega kurpēm, bet apmēram puse no visam ģimenēm jau esot atgriezušās ar ādām piekrastē, savās vasaras apmetnēs. Tagad, Helēna sacīja, viņi gaidot pavasara zosu medības, uz kurām atkal došoties zemes iekšienē, tiklīdz pirmie niskuk — lielo, pelēko Kanādas zosu bari atgriezīšoties no dienvidiem. Taču uz zosu medībām, viņa paskaidroja, nebūšot jādodas tik tālu kā ziemā, jo ezeriem bagātais purvs desmit līdz piecdesmit jūdžu no Keipkrijas esot viena no labākajām zosu medību vietām visā Džeimsa līča piekrastē. Kanīna vērīgi klausījās, jo sen bija aizmirsusi krijiešu dzīves gadskārtējo ritmu.

Baznīca un misionāra māja atradās indiāņu ciemata centrā, bet, kā Kanīna ievēroja, Hudzona līča apvienības ēkas bija uzceltas gabalu nostāk, tā, ka no noplukušajām indiāņu būdām tās šķīra apmēram kvartāla attālums. Abas meitenes aizgāja turp, un Helēna parādīja Kanīnai veikalu, kur nodod zvērādas. Tad Helēna pieveda viņu pie mājas, kur dzīvoja apmetnes priekšnieks ar sievu, un Kanīna, raugoties šajā celtnē, juta, ka viņu pārņem smeldzošas ilgas.

Tā bija liela, balta, nesen krāsota māja. Tai apkārt bija skaists, balts žogs, un līdz durvīm veda dēļu ietve, no kuras sniegs bija rūpīgi notīrīts. Mājai bija plaša veranda un daudz logu ar tīriem, baltiem aizkariem. Tai līdzās atradās koka tornis, kura galā griezās lielas vējdzirnavas, līdzīgas tām, kuras māsiņa viņai bija rādījusi Mūsonijā, paskaidrojot, ka tās ražo elektrību apgaismošanai un ūdens sūknēšanai tais vietās, kur nepienāk elektrolīnijas no lielajam dienvidu pilsētām.

— Te dzīvo Ramziji, — Helēna teica. — Jauki cilvēki. Berts Ramzijs un viņa sieva Džouna, bet visi viņus sauc par misteru un misis Ramziju. Tur iekšā laikam ir brīnišķīgi, pilns ar visvisādām skaistām lietiņām, bet indiāņu bērni nedrīkst ieiet šai dārzā. Tas viņiem ir uz visstingrāko noliegts, tā ka šīs mājas iekšpuse mums ir viens vienīgs noslēpums.

Kanīnai tas nebija noslēpums. Viņa zināja, kā tur iekšā izskatās. Tur bija biezi, krāsaini paklāji, mīksti atpūtas krēsli, dīvāns un elektriskās lampas, kuras var ieslēgt un izslēgt. Tur bija vannas istaba ar ūdens krāniem un lielu baltu vannu, un gultas ar baltiem palagiem, un pie sienām gleznas. Un tur bija grāmatas. Ja Ramzijiem kādreiz bijuši bērni, tur varēja būt kādas vieglāk saprotamas grāmatas, ko viņa varētu palasīt. Dzīve teltī, kur ēdot jāsēž uz grīdas, varbūt neliktos nemaz tik slikta, ja man būtu pieejamas grāmatas, Kanīna nodomāja.

Viņa zināja, ka aiz šiem baltajiem aizkariem atrodas daļiņa citas pasaules — tās pasaules, kuru viņa bija mīlējusi un uzskatījusi par savējo, bet no kuras nu bija šķirta, ka liekas, uz visiem laikiem. Skatoties uz Ramziju māju, viņai acis pieplūda asarām un kaklā iespiedās smacējošs kamols. Meitenes devās atpakaļ uz indiāņu apmetni, un Kanīna pazina savu māju upes krastā. No skursteņa cēlās gaisā pelēki dūmi, un aukstajā vējā, kas pūta no Džeimsa līča, plakšēja skrandainie brezenta lēveri.

Septiņpadsmitā nodaļa

Ziema ieilga, un, kamēr tā nebija atkāpusies, krijiešu vārāmajos katlos reti kad redzēja medījumus. Kanīna ar saviem vecākiem trīs reizes dienā apsēdās teltī uz grīdas ieturēt maltīti, bet tajā nebija it nekā cita kā plācenis, tēja un gaļa, un bieži vien trūka arī tas. Gaļas reizēm nebija vairākas dienas, un tad viņi pārtika tikai no plāceņa un miltiem iebiezinātas tējas, kas Kanīnai briesmīgi negaršoja.

Bebru toziem bija maz, un ar ādām, ko Džo Bīverskins pārdeva Hudzona līča tirdzniecības apvienības veikalam, labi ja varēja norēķināties par rudenī saņemto ziemas pārtiku. Par nelielo pārpalikumu varēja nopirkt tikai visnepieciešamāko — miltus, taukus, tēju, skrotis un pulveri. Par gaļu, viņu galveno uzturlīdzekli, bija jāgādā Džo Bīverskina šautenei un viņa sievas zivju tīkliem un trušu cilpām.

Šai laikā kaut ko nomedīt bija grūtāk nekā jebkad. Katru vakaru Džo Bīverskins, sēžot teltī, rūpīgi pārlādēja izšautās patronas, un katru rītu klusēdams aizgāja medībās, sniega kurpēm kraukšķinot sērsnu, kas naktī bija atkal uzsalusi uz saulē atkusušā sniega. Katru dienu Dēzija Bīverskina vilka ārā tīklus no upes āliņģa, kuram nekad neļāva aizsalt, un reizēm tajos gadījās kāda sīga, taču parasti tie bija tukši. Katru dienu viņa gāja pārlūkot trušu cilpas, taču bieži vien lapsa bija aizsteigusies priekšā un notiesājusi ieguvumu, jo šai laika bads mocīja ne vien indiāņus, bet visus purvāju zemes gaļas ēdājus.

Kādudien tēvs pārnesa pūci, un reiz viņi apēda arī pāris vāveru. Gaļu, vienalga kāda tā bija, vienmēr sautēja vienā un tai pašā lielajā, melnajā katlā, kurš nekad netika mazgāts, lai nekas neietu zudībā, un katrs nākamais medījums tika vārīts taukainajā sulā, kas bija palikusi tā dibenā no iepriekšējās reizes. Kanīna ilgojas pēc glāzes piena, sakņu salātiem un vārītiem dārzeņiem. Vecāku ēdiens viņai bija pretīgs līdz nelabumam, bet bads beidzot piespieda viņu to ēst.

Cilvēku sejas izdēdēja, acis kļuva stiklainas, pazuda parastie smiekli un jautrība.

Beidzot arī Keipkrijā iestājās pavasaris, kurš šoreiz atnāca neparasti strauji. Maija sākumā kādā pēcpusdienā sāka līt silts, spēcīgs lietus. Tas lija bez apstājas, cauru nakti un gandrīz visu nākamo dienu, tad pret vakaru negaidot pārstāja, un pēkšņi iznira karsta saule, kas aši izkliedēja biezos, pelēkos mākoņus. Ledus upē kļuva tumšs un izkurtējis, sniegā sāka parādīties melni zemes plankumi, un siltajā gaisa skanēja strautiņu čala.

Otra dienā pēc lietus krastā stāvošie indiāņi nepacietīgi vēroja, ka Kīstavanijas ledus sāk krakšķēt un izliekties. Pēc divām stundām atskanēja tāds grāviens, ka zeme nodrebēja it kā no zemestrīces. Ledū atvērās melnas plaisas, no augšup kāpjošo ūdeņu spiediena gaisā uzsprāga lieli ledus bluķi, un tad līdz ar pārējo ledus masu, šņirkstot un trinoties cits gar citu, sāka brāzties pa straumi uz leju. Sākās ledus iešana, visspilgtākais un iespaidīgākais notikums brāzmainajā ziemeļu gadalaiku mijā. Tas nozīmēja, ka ziemas bads un nedienas beigušās, ka atnācis pavasaris un drīz atgriezīsies zosu bari.

Nākamajā dienā upe bija tīra no ledus, un krastā augošo vītolu zari pa nakti kļuvuši koši dzelteni. Indiāņi nemierīgi klīda pa ciematu gar savām brezenta būdām un vigvamiem, ausījās un saspringti vēroja debesis. Arī Kanīna saka gaidoši raudzīties tajās. Tad ap dienas vidu viņi beidzot to saklausīja — zosu skanīgo, dziedošo gāgāšanu, kas, tik tikko sadzirdama, atplūda šurpu no liela augstuma. Pirmais bars lidoja pāri tik augstu, ka tā tievais, viļņainais kāsis izskatījās pēc smalka, debesīm pāri peldoša diedziņa. Zosīm tūlīt pat atsaucās vismaz simts krijiešu balsu, tik precīzi atdarinādamas viņu klaigas, ka pirmajā brīdī Kanīnai šķita, it kā tepat gandrīz virs galvas lidotu pāri vēl otrs bars. Kaut ko tādu viņa nebija dzirdējusi, bet zināja, ka šos imitējošos saucienus krijieši apgūst jau agrā bērnībā, lai ar to palīdzību pievilinātu ziņkārās zosis šaušanas attālumā. Šoreiz šie saucieni pauda tikai mednieku pāri plūstošo prieku, jo šis pirmais bars atradās pārāk augstu, lai tos vispār varētu sadzirdēt, un, lidodams tālāk, ātri izzuda skatienam.

Arī Kanīnu pārņēma satraukums. Viņa zināja, ka no visām dabā dzirdamajām skaņām šie pavasarī pārlidojušo zosu saucieni viņas tautiešus īpaši saviļņoja un deva tiem jaunu dzīves sparu. Tas nozīmēja, ka pēc mēnešiem ilgās pusbada dzīves atkal būs labs ēdiens un pilni vēderi.

Indiāņu apmetnē pēkšņi sākās drudžaina rosība. Vīri un bērni šaudījās apkārt, un atkal skanēja smiekli un klaigas. Teltis tika nojauktas, tā, ka palika tikai kaili kāršu karkasi un kanu laivas, kas visu ziemu bija gulējušas zem zaru un brezenta pārsegiem, izvilktas ārā un iestumtas ūdenī. Cilvēki, skraidot starp upi un apmetni, stiepa uz laivām visādu mantību.

Kanīna vēroja, kā viņas vecāki, tāpat kā pārējie, iestumj laivu ūdenī. Tēvs aši norāva telts jumta brezentu, ievīstīja tajā segas un iesvieda šo rituli laiva. Dezija Bīverskina iespieda Kanīnai rokās cirvi un vārāmo katlu un aši pamāja, lai stiepj tos uz laivu. Pienāca Helēna Čičikena ar vairākām vīstoklī satītām segām un kopa ar Kanīnu devās uz upi.

— Sākas zosu medības, — Helēna dedzīgi stāstīja. — Ezeros, kur niskuk ligzdo, vēl divas trīs nedēļas turēsies ledus. Zosis būs izsalkušas un līdz ledus izkušanai lidos apkārt, meklējot barību. Tad medniekiem viegli tās pievilināt un nošaut. Šodien mums vakariņās būs gaļa.

Laivu flotile atstāja krastu un devas pa straumi uz augšu. Kanīna sēdēja starp segu vīstokļiem laivas vidū ar seju pret tēvu, kurš laivas pakaļgalā klusēdams cilāja airus. Starp viņiem bija tikai pāris pēdu atstatums, bet Džo Bīverskins ne reizi nepaskatījās uz Kanīnu, pat likās nemanām viņas klātbūtni. Zosu saucienus tagad dzirdēja biežāk, un ik reizi, kad tie skanēja augstu virs galvām, braucēji sāka satraukti čalot savā valoda, kuru Kanīna nesaprata.

Pret vakaru viņi sasniedza kādu klajumu Kīstavanijas krastā un izvilka laivas malā. Kanīna ievēroja, ka krastmala bija pilna agrākos gados uzslietiem vigvamu karkasiem. Zosu baru šeit bija daudz vairāk, un tie bieži vien lidoja zemu un tuvu. Vīri tūliņ pat paķēra šautenes un pa līkumotajām taciņām steidzas uz purvu. Sievietes ar bērniem sāka iekārtot nometni — pārvilka mietu karkasiem brezentu, kurināja ugunskurus un cirta balzama baltegļu zarus.

Kanīna dzirdēja bieži norībam šāvienus. Krēslai metoties, vīri atgriezās, un daudzi bija nomedījuši zosis — lielus, pelēkus putnus gariem kakliem un baltiem vaigu plankumiem. Arī Džo Bīverskins pārnesa zosi, ko ar uzvarošu smaidu nometa sievai pie kājām, rotaļīgi apkampdams viņas plecus. Kanīna ziņkāri vēroja tēvu, jo vēl nekad nebija redzējusi viņu smaidām vai izrādām kādas jūtas pret māti.

Sievietes steigšus sāka plucināt un tīrīt zosis, un Kanīna aiz pretīguma atrāvās atpakaļ, kad bērni spiegdami sāka apmētāties ar zosu iekšām. Vecāki draiskuļus skaļi aprāja, un izsvaidītās ķidas aši savāca atpakaļ un noglabāja. Katra sieviete, kam bija zoss, dalījās tajā ar kādu kaimiņu ģimeni, kuras mednieks bija pārnācis tukšām rokām. Arī Dēzija Bīverskina labu tiesu savējās aizdeva prom. Tovakar katra krijiešu teltī vārāmajā katlā bija zoss gaļa.

Kanīnas māte vārīja zosi ārā uz ugunskura, un zarnas salika pannā, lai lēni cepas turpat maliņā. Tovakar viņi ēda ugunskura gaismā, nometušies uz slapjās zemes. Ceptas zarnas bija treknas, un Kanīna tās nespēja norīt, bet vārītā gaļa bija mīksta un garda un gāja viņai pie sirds. Tovakar gandrīz pēc vesela mēneša viņa pirmo reizi jutās paēdusi.

Naktī spožajā mēness gaismā, kas plūda iekšā viņu mazajā teltī, Kanīna redzēja, ka tēvs ar māti guļ cieši līdzās zem segas un mīlīgi sačukstas. Pēdējo nedēļu smagā nomāktība pēkšņi bija izgaisusi, un viņi abi — pilnīgi pārvērtušies. Kanīna juta, ka arī viņas mazais augumiņš trīs no saviļņojuma, ko radīja pavasara zosu medību atsākšana, jo tā solīja ne vien bagātīgu uzturu izsalkušajiem vēderiem, bet ari mieru un atvieglojumu nomāktajām sirdīm. Zosu atgriešanas iekvēlināja pirmatnējās dzīvības dziņas, un ļaudīs atgriezās dzīvesprieks. Toreiz Kanīna vēl nezināja, kā tas viss izpaužas pieaugušajos, taču pēc gadiem to skaidri saprata pēc savu tautiešu dzimstības statistikas. Visvairāk krijiešu bērnu dzimst februāri, deviņus mēnešus pēc šī priecīga notikuma — zosu baru atgriešanās Džeimsa līča piekrastes purvājos.

Tonakt savā mazajā balzama baltegļu zaru guļvietā Kanīna zināja vienīgi to, ka ir pārāk satraukta, lai varētu aizmigt. Un arī viņas vecāki, kas, cieši apskāvušies, nemierīgi grozījās savā guļvietā, kā liekas, ilgi vēl bija nomodā.

Turpmākas dienas pagāja vienā steiga. Vīrieši visu laiku medīja, un sievietēm darba bija pilnas rokas, lai apstrādātu pārnestās zosis. Tās bija jānoplūc un jānotīra, un spalvas jāsavāc maisos dūnu segām. No gaļas un iekšām ar naža asmeni bija jāizņem skrotis un jāsavāc konservu kārbās, lai varētu atkal izmantot šauteņu patronām. Vairums gaļas bija jāsažāvē vēlākai lietošanai. Kanīna ar milzīgu apbrīnu vēroja, kā sievietes ar pāris veikliem griezieniem nošņāpa biezos krūšu gabalus, no katras zoss izgriežot vienu glītu šķēli, ko uzlika uz zaļu vītola klūgu režģiem virs nelielas uguns žāvēties.

Pārtikas netrūka, bet citādi dzīve medību apmetnē bija grūtāka nekā Keipkrijā. Teltij šeit nebija grīdas, un Kanīna gulēja, ieritinājusies trušādas segā ar visām drēbēm uz kailas zemes, kam bija uzmesta vienīgi plāna zaru kārtiņa. Bieži vien lija, un viņu primitīvajā teltī sūcās ūdens, tā ka parasti viņa bija samirkusi un nosalusi.

Sievietes bija pārāk aizņemtas, lai ceptu plāceņus, tādēļ reizēm vairākas dienas bija jāpārtiek tikai no vārītas zoss gaļas, kam piedzēra klāt miltiem iebiezinātu tēju vai taukainu viru. Sākumā zoss gaļa Kanīnai garšoja, bet, tā ka katla dibenā sakrājās tauki, ar katru reizi tā bija arvien treknāka, un pēc nedēļas viņa nespēja zoss gaļu ieēst biežāk kā tikai vienu reizi dienā.

Tad ledus ezeros saplaisāja un izkusa. Zosu bari nozuda: tās sadalījās pa pāriem un apslēptās vietās sāka vīt ligzdas. Pēc trim nedēļām medības beidzās, indiāņi nojauca savas teltis un atgriezās Keipkrijā.

Jūnijā dienas kļuva arvien garākas, un pārtikas bija papilnam. Katru rītu Dēzija Bīverskina aizairēja uz upes grīvu un pārlūkoja tīklus, un katru dienu tajos bija vairākas zivis. Laiku pa laikam viņa vārīja žāvētu zoss gaļu. Bet katrā ēdienu reizē bija vienīgi gaļa un plācenis, un Kanīnai arvien vairāk sāka kāroties augļu un dārzeņu.

Tēvs katru rītu pēc brokastīm pazuda un cauru dienu kaut kur noslaistījās — kopā ar vīriem spēlēja kārtis, vai zvilnēja zālē un noskatījās, kā pāri debesīm lēni peld biezi, balti gubu mākoņi. Kamēr viņš tā gulšņāja saulē, Kanīnas māte nepārtraukti strādāja. Viņa nesa no upes ūdeni un cirta un skaldīja malku. Viņa darināja pērlītēm rotātus aļņa ādas mokasīnus un čības, ko Hudzona līča apvienības veikalā iemainīja pret tabaku.

Kanīnai bija gaiša galva, un viņa viegli apguva krijiešu valodu. Drīz vien viņa atkal varēja sarunāties ar māti — ne visai raiti un tekoši, tomēr tā, ka abas spēja saprast viena otru. Dēzija Bīverskina nebija tīrīga, un Kanīna nevarēja ciest pīpi, ko viņa mūždien kūpināja, bet māte bija laipna un sirsnīga un skaidri lika manīt, ka meiteni mīl, un Kanīna savukārt mīlēja viņu. Kanīna sāka šaubīties, vai baltie cilvēki mazgātos biežāk par māti, ja tiem ūdens būtu jāstiepj pa stāvu krastu augšā no upes, jāskalda malka, lai to sasildītu, un jāmazgājas alumīnija toverī — tik mazā, ka pat viņa tur nespēja iesēsties.

Bet ar tēvu viņa nekad nerunāja. Zosu medību laikā viņš bija jautrs un laipns, bet nu atkal kļuva īdzīgs un kluss un meiteni tikpat kā neievēroja. Ja ēdienu reizē tēvam bija nazis un Kanīna gribēja nogriezt sev gaļu, viņa lūdza, lai māte pasniedz nazi, jo tēvs šādu lūgumu nelikās dzirdam. Kanīna sāka baidīties tēva un centās no viņa izvairīties. Viņa sāka novēlot ēdienu reizes un ieradās tad, kad tēvs jau bija beidzis un aizgājis, un māte to visu saprata un, neteikdama ne vārda, arī sāka ēst vēlāk, kopā ar Kanīnu. Meitene ar bailēm gaidīja rudeni, kad viņiem būs jādodas ar laivu dziļi iekšzemē uz ziemas medību vietu un jāpavada tur ziema pilnīgi šķirti no visiem. No tēva, kurš tad atrastos cieši līdzās, nebūtu iespējams izvairīties.

Kādu rītu, apmēram četrus mēnešus pēc atgriešanās no sanatorijas, Kanīna atkal gāja gar Ramziju māju. Viņa daudzkārt nāca uz šejieni — parasti viena un visbiežāk no rītiem, kad saule spīdēja tieši logos un mazliet atklāja skatienam mājas iekšpusi. Todien viņa atkal bija viena, un Džouna Ramzija tobrīd sēdēja verandā un kaut ko šuva. Misis Ramzija bija gara auguma, šauru, vienmēr smaidošu seju un melniem matiem, kas deniņos metās sirmi. Viņas kleita bija no skaista, puķota katūna, nevis no tumša, drūma flaneļa, no kāda bija šūtas krijiešu sieviešu pašdarinātās maisveida drānas.

Kanīna gāja pavisam lēni, zagšus vērojot māju un misis Ramziju caur balto žoga līstīšu spraugām. Tad viņa pagriezās un gāja atpakaļ. Pie vārtiņiem viņa apstājās! Māte bija viņai piekodinājusi nekad nespert kāju šai dārzā, kur bija mauriņš un košas puķu dobes. Arī Helēna bija sacījusi, ka tas esot «uz visstingrāko aizliegts». Bet Kanīna juta nepārvaramu vēlēšanos parunāties ar misis Ramziju, kā bija runājusi ar sanatorijas māsiņām. Baltās sievietes vienmēr bija laipnas un mīļas, kādēļ gan būtu no viņām jābaidās? Un varbūt… jā, viņa bija vairāk nekā pārliecināta, ka Džounai Ramzijai būs kāda grāmata, ko varētu palūgt un izlasīt.

Kanīna lēni atvēra vārtiņus. Viras iečīkstējās, un misis Ramzija, kura tobrīd sēdēja verandā, pacēla acis no šuvekļa. Kanīna steidzīgiem soļiem devās pa dēļu laipām uz priekšu.

— Labdien, — viņa teica, cik laipni vien spēja.

— Labdien, — misis Ramzija atņēma, un viņas smaids bija sirsnīgs un silts. — Tu esi Kanīna, jā? Bīverskinu meita, kura atgriezās no sanatorijas?

— Jā, — Kanīna atbildēja. Viņa palika stāvot uz verandas lieveņa un pa atvērtajām durvīm ziņkāri raudzījās istabā. Viņa varēja saskatīt pulētu galdu ar žurnāliem un puķu vāzi.

— Nāc apsēdies, — Džouna Ramzija aicināja.

—Sirsnīgi pateicos, — Kanīna teica un apsēdās uz krēsla.

— Tu esi labi iemācījusies angļu valodu. Vai tev patika sanatorijā? Vai tomēr ilgojies atgriezties mājās?

— Labāk man patika sanatorijā, — Kanīna teica. — Tur man bija pašai sava ērta gulta. Un katrā ēdienu reizē šķīvis, nazis un dakšiņa. Tur bija tīrs. Mūsu telts nav diez cik tīra. Un sanatorijā es iemācījos lasīt, bet baidos, ka varu to aizmirst, jo te man nav nevienas grāmatas.

Viņa apklusa un iesāņus pavērās misis Ramzija.

— Vai jums nebūtu kāda grāmata? — viņa jautāja. — Kāda vieglāka grāmata, ko es varētu lasīt?

— Jā, ir, — misis Ramzija steigšus atbildēja. Viņa šķita satraukta.

— Man bija meita — tikpat maza kā tu. Tagad viņa ir pieaugusi un strādā kādā pilsētā zemes dienvidos. Es zinu, ka viņa ar lielāko prieku iedotu tev savas grāmatas.

Džouna Ramzija pietrūkās kājās.

— Pagaidi, — viņa teica. — Es atnesīšu.

— Ja jums nebūtu it nekas pretī, varbūt es varētu ieiet jums līdz? — Kanīna aši piebilda. — Es sen neesmu bijusi nevienā mājā.

Tiklīdz tas bija pateikts, viņa saprata, ka izdarījusi lielu kļūdu. Bet misis Ramzija smaidot paņēma viņu pie rokas un teica: — Jā, bērniņ, lūdzu, nāc iekšā!

Misis Ramzija ieveda Kanīnu dzīvojamā istabā un sacīja, lai viņa pasēž uz dīvāna, bet pati uzkāpa augšā pēc grāmatām. Kanīna aplaida acis visapkārt, aiz sajūsmas paliekot gandrīz bez elpas. Istaba bija ļoti skaista. Tapetes bija dzeltenas, ar mazām sarkanām rozītēm, un arī aizkari iedzelteni. Istabā bija elektriskās lampas, radio un abās pusēs lielajam kamīnam grāmatu plaukti, pilni ar grāmatām. Kanīna alkaini raudzījās apkārt.

Misis Ramzija atgriezās un apsēdās Kanīnai līdzās uz dīvāna, un meitene, laimīgi atvieglota, ieraudzīja, ka viņai rokās ir dažas grāmatas. Viņas kopīgi sāka tās šķirstīt. Grāmatas bija pavisam piecas, un lielākā saucās Melnais skaistulis, ko Kanīna bija lasījusi sanatorijā.

— Šī lielā grāmata ir par kādu zirgu, — misis Ramzija sacīja. — Bet tā tev laikam būs par biezu un grūtu.

— O, nē! — Kanīna iesaucās. — Es esmu to lasījusi un gribu izlasīt vēlreiz.

Džouna Ramzija teica, lai pēc šo grāmatu izlasīšanas Kanīna nesot tās atpakaļ un tad dabūšot arī vēl citas. Tad viņa sāka Kanīnu izjautāt par dzīvi teltī. Viņa vaicāja, kur meitene guļot, un Kanīna pastāstīja, ka uz zemē noklātas zaru kaudzes. Tad misis Ramzija izprašņāja par ēdienu, un, kad Kanīna visu pastāstīja, smaids viņas sejā nodzisa.

— Vai tu zini, cik svēri, atstājot sanatoriju? — Džouna Ramzija jautāja.

— Pēdējo reizi — septiņdesmit sešas mārciņas.

— Paskatīsimies, cik tu sver tagad. — Misis Ramzija piecēlās. — Man augšā vannas istabā ir svari. Nāc!

Kanīna, gaužām iepriecināta, ka dabūs redzēt Ramziju vannas istabu, līksmi devās augšā un uzkāpa uz svariem. Viņa svēra sešdesmit astoņas mārciņas.

— Tā jau es domāju, — misis Ramzija noteica. — Tā nav laba zīme. Tu audz, un tev vajag pieņemties svarā.

Viņas nokāpa lejā, un Džouna Ramzija iedeva Kanīnai lielu glāzi piena, ko viņa pēc atgriešanās no sanatorijas tagad dabūja pirmo reizi. Piens bija garšīgs un vēss, un Kanīna to aši izdzēra. Misis Ramzija viņai ielēja vēl otru glāzi, Kanīna zināja, ka tas nevar būt svaigs piens, jo vairākus simts jūdžu no Keipkrijas vispār nebija govju. Šis droši vien bija pagatavots no pulvera, taču garšoja tikpat labi. Tad Kanīna paņēma grāmatas, pateicās misis Ramzijai un devās uz mājām. Viņa satraukti skrēja cauri indiāņu apmetnei, cieši piespiedusi grāmatas pie krūtīm. Viņa tās mīlēja. Un viņa mīlēja Džounu Ramziju.

Kad Kanīna iegāja teltī, tēvs pašlaik ēda, un viņa šaurās, tumšās acis acumirklī pievērsās grāmatām.

— Kur tu tās dabūji? — viņš dobji un ātri noprasīja.

— No misis Ramzijas.

— Tūliņ nes atpakaļ.

Kanīnai saskrēja asaras acīs. — Kādēļ? — viņa jautāja.

— Tūliņ nes atpakaļ, — tēvs atkārtoja, — jo krijiešu bērniem tās neko nedod. Tev jāmācās airēt, miecēt ādas, ķert trušus, jo no tā atkarīga visa mūsu dzīve. Sanatorijā tev to nemācīja, tur tev mācīja lasīt grāmatas, tur tev mācīja būt baltajam cilvēkam, bet tu neesi baltā, tu esi krijiete. Drīz mums būs jādodas uz ziemas medību vietu. Pa takām būs jāpārnes smagas nastas. Tu vēl esi pārāk nespēcīga. Tev jāsāk nest ūdeni un skaldīt malku, lai kļūtu stiprāka. Laika palicis maz.

Tēva platais deguns aiz dusmām raustījās un melnās uzacis bija saraukušās tik zemu, ka gandrīz aizsedza acis. Šais pāris sekundēs viņš bija pateicis Kanīnai vairāk nekā visos četros mēnešos, kopš viņas atgriešanās Keipkrijā. Un tad viņš pēkšņi nobeidza ar vārdiem, no kuriem viss kļuva skaidrs.

— Krijiešu medniekam ir gaužām smagi, ja viņam jāzaudē visi dēli un paliek vienīgi meita, — viņš teica. — Bet vēl ļaunāk ir tad, ja šo meitu aizved prom un tā atgriežas nevis kā krijiete, bet kā baltā ar tumšu ādas krāsu.

Kanīna klusi sēdēja savā guļvietā. Tēvs tūliņ pat atstāja telti, un ienāca māte un apsēdās viņai līdzās. Tā piekļāva Kanīnu sev cieši klāt, un ilgi viņas nerunāja ne vārda.

Taču grāmatas Kanīna neatdeva. Tās pašas dienas pievakarē, kad viņas ar māti teltī bija vienas, pavērās brezenta stērbele un ienāca tēvs ar misis Ramziju un garu smaildeguni indiāni, kurā Kanīna pazina Džoku, Berta Ramzija veikala palīgu. Džoks bija viens no tiem nedaudzajiem indiāņiem, kuri šeit prata angļu valodu, un Hudzona līča apvienības veikalā tika izmantots galvenokārt kā tulks. Kanīna, viņus ieraugot, satrūkās.

— Misis Ramzija grib kaut ko sacīt, — Džo Bīverskins īsi pateica sievai. Visi apsēdās — Džouna Ramzija un Džoks uz krēsliem, visi trīs Bīverskini — gultā.

Misis Ramzija pagriezās pret Kanīnu un silti pasmaidīja. — Tu, bērniņ, ej ārā un parotaļājies, — viņa teica.

Kanīna atstāja telti. Tātad šie cilvēki runās par viņu! Meitene aizslīdēja telts aizmugurē un klusītiņām notupās zemē. Viņa dzirdēja, kā misis Ramzija runāja, ik pa brīdim apklusdama, lai Džoks viņas teikto pārtulkotu krijiešu valoda.

— Kanīna vairs nav slima, — misis Ramzija sacīja, — bet viņa vēl nav tik stipra kā citi bērni. Es atnācu, lai jums pateiktu, ka, manuprāt, viņa nedrīkst doties jums līdzi uz ziemas medību vietu zemes iekšienē. Tas viņai būs par grūtu. Viņai vajadzīga labāka pārtika nekā bebru gaļa un plācenis, no kā jūs visu ziemu pārtiekat. Viņai vajadzīgs piens un zivju eļļa, augļi un saknes. Ja jums nebūtu iebildumu, viņa varētu šoziem mācīties indiāņu internātskolā Mūsas faktorijā. Sanatorijas skolā viņai bijušas tik labas sekmes, ka jums vajag ļaut viņai mācīties tālāk…

— Numwach! — Krijiešu valodā tas nozīmēja «nē». Kanīna, kas bija piespiedusies pie telts, dzirdēja, ka to uzsvērti skaļi un skaidri sacīja māte.

Sekoja pauze, tad Džouna Ramzija klusi turpināja.

— Viņa zaudējusi svaru. Viņa zaudējusi astoņas mārciņas. Tā ir slikta zīme. Jūs taču negribat, lai viņa atkal sāk klepot un ārsti viņu atkal sūta uz sanatoriju?

Tad sāka runāt tēvs.

— Lai viņa iet skolā, — viņš teica. — Ziemas medību apmetnē viņa būs tikai par apgrūtinājumu. Viņa nav piemērota mooskek-owak dzīvei.

— Numwach! — māte palika pie sava.

— Misis Bīverskina … piecas reizes jūs pārcietāt dzemdību sāpes, un pieci jūsu bērni nomira no klepus vai pārtikas trūkuma. Tad piedzima sestais, un arī tas sāka klepot, bet šoreiz laikus ieradās ārsts un aizveda Kanīnu uz balto cilvēku sanatoriju, un viņa palika dzīva. Vai jūs gribat, lai viņa tagad nomirst? Vai gribat ziemā apbedīt arī viņu un pavasarī atgriezties atkal bez bērna, viena pati ar vīru, kā tas jau piecas reizes noticis? Es zinu, ka vairāk bērnu jums nebūs, jo vairs neredzu pie Bīverskinu būdas ik mēnesi žāvējamies mīkstos sfagnu sūnu vīstokļus. Kanīna ir jūsu pēdējais bērns. Jums jāļauj viņai apmeklēt skolu.

Kanīna dzirdēja, ka māte sāk klusi šņukstēt, Dēzija Bīverskina vairs nesacīja numwmach. Iestājās ilgstošs klusums, tad Kanīna dzirdēja vienu vienīgu: «Aha,» — kas pārmainīja visu viņas dzīvi.

Džoks pārtulkoja to Džounai Ramzijai: — Misis Bīverskina sacīja «jā».

Astoņpadsmitā nodaļa

Četrus gadus Kanīna mācījās indiāņu internātskolā Mūsas faktorijā Džeimsa līča dienvidu galā, pāris jūdžu no Mūsonijas, kur bija dzelzceļa galapunkts. Skola uzņēma indiāņu bērnus no krijiešu apmetnēm, kas bija izkaisītas pa visu četrsimt jūdžu garo Džeimsa līča piekrasti, bet audzēkņu skaits tajā nebija liels, jo vairums indiāņu savus bērnus skolā nelaida. Šais četros gados Kanīna vasarās pavadīja pie vecākiem tikai pāris nedēļu, un šis laiks bija pārāk īss, lai viņa pierastu pie tēva un mātes un indiāņu apmetnes dzīvesveida. Nekādu citu sakaru ar vecākiem viņai nebija, jo tie neprata rakstīt vēstules, un Džouna Ramzija viņai kļuva par otru māti. Baltā sieviete ļoti interesējās par Kanīnas sekmēm un regulāri rakstīja viņai vēstules. Ceturtā mācību gada beigās Kanīna nolika visus eksāmenus ar ļoti augstu vidējo atzīmi un tiesībām iestāties vidusskolā. Augstās atzīmes bija iegūtas viegli, bez kādām īpašām pūlēm.

Bija jūnijs, un Kanīna — nu jau četrpadsmit gadu veca — atkal lidoja atpakaļ uz Keipkriju. Viņas augums vēl bija izstīdzējis, bet seja jau kļuvusi daiļa, smalkiem, harmoniskiem vaibstiem, kas brieduma gados vairs neko nemainās. Viņa vēroja mākoņu skrandas, ko vējš trieca gar mazās lidmašīnas spārnu galiem. Tās bija drūmas un pelēkas tāpat kā Kanīnas noskaņojums, jo viņa nepavisam nepriecājās par savu atgriešanos.

Viņa bija apguvusi visu, ko indiāņu skola varēja dot. Viņa bija mācījusies daudz ilgāk nekā citi krijiešu bērni, jo skolā gāja tikai nedaudzi, un no tiem pašiem vienīgi daži mācījās tajā līdz astotajai klasei. Kanīna pabeidza arī astoto klasi, jo Džouna Ramzija nepieļāva, ka vecāki ņemtu meiteni ārā no skolas. Bet tagad skola bija pabeigta. Tuvākās vidusskolas atradās pilsētās — tālu dienvidos, un neviens indiāņu bērns tur nebija mācījies, jo mācību un uztura maksa bija lielāka, nekā krijiešu mednieks gadā spēja nopelnīt. Skola bija tikai vēl saasinājusi Kanīnas alkas pēc zināšanām, un viņa gaidīja kādu brīnumu, kas ļautu viņai, tāpat kā balto bērniem, vēl pāris gadu mācīties tālāk. Bet savā četrpadsmit gadu ilgajā mūžā viņa tik bieži bija sadūrusies ar skarbo un nežēlīgo īstenību, ka vairs nespēja apmānīt sevi ar nepamatotām cerībām. Viņa saprata, ka par vidusskolu nav ko sapņot.

Pēdējā vēstulē Džouna Ramzija bija viņai rakstījusi, ka piekrastes upju grīvās parādījušies lieli storu bari, un zivju uzpircēji, kas ieradušies ar lidmašīnu, maksājot par tām krietnu naudu. Vēstule bija teikts, ka daudzas indiāņu ģimenes — arī Kanīnas vecāki — atstājušas Keipkriju un pārcēlušās uz upju grīvām. Kad lidmašīna sāka planēt virs Kīstavanijas, gatavodamās nolaisties, Kanīnai uzmācas jautājums, vai vecāki būs jau atgriezušies. Kamēr lidmašīna slīdēja pa ūdens virsu, viņa pa kabīnes logu vēroja sagaidītāju pulciņu. Ne tēva, ne mātes viņa neredzēja, bet ieraudzīja krastmalā gaidām misis Ramziju. Lidmašīnas pontoni nočirkstēja pret smiltīm, un Kanīna nokāpa lejā un izlēca krastā. Džouna Ramzija pieskrēja meitenei klāt un noskūpstīja viņu uz vaiga.

— Kanīna, kā tu esi izaugusi! — viņa izsaucās. Tad saņēma viņas roku un devās augšup pa krastu, — Storu zveja joprojām turpinās, — misis Ramzija stāstīja. — Tavi vecāki vēl nav atgriezušies, un tev vajadzēs palikt pie mums.

Tā nu Kanīna pārcēlās uz lielo, balto māju, kur viņai otrajā stāvā bija sava istaba. Ik pārdienas kāda laiva vai lidmašīna devas uz zvejnieku apmetnēm, bet Džouna Ramzija nemudināja Kanīnu doties pie vecākiem. Un arī Kanīna par to nerunāja. Meitene nebija redzējusi tēvu un māti gandrīz desmit mēnešus, taču necentās viņus tūlīt satikt, jo tad būtu jāatstāj baltā māja, kur viņa pie Ramzijiem jutās tik laimīga. Četri indiāņu skolā pavadītie gadi bija padarījuši vēl daudz lielāku kulturālo un intelektuālo plaisu starp viņu un viņas vecākiem. Visa Kanīnas dzīve bija virzīta tā, lai dzīvotu lielajā pasaulē, ko viņas vecāki nepazina un nekad nebija redzējuši.

Kanīnai patika strādāt un dzīvot baltajā mājā. Misis Ramzija mācīja viņai cept maizi un šūt ar šujmašīnu, un meitene uzšuva sev skaistu, dzeltenu kleitu no Džounas Ramzijas dotā materiāla. Reizēm misis Ramzija atļāva viņai pastrādāt Hudzona līča apvienības veikalā, un tas Kanīnai patika vairāk par visu. Apmēram reizi nedēļā Berts Ramzijs saņēma saini jaunāko laikrakstu, un katru reizi, kad pienāca pasts, viņi ar Kanīnu, sēdēdami līdzās, stundām ilgi minēja krustvārdu mīklas.

Jūlija beigās Kanīna jau sāka gandrīz vai uzskatīt Ramzijus par saviem īstajiem vecākiem. Viņa negribēja atgriezties mazajā, netīrajā teltī, kur bija jāēd, sēžot uz grīdas, krustiski saliktām kājām, un jāguļ uz balzama baltegļu zariem ar visām drēbēm, jo tēva klātbūtnē viņa kautrējās izģērbties. Tad kādā pievakarē ciematā atskanēja skaļas klaigas un saucieni, kas nozīmēja, ka zvejnieki atgriežas mājās. Kanīna ar misis Ramziju devas uz krastmalu, kur jau stāvēja liels ļaužu pūlis. Upes grīvā ienāca sešas kanu laivas.

— Vai tu redzi savu māti un tēvu? — Džouna Ramzija vaicāja.

— Jā, otrajā laivā, — atbildēja Kanīna, kurai piemita neparasti asa, indiāņiem raksturīga redze.

Kad laivas pienāca tuvāk, māte sparīgi pamāja Kanīnai, tad sāka steidzīgi airēt. Laivai atduroties pret krastu, viņa žigli izmetās ārā un smagnējā gaitā drāzās pie Kanīnas, palēkdamās gluži kā gumijas bumba.

— Kanīna, Kanīna, kā es esmu gaidījusi tevi! — viņa krijiešu valodā izsaucās. Tad pieliecās un abas apkampās. Viņa ilgi turēja meiteni savās skavās, un Kanīna juta, ka mātei dreb rokas. Pār mātes plecu meitene redzēja, ka tēvs aši pamāja viņai ar galvu, tad, it kā aizmirsis viņas klātbūtni, klusējot sāka izkraut laivu. Kad beidzot māte palaida viņu vaļā, Kanīna pagriezās pret misis Ramziju. Bet baltā sieviete jau bija gabalā, aši aizsteigdamās gar krastmalu uz Hudzona līča apvienības veikala pusi. Kanīna paspēra soli, lai dotos viņai pakaļ, bet tad apstājās, pēkšņi sapratusi, ka vairs nevar palikt pie Ramzijiem. Viņa lēni pagriezās pret saviem vecākiem.

Bīverskini izkrāva laivu un sāka stiept telšu brezentus, saritinātās segas un piebāztos maisus augšup krastā uz savu veco mājvietu. Sienas un jumta karkass vēl bija turpat, un iekšpusē zem klajas debess joprojām stāvēja par plīti pārvērstā benzīna muca, gulta un vecā, zilā bufete. Tik vien bija kā jāuzvelk atpakaļ brezenta jumts, un Keipkrijas māja atkal varēja uzņemt savus iemītniekus.

— Es dzīvoju pie Ramzijiem, — Kanīna nedroši pavēstīja mātei krijiešu valodā, kamēr Džo Bīverskins darbojās ap jumtu. — Manas drēbes ir tur.

Dēzija Bīverskina spēji pagriezās.

— Kādēļ tu tur gāji? — viņa jautāja, pētoši raudzīdamās Kanīnā. — Tev vajadzēja palikt pie kādas mooskek-owak ģimenes.

— Misis Ramzija mani uzaicināja, un es paliku, jo man tur patīk, — Kanīna atbildēja.

— Viņi nemaz negribēja, lai tu tur dzīvotu, — Kanīnas māte teica. — Baltie cilvēki nemīl mooskek-owak bērnus. Viņi tev atļāva palikt tikai tādēļ, ka nezināja, cik labi mēs paši protam parūpēties par savējiem.

— Viņi gribēja, lai es tur dzīvoju. Es palīdzēju misis Ramzijai mājas darbos un strādāju veikalā. Viņi grib, lai es palieku dzīvot pie viņiem, un tā ir arī mana vēlēšanās.

— Ramziji ir ļoti laipni, — Dēzija Bīverskina izvairīgi noteica un nebilda vairs ne vārda.

Telts jumts bija uzlikts, un viņi iegāja iekšā. Kanīna nespēja saprast, vai māte vēlas, lai viņa pārvācas uz telti vai lai paliek pie Ramzijiem. Māte vismaz nebija sūtījusi viņu uz balto māju pēc drēbēm, un tas viesa cerību sirdī. Dēzija Bīverskina iekūra plītī uguni un uzlika uz tās gaļas vārāmo katlu. Tad viņa izgāja. Kanīna palika neizpratnē, kas īsti viņai jādara. Uguns lāgā negribēja degt, un viņa pielika plītij malku. Katls sāka burbuļot; tas oda pēc vārītām zivīm, un Kanīnai bija grūti paciest šo smaku. Māte droši vien bija aizgājusi pie kaimiņiem. Kanīna piecēlās, lai ietu ārā, kad pēkšņi pavērās durvju aizsega stērbele un Dēzija Bīverskina sāniski iespraucās iekšā ar lielu klēpi balzama baltegļu zaru. Viņa aizlīgoja līdz četrstūrainajam mietu ietvaram un rūpīgi sāka likt zarus uz grīdas Kanīnas guļvietai.

Vakariņās bija zivs un tēja, jo Dēzijai Bīverskinai nebija laika cept plāceni. Ienāca Džo Bīverskins, un viņi visi trīs ēda pilnīgā klusumā, kurā bija dzirdama tikai viegla šmakstināšana, vecākiem nosūcot zivju zupu no pirkstiem. Kad vakariņas bija paēstas, māte iemeta pārpalikušās zivis atpakaļ katlā, un viņi piecēlās.

— Nāc, — viņa Kanīnai sacīja. — Iesim pēc tavām drēbēm.

Viņas gāja cauri indiāņu ciematam — Dēzija Bīverskina pa priekšu un Kanīna klusējot — dažus soļus nopakaļ. Vasaras vakars bija karsts, bet mātei kā vienmēr kājās bija lielie gumijas zābaki, mugurā pelēkais svīteris ar garajām piedurknēm un ap galvu cieši apsiets melnais lakats. Vakarā, gulēt iedama, viņa novilka tikai zābakus un noņēma lakatu. Bet ziemā, kad reizēm nedēļām ilgi temperatūra pieturējās zem nulles, viņa staigāja tais pašās drēbēs, tikai uzvilka cimdus un reizēm vēl otru svīteri, taču viņai reti kad sala. Sanatorijā Kanīna bija redzējusi viņai līdzīgas krijiešu sievietes, kurām veļa bija piekaltusi pie miesas un tika ar plēšanu plēsta nost, lai šīs sievietes varētu nomazgāt. Varbūt arī ar māti būtu tāpat, jo Kanīna nekad nebija redzējusi viņu noģērbjamies.

Ķēdēs piesietie suņi sirdīgi rūca, kad viņas tuvojās, jo vasarā tie vienmēr tika turēti pusbadā un bija īpaši nikni vēl tādēļ, ka ķēdes līdz jēlumam noberza kaklus. Par suņu barošanu indiāņu uzskats bija bezgala vienkāršs. Suņi ir labi jābaro ziemā, kad tie jūdzami kamaniņās, bet vasarā tā ir tīrā izšķērdība — dot suņiem vairāk, nekā tiem vajadzīgs dzīvības izvilkšanai. Noplicinātie zemes apļi ap katra suņa ķēdes mietu bija apbrīnojami tīri. Sunim, kas nedabū vairāk par divām trim zivīm nedēļa, mēslu tikpat kā nav.

Ap abu gājēju galvām dūca lieli zilo mušu bari. Vairākas reizes viņām bija jākāpj pāri zaļganām gļotainām, lēni tekošām straumītēm, kuras plūda no tuvējā egļu meža, kas bija pārvērsts par milzīgu, vaļēju sabiedrisko ateju.

Un šeit nu būs manas mājas, Kanīna nodomāja.

Viņas sasniedza balto sētu, un Kanīna paspēra dažus soļus uz priekšu un atvēra vārtus. Māte pēkšņi apstājās un platām, izbaiļu pilnām acīm raudzījās uz Ramziju māju. Kanīna gaidīja. Mātes lūpas drebēja, un viņa palika nekustīgi stāvam.

— Ej nu pasaki viņai no manis paldies, — Dēzija Bīverskina sacīja.

Kanīna gāja tālāk viena un viegli pieklaudzināja pie durvīm. Gaitenī iznāca misis Ramzija.

— Es atnācu pēc savām drēbēm, — Kanīna sacīja. Džouna Ramzija paskatījās uz Kanīnas māti, kura stāvēja pie vārtiem.

— Māte baidās nākt iekšā, — Kanīna paskaidroja. — Viņa liek pateikt jums paldies par visu.

— Nē, viņai noteikti jāienāk iekša! — Džouna Ramzija sacīja. — Mēs kopīgi iedzersim tēju.

Viņa ar Kanīnu izgāja verandā un pamāja Dēzijai Bīverskinai. Indiānietes apaļā, grumbainā seja atplauka smaidā, bet viņa nekustēja ne no vietas.

— Kanīna, parunā tu ar viņu. Saki, ka es ļoti lūdzu viņu ienākt.

Kanīna to pateica mātei, un Dēzija Bīverskina sāka lēni tuvoties mājai. Kad viņa sasniedza verandu, Džouna Ramzija paņēma viņu pie rokas un ieveda dzīvojamā istabā.

Dēzija Bīverskina bija bijusi baznīcā un veikalā, bet nekad vēl — balto cilvēku mājā un tagad raudzījās apkārt ar pārbiedēta, krātiņā notverta dzīvnieka skatienu. Kā sastingusi viņa sēdēja uz dīvāna maliņas, šaudīdama acis visapkārt.

— Es uzlikšu tēju, — Džouna Ramzija teica un aizgāja uz virtuvi. Tad viņa sauca: — Kanīna, Džoks šovakar strādā veikala, lūdzu, aizej un pasaki, lai viņš tūlīt atnāk.

Kanīna izgāja gaitenī. — Es pārtulkošu vēl labāk par Džoku, — viņa teica.

— Es zinu. Bet šoreiz tomēr labāk palūgsim Džoku. Kanīna atgriezās kopā ar garo smaildeguni — indiāņu tulku. Dīvāna priekšā uz galdiņa bija uzlikti cepumi, cukurs un krējums, tējkanna un četras tasītes. Kanīna tūlīt pat ievēroja, ka tasītes bija četras. Tātad šoreiz viņai nebūs jāatstāj telpa.

— Kanīna, ielej tu tēju, — Džouna Ramzija teica. — Mātei lej pirmajai.

Kanīna apsēdās uz dīvāna un sāka liet tasītēs tēju. Viņa redzēja, ka māte ir nomierinājusies un sēž, brīvi atbalstījusies pret atzveltni. Dēzijas Bīverskinas tumšajās acīs mirdzēja lepnums, kad viņa vēroja, kā Kanīna rīkojās ar smalkajām porcelāna tasītēm. Visu mūžu viņa bija dzērusi teju tikai no alumīnija krūzēm, un Kanīna saprata, ka mātei viss šeit notiekošais ir kaut kas pilnīgi jauns un neredzēts un vēl jo īpaši nozīmīgs tādēļ, ka ar traukiem rīkojas viņas pašas meita. Un tad Kanīna atskārta, ka Džouna Ramzija tīšuprāt sarīkojusi šo tējas dzeršanu, lai dotu mātei ieskatu tanī pasaulē, kura Kanīnu vilktin vilka pie sevis.

Kādu brīdi misis Ramzija un Kanīnas māte ar Džoka starpniecību sarunājās par storu zveju un gaidāmajām bebru medību izredzēm. Sākumā indiāniete atbildēja īsi un bikli, bet drīz vien kļuva drošāka un viņas valoda — brīvāka. Tad Džouna Ramzija sāka runāt par Kanīnu.

— Kanīnai skolā bijušas tik labas sekmes kā vēl nevienam krijiešu bērnam. Vai jūs to zināt?

Kanīnas māte to nezināja, bet, kad Džoks pārtulkoja, viņa lepni pasmaidīja un pamāja.

— Kanīna nolika tos pašus eksāmenus, ko balto bērni, bet no tiem tikai dažiem, visgudrākajiem, bija tikpat augstas atzīmes kā viņai.

Pirms Džoks to pārtulkoja, viņš Dēzijai izskaidroja, kas ir atzīmes un eksāmeni. Dēzija Bīverskina atkal pasmaidīja un pamāja.

— Kanīna ir gājusi skolā ilgāk par citiem krijiešu bērniem, bet viņa varētu vēl daudz ko mācīties lielajās skolās balto cilvēku pilsētās, kuras atrodas dienvidos. Mācības viņai padodas viegli. Tā būtu nepiedodama kļūda — neļaut viņai mācīties tālāk.

Šoreiz Kanīnas māte ne pamāja, ne arī pasmaidīja. Viņa tikai pētoši raudzījās Džounas Ramzijas šaurajā sejā.

— Viņai vajag mācīties tālāk tādā skolā, ko baltie sauc par vidusskolu, — Džouna Ramzija turpināja. — Viņai būtu jādzīvo pilsētā zemes dienvidos un jāiet skolā kopā ar balto bērniem. Tā nav par brīvu kā indiāņu skola, bet mēs ar misteru Ramziju varētu segt visus izdevumus, un par to Kanīna katru vasaru palīdzētu man saimniecībā. Viņa varētu dzīvot pie manas māsas Blekvudā un mācīties tur.

Kanīna gandrīz nespēja ticēt šiem vārdiem un nepacietīgi vēroja māti, kamēr Džoks pārtulkoja tos krijiešu valodā. Indiānietes brūnā, krunkainā seja sadrūma.

— Tas nav labi mācīties par balto cilvēku, — viņa īsi un cieti noteica. — Kanīnai jāmācās par mooskek-owak, viņai jāmācās airēt, žāvēt bebru ādas un ķert trušus, citādi neviens mooskek-owak vīrietis neņems viņu par sievu.

— Tiklīdz tas viņai būs vajadzīgs, Kanīna to ātri iemācīsies, — misis Ramzija neatlaidās. —Bet, ja viņa grib turpināt mācības, tad tas jādara bez kavēšanās. Viņa varbūt izmācīsies par medmāsu vai skolotāju, un valdība viņai maksās par to, ka viņa atgriezīsies Keipkrijā un ārstēs vai mācīs savus tautiešus. Nav liela bēda, ja viņa nezinās, kā jāķer truši. Keipkrijā viņa būs cienījams cilvēks. Un Dēzija un Džo Bīverskins arī būs cienījami cilvēki, jo tie ir viņas vecāki.

Kad Džoks bija to pārtulkojis, Kanīnas māte ilgi raudzījās grīdā. Tad, acu nepacēlusi, sāka runāt. Viņas balss bija klusa kā vēja šalka egļu galotnēs un valoda plūstoša un muzikāla, jo tā bija ritmiskā krijiešu valoda ar maigiem patskaņiem, kurā tikpat kā nebija skarbo līdzskaņu. Ik pa brītiņam viņa apklusa, kamēr Džoks sacīto pārtulkoja.

— Tik ilgi es gaidīju, kad būšu māte, — viņa lēni iesāka, — bet manus bērnus vienmēr kāds atņem. Vispirms tas bija klepus, kas lika tiem spļaut asinis sniegā. Un nu tā ir balto cilvēku skola. Es domāju, ka šogad skolas laiks beigsies un mana meita atgriezīsies mājās. Domāju, ka nu beidzot varēšu būt māte, ka nu beidzot būs piepildījusies mana karstākā vēlēšanās, un šī cerība darīja mani laimīgu. Es gribēju mācīt Kanīnai miecēt aļņu ādas, darināt mokasīnus un kūpināt zivis tā, lai tās ir derīgas ziemai, bet pārāk nepieņem dūmu garšu… Gribēju izmācīt viņu par īstu mooskek-owak.

Tad viņa uz brīdi apklusa. Sacīdama šos pēdējos vārdus, viņa skatījās Džounai Ramzijai tieši acīs, bet baltās sievietes seja palika bez kādas izteiksmes, jo viņa vēl nezināja, ko indiāniete saka.

— Es zinu, tas ir labi, ka bērns iet skolā, — Kanīnas māte turpināja. — Tādēļ es ļaušu viņai strādāt jūsu mājā, un jūs varēsiet sūtīt viņu balto cilvēku skolā. Tagad jūs būsiet Kanīnas māte. Kanīnai tā būs labāk, taču šai vecajai sievai, kas viņu dzemdējusi un zīdījusi, bet vēl nekad ilgāku laiku nav varējusi būt viņas māte, tas sāpēs vēl vairāk nekā apsaldēts loceklis.

Dēzija Bīverskina aši pietrūkās kājās, kaut arī bija tik liela un smagnēja, un viņas acis bija pilnas asaru. Džoks vēl tulkoja indiānietes vārdus, bet viņa jau lieliem, šļūcošiem soļiem smagi izgāja cauri verandai un pustumsā devas uz vārtiem. Kanīna izskrēja mātei pakaļ, bet kakls viņai bija tā aizžņaudzies, ka viņa nespēja uzsaukt ardievas. Indiāniete aizsteidzās lejā pa nokalni uz krijiešu apmetni, ne reizi nepaskatoties atpakaļ.

Deviņpadsmitā nodaļa

Džouna Ramzija teica, ka savu māsu, kura dzīvoja Blekvudā, neesot redzējusi vairākus gadus, un nolēma braukt Kanīnai līdz. Viņas devās ceļā jau augusta vidū, lai misis Ramzija varētu dažas nedēļas paciemoties pie māsas, bet Kanīna nopirktu visu vajadzīgo un līdz skolas sākumam pierastu pie pilsētas dzīves. Lidmašīnu, kā parasti, pavadīja gandrīz visi Keipkrijas iedzīvotāji, līčloču rindām sastājuši upes krastā — sievietes un meitenes vienā galā, vīrieši un zēni — otrā. Kanīna redzēja savu tēvu, kurš ar neizdibināmu seju vienaldzīgi stāvēja vīru pulkā. Viņa vairākkārt pārlaida acis sievietēm, taču mātes tur nebija.

Nākamajā dienā agri no rīta viņas Mūsonijā pārsēdās vilcienā un devās uz dienvidiem. Kanīna bija braukusi ar šo vilcienu divas reizes — uz sanatoriju un sešus gadus vēlāk — atpakaļ uz Keipkriju, un abas reizes viņu biedēja galamērķis, kuram vilciens nesa viņu pretī. Bet šoreiz meitene jutās laimīga un ar sajūsmas pilnu nepacietību traucās pretim jaunajai dzīvei. Vakarā vēlu viņas iebrauca Blekvudā.

Misis Ramzijas māsa sagaidīja abas uz perona. Viņa bija līdzīga Džounai Ramzijai, tikai vēl garāka un saucās Bakstere. Misis Ramzija iepazīstināja viņu ar Kanīnu. Misis Bakstere tikai pamāja un noteica: «Labdien, meitēn,» — un labu laiku raudzījās Kanīnā. Beidzot viņa pagriezās, sacīdama:

— Mašīna ir tur.

Misis Bakstere, vadot automašīnu, pa ceļam dzīvi tērzēja ar māsu, bet Kanīnai neteica vairs ne vārda. Viņas piebrauca pie lielas ķieģeļu celtnes, kura Kanīnai patika. Tātad šeit, viņa nodomāja, varbūt vairākus gadus būs manas mājas. Džouna Ramzija tūliņ uzveda viņu augšā vienā no guļamistabām, un Kanīna sāka izģērbties. Tad misis Ramzija nogāja lejā pie māsas.

Kanīna bija nogurusi, taču pārāk saviļņota, lai aizmigtu, un aiz satraukuma viņas kakls bija galīgi sauss. Viņa dzirdēja, ka abas sievietes lejā sarunājas, taču vārdus nespēja izšķirt. Pēc kāda laika viņa izkāpa no gultas, lai ietu uz vannas istabu padzerties. Viņa klusi atvēra durvis un uz pirkstgaliem izzagās gaitenī. Abas sievietes, vēl arvien runādamas, pašreiz izdzēsa gaismu, lai kāptu augšā.

— Es saprotu, Džouna, — misis Bakstere teica, — bet tu man nebiji rakstījusi, ka viņa ir indiāniete.

Džouna Ramzija klusi atbildēja, bet, ko īsti, Kanīna nedzirdēja.

— Vismaz ceru, ka viņa gultā nebūs ielaidusi utis … — Tā atkal bija misis Baksteres balss.

Viņas jau bija pienākušas pie kāpnēm. Kanīna ieslīdēja atpakaļ istabā un aizvēra durvis. Tālāko sarunu viņa nedzirdēja.

Izbiedēta un apjukusi viņa sēdēja gultā un viegli drebēja. Kā varēja saprast, misis Baksterei viņa nepatika tādēļ, ka bija indiāniete, bet bija taču labi un slikti indiāņi tāpat kā labi un slikti baltie cilvēki, tātad viņas izcelsme nevarēja būt par iemeslu šādai nepatikai. Kanīna domāja ļoti ilgi. Visos sanatorija pavadītajos gados viņa neko tādu nebija piedzīvojusi. Beidzot tomēr meitene nāca pie secinājuma, ka misis Baksterei viņa nepatīk vienīgi tāpēc, ka ir indiāniete. Bet kādēļ? Galīgā neizpratnē viņa ielīda atpakaļ gultā.

Otrā dienā agri no rīta pie durvīm kāds viegli pieklauvēja un ienāca Džouna Ramzija, jau pilnīgi apģērbusies.

— Manai māsai nav brīvas istabas, ko tev piedāvāt, — misis Ramzija klusi teica. — Tu tomēr nevarēsi šeit palikt. Ģērbies un klusītēm sakravā mantas. Es izsaukšu taksometru, un mēs tūlīt pat brauksim prom.

Misis Ramzija nokāpa lejā, un Kanīna dzirdēja, ka viņa runā pa tālruni. Pēc brīža meitene nonesa lejā savu somu un redzēja, ka arī misis Ramzijas čemodāns jau sakravāts un nolikts pie parādes durvīm. Piebrauca taksometrs, un viņas izgāja āra. Džouna Ramzija klusi aizvēra aiz sevis durvis. Misis Bakstere nebija pamodusies.

Viņas aizbrauca uz kādu restorānu ieturēt brokastis, un Kanīna bija pārāk apmulsusi, lai misis Ramzijai atzītos, ka zina īsto iemeslu, kādēļ viņas tik pēkšņi atstāja Baksteru māju. Kamēr viņas ēda, misis Ramzija Kanīnai teica, ka agrāk esot dzīvojusi Blekvudā un viņai šeit esot daudz paziņu, tā ka varēšot bez kādām grūtībām Kanīnai sameklēt kādu pansiju. Netālu no viņu galdiņa atradās tālruņa automāts, un, kamēr Kanīna vēl brokastoja, Džouna Ramzija uzgrieza kādu numuru. Kanīna dzirdēja misis Ramziju sakām, ka viņa meklē istabu ar pansiju indiāņu meitenei, kura mācīsies vidusskolā. Džouna Ramzija uzsvēra vismaz trīs reizes, ka meitene ir indiāniete. Viņa negribēja piedzīvot vairāk pārpratumu.

— Viņu sauc Sedija Tomasa, — misis Ramzija Kanīnai teica, atkal apsēdusies pie galdiņa. — Viņai ir neliela pansija netālu no Parka skolas, kurā tu mācīsies. Viņa bieži vien izdod istabas skolēniem. Pašlaik viņai ir viena brīva istaba, kurā tu varēsi apmesties. Tūliņ brauksim turp.

Sedija Tomasa bija pavisam citāda nekā misis Bakstere. Viņa bija maza, resna un bezgala sirsnīga, ar sirmiem matiem un apaļu, bērnišķīgi sārtu seju. Viņa atvēra durvis, sparīgi slaukot priekšautā rokas.

— Džouna Bela! — viņa iesaucās. — Kur tie gadi, kopš neesam tikušās! — Kanīna nekad nebija dzirdējusi misis Ramzijas meitas uzvārdu. Sedija Tomasa tūliņ pagriezās pret Kanīnu. — Ak šī te ir Kanīna? Tu esi daiļa meitene. Ceru, ka istaba tev patiks.

Mazā istabiņa ar skatu uz sētas pusi nebija ne tuvu tik liela, ne arī tik labi mēbelēta kā istaba misis Baksteres mājā. Te bija plata gulta, kumode un mazs galdiņš, bet pie šī galdiņa, Kanīna dedzīgi nodomāja, es varēšu gatavot mājas darbus. Viņa zināja, ka viņai šeit patiks.

Džouna Ramzija nodzīvoja pilsētā divas nedēļas tai pašā istabā kopā ar Kanīnu. Viņas abas vairākkārt devās uz pilsētu, lai nopirktu Kanīnai skolas drēbes, un meiteni baidīja lielo veikalu kņada un burzma, un viņa cieši turējās pie misis Ramzijas. Misis Baksteri viņas vairs nesastapa, un Kanīna saprata, ka Džouna Ramzija māsai pat nepiezvanīja, lai pateiktu, kur viņas apmetušās. Kanīna bieži domāja par misis Baksteres dīvaino nepatiku pret sevi, bet, jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk tas viņu mulsināja.

Pēdējā vakarā pirms skolas sākuma ieradās vēl viena pansionāre, gara gaišmate Trūdija Brauna. Kad Sedija Tomasa meitenes iepazīstināja, Trūdija cieši paspieda Kanīnas roku.

— Bravo! Tas nu ir lieliski, ka šeit dzīvos vēl viena meitene! — Trūdija līksmi izsaucās. — Pagājušo gadu, kad es biju viena pati, te bija tāds klusums kā kapsētā.

Trūdijai bija miegaina, neizteiksmīga seja un lielas, sapņainas acis. Viņa šeit dzīvoja tādēļ, ka viņas mājas atradās ciematā — pārāk tālu no Blekvudas, lai katru dienu braukātu turp un atpakaļ. Vēlāk, kad Trūdija aizgāja uz savu istabu, Sedija čukstus piemetināja:

— Trūdija nav diez cik apķērīga. Desmitā klasē ies otro gadu.

Nākamajā rītā Kanīna uzvilka vienu no savām jaunajām kleitām no zili raiba kokvilnas auduma, ar platiem zvanveida svārkiem. Viņai pašai tā neizsakāmi patika. Misis Ramzija rūpīgi iesēja viņas garajos, melnajos matos sudraba lenti, un abas gāja lejā brokastot. Sedija Tomasa jūsmīgi apskāva Kanīnas plecus, izsaukdamās: — Zēni, tevi ieraugot, vai acis izskatīs!

Baltie cilvēki tiešām ir grūti izprotami, Kanīna nodomāja. Un tik atšķirīgi… kā Sedija un misis Bakstere.

Trūdija ar Kanīnu reizē devās uz skolu. Džouna Ramzija pavadīja abas līdz durvīm: viņas seja bija bāla un acu kaktiņos vīdēja neskaitāmas krunciņas. Viņa šķita daudz vairāk satraukta un nobažījusies nekā Kanīna.

Milzīgā skola ar garajiem gaiteņiem un daudzajām klasēm jau dūca kā bišu strops. Daļa skolēnu grupiņās klusi sarunājās, bet vairums trokšņaini klīda apkārt. Trūdija, vilkdama Kanīnu līdz, izspraucās cauri pārpildītajam gaitenim līdz direktora kabinetam.

— Te tev vajag reģistrēties, — Trūdija teica. — Bet tagad es pazūdu. Vēlāk satiksimies.

Sekretāre pierakstīja Kanīnas vārdu un uzvārdu un teica, lai viņa ejot uz divpadsmito klasi. Kanīna sameklēja šo telpu un bikli gaidīja ārpusē gaitenī, kamēr skolēni straumēm plūda viņai garām. Viņa neredzēja neviena indiāņa un sāka justies vientuļa un pārāk uzkrītoša. Kāda meitene ar gariem, sarkaniem matiem, skrienot garām, stipri uzgrūdās viņai, virsū.

— Piedod, — viņa izmeta, pagriežot galvu. Viņai bija mazs, uzrauts deguns un brūnas acis, un, kamēr viņa brīdi raudzījās Kanīnā, viņas seja pamazām izstiepās. — Ak indiāniete? — viņa novilka. — Tad man nav ko atvainoties.

Viņa iesmējās un aizskrēja, un divas citas meitenes, kuras stāvēja līdzās un visu dzirdēja, arī iesmējās.

Atskanēja zvans, un audzēkņi devās uz savām klasēm. Kanīna ienira skolēnu pūlī, kas drūzmējās pie divpadsmitās klases durvīm, un redzēja, ka arī sarkanmate ieiet šai klasē. Kanīnai uzgrūdās virsū garš zēns un cieši pārvilka plaukstu pār vēderu. Viņa nesaprata, vai tas bija tīšām vai nejauši.

— Čau! Parka skolā šitādi smukpurniņi taisni vajadzīgi.

Kanīna piemetās kādā no beidzamajiem soliem. Ienāca skolotāja.

— Daudzi no jums varbūt nav pazīstami, tādēļ, lūdzu, katru audzēkni piecelties un stādīties priekšā, — viņa teica.

Sarkanmate sēdēja pirmajā solā un tūlīt piecēlās.

— Mārdžorija Bola, — viņa teica, pārspīlēti uzsverot katru zilbi. Daudzi smējās, un Kanīna saprata, ka Mārdžorija ir pārāk labi pazīstama un viņas stādīšanās priekšā — gluži nevajadzīga.

Kad pienāca Kanīnas kārta, viņa stipri trīsēja.

— Kanīna Bīverskina, — viņa klusi teica.

Mārdžorija Bola savieba seju un aizspieda degunu. Vairākas meitenes iespurcās. Garais zēns, kurš sēdēja Kanīnai līdzās ejas pretējā pusē, noklakšķināja mēli un klusi iesvilpās.

Viņi palika klasē apmēram stundu. Skolotāja pastāstīja, kādi priekšmeti viņiem būs jāmācās un kādas grāmatas jāiegādājas. Tad visus atlaida mājās.

Trūdija Brauna gaidīja Kanīnu pie meiteņu tualetes durvīm.

— Čau, — viņa smaidot teica un saņēma Kanīnas roku.

— Ei, sarkanādainā, vācies atpakaļ uz savu vigvamu! — kāda meitene sauca.

Trūdija galīgā neizpratnē brīdi skatījās šajā meitenē, tad iesmējās — dobji un nedabiski.

Viņas apstāja četras meitenes. Viena no tām bija sarkanmate Mārdžorija.

— Kanīna, — Trūdija sāka viņas iepazīstināt, — šī ir mana draudzene Mārdžorija Bola. Viņa dzīvo netālu no mums …

— Mēs jau esam pazīstamas, — Mārdžorija izmeta, dzedri raugoties Kanīnā. Tad pagriezās pret Trūdiju. — Vai viņa ir tava draudzene, Trūdij? Viņa dzīvo kopā ar tevi Sedijas pansionātā?

Trūdija sarauca pieri, acīm redzami apjukusi no šāda pavērsiena.

— Es… redzi… — viņa sacīja, nedroši skatīdamās uz savām kājām, — mēs tikai vakar vakarā iepazināmies, tā ka īsta draudzene viņa man nav.

— Es gan nedraudzētos ar indiānieti, — Mārdžorija paziņoja. — Viņām ir utis un blusas, un diez kas vēl ne. Un pa naktīm viņas dauzās ar zēniem pa moteļiem.

Visas, arī Trūdija, smējās. Kanīna pameta meiteņu pulciņu un pāri skolas pagalmam izskrēja uz ielas. Pārradusies mājās, viņa dzirdēja, ka misis Ramzija un Sedija virtuvē sarunājas. Viņa klusītiņām uzlavījās augša un šņukstēdama iekrita gultā. Pēc kāda brīža pārnāca Trūdija.

— Es tūliņ pat eju no šejienes prom! — Trūdija skaļi paziņoja. — Es pārvākšos pie Mārdžorijas Bolas. Mardžorijai nav nekas pretim.

Šī saruna notika ēdamistabā, un Kanīna dzirdēja, ka Sedija jautāja: — Bet kādēļ, Trūdij?

— Es neko nezināju par indiānietēm, — Trūdija turpināja. — Kāda es esmu bijusi muļķe! Viņām ir utis un blusas, un diez kas vēl ne. Un pa naktīm viņas dauzās ar zēniem pa moteļiem. Es nevaru dzīvot kopā ar indiānieti. Man jāiet no šejienes prom, citādi visā skolā man vairs nebūs nevienas draudzenes!

— Kur ir Kanīna? — Džouna Ramzija skarbā balsī dzedri noprasīja.

— Es nezinu, — Trūdija atbildēja. — Tā nav mana darīšana. Gan jau tepat kaut kur būs. Es tūliņ pat eju no šejienes prom!

Trūdija uzskrēja augšā pa kāpnēm un iedrāzās savā istabā. Arī Džouna Ramzija uzkāpa augšā un iegāja blakus istabā, kur Kanīna uz mutes gulēja gultā. Misis Ramzija aizvēra durvis un apsēdās gultā Kanīnai līdzās, viegli papliķēdama viņas plecu.

— Kas noticis, mīļā? — viņa jautāja.

— Neviens mani neieredz tādēļ, ka esmu indiāniete. Es braukšu atpakaļ uz Keipkriju.

— Esmu pieļāvusi kļūdu, Kanīna, — Džouna Ramzija teica, — Es zināju, ka tas tā būs. Bet nesapratu, kā tev to pasacīt. Es gribēju tevi brīdināt… lai tu būtu tam sagatavota, bet mani pārņēma tāds kauns un apjukums, ka es nespēju tev neko pateikt. Es ļāvu, lai tu to uzzini pati. Tas nebija pareizi. Piedod man!

Kanīna piecēlās sēdus un noslaucīja acis kabatas lakatiņā.

— Sākumā tas viss izliekas ļaunāk, nekā patiesībā ir, — Džouna Ramzija turpināja. — Tas pierims, kad cilvēki iepazīs tevi tuvāk, taču pilnīgi neizzudīs. Tev tas būs jāpacieš visu mūžu. Vājie to nespēj un tādēļ atkāpjas, cenzdamies patverties katrs savā mazajā Keipkrijā.

Džouna Ramzija apklusa. Viņa smagi elpoja, ar vienas rokas īkšķi berzējot otras sasvīdušo delnu.

— Nu, vai tu paliksi, Kanīna? Vai dosies atpakaļ uz Keipkriju?

Kanīnai asaras bija nožuvušas, un tikai šaura, sārta svītra pāri vaigam liecināja, ka viņa raudājusi.

— Es palikšu.

— Vai tev ir vajadzīgo grāmatu saraksts?

— Jā.

Džouna Ramzija izņēma no tualetes galdiņa maciņu un pasniedza Kanīnai desmit dolāru banknoti.

— Lūdzu, — viņa teica. — Pie grāmatu veikala būs daudz ļaužu, un tie tevi atkal aizskars un izsmies. Taču es tevi nepavadīšu. Es tev nespēju palīdzēt. Tev visu to jāmācās pārciest vienai pašai.

Turpmākie mēneši bija pilni rūgtuma un pazemojuma. Bez Džounas Ramzijas, kura ik nedēļas rakstīja Kanīnai vēstules, un Sedijas, kas reizēm izmeta kādu uzmundrinošu vārdu, viņai nebija neviena cita, kurš palīdzētu pārciest tās spīdzināšanas, kas skolā ik dienas sākās no jauna. Taču mācīšanās Kanīnai patika un padevās viegli, un doma par skolas atstāšanu viņai bija daudz sāpīgāka par nievām un izsmieklu, kas tajā jāpārcieš.

Džounas Ramzijas paredzējums, ka ar laiku naidīgums pret viņu atslābs, sāka pamazām piepildīties. Pie Kanīnas klātbūtnes Parka skolā pierada, viņu vairs neķircināja un neizsmēja, — viņu gluži vienkārši ignorēja. Viņa vienmēr bija vientuļa un palika viena, pat pulkā juzdamās atšķirta no visiem. Mācībām tas gan nāca par labu. Stundām ilgi viņa sēdēja pilsētas bibliotēkā un lasīja visu, kas pagadījās, — sākot ar detektīvromāniem un beidzot ar Kanta Tīrā prāta kritiku, kuru viņa gan nesaprata, tomēr izlasīja, īpaši viņa mīlēja dzeju, un reizēm visu sestdienas pēcpusdienu lasīja dzejas antoloģijas, atkal un atkal pārlapodama savas mīļākās vārsmas. Laika mācībām viņai netrūka, un atzīmju ziņā viņa klasē turējās pirmajā četriniekā.

Visi pieci mācību gadi Kanīnai pagāja gandrīz bez pārmaiņām. Katru vasaru viņa brauca atpakaļ uz Keipkriju, divus mēnešus strādāja Džounas Ramzijas baltajā mājā un reti kad tikās ar saviem vecākiem. Katru rudeni meitene atgriezās Sedijas Tomasas pansionātā un Parka skolā, kur viņu atkal gaidīja parastā ignorēšana un sociālā izstumtība. Viņa būtu varējusi draudzēties ar zēniem, taču tos interesēja vienīgi tikšanās divatā. Neviens viņu nekad neaicināja sev līdz uz kādu jauniešu vakaru, kur bija arī citi zēni ar savām meitenēm. Tā nu Kanīnai, kura ļoti ilgojās drauga, tomēr cits nekas neatlika kā noraidīt visus pielūdzējus, un zēni, katru rudeni atkal no jauna pāris mēnešu veltīgi izmēģinājušies, sāka viņu ignorēt tāpat kā meitenes.

Trūdija Brauna tā arī neatgriezās pie Sedijas. Viņa mācījās trīspadsmitajā klasē gadu pirms Mārdžorijas un Kanīnas, taču vairākos priekšmetos izkrita un tika atstāta uz otru gadu. Tā nu iznāca, ka Parka skolā pēdējā, piektajā gadā Trūdija, Mārdžorija un Kanīna bija vienā klasē.

Kanīna sāka lauzīt galvu par to, ko darīt pēc skolas beigšanas. Viņa nezināja, vai var cerēt uz Ramziju atbalstu arī turpmākās mācību gaitās, un saprata, ka šis gads var būt pēdējais. Bet, lai nu kā, atgriezties Keipkrijā viņa negribēja, jo turienes dzīvē vairs neiederējās, taču zināja, ka nebūs viegli iekļauties balto pasaulē, vienalga, lai kāds būtu viņas darbs vai iegūtā specialitāte. Reizēm Kanīnai uzmācās jautājums, vai viņas iegūtās zināšanas atsver Ramziju izdotos līdzekļus. Bet nekad, pat vismelnākās depresijas brīžos, viņu neatstāja doma par izglītības turpināšanu, jo viņa juta kvēlas alkas pēc zināšanām, tieksmi mācīties pašas mācīšanās dēļ, vienalga, kādā veidā šīs zināšanas vēlāk varētu izmantot.

Pēdējais skolas gads pagāja ātri, jūnija beigās tika nolikts pēdējais eksāmens, un Kanīnas skolas gaitas diemžēl tuvojās beigām. Pēdējo reizi aizverot Parka skolas durvis, viņa nejuta ne prieku, ne arī nožēlu, tikai neskaidru, mokošu neziņu. Kas gan tagad notiks ar viņu?

Vasaru viņa pavadīja Keipkrijā un augusta sākumā saņēma pa pastu savu gatavības apliecību un izrakstu ar atzīmēm visos priekšmetos. Džouna Ramzija ar lielu lepnumu pētīja viņas liecību.

— Nevar teikt, ka tas man būtu kāds pārsteigums, — viņa Kanīnai teica. — Es zināju, ka tev būs ļoti labas sekmes … — Viņa apklusa, meklējot īstos vārdus. — Es gribu sacīt vienīgi to, ka esmu ļoti lepna uz tevi. Tev būtu bijis jāiet uz universitāti. Bet tas nu mums nav pa kabatai, un, būdama meitene, turklāt indiāniete, tu vasarās nespēsi atrast tādu darbu, kas jūtami segtu mācību izdevumus.

Džouna Ramzija atkal apklusa un, nezinādama, kā īsti turpināt, sāka vēlreiz pētīt liecību.

— Kā liekas, tev laikam nav citas izvēles kā kļūt par medmāsu vai skolotāju. Kur tu labāk gribētu mācīties — māsu skolā vai skolotāju koledžā?

Cerot uz šādu iespējamību, Kanīna jau bija visu apsvērusi. Viņa bija izšķīrusies par skolotājas darbu, jo tas būtu vairāk saistīts ar grāmatām un intelektuālo pasauli, kas viņu interesēja.

— Labāk skolotāju koledžā, — viņa atbildēja. — Ceru, ka dienās spēšu jums atlīdzināt.

Džouna Ramzija apskāva viņas plecus.

— Šī liecība visu atlīdzinājusi, — viņa teica.

Kanīna aizsūtīja iesniegumu uz Blekvudas skolotāju koledžu, tika uzņemta un septembrī atgriezās SedijasTomasas pansionāta mazajā istabiņā ar logiem uz sētas pusi.

Divdesmitā nodaļa

Kanīna domāja, ka koledžā viņai būs vieglāk, jo studenti būs vecāki un nopietnāki nekā vidusskolēni. Viņa bija pārliecināta, ka vismaz tagad, šo pēdējo mācību gadu varēs piedalīties studentu pulciņos un dažādos pasākumos.

Pirmajā dienā visi sapulcējās lielajā zālē, un Kanīna apsēdās aizmugurē un aplaida skatienu apkārt. Viņa redzēja vairākus jauniešus, ar kuriem kopā bija mācījusies Parka skolā, un starp tiem sešas septiņas rindas sev priekšā — abas nešķiramās draudzenes Mārdžoriju Bolu un Trūdiju Braunu, kuras no pašas pirmās dienas bija sagandējušas viņas skolas dzīvi. Katedrā uzkāpa koledžas direktors doktors Karrs, un balsu murdoņa acumirklī noklusa. Tas bija garš vīrs ar bargu, nopietnu seju un biezām, pilnīgām lūpām, kuras kā divi sarkani pusmēneši, viņam runājot, ietvēra atsegtos zobus. Doktors Karrs īsumā pastāstīja par viņu mācību gada programmu un iepazīstināja ar pasniedzējiem. Tad viņš paziņoja, ka alfabēta kārtībā studentus sadalīs desmit grupās.

— Pirmajā grupā būs visi tie, kuru uzvārds sākas ar A, B un C, — viņš teica. — Tie tūliņ var atstāt zāli un pulcēties pirmajā klausītavā pirmajā stāvā.

Kanīna Bīverskina. piecēlās un izgāja no zāles. Viņai sekoja kādi trīsdesmit pieci jaunieši, arī Trūdija Brauna un Mārdžorija Bola. Ejot pa gaiteni, Kanīna dzirdēja abas meitenes turpat aiz muguras sarunājamies. Pēkšņi viņu saruna aprāvās.

— Ko, vai patiešām? Tas tik vēl trūka! Paskat, ko es nupat ieraudzīju! — Tā bija Mārdžorijas balss.

Abas nonāca Kanīnai līdzās, un viņa pasmaidīja, izlikdamās, ka nav neko dzirdējusi. Mārdžorija satvēra Trūdiju aiz rokas un devās Kanīnai garām, vilkdama Trūdiju līdz. Tā aši atskatījās uz Kanīnu.

— Bet es biju pārliecināta, ka jūnijā redzēju tevi pēdējo reizi, — Trūdija teica.

Pirmajās nedēļās Kanīna turējās savrup, jo vispirms gribēja tikt kaut cik skaidrībā, kuri kursa biedri ir rupji un vīzdegunīgi, tāpat kā Mārdžorija, lai zinātu, no kā jāizvairās. Laiku pa laikam Mārdžorija Bola nosauca viņu par «Džeimsa līča sarkanādaino», parasti tieši tādās reizēs, kad apkārt bija lielāks skaits klausītāju, taču bez Trūdijas, šķiet, neviens cits nepievērsa tam uzmanību. Citi Kanīnu neaizskāra, izcelsmes dēļ neizsmēja, un viņa bija pārliecināta, ka koledžas dzīve ievirzās tā, kā viņa bija cerējusi. Pēc mēneša viņa nolēma, ka nu var iesaistīties studentu sabiedriskajā dzīvē. Viņa iestājās dramatiskajā pulciņā un saņēma lomu lugā, kuru bija paredzēts uzvest uz ziemsvētkiem. Mēģinājumi notika divus vakarus nedēļā. Kanīnas loma nebija liela, taču mēģinājumi, kas beidzās ar kafijas dzeršanu, deva viņai interesantu, aizraujošu ieskatu tajā skolas dzīves daļā, kura viņai līdz tam bija liegta. Viņa bija tik laimīga kā vēl nekad.

Kādu rītu oktobra beigās Kanīna iegāja klausītavā dažas minūtes pirms deviņiem un nolika portfeli savā vietā uz sola. Mārdžorija, kura stāvēja turpat līdzās, pacēla acis, bet neko neteica. Kanīna izsteidzās atpakaļ gaitenī pavaicāt kādai dramatiskā pulciņa biedrenei, cikos vakarā mēģinājums, un atgriezās reizē ar zvanu. Studenti apsēdās savās vietās. Ienāca doktors Karrs — kā vienmēr — nopietnu un bargu seju — un ašiem soļiem devās pie sava galda.

— Doktor Karr, — Mārdžorija ļoti skaļi sacīja, — kāds nozadzis manu rakstāmpiederumu komplektu!

Doktors Karrs lāgā negribēja ticēt, bet Mārdžorija palika pie sava, ka pirms mirkļa viņas pildspalva un zīmulis bijuši uz sola un kopš tā brīža neviens neesot atstājis telpu. Direktors pārlaida visiem nīgru skatienu, sakniebdams biezās lupas.

— Ja kāds paņēmis rakstāmpiederumus, lai atzīstas, un mēs visu to aizmirsīsim, — viņš teica.

Studenti bikli vērās cits citā, bet neviens nesacīja ne vārda.

— Labi, — doktors Karrs noteica, — tad visi soli tiks pārmeklēti.

Viņš lika katras rindas pirmajam studentam pārmeklēt visu solu rindu.

Rakstāmpiederumus atrada Kanīnas portfelī starp grāmatām.

Doktora Karra garais augums draudīgi noliecas par Kanīnas solu.

— Mis Bīverskina, — viņš klusi teica, — lūdzu, nāciet uz manu kabinetu.

Pēc brīža Kanīna drebēdama, galvai reibstot, stāvēja viņa priekšā.

— Kādēļ jūs tā darījāt? — viņš jautāja.

— Es neesmu to darījusi, — Kanīna atbildēja.

— Kā tad šie rakstāmpiederumi nokļuva starp jūsu grāmatām?

— Es biju izgājusi. Kurš katrs tos varēja ielikt manā portfelī.

— Tā jau es domāju, ka jūs to noliegsiet. — Viņš apklusa, nolaida acis un izklaidīgi sāka skrūvēt vaļā un ciet uz galda guļošas pildspalvas galviņu. — Laikam jau tiesa, ka jūsu tautiešu vidū personiskais īpašums netiek tā cienīts kā pie mums, vai ne? — viņš atsāka.

— Savā ziņā tā tiešām ir, — Kanīna_ teica. — Pie indiāņiem tajās vietās, kur balto ietekme vēl nav tik liela, privātais īpašums vienmēr ir pakļauts kādam augstākam likumam, kurš noteic, ka neviens nedrīkst neko paturēt tikai sev, ja otram tas vairāk nepieciešams.

Kanīna jau sen vairs neuzskatīja sevi par indiānieti, bet tagad, kad viņas tautiešiem pēkšņi gribēja uzvelt nepelnītu apvainojumu, viņa sajuta dziļu, izaicinošu lepnumu par savām krijiešu asinīm.

— Mēs esam vienota cilts, kurā nav kastu; ja vēlaties, var pat teikt — sociālistiska cilts, — viņa turpināja. — Kas pieder vienam, tas pieder visiem. To prasa manu tautiešu dzīves veids un dzīves apstākļi. Kad klājas labi, šo likumu reti kad izmanto, bet grūtos laikos tikai šādā veidā mani tautieši vispār var izdzīvot. Ja kādam katlā nav gaļas, viņš ēd no sava kaimiņa katla. Ja kādam sabojājusies šautene un viņam tā vajadzīga, viņš paņem šauteni no sava kaimiņa, un tā nepavisam nav zādzība, jo tad šī šautene ir arī viņējā. Pie jums kaut kas tāds vispār nav iespējams. Jūs izmantotu to ļaunprātīgi, bet mani tautieši to nekad nedara.

Doktors Karrs paliecās uz priekšu, un biezās lūpas atkal pavērās, atsedzot zobus.

— Skaidrs, — viņš teica. — Tātad jūs nolēmāt, ka jums vajadzīga Mārdžorijas Bolas pildspalva, un jūs to paņēmāt, uzskatīdama arī par savējo? Var jau būt, ka pie jums tas tā pieņemts, bet šeit nevar dzīvot pēc šāda principa.

— Es šo pildspalvu neesmu ņēmusi, — Kanīna dzedri noteica. — Manu tautiešu paražām šeit nav nozīmes, jo pirms vairākiem gadiem es nolēmu pamest viņu dzīvi un mēģināt iekļauties jūsējā …

Bet doktors Karrs, nemaz neklausīdamies, lēni runāja tālāk:

Divām tik atšķirīgām tautām un kultūrām kā mūsējās grūti savienoties. Mūsu uzskati un morāles kritēriji ir pārāk atšķirīgi. Indiānim, kurš ienāk balto sabiedrībā, jāiztur pārbaude. Uz viņu raugās ar aizdomām un neuzticību, kamēr šis cilvēks nav pierādījis, ka spēj dzīvot pēc mūsu likumiem. Lai to spētu, jums jāaizmirst, ka esat indiāņi …

Kanīnas slaidais stāvs pēkšņi saspringa. Līdz šim viņa bija valdījusies, taču tagad drebēja dusmās.

— Bet jūs jau neļaujat mums to aizmirst! — viņa izsaucās. — Es esmu to centusies darīt. Bet, kad es rīkojos citādi, nekā pēc viena otra baltā cilvēka uzskata indiānietei būtu jārīkojas, kāds iebāž manā portfelī pildspalvu un apvaino mani zādzībā. Jūs, protams, nevarat pierādīt, ka es būtu to nozagusi. Bet jūs gribat ticēt, ka esmu zagle, jo uzskatāt, ka indiāņiem ir jābūt zagļiem.

Kanīnas melnīgsnējie vaigi un kakls bija piesarcis. Viņas mute bija sausa, un lūpas drebēja.

— Mis Bīverskina, — doktors Karrs strupi teica. — Mans pienākums ir jūs izslēgt no koledžas. Man tas ir ļoti nepatīkami, jo jūsu uzņemšana bija eksperiments, kuram bažīgi sekoja daudzi izglītības darbinieki, lai redzētu, kāds būs rezultāts. Un rezultāts apstiprinājis viņu bažas.

Doktors Karrs atkal nervozi skrūvēja vaļā un ciet pildspalvas uzgali.

— Bet es jūs neizslēgšu, — viņš atsāka. — Jūs atnācāt ar lielisku vidusskolas liecību, un, ja vēlaties, mēs vēl dosim jums iespēju kļūt par skolotāju. Taču man jālūdz jūs atteikties no jebkuras līdzdalības studentu sabiedriskajā dzīvē. Ja to nedarīšu es, darīs studenti. Viņš pacēla skatienu.

— Vai gribat palikt ar šādu noteikumu? .

— Tad es nevaru palikt, jo tas nozīmētu, ka atzīstos zādzībā, kuru neesmu izdarījusi.

Doktors Karrs paraustīja plecus un bezpalīdzīgi paplēta rokas.

— Kā nu pati redzat, — viņš sacīja. — Izvēle ir jūsu rokās.

Kanīna caur asarām raudzījās viņā. Tās pilnīgi aizmigloja skatienu, un doktora Karra šaurā seja ar biezajām, pretīgajām lūpām izgaisa. Tās vietā iznira viņas tēva Džo Bīverskina lielā, apaļā seja ar plato degunu. Viņš sēdēja Keipkrijas teltī uz grīdas līdzās melnajam vārāmajam katlam un bāza mutē lielus gaļas gabalus, un taukainā zupa viņam tecēja lejā gar zodu. Kanīna nodrebēja un saprata, ka nespēj atgriezties atpakaļ. Asaras nožuva, un viņa atkal skaidri redzēja drūmo, nekustīgo doktora Karra. seju.

— Vai tas ir viss, kas jums būtu sakāms? — viņš jautāja.

— Nē, — viņa lēni atbildēja. — Es pārdomāju. Ja iespējams, es gribētu palikt.

Divdesmit pirmā nodala

Kanīna atkal bija nonākusi agrākajā izolācijā, apmeklēja lekcijas un turpināja studijas, bet citādi nepiedalījās studentu dzīvē. Rakstāmlietu komplektu neviens vairs nepieminēja. Viņa kaut cik samierinājās un nolēma, ka nav vērts taisnoties, kaut arī saprata, ka viņas klusēšana tiek uzskatīta par atzīšanos.

Jūnijā viņa nolika visus eksāmenus un palika dzīvot pie Sedijas Tomasas, jo bija pārliecināta, ka drīz vien atradīs skolotājas vietu. Divreiz mēnesī Džouna Ramzija sūtīja viņai iztikas un apģērba naudu un rakstīja, ka darīšot to līdz septembrim, kamēr Kanīna dabūšot darbu. Jūlijā Kanīna saņēma skolotājas diplomu un sāka pētīt laikrakstos darba piedāvājumus. Viņa izvēlējās kādu ciematu netālu no pilsētas, uzrakstīja un aizsūtīja iesniegumu, un otrā vakarā viņu izsauca pie tālruņa viens no skolas pilnvarotajiem.

— Mis Bīverskina, jums ir neparasts uzvārds, — viņš bez kāda ievada teica. — Vai jūsu senči nav indiāņi?

— Es esmu Džeimsa līča indiāniete, — viņa atbildēja. — Visīstākā krijiete.

— Un jums ir divdesmit gadu?

— Jā, ser.

— Es jūs gribētu satikt. Vai drīkstu ierasties pie jums mājās?

— Jā. — Kanīna pateica savu adresi.

Šis cilvēks atnāca otrā dienā tūlīt pēc pusdienas. Viņš bija tumšmatis, gadu četrdesmit, neliela auguma, bet visai vīrišķīgs. Sedija Tomasa bija aizgājusi iepirkties, un Kanīna ieveda viņu dzīvojamā istabā. Viņš palika stāvam istabas vidu un vairākas reizes steigšus nopētīja Kanīnas slaido stāvu no galvas līdz kājām, labu laiku nesacīdams ne vārda. No šīs klusēšanas Kanīnai kļuva neveikli. Beidzot viņš apsēdās.

— Jāatzīstas, es nebiju gaidījis, ka jūs būsiet tik pievilcīga, — viņš iesāka. — Vispirms es gribu darīt jums zināmu, ka pārējie pilnvarotie ir aizņemti un mūsu jauno skolotāju es izvēlos viens pats … pēc sava ieskata.

Kanīna pamāja, bažīgi vērojot viņu.

— Un tagad, — viņš turpināja, — ja jums nebūtu iebildumu … pārējo mēs varētu apspriest divatā … manā viesnīcas istaba … es jūs aizvedīšu.

— Visu, kas vajadzīgs, mēs varam apspriest šeit pat, — Kanīna atbildēja.

— Mis Bīverskina, — viņš atsāka, — jūs taču ļoti labi saprotat, ka skolas padomes locekļi negribēs pieņemt darbā indiānieti. Bet varbūt… kā zināmu kompensāciju … jūs būtu ar mieru piedāvāt kaut ko vairāk nekā baltās meitenes.

Kanīna, acu nenovērsdama, satraukti raudzījās pilnvarotajā. Viņš smaidīja, un šis smaids viņai bija pretīgs. — Nu, nāc, neesi jau bērns, — viņš sacīja. — Ja es būšu apmierināts, tad darbs tev nodrošināts.

— Ja jūs neesat apmierināts, sēdēdams tur, kur pašlaik, tad man jūsu darbs nav vajadzīgs! — viņa noteica. — Es esmu skolotāja, nevis prostitūta.

Viņš pietrūkās kājās.

— Sirsnīgi pateicos, mis Bīverskina, — viņš teica, atkal būdams caurcaurēm džentlmenis. — Es drīz vien paziņošu jums savu lēmumu.

Viņš aizgāja, un Kanīna nepiecēlās, lai pavadītu viņu līdz durvīm. Drebēdama pie visām miesām, viņa palika sēžot un nespēja aptvert notikušo. Vai indiāņu meitenes bija tādas netikles, par kādām baltie vīrieši tās uzskatīja? Jeb tas bija tikai vēl viens ļaunprātīgs izdomājums indiāņu mazvērtības teorijas apstiprināšanai? Kanīna pārāk maz pazina savus tautiešus, lai spētu atbildēt uz šo jautājumu.

Tovasar Kanīna atsaucās uz daudziem sludinājumiem, bet, pienākot septembrim, skolotajās darbu nebija atradusi. Viņa zināja, ka Ramziji nojauš patiesību, taču uzrakstīt viņiem par to nespēja. Viņa gribēja pieteikties darbā indiāņu internātskolā Mūsas faktorijā, bet tad atmeta šo domu. Pēc indiāņu uzskata, bija balto cilvēku darbi un indiāņu darbi, un tie nebija apvienojami. Pret savas tautības skolotāju viņiem nebūtu uzticības. Tāpat jau bija grūti pierunāt viņus sūtīt bērnus vietējā skolā, un Kanīna bija pārliecināta, ka, sākdama tur strādāt par skolotāju, tikai vēl vairāk iedragātu savu tautiešu ticību skolai.

Blekvudā Kanīnai nebija draudzeņu, ja nu vienīgi Sedija Tomasa. Viņa būtu varējusi draudzēties ar vīriešiem, bet uzskati, kādos tie visi šķita esam par indiāņu meitenēm, viņu biedēja, un viņa no tiem izvairījās. Atgriezties Keipkrijā viņa nedomāja, jo vēl arvien bija pārliecināta, ka tomēr atradīs skolotājas darbu. Bet tai paša laikā viņa saprata, ka nevar vairs dzīvot uz Ramziju rēķina. Viņai pašai jānopelna iztika.

Labākais, ko viņa varēja atrast, bija viesmīles darbs par piecpadsmit dolāriem nedēļā kādā nelielā restorānā pāris kvartālu no Sedijas Tomasas pansionāta. Ar šo algu pietika gandrīz vienīgi uzturam un dzīvoklim, taču viņa aizrakstīja Džounai Ramzijai, ka dabūjusi darbu un pabalsts turpmāk vairs nebūšot vajadzīgs. Kas tas par darbu, viņa nerakstīja.

Sākumā šis darbs Kanīnai derdzās. Restorānā vienmēr dirnēja vesels bars jauniešu, kuri stundām dzēra kokakolu un lasīja komiksus. Tie, viņu ieraugot, sačukstējās un jau pirmajā vakarā sāka flirtēt. Tūlīt pat trīs no tiem cits pakaļ citam uzaicināja viņu uz satikšanos. Vienpadsmitos, tiklīdz darbs bija beidzies, Kanīna izmetās ārā pa durvīm un skriešus devās uz māju, kamēr neviens vēl nebija panācis viņu. Gluži bez elpas viņa iedrāzās istabā un ieraudzīja tur savu skolotājas diplomu, ko pirms diviem mēnešiem bija lepni pakārusi pie sienas. Viņa nikni norāva to un iesvieda rakstāmgalda atvilktnē. Tas bija nekam nederīgs papīra gabals.

Kanīna nostrādāja restorānā visu ziemu un daļu pavasara. Šim darbam bija tā priekšrocība, ka restorāns atradās netālu no pansionāta, un, lai gan vēlu vakaros ceļā uz māju viņai bieži vien piesējās kāds no restorāna apmeklētajiem, viņa ik reizi jau bija mājās, pirms uzmācīgais pielūdzējs bija paguvis likt lietā savus nodrāztos paņēmienus.

Viņa vēl arvien sekoja laikrakstu sludinājumiem, bet mācību gada vidū skolotāji nekur nebija vajadzīgi. Taču maija sakumā viņa izlasīja sludinājumu, ka tiek meklēts skolotājs kādā nelielā lauku skolā Kokrenas tuvumā. Tai pašā dienā pirms vakara maiņas restorānā viņa uzrakstīja iesnieguma vēstuli un vairākas dienas nepacietīgi gaidīja pastu.

Pēc astoņām dienām pienāca atbilde ar uzaicinājumu ierasties darbā, un viņa to lasīja ar dziļu saviļņojumu. Vēstulē bija teikts, ka skolā esot piecpadsmit audzēkņu no pirmās līdz astotajai klasei un alga būšot simt divdesmit dolāru mēnesī. Agrākā skolotāja slimības dēļ darbu atstājusi, un skola pagaidām esot slēgta. Vēstuli bija parakstījis skolas valdes priekšsēdētājs Ralfs Biks, kurš piedāvājās sagaidīt viņu Kokrenas stacijā, ja viņa tam iepriekš paziņotu, ar kādu vilcienu ieradīsies.

Tai pašā vakarā Kanīna atstāja darbu restorānā. Otrā rītā viņa uzrakstīja vēstuli Džounai Ramzijai un pastāstīja par šo skolu, nopirka biļeti un nosūtīja misteram Bikam telegrammu, ka ieradīsies nākamās dienas pēcpusdienā. Pēc tam viņa nopirka sev divus īru audekla čemodānus, jo vecais, Ramziju dāvātais, bija tik ļoti nolietots, ka vairs neparko neturējās ciet. Abi spīdīgie čemodāni ar govsādas apmalēm maksāja gandrīz divdesmit piecus dolārus. Tas nebija viņai pa kabatai un aprija gandrīz visu ietaupījumu, kas palika pāri pēc biļetes iegādes. Tai pašā dienā viņa sakravājās. Jaunajos čemodānos sagāja visas drēbes un dažādi sīkumi, un bez tam vēl viņai bija divas kartona kastes ar grāmatām.

Nākamās dienas pēcpusdienā misters Biks sagaidīja viņu Kokrenas stacijā. Tas bija maza auguma kustīgs vīrs sirmiem, sarainiem matiem, kas līda ārā no tvīda naģenes, un, tiklīdz Kanīna izkāpa no vagona, viņš ašiem soļiem devās tai klāt.

— Mis Bīverskina? — viņš jautāja.

— Jā. Un jūs būtu misters Biks?

Viņš pamāja, un viņi sarokojās. Viņš valkāja kombinezonu un gumijas zābakus un acīmredzot bija fermeris. Viņi pagaidīja, kamēr izsniedz bagāžu, un tad viņš pieveda Kanīnu pie nelielas kravas mašīnas, ielika viņas mantību aizmugurē, abi iekāpa kabīnē un devās ceļā.

Kokrenas apkaime bija mālains līdzenums, kas veidoja tādu kā aramzemes salu tūkstošiem kvadrātjūdžu lielajā mežu un purvu masīvā. Bet daudzas fermas, kuram viņi brauca garām, bija nolaistas un panīkušas. Pēc krietna ceļa gabala misters Biks pēkšņi apstādināja mašīnu.

— Te nu tā ir, — viņš teica.

Skolas ēka bija maza un gaužām noplukusi, apšūta ar izbalējušu, saplaisājušu jumta papi. Tik nožēlojamu skolu Kanīna redzēja pirmo reizi, taču tā bija viņas skola, un viņa jūsmīgi raudzījās tajā ar neizsakāmu prieku un lepnumu.

— Ir jau vēls, — misters Biks teica. — Iekšpusi varēsiet apskatīt rīt. Tās tur, lūk, ir manas mājas. — Viņš pamāja uz fermu ceļa malā pārsimts jardu uz priekšu. Dzīvojamā ēka nebija liela, bet nesen nokrāsota sarkana un izskatījās, ka te mīt turīgāki saimnieki nekā citās apkārtējās mājās.

— Agrākā skolotāja dzīvoja pie mums, bet, ja vēlaties, varat apskatīties un apmesties arī kur citur.

— Es labprāt paliktu dzīvot pie jums.

Viņš atkal iedarbināja motoru, un smagā mašīna lēni vilkās pa dubļaino gatvi uz Bika māju. Iebraucis pagalmā, viņš deva signālu, un, kamēr Kanīna kāpa ārā no kabīnes, uz lieveņa iznāca maza auguma sieviete un divi pusaugu zēni. Misters Biks iepazīstināja viņu ar savu sievu un dēliem un kopā ar zēniem uznesa viņas bagāžu un grāmatas otrā stāva istabā, no kuras bija redzama skola.

— Vai jūs jau rīt pat varat sākt strādāt? — misters Biks jautāja.

— Jā.

Viņš pagriezās pret zēniem.

— Ejam, — viņš teica. — Tad mums visiem jāpaziņo, ka rīt deviņos bērni var atkal nākt uz skolu.

Viņi atstāja Kanīnu vienu, un pēc brīža viņa dzirdēja, ka smagā mašīna atkal izbrauc uz ceļa un aizrūcina prom.

Otrā rītā misters Biks aizveda viņu līdz skolai un atslēdza durvis. Ar lielu grāmatu kaudzi rokās viņa tam nopakaļ iegāja iekšā un bažīgi aplaida acis visapkārt: telpa bija tumša un auksta un oda pēc pelējuma. Vienīgais apgaismojums bija trīs petrolejas lampas, pakārtas stieplēs pie griestiem. Soli bija veci un sagraizīti neskaitāmiem iniciāļiem. Viena gala atradās skolotāja galds un neliela tāfele, bet vidū — liela čuguna krāsns. Neredzēja ne grāmatu, ne karšu, ne attēlu.

— Diezin kas jau te nav, bet neko vairāk mēs nevaram atļauties, — misters Biks sacīja.

Kanīna sakārtoja uz galda savas grāmatas, kamēr misters Biks ienesa malku un iekūra krāsni, lai telpa nebūtu tik drēgna. Pēc brīža viņš aizgāja, un Kanīna satraukti saka gaidīt savus skolēnus.

Viņa dzirdēja bērnu balsis uz ceļa un izgāja pie durvīm sagaidīt viņus. Bērni pa vienam kautrīgi nāca iekšā, katrs ar lenča groziņu rokā, un pelēkā, kapličai līdzīgā skola pēkšņi bija pilna krāsu, čalas un rosības. Vērodama, kā te viss nolaists, Kanīna bija baidījusies, ka bērni būs kauslīgi un nevaldāmi, taču drīz vien pārliecinājās, ka tie ir saticīgi un paklausīgi. Viņa tiem lasīja stāstus par dzīvniekiem un garajā starpbrīdī skolas pagalmā grieza meitenēm lecamauklu.

Misis Bika bija iedevusi viņai līdzi lenča tiesu, un pusdienas pārtraukumā viņa palika kopā ar bērniem. Viņa jau zināja, kā kuru sauc, un bērni viņai aizgūtnēm stāstīja par saviem mīļajiem kustonīšiem un jaunākajiem brāļiem un māsām, kuri sāks iet skolā nākamo gadu. Kanīnai bērni patika, un, kā varēja just, arī viņa tiem patika. Neviens, liekas, nebija ievērojis, ka viņa ir indiāniete.

Līdzko viņi atsāka mācības, pie durvīm kāds sparīgi pieklauvēja. Kanīna gāja tās atvērt. Ārpusē stāvēja divas sievietes.

— Vai jūs esat tā jaunā skolotāja? — viena jautāja.

— Jā. — Kanīna centās laipni pasmaidīt.

— Es esmu misis Kārtere, Džeka un Betijas māte, un atnācu, lai tūlīt aizvestu savus bērnus. — Viņa stāvēja taisna kā svece un izaicinoši raudzījās Kanīna.

— Vai kaut kas noticis? — Kanīna jautajā.

— Jā, — misis Kārtere noskaldīja. — Ralfam Bikam nebija tiesību pieņemt darbā indiānieti. Es negribu, ka jūs mācītu manus bērnus. Es neticu jums. Es neticu nevienam indiānim.

— Arī es vedīšu savus bērnus prom, — otra sieviete teica. — Abus Kingu bērnus. Ralfs Biks nebija nevienam sacījis, ka jūs esat indiāniete. Mēs tikai tagad to uzzinājām.

Kanīna drebēdama mēmi raudzījās abās sievietes. Te nu tas atkal bija klāt — briesmīgais, mokošais lietuvēns, kurš viņu vajāja kopš tā senā vakara, kad viņa sastapa Džounas Ramzijas māsu.

Grīļodamās viņa atgriezās drūmajā klasē.

— Betija un Džek Karteri un abi Kingu bērni, — viņa lēni sacīja, — jūs varat iet. Mātes atnākušas jums pakaļ.

Pēc tam viss norisa ļoti strauji. Otrā dienā trūka vēl trīs skolēnu. Trešajā dienā no agrākajiem piecpadsmit ieradās tikai četri — abi Biku zēni un vēl divi citi, — un Kanīna, ne dzīva, ne mirusi, klasē kustējās kā koka lelle. Ap četriem pēc pusdienas, kad skolēni aizgāja, skolā ieradās jauns cilvēks ar lielu fotoaparātu.

— Vai mis Bīverskina?

— Jā.

— Esmu reportieris no pilsētas. Mēs dzirdējām, ka viņi gribot jūs atlaist un skolu slēgt, jo vecāki protestējot, ka viņu bērnus māca indiāniete. Vai jums tas ir zināms?

— Man tas nav zināms, — Kanīna mierīgi atbildēja, — bet tā laikam būs patiesība.

— Laiku pa laikam jau kaut kas tāds atgadās, — reportieris sacīja. — Bet zināt, laikraksti būs jūsu pusē. Cik ilgi jūs esat šeit nostrādājusi?

Kanīna neredzēja iemesla, kādēļ viņai būtu bijis kas jāslēpj. Pusstundu viņa atbildēja uz reportiera jautājumiem, īsumā izklāstot visu savu dzīvi. Tad viņš lūdza atļauju nofotografēt viņu. Kanīna piekrita.

Reportieris aizgāja, un Kanīna lēni vilkās uz Biku māju. Vakariņu laikā Ralfs Biks stīvi sēdēja galda galā, un neviens nerunāja ne vārda. Kanīna juta, ka tuvojas katastrofa. Viņa iegāja savā istabā. Īsi pirms pulksten astoņiem pie skolas sabrauca vieglās un smagās automašīnas. Viņa sēdēja pie loga un vēroja notiekošo. Lejā kāpņu galā nočīkstēja durvis, un viņa redzēja, ka Ralfs Biks pustumsā aiziet pa iebraucamo ceļu un nogriežas uz skolu. Kanīna saprata, kas tur notiek. Un, pirms vecāku sapulce bija beigusies, viņa jau zināja, kāds būs iznākums.

Ap desmitiem visi aizbrauca. Skolas ugunis nodzisa. Lejā atvērās durvis, un viņa dzirdēja, ka pārnāk Ralfs Biks.

Pēc brīža viņš pieklauvēja pie Kanīnas durvīm, un viņa gāja tās atvērt. Viņš stāvēja gaitenī — satraukts, kombinezonā ģērbies maza auguma vīrs ar bālu, sadrūmušu seju.

— Man ļoti žēl, — viņš iesāka. — Jūs jau laikam zināt, vai ne?

— Jā. Zinu.

— Es mēģināju atrunāt viņus, bet viņi ir galīgi pārskaitušies. Pat negrib atļaut jums palikt šo mēnesi līdz mācību gada beigām. Tas nav taisnīgi. Bet ko lai dara? — Viņš brīdi klusēja, tad turpināja: — Bija ieradušies arī reportieri. Mums būs lielas nepatikšanas, ja tas viss nonāks līdz laikrakstiem.

Tad viņš pasniedza Kanīnai čeku.

— Es viņiem teicu, ka vajag izmaksāt jums vismaz viena mēneša algu.

Kanīna palika Biku mājā vēl trīs dienas, lauzot galvu, ko iesākt ar savu dzīvi un plāniem, kas bija galīgi sabrukuši. Biku ģimene laikrakstus neabonēja, bet dažus eksemplārus atsūtīja radinieki, un Kanīna izlasīja virkni reportāžu un ievadrakstu, kas dziļi nosodīja rasu aizspriedumus, kuru dēļ viņa bija zaudējusi darbu. Šie raksti bija visai pārliecinoši un ieturēti augstā, retoriskā stilā, taču Kanīnai uzmācās jautājums, vai redaktori tikpat cieši paliktu pie saviem ieskatiem, ja viņa ar darba pieprasījumu stāvētu pie viņu rakstāmgalda, nevis atrastos kaut kur bezgala tālu Ontario ziemeļos.

Tagad Kanīna apzinājās savu stāvokli tik skaidri kā vēl nekad. Viņa saprata, ka var dzīvot balto cilvēku sabiedrībā, bet tikai kā viesmīle vai mājkalpotāja. Profesionālā pasaule, darbs, kuram vajadzīgs prāts, nevis rokas, viņai bija liegts. Tātad viņai bija jāizvēlas, vai nu kļūt par balto cilvēku kalponi, vai doties atpakaļ uz Keipkriju un turpināt krijiešu dzīvi, ko viņa bija atstājusi četru gadu vecumā. Pēdējos septiņpadsmit gados Kanīna bija izveidojusies par cilvēku, kuram gan viena, gan otra iespēja lika nodrebināties. Viņa domāja par savu tēvu un māti, kuri sēdēja teltī uz grīdas un ar pirkstiem bāza mutē gaļas gabalus. Un viņa domāja par jaunajiem puišiem, kuri dirnēja Blekvudas restorānā un zagšus pārlaida rokas viņai pār gurniem, kad viņa tiem pasniedza kafiju. Viņai bija jāizvēlas viena no šīm divām iespējām.

Tā bija traģiska septiņpadsmit gadu kļūda. Būtu bijis labāk, ja četru gadu vecumā viņa nebūtu aizvesta uz sanatoriju, jo viņas ķermeni tur gan izārstēja, bet garu vienīgi saindēja. Baltie cilvēki izglāba viņas dzīvību, bet reizē arī deva viņas dzīvei tādu ievirzi, kas bija novedusi līdz katastrofai. Kanīna zināja, kas viņai jādara. Kaut arī augusi balto pasaulē, viņa tomēr bija krijiete un nekad nevarēs būt nekas cits, jo asinis cilvēkā tomēr ir galvenais.

Trešajā dienā pēc atlaišanas no darba viņa bija izlēmusi. Pie vakariņu galda viņa sacīja Ralfam Bikam:

— Rīt iet vilciens uz Mūsoniju. Vai jūs aizvestu mani uz staciju?

Viņš klusēdams pamāja.

Otrā rītā pilsētā viņa pārvērta savu čeku naudā. Kādā kioskā viņa ieraudzīja Džuliana Hakslija brošūru Cilvēks modernajā pasaulē un nopirka to, lai vilcienā palasītu. Tad misters Biks aizveda viņu uz staciju un nodeva viņas mantas bagāžas vagonā, kamēr Kanīna pirka biļeti uz Mūsoniju.

— Vai turp un atpakaļ? — kasieris jautāja.

— Tikai turpu, — viņa klusi sacīja.

Pēc sasteigtas, neveiklas atvadīšanās Ralfs Biks aizbrauca, un Kanīna palika uz perona viena. Viņa pārlaida šaubu pilnu skatienu abiem noplukušajiem vagoniem. Uz vidusskolu un atpakaļ viņa vienmēr bija braukusi tīrākajā aizmugures vagonā, jo domāja, ka, iedama balto skolā, drīkst izmantot arī balto priekšrocības. Bet tagad viņa beidzot saprata, kur ir viņas vieta. Kanīna lēni iekāpa priekšējā — indiāņu vagonā.

Divdesmit otrā nodaļa

Sāka tumst, aiz roboto egļu galotnēm rietumos nodzisa sarkanā saules maliņa, un ekspresis «Polārais lācis» trakā ātrumā traucās lejā pa pēdējām nogāzēm, kas to vēl šķīra no Mūsonijas. Kanīna vienaldzīgi raudzījās ārā pa vagona logu, kur garām slīdēja nīkulīgas egles un zaļojošas sūnu purva strēles. Kopš brokastīm viņa nebija ēdusi un jutās briesmīgi izsalkusi, bet iet uz bufetes vagonu baidījās, jo zināja, ka tur būs šis Rorijs Makdonalds, garais, gaišmatainais biologs ar saulē apdegušo degunu. Kopš viņa bija to sastapusi, viņu mocīja neskaidrs nemiers.

Nu Kanīna zināja pavisam skaidri, ka vīriešu acīs ir pievilcīga. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka atliek tikai izrādīt vēlēšanos — un šis jaunais, izskatīgais zinātnieks viņai kļūtu par gudru un nopietnu sarunu biedru, pēc kāda viņa vienmēr ilgojusies. Taču tagad bija par vēlu. Pēdējo septiņu gadu mācība bija dziļi iespiedusies Kanīnas apziņā. Indiāņu inteliģentam nav vietas ne indiāņu, ne balto cilvēku vidū, un, jo drīzāk viņa atgriezīsies primitīvajā krijiešu dzīvē, jo pašai būs labāk. Pārrunas par Haksliju un daudz ko citu ar universitātes studentu, kurš šķita lasījis tikpat daudz kā viņa, tikai aizkavētu viņas negrozāmo lēmumu saraut visas saites ar balto cilvēku pasauli. No šī Rorija Makdonalda viņai bija jācenšas izvairīties.

Lokomotīve žēli iekaucās. Vilciens tuvojās Mūsonijai, un pasažieri sāka celt zemē no plauktiem savas paunas un saiņus. Arī Kanīna piecēlās kājās un uz pretējā sola ieraudzīja Hakslija esejas, ko pirms dažām stundām bija tur nosviedusi. Mūsonijā bija jāpavada nakts un varbūt pat vairākas dienas, un viņa zināja, ka labprāt tās palasītu. Viņa vēlreiz paskatījās uz grāmatu, bet tad, ātri novērsusies, atstāja to uz sola un izgāja tamburā. Viņa vairs negribēja it neko zināt par grāmatām un tajās ietvertajām idejām.

Vilciens klandīdams apstājās, un Kanīna raudzījās ārā uz cilvēku pilno, vāji apgaismoto peronu. Konduktors atvēra vagona durvis, un viņa pati pirmā izkāpa ārā. Baltie pasažieri kāpa ārā pa sava vagona otru galu, un Kanīna uz brīdi pamanīja jauno, slaido biologu lieliem soļiem nākam pa peronu uz viņas pusi. Viņa aši izspraucās drūzmai cauri un steigšus devās pa Mūsonijas vienīgo ielu uz nelielo pansionātu, kur parasti bija pārnakšņojusi. Tad pameta skatienu atpakaļ. Ap vilcienu drūzmējas trokšņains cilvēku pūlis — galvenokārt indiāņi. Rorijs Makdonalds nebija redzams.

Tovakar Kanīna aizgāja gulēt savos neilona apakšsvārkos, jo viņas pidžama bija palikusi stacijā čemodānā. Pēdējie apakšsvārki manā mūžā, viņa rūgti nodomāja, jo noskrandušajā Keipkrijas teltī neilona veļa vairs nebūs derīga.

Otrā rītā pēc brokastīm Kanīna ieraudzīja, ka divi vīri iepilda degvielu upes krastā pietauvotajā lidmašīnā. Viņa nogāja lejā. Viens no viņiem, ģērbies haki krāsas formā, acīmredzot bija pilots.

— Es dodos no skolas uz mājām, uz Keipkriju, — viņa tam teica.' — Ja jums tur paredzēts nolaisties, vai jūs varētu paņemt mani līdz?

Pilots pārlaida viņai vērīgu skatienu, atzinīgi paceldams uzacis.

— Protams, mis. Bet jūs nu gan neizskatāties pēc Keipkrijas meičas.

— Stacijā man palika bagāža.

— Cik daudz?

Kanīna iedomājās par abām kartona kastēm, pilnām ar grāmatām, un sāka šaubīties, vai maz vērts ņemt tās līdz. Bet, ja viņa tiešām atvērtu skolu, dažas no tām būtu vajadzīgas. Mācību grāmatu atlasei nebija laika, tā ka bija jāņem vien abas kastes.

— Četri saiņi, — viņa pilotam sacīja.

— Tūliņ būs klāt kravas mašīna. Šoferis atvedīs jūsu mantas. Pēc pusstundas mēs dosimies ceļā.

Kanīna atstāja pilotam bagāžas kvītis un aizgāja atpakaļ samaksāt par naktsmītni. Kad viņa atgriezās, bagāža jau bija iekrauta un pašlaik tika iesildīts motors. Pilots pamāja, lai viņa kāpj iekšā, un, kamēr tas lejā vēl kaut ko gaidīja, viņa apsēdās aizmugures sēdeklī.

— Kur ellē palicis tas zosu zellis? — viņa dzirdēja pilota balsi.

— Tur jau viņš nāk, — otrs vīrs atbildēja. Lidmašīna bija pagriezta ar priekšgalu pret upi, tādēļ krastu Kanīna neredzēja. Pēc brīža viņa dzirdēja kādu skrejam.

— Kāpiet iekšā aizmugurē! — pilots sacīja.

Durvīs parādījās Rorijs Makdonalds, iekāpa iekšā un apsēdās divvietīgajā sēdeklī Kanīnai līdzās. Kaklā viņam karājās binoklis un plecā — neliela soma.

Viņa seja izplūda starojošā smaidā.

— Ko es redzu! Tā esat jūs? Man tiešām laimējas! Kanīna pamāja un teica: — Labdien!

— Jūs vakar tik pēkšņi pazudāt, ka domāju, esat ko aizmirsusi un aizgājusi uz vagonu atpakaļ, — viņš teica.

— Es gāju jūs meklēt, un te būs… — Viņš parakņājās pa savu somu. — Jūs aizmirsāt šo te.

Viņš pasniedza Kanīnai Hakslija grāmatu Cilvēks modernajā pasaulē.

— Paldies, man tā nav vajadzīga, — Kanīna teica.

— Varat to paturēt. Hakslija modernā pasaule tagad ir pārāk tāla no manējās.

Rorijs cieši paskatījās viņā.

— Neesiet nu tik bērnišķīga, — viņš teica. — Jums jau nav jākļūst par trimdinieci tikai tādēļ, ka daži pastulbi lauķi negrib jūs savā skolā par skolotāju. Jums ir lieliska izglītība. Jūs esat vajadzīga. Es neticu, ka mani tautieši būtu tik aprobežoti un vispār atteiktos dot jums darbu. Jūs gluži vienkārši pārspīlējat pāris muļķīgu izlēcienu.

— Sakiet to nevis man, bet saviem tautiešiem, kuri pieņem darbā skolotājus, — viņa teica.

Pilots ar otru vīru bija iekāpuši, un ierēcās motors. Troksnis bija pārāk liels, lai sarunātos, un Kanīna atlaidās sēdeklī atvieglota, ka saruna beigusies. Zem pontoniem sāka ņirbēt ūdens svītras. Kanīna, zagšus pametusi skatienu sānis, redzēja, ka Rorijs Makdonalds iebāž Hakslija grāmatu atpakaļ somā, pagriež viņai muguru un pa savu logu sāk pētīt zemi. Viņa ievēroja, ka viņam ir plati, spēcīgi pleci, lai gan stāvot viņš bija šķitis pārāk izstīdzējis. Pēc brīža viņš pagriezās atpakaļ un pasmaidīja. Kanīna gluži apjukusi atskārta, ka visu laiku, kopš viņi pacēlās gaisā, bija skatījusies viņa mugurā, un steigšus novērsās.

Lidmašīna viegli šūpojas siltajās gaisa strāvās, kas cēlās augšup no Džeimsa līča krasta. Jūnijs jau bija pie durvīm, bet zemes iekšienē ezerus vēl klāja ledus, un vienīgi upēs, kur bija straume, zilgoja ūdens. Kanīna redzēja, ka Rorijs Makdonalds ar binokli cieši vēro zemi, un saprata, ka viņš meklē zosis.

Pēc pusstundas viņi nolaidās kādas upes grīvā, kuras krastā bija sešas indiāņu teltis. Viņus sagaidīja bars indiāņu — apmēram trīsdesmit četrdesmit cilvēku.

Mēs izjautāsim šīs ģimenes par bebru medībām, — pilots teica. — Tas ilgs kādu pusstundu, tā, ka jūs varat izlocīt kājas. — Tad viņš pagriezās pret Kanīnu. — Ja mums vajadzēs tulku, es pasaukšu jūs. Visi četri izkāpa no lidmašīnas. Kanīna redzēja, ka Rorijs Makdonalds ziņkāri nopēta indiāņus.

— Vai visi šie cilvēki guļ un dzīvo šais sešās teltīs jeb vigvamos, vai ka nu tos sauc? — viņš Kanīnai jautāja.

— Droši vien, — Kanīna atbildēja un devās prom pa šauro krastmalu, cerot, ka Rorijs paliks kopā ar pilotu. Bet ar acu kaktiņu viņa redzēja, ka tas, panācis viņu, sāk soļot līdzas.

— Es neesmu vēl ieraudzījis nevienu zosi, — Rorijs teica.

— Gan jau ieraudzīsiet, — viņa sacīja un gāja tālāk. Lēnā gaitā viņi devās uz priekšu; Rorijs bija daudz

garāks par Kanīnu. Viņa pacēla acis uz augšu, bet tūliņ pat novērsās, jo Rorijs vērīgi raudzījās viņā. Viņi klusēdami gāja tik cieši līdzās, ka meitene apmulsa un sāka justies neveikli.

— Kur šīs zosis pārziemo? — viņa jautāja, lai kaut ko sacītu.

— Džeimsa līča piekrastē ligzdo vismaz divas atšķirīgas Kanādas zosu grupas, — Rorijs stāstīja. — Tās pieder pie vienas un tas pašas sugas, bet turas katra par sevi, un katrai ir savas noteiktas, no senčiem mantotas ligzdošanas un pārziemošanas vietas. Šīs grupas it nekad nesajaucas. Viena ir tā sauktā Misisipi zosu grupa. Tā pārziemo Misisipi ielejā un ligzdo Džeimsa līča rietumos tālāk uz ziemeļiem, Hudzona līča tuvumā. Otra grupa nāk no Dienvidatlantijas. Tā ziemo dienvidu štatos Atlantijas okeāna piekraste un ligzdo Džeimsa līča krastos uz dienvidiem no Misisipi zosu ligzdošanas vietas. Šīs grupas nekad — ne ziemu, ne vasaru — neielaužas viena otras teritorijā. Vajag izstrādāt katrai no tām savu medību nolikumu. Citādi vienu var iznīcināt, kamēr otra nemaz netiek skarta.

— Kā jūs visu to zināt? — Kanīna jautāja.

— No apgredzenošanas. Vai jūs esat šeit kādreiz redzējusi nošautas apgredzenotas zosis?

— Nē, — viņa atbildēja, — bet esmu dzirdējusi no indiāņu medniekiem, ka viņi tādas nošāvuši. Gredzenus viņi nodod Hudzona līča apvienības veikalā. Daži domā, ka apgredzenotās zosis dievs atsūtījis no debesīm. Un es pazīstu vairākus misionārus, kuri atbalsta šādu uzskatu. Dievs vairs nav tik devīgs kā agrāk. Un reizēm indiāņi grib zināt, kādēļ. «Ja reiz viņš sūta mannu izraēliešiem, kādēļ nevar atsūtīt to arī mums, kad mūsu bērni un sirmgalvji ziemā cieš badu?» viņi jautā. Uz to nepavisam nav viegli atbildēt, tādēļ viens otrs misionārs ir tīri iepriecināts, ja no debesīm talkā nāk zosis ar sudraba gredzeniem.

Rorijs klusi nosmējās.

— Tie ir no alumīnija, — viņš teica. — Bet, lai nu kurš būtu tos aplicis — debesu tēvs vai biologi, — mums vēl nav izdevies precīzi noteikt zosu grupu ligzdošanas vietu robežas. Tieši tādēļ es esmu šeit, lai šo robu aizpildītu. Ja varētu daļu zosu apgredzenot un ja dažas no tām rudenī dienvidos nošautu, tas palīdzētu mums visu noskaidrot.

— Pie kuras grupas pieder Keipkrijas zosis? — Kanīna jautāja.

— Keipkrija atrodas pārāk tālu uz ziemeļiem, lai tur ligzdotu Misisipi zosis. To nu mēs zinām.

Pirmo jautājumu viņa bija uzdevusi tikai tādēļ, lai pārtrauktu nomācošo klusumu, bet tagad klausījās ar lielu interesi.

— Zosis vispār ir apbrīnojami putni, — Rorijs turpināja, — it īpaši divas sugas — Kanādas zosis, kuras ligzdo šeit, un baltvaigu zosis — pie mums Eiropā. Tām ir visas tās īpašības, kas cilvēku acīs ir apbrīnas vērtas — spēks, gudrība, neatlaidība un it īpaši — spēja mīlēt.

Klusi iesmiedamies, viņš turpināja

— Lielākā daļa biologu justos šokēti, dzirdot to izteiktu šādiem vārdiem, taču saites, kas saista tēviņu un mātīti, daudz neatšķiras no tām, ko mēs saucam par mīlestību. Draugu zosis izvēlas uz visu mūžu, un pēc tam tikai nāve spēj abus šķirt. Zosīm ir pat ģimene. Citi jaunie putni atstāj vecākus, tiklīdz iemācījušies lidot, bet ar zosīm ir citādi. Zosu ģimene paliek kopā turpat vai gadu. Tikai tad, kad vecākiem atkal laiks perēt, tie pamet jaunos un saka: — Okei, bērniņi, nu beidzot jūs esat pietiekami lieli, lai sāktu gādāt paši par sevi.

Rorijs apklusa, bet Kanīna gribēja, lai viņš turpinātu. Viņa nespēja pateikt, vai viņu tik ļoti valdzināja pats Rorijs Makdonalds vai viņa stāstījums.

— Kur pašlaik atrodas jūsu zosis? — Rorijs jautāja.

— Mēs vēl neesam sasnieguši viņu īsto ligzdošanas vietu, — Kanīna atbildēja. — Viņas mīt purvos, kur daudz mazu ezeriņu ar nelielām salām. Uz tām viņas ligzdo, jo tur netiek klāt lapsas. Pirmos purvus mēs ieraudzīsim pēc piecām vai desmit minūtēm un lidosim pāri tiem turpat vai stundu visu turpmāko ceļu līdz Keipkrijai.

— Kad šeit parādās pirmās zosis? — viņš jautāja.

— Aprīļa beigās. Divas trīs nedēļas pēc to atgriešanās ezeros vienmēr vēl turas ledus. Zosis mazos bariņos lido apkārt un meklē barību vai tup uz ledus… kā liekas, tās būs šīs zosu ģimenes. Tiklīdz ledus izkūst, zosis pazūd. Laikam tad vecie putni sāk ligzdot.

Kādēļ viņa šim jauneklim visu to stāstīja? Viņa tiešām negribēja runāt, bet kāds dīvains spēks lika viņai to darīt.

— Mani tautieši medī zosis tikmēr, kamēr tās turas baros, — viņa sacīja. — Arī pašlaik viņi būs prom zosu medību apmetnēs, jo šis pavasaris ir par pāris nedējām vēlāks nekā parasti. Kā ievēroju no lidmašīnas, ezerus vēl joprojām klāj ledus. Pēc ziemas, kad jāpārtiek no bebru gaļas, kuras dažkārt ir gaužām maz, mums tās ir laimīgas dienas, kad pavasarī atgriežas pirmās zosis.

Viņa apklusa un cieši paraudzījās Rorijā.

— Vai jūs kādreiz esat bijis izsalcis? Tas ir — izsalcis nevis tādēļ, ka ēdienu reize novēlojusies, bet es ar to domāju izsalkumu, kas pārņem pamazām, kad nedēļām ilgi jāiztiek ar nedaudziem kumosiem dienā.

Rorijs Makdonalds lēni papurināja galvu.

— Ziemā šeit bieži vien jābadojas. Arī to jums derētu pamēģināt, iekļaujot savā zosu pētīšanas programmā. Kamēr neesat sajutis izsalkumu, kas nedēļām ilgi žņaudz kā plāceņa mīklas pikucis, jūs nekad nespēsiet saprast, ko maniem tautiešiem nozīmē pirmais pavasara zosu bars.

Tad viņa apskaitās pati uz sevi, ka tik daudz runājusi.

— Un jūs esat nolēmusi atgriezties šajā dzīvē? — Rorijs jautāja.

— Jā, — Kanīna cieti noteica. Un, kad abu skatieni sastapās, viņa raudzījās Rorijā pilnīgi atklāti, bez agrākās nedrošības.

Pēc brīža viņi atkal pacēlās gaisā un drīz vien lidoja pāri purviem, par kuriem viņa tikko bija stāstījusi. Lejā līdz pašam apvārsnim stiepās zems līdzenums, kā sētin nosēts ar ezeriem, kurus vēl arvien sedza drūmi pelēka ledus kārta. Starp tiem uz grants slāņiem un pauguriņiem, kur virs ūdens varēja iesakņoties koki, kā melni taustekļi stiepās egļu meži. Starp mežiem un ezeriem bija gaiši brūnas sūnu purvu joslas, kurās, ziemeļu pavasara elpas skarts, sāka jau raisīties pirmais zaļums.

Kanīna bija dzirdējusi, ka pirms pacelšanās gaisā Rorijs ar pilotu par kaut ko vienojās, un nu viņi lidoja pavisam zemu, un Rorijs pētīja ledus pārklātos purvus un ezerus, kas lejā slīdēja garām. Kanīna vēroja zemi pa savu logu. Pēkšņi Rorijs sagrāba viņu aiz rokas un vilka uz savu pusi.

— Zosis, veselas vienpadsmit! — cauri motora rēkoņai viņš kliedza Kanīnai ausī, satraukti rādīdams pa savu logu.

— Skatieties ātrāk! — Rorijs vēl arvien turēja viņu aiz rokas un vilka sev tuvāk, līdz Kanīna tālu pārliecās pāri viņa sēdeklim un paskatījās pa logu, kas atradās viņa pusē. Viņa bija piespiesta pie Rorija krūtīm, un viņš — tā sažņaudzis viņas rokas dilbu, ka nebija iespējams atrauties atpakaļ. Kanīna juta, cik strauji cilājas viņa krūtis, un abu sejas bija tik tuvu, ka vaigi uz mirkli saskārās.

Zosis Kanīna neredzēja, jo viņai noreiba galva, un viņa sajuta vienīgi viņa tuvumu. Tas ilga tikai mirkli, tad viņa atbrīvojās un atkal apsēdās savā vietā, bet sirds viņai dunēja ausīs kā lielgabals. Viņa gluži satriekta atskārta, ka pirmo reizi mūžā viņai bijis patīkams vīrieša tuvums. — Piedodiet! — Rorijs, pieliecies viņai klāt, kliedza. — Šopavasar Toronto es tās palaidu garām. Pirmo reizi ieraugot zosis, es vienmēr kļūstu kā neprātīgs.

Pēc tam Kanīna redzēja daudzus zosu barus, taču Rorijam neko neteica, jo, vērojot viņu kaut ko steidzīgi rakstām, saprata, ka arī viņš redz tās pa savu logu. Tad lidmašīna pagriezās sānis un lejā parādījās lielā Kīstavanijas upe. Viņa ieraudzīja pazīstamo ēku puduri un indiāņu teltis, bet daudzām nebija jumta, un viņa saprata, ka vēlā pavasara dēļ krijiešu ģimenes vēl atrodas zosu medību apmetnēs Kīstavanijas augštecē.

Ar bungu dārdoņai līdzīgu troksni lidmašīnas alumīnija pontoni atsitās pret ūdeni, un Kanīna bija mājās — šoreiz, lai paliktu.

Sagaidītāju pūlis krastā bija mazāks nekā parasti. Kanīna redzēja misis Ramziju nākam lejā no lielās, baltās mājas sagaidīt lidmašīnu, gaišajai kleitai viegli plandot vējā. Misis Ramzija būs pārsteigta, ieraugot viņu, — tā būs ne vien pārsteigta, tā būs satriekta, uzzinot, ka viņa vairs nedzīvos savā istabā Ramziju mājā, bet atgriezīsies pie vecākiem.

Lidmašīna sasniedza krastu. Rorijs Makdonalds savā pusē atvēra durvis, nokāpa lejā uz pontona un, pagriezies atpakaļ, sniedza Kanīnai pretī roku. Tai brīdī Džouna Ramzija ieraudzīja viņu.

— Kanīna!

Kanīna pamāja, bet pasmaidīt nespēja. Džounas Ramzijas mati bija galīgi nosirmojuši, bet citādi viņa bija tikpat slaida, kalsna un smaidoša kā pirms desmit gadiem, kad Kanīna viņu pirmo reizi ieraudzīja. Kanīna pārlaida ašu skatienu krastā stāvošajam indiāņu pulciņam, bet savus vecākus neredzēja. Tad viņa devās pie misis Ramzijas, ārkārtīgi baidīdamās no šīs sastapšanās.

— Man bija jābrauc atpakaļ, — viņa teica, cieši raudzīdamās Džounā Ramzija. — Tur man nav vietas. Bija vajadzīgs ilgs laiks, kamēr to sapratu. Bet tagad man viss ir skaidrs. Es esmu krijiete. Tā bija kļūda, ka es mēģināju būt kaut kas cits. Man ļoti žēl, jo jūs man tā centāties palīdzēt…

Džouna Ramzija saņēma viņas roku. — Gan jau būs labi, — viņa mierīgi teica. — Es priecājos tevi atkal redzēt.

Pie viņām pienāca Rorijs Makdonalds, un Kanīna jutās atvieglota, ka var mainīt sarunas tematu. Viņa iepazīstināja Roriju ar Džounu Ramziju, un tad Rorijs aizgāja pēc viņas bagāžas.

— Vai varu pie jums atstāt divas grāmatu kastes? — Kanīna jautāja.

— Protams, — misis Ramzija sacīja. — Noliec tās savā istabā.

— Es tajā vairs nedzīvošu. Es iešu atpakaļ pie saviem vecākiem.

—Tas nav iespējams, — Džouna Ramzija mierīgi, bet stingri noteica.— Tavu vecāku šeit nemaz nav. Viņi medī zosis.

Kanīna jau bija baidījusies, ka vecāki varētu būt medību apmetnē. Visi apstākļi šķita esam pret viņu. Vispirms jau negaidītā sastapšanās lidmašīnā ar Roriju Makdonaldu un tagad — viņas vecāku prombūtne, kas spieda viņu atkal apmesties Ramziju mājā.

Tuvojās pusdienas laiks, un Džouna Ramzija uzaicināja viņus visus uz lenču. Viņi lēni devās augšā uz Ramziju māju, un vīrieši nesa Kanīnas čemodānus un grāmatas. Berts Ramzijs sagaidīja viņus pie veikala un sparīgi paspieda Kanīnas roku.

— Vakar mums pienāca vesela kaudze jaunu krustvārdu mīklu, — viņš sacīja Kanīnai.

Misis Ramzija lika pilotam ar Roriju ienest bagāžu Kanīnas agrākajā istabā. Pie galda Rorijs pastāstīja par savu iecerēto pētniecības darbu.

— Drīz es atstāšu Mūsoniju un apmetīšos kaut kur šai pusē. Kur… tas atkarīgs no tā, kur būs zosis, bet, cik var spriest pēc šorīt redzētā, vērojot zemi no lidmašīnas, Keipkrija laikam būs īstā vieta. Vai es varētu pie jums apmesties?

— Laipni lūdzam, — Džouna Ramzija teica.

— Man būs jādodas nelielos, ap nedēļu ilgos izbraukumos uz zosu ligzdošanas vietām, — Rorijs turpināja. — Vai es varēšu izīrēt laivu ar piekārto motoru, telti un visu pārējo? Un dabūt indiāņu pavadoni, kurš runā angliski?

Berts Ramzijs pamāja.

— Mums ir viens labs pavadonis, tulks no mūsu veikala, — viņš teica. — Es varētu uz laiku laist viņu jums līdz. Viņu sauc — Džoks.

Kanīna pie galda tikpat kā nerunāja. Vēlāk viņi gāja pavadīt lidmašīnu. Tika sacīti parastie pateicības un atvadu vārdi, tad Rorijs Makdonalds pienāca pie Kanīnas un, pieliecies viņai klāt, pačukstēja:

— Pēc nedēļas vai divām es atvedīšu jūsu Haksliju. Tad jums tas atkal būs vajadzīgs.

— Nebūs vajadzīgs, — viņa atbildēja un gāja prom, lai pateiktos pilotam. Ar acu kaktiņu viņa redzēja, ka Rorijs iekāpj lidmašīnā, bet viņa uz to vairs nepaskatījās. Viņa ar Džounu Ramziju nogaidīja, kamēr lidmašīna aizslīd līdz upes vidum, iegriežas pret vēju un paceļas gaisā. Kad tā bija aizlidojusi, Džouna Ramzija spēji pagriezās.

— Un tagad iesim mājas un parunāsimies, — viņa teica.

Kamēr viņas abas mazgāja traukus, Kanīna misis Ramzijai pastāstīja par atgadījumu ar pildspalvu skolotāju koledžā, par darbu restorānā, par to, cik ilgi meklējusi skolotājas vietu un kā trešajā dienā atlaista.

— Vakar lidmašīna atveda pastu, — Džouna Ramzija teica. — Mēs par to lasījām laikrakstos. Bet… ko nozīmē visas šīs blēņas par atgriešanos vecajā dzīvē?

— Man nav citas izejas. Man vai nu jāatgriežas pie saviem tautasbrāļiem, vai jākļūst par balto cilvēku kalponi. Ja es neesmu pietiekami laba, lai mācītu balto cilvēku bērnus, tad negribu arī restorānā mazgāt viņu traukus vai viesnīcā klāt viņu gultas. Ne arī kļūt par prostitūtu, kā viņi no manis to šķietami sagaida. Manī vēl palicis mazdrusciņ lepnuma. Es nekaunos, ka esmu krijiete, bet man kauns, ka līdz pat šai dienai neprotu neviena krijiešu darba, ka neesmu nemaz sagatavojusies tieši tai dzīvei, kas man būs jādzīvo.

Jūs man centāties palīdzēt, — Kanīna steigšus turpināja. — Ne viena, ne otra mēs nezinājām, ka profesionāla izglītība indiānietei nav vajadzīga. Esmu jums ļoti pateicīga, bet tā bija kļūda. Baltos cilvēkus es tagad pazīstu labāk par jums. Jūs šeit esat no viņiem šķirti, bet es dzīvoju kopā ar viņiem …

— Kanīna, — Džouna Ramzija maigi pārtrauca viņu, — nevajag pārsteigties …

— Tā nepavisam nav pārsteidzība! Šis lēmums man prasīja septiņus gadus. Kopš pašas pirmās dienas vidusskolā es centos sevi pārliecināt, ka tas, kas notiek ar mani, ir pārpratums.

— Tu neesi pieradusi pie indiāņu dzīves, — Džouna Ramzija iebilda. — Tu to atstāji četru gadu vecumā. Tagad tu tajā vairs nevari atgriezties. Viņu dzīves veids, ziema medību vietās — tas tevi nogalinās.

Tad misis Ramzija satvēra Kanīnu aiz pleca un ar spēku pagrieza viņu pret sevi. Kanīna raudzījās Džounā Ramzijā apjukusi un iztrūcināta, jo nekad nebija redzējusi tās acīs tik niknu, degošu spīdumu.

— Kanīna Bīverskina, — baltā sieviete lēni sacīja, uzsverot katru vārdu, — var būt, ka tā arī bija kļūda, taču

būtu vēl lielāka kļūda tagad mēģināt atgriezties indiāņu dzīvē. Vienpadsmit gadus es esmu bijusi tava māte un nepieļaušu, ka tas viss tā beidzas. Tu paliksi dzīvot pie mums, kamēr mēs kaut ko izdomāsim. Ja vajadzēs, kaut vai ieslēgšu tevi istabā!

Kanīna drīz vien atguvās no Džounas Ramzijas dusmu uzliesmojuma un mierīgi paskatījās viņai sejā.

— Jūsu draudi nav reāli un nespēs mums palīdzēt, — viņa teica. — Jūs esat bijusi man laba māte. Nav jūsu vaina, ka tā iznācis… un laikam arī ne manējā. Es nevaru ilgāk dzīvot uz jūsu rēķina. Tas būtu netaisni pret jums un vēl jo vairāk — pret mani pašu. Kas notiks ar mani, ja jūs pārcels citur? Vai lai dodos jums līdz kā nevarīgs kucēns, uz visiem laikiem piesiets pie jūsu svārku stērbeles? Es sākšu dzīvi no jauna, no paša sākuma. Man jāapgūst viss nepieciešamais, lai kļūtu par labu krijieti. Jau tā esmu gaidījusi pārāk ilgi… un, ja nākamziem aiziešu bojā un mani apraks līdzās brāļiem un māsām, tas būs vislabākais atrisinājums.

Niknais spīdums Džounas Ramzijas acīs bija pazudis, un tagad tās bija miklas no asarām. Kādu brīdi viņa nerunāja ne vārda.

Tad Kanīna jautāja: — Kur ir mani vecāki? Vai pie Kīstavanijas?

Džouna Ramzija padevīgi pamāja.

— Vai rīt uz turieni ies kāda laiva? Džouna Ramzija vēlreiz pamāja.

— Ik dienu kāda iet turp un atpakaļ, — viņa sacīja. — Savus vecākus tu atradīsi pirmajā apmetnē desmit jūdžu no šejienes.

Divdesmit trešā nodaļa

Otrā rītā Kanīna devās uz Hudzona līča apvienības veikalu nopirkt sev jaunas drēbes. Berts Ramzijs klusēdams pasniedza viņai gumijas zābakus, biezas vilnas zeķes, dūraiņus un rupjas, ārkārtīgi neglītas apakšbikses ar gariem stilbiem. Tad viņa nopirka pašu galveno — melno vilnas lakatu. Tas bija pats raksturīgākais krijiešu sievietes apģērba gabals. Viņai lakats briesmīgi nepatika, bet viņa saprata, ka bez tā nevarēs iztikt.

Kanīnai jau bija parka [2] un vairāki svīteri, ko varētu valkāt, bet lielākā daļa pilsētas drēbju turpmāk vairs nebūs lietojamas. Viņa labprāt būtu nopirkusi džinsus vai garās bikses, kas jaunajā dzīvē būtu ērtas un praktiskas, taču Keipkrijā sievietes nēsāja vienīgi svārkus, un Kanīna saprata, ka nedrīkst rīkoties savādāk. Viņas tautieši to nekad nepiedotu, ka viņa atgrieztos, ģērbusies pēc balto paražas.

Aizgājusi atpakaļ uz savu istabu, Kanīna uzvilka jaunās drēbes. Garajās apakšbiksēs un vilnas zeķēs viņas kājas atgādināja resnas caurules. Lakats bija pārāk silts un neērts un darīja viņu daudz vecāku. Viņa paturēja mugurā zilo svīteri un zili rūtainos svārkus, ko valkāja, kopš bija atstājusi Biku māju.

Džounai Ramzijai neredzot, Kanīna izslīdēja no mājas un devās lejā uz indiāņu nometni. Tur bija palikušas apmēram desmit ģimenes, pārējās atradās medību apmetnē. Viņa ieraudzīja kādu sievieti, kura nesa no upes ūdeni, un pēc brīža pazina, ka tā ir Helēna Čičikena, meitene, kura bija runājusi ar viņu angliski un kļuvusi par viņas draudzeni tai dienā pirms vienpadsmit gadiem, kad viņa no sanatorijas atgriezās Keipkrijā. Divus gadus viņas nebija redzējušās, un Kanīna gandrīz nespēja ticēt savām acīm, ka viņas draudzene no zaļoksnas meitenes pēkšņi kļuvusi par tipisku indiānieti, kas bija izblīdusi no trūcīgās pārtikas un ģērbusies nevīžīgās, pašas šūtās drēbēs. Salīkusi, zem nēšu smaguma, viņa stiepa divus lielus spaiņus ar ūdeni, un šūpulim līdzīgajā tikinagun viņai uz muguras bija piesiets zīdainis.

— Wacheyu, es esmu Kanīna, — Kanīna, tuvodamās viņai, sacīja. — Vai šodien kāds nebrauks uz zosu medību apmetni?

— Jā, mēs ar vīru drīz dosimies ceļā.

— Vai jūs varētu paņemt mani līdz?

— Jā, to var, — Helēna teica, ziņkāri raudzīdamās Kanīna. — Balto cilvēku skolās mācības vēl nav beigušās. Kādēļ tu gribi braukt uz turieni?

— Es došos atpakaļ pie saviem vecākiem. — To pateikusi, Kanīna apklusa, nezinādama, kā īsti turpināt. Pēkšņi viņa saprata, ka visu pārējo šeit Keipkrijā nebūs iespējams nevienam izskaidrot, pat ne Helēnai, kurai nedaudzie skolas gadi bija mazliet paplašinājuši redzes loku. Teorija, pēc kuras daži cilvēki ir sliktāki vai necilāki par pārējiem, viņas tautiešiem būtu tik sveša, tik nesavienojama ar viņu kolektīvo dzīvesveidu, ka viņi to nespētu saprast.

Kanīna atstāja Helēnu, devās atpakaļ uz savu istabu un sāka steigšus šķirot drēbes. Lielāko daļu kleitu, veļas un apavu viņa lika lielajā čemodānā, lai kopā ar grāmatām atstātu pie Ramzijiem. Nekas no tā viņai nebūs vairs vajadzīgs. Visu, ko derētu paņemt līdz, varēs salikt mazajā čemodānā. Viņa paņēma rokas somiņu ar lūpu zīmuli un pūdernīcu un bez mazākās vilcināšanās iemeta lielajā čemodānā. Tad paskatījās uz matu suku un ķemmi un, brīdi padomājusi, nolēma ņemt tās līdz. Bet zobu suku? Pēdējos gados valdības ārsti, kas reizēm ieradās viņu nometnē, bija mācījuši krijiešu bērniem tīrīt zobus, tātad zobu suku viņa varēja paturēt, neriskējot būt ekscentriska. Bet, ieraudzījusi savu skolotājas diplomu, viņa to saplēsa sīkos gabaliņos un ielidināja papīrgrozā blakus gultai.

Viņa aizvēra abus čemodānus un lielāko kopā ar abām grāmatu kastēm iestūma labi dziļi drēbju skapī. Tad paņēma mazāko čemodānu un, neveikli šļūkdama jaunajos gumijas zābakos, steigšus devās lejā pa kāpnēm. Apakšā viņu gaidīja Džouna Ramzija.

— Man jāiet! Man nav citas izejas! — Kanīna kliedza. — Jūs taču saprotat. Lūdzu, nepadariet to visu vēl grūtāku!

Džouna Ramzija klusējot apskāva viņu. Un, piespiedusi lūpas pie Kanīnas auss, čukstēja: — Es tikai gribēju atvadīties un pateikt, ka… jebkurā laikā tu vari nākt atpakaļ.

Tad viņas šķīrās un Kanīna steidzīgiem soļiem devās prom. Viņa iegriezās veikalā atvadīties no Berta Ramzija, taču atcerējās, ka vēl kaut kas jānopērk.

— Lūdzu, man alumīnija šķīvi un nerūsējošo nazi, dakšiņu un karoti, — viņa sacīja. Viņas vecāki, īpaši tēvs, droši vien tādēļ nosodīs viņu, bet Kanīna bija nolēmusi vismaz šo vienu civilizācijas greznību, atgriežoties tumsā, paņemt sev līdz.

Viņas spīdīgais čemodāns ar greznajām govsādas apmalēm šķita pavisam neiederīgs starp notraipītajiem saiņiem, brezenta paunām un melnajiem katliem, kas aizņēma visu lielās, divdesmit pēdu garās laivas vidusdaļu. Kanīna sēdēja laivas vidū uz segu vīstokļa, Helēna Čičikena ar zīdaini — priekšgalā, bet Helēnas vīrs — Kanīna nezināja, kā viņu sauc, — aizmugurē pie motora, kas bija piekārts laivas kvadrātveidīgajā pakaļgalā. Motoram spēcīgi pukšķinot, laiva ātrā gaitā devās pret straumi. Laiku pa laikam saltas ūdens šļāces, kas šāvās gaisā no laivas priekšgala, cirtās Kanīnai vaigos kā ledainas šķembas.

Viņa skatījās uz motoru un domāja, kā pa šiem vienpadsmit gadiem kopš viņas pirmajām zosu medībām apstākļi mainījušies. Toreiz reti kādam bija motors, un krijieši ar rokām airēja laivas pret brāzmaino palu straumi. Bebru skaits pa šo laiku bija pieaudzis, taču vēl arvien tikai labs mednieks labā medību rajonā par ādām varēja iegūt piecsimt dolāru gadā. Bet viņas tautiešu izpratnē tā bija turība, un kā viens no tās redzamiem pierādījumiem katras ģimenes laivai bija motors. Pēc krijiešu mednieku vērtības izpratnes motors bija gandrīz tikpat svarīgs kā sieva, un viņiem tas nešķita nekas nosodāms — uz pārtikas rēķina ietaupīt benzīnam. Tur bija sava loģika. Gan benzīns, gan pārtika bija degviela, un tas, kas bija izlietots motoram, protams, samazināja enerģijas daudzumu, ko, cilājot airus, būtu patērējuši roku un plecu muskuļi.

Kanīna zināja, ka par pārtikas krājumiem viņas tautieši galvu daudz nelauzīja. Dodamies kādā garākā ceļā, viņi reti kad centās sadalīt pārtiku tā, lai tās pietiktu visam laikam. Viņi ņēma līdz tikai tik daudz, cik bija parocīgi, un centās visu jo ātrāk apēst, turēdamies pie šāda uzskata: jo ātrāk visu apēdīs, jo mazāk viņiem vajadzēs nest, un, jo mazāk būs jānes, jo mazāk būs jāēd. Tas viņiem bija tik raksturīgi — ēst pilnām mutēm, kad ir ko ēst, un nedomāt par to, kas notiks rīt.

Par visu to prātojot, Kanīna atskārta, ka atgriežas krijiešu dzīvē ar kādu nopietnu trūkumu. Viņa saprata, ka nekad nespēs atgūt savu tautiešu stoisko, bezrūpīgo dzīves uztveri, spēju atvairīt visas bažas par rītdienu un tādā kārtā vieglāk pārciest šīsdienas grūtības.

Kalsnais, veiklais indiānis prasmīgi vadīja laivu apkārt apslēptām klinšu radzēm un pāri smilšu sēkļiem. Seklākajās vietās Helēna laivas priekšgalā pietrūkās kājās un norādīja vīram uz laivas ceļa līkumiem, ar airi ik pa brīdim pārbaudīja dziļumu un kliegdama brīdināja, kur jāuzmanās, lai dzenskrūve neskartu dibenu. Kanīna cieši vēroja Helēnu. Šī ir viena no daudzajām mākām, kuras tagad man vajadzēs apgūt, viņa nodomāja, — viena no visām tām daudzajām iemaņām, ko krijiešu meitenes parasti apgūst līdz pusaudžu gadiem. Helēna ar savu vīru, viņa prātoja, ir jūga pāris, komandas biedri, viens no otra tik ciešā, tik būtiskā atkarībā, kādu balto laulātie nepazīst. Baltais vīrietis ar neprašu sievu var gan būt nelaimīgs, taču spēj turpināt savu darbu, jo tajā reti kad nepieciešama sievas palīdzība. Bet krijiešu medniekam vajadzīga prasmīga sieva, kas it kā papildina viņu pašu, kas palīdz likt lietā visu viņa māku. Kanīnu pārņēma vainas apziņa. Viņa saprata, ka ir pats pēdējais laiks gatavoties tam uzdevumam, kuru viņai dzīvē lemts paveikt.

Pēc stundas vai divām aiz kāda upes līkuma Kanīna ieraudzīja apmetni. Tā atradās klajumā, tik lielā kā futbola laukums: aizmugurē pieslējās egļu mežs, bet priekša bija grantains upes krasts, pilns malā izvilktām laivām. Teltis bija saceltas kur nu kura. Dega ugunskuri. Vairākas sievietes un bērni skrēja lejā viņiem pretī. Kad laiva piebrauca tuvāk, Helēna sauca:

— Kanīna atgriezusies. Vai Bīverskini ir šeit?

Iekams kāds paguva atbildēt, vienā no tuvākajām teltīm kāds satraukti iekliedzās. Durvju priekškara strēmele atsitās vaļā, no telts izšāvās liela auguma sieviete, un Dēzija Bīverskina metās lejā uz upi.

— Kanīna! Patiešām Kanīna! Es zināju, ka reiz tu atgriezīsies.

Laiva atdūrās pret krastu, un Kanīna izlēca ārā. Māte un pārējās sievietes satraukti apstāja viņu, tverot aiz rokām un ātri berot vārdus. Pēdējo septiņu gadu bailes un nedrošība bija izgaisusi un Kanīna — atgriezusies pie savējiem, kuri mīlēja viņu.

Pēc brīža viņa sēdēja teltī kopā ar māti.

— Es neesmu atbraukusi ciemos, — Kanīna sacīja, un bija tik dīvaini atkal runāt krijiešu valodā. — Es esmu atbraukusi, lai paliktu.

— Es par to priecājos, — māte teica. Viņa neprasīja nekādus paskaidrojumus, un Kanīna tos arī necentās sniegt.

— Es strādāšu kopā ar jums un mācīšos visu, kas jāzina krijiešu sievietei, — Kanīna turpināja. — Es došos jums līdzi ziemas medībās. Kādu dienu es apprecēšu krijieti, bet vispirms man daudz kas ir jāiemācās.

Dēzija Bīverskina lēni pakšķināja savu pīpi, un viņas tumšas acis staroja priekā.

Pret vakaru atgriezās mednieki, un Kanīna sēdēja telts priekšā pie ugunskura, kad pienāca tēvs, aiz garajiem kakliem nesdams divas zosis. Viņš uzmeta Kanīnai paviršu skatienu, it kā viņa nemaz nebūtu bijusi prom. Tēva mazajās, tumšajās acīs nebija redzams ne prieks, ne pārsteigums.

— Wacheyu . — Viņš mierīgi padeva krijiešu labdienu, nometa zosis pie ugunskura un gāja uz telti. Pie ieejas, izdzirdis sievas balsi, viņš pagriezās atpakaļ.

— Kanīna atgriezusies, — Dēzija Bīverskina teica. — Viņa vairs nebrauks prom. Viņa mācīsies, lai kļūtu par īstu mooskek-owak .

Kanīna cieši vēroja tēvu, lai cauri nekustīgajai maskai saskatītu viņa sejā kaut kādu izteiksmi, kas norādītu, ko īsti viņš domā. Tēva biezās uzacis pacēlās, un kādu brīdi Kanīna nesaprata, vai tas nozīmē atzinību vai nosodījumu. Tad viņš pasmaidīja un pamāja ar galvu.

— Es priecājos, ka tu esi atgriezusies pie savējiem, — viņš sacīja. Tad piemetināja: — Netanis . — Krijiešu valodā tas nozīmē «meita», taču īpaši sirsnīgā, intīmā izpausmē, kas pasvītroja ģimenes saites un bija jāsaprot, ka «mana meita». Džo Bīverskinam nu bija jāgādā pārtika vēl vienam vēderam, bet šis netanis nozīmēja, ka viņš Kanīnu uzņem ar tādu sirsnību, kādu vēl nekad nebija izrādījis.

Vēlāk, kad viņi ēda vārītu zosi, Kanīna izņēma alumīnija šķīvi un uzlika uz tā savu gaļas tiesu. Tad ar nazi un dakšiņu sāka griezt to gabalos, kamēr tēvs nenolaida acu no viņas. Pēc brīža Džo Bīverskins, ar pirkstu rādīdams uz viņas šķīvi, pilnā kaklā iesmējās. Kanīnai kļuva vieglāk ap sirdi, un viņa smējās līdz. Tēvs visu to uztvēra ka lielu joku. Ja tas tā ietu arī uz priekšu, Kanīnai nebūtu iemesla raizēties.

Kanīna tūliņ pat sāka mācīties krijiešu sieviešu darbus. Tai paša vakarā viņa paņēma cirvi un gāja uz mežu cirst malku. Cirvis šļuka ārā no rokām, nežēlīgi atgādinot, ka viņa ar to nekad nav rīkojusies. Otrā rītā viņa palīdzēja mātei plucināt un tīrīt zosis, rūpīgi cenzdamās iegaumēt, kur tieši atrodas mīkstās dūnas, kuras jāsavāc segām.

Tai dienā vējš sāka pūst no austrumiem, atnesdams aukstumu un biezus, pelēkus mākoņus, kas, nākdami no Džeimsa un Hudzona līča, pārvilkās pāri debesīm. Gāja dienas, aukstums neatlaidās, ezerus vēl arvien klāja ledus, un zosu medības turpinājās krietni ilgāk nekā parasti.

Dēzija Bīverskina dedzīgi sāka Kanīnu apmācīt krijiešu dzīvei. Viņa mācīja, kā bez trauka miltu maisā samīcīt plācenim mīklu, kā cept to taukos tieši uz uguns, vai arī atslienot pannu slīpi pret akmeni. Viņas lika upē bizamžurku slazdus un katru rītu gāja tos pārbaudīt. Sākumā žurku dīrāšana un zosu tīrīšana Kanīnai derdzās, bet viņa centās pārvarēt pretīgumu un pamazām pierada pie šķebīgas zosu iekšu smakas un lipīgajiem asins traipiem uz rokām. Viņa mācījās no biezā krūšu gabala izgriezt lielu šķēli žāvēšanai, bet kājas, spārnus un pārējo gaļu sagatavot tūlītējai vārīšanai. Viņa mācījās žāvēt gaļu uz neliela ugunskura, lai tā pārāk nepieņem dūmu garšu, jo tad viņas tautieši to labprāt neēda.

Trīs reizes sešu dienu laikā viņa redzēja pāri laižamies mazo lidmašīnu un ik reizi noskatījās tai pakaļ ar skumīgu ilgošanos, kas pašai šķita pilnīgi nevietā. Tur droši vien sēdēja iekšā Rorijs Makdonalds un, pētīdams zosis, raudzījās lejā uz purviem un redzēja arī krijiešu apmetni. Un, lai gan ar prātu Kanīna saprata, ka nekādā ziņā nedrīkst viņu vairs sastapt, kāda cita viņas būtnes daļa kaut kur apslēptās apziņas dzīlēs gaidīt gaidīja nākamo tikšanos.

Džo Bīverskins, agrāk pret viņu tik dzedrs un vienaldzīgs, tagad bija sirsnīgs un laipns. Kādu vakaru, apmēram nedēļu pēc atgriešanās, Kanīna, sēžot pie ugunskura, palīdzēja viņam pārlādēt patronas nākamās dienas medībām.

— Zosu medīšana ir vīrieša darbs, — viņš tai sacīja, — bet ir labi, ja sieviete zina, kā to dara. Rīt vari nākt man līdz uz medību slēpni paskatīties, kā medī zosis.

Kanīna saprata, ka tas izteikts kā uzaicinājums.

— Es ļoti labprāt iešu tev līdz, — viņa sacīja.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Kad baltvaidzis, pametis kuģi, sasniedza kailos, ledū iekaltos Dienvidlabradoras krastus, viņš atpūtās tikai vienu nakti un atkal lidoja tālāk. Viņu dzina uz priekšu divi nepārvarami spēki. Viens bija izsalkums jeb dzīvības saglabāšanas instinkts, otrs — pārošanās dziņa, sugas turpināšanas instinkts, tieksme pēc otra sev līdzīga radījuma, kā jau katrai dzīvai būtnei.

Kurš no šiem abiem dzinuļiem stiprāks, par to vispār nebija šaubu. Viņš juta, ka viņam jāizraujas no šīs sastingušās klinšu, ledus un sniega valstības, lidojot gar krastu vai nu uz dienvidiem, vai uz ziemeļiem. Uz dienvidiem viņš atrastu vairāk barības. Bet uz ziemeļiem, kaut kur Arktikas plašumos, jābūt kādam siltākam krastam, viņa sugas zosu ligzdošanas vietai, kur viņu gaidīja kāda draudzene. Tādēļ izvēle bija instinktīva, gluži automātiska. Apvāršņa malā vēl tikai vīdēja miglaina, pelēka ausmas svītra, kad viņš jau pacēlās gaisā no ledus, kur pa nakts melnumu bija atpūties, izpleta spārnus un sāka lidot — uz ziemeļiem.

Todien baltvaidzis lidoja kā paša nelabā dzīts, un dziņa atrast savas sugas mātīti milza un brieda, un auga augumā un drīz vien kļuva par apsēstību, un viņu trieca uz priekšu tik izmisīgs spēks, kādu viņš vēl nekad nebija pazinis. Sākumā piekraste bija zema un līdzena un sniegainā zeme saplūda kopā ar balto, ledus pārklāto jūru, tā ka krasta līnija gandrīz nebija manāma. Otrās dienas rītā parādījās pauguri un pēc tam arī kalni. Tie bija stāvi, robainām galotnēm un bieži vien krauju klinšu veidā iznira tieši no jūras. Visapkārt bija milzīgs, neaptverams plašums, pret kuru baltvaidzis šķita mikroskopisks punktiņš, kas turpina savu vientuļo lidojumu arvien dziļāk un dziļāk arktiskajā ziemā, kura vēl nebija atkāpusies.

Kad bada sāpes reizēm kļuva tik mokošas, ka vairs nebija iespējams palidot, baltvaidzis nolaidās zemē ieknābāt pumpurus no panīkušajiem krūmeļiem, kuri rēgojās ārā no sniega. Otrā dienā viņš sasniedza Čidlija ragu, Labradoras ziemeļu galu, kas atradās sešsimt jūdžu no tās vietas, kur viņš pirmo reizi bija nolaidies uz sauszemes. Te krasta līnija spēji pagriezās atkal uz dienvidiem, un viņš akli sekoja tai, jo tālāk uz ziemeļiem bija tikai drūms, balts, tuksnesīgs klajums ar dreifējošiem ledus gabaliem.

Dienas bija garas. Saule pie dienvidu debesīm spīdēja astoņpadsmit stundu no vietas. Baltvaidzis tikai sekoja krasta līnijai jo šajā svešajā zemes malā tā bija vienīgais orientieris, pēc kā viņš varēja vadīties. Tā viņu veda uz dienvidiem un tad noliecās atkal uz ziemeļiem, gar aizsalušo Ungavas līci. Ceturtajā dienā krasta līnija vēlreiz pagriezās dienvidu virzienā. Baltvaidzis nezināja, ka šis Hudzona līča austrumu krasts aizvedīs viņu astoņsimt jūdžu uz dienvidiem dziļi zemes iekšienē Džeimsa līča piekrastes purvājos — tūkstoš jūdžu no jūras bangām un fjordiem. Kā apmāts viņš tikai lidoja tālāk, cenzdamies ieraudzīt kādu zosu baru.

Ledus kļuva plāns un plankumains un reizēm pavisam izzuda. Parādījās tievi, nīkulīgi koki. Tiem bija zaļi pumpuri, vītoliem mīkstas spurdzes, un šur tur varēja saskatīt mazus, no ledus brīvus ezeriņus, bagātus sulīgām ūdensaugu saknēm. Baltvaidzis paēda — ne visai labi, tomēr sātīgāk nekā līdz šim. Sestajā dienā viņš bija nonācis seklā, duļķainā piekrastē: ūdens te bija vēl mazliet sāļš un vēlās pret krastu nelieliem vilnīšiem, bet citādi te nekas neatgādināja jūru. Pirmo reizi viņš jutās kā sagūstīts, mocīdamies ar neskaidrām bailēm, ka viņa priekšā nemaz nav jūra, ka viņu nepielūdzami ieskauj zeme. Un arī šī zeme bija dīvaina — nevis augsta, kalnaina, ar kraujām klintīm, pret kurām šķīst jūras bangas, bet zems, purvains līdzenums, kas vienmuļi stiepās līdz pašam apvārsnim.

Sestās dienas rītā, lidojot gar piekrasti, viņš tālumā virs jūras ieraudzīja tik tikko manāmu, tievu svītriņu un acumirklī saprata, ka tas ir zosu bars. Jūtas, krājušās divpadsmit dienas, kopš viņš bija šķirts no sava bara, ar tādu spēku pēkšņi lauzās uz āru, ka viņš gandrīz vai zaudēja prātu. Spalgi kliegdams, viņš metās baram pakaļ, taču tas atradās ļoti tālu. No ilgās piepūles un badošanās viņa spārni vēl bija pārāk nespēcīgi, un viņš saprata, ka šo baru nepanāks. Nomākts un nelaimīgs viņš nolaidās atkal uz ūdens. Pēc mirkļa bars jau bija pazudis.

Tad baltvaidzis lidoja tālāk. Nākamo baru viņš ieraudzīja uz zemes. Vispirms viņš dzirdēja klusu gāgināšanu un tad pamanīja arī zosis — apmēram trīsdesmit — kā lielas, brūnas māla pikas pūlītī uz zāļainā zemesraga, kas līdzīgi saliektam pirkstam iespiedās jūrā. Viņu sagrāba spējš saviļņojums. Viņš izpleta platos spārnus un laidās lejā pie zosīm.

Bet jau pa gabalu baltvaidzis redzēja, ka šīs zosis nav tādas kā viņš. Tās bija lielākas, turklāt brūnā, nevis sudrabpelēkā krāsā. Viņa spalvas krāsa bija sulīgāka, ar izteiktiem melni baltiem kontrastiem un baltie vaigu plankumi — daudz lielāki un spilgtāki nekā šīm zosīm. Viņš izbijās, apmulsa un, trakā ātrumā sākdams vēcināt spārnus, šāvās atpakaļ augšup. Viņš riņķoja apmēram simts pēdu virs bara, ziņkāri un piesardzīgi vērodams to.

Jā, tās bija gan zosis, bet citādas nekā līdz šim redzētas. Viņš uzsauca tām sveicienam klusu, it kā rejošu «ark-ark». Zosis izslēja kaklus un, galvas šūpodamas, skanīgi atsaucās, un arī balsis tām bija citādas. Viņš aplieca vēl dažus lokus virs bara un tad ieraudzīja, ka vairāki putni leja sākuši riesta rituālu: tie skrēja cits citam virsū, zemu noliekuši kaklus, šūpodami tos no vienas puses uz otru, tā ka knābji gandrīz skāra zemi. Tieši tāpat darīja arī viņa sugas zosis, un, redzot šīs izdarības, baltvaidzis juta, ka viņu pārņem drudžains satraukums. Bailes izzuda, viņš atkal izpleta spārnus un laidās lejā pie bara.

Zosis apsveica viņu ar zemu, it kā rukšķošu gāgināšanu un galvu snaikstīšanu, un baltvaidzis atkārtoja šo kustību, jo tieši tāpat arī viņa sugas zosis instinktīvi sveica cita citu. Un tad viņš saprata, ka šīs zosis — kaut arī jūtami atšķirīgas — ir viņam tuvu radniecīgas. Tām bija citāda krāsa un balss, bet galvenā valoda — riesta pozas un kustības — bija tieši tādas pašas kā viņa sugas zosīm.

Baltvaidzis nezināja, ka šīs ir baltvaigu zosīm radniecīgās Kanādas zosis. Viņš nezināja, ka šo abu sugu bioloģiskā radniecība ir tik tuva, ka iespējama tās pārstāvju krustošanās. Viņš zināja vienīgi to, ka starp šīm zosīm varēs atrast sev draudzeni, kaut arī tās nebija tādas kā viņš. Tātad meklēšana bija beigusies un viņš nolēma palikt šeit.

Tagad viņš atradās stipri uz dienvidiem no tās vietas, kur bija sasniedzis zemi, tomēr pat šeit vēl kavējās ziema. Lidodams gar piekrasti, viņš bija redzējis, ka zemes iekšienē ezerus vēl klāj ledus. Šur tur kokiem bija piebrieduši pumpuri, bet cita zaļuma nemanīja. Zosis knābāja cietas, sažuvušas pērnā gada dzērvenes no zemei pieplakušajiem mētrājiem, un arī baltvaidzis sāka tās ēst. Vientulības sajūta bija izgaisusi. Ogas, piepildot viņa guzu, deva spēku un apmierinājumu.

Viņš pārlaida ašu vērtējošu skatienu zosu baram, kam bija pievienojies. Tajā bija vairāki vecie pāri, ligzdojuši jau agrākus gadus, bet lielākā daļa — viņam līdzīgi viengadnieki, kuri pašlaik izvēlējās sev draugu, kā zosīm parasts — uz visu mūžu. Vecie pāri klusi un mierīgi turējās malā un nelikās zinis par jauno cīniņiem un riesta izdarībām. Vairums jauno jau bija sadalījušies pāros, bet to draudzība vēl nebija nostiprinājusies, un vēl notika cīniņi mātīšu dēļ. Abu dzimumu zosīm spalva bija vienāda, tās atšķīrās tikai pēc uzvedības: tēviņi bija kareivīgi un agresīvi, mātītes — nosvērtas un atturīgas un reti kad piedalījās riesta izdarībās.

Redzot, kā citi jaunie tēviņi izaicinoši dižojās mātīšu priekšā, baltvaidzis juta, ka arī viņā iedegas kvēla pārošanās dziņa, bet viņš to apspieda un nogaidīja. Viņš bija vēl pārāk nespēcīgs, lai izaicinātu kādu no tēviņiem, no kuriem pat vismazākais bija lielāks par viņu. Bet viņš zināja, ka jaunpienācējs, kurš riesta laikā pievienojas baram, var iegūt mātīti tikai ar cīņu. Un jau pirmajā stundā baltvaidzis noskatīja sev draudzeni. Tā bija neliela mātīte — nedaudz lielāka par viņu pašu, kurai baltajā vaigu plankumā vēl bija palikušas dažas tumšas zoslēna spalvas. Balss viņai bija maigāka un sulīgāka, un mazliet augstāka nekā pārējām zosīm. Baltvaidzis, dziļi aizgrābts, vēroja viņu. Šai mātītei bija pielūdzējs, ļoti liels zostēviņš, kurš laiku pa laikam lepni dižojās viņas priekša, bet viņa ne ar vienu kustību tam vēl nebija atbildējusi. Baltvaidzis saprata, ka viņas pārošanās dziņa vēl nav īsti atmodināta. Šo tēviņu viņa nebija pieņēmusi.

Pāris stundu pēc tam, kad viņš pievienojās baram, zosis bija kaut cik paēdušas un lidoja tālāk. Arī viņš pacēlās gaisā tām līdz, jo tagad piederēja pie šī bara. Zosis tūlīt izveidoja kāsi, kura priekšgalā lidoja vecs zostēviņš.

Lidošanai kāsī bija divi iemesli. Pirmkārt, tā varēja izvairīties no spēcīgā gaisa virpuļa, kas paliek aiz putna, kurš lido pa priekšu. Otrkārt, tas deva iespēju izmantot daļu no priekšējā putna enerģijas. No zosu spārnu galiem plūda atpakaļ horizontāli gaisa virpuļi, un, lidojot kāsī, katrs putns bija ieņēmis tādu stāvokli, ka spārns, kas atradās kāša iekšpusē, slīdēja pa priekšējā putna ārējā spārna radīto gaisa plūsmu, tādēļ netika tik ļoti piepūlēts un tik ātri nenogura. Garos lidojumos zosis varēja spārnus pēc kārtas atpūtināt, pārejot no vienas kāša malas uz otru.

Zosu pāri barā lidoja līdzās, tēviņi parasti pa priekšu mātītēm, atvieglodami, tām lidojumu ar sava gaisa virpuļa palīdzību gandrīz vai līdzīgi tam, kā vīrietis atbalsta sievieti, paņemot viņu zem rokas. Kad zosis kārtojās kāsī, baltvaidzis bikli ieņēma vietu tieši priekšā noskatītajai mātītei, iespraukdamies starp viņu un viņas pielūdzēju. Viņš jau sāka uzskatīt šo mātīti par savējo. Otrs zostēviņš tūliņ atbildēja ar īsu, dobju gāgināšanu, kas pauda drīzāk pārsteigumu nekā dusmas. Baltvaidzis zināja, ka, iespraukdamies starp abiem putniem, neviļus atklājis savu nodomu.

Todien un abas nākamās dienas baltvaidzis lidoja un barojās kopā ar baru, turoties līdzās nelielajai mātītei, bet otro tēviņu atklāti neizaicināja. Viņš juta, ka viņā pamazām atgriežas agrākais spēks un izturība. Tomēr viņš vēl gribēja nogaidīt, jo zināja, ka cīņa būs nevienlīdzīga un ka tajā būs nepieciešams viss svars un viss spēks, cik vien viņam ir.

Zosu bars bija aplidojis apkārt iekšzemes jūrai un nonācis tās rietumu piekrastē. Laiku pa laikam tas devās ne visai tālos lidojumos zemes iekšienē, virs mežiem apaugušajiem purviem, kur vēl bija daudz ledus pārklātu ezeru. Baltvaidzi biedēja šie lidojumi, un viņš negribīgi sekoja baram un izjuta dziļu atvieglojumu ik reizi, kad tas atgriezās piekrastē. Viņš brīnījās, kādēļ vecie putni vēl neperē, un nespēja saprast, kur atrodas klintis, uz kurām taisīt ligzdas, jo visa piekraste bija viens vienīgs purvains līdzenums. Baltvaidzis varēja spriest par šīm zosīm tikai pēc savas sugas zosu paražām. Tā kā baltvaigu zosis ligzdoja jūras piekrastes klintīs, viņš domāja, ka tā dara arī visas pārējās. Viņš nezināja, ka Kanādas zosis, tāpat kā vairums citu sugu zosu, ligzdo purvos un zemes ieskautos saldūdens ezeros; viņš nezināja, ka šie lidojumi zemes iekšienē, kuri viņu biedēja, notiek tādēļ, lai izlūkotu, kāds ir ledus stāvoklis ezeros, tāpat viņš nezināja arī to, ka vairums Džeimsa līča piekrastes zosu jau devušās uz savām ligzdošanas vietām zemes iekšienes purvos un ezeros un ka arī viņa bars drīz dosies turpu.

Pa to laiku lielākā daļa jauno pāru jau bija nostabilizējušies un bars jūtami samazinājies, jo daudzi no tiem vieni paši aizlidoja uz ligzdošanas vietu. Baltvaidzis bija pavadījis barā trīs dienas, pārošanās dziņa viņā dega un kaisa, spēki bija atgriezušies, un viņš saprata, ka gaidīt vairs nevar. Bija bēgums, un putni atradās purvainā sēklī, ko no trim pusēm apņēma vītoli. Tēviņi skaļi dižojās to mātīšu priekšā, kuras vēl bija brīvas. Mātīšu dēļ bieži notika cīņas. Draudzenes izvēle reti kad bija galīga, iekams netika nostiprināta cīņā, jo seksuālās attīstības ziņā mātītes atpalika no tēviņiem, un parasti tieši tēviņu cīņa iekvēlināja šīs zosis tiktāl, ka tās vēlējās tēviņu pieņemt.

Baltvaidzis spēji metās pie nelielās mātītes un, pēkšņi apstājies soļus piecus no tās, augstu gaisā izstiepa kaklu un skaļi, izaicinoši iekliedzās. Tas notika pats no sevis, viņš to pat nebija domājis darīt. Visu viņa rīcību tagad vadīja no paaudžu paaudzēm mantotais instinkts. Viņš nenolaida acu no nelielās mātītes un viņai līdzās stāvošā sāncenša. Mātīte visam notiekošajam nepievērsa nekādu uzmanību, bet otrs tēviņš lēni tuvojās viņam.

Tad baltvaidzis sacēla spārnus un izstieptu kaklu, noliecis galvu tik zemu, ka knābis skāra zemi, metās pie. mātītes. Viņš vēlreiz iekliedzās — spalgi un griezīgi. Tas drīzāk atgādināja draudīgu uzbrukumu nekā riesta rituāla ievadījumu, un šis kliedziens tiešām pauda gan mīlestību pret izvēlēto mātīti, gan izaicinājumu sāncensim.

Otrs tēviņš pieņēma izaicinājumu, un labu brīdi viņi mātītes priekšā griezās gluži kā neprātīgi, izlikdamies viens otru neredzam. Abi vairākkārt tuvojās viņai, šūpodami kaklus no vienas puses uz otru, tad atkāpušies, saboztām spalvām, spalgi kliegdami, izslējās stāvus, cik augstu vien spēja. Cīņas karstumam pieaugot, citas zosis pārstāja baroties un sapulcējās ap abiem tēviņiem.

Mātīti, kurai sākumā tas viss bija pilnīgi vienaldzīgi, arī pamazām pārņēma satraukums, un viņa sāka vērot abus tēviņus. Beidzot viņa, noliekusi kaklu, galvu šūpodama, maigi trīcošā, nedrošā balsī atbildēja uz viņu neprātīgajiem kliedzieniem. Viņa gandrīz bija ar mieru pieņemt tēviņu, un abu sāncenšu izdarības acumirklī kļuva dramatiskas. Tie vairs nelikās zinis par mātīti un pēkšņi nostājās viens otram pretī.

Abi stāvēja nekustīgi, spalvas sabozuši, lai izskatītos lielāki, nekā patiesībā bija. Skaļos, satrauktos kliedzienus tagad aizstāja nikna šņākšana. Citas zosis atkāpās, lai atbrīvotu vietu.

Kanādas zostēviņš, kurš bija dažas collas garāks par baltvaidzi, spārnus izpletis, draudīgi šņākdams, metās viņam virsū. Tas sāka ar knābi sparīgi plucināt sāncenša galvu un kaklu un kulstīt viņu ar cietajām spārnu malām. Pirmais uzbrukums bija tik nikns, ka baltvaidzis, būdams vieglāks par otru tēviņu, atstreipuļoja atpakaļ. Sāncensis atkal klupa viņam virsū. Šoreiz baltvaidzis izlocījās un, kad augumā lielākais pretinieks aizdrāzās garām, iezvēla tam ar izplestu spārnu. Viņi atkal un atkal nikni metās viens otram virsū. No abu nežēlīgajiem knābieniem spalvas juka uz visām pusēm. Reizēm no pretinieka spārnu briesmīgajiem sitieniem baltvaidzis gandrīz apvēlas augšpēdu. Viņa krūtis smeldza un pārklājās zilumiem.

Bet baltvaidža neatlaidība un veiklība aizstāja spēka un svara starpību. Vairākas reizes, kad pretinieks uzbruka, viņam izdevās izvairīties un, kad tas bija garām, uzbrukt no mugurpuses, ar knābi cērtot tam kaklā un pakausī tik ilgi, kamēr tie mirka asinīs.

Tas atkārtojās atkal un atkal, un reiz viņš tik stipri ieķērās sāncenša kaklā, ka tas vairs nespēja atbrīvoties. Viņš iecirtās tajā kā buldogs, sajūtot Kanādas zostēviņa, karsto asiņu sāļo garšu. Pretinieks tagad bija zem viņa, un tā spārnu šaustošie sitieni baltvaidzi vairs nespēja sniegt, bet viņš to sita bez žēlastības.

Ar to arī cīņa bija galā. Tai brīdī tā gan vēl nebeidzās, jo baltvaidzis, nikni ieķēries pretiniekā, vēl labu laiku ar spārniem kūla tā drebošo ķermeni. Viņš atlaida sāncensi tikai tad, kad tas, pārstājis pretoties, padevās. Uzvarētais lēni piecēlās un, sapratis, ka ir brīvs, kā neprātīgs metās cauri apkārt stāvošo zosu rindām uz bara viņu malu. Tur tas grīļodamies palika stāvam un ar atplestu knābi tvarstīja gaisu.

Baltvaidzim smeldza katra miesas šūna, tomēr viņš uzsvērti lepni izslējās un tad skrēja pie mātītes, kuras dēļ bija cīnījies. Viņš tuvojās tai stīvu kaklu un augsti izslietu galvu un, uz mirkli piespiedis tai izrieztās krūtis, raidīja pret debesīm spalgi spiedzīgu kliedzienu, kas iemeta vītolos baismu atbalsi. Tas bija triumfa sauciens, uzvaras dziesma, kas nelīdzinājās nevienai citai skaņai zosu valodā. Tēviņi tā iekliedzas tikai reizi mūžā, un tas it kā vainago ekstāzes mirkli, kad tēviņš izvēlas mātīti. Sauciena atbalss vēl vibrēja gaisā, kad mātīte viņam atbildēja ar klusāku un melodiskāku saucienu. Tā viņu pieņēma. Nu viņi paliks kopā līdz nāvei.

Baltvaidzis izstiepa kaklu un sāka maigi tīrīt viņas spārnu spalvas. Un tas arī bija viss, jo, par spīti viņa kvēlajai pārošanās dziņai, abi putni vēl bija tikai gadu veci un vienīgi nākamo pavasari, kad būs pilnīgi nobrieduši, sāksies viņu seksuālā dzīve. Lai gan tas bija vēl tālu priekšā, viņu savienība bija galīga un negrozāma.

Baltvaidzis bija gluži bez spēka, taču viss viņā gavilēja aiz kvēla apmierinājuma. Ilgstošā vientulība, pāri okeānam lidojot, pārciestās šausmas un mocības — tas viss bija aizmirsts, izdzēsts no viņa atmiņas tāpat kā jūras krastā pēc paisuma izdzēstas visas agrākās pēdas. No laimes viņš bija tā apreibis, ka nespēja domāt par to, kas pagājis.

Viņš turējās līdzas mātītei, un viņi abi visu laiku paklusām sarunājās. Uzvarētais zostēviņš vairs netuvojās. Tad baltvaidzis redzēja, ka mātīte kļūst arvien nemierīgāka. Tā, skaļi gāginādama, bieži raudzījās debesīs. Pēc kādas stundas tā pacēlās gaisā, neatlaidīgi saukdama viņu sev līdz, un viņš tai sekoja cieši nopakaļ. Pārējās zosis palika piekrastē, un viņi abi lidoja vieni paši.

Mātīte veda viņu zemes iekšienē. Pārlidojuši piekrastes vītolu audzēm, viņi devās pāri lapeglēm apaugušajiem purvājiem un tumšajiem egļu mežu puduriem. Sākumā baltvaidzis domāja, ka viņi tikai izlidos kādu līkumu un drīz vien atgriezīsies piekrastē, tādēļ klusēdams sekoja viņai, kaut arī to atkal pārņēma agrākās bailes no zemes. Bet viņa tikai lidoja tieši uz priekšu vienā noteiktā virzienā, un drīz kļuva skaidrs, ka atgriešanās nebūs. Tad baltvaidzis palika iepakaļ un sauca, lai mātīte griežas atpakaļ, bet viņa to nesaprata un lidoja tikai tālāk un tālāk. Un mirklī viņam prātā iešāvās doma pamest viņu un vienam atgriezties piekrastē, bet tai pašā brīdī tā pagaisa, jo kā vilinošs sirēnas aicinājums priekšā atskanēja viņas sauciens. Izbijies un apjucis viņš lidoja tālāk.

Viņi lidoja kādu ceturtdaļstundu — pāri daudziem maziem ezeriņiem. Beidzot abi nonāca pie liela ezera, kam vienā galā bija milzīgs, brūns purvs, ko no ezera atdalīja šaura, vītoliem apaugusi zemes strēle. Purvā ledus jau bija izkusis, bet ezers, kā nosēts ar mazām saliņām, vēl bija baltajā ziemas tērpā.

Uz ezera ledus bija redzami daudzi zosu bari, un, viņam ar mātīti tuvojoties, tie, sveikdami abus, sāka skaļi gāgināt. Mātīte veda viņu pāri purvam un šaurajai zemes strēlei. Kad viņi izplestiem spārniem laidās lejā pie kāda bara, baltvaidzis ar augošām šausmām vēroja, kā ezera piekrastes mežs — melns un draudīgs — ieslēdz viņu kā cietuma siena.

Viņš ilgojās pēc bangām un jūras, pēc tās bezgalīgā plašuma un brīves. Viņa sirds rāvās vai pušu starp veco un jauno mīlestību, taču viņš zināja, ko izvēlēsies. Stāvot uz ledus cieši līdzās savai draudzenei, viņš maigi pārstiepa kaklu pār viņas muguru un ar knābi sāka liegi, glāstoši tīrīt viņas pretējā spārna spalvas.

Divdesmit piektā nodaļa

Bija jūnijs, taču diena, kad Kanīna devās tēvam līdzi zosu medībās, bija skaidra un auksta. Kad viņi kopā ar trim citiem medniekiem mazā gaismiņā atstāja nometni, no viņu elpas saltajā gaisā cēlās mazi, balti mākonīši. Viņi gāja rindā pa taku, kas veda arvien dziļāk tumšajā egļu mežā. Taka bija šaura un līčločaina, un dziļi iemīta mīkstajā sūnā, jo pa to ar saviem mokasīniem bija gājušas daudzas krijiešu mednieku paaudzes.

Kanīna vēl nekad nebija devusies pa šo taku tik dziļi zemes iekšienē, bet zināja, ka tā ved uz Kišamūskeku — seklu, ap desmit jūdžu garu un divas jūdzes platu ezeru, kurš bija viens no vislielākajiem visā ezeriem pārbagātajā Keipkrijas apkaimes purvainē. Kisha-mooskek krijiešu valodā nozīmēja «lielais purvs», un viņa zināja, ka šis nosaukums cēlies no milzīgā purva ezera galā. Tas bija tūkstošiem akru liels, daļēji pārklāts ar ūdeni un apaudzis nevis ar sūnu, bet vilkvālītēm un grīšļiem plecu augstumā. Seklā ūdens dēļ ledus purvā izkusa agri, zosis viegli aizsniedza dūņas un, kamēr vēl nebija nekādu zaļo dzinumu, varēja baroties ar augu saknēm. Šī iemesla dēļ Kišamūskeka purvs bija pavasara zosu iemīļota barošanās vieta un krijiešu mednieku iecienīts medību rajons.

Purvs atradās apmēram jūdzi no Kīstavanijas krastā ierīkotās mednieku apmetnes, bet taka līdz tam bija vismaz divtik gara, jo gāja līkumu līkumiem apkārt nogāztu koku kaudzēm un maziem ezeriņiem. Tikai pēc aša, krietnas pusstundas gājiena Kanīna ar medniekiem pēkšņi iznāca no tumšā meža nespodrajā ezera piekrastes gaismā. Kanīna palika stāvam, vērodama priekšā esošo ainavu. Viņi bija nākuši ziemeļu virzienā. Kišamūskeka ezers tagad stiepās uz rietumiem, joprojām tumšs un netīri balts no vēl neizkusušā ledus un vietu vietām izraibināts augšup kāpjošiem rīta miglas vāliem. Tas bija kā nosēts ar salām. Pa labi, uz austrumiem pletās plašs līdzenums gandrīz ezera lielumā, apaudzis sausām, vējā līgojošām bronzas krāsas vilkvālītēm. Kanīna saprata, ka tas ir Kišamūskeka purvs. Priekšā, tieši pretī tai vietai, kur taka iznāca ārā no meža, bija šaura, vītoliem apaugusi smilšu strēle, kas atdalīja ezeru no purva. Tā bija ap simt pēdu plata un apmēram jūdzi tālāk pagriezās uz ziemeļiem, kur saplūda ar pretējā krasta egļu mežiem.

Viņi devās gar krastu uz priekšu. Zosu it nekur neredzēja, taču Kanīna dzirdēja klusu, rīta miglas apslāpētu gāgāšanu. No mednieku nostāstiem viņa zināja, ka naktīs un dienas vidū zosu bari atpūšas tālu ezerā uz ledus vai atkusušajos ūdens lāsmeņos, bet katru rītu un vakaru lido pāri smilšu strēlei uz purvu baroties. Krastā bija ierīkoti medību slēpņi, un, kad lielie putni lidoja turpu un atpakaļ starp barošanās un atpūtas vietām, tos bieži vien izdevās pievilināt šaušanas attālumā.

Vispirms viņi sasniedza Džo Bīverskina slēpni. Tas bija no vītolu zariem, sausas zāles un vilkvālīšu lapām izveidots apļveidīgs nožogojums, kurā tik tikko varēja ielīst un paslēpties divi cilvēki. Kanīna ar tēvu palika pie slēpņa, bet pārējie mednieki devās tālāk. Slēpnis bija ierīkots klajā vietā, no kurienes varēja pārredzēt ezeru. Džo Bīverskins paņēma no slēpņa sešas māņu zosis un izlika purva malā uz vēl neizkusušā ledus. Šīs pievilinātājas, kas aptuveni atgādināja sēdošas zosis, bija iztēstas no koka klučiem un apdedzinātas melnas. Raksturīgais vaigu plankums bija izveidots, nošķeļot gabalu melnā koka, tā ka tur palika balts laukumiņš. Tēvs sagrupēja māņu zosis tā, ka tās izskatījās pēc maza uz ledus satupušu zosu bariņa, un pats atgriezās atpakaļ slēpnī. Viņi ar Kanīnu apsēdās uz neliela bluķa un gaidīja.

Sāka parādīties pirmās zosis, taču tās lidoja pāri tik augstu, ka atgādināja melnas, pelēkajās debesīs iekārtas kreļļu virtenes. Džo Bīverskinu tās neinteresēja, jo no tāda augstuma nebija pievilināmas. Kļuva arvien gaišāks, rīta migla izklīda, un laiku pa laikam Kanīna dzirdēja purvā šāvienus.

Pēc kādas pusstundas abi ieraudzīja divas zosis, kuras, lidojot zemu virs ūdens, tuvojās viņiem no ezera puses. Pēc lidojuma virziena varēja spriest, ka tās pārlidos pāri smilšu strēlei krietnu gabalu tālāk uz ziemeļiem, kur šāviens nespēs tās sniegt. Džo Bīverskins pieliecās zemāk un aši pamāja uz zosu pusi.

— Man-tay-o ! — viņš sparīgi nočukstēja. Krijiešu valodā tas nozīmēja «svešinieks» vai «tāds, kas atrodas tālu no mājām». Kanīna aši paskatījās uz tēvu. Viņš, sastindzis zem biezās brezenta parkas, bija acīm redzami satraukts. Tad viņa paskatījās augšup uz abām zosīm un redzēja, ka viena ir mazāka un gaišāka. Lielākā bija tipiska niska jeb Kanādas zoss, bet mazākajai bija vieglāks, atsperīgāks lidojums un baltāka pavēdere. Taču viskrasāk atšķīrās galvas: Kanādas zosij bija raksturīgais nelielais baltais vaigu plankums, bet mazākajai visa galvas puse bija balta, tā ka dūrās acīs pa lielu gabalu.

— Man-tay-o ! — tēvs vēlreiz nočukstēja. — Trīsdesmit pavasarus esmu medījis zosis, bet nekad neesmu redzējis tādu kā šī. Baltvaidze ir svešiniece, atlidojusi uz mooskek-owak zemi no liela tāluma.

Kanīna redzēja, ka tēvs nepacietīgi knibina savu lielo divstobreni, un tā satraukums daļēji pielipa arī viņai. Viņa noliecās zemāk, tā ka virs slēpņa palika vienīgi acis. Ašiem, spēcīgiem spārnu vērieniem zosis lidoja arvien tuvāk, bet novirzījās stipri uz ziemeļiem.

Pēkšņi Kanīnai tieši līdzās atskanēja dobjš, piesmacis, divbalsīgs: Ka-ronk! Tas bija lieliski atdarināts vientuļas zoss sauciens, ne visai skaļš, bet tālu sadzirdams, un Kanīna redzēja, ka nu abas zosis, kuras atradās pāris simts jardu no viņiem, palēnina lidojumu un ziņkāri pagriež galvas un kaklus uz slēpņa pusi.

— Ka-ronk, ka-ronk! — tēvs sauca vēlreiz, skaļāk un neatlaidīgāk.

Ar slaidu loku zosis pagriezās uz viņu pusi, bet šāvienam palika nesasniedzamas. Tās pārlidoja pāri piekrastes joslai un atradās jau virs purva. Tad ieraudzīja uz ledus izliktās pievilinātājas un, krasi mainot virzienu, sāka lidot tieši uz slēpni.

— Ka-ronk, ka-ronk, unk-unk-unk, — tēva balss vilināja tās lejā.

Kanīna redzēja, ka Kanādas zoss izpleš spārnus un lēni laižas lejā pie māņu zosīm. Bet otra ar baltajiem vaigiem, sparīgi vēcinot spārnus, turējās iepakaļ un pēkšņi metās atpakaļ, satraukti aicinādama pirmo sev līdzi pavisam citādā, svešādā, it kā rejošā balsī. Kanādas zoss acumirklī atskatījās, pagriezās un arī metās atpakaļ. Džo Bīverskins nikni noburkšķēja tai pakaļ.

Zosis aplieca plašu loku un nolaidās kādā ūdens lāsmenī joprojām skaidri redzamā vietā, taču šāviens tās nespēja sniegt. Lielie putni, vēl arvien ziņkāres pilni, nemierīgi šaudījās šurpu turpu un, snaikstot kaklus, pētīja māņu zosis. Džo Bīverskins vēlreiz centās tās pievilināt, un Kanādas zoss sāka viņam uz katru saucienu atbildēt, lēni peldēdama arvien tuvāk.

Kanīna ar lepnumu vēroja tēvu. «Lūk, indiānis savā īstajā lomā, kādai daba to radījusi,» viņa nodomāja, «nevis liekēdis balto cilvēku pasaulē, kurš, iedzīts nožēlojamā rezervātā, pārdod groziņus baltajiem tūristiem, bet lepns pirmatnējs mednieks, kas, likdams lietā no senčiem mantotas un kopš bērnības izkoptas iemaņas, iegūst sev nepieciešamo pārtiku.» Džo Bīverskins bija vienkāršs, neizglītots cilvēks, taču viņš visā pilnībā izprata kādu dzīves pamatlikumu, par kuru vairumam balto cilvēku aiz mākslīgi radītās civilizācijas sienas sen vairs nebija ne jausmas. Džo Bīverskins skaidri apzinājās, ka viņš ir neatņemama dabas daļa. Viņa dzīvē nebija mulsinošo laikrāžu, algas aplokšņu un pārtikas veikalu, kas apslēpa cilvēka būtisko atkarību no zemes barotājas. Viņam viss pamatojās uz elementārām mednieka un medījuma attiecībām. Ja zeme bija devīga un viņam paveicās, viņš ēda, ja ne — tad staigāja izsalcis.

Kanīna saprata, ka civilizācija, neatvairāmi virzīdamās tālāk uz ziemeļiem, drīz vien pārmainīs indiāņu dzīvi, taču no sirds cerēja, ka viņas tautiešu lepno neatkarību, vienotību ar zemi barotāju nekad neaizstās liekēžu dzīve, atkarīga no balto cilvēku žēlastības.

Bet tai pašā laikā viņa asi izjuta, cik pati ir nepiemērota krijiešu dzīvei. Kamēr tēvs ar apbrīnojamu veiklību vilināja zosis arvien tuvāk un tuvāk, viņa izjuta nevis pirmatnējā mednieka tīkamo satraukumu par gaidāmo ieguvumu, bet neizsakāmu žēlumu pret zosīm. Viņa saprata, ka tas ir muļķīgi un sentimentāli cilvēkam, kura tautieši pārtiek no medībām, tomēr nespēja sevi pārvarēt. Kamēr zosis peldēja arvien tuvāk, Kanīnas bailes, ka tās tūliņ nošaus, auga auguma. It īpaši viņai bija žēl baltvaidža man-tay-o . Tas, acīm redzami apmulsis un iztrūcies svešajā vidē, turējās labu. gabalu nopakaļ savai draudzenei. Reiz arī Kanīna bija svešiniece zemē, kas viņu biedēja un mulsināja. Viņa saprata, cik pretrunīgas jūtas plosās man-tay-o sirdī. Viņa cerēja, ka tēvs to nevarēs nošaut.

Džo Bīverskins pēkšņi pārgāja uz augstu, pavēlošu «onka-onka-onka », atdarinot tādas zoss saucienu, kura tikko atradusi bagātīgu barību. Tagad Kanādas zoss, kuras šaubas šis pēdējais sauciens bija pilnīgi izgaisinājis, steigšus peldēja pie māņu zosīm. Kanīna, elpu aizturējusi, satraukti gaidīja. Zoss jau bija pavisam tuvu. Kādēļ tēvs nešāva? Tad Kanīna saprata, ka viņš neliekas zinis par Kanādas zosi, domādams tikai par to, kā pievilināt man-tay-o . Tas turējās labu gabalu iepakaļ savai drošākajai draudzenei, taču pamazām peldēja tuvāk. Bija skaidrs, ka pēc mirkļa arī tas būs šaušanas attālumā.

Kanīna sāka briesmīgi drebēt, juzdama nepārvaramu tieksmi to aizsargāt. Viņa tīšuprāt pacēla galvu virs slēpņa. Kādu brīdi tēvs neko nemanīja, jo viņa skatienu no sāniem aizsedza ar ādu apšūtā parkas kapuces mala. Tad viņš un zosis reizē ieraudzīja Kanīnu. Džo Bīverskins, nikni ierūkdamies, pastiepa roku un aši nogrūda viņu lejā. Zosis, skaļi gāgājot, uzspurdza gaisā. Džo Bīverskins ar šauteni pietrūkās kājās, bet bija par vēlu, un viņš vairs nešāva. Zosis, lidojot zemu virs ūdens, pazuda aiz kāda vilkvālīšu pudura. Kad tās atkal iznira skatienam, šaušanai bija par tālu.

Tēvs niknumā pārvērstu seju iecirta Kanīnai pliķi; to viņš nebija darījis pat viņas bērnībā, jo indiāņi reti kad sit savus bērnus.

— Prom! — viņš kliedza. — Pazūdi no manām acīm. Tu esi neuzmanīga muļķe. Nekad tu nekļūsi par īstu krijieti. Ej atpakaļ pie baltajiem un viņu grāmatām!

Kanīna, neteikdama ne vārda, lēni piecēlās. Viņa bija apmulsusi un nokaunējusies.

— Piedod, — viņa klusi teica un atstāja slēpni.

Kanīna lēni gāja pa meža taku atpakaļ uz nometni, dusmodamās par savu vājumu, kas bija spiedis viņu tā rīkoties. Tēvs domāja, ka tā bijusi neuzmanība. Diez ko viņš teiktu, ja uzzinātu, ka viņa darījusi to tīšām? To viņš nekad nedrīkstēja zināt. Bet galu galā — kāda tam nozīme? Tik un tā viņi atkal bija ienaidnieki.

Bet, kad kauns un apmulsums izgaisa, Kanīna sāka šaubīties, vai tiešām nožēlo izdarīto. Viņa izjuta dziļu atvieglojumu, ka man-tay-o , svešinieks, vēl arvien ir dzīvs un brīvs kopā ar Kanādas zosi, nevis kļuvis par spalvainu, asiņainu gaļas gabalu slēpnī tēvam pie kājām.

Todien Kanīna bažīgi gaidīja mednieku atgriešanos nometnē. Pret vakaru, dzirdot to balsis, viņa raižpilna devās tiem pretī, lai neuzkrītoši pārlaistu acis medījumiem. Katram medniekam rokās bija divas trīs zosis. Svešinieku neviens nebija nošāvis.

Laimīga un atvieglota Kanīna atgriezās teltī. Tēvs jau bija tur priekšā, taču uz viņu pat nepaskatījās un arī nerunāja ne vārda. Starp viņiem atkal bija agrākais klusā naidīguma un nicinājuma bezdibenis.

Tonakt, pirms viņi devās pie miera, vējš sāka pūst no dienvidiem, gaiss kļuva siltāks, un visi saprata, ka aukstuma periods beidzies. Otrā dienā sāka karsēt saule, un mednieki agri atgriezās nometnē ar ziņu, ka Kišamūskeka ledus strauji kūstot un zosu baru palicis pavisam maz. Todien bija nošautas tikai dažas zosis. Kanīna atkal bažīgi aplūkoja medījumus, bet svešinieka starp tiem nebija. Vairāki mednieki teicās to redzējuši, bet tas bijis tramīgs un piesardzīgs un neesot ļāvies pievilināties.

Arī nākamajā dienā mednieki devās uz saviem slēpņiem, bet karstajā saulē aši piebrieda vītolu pumpuri, purva, no kura cēlās kūpoši tvaiki, parādījās zaļi dzinumi, tā ka gandrīz vienā naktī zosīm barības bija papilnam. Tā bija zīme, ka pavasara zosu bariem laiks sadalīties pa pāriem un sākt ligzdot. Todien mednieki atgriezās nometne ar visām pievilinātājām, nenošāvuši nevienu zosi. Zosu medības bija beigušās.

Otrā dienā mednieki sakrāva savu mantību laivās un pa Kīstavaniju devās lejā uz Keipkriju, lai pavadītu tur vasaru. Zosu medības bija bijušas veiksmīgas, un katrā laivā bija vairāki simtmārciņu lieli miltu maisi, pilni ar žāvētu zoss gaļu. Kanīna sēdēja laivas vidū ar muguru pret tēvu. Viņa nespēja aizmirst baltvaidzi man-tay-o. Kanīna juta, ka viņus abus saista kāda dīvaina likteņa kopība. Vai baltvaidzim izdosies tas, kas viņai nebija izdevies? Vai viņš spēs sākt jaunu dzīvi svešā zemē starp svešiniekiem? No kurienes viņš bija atlidojis, un kas viņam bija licis doties šurp!

Rorijs Makdonalds, protams, to zinātu. Kanīna juta, ka nespēj vien sagaidīt dienu, kad Rorijs atkal būs Keipkrijā.

Divdesmit sestā nodaļa

Rorijs Makdonalds zvilnēja saliekamajā gultā nelielajā Mūsonijas barakā, kamēr ārā lēni biezēja tumsa. Citi vīri bija prom, un šai vakarā istaba bija pilnīgi viņa rīcībā. Tā šķita laimīga sagadīšanās, jo šī bija pēdējā diena Mūsonijā un viņam vajadzēja uzrakstīt dažas vēstules.

Divpadsmit dienas viņš bija krietni strādājis, no rītiem dodoties lidojumos un vakaros pierakstot novērojumus un izdarot zosu skaita aprēķinus. Nu tas viss bija aiz muguras. Rīt lidmašīna pēdējo reizi dosies uz ziemeļiem un izsēdinās viņu Keipkrijā, kur viņš strādās līdz vasaras beigām.

Aukstuma periods, kas aizkavēja ledus kušanu, pirms trim dienām pēkšņi izbeidzās, un iestājās gandrīz tāds karstums kā vasarā. Ezeri jau bija brīvi no ledus, un purvi pāris dienās kļuvuši zaļi. Uz zosīm tas bija atstājis pārsteidzošu iespaidu. Kamēr ezerus klāja ledus, tās turējās baros un nemitīgi lidoja starp atpūtas un barošanās vietām un no lidmašīnas bija viegli saskatāmas. Bet līdz ar siltuma iestāšanos lielie putni mīklainā kārtā pazuda, un pēdējā dienā sešu stundu ilgā lidojuma laikā viņš redzēja tikai septiņas zosis. Tas nozīmēja, ka bari sadalījušies pa pāriem un tie kādā klusā vietā sākuši vīt ligzdas.

Rorija novērojumi pilnīgi apstiprināja to, ko pirmajā dienā viņam bija teikusi indiāņu skolotāja Kanīna Bīverskina. Kanādas zosis mita tikai tais purvos, kas bija pilni ar ezeriem. Un — kā viņš tika izpētījis — vislielākais un ezeriem bagātākais purva rajons Džeimsa līča piekrastē atradās Kīstavanijas upes baseinā desmit līdz simt jūdžu no Keipkrijas. Tādēļ jau pirmajās lidojuma dienās viņš nolēma apmesties Keipkrijā un pārējo vasaru strādāt tās apkaimē.

Uz grīdas līdzās gultai gulēja divas vēstules, kuras viņš, pirms brīža lasīdams, lapu pa lapai bija tur nometis. Pasts Mūsonijā pienāca tikai divreiz nedēļā, un tovakar viņš bija saņēmis vēstules no mātes un P.L. Uz tām vajadzēja tūliņ pat atbildēt, jo nebija ko cerēt, ka Keipkrijā kaut cik regulāri varēs pastu saņemt vai nosūtīt.

P.L. bija aprakstījis veselas trīs lappuses ar dažādiem ornitoloģijas jaunumiem: viesuļvētra «Alise» esot aiznesusi kādu tropisko putnu ar dzeltenu knābi, kā arī dažus Karību sugu pārstāvjus uz ziemeļiem līdz Menas piekrastei;

Turdija — «ģeniālā» sarkanrīklīte jau protot skaitīt līdz pieci, bet vēl arvien katrā izdevīgā brīdī atstājot savu «vizītkarti» uz viņa Journal of Avian Research; zvirbuļiem, ko viņš turot saīsinātās dienas apstākļos, jau sākusies dzimumdziedzeru involūcija; vecākais putnu kopējs atkal žēlojies komandantam, ka putni taisot troksni, smirdot un esot pilni blusu. Un tad sekoja pati interesantāka, it kā starp citu piebilstā ziņa. P.L. esot atradis kādu studentu, kurš jūlijā un augustā varēšot parūpēties par putniem. Ja Rorijs paziņošot savu atrašanās vietu, P.L. labprāt atbraukšot šurpu un palīdzēšot viņam zosu pētīšanas darba. Rorijs pasmaidīja. Cik jauki, ka viņš atkal redzēs P.L.

Mātes vēstule nebija tik iepriecinoša. Astoņus gadus Rorijs nebija ticies ar viņu, bet visu šo laiku viņi regulāri sarakstījās apmēram divas reizes mēnesī. Pēdējā gadā mātes vēstulēs bija daudz netiešu norādījumu par to, ka arvien dziļākas kļūst nesaskaņas starp viņu un Rorija tēvu, Lielo Semiju. Pirms vairākiem mēnešiem viņa rakstīja, ka plītī nejauši sadegušas daudzas viņas grāmatas. Kad nākamajā vēstulē Rorijs jautāja, kā tas varēja gadīties, viņa uz to neatbildēja, bet rakstīja, ka Semijam apnikusi kurināmās kūdras rakšana un tagad viņa darot to pati.

Vēstulē, kuru Rorijs nupat bija saņēmis, māte pirmo reizi atklāti runāja par dziļo plaisu starp viņu un vīru. Semijs esot pārdevis vienīgo govi, pavasarī neesot sējis labību, ne arī stādījis kartupeļus un pateicis, ka turpmāk vairs nedomājot nodarboties ar zemkopību.

«Tēvs uzskata,» māte rakstīja, «ka mēs it labi varam iztikt ar manu tvīda naudu. Viņš saka, neesot nekādas jēgas nodarboties ar zemkopību, ja es izšķiežot naudu par grāmatām un laikrakstiem. Patiesībā, kā jau Tu zini, grāmatām un laikrakstiem es izdodu ļoti maz, bet tēva zināšanas aritmētikā ir tik vājas, ka nav iespējams viņam to ieskaidrot. Kā liekas, mums abiem būtu labāk, ja mēs izšķirtos. Es negribu izdarīt pārsteidzību un domāju visu vēl labi apsvērt. Nebūs viegli manā vecumā sākt jaunu dzīvi, taču man Glazgovā vēl ir draugi un es varētu atkal strādāt par skolotāju. Taisnību sakot, šos astoņus gadus pēc Tavas aizbraukšanas es neesmu bijusi diez cik laimīga. Es lepojos ar Tevi, mans dēls, un uzskatu, ka Tavi lieliskie sasniegumi ir vislabākais pierādījums, ka es esmu godam izpildījusi savu pienākumu pret sabiedrību. Tas bija manas dzīves galvenais uzdevums, un, ja reiz tas nu ir veikts, es vairs neredzu nekāda iemesla palikt šeit un vēl ilgāk dzīvot kā moceklei, kas visus šos gadus esmu bijusi. Domāju, ka mūža novakarē arī man būtu tiesības uz drusciņu laimes.»

Rorijs bija pārlasījis vēstuli atkal un atkal, kārtējo reizi ņobrīnīdamies, kādēļ māte vispār apprecējusies ar tēvu. Viņš saprata, ka tam vajag būt dīvainam stāstam. Šis bija pārāk intīms jautājums, lai par to runātu vēstulē, bet, nākamreiz satiekot māti, viņš par to noteikti pavaicās. Lai izskaidrojums būtu kāds būdams, viņš nespētu nosodīt māti, ja viņa nolemtu turpmāko dzīvi pavadīt starp sev tuvākiem cilvēkiem.

Rorijs piecēlās un piegāja pie galda, paņēma papīru un sāka rakstīt. Viņš pastāstīja P.L., ka vasarā strādās Keipkrija un tās apkaimē un priecāsies par viņa ierašanos. Pēc tam Rorijs rakstīja vēstuli mātei. Šoreiz tas nebija viegli, jo apiet viņas sasāpējušo jautājumu nevarēja, taču viņš īsti nezināja, cik plaši par to būtu jārunā. Tēvs šo vēstuli nespēja izlasīt, tā ka Rorijs varēja rakstīt, ko grib, tomēr viņam šķita, ka labāk izteikties īsāk. Beidzot viņš nolēma šo jautājumu pieminēt tikai pāris vārdos, it kā starp citu.

«Ja Tu nolemsi atstāt Barru, es Tevi pilnīgi sapratīšu,» viņš uzrakstīja. Un vairāk neko.

Viņš pabeidza vēstules un devās pie miera, taču vēl ilgi nespēja aizmigt. Viņš sāka domāt par to, ko Medību un zivsaimniecības pārvaldes priekšnieks Aleksis Marejs viņam bija teicis. «Tiklīdz šīs sarkanādainās sāk jums likties tik pievilcīgas, ka esat gatavs ar kādu pārgulēt, tad, vecīt, laiks atgriezties civilizētajā pasaulē: ja reiz nonāk tik tālu, tad jūs vairs neesat pie pilna prāta.» To atcerēdamies, Rorijs pasmaidīja. Šī skolotāja Kanīna Bīverskina šķita tik pievilcīga, ka viņš bija gatavs ar viņu pārgulēt jau pēc pašas pirmās tikšanās, tātad, pēc Mareja diagnozes, viņš jau vairs nebija pie pilna prāta.

Rorijs bija daudz ko uzzinājis par Kanīnu Bīverskinu, kura bija pazīstama kā krijiešu meiča, kas spīdoši beigusi balto cilvēku skolu. Pēc atlaišanas no skolotājas darba un publicētajiem aprakstiem par viņu runāja visās piekrastes apmetnēs, kur vien viņi nolaidās. Nu Rorijs zināja visu par viņas sanatorijā pavadītajiem gadiem, kā arī to, ka Ramziji neoficiāli pieņēmuši viņu par savu meitu un devuši viņai izglītību. Un tagad, zinot daudz vairāk par Kanīnu, viņš ļoti gaidīja nākamo tikšanos, bet, kad pats centās izprast, kādēļ, viņa domas kļuva miglainas un neskaidras. Viņa bija interesanta un arī glīta — tas bija pilnīgi skaidrs. Turklāt viņa bija meitene ar attīstītu intelektu, tādēļ, protams, būs noilgojusies pēc kāda sev līdzīga sarunu biedra, un tā viņam šķita zināma priekšrocība, bet, kādā ziņā, — to viņš nespēja pateikt.

Un visu laiku viņam jaucās pa galvu kāda absurda doma, kam ar to nebija nekāda sakara. Kāds viņam it ka atgādināja, ka cilvēks, kurš dienās cer pievienoties akadēmiskajai universitātes mācību spēku saimei, nevar precēt indiānieti. Šī doma bija pilnīgi bezjēdzīga un sākumā viņu kaitināja. Bet tad Rorijs pamazām saprata, ko ar to gluži neapzināti pats sev gribēja pierādīt.

Šī doma nepavisam nebija absurda. Tas bija tas pamats, uz kura balstīsies jebkuras attiecības, kādas starp viņiem izveidosies. Ja viņš Kanīnu nekad neprecēs — un acīmredzot viņš nevar to darīt — tad viņa nevar apdraudēt viņa karjeru. No universitātes meitenēm viņš turējās tālāk tādēļ, ka tās bija no tām, kuras prec, un viņš baidījās padoties kārdinājumam un iebraukt laulības ostā, iekams nav sasniedzis savu mērķi. Bet Kanīna Bīverskina šai pasaules malā, tālajos Ontario ziemeļos, viņa dzīvē nevarēja būt nekas cits kā vien nejauša garāmgājēja.

Bet, ja starp viņiem nevar būt saistību, kas apdraudētu viņa nākotni, vai viņš drīkst iet tik tālu, cik viņa to atļautu? Ja kaut daļa no tā, ko viņš bija dzirdējis par indiāņu meitenēm, atbilda patiesībai, tad viņš to drīkstēja un nebija ko kavēties.

Vienalga, lai kas starp viņiem notiktu, septembrī tas viss būs cauri, un viņa dzīvē tiks pāršķirta jauna lapa. Tam būs svītra pāri uz visiem laikiem tāpat kā viņa romānam ar Pegiju Maknilu.

Divdesmit septītā nodaļa

Kad nākamā dienā ap pusdienas laiku lidmašīna nolaidās Keipkrijas līcī, Rorijs ieraudzīja Kanīnu upes krastā indiāņu sievu pulkā. Tā vairs nebija glīti ģērbtā, pievilcīgā meitene, ko viņš bija redzējis, pēdējo reizi tiekoties, jo tagad viņa valkāja gumijas zābakus, biezas zeķes un ap galvu — tumšu, nepiemērotu lakatu, kas gandrīz pilnīgi apslēpa viņas matus. Rorijs nokāpa uz lidmašīnas pontona un pamāja viņai ar roku. Viņa ar galvas mājienu atbildēja, taču nepasmaidīja. Tad pie viņa pienāca Berts un Džouna Ramziji.

— Ceru, ka jūs neesat pārdomājis un vēl arvien gribat palikt pie mums, — Džouna Ramzija teica.

— Ja būtu iespējams, ļoti labprāt, — Rorijs atbildēja.

Viņš pateica pilotam paldies. Lidmašīna aizslīdēja līdz upes vidum un pacēlās gaisā. Berts Ramzijs paņēma vienu Rorija čemodānu, viņš pats — otru, un viņi trijatā kāpa augšā pa smilšaino taku. Tikai tad Džouna Ramzija ieraudzīja Kanīnu. Viņa aši devās tai klāt, un Rorijs sekoja viņai pa pēdām.

— Es priecājos, ka tu esi atgriezusies, Kanīna, — misis Ramzija teica. — Kad jūs pārbraucāt no zosu medībām?

— Vakar, — Kanīna atbildēja.

— Vai tu atceries misteru Makdonaldu?

— Protams. — Nu viņa Rorijam uzsmaidīja, un viņas mutes kaktiņos pavīdēja bedrītes.

— Nāc līdzi, iedzersim tēju kopā ar misteru Makdonaldu, — Džouna Ramzija aicināja.

— Nē, paldies!

— Nu, lūdzu! Tev jānāk.

— Nē! Es negribu!

Rorijs redzēja, ka viņas acis nikni piemiedzās tāpat kā pirmajā dienā vilcienā, kad viņš uzaicināja viņu uz lenču.

Džounas Ramzijas lūpu kaktiņi noslīga, un seja pēkšņi šķita it kā dabūjusi pļauku.

— Labi, mīļā, — viņa teica, — bet mēs drīz gaidīsim tevi ciemā.

— Es drīzumā atvēršu skolu, — Kanīna atbildēja. — Man būs jāaiziet pēc savām grāmatām.

Kādu brīdi, neveikli klusēdamas, abas raudzījās viena otrā, tad Kanīna pagriezās un aizgāja savējiem līdzi uz telšu apmetni. Rorijs ar Ramzijiem soļoja tālāk uz lielo, balto māju. Pa ceļam Džouna Ramzija klusēja. Kad viņi iegāja iekšā, Berts Ramzijs nolika Rorija somu zemē un devās atpakaļ uz veikalu, bet misis Ramzija ieveda Roriju dzīvojamā istabā.

— Mums ļoti žēl Kanīnas, — viņa iesāka, kad abi bija apsēdušies. — Viņa ir neparasti gudra meitene.

Rorijs pamāja ar galvu.

— Jā, tas man tūliņ pat kļuva skaidrs.

Viņa būtu lieliska skolotāja. Viņa būtu lieliska speciāliste, vienalga, kādā nozarē strādātu. — Džounas Ramzijas šaurā, kalsnā seja, ko ieskāva plāni, sirmi mati, viņai runājot palika nekustīga, un acis stingi raudzījās tālumā.

— Tā ir traģēdija — aprakt sevi šeit. Tā ir divkārša traģēdija, jo tā ir arī viņas tautas traģēdija. Tāds cilvēks kā viņa arī viens pats varētu paveikt ļoti daudz, dzīvojot lielajā pasaulē un ar savu piemēru pierādot, ka indiāņi ir tikpat spējīgi kā baltās rases pārstāvji. Un viņas tauta ar to būtu ieguvusi vēl vairāk nekā viņa pati. Indiāņu skaits palielinās, jo tagad, kad mēs viņiem sniedzam medicīnisko palīdzību, mirstības procents vairs nav tik liels, bet vairāk cilvēku zeme nespēs uzturēt. Tuvojas laiks, kad pārpalikumam tomēr būs jādodas prom no šejienes un jāiedzīvojas balto pasaulē, jāpiemērojas viņu ekonomikai. Ja visi centīsies palikt šeit, daba atrisinās šo problēmu pēc saviem likumiem. Nāks slikta ziema, zvēri izzudīs, un iedzīvotāju pārpalikums, ko zeme nespēj uzturēt, aizies bojā bada nāvē. Šādā veidā daba mūždien atjauno līdzsvaru starp zemi un cilvēkiem. Un tad mēs sev jautāsim: kāds gan ir labums no mūsu ierīkotajām indiāņu un eskimosu slimnīcām? Mēs izglābjam slimos vienīgi tādēļ, lai tie, šeit paliekot, nomirtu badā.

Džouna Ramzija satraukti pārlaida roku par sirmajiem matiem.

— Izglītotajiem, tādiem kā Kanīna, kuri prot piemēroties, jāiet pirmajiem un jācērt ceļš pārējiem, — misis Ramzija turpināja. — Viņas atgriešanās Keipkrijā … ir traģēdija ne tikai viņai pašai, ne tikai šai apmetnei, bet katrai teltij, vigvamam un sniega būdai no Labradoras līdz Aļaskai un Ziemeļu Ledus okeānam. Es liku uz Kanīnu lielas cerības. Ir smagi redzēt… kā tas viss beidzies. Varbūt jums izdosies ar viņu parunāt. Ja rodas šāda iespēja, mēģiniet viņu pārliecināt, mēģiniet viņai ieskaidrot, cik daudz viņa spētu veikt savu tautiešu labā.

Rorijs, pārsteigts par šiem pēdējiem vārdiem, uzmeta viņai neizpratnes pilnu skatienu.

— Es domāju, ka šeit, Keipkrijā, satikšu viņu katru dienu, — viņš teica.

— Tas nebūs tik vienkārši, — Džouna Ramzija sacīja.

— Viņa droši vien izvairīsies no jums.

— Tad tūliņ pat jāsāk rīkoties, — Rorijs aši noteica.

— Man vajag izjautāt medniekus. Un man vajadzīgs tulks. Es lūgšu par tulku Kanīnu un jau šodien pat stāšos pie darba.

Džouna Ramzija pasmaidīja.

— Tiešam derētu pamēģināt, — viņa lēni sacīja. — Bet Kanīna droši vien teiks, lai ņemat palīgā Džoku, veikala tulku. Es aizvedīšu jūs lejā uz nometni, un jūs pats parunājiet ar viņu.

Viņi izgāja no mājas un devās uz indiāņu telšu pudura pusi, Rorijam cenšoties samazināt savu garo, zvalstīgo soli, lai turētos Džounai Ramzijai līdzās. Ejot garām pirmajām teltīm, viņš ziņkāri raudzījās apkārt. Vīrieši zvilnēja zemē un pļāpāja, smējās vai arī spēlēja kārtis, bet sievietes rosīgi strādāja — vārīja ēst, šuva drēbes, darināja mokasīnus vai pildīja segas ar zosu dūnām. Lidojumu laikā Rorijs bija ievērojis, ka šo tālo apmetņu indiāņi bija citādi nekā mūsonieši, kuri gan piederēja pie tās pašas purva krijiešu cilts, bet atradās tuvāk balto ietekmei. Šejienieši bija daudz piesardzīgāki un atturīgāki pret baltajiem. Kad misis Ramzija ar Roriju tuvojās kādam pulciņam, sarunas un smiekli aprāvās, indiāņi bikli pamāja ar galvu un klusēja, kamēr viņi pagāja garām. Mūsonijas indiāņi ātri bija pārņēmuši balto cilvēku ģērbšanās stilu, bet šejienieši turējās pie tāda parauga, kas acīmredzot bija aizgūts no baltajiem pirms gadiem piecdesmit un kopš tā laika palicis nemainīgs. Keipkrijā sievietes vēl arvien valkāja melnus, nevis košus, krāsainus lakatiņus un vīrieši — vecu vecos svārkus, vestes un sarža bikses, un tikai dažiem no jaunajiem bija vēja jakas ar rāvējslēdzējiem vai rievota kokvilnas auduma džīnsi.

— Šī ir Bīverskinu telts, un sieviete telts priekšā — Kanīnas māte.

Rorijs aši paskatījās, kur Džouna Ramzija bija rādījusi.

Pie ugunskura sēdēja liela auguma sieviete apaļiem pleciem un nošļukušām krūtīm, kas ķēmīgi izspiedās zem viņas brūnā, skrandainā svītera. Viņas seja bija iekritusi un krunkaina kā žāvēta plūme. Viņa kūpināja pīpi. Rorijs raudzījās viņā kā brīnumā, nespēdams ticēt savām acīm.

Vai tiešām šī kroplīgā vecene būtu Kanīnas māte!?

Kad viņi piegāja sievietei klāt, tā pacēla acis un ar visu pīpi mute pasmaidīja. Krunkas iekritušajā sejā neizzuda, bet smaids tajā atklāja sirsnību un acīm redzamas pēdas no agrākā skaistuma, kas bija atdzimis Kanīnā.

Džouna Ramzija izteica tikai vienu vārdu: — Kanīna.

Indiāniete pagriezās uz telts pusi un kaut ko aši uzsauca krijiešu valodā. Pie telts ieejas parādījās Kanīna.

— Es gribētu izjautāt medniekus par nošauto zosu skaitu, Rorijs vienā rāvienā nobēra. — Vai jūs varētu nākt man par tulku?

Kanīna neatbildēja.

Džoks ir aizņemts veikalā, — Džouna Ramzija steigšus piemetināja.

— Nevar būt, ka Džoks ir tik aizņemts, — Kanīna mierīgi atbildēja. — Tikko viņš bija lejā pie lidmašīnas.

Rorijs cieši vēroja Kanīnu. Viņas tumšajās acīs mirdzēja draiskas uguntiņas, un Rorijam šķita, ka viņai sagādā prieku neveiklā situācija, kādā viņš un Džouna Ramzija nokļuvuši.

Tad nevērīgi, it kā tas būtu bijis skaidrs jau sākumā,

Kanīna teica:

— Es jums labprāt palīdzēšu, mister Makdonald. Kad jūs gribat sākt?

— Tūliņ pat. Un, lūdzu, sauciet mani par Roriju!

— Labi. — Viņa plati pasmaidīja, un viņas tumšajā sejā pie mutes kaktiņiem iegula bedrītes.

— Man nu laiks iet, — Džouna Ramzija sacīja. — Es tikai gribētu kaut ko pateikt tavai mātei. Pasaki viņai, Kanīna, ka es priecājos par viņas labo izskatu.

Kad Kanīna to pārtulkoja krijiešu valodā, māte uz mirkli pacēla acis un uzsmaidīja Džounai Ramzijai. Tad baltā sieviete aši devās prom, indiāniete iegāja teltī un Rorijs ar Kanīnu palika vieni.

— Sāksim ar jūsu tēvu, — Rorijs ierosināja.

— Viņa patlaban te nav, un mēs abi vispār vairs nerunājam.

— Kādēļ?

— Man ļoti gribas jums visu to izstāstīt. Tikai domāju, jāļauj jums iekārtoties, tādēļ es piestātnē vēl neko neteicu. Te ir kāda zoss, ļoti neparasta zoss …

Rorijs satraukti klausījās Kanīnas stāstu par dīvaino Kišamūskeka ezerā redzēto zosi ar baltajiem vaigiem. Tiklīdz Kanīna minēja raksturīgākās iezīmes, viņš saprata, kas tā par zosi, taču klusēdams klausījās tālāk, un Kanīna jo sīki izstāstīja, kā tēvs centies to pievilināt un kā viņa beigās pacēlusi galvu virs slēpņa un zosi aizbaidījusi.

— Tā ir ārkārtīgi interesanta ziņa, — Rorijs sacīja, kad viņa beidza. — Es parādīšu jums dažus attēlus, lai varētu precīzi noteikt sugu, lai gan šķiet, tas jau ir pilnīgi skaidrs. Tai vajag būt baltvaigu zosij. Šie putni man ir seni un gaužam dārgi draugi.

Rorijs ar dziļu aizkustinājumu atcerējās baltvaigu zosu barus, kas bērnībā bija viņu tā saviļņojuši un rosinājuši viņa iztēli. Un tagad, ja viņam palaimēsies, viņš atkal ieraudzīs baltvaigu zosi!

— Laiku pa laikam kāda baltvaigu zoss nomaldās vai vētrā tiek atdzīta uz šo kontinentu, — viņš turpināja, labu brīdi pat neapjauzdams, ka savas domas izsaka vārdos.

— Pirms divām nedēļām Ziemeļatlantijā… plosījās viesuļvētra «Alise». Varbūt kāds viengadīgs neligzdotājs tai laika vēl devās uz ziemeļiem. Liels, spēcīgs zostēviņš, pa vējam lidojot, būtu varējis sasniegt Labradoru. No turienes viņš varbūt atklīdis šurp un pievienojies kādam Kanādas zosu baram. Varu vai derēt, ka viņš sapārojies ar Kanādas zosi, kuru jūs redzējāt kopā ar viņu. Ja baltvaigu zostēviņš neatrod savas sugas partneri, tas izvēlas kādas radniecīgas sugas zosi.

Rorijs juta, ka viņa. saviļņojums pārņēmis arī Kanīnu.

— Man viņš ir jāredz, — Rorijs sacīja. — Tā būtu gandrīz tāda kā satikšanās ar bērnības draugu, savu novadnieku. Vai jūs man viņu parādīsiet?

Kanīna nodūra galvu, tā ka melnās skropstas aizsedza acis. Viņa stingi raudzījās zemē, ar gumijas zābaka purngalu nervozi urbinot smiltīs bedrīti. Rorijs sajuta pretrunu cīņu, kas norisa viņas dvēselē. Viņš saprata, ka viņa pūlas rast sevī spēku pasacīt «nē», un uzspieda viņai savu gribu, pirms viņa bija to izdarījusi.

— Atnāciet man līdzi pie Ramzijiem, — viņš teica.

— Es parādīšu jums dažus zosu attēlus, lai pārliecinātos, vai neesmu maldījies. Un pēc tam palūgšu Bertu Ramziju, lai rītdien aizdod mums laivu un motoru.

Beidzot Kanīna ierunājās, un Rorijs saklausīja viņas balsī skumīgu padošanos.

— Mums vajadzēs mazu laivu, ko jūs varētu pārnest uz Kišamūskeku, — viņa teica. — Bez laivas mums nebūs iespējams izpētīt purvu un ezeru. Bet meža taka ir purvaina, divas jūdzes gara.

— Lai notiek. Bet vēl labāk būtu ņemt divas laivas un mazo atstāt ezera krastā, jo mums būs tur vēl jāatgriežas. Ceļā dosimies mazā gaismiņā. Zosis lido apkārt tieši no rītiem, kad meklē barību. Tad tās visvieglāk ieraugāmas. Cikos lec saule?

— Pusčetros.

— Labs ir, tātad dodamies ceļā pusčetros.

Viņi kopā ar Džounu Ramziju sēdēja verandā un dzēra tēju, no kuras dienā Kanīna bija atteikusies. Viņa aplūkoja attēlus ornitoloģijas grāmatā un pilnīgi droši apstiprināja, ka redzētā bijusi baltvaigu zoss.

— Jūs varat saukt to par baltvaigu zosi, bet es arī turpmāk to saukšu par man-tay-o, — viņa teica. — Krijiešu valodā tas nozīmē «svešinieks». Tas izklausās daudz romantiskāk.

— Lai notiek, — Rorijs sacīja. — Arī es to saukšu par man-tay-o.

Viņš atstāja Kanīnu ar Džounu Ramziju verandā un aizgāja uz veikalu pie Berta Ramzija vienoties par motoru un divām laivām. Kamēr viņš bija prom, Kanīna uzgāja sava agrākajā istabā un nonesa lielo čemodānu, ko pirms divām nedēļām bija tur atstājusi. Tiklīdz Rorijs atgriezās, viņa piecēlās, lai ietu mājās. Viņš paņēma Kanīnas čemodānu un pavadīja viņu līdz indiāņu teltīm.

Kad Rorijs atgriezās, Džouna Ramzija sagaidīja viņu ar uzvarošu smaidu.

— Nezinu, kā jums to izdevās panākt, taču esmu bezgala priecīga! — viņa izsaucās. — Viņa pati lūdza savu čemodānu ar drēbēm, tā nebija mana ideja. Un, kad es uzaicināju viņu uz brokastīm, viņa tūliņ piekrita. Pulksten trijos viņa būs šeit.

Arī Rorijs pats īsti nesaprata, kā viņam to bija izdevies panākt, bet notikušais viņu nepārsteidza. Sākumā viņš bija domājis, ka Kanīna būs izņēmums, bet vajadzēja tikai mazliet uzstāt, un viņa padevās tāpat kā citas. Kaut kas Rorijā gluži kā magnēts vēl arvien pievilka meitenes. Četros studiju gados, kad viņš, aizņemts ar daudz ko svarīgāku, nebija licis šo spēju lietā, tā nepavisam nebija zudusi.

Divdesmit astotā nodaļa

Bija vēl tumšs, kad Rorijs pirms trijiem nokāpa lejā un iegāja virtuvē, kur Džouna Ramzija, uzvilkusi rīta kleitu un čības, pašlaik vārīja auzu tumi. Pēc brīža atvērās verandas durvis un dzīvojamā istabā bija dzirdami viegli soļi. Durvīs parādījās Kanīna. Rorijam, viņu ieraugot, aizrāvās elpa.

Viņai nebija ne tumšā lakata, ne biezo vilnas zeķu, ne gumijas zābaku. Viņai mugurā bija pelēkas gabardīna bikses un tas pats zilais cieši pieguļošais svīteris, kurā Rorijs viņu pirmo reizi ieraudzīja. Virs svītera bija koši sarkana korda jaka, viduklī cieši savilkta ar jostu, bet matos sarkana, jakai pieskaņota lente. Kājās viņai bija briežādās mokasīni, priekšpusē, izrotāti sarkanām pērlītēm, bet uz lūpām vieglas, tik tikko manāmas lūpu zīmuļa pēdas.

Viņa kautri paskatījās uz savām kājām un teica:

— Es pati tos darināju.

— Ko tu darināji? — Džouna Ramzija jautāja.

— Mokasīnus. Kā redzat, no manis vēl iznāks īsta mooskek-owak.

— Nekad vēl neesmu redzējusi tevi tik skaistu, — Džouna Ramzija sacīja.

— Labi, ka mēs dodamies ceļā tik agri, — Kanīna teica. — Citādi mani tautieši nodomātu, ka man kājās ir vīriešu bikses.

Džouna Ramzija uzcepa šķiņķi un sagatavoja viņiem ceļamaizes.

Vai varam palūgt jums mazliet tējas, cukura un kārbu piena? — Rorijs jautāja. — Mēs uzkursim ugunskuru un uzvārīsim tēju.

Jā, lūdzu, — Džouna Ramzija sacīja. — Vai lenču jūs ēdīsiet ezera krastā?

Rorijs paskatījās uz Kanīnu.

— Laikam gan, — viņa atbildēja.

— Es iedošu jums līdzi segu, ko paklāt, lai ēdiens nepiebirtu ar smiltīm.

Kamēr Kanīna ar Roriju ēda brokastis, ārā ātri kļuva gaišs. Kad viņi beidza, misis Ramzija iedeva Rorijam pārtiku un segu, un viņš ar Kanīnu izgāja blāvajā, noslēpumainajā rīta gaismā.

Abas kanu laivas stāvēja krastā, kur Rorijs vakar bija tās atstājis. Motors bija lielajai laivai ar četrstūraino pakaļgalu, bet mazā bija piesieta tauvā pie tās. Rorijs iegrūda abas laivas ūdenī, un viņi iekāpa lielākajā — Kanīna priekšgalā, bet viņš — pakaļgalā pie motora. To iedarbinājis, viņš pagrieza laivu pret straumi. No miglas vāliem, kas klāja Džeimsa līča piekrasti, iznira sarkana saule, metot ūdenī viļņainas svītras, kas izskatījās līdzīgas asinīm.

Kanīna sēdēja ar muguru pret Roriju, un viņa skatiens atkal un atkal pievērsās meitenes slaikajam stāvam. Virs augšup uzliektās sarkanās apkakles bija redzami vienīgi melnie mati. Pelēkās bikses vilinoši piegula slaidajiem, sievišķīgajiem gurniem.

Divas stundas no vietas tarkšķēja motors, un viņi šai troksnī pat necentās sarunāties. Kad blīvās egļu sienas vietā upes krastā atklājās izcirtums, Kanīna deva zīmi, ka jāpiestāj, un Rorijs grieza laivu malā. Piebraucis tuvāk, viņš izslēdza motoru, un laiva šņirkstot ieurbās smiltīs. Viņi izlēca krastā.

— Netērēsim velti laiku, — Rorijs teica. — Jo ātrāk mēs nokļūsim galā, jo lielākas izredzes ieraudzīt man-tay-o .

Viņi izvilka lielo laivu krastā, un Rorijs piesēja airus šķērsām mazās laivas airsoliem, tā ka iznāca plecu balsts, aiz kura to varēja nest. Tad viņš novilka svīteri, saritināja un uzsēja uz pleciem polsteru vietā. Pēc tam nostājās pret laivas vidu, pieliecās un pacēla to no zemes, tā ka svars balstījās viņam uz ceļgaliem. Tad pabāza vienu roku laivai apakšā un, ar spēju kustību izslējies stāvus, pagrieza astoņdesmit mārciņu smago laivu otrādi un uzvēla sev plecos.

— Kā redzu, jūs vairs neesat mācāms, — Kanīna gluži vienkārši noteica un, rādot ceļu, sāka soļot uz priekšu.

Viņi šķērsoja apmetnes vietu, pilnu ar telšu un vigvamu karkasiem, un iegāja mežā. Gaiss vēl bija dzestrs un mitrs, it īpaši zem egļu un baltegļu zaru velves. No laivas apakšas Rorijs redzēja tikai Kanīnas slaido, lunkano stāvu, kas vingri soļoja viņam pa priekšu. Šogad viņš laivu nesa pirmo reizi, tādēļ nebija vēl īsti iemanījies un laiku pa laikam apstājās atpūsties. Tā tas gāja turpat vai stundu, līdz Kanīna kādā atpūtas reizē sacīja:

— Kā liekas, tūliņ mēs būsim klāt.

Pēc mirkļa viņi no meža pēkšņi iznāca mirdzošā dienas gaismā. Rorijs pagāja vēl pāris soļu un nolika laivu ezera malā.

— Vai šis ir Kišamūskeks? — viņš jautāja.

— Jā, — viņa pamāja.

Vieta bija tiešām skaista. Ezers dzidri zilgoja pretim, kā nosēts ar mazām saliņām. Milzīgo purvu aiz tām greznoja zaļas un viļņainas vilkvālīšu un grīšļu lentes. Tieši pretim starp purvu un ezeru stiepās balti vizoša smilšu strēle. Pulkstenis bija septiņi, bet saule jau krietni augstu, un diena jūtami iesilusi.

— Nu, man-tay-o , kur gan tu esi? — Rorijs sacīja.

Viņi ielaida laivu ūdenī, un Kanīna ar airi rokā apsēdās

priekšgalā. Rorijs iekāpa pakaļgalā un atgrūdās no krasta. Pie kājām viņam bija pārtikas soma un kaklā karājās binoklis. Bija tik labi atkal cilāt airus un dzirdēt ūdeņu gulgošanu pret mazās laivas skanīgo dibenu un sajust, ka tā it kā dzīva atsaucās uz katru visniecīgāko egļu koka aira kustību. Kopš Rorijs, strādādams Kanādas ziemeļos, sāka izmantot kanu laivu, viņš bija nācis pie secinājuma, ka tā ir pats skaistākais un praktiskākais pirmatnējā cilvēka izgudrojums. Kurš cits satiksmes līdzeklis spētu pārvadāt tik smagu kravu pa jebkuru ūdensceļu un tai pašā laikā būtu tik viegls, ka to var uz muguras pārnest līdz nākamai upei vai ezeram?

Šī tad nu bija tā zeme, kur kaut kad sensenos laikos bija izgudrota un uzbūvēta pirmā kanu laiva. Un viņa priekšā tagad atradās meitene, kuras senči bija to radījuši. Jaku viņa bija novilkusi un sēdēja zilajā svīterī ar īsajām piedurknēm. Viņa airēja viegli un graciozi, visu augumu iekļaujot kustību ritmā.

— No jums iznāktu ļoti laba dejotāja, — Rorijs teica.

— Tas redzams pēc tā, kā jūs airējat.

— Mani senči izgudroja kanu laivu labu laiku pirms tam, kad jūsējie riteni un pirmos ratus, — viņa atbildēja,

— tātad man kaut kas jāzina par airēšanu, vai ne?

— Tā nu iznāk.

— Vai jums kādreiz ir ienācis prātā, ka mūsu kanu laiva un jūsu ritenis zināmā mērā izskaidro to, kādēļ starp mūsu rasēm tehnikas ziņā šodien ir tik liela atšķirība? — viņa turpināja. — Maniem tautiešiem bija šis lieliskais transporta līdzeklis, kamēr jūsējiem visa sava mantība vēl arvien bija jānes uz muguras. Lai gan mēs sākumā bijām jums priekšā, vēsture tomēr izmetusi mūs sēklī kā primitīvu rasi Arktikas malā, kamēr jūs esat pasaules valdnieki. Un tas viss tikai tādēļ, ka laimīgā kārtā vēsture uzdāvināja jums riteni.

Es nesaprotu, ko jūs ar to domājāt? — Rorijs sacīja — Bet izklausās interesanti. Varbūt jūs varētu atkārtot vēlreiz?

— Lai notiek, — Kanīna viegli iesmējās. — Tātad — mums bija kanu laiva. Tā bija pirmklasīgs satiksmes līdzeklis cilvēkiem, kuri to izgudroja, jo ar to pa upēm un ezeriem varēja nokļūt jebkurā vietā. Bet tehniskā ziņā tā mūs iedzina strupceļā, jo pirmais modelis bija tik pilnīgs, ka atkrita jebkura vajadzība to pārveidot vai kaut kā uzlabot. Vai tagad jūs saprotat, ko gribu teikt?

— Jā.

— Un, kamēr mani senči šeit Amerikā lieliski iztika ar kanu laivām, jūsu rases attīstība norisa sauso stepju līdzenumā kaut kur ap Kaspijas jūru, kur bija vajadzīgs zemes transports. Kādu dienu pāris tūkstoš gadu pēc tam, kad mēs bijām izgudrojuši kanu laivu, kāds attapīgs šumeru priekštecis atklāja, ka divas podnieka ripas var uzlikt uz vienas ass, un tā radās rati. No šī brīža baltā rase izrāvās priekšgalā. Jūsu rati bija primitīvs izgudrojums, kas prasīt prasīja uzlabojumu, un jūs tos patiešām uzlabojāt. No vienkāršā riteņa radušies milzīgi sarežģīti mehānismu kompleksi, zirgspēki un kilovati, un dievs zina kas vēl ne. Tagad jūs pat pieliekat ritenim spārnus un lidojat pa gaisu tikpat ātri kā šī šumeru podnieka sauciens. Vai tagad jūs mani saprotat?

— Jā. Lūdzu, turpiniet! Tas ir ļoti interesanti.

— Tas arī būtu apmēram viss. Tautas it visās pasaules malās rāpās ārā no akmens laikmeta — cita ātrāk un cita lēnāk, bet cita — kā manējā — gandrīz nemaz. Un jūsu rase uzplauka pārāka par visām, jo izrādījās, ka ritenī slēpjas milzīgas tehnoloģiskas potences, kādas vienkocim, nartām, kajakam [3] , kārkla klūgu un kanu laivai nebija. Interesanti, vai ne? Diez kā viss būtu izvērties… kāda būtu rasu struktūra mūsdienu pasaulē, ja nevis šumeri, bet Amerikas indiāņi pirms piectūkstoš gadiem būtu izgudrojuši riteni un pēc tam trīsi un zobratu, un tvaika mašīnu, un visu pārējo, kas sekoja ritenim. Varbūt es tagad dzīvotu Eiropā, kuru sauktu par Jauno pasauli, un jūs, atstājis Hebrīdu salu ciematiņu, izmācītos par skolotāju, un es pieprasītu, lai jūs atlaiž no darba, jo negribētu, ka manus augstdzimušos, tumšādainos bērnus māca kāds necilas, atpalikušas baltās rases iezemietis.

Kanīna apklusa, un Rorijs nezināja, ko atbildēt. Daudz ko no viņas teiktā varēja apšaubīt, bet pati pamatdoma, ka baltās rases vadošo stāvokli lielā mērā noteicis gadījums, laikam nebija apstrīdama. Vismaz ne tik viegli atspēkojama, lai viņš tagad pūlētos pierādīt pretējo cilvēkam ar tādām zināšanām un tik asu prātu kā Kanīnai.

— Kā jūs šorīt pie Ramzijiem nosaucāt sevi? — viņš jautāja. — Par mūseku vai kaut kā tamlīdzīgi?

—Mooskek-owak. Tas ir mūsu nosaukums krijiešu valodā. Tas nozīmē «purva ļaudis». Mooskek ir purvs vai ezeru purvs. Owak vai owyuk ir «ļaudis» vai «tauta».

— Vai jūs nesaprotat, ka izdarītu savai tautai lielu pakalpojumu, ja pārvarētu muļķīgo aizvainojumu un dotos atpakaļ uz lielo pasauli kaut kur strādāt par skolotāju? Indiāņu iedzīvotāju skaits arvien pieaug. Drīz vien daļai no jums tikpat būs jādodas prom, lai strādātu kopā ar baltajiem vai arī jānomirst badā. Es zinu, ka pie mums pastāv aizspriedumi pret indiāņiem, bet to pamatā ir tikai neizprašana, un tieši tādi cilvēki kā jūs spētu izkliedēt vecuvecās pasaciņas, ka indiāņi esot muļķi un nejēgas.

— Jūs aizmirstat, ka es tur septiņus gadus cīnījos ar jūsu aizspriedumiem, — Kanīna lēni atbildēja. — Diemžēl neviens no tiem nesabruka. Patiesībā kļuva vēl ļaunāk. Un beidzot sabruku es, nevis šie aizspriedumi. To pamatā ir nevis neizprašana, bet gan — nevēlēšanās izprast. Tagad man ir pilnīgi skaidrs, ka tos sagraut nav mūsu spēkos. Tos varat sagraut tikai jūs paši no iekšienes, katrs sevī. Kad jūs būsiet iztīrījuši savu māju no šīs neizprašanas, tad mēs varēsim doties pie jums un pierādīt, ka indiāņi; var būt derīgi sabiedrības locekļi. Es veikšu savu necilo daļu šeit pat, mācot bērnus, sagatavojot viņus tam laikam, kad jūs atvērsiet viņiem savas durvis, Jūs ejiet atpakaļ un izdariet savu. Tas ir jūsu darbs, nevis manējais.

Pēc tam viņi airēja klusēdami un drīz vien tuvojās pirmajai salai. Salas bija mazas, ne lielākas par trim četriem akriem, un tikai dažas tik augstas un sausas, ka tur varēja augt arī koki. Vienu otru apņēma šaura smilšu vai dubļu josliņa, bet lielāko daļu — peldoši sūnu paklāji, tā ka vispār nebija redzams, kur beidzas zeme un sākas ūdens.

— Šis ezers nudien ir ka radīts zosīm, — Rorijs teica. — Ja baltvaigu zostēviņš tiešām te mīt kopa ar savu Kanādas zosi, tad šeit ir jābūt viņu ligzdošanas vietai. Ja abas zosis ir neligzdotājas, tad centīsies nosargāt kādu vietu, kur atgriezties nākamo gadu.

Viņi pārbaudīja salu pēc salas, katrai ar laivu apbraucot apkārt un atkal dodoties tālāk uz nākamo. Viņi redzēja dažas Kanādas zosis, katru reizi ne vairāk par vienu, acīmredzot tēviņus, kuri atradās sardzē, kamēr mātītes kaut kur tuvumā sēdēja ligzdā. Pēc trīs stundu ilgas meklēšanas Rorijs ieraudzīja divas zosis, kuras lidoja zemu virs ūdens kādu ceturtdaļjūdzi no viņiem, un, pat nepaskatījies binoklī, saprata, ka meklēšana ir beigusies. Jau tai pašā mirklī viņš redzēja, ka pirmā zoss ir mazāka un gaišāka. Pēc tam viņš binoklī saskatīja baltos, apaļos vaigu plankumus, un īsu, saviļņojošu mirkli Rorijam šķita, ka viņš būtu atgriezies Barrā un viņam ausīs atkal skanētu okeāna bangu duna. Ausīs viņam patiešām kaut kas dunēja, bet tie bija viņa paša dobjie sirdspuksti.

— Redz, kur viņš ir! — Rorijs teica.

Zosis bija redzamas kādas desmit sekundes un tad nozuda aiz palielas salas, kas bija visgarām noaugusi ar Kanādas eglēm un balzama balteglēm. Rorijs noņēma no acīm binokli un, elpu aizturējis, gaidīja, vai tās neparādīsies salas otrā galā. Bet zosis vairs nebija redzamas.

— Tās aizlaidušās aiz salas, — Rorijs teica. — Kāpsim malā un līdīsim cauri biezoknim, lai varētu tās aplūkot tuvāk.

Viņi atkal ķērās pie airiem, vēzējot tos ļoti uzmanīgi, lai nešļakstinātu un nepiesistu laivai pie sāniem. Abi klusēja. Lēnītiņām viņi tuvojās salai, un Rorijs pagrieza laivu pret šauru smilšu sēri. Kad sākās seklums, viņš izkāpa un apstādināja laivu, lai tā nešņirkstētu pret smiltīm. Kanīna novilka mokasīnus, uzlocīja bikses un brida malā, Rorijs pacēla laivu un klusi iznesa krastā.

Kanīna atkal uzāva mokasīnus, un viņi līda arvien dziļāk tumšajā eglājā, bieži apstādamies un ieklausīdamies. Tad Rorijs, kuru Kanīna palaida uz priekšu, pēkšņi, pagriezis galvu, apstājās. Viņš dzirdēja klusu, guturālu gāgāšanu, kas raksturīga Kanādas zosij. Tad sekoja virkne maigāku, sulīgāku, it kā rejošu skaņu. Rorijs to nebija dzirdējis astoņus gadus, taču acumirklī pazina baltvaigu zoss balsi.

Viņš pagriezās pret Kanīnu un pasmaidīja. Arī viņa smaidīja: viegli pavērtās lūpas atsedza baltos zobus, un lūpu kaktiņos iegula bedrītes.

Tad viņi atkal zagās uz priekšu, zemu pieliekušies, lai izlīstu cauri piekrastes alkšņu un purva miršu audzei. Tai cauri jau vīdēja ezera ūdeņi, un Rorijs varēja saskatīt, ka salas rietumos stiepjas liels sēklis, apaudzis grīšļiem un zaļām, smailām niedrēm. Juzdams, ka Kanīna velk viņu aiz piedurknes, viņš paraudzījās atpakaļ. Viņa rādīja mazliet pa labi no tās vietas, kur viņš bija skatījies. Viņš pagriezās un tūlīt ieraudzīja zosis. Tās atradās skaidri redzamā vietā ap simt jardu no krasta, un viņš vienīgi nobrīnījās, ka nebija pamanījis tās agrāk. Abas zosis pašlaik cītīgi barojās, ik pa brīdim pabāžot galvas zem ūdens. Katru reizi, kad pēc brītiņa putni tās pacēla, no knābjiem ka ķēmīgas ūsas tiem nokarājās dūņainas saknes un stiebri.

Rorijs nometās zemē uz vēdera pie kāda neliela krūma pudura, caur kuru varēja vērot zosis, pats tām paliekot neredzams. Kanīna nometās viņam līdzās, tā ka viņu augumi gandrīz saskārās. Rorijs zosis vēroja ar binokli. Pēc brīža viņš pasniedza binokli Kanīnai, kura to nepacietīgi satvēra. Laiku pa laikam putni pārstāja baroties un klusi sarunājās.

Un tad Rorijs redzēja to, ko bija gaidījis un cerējis ieraudzīt. Kad zosis jau kuro reizi atkal izcēla galvas no ūdens, baltvaigu zosij bija pilns knābis sakņu, bet Kanādas zosij — nevienas pašas. Baltvaigu zoss šoreiz nesāka ēst. Viegli tricinādama spārnus, tā graciozi izstiepa tievo, garo kaklu, tā ka knābis gandrīz skāra ūdeni, un, aši vēcinādama to augšup, lejup, piedāvāja barību Kanādas zosij. Tā šo barību saņēma, un tad baltvaigu zoss, plivinot spārnus, pārliecās lielākajai zosij pāri un sāka liegi tīrīt tai spārnu spalvas. Šai žestā bija tik daudz padevības un maiguma, ka Rorijam šķita, it kā viņš redzētu kaut ko tik intīmu un personisku, ko cilvēkam nemaz nebija tiesības redzēt. Viņš saprata, ka bijis liecinieks riesta rituālam, ko biologiem reti kad izdodas novērot, pētot zosu dzīvi dabiskos apstākļos.

— Vai redzējāt? — viņš aši čukstēja Kanīnai. — Tas skaidri parāda, ka viņi ir pāris un ka baltvaigu zoss ir tēviņš.

Kanīna pamāja, neatraujot acis no binokļa.

Es jums teicu, ka zosis spēj iemīlēties. Vai nu jūs man ticat?

Viņa atkal pamāja.

Viņi vēroja zosis minūtes desmit, binokli pārmaiņus dodot viens otram. Baltvaidzis vēlreiz piedāvāja Kanādas zosij barību un pēc tam atkal ar visdziļāko maigumu tīrīja un glāstīja tai spārna spalvas.

— Tas izskatās gandrīz pēc skūpsta, vai ne? — Rorijs sacīja.

Viņu tas viss ļoti saviļņoja. Atmiņā atausa viņam tik dārgās, ar baltvaigu zosīm saistītās bērnības ainas, un pirmo reizi, kopš viņš bija atstājis Barru un mazo būdiņu jūras krastā, viņu sagrāba skaudras ilgas pēc mājām. Viņš nespēja ticēt savām acīm. Viņš atradās subarktiskajos, egļu mežiem apaugušajos Kanādas ziemeļos vairāk nekā trīstūkstoš jūdžu no Hebrīdu salām, taču vēroja baltvaigu zostēviņu, kurš varbūt bija atstājis Barras piekrasti tai pašā laikā, kad viņš — Toronto.

Tad viņi sāka lavīties atpakaļ, atstājot zosis neiztraucētas. Atgriezušies pie smilšu sēres, abi iestūma laivu ūdenī un klusi airēja prom. Kad viņi jau bija krietni tālu no salas, Rorijs pārstāja airēt.

— Tam grūti ticēt, — viņš teica. — Tieši tagad, kad esmu viņu redzējis, vēl grūtāk nekā tad, kad jūs stāstījāt. Nu es redzu, cik viņš te ir neiederīgs. Baltvaigu zosij tas ir tiešām briesmīgi — atrasties tik tālu no jūras, no klintīm un bangām.

Kanīna bija pagriezusies atpakaļ un klusējot raudzījās viņā.

— Tik tiešām šis zellis nu vienreiz ir ķezā, — Rorijs turpināja. — Varu vai derēt, ka viņš jūtas drausmīgi šai mazajā, seklajā ezerā, kuru no visām pusēm ieskauj zeme. Bet viņš atdevis sirdi dāmai, kura mīl purvu un saldūdeni tikpat stipri, cik viņš mīl jūru. Viņam ir tiesības pieprasīt šķiršanos sakarā ar to, ka… nesader raksturi.

Viņš atkal sāka lēni airēt.

— Bet ko viņi darīs rudenī, kad pienāks migrācijas laiks? — Rorijs turpināja. — Viņš ar katru miesas šūnu tieksies pēc jūras, bet viņa — pēc Misisipi ielejas purvājiem. Taču viņa būs kopā ar savas sugas zosīm, kuras, kā parasti, dosies uz dienvidiem, un instinktīvi lidos tām līdz. Bet viņš būs galīgā strupceļā. Instinkts viņu mudinās doties uz jūru pa to pašu ceļu, pa kuru viņš atnācis. Bet kāda cita iekšēja dziņa mudinās palikt kopā ar draudzeni. Viņam vajadzēs izšķirties starp jūru un savu iemīļoto.

Kādu brīdi viņi airēja klusēdami, tad Rorijs piebilda:

— Aizraujoša problēma, vai ne? Šo tēvaini vajadzēs noķert un apgredzenot, lai vēlāk atkal varētu pazīt. Tad varbūt izdosies uzzināt, ko viņš darījis.

— Noķert? — Kanīna, kas visu laiku bija klusējusi, atkal ierunājās. — Kā tas iespējams?

— Tas nepavisam nebūs tik grūti. Vasaras vidū ir viens laika sprīdis, kad zosis met spalvu un nevar palidot.

Divdesmit devītā nodaļa

Bija gandrīz jau pusdienas laiks, kad viņi atgriezās krastā, takas galā, un izvilka laivu smiltīs.

— Kad nesen es jūs uzaicināju kopā ar mani ieturēt lenču, jūs kategoriski atteicāties, — Rorijs sacīja.

— Pamēģiniet vēlreiz.

— Mis Bīverskina, — viņš iesāka, — ir pagājušas turpat vai deviņas stundas, kopš jūs esat brokastojusi. Vai drīkstu jūs uzaicināt uz lenču?

— Mister Makdonald, tas man būtu liels prieks un pagodinājums. Tikai, lūdzu, bez martīni. No tā es kļūstu pārāk aušīga.

Rorijs, viegli smaidīdams, raudzījās viņā.

— Varu vai derēt, ka, kļuvusi … aušīga, jūs esat ļoti pievilcīga, — viņš teica.

Viņš paņēma cirvi, un devās pēc malkas. Kad viņš atgriezās, Kanīna bija noklājusi zemē Džounas Ramzijas segu un salikusi uz tās brokasta tiesu. Viņa bija novilkusi mokasīnus un uzrotījusi bikses virs ceļgaliem.

— Cik jauki kailām kājām bradāt pa smiltīm, — Kanīna teica.

— Un tās arī izskatās jaukas. Tas ir — jūsu kājas. Vai arī augstāk tās ir tikpat pievilcīgas?

— Tas ir noslēpums. Ja es būtu zinājusi, ka esat tik ziņkārīgs, būtu atstājusi mugurā garās apakšbikses. Vai jūs kaut ko zināt par Robertu Heriku?

— Viņš bija dzejnieks, angļu dzejnieks.

Jā un arī garīdznieks, un viņš zaudēja savu augsto amatu tādēļ, ka bija daudz vairāk aizrāvies ar meiteņu kāju apdzejošanu nekā sprediķu gatavošanu.

— Tāds garīdznieks nu gan ir ko vērts. Ko viņš teicis

par meiteņu kājām?

— Mēģināšu atcerēties. — Kanīna kādu brīdi raudzījās smiltīs. — Tur bija kaut kas apmēram tā:

Tai kājas slaikas bij kā Diānai,

Kas medīt dodas cauri birztalai

Un…

— Ā, nu es atceros …

Un, svārkus uzspraudusi, atsedz skatieniem

To kairos apveidus virs ceļgaliem.

Rorijs iesmējās. Viņš atkal vēroja viņas kāju maigo izliekumu, kas pazuda zem uzrotītajām biksēm.

— «To kairos apveidus virs ceļgaliem,» — viņš atkārtoja. — Trāpīgi pateikts. Manai mātei jūs patiktu. Viņa ļoti mīl angļu dzeju. Un bieži to citē. Kā jūs atceraties šīs blēņas?

— Skolas gados es ļoti daudz lasīju, jo man nebija nekā cita, ko darīt. Jūsējie par to parūpējās. Viņu vidū es, tā teikt, nebiju iecienīta.

Kādēļ viņa vienmēr to atgādināja? Rorijs sāka skaldīt malku. Kanīna tiešām bija stipri līdzīga viņa mātei.

Viņš iededzināja ugunskuru. Kanīna iebrida līdz ceļgaliem ezerā, kur vilnīši nebija to saduļķojuši, un piesmēla katliņu pilnu ar ūdeni. Rorijs iedzina smiltīs koku ieslīpi pāri ugunskuram un iekāra tajā katliņu. Tad viņi apsēdās uz segas malas un sāka ēst Džounas Ramzijas līdzdoto lenču.

Ugunskurs sprakšķēja, un Rorijs ik pēc brīža piemeta malku. Kišamūskeka ezers bija dzidri zils, un šur tur, kur tam pārskrēja vēja pūsma, savilnīdama ūdens virsmu, ņirbēja pelēki plankumi. Tas viss Rorijam atgādināja Zosu salas ganības ar zilo jūru un sprakšķošo kūdras ugunskuru, bet ar to visa līdzība beidzās, jo Kanīnai ar Pegiju Maknilu vispār nebija it nekā kopēja. Viņš slepus vēroja Kanīnu. Vai viņam dzīvē vēl gadīsies sastapt tik pretrunīgu, neparastu un sarežģītu būtni? Viņa bija viena no viskulturālākajiem cilvēkiem, kādu viņš līdz šim bija saticis, taču visnekulturālākajā vidē, kādu viņš jebkad bija redzējis un laikam vairs arī neredzēs.

Ūdens sāka vārīties, un Kanīna nocēla katliņu no uguns. Viņa iebēra ūdenī tēju un nolika katliņu turpat smiltīs. Pēc brīža, kad tēja bija ievilkusies, viņa sāka liet to alumīnija krūzēs.

— Vai ar pienu un cukuru? — viņa Rorijam jautāja.

— Jā, ar pienu un cukuru.

Viņi sāka dzert tēju. Kanīna sēdēja, pievilkusi ceļgalus cieši pie krūtīm, tā ka viņas gludo, brūno augšstilbu kairie apveidi atsedzās vismaz sešas collas augstāk. Rorijs atklāti raudzījās viņā, nesaprazdams, ko darīt tālāk. Kanīna skatījās uz savu kāju pirkstgaliem, ar tiem bērnišķīgi urbinādama smiltis. Tad viņa lēni pagrieza galvu. Viņa smaidīja.

— Kādēļ jūs tā raizējaties par mani? Labāk baudīsim mūsu pikniku. Novelciet savus lielos zābakus, smiltis tik tīkami glaužas pie pēdām.

Rorijs sāka saitēt vaļā savus garos zābakus, ik pa brīdim pamezdams acis uz Kanīnu. Viņš novilka zābakus un zeķes un iespieda pēdas siltajās smiltīs.

— Vai jums tiešām patīk šeit dzīvot — teltī, bez gultas, bez vannas istabas? — viņš jautāja.

— Nē, bet ar laiku tas man katrā ziņā iepatiksies.

«Tas, protams, ir mājiens,» Rorijs nodomāja. «Ja reiz

viņa paliek pie sava, ka vēlas dzīvot kā dzīvnieks, arī viņš var piedalīties šai spēlē.»

Viņš pastiepa roku un saņēma vienu Kanīnas plaukstu, ar kuru viņa bija apņēmusi ceļgalus, un sāka lēni vilkt viņu uz savu pusi. Viņas sejā pēkšņi pavīdēja bailes. Viņš pamazām pievilka viņu sev klāt un sajuta viņas krūšu tvirto apaļumu. Tad noguldīja viņu uz segas un, sēžot līdzās, abām rokām piespieda viņas plecus pie zemes. Viņas garie mati bija klaidā izrisuši uz segas, kā tumšs, spīdīgs ietvars apņemot melnīgsnējo, eksotiski skaisto seju. Viņas acis, kas pie deniņiem viegli sašaurinājās, bija pievērtas.

— Jūs esat visskaistākā meitene, kādu man gadījies sastapt, — viņš klusi sacīja. — Esmu to meitenēm teicis arī agrāk, bet tagad pirmo reizi tiešām tā domāju.

Viņš aši pieliecās un noskūpstīja Kanīnu. Nu viņas acis bija pilnīgi ciet. Viņas lūpas viegli pavērās un cieši piekļāvās viņējām. Viņš nometās viņai līdzās uz segas un vilka slaido stāvu sev klāt. Mirkli viņa pretojās, raudamās atpakaļ, tad atmaiga un padevās. Labu brīdi viņi tā palika guļam, un viņš nejuta neko citu kā tikai viņas tvirto augumu un viņas elpas ašo stakato.

Rorijs lēni pabāza roku zem Kanīnas svītera, atstājot viņai visas iespējas pretoties. Viņa satvēra viņa roku un cieši piespieda savu plecu viņējam, lai tā nespētu virzīties augstāk. Viņš apstājās un gaidīja. Tad viņa atkal atmaiga un klusi gulēja aizvērtām acīm. Viņš sāka virzīt roku arvien augstāk. Viņa atlaida viņa delnas locītavu, lēni atvilka savu plecu no viņējā, un viņa roku nekas vairs nekavēja.

Šai mirklī Rorijam bija skaidrs, ka vajag tikai mazliet neatlaidības un viņš būs Kanīnu ieguvis. Viņas pretestība bija pilnīgi atslābusi. Un tai pašā mirklī viņš saprata, ka nedrīkst iet tālāk.

To, ko viņš šajā brīdī izjuta, Rorijs nekad īsti nespēja izskaidrot. Tā nebija fiziska impotence, jo viņš alktin alka pēc Kanīnas; tā nebija arī garīga impotence, kaut gan šis apzīmējums gandrīz šķita tuvāk patiesībai. Tas viss bija kaut kur saistīts ar māti, kas viņam uz mirkli iznira atmiņā, un apziņu, ka viņa, tāpat kā Kanīna, pēc audzināšanas un izglītības ir nesalīdzināmi pārāka par nožēlojamo, atpalikušo vidi, kurā spiesta dzīvot. Skaidri viņš zināja vienīgi to, ka Kanīna viņam ar mieru atdoties un ka viņš pats alkst viņu iegūt kā vēl nekad nevienu citu meiteni, taču kāds dīvains vājums vai spēks — kas īsti, to viņš nespēja pateikt — viņu attur un neļauj to darīt. Viss bija iznācis pavisam citādi, nekā viņš domāja.

Viņš izvilka roku un sakārtoja Kanīnas svīteri. Pēc tam piecēlās sēdus.

— Piedodiet, Kanīna!

Arī Kanīna piecēlās, bet neko neatbildēja. Viņa sparīgi papurināja galvu, atmetot atpakaļ izjukušos matus, un klusēdama vēroja ezeru. Tad viņa lēni pagriezās pret Roriju. Uz mirkli abu skatieni sastapās, taču viņa nesmaidīja. Viņa pielika plaukstu pie tējas katliņa.

— Tēja vēl silta, — viņa sacīja. — Vai iedzersim vēl?

— Jā, lūdzu!

— Ar pienu un cukuru? Piedodiet, ka es vēlreiz to jautāju, bet esmu pilnīgi aizmirsusi.

Trīsdesmitā nodaļa

Pievakarē viņi atgriezās Keipkrijā, un par turpmāko satikšanos Rorijs vispār neieminējās. Visu ceļu viņi tikpat kā nerunāja. Kad lielā kanu laiva piestāja Keipkrijas krastā, Kanīna izkāpa ārā un uz mirkli pagriezās pret viņu.

— Paldies, — viņa teica. — Šī man bija ļoti patīkama diena. — Un tad viņa jau bija prom — aši aizskrēja augšup pa nogāzi uz indiāņu telšu pusi.

Pie vakariņu galda Rorijs īsumā pastāstīja Ramzijiem, kā viņi izbraukājuši ezeru un atraduši baltvaigu zostēviņu ar viņa draudzeni.

— Vai jūs parunājāt ar Kanīnu par to, lai viņa atgriežas lielajā pasaulē un mēģina atrast skolotājas darbu? — Džouna Ramzija jautāja.

— Jā. Bet nespēju viņu pārliecināt. Viņa nolēmusi palikt šeit.

Pēc garās dienas Rorijs jutās noguris. Tūlīt pēc vakariņām viņš devās uz savu istabu, atzīmēja savus novērojumus un likās uz auss.

Otrā rītā pie brokastu galda viņš jautāja Bertam Ramzijam:

— Vai Džokam, jūsu tulkam, būs tik daudz laika, lai palīdzētu man izjautāt indiāņu medniekus?

Viņš redzēja, ka Džouna Ramzija spēji pagriež galvu un paraugās viņā.

— Kas noticis? — viņš jautāja. — Vai Kanīna atkal iespītējusies?

Rorijs zināja, ka sekos šāds jautājums, un atbilde viņam jau bija gatava.

— Nē, Kanīnai nav nekas pretim. Bet es domāju, ka veiksies labāk, ja, izvaicājot vīriešus, ņemšu par tulku vīrieti.

— Tas nepavisam nav vajadzīgs, — Džouna Ramzija īsi iebilda, bet vairāk neko nesacīja.

— Vakari Džokam ir brīvi, tad viņš varēs jums palīdzēt, — Berts Ramzijs teica. — Vai viņš jums vajadzīgs šovakar pat?

— Jā.

Labu brīdi viņi klusēja. Tad Rorijs atkal ierunājās.

— Man jāuzraksta pāris vēstuļu sakarā ar šo baltvaigu zostēviņu. Kad ieradīsies lidmašīna pēc pasta?

— Laikam gan tikai pēc vairākām dienām, — Berts Ramzijs atbildēja. — Taču ne vēlāk kā pēc nedēļas.

Rorijs atgriezās savā istabā. Viņš stāvēja pie loga, no kura bija pārskatāms indiāņu ciemats, un redzēja brūno, skrandaino Bīverskinu telti, iespiestu vidū starp daudzām citām. Likās neticami, ka šai pretīgajā būdā tagad dzīvoja … vai viņš vakar tā arī domāja?… Jā, viņa bija visskaistākā meitene, kādu viņš jebkad sastapis. Un bez ārējās pievilcības viņai vēl piemita sasodīti daudz citu apbrīnojamu īpašību. Viņa gan bija muļķīgi stūrgalvīga rasu jautājumā, bet ar tik attīstītu intelektu, ka Rorijs jutās ieintriģēts. Viņš nebija sastapis daudz tādu meiteņu — ne universitātē, ne arī kur citur — ar tik plašām zināšanām un tik asu prātu kā Kanīnai.

Bet vai sociālajā ziņā kāds vispār varēja atrasties zemāk? Taču vakar, kad viņš tradicionālā veidā gribēja izmantot viņas stāvokli, šī rīcība pēkšņi šķita galīgi aplama, un no tā nekas neiznāca. Vai varbūt viņš bija kļuvis par svētuli?

Rorijs nespēja pateikt arī to, kādēļ nolēmis ņemt par tulku Džoku. Viņš, tāpat kā Džouna Ramzija, zināja, ka tas nebija aiz tā iemesla, ko viņš minēja lejā pie brokastu galda. Viņš bija apmulsis un tādēļ nolēma labāk pāris dienu izvairīties no Kanīnas. Viņam bija jātiek skaidrībā, kur īsti Kanīna ierindojama viņa sieviešu klasifikācijas tabulā. Vai tā piederēja pie «pieejamo» vai «nepieejamo» grupas?

Viņš aizgāja no loga, apsēdās pie nelielā rakstāmgalda līdzās gultai un sāka rakstīt pirmo vēstuli.

«Dārgais P. L.!

Varat atzīmēt vēl vienu ļoti interesantu jaunumu sakarā ar viesuļvētru «Alise» …»

Viņš pastāstīja par baltvaigu zostēviņu, bet Kanīnu šai sakarā nepieminēja. Viņš aprakstīja baltvaidža draudzeni — Kanādas zosi, kā arī riesta rituālu, ko viņam bija izdevies novērot. Pēc tam viņš turpināja:

«Kā Jūs zināt, sakarā ar šiem vētrā noklīdušajiem putniem vienmēr izvirzās jautājums, vai tie vairs atrod ceļu atpakaļ. Šis gadījums ir sarežģīts, bet vēl jo vairāk interesants tādēļ, ka minētais zostēviņš sapārojies ar citas sugas mātīti, kura dzīvo pavisam citā vidē un apstākļos. Vai viņš dosies atpakaļ uz jūru? Varbūt pat mēģinās sasniegt Barru? Vai arī lidos uz dienvidiem un paliks zemes iekšienē kopā ar draudzeni, un pārņems Kanādas zosu migrācijas maršrutu uz Misisipi? Tā ir ārkārtīgi interesanta problēma — vai ne? — un, ja mums izdotos rast uz to atbildi, tad līdz ar to būtu daļēji noskaidrots, vai putnu migrācija ir pilnīgi instinktīva vai daļēji iegūta īpašība. Ja šo zostēviņu notvertu un iezīmētu, mums būtu reālas iespējas uzzināt, kurp viņš dosies.

Vairāki ornitologi, kuri pētī putnu migrāciju, to iezīmēšanai izmanto krāsainas kakla lentes, tā ka ar binokli šos putnus var saskatīt jūdzi vai vēl lielākā attālumā. Jūs droši vien būsiet lasījis par viņu darbu. Ja nemaldos, šīs plastmasas lentes sasien ar īpašu mezglu, ar kādu agrāk piesēja piekūnus, lentes galu — četras piecas collas — atstājot brīvu. Šādā veidā es gribētu iezīmēt arī baltvaigu zostēviņu un tā draudzeni. Vasarā, kad zosis metīs spalvu un nevarēs palidot, tās droši vien būs iespējams notvert.

Ja mums izdosies zosis iezīmēt, tad varētu sagatavot attiecīgu, uz rotatora pavairotu vēstuli ar mūsu ieceres aprakstu un izsūtīt visiem Misisipi ielejas ornitologu klubiem un mednieku biedrībām. Misisipi rajons ir biezi apdzīvots, un tur pārziemojošo zosu bari pastāvīgi tiek novēroti. Ja baltvaigu zostēviņš būs devies uz turieni līdzi savai draudzenei, ļoti iespējams, ka abus putnus ievēros un mums par to paziņos.

Ir, protams, vēl tāda varbūtība, ka šis zostēviņš atrod ceļu atpakaļ uz savas sugas zosu pārziemošanas vietu — Hebrīdu salām. Arī tādā gadījumā viņš tiktu pamanīts. Pirmkārt, zosu apmešanās vieta tur ir stipri ierobežota, jo tās pārziemo galvenokārt manā dzimtenē — Barras salā. Otrkārt, tur dzīvo mana māte, kura varētu zosu barus novērot.

Vai Jums būtu iespējams iepazīties ar lentu nostiprināšanas tehniku un paņemt līdz mazliet krāsainas plastmasas lentes? Protams, ceru, ka Jūs atbrauksiet, kā bijāt domājis. Vislabākā būtu dzeltenā krāsa, pēc iespējas spilgtāka, tikai vispirms būtu jānoskaidro, vai kāds jau nelieto šādas kakla lentes baltvaigu vai Kanādas zosu iezīmēšanai, citādi varētu rasties pārpratums. Es varētu par to painteresēties Otavas Dabas pārvaldē, bet, tā kā tas neattiecas uz darbu, kura dēļ esmu šeit ieradies, baidos uzdurties uz kādu birokrātu, kurš var visu to uzskatīt par sentimentālu blēņošanos un teikt, lai es nododos saviem tiešajiem pienākumiem. Tādēļ šai sakarā es rakstu Jums.

Ar sveicienu — Rorijs.»

Tā, tiktāl nu tas būtu, bet kā par visu to uzrakstīt mātei? Rorija iecere varēja īstenoties tikai tad, ja māte ziemā paliktu Barrā. Viņa mīlēja baltvaigu zosis tikpat stipri kā Rorijs pats, un viņš zināja, ka nebūtu grūti iejūsmināt viņu ar man-tay-o problēmu. Bet cik tālu viņš drīkstēja iet? Vai viņam bija tiesības pierunāt māti palikt Barrā vēl vienu ziemu?

Vēstuli Rorijs sāka ar to, ka pastāstīja par baltvaigu zostēviņu un ar to saistīto interesanto problēmu. «Šai sakarā izvirzās jautājums,» viņš rakstīja, «kurš no šiem diviem spēkiem būs stiprāks — šī putna mīlestība uz draudzeni vai mīlestība uz jūru un Barru.» Tad viņš pastāstīja par savu nodomu iezīmēt baltvaigu zostēviņu, lai to atkal varētu pazīt. «Es ceru, ka Tu mums varēsi palīdzēt un ziemā novērot Barras zosu barus, taču zinu, ka Tev ir savi plāni un nodomi un …» Labu brīdi viņš domāja, kā labāk izteikties, tad nobeidza frāzi ar šādiem vārdiem: «… un iespējams, ka šoziem Tu vairs tur nepaliksi.»

Tad Rorijs pārlasīja vēstuli. Tā bija pārāk nenoteikta. Vajadzēja pierunāt māti, lai viņa paliek Barrā.

Un viņš pievienoja vēl vienu rindkopu:

«Tas nu Tev, protams, jāizšķir pašai, bet šī problēma ir tik aizraujoša un bioloģiski svarīga, ka man laikam ir tiesības lūgt Tevi talkā. Bez Barras zosu rūpīgas novērošanas mūsu izredzes sarūk par piecdesmit procentiem. To izdarīt vari vienīgi Tu. Es negribu runāt caur puķēm vai aplinkus. Es lūdzu Tevi palikt. Vai piekritīsi?»

Rorijs uzlīmēja uz aploksnes «avio» pastmarku. Ja vēstule , gaidot lidmašīnu, pārāk ilgi nenogulēs Keipkrijā un ja māte tūliņ pat atbildēs, tad pēc divām trim nedēļām viņš saņems atbildi.

Bet liktenis visai drīz pārvilka svītru Rorija nodomam izvairīties no Kanīnas. Tovakar, kad viņš kopā ar Džoku divas stundas bija iztaujājis medniekus par šī pavasara zosu medībām un atgriezās Ramziju mājā, Kanīna jau bija tur priekšā.

— Nesteidzieties augšā, Rorij, — Džouna Ramzija teica. — Es nupat uzliku vārīties kafiju.

Rorijs piegāja pie viesistabas durvīm.

— Sveika, Kanīna, — viņš teica.

Viņa viegli pasmaidīja un tūlīt novērsās. Viņš apsēdās krēsla pie durvīm.

— Kanīna atnākusi pēc grāmatām, — Džouna Ramzija sacīja. — Viņa grib atvērt šeit skolu.

Rorijs bija redzējis pie gaiteņa durvīm kartona kasti ar grāmatām.

— Tā ir lieliska ideja, — viņš teica. — Kur jūs to domājat iekārtot?

— Baznīcā, — Kanīna atbildēja.

— Ko jūs viņiem mācīsiet?

— Mana programma ir gaužām pieticīga. Bērni šeit dzīvo pārāk īsu laiku, lai viņiem varētu daudz ko iemācīt. Ne vairāk par trim četriem mēnešiem. Es gribētu mācīt viņiem angļu valodu un varbūt arī mazliet aritmētiku. Ja viņi apgūtu kaut vai šo mazumiņu, viņu dzīve kļūtu mazliet vieglāka, pilnīgāka.

— Kādēļ tik maz indiāņu bērnu dodas uz Mūsas internātskolu? — Rorijs jautāja. — Mācoties pilnu mācību gadu, viņi tur varētu iegūt daudz vairāk.

— Vecāki bērnus ne labprāt laiž uz turieni. Un arī pašiem bērniem daudz svarīgāk palikt kopā ar vecākiem, iepazīt mežu, mācīties medīt, uzstādīt lamatas, apgūt visas tās iemaņas, kas viņiem dzīvē būs nepieciešamas. Tas viņiem ir pats svarīgākais. Pārāk daudz izglītības radīs bērnos neapmierinātību ar to dzīvi, kāda viņiem jādzīvo, bet citas dzīves viņiem nevar būt. To nu es zinu.

Džouna Ramzija piecēlās.

— Lai nu tas paliek, — viņa noteica un aizgāja uz virtuvi pēc kafijas.

Viņi tērzēja veselu stundu par visdažādākajiem tematiem, par bebru aizsardzību, krijiešu un eskimosu leģendām, Džona Djū pedagoģiskajām teorijām un vēl daudz ko citu, ko Rorijs nespēja atcerēties. Viņš bija to aizmirsis tādēļ, ka visa viņa uzmanība atkal un atkal pievērsās nevis sarunai, bet gan Kanīnas skaidrajam un pārliecinošajam domas izklāstam. Viņa runāja klusi, reizēm, kaut ko uzsverot, atmeta galvu, tā ka mati vilinoši iemirdzējās, nekad neizteicās gari, taču arvien no jauna iekļāvās sarunā. Kad tā beidzās, Rorijs paņēma kartona kasti ar grāmatām un pavadīja Kanīnu cauri ciematam līdz Bīverskinu teltij. Pie telts ieejas viņš atdeva grāmatas Kanīnai.

— Paldies, — viņa teica. — Es nebiju domājusi, ka pavadīšu tik jauku vakaru.

— Es arī… nebiju domājis, — viņš neveikli nomurmināja.

Tad viņa iegāja teltī un brezenta lēveris aiz viņas aizvērās.

Un tai mirklī, kad Kanīna vairs nebija redzama, Rorijs saprata, ka mīl viņu. Tādā kā pēkšņā apskaidrībā, no kuras viņam sāka drebēt ceļgali, viņš atskārta, ka viņa dzīvē nenovēršami ienākusi visīstākā mīlestība. Šovakar nebija fiziska stimula, kas būtu varējis uz to vedināt, tas notika vai, pareizāk sakot, viņš to atklāja, pat nepieskardamies viņas rokai. Tagad viņš saprata, kas vakar pie Kišamūskeka bija liedzis viņam, Kanīnu iegūt: neapzināti, pašos sirds dziļumos viņš jau bija to nojautis.

Viņš sāka soļot atpakaļ pa nespodro mēness gaismu, kas tik tikko ļāva saskatīt taku. Liegais vējiņš, kas atnesa tuvīno purvu sūnu smaržu, viegli plivināja tumšo, miegā grimušo telšu brezentu. Bet jau pirmajā brīdī pēc šī atklājuma, kad Rorijs, it kā sitienu dabūjis, sāka grīļoties, viņš tomēr skaidri apzinājās, ka neprecēs Kanīnu Bīverskinu.

Viņš lēni gāja atpakaļ uz Ramziju māju, tad pārdomāja un nogriezās uz upmalu. Tur viņš apsēdās uz liela akmens. Nakts bija klusa, tikai pret krastu viegli skalojās mazi vilnīši, un reizi pa reizei kaut kur ierējās izsalcis suns.

Viņš nevarēja Kanīnu precēt. Tas bija pilnīgi neiespējami. Līdz ar to sabruktu visi sapņi, ko viņš bija bērnībā iecerējis, nolemdams pamest dzimto Barras salu un kaut kā izsisties dzīvē uz augšu. Viņš bija ziedojis pārāk daudz pūļu, viņš bija ziedojis pārāk daudz gadu, lai tagad visu to liktu uz spēles, apprecot indiānieti. Jau viņa paša vienkāršā izcelsme bija zināms traucēklis. Un tas liks sevi manīt visu mūžu, jo cilvēks nevar pilnīgi atbrīvoties no visiem bērnības ieradumiem. Pēdas vienmēr paliek. Viņam bija vajadzīga sieva no labas ģimenes, ar labu audzināšanu un manierēm, kura palīdzētu nolīdzināt visus pagātnes negludumus, nevis tāda kā Kanīna, kura radītu vēl jaunas grūtības.

Kanīnai bija visas nepieciešamās īpašības, lai kļūtu par labu sievu un draugu, izņemot vienu — viņas rasi. Viņa bija gudra, pievilcīga un, ja vien viņai dotu iespēju, droši vien kļūtu par lielisku namamāti. Bet sabiedrība, kurā viņš dzīvoja, šādu iespēju viņai nekad nedos. Rorijs zināja, kā tas būs, ja viņš apprecēs viņu. Pret Kanīnu kā lektora sievu visi būs laipni, varbūt pat pārāk laipni, bet nekad neuzskatīs viņu par savējo. Un viņš pats būs pazīstams kā biologs, kurš vienu vasaru devies uz ziemeļiem un atvedis līdzi sievu — sarkanādaino, tiesa, skaistu un pievilcīgu, tomēr … sarkanādaino. Un, kad pienāks laiks viņa izvirzīšanai, kaut kur aiz kulisēm notiks padomes sēde, kurā tiks izsvērti viņa plusi un mīnusi, un Kanīna tad, protams, būs viņa vislielākais mīnuss.

Rorijs atcerējās mātes nelaimīgo laulību, to, ka viņa bija sagandējusi savu dzīvi, izdarot kļūdu un apprecot cilvēku, kurš nepiederēja pie viņas šķiras. Viņš ar rūgtumu nodomāja, ka bez vismazākā nosodījuma varētu apprecēt kādu pastulbu, Pegijai Maknilai līdzīgu padauzu, bet Kanīnai Bīverskinai jāpaliek ārpus viņa sabiedrības loka, jo viņas ādas virsējos slāņos bija mazliet vairāk pigmentu melanīnu. Viņa domas šai ziņā nebija svarīgas. Viņš piederēja pie sugas, kas dzīvo barā, un viņam bija jādzīvo un jāstrādā kopā ar citiem, sev līdzīgiem, un, lai iegūtu šo cilvēku labvēlību un nodrošinātu sev panākumus, jāpakļaujas viņu domām un uzskatiem.

Rorijs piecēlās un lēni vilkās augšup pa nogāzi uz mājas pusi.

Pie viņa bija atnākusi mīlestība, taču viņš jutās nevis priecīgi pacilāts, bet sakauts un izmisis. Līdz šim viņam bija viegli nosodīt netaisnību, par kuras upuri Kanīna kļuvusi, un svētā sašutumā no saviem paštaisnīguma augstumiem nopelt savu tautiešu rasu fanātismu. Tas bija viegli, jo viņš to darīja no drošām pozīcijām, kā cilvēks no malas, nevis līdzdalībnieks. Bet nu arī viņš atradās arēnā, arī viņš pats bija ierauts šai cīņā, un tagad šis rasu jautājums viņam atklājās gluži citā gaismā.

Pirms stundas viņš būtu dedzīgi apgalvojis, ka stāv tālu pāri rasu aizspriedumiem. Tagad viņš padevīgi noliecās to priekšā un pakļāva tiem vissvarīgāko lēmumu savā dzīvē. Un viņš necentās sevi apmānīt. Viņš skaidri apzinājās, ko dara un kādēļ.

Ciemata viņā galā, riedams uz bālo mēness sirpi, žēli iegaudojās kāds suns. Tam tūliņ pievienojās citi, un salto nakts gaisu satricināja spalgas, griezīgas suņu rejas. Tad mēnesi aizklāja mākonis, suņu koris noklusa, un Rorijs Makdonalds atkal bija viens ar savām mokošajām, šaubu pilnajām domām.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Nākamajā rītā Rorijs ar Džoku sāka gatavoties pirmajai ekspedīcijai uz zosu rajonu zemes iekšienē. Ap četrdesmit jūdžu uz dienvidiem no Keipkrijas Džeimsa līcī ietek liela upe — Otera, un, pēc Rorija domām, tieši šai apvidū vajadzēja atrasties Misisipi un Dienvidatlantijas zosu ligzdošanas vietu robežai. Tādēļ viņš nolēma vispirms izpētīt ezeriem bagātos Oteras augšteces purvājus. Tam vajadzētu apmēram divas nedēļas. Viņš iznomāja no Berta Ramzija lielo astoņpadsmit pēdu laivu, piekarināmo motoru un telti. Guļammaisus, katlus un pārtiku viņi salika mugursomās. Pret vakaru viss bija sagatavots, lai no rīta mazā gaismiņā dotos ceļā.

Kanīnu Rorijs todien nebija redzējis. Bet viņš redzēja viņu vakarā, īsi pirms tumsas iestāšanās. Viņš atkal stāvēja pie savas istabas loga, raudzījās lejā uz indiāņu apmetni, kad Kanīna ar grāmatu saini rokā nāca augšup pa taku uz baznīcu. Sākumā Rorijs viņu nepazina, jo viņai kājās atkal bija gumijas zābaki un ap galvu — lielais, melnais lakats, tā ka viņa krēslā izskatījās tāda pati kā citas indiānietes. Tikai tad, kad viņa jau bija gandrīz pie baznīcas, Rorijs saprata, ka tā ir Kanīna. Viņa iegāja mazajā koka namiņā ar strupo, četrstūraino tornīti, un Rorijs ar dobji pukstošu sirdi gaidīja viņu atkal parādāmies.

Krēsla strauji sabiezēja, bet viņš pie loga vēl arvien gaidīja, kaut arī kļuva tik tumšs, ka gandrīz nekas vairs nebija saskatāms. Tad Kanīna uz mirkli parādījās, atgādinādama rēgainu ēnu. Tūliņ pat tumsa aprija viņu, bet Rorijs vai acis izskatīja, cerēdams meiteni vēl reizi ieraudzīt. Tad viņš redzēja, ka pēkšņi paveras Bīverskinu telts durvju brezenta stērbele un nespodri dzeltenajā gaismas kvadrātā uz mirkli pavīd slaidais, lakata apņemtais stāvs.

Grīļodamies kā piedzēries, viņš atgāja nost no loga un uzdedza gaismu. Tad atlaidās gultā un stingi raudzījās griestos. Viņš nu patiešām reiz bija ķezā — tādā pašā kā šis baltvaigu zostēviņš. Viņš mīlēja meiteni, kuru nevarēja precēt. Un nākamo trīs mēnešu laikā viņš droši vien bieži tiksies ar viņu. Viņš vismaz cerēja, ka tas tā būs, lai gan saprata, ka ne vienam, ne otram no viņiem tas laikam neko labu nenesīs.

Rorijs ar Džoku bija prom piecpadsmit dienas, un Rorija domas visu šo laiku atkal un atkal atgriezās pie Kanīnas. Ekspedīcija bija veiksmīga un deva daudz vērtīga materiāla. Kanādas zosu ligzdas viņi neatrada — uz to Rorijs daudz arī nebija cerējis, — bet atklāja vairākas zosu kolonijas, kuras runāja pašas par sevi. Lielākā daļa zosu turējās pāros vai nelielās grupās un acīmredzot bija neligzdotājas. Tikai piektā daļa bija vieninieki, kas, ieraudzījuši laivu, satraukti gāginādami, uzspurdza gaisā. Tie bija ligzdotāji tēviņi, kuri stāvēja sardzē, kamēr mātītes kaut kur apslēptā vietā sēdēja ligzdā uz olām. Rorijs rūpīgi atzīmēja visus upes līčus un liekņas, kur vasarā spalvu mešanas laikā zosis varētu notvert un apgredzenot.

Pēdējo nakti viņi uzcēla telti Oteras grīvā, un saulrieta debesis tovakar pārvilka baltas, plūksnainas spalvu mākoņu svītras. Rorijs redzēja, ka Džoks bažīgi vēro mākoņu sabiezēšanu. Beidzot indiānis sacīja:

— Rītā vējš. Mēs paliek tepat.

Pēkšņi doma par to, ka vēl dienu jāgaida, Rorijam šķita briesmīga, neizturama.

— Tad būtu vajadzīgs diez kāds elles pūtiens, lai vēl rīt spētu mani noturēt šeit, — viņš teica.

— Kam jūs tā steidzas? — Džoks jautāja. — Ēdiens mums vēl ir.

— Cilvēks nedzīvo no maizes vien, — Rorijs sacīja.

— Vai tu, Džok, esi spējīgs to saprast? Tā sacīts bībelē.

— Es saprotu, kā jūs to domā, — Džoks aši attrauca.

— Tas nozīmē to, ka nākamo reizi jums labāk būs ņemt līdzi Džo Bīverskina meitu. Tad nebūs vajadzīgs triekties tā atpakaļ.

Rorijs smējās, bet Džoka piezīme pārsteidza viņu, jo viņš ne reizi nebija ieminējies par Kanīnu.

— Kāds tam sakars ar Kanīnu Bīverskinu?

Džoks smaidīdams raudzījās viņā.

— Vai tad jūs pats to nezina, ko?

— Jā, zinu, — Rorijs atbildēja. — Bet es nezināju, ka arī citi to zina.

— Daudzi to zina. Bet neceļ ne ausu. Par viņu mēs vienīgi nospļaujas. Mums netīk, ka baltie, te atbraukuši, knakstās ap krijiešu meitenēm. Bet par Džo Bīverskina meitu mēs neuztraucas. Viņa nav īsta krijiete. Viņa nav nekam derīga. Māk tikai lasīt grāmatiņas. Neviens vīrietis negrib viņu precēt. Viņa nemāk nodīrāt bebrēnu. Tā ka jūs, zināt… var droši salaist. Mēs par to vienīgi nospļaujas.

Tad, lūk, ko par Kanīnu domāja viņas tautieši! Rorijam atausa atmiņā tas, ko viņa teica par sevi Mūsonijas vilcienā, viņu pirmajā tikšanās reizē. «Es esmu uz sēkļa starp divām pasaulēm un nekad īsti nepiederēšu ne pie vienas, ne pie otras.» Tagad Rorijs pilnībā izprata viņas traģēdiju. Bet viņš zināja, ka tikpat neprecēs viņu, jo labāk viena sagrauta dzīve nekā divas.

Naktī vējš pieņēmās spēkā un tik stipri raustīja telts jumta brezentu, ka Rorijs vairākkārt uztrūkās. Gaismai austot, viņš atkal pamodās, ātri izrausās no guļammaisa un no telts vēroja zilos, balti krēpainos viļņus, kas vēlās pret Džeimsa līča piekrasti.

— Džok! — viņš uzsauca. — Laiks doties ceļā!

Indiānis atvēra tumšās, miegainās acis, atbalstījās uz elkoņa un sāka klausīties vēja auros un bangu šņākšanā. Tad viņš papurināja galvu.

— Pārāk liels vējš, — viņš teica.

— Astoņpadsmit pēdu laivai tas nav bīstams. Nu, žiglāk! Mani gaida darbs.

Džoks negribīgi izrausās no guļammaisa.

— Goda vārds, nākamo reizi jūs labāk ņem līdzi Džo Bīverskina meitu. Ja tad liels vējš, jūs abi var darīt savu darbu tepat.

Atceļā pie motora sēdēja Rorijs, jo vētrā prata vadīt laivu labāk par Džoku. Visu ceļu viņus briesmīgi zvalstīja, un pāri laivas priekšgalam bieži šļācās ūdens. Džoks sēdēja bāls kā līķis, gaidot, ka kuru katru brīdi viņi noies dibenā. Rorijs ceļa lielāko daļu ļāva motoram strādāt tikai ar pusjaudu, un Keipkrijā viņi atgriezās tikai pret vakaru.

Kad viņi piestāja, lejā nonāca Džouna Ramzija.

— Jūs esat iededzis melns kā nēģeris, vienīgi deguns palicis gaišs, — viņa Rorijam teica. — Es nezināju, ka gaišmatainiem cilvēkiem tā piestāv iedegums.

— Vai jūs esat satikusi Kanīnu? — Rorijs jautāja.

— Nē.

Rorijs uzkāpa savā istabā, steigšus piegāja pie loga un bažīgi pārlaida skatienu indiāņu ciematam. Bīverskinu telts stāvēja parastajā vietā, tātad viņi nebija aizbraukuši zvejot. Viņš atstāja māju un gāja uz telšu ciematu meklēt Kanīnu.

Vispirms viņš devās uz baznīcu, apstājās uz pelēkajām koka kāpnēm un ieklausījās. Nedzirdēja ne mazākās skaņas, un viņš atvēra durvis. Iekšā neviena nebija. Viņš gāja pa šauro vidus eju uz priekšu, raudzīdamies solos uz abām pusēm. Neredzēja ne grāmatu, ne burtnīcu, ne zīmuļu, ne visvienkāršāko mācību piederumu, kas skolā būtu nepieciešami. Viņš atstāja baznīcu un, nogriezies uz ciemata pusi, sastapa Džoku, kurš pa smilšaino taku nāca viņam pretī.

— Viņas tur nav, — Džoks tūliņ sacīja. — Es redzēju, viņa laivā brauca pa upi uz augšu. Laikam grib pārbaudīt sīgu tīklus.

Rorijs griezās atpakaļ un gāja Džokam līdz. Viņš iestūma Berta Ramzija mazo laivu ūdenī un sāka irties uz augšteces pusi. Piekrastes koku aizvējā gaiss bija tveicīgs un nekustīgs. Putni bija sākuši savu vakara koncertu, un viņš dzirdēja ķauķu balsis un strazdu treļļus. Rorijs airēja kādu pusstundu, bet ne Kanīnas, ne viņas laivas neredzēja. Tad viņa priekšā iznira liela, kokiem apaugusi sala, kas šķita saplūstam kopā ar krastu, jo vienā pusē to atdalīja tikai šaura, aizsērējusi atteka. Rorijs gribēja braukt pa galveno gultni, bet izdzirda kāda nepazīstama putna balsi, kas nāca no salas viņas puses, un iegrieza laivu šaurajā, smilšu pilnajā attekā. Atkal bija dzirdama putna čivināšana — diezgan skaļš, atkārtots «čorri, čorri, čorri», bet pats putns, kā likās, slēpās aiz vītolu pudura, kurš Rorijam gandrīz pilnīgi aizsedza skatu.

Viņš klusi airēja pudurim apkārt. Atteka pēkšņi paplašinājās, veidojot tādu kā apslēptu baseinu ar mirdzošu smilšu sēres pusloku salas pusē. Rorijs tā arī neuzzināja, kas par putnu bija atvedis viņu šurp. Viņš ieraudzīja krastā uzvilktu sarkanu laivu un nākamajā mirklī — apmēram desmit laivu garuma attālumā — Kanīnu. Viņa stāvēja līdz gurniem ūdenī, ar baltām ziepju putu lēkšķēm noklātiem pleciem. Viņai nebija peldkostīma. Viņai nebija itin nekā.

Rorijs ieraudzīja tumsnējas krūtis, kuras apņēma melns matu vilnis, tad Kanīna viņu pamanīja un nometās uz ceļgaliem, tā ka ūdens sniedzās viņai līdz pleciem. Viņš lēni īrās uz priekšu.

— Ja jūs esat džentlmenis, — viņa sauca, — tad griezieties atpakaļ un dodiet man desmit minūtes laika nomazgāties un apģērbties!

Viņš pasmaidīja un īrās viņai klāt.

Es nezinu, vai esmu džentlmenis, — viņš teica, jau atrazdamies viņai tik tuvu, ka varēja sarunāties, nepaceļot balsi, — Bet es esmu vīrietis, šķiet, ļoti vājš vīrietis, pārāk vājš, lai neļautos kārdinājumam un neizmantotu gadījumu, kurš pats man iekritis klēpī.

Ķircinādams Kanīnu, viņš lēni airēja tuvāk.

— Ko jūs gribat darīt? — Kanīna jautāja dobjā, trīcošā, baiļu pilnā balsī.

— Varbūt nozagt jūsu drēbes, — viņš teica. — Diez ko tad darīsiet jūs?

Kanīnas seja un balss kļuva dzelžaini salta.

— Gaidīšu tumsu un tad braukšu mājās un teikšu, ka jūs man atņēmāt drēbes ar varu. Tā būs tīra patiesība.

— Man šķiet, ka varu dabūt jūsu drēbes un visu, ko gribu, bez kādas vardarbības, — Rorijs atbildēja. — Reizēm to pērk, reizēm paņem ar varu, bet tikpat labi var dabūt arī pēc savstarpējas vienošanās. Tas atkarīgs no vīrieša taktikas un …

Šo teikumu viņš vairs nepabeidza. Pēkšņi viņš juta, ka tas izklausās briesmīgi. Viņš taču Kanīnu apvainoja. Viņas sejā vairs nebija baiļu, tikai visdziļākā nicināšana.

— Bet man šķita, ka jūs esat savādāks nekā citi, — viņa dzedri teica. — Kādēļ jūs visi, baltie vīrieši, domājat, ka indiāņu meitenes ir izvirtules? Jūs esat augstprātīgs, iedomīgs puišelis. Grieziet laivu atpakaļ un tūliņ pazūdiet, citādi jums to vajadzēs nožēlot. Policija skatās greizi uz baltajiem, kuri skrien pakaļ indiānietēm. Man tikai vajag bilst vienu vārdu, un Berts Ramzijs pa radio rīt no rīta to paziņos Mūsas iecirknim, un pirms pusdienas policists jau būs klāt. Vai to jūs gribat panākt?

Rorijs pārstāja airēt, un viņa laiva lēni slīdēja uz krasta pusi. Viņš bija gribējis vienīgi pajokot, bet nu tas patiešām vairs nebija joks. Ūdens upē bija skaidrs, un viņš atradās Kanīnai jau tik tuvu, ka varēja redzēt viņas gurnu un krūšu brūnos izliekumus.

— Man ļoti žēl, Kanīna, — viņš teica. — Es tikai gribēju pajokot

— Man vienalga, vai jums ir žēl vai nav. Tagad jūs esat to pasacījis… un es zinu, ko jūs īstenībā domājat par mani.

— Kanīna! Es nepavisam tā nedomāju. Es nezinu, kādēļ tā sacīju.

— Bet es zinu. Jūs tā sacījāt tādēļ, ka pats tam ticat. Jūs uzskatāt sevi par neatvairāmu gaišmatainu Apollonu, kam neviena sieviete nespēj pretoties. Bet mani jūs uzskatāt par prostitūtu. Un tagad — pazūdiet!

Rorijs apgrieza laivu un mirkli atskatījās uz Kanīnu.

— Vai jums nebūtu it nekas pretim, ja es pēc desmit minūtēm atgrieztos? — viņš jautāja.

— Es nu jūs netaisos uzaicināt!

Rorijs airēja garām vītoliem un izbrauca no attekas upē. Viņš bija samulsis un nikns uz sevi. Viņš gaidīja piecpadsmit minūtes, dodams Kanīnai laiku mierīgi apģērbties, bet, tiklīdz grasījās griezties atpakaļ, viņa jau airēja pa atteku šurp. Viņai mugurā bija zilais svīteris un ap galvu — melnais lakats. Rorijs piebrauca savu laivu viņai līdzās. Viņa ir skaista pat ar šo briesmīgo lakatu, viņš nodomāja.

— Kanīna, lūdzu, nedusmojieties, — viņš teica. — Es nezinu, es tiešām neprotu vēl kaut kā patiesāk atvainoties. Vai jūs varētu visu to aizmirst?

— Nē, to es neaizmirsīšu. — Viņa uzmeta viņam tikai mirkli. — Bet es nepiešķiršu tam nozīmi, ja jūs atkal varat būt džentlmenis.

— Es apsolu.

Abām laivām slīdot cieši līdzās, viņi lēni airēja atpakaļ uz Keipkriju. Pēc krietna klusuma brīža Rorijs jautāja:

— Kā jums veicas ar skolu?

— No tā visa it nekas neiznāca, — viņa teica. — Vecāki nav ieinteresēti. Pirmajā dienā ieradās desmit bērni, ceturtajā vairs tikai divi. Es runāju ar dažiem vecākiem, bet viņi nemaz nevēlas, lai bērni ietu skolā. Un es atmetu visam ar roku.

Viņas seja bija cieta un drūma, lūpas cieši sakniebtas, un skatiens vērsts tieši uz priekšu.

— Tas ir skumji, — viņa turpināja. — Es pat dabūju noraudāties. Bet, vispār ņemot, pati esmu vainīga. Bērniem drīz kļuva garlaicīgi. Es nepratu viņus ieinteresēt.

Žēl gan, ka… — Rorijs iesāka. — Nē. Varbūt tieši tā arī ir labāk. Varbūt tagad jūs sapratīsiet, ka jūsu vieta ir lielajā pasaulē.

— Katru reizi tiekoties mēs par to strīdamies, — Kanīna nepacietīgi attrauca. — Jūs esat dzirdējis vienīgi to, ka esmu atlaista no skolotājas darba. Tad paklausieties arī visu pārējo.

Viņa lēni un pacietīgi runāja vismaz minūtes piecpadsmit. Abas laivas klusi slīdēja viena otrai līdzās, airi ritmiski cēlās un grima, un slapjās lāpstiņas mirguļoja slīpajos rietošās saules staros. Kanīna pastāstīja par savu pirmo vakaru Blekvudā Džounas Ramzijas māsas mājā. Pēc tam par pirmo dienu Parka skolā un Trūdijas Braunas pēkšņo aiziešanu no Sedijas Tomasas pansionāta, un tālāk — par visiem pazemojumiem, ko bija pārcietusi skolotāju koledžā, kā arī meklējot skolotājas darbu, un beidzot — par savu lēmumu atgriezties Keipkrijā.

— Un tad parādījāties jūs, — viņa nobeidzot teica. — Vai tiešām jūs arī vēl tagad domājat, ka man būtu jādodas atpakaļ, lai atkal pārciestu visu to pašu?

Viņi klusi īrās tālāk, un Rorijs nezināja, ko teikt. Piekrastes eglājā jautri un skaņi dziedāja ķauķi, un pār upi vilkās garas, tumšas vakara ēnas.

— Nu, ko jūs sacīsiet? — Kanīna jautāja. — Ja jūs būtu skolas pilnvarotais, vai jūs pieņemtu mani darbā?

— Protams, pieņemtu.

— Bet, ja nu jūs būtu biznesmenis, kura panākumi atkarīgi no jums labvēlīga sabiedrības noskaņojuma, vai arī tad jūs pieņemtu mani savā skolā? Vai jūs būtu ar mieru ciest principa dēļ, vienīgi tādēļ, lai rādītu piemēru citiem?

Rorijs neatbildēja, tikai raudzījās stingi uz priekšu un ierastām kustībām airēja tālāk. Izklausījās, it kā Kanīna zinātu viņa slēptākās domas. Kanīna, brīdi gaidījusi, turpināja:

— Jūs visu laiku pūlaties iegalvot, ka man esot jādodas atpakaļ, lai ciestu un cīnītos savu tautiešu dēļ. Bet jūs pats? Vai arī jūs būtu ar mieru kaut ko upurēt savā personiskajā dzīvē vai darbā?

Šis jautājums skāra viņu tik tieši, ka Rorijs jau sāka šaubīties, vai tikai Kanīna neizsmej viņu. Viņa lielais augums saspringa, un kaklu pēkšņi aizžņaudza sauss, smacējošs saltums.

— Nu, ko jūs darītu, ja būtu šīs skolas pilnvarotais?

Rorijs zināja, ko viņš darītu, jo bija to jau izlēmis iepriekš. Savu nākotni un savu karjeru viņš stādīja augstāk ne vien par Kanīnas minēto principu, bet arī augstāk par mīlestību, kura mājoja viņa sirdī. Un, par spīti visai, viņas daiļrunībai, viņš turklāt zināja arī vēl to, ka viņa lēmums ir galīgs un negrozāms. Viņam jādomā ar prātu, nevis ar sirdi!

— Es censtos rīkoties taisnīgi, — viņš. atbildēja sausā, neskanīgā, rudens lapu čaboņai līdzīgā balsī.

— Es ticu, ka jūs to darītu, — viņa teica. — Jums ir stiprs gribasspēks. Bet starp jūsu tautiešiem tādu nav daudz.

Un tad Rorijs saprata — Kanīna nezina. Viņa to neizsmēja. Tas tikai bija tā šķitis.

— Varbūt aizbrauksim paraudzīties, ko dara šis baltvaigu zostēviņš? — viņš jautāja, un viņa balss atkal skanēja droši un pašpaļāvīgi. — Vai rītdien jūs varētu?

— Nē!

— Kādēļ ne?

— Vai tiešām jūs domājat, ka es vēl kādreiz braukšu jums kaut kur līdz?

— Varbūt es tā nedomāju, tomēr ceru.

Viņi aplieca pēdējo līkumu, un viņiem priekšā iznira Keipkrijas tumšais telšu un ēku puduris, virs kura vīdēja pelēks dūmu mākulis. Laika vairs nebija daudz.

— Šie vārdi bija pārāk nežēlīgi, — Rorijs sacīja. — Jūs teicāt, ka nepiešķirsiet tam nozīmi. Jūs taču interesē šis zostēviņš … man …

— Man-tay-o.

— Jā, man-tay-o . Jūs taču viņš interesē tikpat stipri kā mani, vai ne?

— Laikam gan.

Kanīna sāka airēt ātrāk, un Rorijam bija krietni vien jāpiespiežas, lai turētu viņai līdz. Abas laivas reizē piestāja krastā. Kanīna uzvilka savējo smiltīs un tūliņ devās prom.

— Pagaidiet, Kanīna!

Viņa apstājās, pagriezās un sarauktu pieri skatījās Rorijā dzedrām, nekustīgām, viegli piemiegtām acīm. Un, kamēr viņa tā skatījās, viņas seja atmaiga, un viņam šķita, ka viņš dzirdētu klusu nopūtu.

— Nu labi, — viņa teica, un šoreiz viņas nopūta bija smaga un skaidri sadzirdama. — Bet pusčetros ir par agru. Varbūt septiņos?

— Labi, septiņos. Vai lai pasaku misis Ramzijai, ka jūs būsiet uz brokastīm?

— Nē. Satiksimies tepat pie upes.

Bet kā ar lenču?

— Pēc jūsu ieskatiem. Es varu paņemt vienīgi miltus, taukus un žāvētu zoss gaļu.

— Es to labprāt nogaršotu, — Rorijs teica.

— Labi, Tad es parūpēšos par lenču.

To pateikusi, viņa pagriezās un steigšus devās augšup pa piekrastes taku.

Trīsdesmit otrā nodaļa

Baltvaigu zostēviņš ar savu draudzeni vēl bija turpat — gan ne tieši vecajā vietā, bet tādā pašā zālēm aizaugušā seklumā, kas stiepās gar kādu citu salu nepilnu ceturtdaļjūdzi no tās, kur Kanīna un Rorijs bija redzējuši tos pirmo reizi. Mazo laivu viņi atrada turpat takas galā, kur bija to atstājuši, bet pagāja vairāk nekā stunda, iekams viņi atrada zosis. Saule jau stipri karsēja, krietni pakāpusies gubu mākoņu izraibinātajās debesīs, un viņi, guļot uz sūnu un egļu skuju paklāja, atkal vēroja zosis caur vītolu un alkšņu aizsegu.

Rorijs pasniedza binokli Kanīnai. Viņa to aši satvēra un sāka pētīt zosis. Viņa vairs nebija ģērbusies koši sarkanajā jakā un biksēs kā todien, kad viņi pirmo reizi devās uz Kišamūskeku; šoreiz viņai kājās bija gumijas zābaki un ap galvu melnais lakats. Un visu rītu viņa klusēja. Vairākas reizes Rorijs bija mēģinājis aizsākt sarunu, un katru reizi viņa bija atbildējusi ar galvas mājienu vai strupu atbildi un tūlīt atkal apklususi. Kopš viņi atstāja Keipkriju, viņa ne reizi nebija pasmaidījusi tā, lai vaigos atplauktu bedrītes. Rorijs skumīgi nodomāja, ka ziedotu vai visu vasaras algu, lai tikai izdzēstu no Kanīnas atmiņas savu vakardienas rupjo, netaktisko rīcību.

Redzot atkal baltvaigu zostēviņu šeit, tik tālu no jūras, Roriju pārņēma tas pats dīvainais saviļņojums, kas pagājušā reizē. Un tad viņš atkal redzēja, kā zostēviņš baro savu draudzeni un pēc tam maigi, kā glāstīdams tīra tās spārna spalvas. Viņš aši paraudzījās uz Kanīnu. Arī viņa bija to redzējusi caur binokli, turklāt vēl skaidrāk nekā viņš. Kanīna pievērsa seju Rorijam un klusi nopūtās, tik klusi, ka viņš jarda attālumā to gandrīz nespēja sadzirdēt. Un tagad viņa smaidīja.

Pēc kāda laika viņi aizlavījās atpakaļ uz to vietu, kur bija atstājuši laivu, un klusiņām airēja prom. Kad no salas viņus šķīra kādi simts jardi, Kanīna pārtrauca airēšanu un pagriezās pret Roriju.

—Šis putns… — viņa sacīja. — Kad es par visu to domāju, kad redzu, cik dziļi viņš iemīlējies, mani pārņem tāda … savāda sajūta. Es ceru, ka viņš neatstās savu draudzeni. Man gluži vienalga, cik stipri viņš mīl Barru un jūru. Viņš taču to nepametīs, vai ne?

— Kas to lai zina.

— Reiz tukšā dūšā es izdzēru divus martīni, tas bija Berta Ramzija dzimšanas dienā, un tagad, atkal redzot šīs zosis … man liekas … es izjūtu … kaut ko līdzīgu. Esmu laimīga un pati nezinu, kādēļ.

— Jā, — Rorijs sacīja. — Arī man ir tāda sajūta.

Viņa strauji noņēma tumšo lakatu un pakratīja galvu, mati noslīdēja pār pleciem, un pēkšņi tā bija gluži cita — jautra Kanīna. Rorijs priecājās, ieraudzījis, ka zem lakata viņa apsējusi sarkano matu lenti. Viņa atkal ķērās pie aira. Pēc desmit minūtēm viņi piestāja pie nelielās smilšu strēles, kas atdalīja ezeru no purva. Tad viņa novilka zābakus un kailām kājām izkāpa karstajās, sudrabainajās smiltīs, nesdama nelielu, baltu miltu maisiņu, kurā bija paņēmusi līdzi pārtiku.

— Šodien mums būs īsta krijiešu maltīte, — viņa sacīja. — Jums tā garšos vienīgi tad, ja būsiet ārkārtīgi izsalcis.

— Es esmu izbadējies kā vilks, — Rorijs atbildēja.

Rorijs pazuda starp kokiem un pēc brīža parādījās ar

izbalējušu, bezkrāsainu egles sakni rokā. Kamēr viņš to skaldīja, Kanīna no klinšu gabaliem izveidoja pavardu un tad sāka jaut mīklu piena pulvera kārbā.

— Ko jūs labāk ēstu — ceptu plāceni vai klimpas kopā ar zoss gaļu? — Kanīna vaicāja.

— Klimpas? Vai tad ir iespējams pagatavot klimpas?

— Jā gan.

— Es tās labprāt ēstu … ļoti labprāt… lūdzu.

Kanīna veikli aizkūra uguni, kamēr Rorijs vēl skaldīja malku. Viņa izvilka no maisa divus nomelnējušus katliņus, pielēja tos pilnus ar ūdeni un pakāra virs uguns, lai uzvārās.

— Un te man ir kāds īpašs gardums, — viņa sacīja. — Māte gandrīz negribēja to dot.

Rorijs pārstāja skaldīt malku un raudzījās viņā. Kanīna izņēma no miltu maisa drānā ievīstītu saini un iztina no tā divus lielus kaulus, no kuriem tikai nesen bija attīrīta gaļa. Tie bija Kanādas aļņa iegurņa kauli.

— Vai jūs taisāties barot mani ar kauliem? — viņš jautāja.

— Jā.

Vairāk neko neteikusi, Kanīna iemeta kaulus ugunskurā. Kad ūdens sāka vārīties, viņa pavilka tējas katlu malā, paņēma no skārda kārbas divas krietnas ēdamkarotes tauku un ielika tos otrā katlā verdošajā ūdenī.

— Gaļu kaltējot, tauki iet zudumā, — viņa paskaidroja, — tāpēc, to gatavojot, tie atkal jāpieliek.

No cita drānas gabala viņa iztina lielu, sagriezušos šķēli tumšas kaltētas gaļas, sagrieza to četros gabalos un iemeta verdošajā ūdens un tauku maisījumā. Katlu viņa pavilka uz ugunskura malu, kur tas lēni vārījās, vākam viegli cilājoties, kad no tā cēlās smaržīgu garaiņu mutuļi.

— Klimpas šim zoss gaļas sautējumam varēs pievienot tikai pēc trim stundas ceturkšņiem, — viņa sacīja. — Bet kauli drīz būs gatavi.

Viņa piecēlās un devās gar krastmalu prom un pēc brīža atgriezās ar nelielu kaļķakmens plāksni un apaļu akmeni dūres lielumā. Nolikusi abus akmeņus smiltīs, viņa ar diviem kociņiem izvilka no ugunskura kūpošos, apsvilušos kaulus un nometa tos uz kaļķakmens plāksnes.

— Vai jūs nekad neesat ēdis kaula smadzenes? — viņa jautāja.

Rorijs pakratīja galvu.

— Ziemeļu tautām — indiāņiem un eskimosiem — tā ir delikatese.

Kad kauli bija atdzisuši, viņa ar mazāko akmeni tos sadauzīja, atlasīdama nost šķembas, līdz atklājās dzeltenīgās kaula smadzenes. Tad pielika kaulu pie mutes un sāka tās sūkt.

Rorijs nespēja novērst no viņas acu. Nevar teikt, ka viņš izjustu pretīgumu, jo arī pats bija ar mieru nomēģināt, taču šai mirklī, redzot Kanīnu ar apgruzdušo kaulu pie mutes, viņš saprata, cik tuvu viņa vēl atradās savai akmens laikmeta pagātnei. Šī te viņa priekšā bija primitīvā Kanīna, kura palika tāda pati, kā bijusi, neraugoties uz visu izglītību un balto pasaulē iegūto pieredzi. Šai brīdī Rorijs viņā redzēja mūžīgās noslēpumainības apņemto ziemeļu dabas bērnu, kuru tikai četras piecas paaudzes šķīra no viņa kultūras akmens laikmetā, turpretim Roriju no viņa akmens laikmeta senčiem šķīra vismaz četri simti paaudzes.

Tas bija negaidīts interesants atklājums, kas deva domām jaunu pavērsienu. Arī viņa senči tādā pašā veidā reiz bija sūkuši kaulu smadzenes, tupot pie saviem ugunskuriem kaut kur Dienvideiropas vai Rietumāzijas alās. Kopš tā laika bija aizritējuši vismaz desmit tūkstoši gadu. Zemeslodes dzīvnieku valstī cilvēks toreiz vēl bija necils radījums, kurš cīnījās par savu eksistenci ar citām dzīvnieku sugām, kas dzīvei uz zemes bija daudz vairāk piemērotas nekā viņš. Tomēr daudzas no šīm citām sugām — tādi zvēri kā mamuti un zobenzobu tīģeri, par cilvēku daudz stiprāki un izturīgāki — jau sen bija nozuduši no zemes virsas un lemti aizmirstībai, kamēr cilvēki ne tikai izdzīvojuši, bet izplatījušies pa visu pasauli un kļuvuši par tās valdošo sugu. Kā? Iemesli tam bija dažādi, bet viens no pašiem svarīgākajiem spilgti iznira Rorija apziņā tieši tagad, kad viņš ar sajūsmas pilnu apbrīnu vēroja Karīnas melnīgsnējo skaistumu.

Rorijs domāja, ka nevienlīdzīgajā cīņā par eksistenci primitīvajam cilvēkam laikam lieliski palīdzējis tas apstāklis, ka šīs sugas tēviņi nekad nezaudēja spēju izjust to, ko patlaban izjuta viņš. Vīrieti nekad neatstāj vairošanās dziņa, turpretim citiem zīdītājiem tā parādās tikai uz īsu laiku reizi gadā — riesta periodā. Cilvēku sugas sievišķā pārstāve arvien spējusi iekairināt vīrieti neatkarīgi no gadalaika, tādējādi būtiski sekmēdama sugas saglabāšanos. Mednieki varēja bariem iet bojā, cīnoties ar daudz spēcīgākiem dzīvniekiem, lai iegūtu pārtiku savām sievām. Bet vienalga, cik vīriešu gāja bojā medībās, sugas vairošanās potenciālu tas gandrīz nemaz neietekmēja. Tā kā vīrieša vairošanās dziņu neierobežoja ilgi seksuālās vienaldzības un impotences periodi, viens pats vīrietis varēja apaugļot divdesmit sievietes. Cilvēku suga saglabājās un uzplauka tieši tāpēc, ka šī drudžainā dziņa, kurai vēlākā laika tika piešķirts skaistais vārds «mīlestība», nepazina nekādus ierobežojumus.

Ko no tā visa varēja secināt?

Pirmkārt, tas vēlreiz apstiprināja viņa uzskatu, ka Kanīna pieder citai pasaulei, citai dzīvei un nekādi nevarētu iekļauties viņējā. Un, otrkārt, tas laikam nozīmēja, ka vīrietis tā nu reiz radīts, ka spēj apaugļot divdesmit sievietes. Pretējā gadījumā cilvēku cilts nemaz nebūtu varējusi pastāvēt, un tādēļ viņam nebija jākaunas par šīm nevaldāmajām alkām, kuras bija viņu pārņēmušas.

— Vai jūs nemaz negribat nogaršot? — Kanīna jautāja.

— Gribu gan. Es tikai aizsapņojos.

Rorijs paņēma kaula gabalu, ar nazi noskrubināja no tā pārogļojušās gaļas atliekas un pielika kaulu pie lūpām. Tad, nedroši pasūcis, sajuta mutē maigās, želejai līdzīgās smadzenes. Tās bija saldenas, nedaudz graudainas, treknas, taču ne eļļainas, un raksturīgā tauku garša tikpat kā nebija manāma. Viņam garšoja, un viņš sūca vēl.

Drīz vien smadzenes bija apēstas, un viņi klusēdami sēdēja un noraudzījās uz baltajiem garaiņiem, kas viegliem mutuļiem cēlās no zoss gaļas sautējuma. Rorijs prātoja, vai Kanīna jau aizmirsusi viņa iepriekšējās dienas netaktisko izlēcienu. Viņš pievirzījās viņai cieši līdzās. Viņa neatrāvās. Viņš aplika roku viņai ap pleciem, ar otru roku apņēma viņas zodu un maigi atlieca galvu atpakaļ. Tad lēni noliecās un noskūpstīja viņu.

— Es mēdzu teikt, ka nekad neskūpstu to pašu meiteni divas reizes.

— Kā tā?

— Ja vienreiz esmu to noskūpstījis, otrreiz tā jau vairs nav tā pati.

Kanīna ātri atvirzījās un platām acīm raudzījās viņā.

— Jums piemīt kaut kas tāds, kas meitenei derdzas, — viņa dzedri sacīja.

— Es tikai pajokoju.

— Jums šķiet, ka jūs jokojat, bet tā nemaz nav. Jūs pats ticat tam, ko runājat. Dažreiz jūs esat tik prātīgs un saprotošs … bet dažreiz — izlutināts, iedomīgs …

Rorijs neļāva viņai pabeigt. Viņš atkal pievilka viņu sev klāt un skūpstīja. Viņas galva palika guļam uz viņa pleca.

— Šorīt es vēl arvien uz jums dusmojos, — viņa sacīja.

— Un man vajadzētu dusmoties arī vēl tagad. Bet laikam man-tay-o iespaidā …

Viņa ilgi gulēja viņa rokās, un viņš zināja, gluži tāpat kā bija zinājis pirmajā dienā šeit, pie Kišamūskeka, ka varētu Kanīnu iegūt, ja vien vēlētos. Bet pēc vakarējās sarunas uz upes, kad viņa bija jo sīki attēlojusi visus pārdzīvotos, ar diskrimināciju saistītos pazemojumus, Rorijam šķita, ka viņš daudz skaidrāk saprot, ko īsti viņa šādos brīžos izjūt. Tie nebija ne viņa skūpsti, ne ārējā pievilcība, kas lika viņai tik ātri padoties. Viņa rokās Kanīna juta, ka netiek noraidīta, ka ir kādam cilvēkam vajadzīga, un tieši tas viņai vienmēr bija liegts attieksmēs ar viņa rases pārstāvjiem.

Bet jau no paša sākuma, kopš viņu pirmā skūpsta Rorijs saprata, ka arī starp viņiem atradās tā pati grūti definējamā barjera. Kas to radīja, viņš nezināja. Taču viņam bija pilnīgi skaidrs, ka šis lēmums — neiet tālāk ja vien to varēja saukt par lēmumu, — šī psiholoģiskā barjera, tas nenosakāmais, kas viņu atturēja, sakņojās viņā pašā, nevis Kanīnā.

Ugunskurs bija izdedzis, un gaļa pārstājusi vārīties, bet neviens no viņiem to neredzēja. Beidzot Kanīna ierunājās.

— Klimpas. Mēs aizmirstam klimpas.

Atraisījusies no Rorija rokām, viņa piesvieda ugunskuram malku. Kad katliņš atkal burbuļoja, viņa iemeta tajā četrus mīklas klunčus.

Zoss gaļas sautējums ar klimpām Rorijam negaršoja. Tas bija tauks, gaļa — sīksta un bezgaršīga, klimpas — cietas un glīzdainas. Kanīna sāka smieties, tiklīdz Rorijs norija pirmo kumosu.

— Es jau teicu, ka jums tas negaršos, — viņa teica.

— Bet domāju, ka jums kā zosu pētniekam tas tomēr būtu jānobauda. Turklāt ņemiet vērā, ka salīdzinājumā ar citiem krijiešu ēdieniem šī kaltētā zoss — mēs to saucam na-mestik — ir tīrā delikatese. Diez ko jūs teiktu par skunksu vai pūci.

Šī atkal bija jautrā un smaidošā Kanīna. Ejot cauri mežam atpakaļ uz upi, saruna ne mirkli neapsīka. Reiz Rorijs ieteicās:

— Jūs, liekas, esat samierinājusies par skolu … par to, ka nekas neiznāca.

— Ko tur raizēties, — viņa atbildēja. — Esmu atgriezusies dzīvot viņu dzīvi, nevis to pārveidot.

Kad viņi sasniedza upi un laivu un iedarbināja motoru, un troksnis vairs neļāva sarunāties, Kanīna sēdēja priekšgalā tumšām, mirdzošām acīm, melnajiem matiem plīvojot vējā, un ik pa brīdim Rorijam uzsmaidīja.

Keipkrijas krastmalā viņi šķīrās, un Rorijs devās tieši uz veikalu, lai satiktu Džoku.

— Vai pagūsiet sagatavoties, lai rīt atkal brauktu man līdz? — Rorijs viņam jautāja. — Šoreiz augšup pa Kīstavaniju. Un atkal uz divām nedēļām.

Džoks paraudzījās uz Bertu Ramziju un tad piekrītoši pamāja.

Rorijs atstāja veikalu un devās cauri indiāņu ciematam uz Bīverskinu telti. Tās priekšā Kanīna pina no trušādas sloksnītēm pārklāju. Ap galvu viņai atkal bija melnais lakats un kājās — gumijas zābaki. Šajā apģērbā un šajā vidē, Rorijs nodomāja, viņa izskatās pavisam citāda — tipiska indiāniete.

— Būs auksta ziema, — viņa teica, ar galvas mājienu norādot uz trušādas pārklāju. — Jāsāk jau laikus gatavoties.

— Mēs nupat norunājām ar Džoku doties vēl vienā ekspedīcijā, — viņš sacīja. — Atkal uz divām nedēļām. Es gribēju jums to pateikt. Es par jums domāšu. Vai būsiet šeit, kad es atgriezīšos?

— Būšu. — Viņa cītīgi raudzījās uz trušādas pārklāju, kas gulēja viņai uz ceļgaliem, un pat nepacēla uz viņu acis. — Un es domāšu par jums, — viņa piebilda tik klusiņām, ka Rorijs tik tikko varēja sadzirdēt.

Trīsdesmit trešā nodaļa

Rorijs un Džoks bija prom sešpadsmit dienas. Viņi atrada vairākas lielas zosu kolonijas, kā arī pazīmes, ka sāk šķilties zosu mazuļi. Zoslēni atstāj ligzdu un seko vecajam zosīm jau kādu stundu pēc izšķilšanās. Nevienu perējumu viņi gan neatrada, jo, kamēr zoslēni vēl ir mazi, zosis cenšas turēties apslēptās vietās, taču viņiem izdevās uziet neskaidras pēdas sūnās un dūņās, kur vecās zosis bija vedušas mazuļus no ezeriņa uz ezeriņu. Rorijs zināja, ka drīz varēs sākt putnu gūstīšanu un gredzenošanu.

Ekspedīcijas pēdējā diena bija četrpadsmitais jūlijs, un pirms došanās lejup uz Keipkriju viņi aizgāja uz Kišamūskeku uzmeklēt baltvaigu zostēviņu. Ar mazāko, ezerā, paslēpto laivu viņi devās uz salu, kur Rorijs ar Kanīnu bija redzējuši baltvaidzi. Tuvojoties salai, Džoks izvilka savu airi no ūdens, un Rorijs kurš sēdēja pakaļgalā, airēja pavisam lēni, bez trokšņa. Ūdens guldzēšana zem laivas pieklusa. Viņu priekšā stiepās šaura, purvaina, vītoliem noaugusi zemes josliņa, un tūlīt aiz tās atradās seklais līcis, kur baltvaidzis ar draudzeni bija barojušies. Rorijs ļāva laivai klusi slīdēt vītolu pudurim apkārt. Un tad apmēram divi simti pēdu attālumā viņi ar Džoku ieraudzīja abas zosis.

Arī zosis viņus tūlīt pamanīja, izbailēs iegāginājās, bet spārnos necēlās. Tās, kaklus pie ūdens pieliekušas, sāka strauji peldēt uz salas pusi, nevis projām no tās. Sasniegušas seklumu, zosis izmisīgā steigā skrēja uz krastu un nozuda biezajā alkšņu un vītolu audzē.

— Tās vairs nespēj palidot! — Rorijs iesaucās. — Tādas zosis bēg krastā un slēpjas. — Viņš pētīja vietu, kur zosis bija pazudušas. — Tur mēs uzstādīsim tīklu un iedzīsim tās iekšā. Mēs taču spēsim tās notvert, vai ne?

Džoks pamāja. — Eskimosi ķer zosis … simtus … tūkstošus … tādā veidā. Krijieši tā nedara. Te, krūmu zemē, tas grūti. Un drīz rudens zosis, sniega zosis būs klāt no Arktikas — tūkstoši, miljoni. Tāpēc dzenāt niskuk, kad tās nevar palidot… grūts darbs … zosu maz … nav vērts.

Airējot atpakaļ no salas, Rorija sirds sitās kā neprātīga. Viņš pats nezināja, kas viņu satraucis vairāk — drīzā tikšanās ar baltvaigu zostēviņu vai atgriešanās pie Kanīnas.

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad viņi apbrauca apkārt Kīstavanijas pēdējam slaikajam līkumam un kādu ceturtdaļjūdzi zemāk ieraudzīja Keipkriju.

— Svešinieks! — Džoks tūlīt iesaucās, pārkliegdams motora troksni un ar galvas mājienu norādīdams uz ciematu.

Rorijs saskatīja krastmalā divus cilvēkus, bet atstatums vēl bija par lielu, lai tos varētu pazīt. Viņš pielika pie acīm binokli un redzēja, ka viens no tiem ir Džouna Ramzija, bet vīrietis tai blakus nav viņas vīrs. Tas bija drukns, neliela auguma cilvēks, ģērbies vienīgi haki krāsas šortos. Uz mirkli pavīdēja viņa apaļais, plikais galvvidus, un Rorijs pazina P.L.

Laiva strauji tuvojās ciematam, Džoks izslēdza motoru un pagrieza uz krastu. P.L. iebrida ūdenī un uzvilka laivas priekšgalu krastā, nebēdādams par asajiem akmeņiem, kas dūrās kailajās kājās.

— Ak, atbraucāt gan! — Rorijs iesaucās. — Nu, tas ir lieliski!

Atbraucāt! Es te nīkstu jau veselu nedēļu. Kur ellē jūs bijāt?

Rorijs pasniedzās pāri laivas malai, un viņi sarokojās. Profesora kailās kājas un spalvainās krūtis bija tikpat brūnas kā indiāņiem. Tad Rorijs pamāja uz Džoku.

— Iepazīstieties ar manu palīgu Džoku, — viņš teica.

— Džok, šis ir doktors Tomass no Toronto. Doktors Tomass mums palīdzēs ķert un gredzenot putnus… ja vien būs paņēmis līdz kādu drēbes gabalu, citādi moskīti viņu apēdīs.

Pirmajā brīdī Rorijam šķita, ka P.L. nav neko dzirdējis, tad profesors, pat nepagriezis galvu uz indiāņa pusi, izmeta īsu «labdien».

Džouna Ramzija, P.L. un Rorijs devās augšup uz Hudzonas līča apvienības ēku. Pie durvīm Džouna Ramzija atvadījās, bet Rorijs un P.L. uzkāpa otrajā stāvā, kur profesoram bija ierādīta telpa blakus Rorija istabai.

— Ienāciet, — Rorijs aicināja. — Kas no jauna? Vai dabūjāt dzelteno plastmasas lenti, ar ko iezīmēt baltvaigu zostēviņu?

Viņi iegāja Rorija istabā, kur uz galdiņa pie durvīm Roriju gaidīja divas vēstules.

— Jā, — P.L. sacīja. — Dabūju dzelteno arī. Neviens cits nelieto dzeltenas kakla lentes ne Kanādas, ne baltvaigu zosu iezīmēšanai, tā ka nekādu pārpratumu nevar būt. — Tad viņš ieraudzīja vēstules un piebilda: — Labāk izlasi vēstules, pirms sākam runāt.

— Baltvaigu zostēviņš vēl ir turpat, — Rorijs sacīja.

— Spalvu arī jau nometis. Šodien mēs viņu redzējām. — Runādams Rorijs paņēma no galda vēstules. Viena — sūtīta pa gaisa pastu — bija no mātes, otra ar pavasara sesijas rezultātiem — no universitātes.

— Otru vēstuli vari neatvērt, — P.L. sacīja. — Es pateikšu, kas tur rakstīts. Mācību gadu tu esi nobeidzis ļoti labi. Sekmes labas un teicamas visos priekšmetos, arī zooloģijā.

— Tas man bažas neradīja, — Rorijs sacīja. Viņš paņēma «avio» vēstuli. — Šī ir no mātes, — viņš piebilda. — Atvainojiet mani, kamēr to izlasīšu.

PL., kailajām kājām plakšinot, pārgāja pāri istabai un apsēdās uz krēsla. Rorijs apsēdās uz gultas, atplēsa aploksni un sāka steigšus lasīt.

«Tava vēstule mani tiešām saviļņoja,» māte rakstīja. «Kas to būtu domājis, ka viena no mūsu baltvaigu zosīm nonāks tur, tik tālu no Barras. Tu teiksi, ka tas ir gaužām nezinātniski — saukt to pār mūsu baltvaigu zosi, bet, kamēr nav citu pierādījumu, es uzskatu, ka šis lielais, skaistais putns ir aizlidojis pie Tevis tieši no Barras. Kad izlasīju Tavu vēstuli, man šķita, ka attālums starp mums pēkšņi sarucis. Saikne, kura vieno mūs tagad, šķiet daudz ciešāka un reālāka par to, kuru uzturējām ar vēstulēm. Droši vien jau esmu Tev stāstījusi, ka maņa pirmā iepazīšanās ar baltvaigu zosīm notika tajā naktī, kad piedzimi Tu? Ārā visu laiku cauri vēja auriem skanēja viņu dīvainie, melodiskie saucieni. Man gribējās zināt, no kurienes tie nāk, bet vajadzēja gaidīt līdz rītam …»

Rorijs pārbrauca ar acīm pāris rindkopām, nepacietīgi meklēdams ziņas, kuras gaidīja vairāk par visu. Kā likās, bija cerības uz mātes atbalstu, jo acīmredzot arī viņu bija saviļņojis baltvaidža liktenis.

Nākamajā lappusē kāda rindkopa sākās ar vārdiem: «Biju nolēmusi rakstīt uz Glazgovu …» Rorija acis apstājās savā skrējienā, un tālāk viņš lasīja teikumu pēc teikuma: «… lai apvaicātos, vai ar nākamo rudeni nevaru dabūt tur skolotājas vietu. Bet, kad uzzināju par Tavu baltvaigu zostēviņu, nolēmu palikt. Nebija viegli pieņemt tādu lēmumu, bet doma par šo putnu man nedeva miera. Jo vairāk par viņu domāju, jo vairāk viņš mani ieinteresēja. Man gribas zināt ne mazāk kā Tev, ko īsti viņš darīs nākamajā ziemā.» Sekoja vēl daži teikumi, bet par tēvu nebija ne vārda. Rorijs paskatījās uz P.L.

— Mana māte paliek Barrā, lai novērotu baltvaigu zosis, — viņš teica.

— Vai tad viņa taisījās no turienes aizbraukt?

Rorijs vilcinājās. Tas nebija jautājums, kuru varēja apspriest ar P.L. — Nē, nepavisam… — Viņš paraustīja savus platos plecus. — Nu, kas jauns mūsu universitātē?

Rorijs zināja, ka vienīgie jaunumi, par kuriem P.L. varētu stāstīt, bija jaunumi viņa zinātniskajā darbā.

— Ir šis tas labs un tāpat arī slikts, — P.L. svinīgi iesāka, raukdams pieri, tā ka mati jocīgi cilājās. — Vai sākt ar slikto?

— Lai iet!

— Turdijas garīgajā attīstībā notika lēciens atpakaļ, garīga aizture… Ļoti nelaimīgs pavērsiens. — Viņš drūmi paraudzījās Rorijā. — Tā ir mana vaina. Es gaidīju no viņas pārāk daudz. Cik man zināms, neviens putns vēl nav skaitījis līdz četri. Bet es nebiju apmierināts. Biju pārliecināts, ka viņa tiks līdz pieci. Un tā es sāku noārdīt četrpakāpju sistēmu, ko biju viņai iedzinis galvā, un gribēju sākt jaunus vingrinājumus, lai iemācītu viņu skaitīt līdz pieci. Kādu laiku man likās, ka eksperiments izdosies. Bet tad viņa pilnīgi sabruka. Jādomā, ka no garīgas pārslodzes.

Labu brīdi viņš raudzījās ārā pa logu, tad atkal pievērsās Rorijam un lēni piebilda: — Tagad Turdija vispār vairs neprot skaitīt, pat līdz divi ne.

Tad P.L. izslējās un dramatiski pasmaidīja.

— Bet ir arī lieliski, pacilājoši jaunumi. Darbā ar zvirbuļiem, kurā es, kā jau tu zini, pielietoju mākslīgi kontrolējamus gaismas periodus. Esmu uz liela, negaidīta atklājuma sliekšņa; tas satricinās ornitoloģijas pasauli līdz pašiem pamatiem. Ir veikti neskaitāmi pētījumi, lai pierādītu gaismas ietekmi uz putnu vairošanās cikliem, bioenerģētiku, enerģijas balansu … Šie eksperimenti, kā jau tu zini, ilgst daudzus gadus. Kas ierosina dzimumdziedzeru darbību? Fakti liek domāt, ka tas ir gaismas stimulējošās ietekmes pieaugums uz hipofīzi un līdz ar to straujāks gonadotropīna pieplūdums sēkliniekos un olnīcās. Vai tu saproti?

Rorijs pamāja. Par šiem eksperimentiem viņš bija lietas kursā.

— Bet tas vēl nav viss! — P.L. jūsmīgi izsaucās, atkal raukdams pieri, tā ka mati cilājās līdz. — Dziedzeru darbības atjaunošanos nosaka arī kāda iedzimta ritmiska tendence, vismaz gaismas ietekme šai ziņā nav vienīgais stimulators. Man ir zvirbuļu tēviņi, kas jau kopš pagājušās vasaras dzīvo desmit stundu ilgas dienas režīmā, bet viņu sēklinieki šobrīd atbilst piektajai stadijai, tas ir, ar primārajiem spermatocītiem sinapsē …

P.L. sāka runāt lēnāk, tad apklusa, un Rorijs pamanījās uzdot jautājumu, kas viņam jau sen bija uz mēles.

— Kā jūs satiekat ar apkalpojošo personālu?

— Tīri ciešami, — P.L. apmierināti noteica. — Tīri ciešami. Tieši tādēļ jau esmu šeit. Es taču nevarētu atstāt putnus, ja šie kretīni uzvestos tā, kā bija pasākuši. Mūždien ņaudēja, ka es neturot putnus pietiekami tīri. Gatavie stulbeņi. Vajadzēja taču ļaut ekskrementiem uzkrāties, lai izdarītu kalorimetrisku analīzi. Pēc tam šie bija vēl iedomājušies, ka telpas vajagot dezinficēt. Žēlīgā debess! Bet es šos pāris reižu ņēmu un izsviedu ārā, un nu ir kļuvuši prātīgāki. Tagad atstāju tur vienu studentu, kas visu uzmanīs.

P.L. atklāti paraudzījās Rorijā un turpināja:

— Tev jābūt uz to gatavam, Rorij, — viņš lēni sacīja. — Zinātniskajā pētniecības darbā arī tev būs jāsastopas ar šo problēmu. Vidusmēra cilvēki arvien būs tikai ņirdzošu stulbeņu bars. Nav iespējams izskaidrot viņiem, ko tu dari, — viņi to nesaprot un arī negrib saprast. Vidusmēra cilvēkam zinātne… un tehnika aizsteigusies tik tālu priekšā, ka viņš nekad to vairs nepanāks. Katrs sētnieks domā, ka var kritizēt zinātnieku tādēļ, ka dažiem laboratorijas putniem ir blusas vai ka tas, ko zinātnieks dara, ir pretrunā ar svētajiem rakstiem vai tamlīdzīgām blēņām. Ak kungs, cik šī pasaule tomēr ir stulba!

Kaut kur no sava visai trūcīgā apģērba P.L. izvilka tabakas maku un lielu pīpi ar izliektu kātu. Tad sāka bāzt pīpē tabaku.

— Tā, nu esmu izkratījis sirdi, — viņš teica. — Kā tev veicas ar darbu?

— Itin labi. — Rorijs pastāstīja par veiktajām ekspedīcijām un apvidu, ko bija izpētījis. — Mani pārsteidz lielais neligzdotāju skaits, — viņš teica. — Katrs mednieks, pavasarī redzot simts zosis lidojam uz ziemeļiem, spriež apmēram tā: piecdesmit pāri, katram pārim četri mazuli, tātad rudenī atgriezīsies trīs simti zosu. Viņš nezina, ka sešdesmit vai pat vairāk procentu neligzdo, ka simts zosis labākajā gadījumā nozīmē tikai divdesmit pieaugušas mātītes un tāpēc — tikai divdesmit ligzdojošus pārus.

P.L. sēdēja, kailās kājas sakrustojis, un domīgi kūpināja pīpi.

— Un kā ar sarkanādaiņu rīkotajām pavasara medībām? — P.L. jautāja.

Rorijs apslapināja lūpas. Šīs pavasara zosu medības Keipkrijas apkaimē bija kā dadzis acī dienvidu rajonu medību apvienībām un pat dažiem biologiem.

— Esmu visu rūpīgi pārbaudījis, — Rorijs sacīja. — Tās nekādus nopietnus zaudējumus nenodara. Indiāņi nomedī tikai piekto daļu no ikgadējā nomedīto zosu skaita. Un vairums šeit nošauto zosu ir viengadnieki, kas šogad tāpat neligzdotu.

— Blēņas! — P.L. iesaucās. — Tās ligzdotu nākošajā gadā. Pavasara medības šeit vispār jāaizliedz.

— Nē, to nedrīkst darīt! Pirms tām šie nabaga velni nedēļām ilgi pārtiek tikai no ūdenī iejautu miltu plāceņiem. Baltajam medniekam zosu medības ir tikai izklaidēšanās, indiānim tās izšķir — dzīvot vai mirt badā. Indiāņu nošauto zosu skaits ir relatīvi ļoti mazs. Savā atskaitē es gribu uzsvērt, ka indiāņu pavasara medības nekādā gadījumā nedrīkst aizliegt.

P.L. izņēma pīpi no mutes, un spurainais matu ērkulis atkal sāka cilāties.

— Tu runā kā tāda raudulīga vecene, — viņš sacīja. — Ja šie slamsti nevar nopelnīt sev maizi kārtīgā darbā, tad lai mirst badā.

Rorijs nebija varējis iedomāties, ka paskarbais, atklātais P.L., kurš ignorēja vispārpieņemtas sabiedrības normas, ir spējīgs uz rasu aizspriedumiem. Nesen tur lejā pie laivas viņu mulsināja P.L. nicīgā izturēšanās pret Džoku, taču viņš nespēja ticēt, ka iemesls varētu būt tāds. Bet tagad viss bija skaidrs. Arī P.L. tos nicināja. Kādu brīdi Rorijā vārījās dusmas, tad tās norima un to vietā palika pārsteigums, izbrīns un žēlums.

Mirkli valdīja neveikls, saspringts klusums, tad Rorijs ierunājās.

— Sāk jau šķilties zosu mazuļi, — viņš teica. — Pēc pāris dienām zosis nespēs vairs palidot. Vai esat ar mieru braukt man līdzi palīgā apgredzenot zosis?

— Vai esmu ar mieru? Jau veselu nedēļu es to vien gaidu!

— Tad sāksim ar baltvaigu zostēviņu. Rīt pat brauksim uz ezeru, uzstādīsim tīklu, pārnakšņosim turpat, un es lūkošu sarunāt dažus talciniekus, kas piebiedrosies mums nākamajā dienā.

— Vai nevar iztikt bez tā mežoņa, tava palīga? — P.L. jautāja. — Šie sarkanādaiņi man krīt uz nerviem.

— Palīgi mums būs ļoti vajadzīgi. Džoks ir goda vīrs. Un iespējams, ka mums nāks talkā arī viena indiāņu meitene.

— Meitene! Sarkanādainā? Pasarg dievs, to tik ne! Laikam esi jau paguvis ieķerties kādā šķībacainā slampā?

— Ja vēlaties zināt, — sacīja Rorijs, paceldams pelēkās acis un apņēmīgi raudzīdamies sarunu biedrā, — jums tiešām taisnība. Un tagad apskatīsim dzelteno kakla lenti.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Nākamajā rītā Rorijs atstāja P.L. pie brokastu galda un aizīrās līdz Kīstavanijas grīvai, kur Kanīna ar māti laivā pārbaudīja tīklus. Dēzija Bīverskina sēdēja laivas pakaļgalā, ar airi stūrēdama laivu, kamēr Kanīna priekšgalā vilka balto, piemirkušo tīklu pāri laivas malai. Rorijs pie stāja blakus un smaidīdams aši pasveicināja veco sievieti. Viņas seja ar smalko krunciņu tīklu izskatījās kā sažuvis ābols. Pirmo reizi sastopoties, tā viņam bija šķitusi neglīta, bet nu, kad sieviete viņam uzsmaidīja, viņš izjuta šīs grumbainās sejas sirsnīgo, vienkāršo pievilcību.

Rorijs paskatījās uz Kanīnu, kura turpināja darbu. Tīklā izmisīgi mētādamās, virs laivas malas parādījās sidrabaina sīga, un Kanīna ar veiklu plaukstas kustību iesvieda to laivas dibenā.

Tad viņa palaida tīklu vaļā, nokratīja no rokām ūdeni un noraisīja lakatu, kas viņai bija ap galvu. Pēc tam, atliekusi rokas aiz pakauša, viņa izpurināja zem lakata sabužinātos matus. Tiklīdz es parādos, viņa vienmēr noņem lakatu, Rorijs nodomāja. Viņam patika vērot meiteni šajos brīžos. Viņas mati valdzinoši noviļņojās un, kad viņa pacēla rokas aiz galvas, svīteris ļāva saskatīt krūšu izaicinošo izliekumu.

— Kāpēc jūs tā darāt? — viņš jautāja. — Vai nu turiet lakatu ap galvu, vai nesieniet nemaz.

— Es pati nezinu, kāpēc tā daru, — viņa sacīja. — Un arī man pašai tas nepatīk. Kad esmu kopā ar savējiem, es to valkāju, jo gribu būt tāda pati kā viņi. Bet, kad jūs esat tuvumā, es apmulstu un vairs nezinu, kas gribētu būt.

Un dažreiz esmu to noraisījusi, iekams aptveru, ko īsti daru.

Rorijs atcerējās viņu pēdējo braucienu uz Kišemūskeku, kad Kanīna uz viņu ļaunojās un visu rītu nenoņēma lakatu, bet tad, ieraugot baltvaigu zostēviņu, pārstāja dusmoties un tai pašā mirkli to noraisīja. Šis lakats bija tāds kā barometrs, kas, viņai pašai to neapzinoties, katrā attiecīgajā brīdī rādīja viņas attieksmi pret Roriju. Un impulsīvais veids, kā viņa to apsēja vai noraisīja, pēc Rorija domām, simbolizēja viņas mulso, sašķelto personību, šizofrēnisko personību, kas vienā brīdī pieslējās indiāņu, bet nākamajā — balto pasaulei un īsti nepiederēja ne pie vienas, ne pie otras.

— Jūsu draugs te klaiņo jau vairākas dienas, Kanīna teica. — Vai profesori ir tik trūcīgi, ka nevar nopirkt sev drēbes?

— Protams, trūcīgi, bet ne nu tik ļoti, — Rorijs sacīja.

— Viņam gluži vienkārši patīk staigāt apkārt puskailam un rīkoties citādi, nekā parasti pieņemts. Varbūt viņš iedomājas, ka ģērbjas kā indiānis, vai arī tā, kā, pēc baltā cilvēka domām, indiānim vajadzētu ģērbties.

— Pasakiet viņam, ka visi indiāņi par to trin mēles un uzskata, ka tas ir ļoti nepieklājīgi, — Kanīna piebilda.

— Krijieši neizģērbjas, pat gulēt ejot.

— Es atbraucu, lai jums pateiktu, ka baltvaidzis met spalvu un nevar palidot, — Rorijs sacīja. — Mēs ar Džoku viņu vakar apciemojām. Es katrā ziņā gribu viņu noķert. Vai jūs varētu nākt mums palīgā? Pa četriem mums tas droši vien izdosies.

Kanīna dedzīgi pamāja. — Labprāt, — viņa teica.

— Bet es nevaru braukt kopā ar šo puskailo cilvēku. Atpakaļceļa man tad vairs nebūtu. Par mani nevienam te galva daudz nesāp, bet to nu viņi man nepiedotu.

— Jums nevajadzēs braukt kopā ar viņu. Mēs ar doktoru Tomasu dosimies augšup jau šodien, uzstādīsim tīklu un paliksim ezera krastā pa nakti. Jūs ar Džoku varētu ierasties rīt uz dzīšanu.

— Bet rītvakar man būs jātiek atpakaļ, — viņa sacīja.

— Es nekādā ziņā nevaru palikt pa nakti, ja šai pasākumā piedalās tik šaubīga persona kā jūsu profesors. Arī indiāņi prot tenkot.

— Labi, jūs tiksiet rītvakar atpakaļ. Bet, ja nu mums būs pārāk daudz darba, vai jūs varētu atgriezties viena?

Viņa pamāja un atkal ķērās pie tīkla. Pēc brīža tas jau bija pārbaudīts un iemests atpakaļ ūdenī, un viņi sāka airēt mājup, abām laivām turoties blakus.

— Es teikšu Džokam, ka sešos no rīta jūs būsiet pie upes.

— Labi.

Kad tuvojās ciemats, viņi izšķīrās, un Rorijs īrās tālāk augšup pa straumi veikala virzienā. Kad viņš pēc mirkļa pameta skatienu atpakaļ, Kanīna bija pārstājusi airēt un atkal sēja ap galvu melno vilnas lakatu. Cik ātri viņa pamet manu pasauli, Rorijs nodomāja, un atgriežas atpakaļ savu tautiešu vienmuļajā, sasmakušajā pasaulītē.

Kad Rorijs iegāja veikalā, tur priekšā bija P.L. Rorijs palūdza Bertam Ramzijam divi simti pēdas garu četrpēdu plato zvejas tīklu zosu gūstīšanai un tad iegāja blakus telpā pie Džoka, lai izstāstītu viņam savus plānus.

— Jūs ar Kanīnu brauksiet rīt no rīta ar mazo laivu un pārnesīsiet to pāri uz Kīšamūskeku. Zosu dzīšanai mums būs vajadzīgas divas laivas. Kanīna vakarā atgriezīsies mājās, bet mēs, pārējie, paliksim tur un mēģināsim sagūstīt vēl vairāk zosu. Mēs ar doktoru Tomasu lielajā laivā brauksim uz turieni jau šodien pat.

Rorijs un P.L. gāja uz māju. P.L., kā parasti, bija ģērbies vienīgi šortos.

— Vairākas jūdzes mums būs jāiet kājām caur bieziem krūmiem, — Rorijs teica, kāpjot augšup pa kāpnēm, — un moskītu tur ir, ka biezs, tā ka uzģērbiet kaut ko mugurā. Un neaizmirstiet dzelteno plastmasas lenti.

Rorijs iegāja savā istabā un ātri savāca nepieciešamās drēbes, kā arī brezenta somu ar gredzenošanas piederumiem. Pēc brīža ienāca P.L., uzvilcis haki krāsas kreklu, garus zābakus un zilus džinsus, kas bija sabāzti zābakos.

Pēc kādām trim stundām, salīkuši zem smagajām mugursomām, viņi iznāca Kīšamūskeka ezera krastā. Tad izvilka vītolu krūmā paslēpto laivu, ielika tajā cirvi un tīkla rituli un īrās prom ezerā, visu pārējo nometnes inventāru atstādami krastā. Rorijs aprakstīja salas apveidu — vītoliem apaugušo zemes josliņu un mazo, grīšļiem aizaugušo līcīti aiz tās, kur zosis acīmredzot bieži barojās. Lēnām viņi apbrauca salas galam apkārt un tiešām atkal ieraudzīja zosis. Lielie putni izturējās tieši tāpat kā iepriekšējo reizi — izbailēs iegāginājās un peldus metās uz salu. Tikuši krastā, tie pazuda apmēram tai pašā vietā, kur iepriekšējo reizi. P.L. pagriezās uz Rorija pusi, viņa brūnā seja bija piesarkusi un staroja.

Tas ir visneparastākais gadījums manā trīsdesmit piecus gadus ilgajā putnu gredzenošanas praksē! — P.L. iesaucās. — Kā tu domā, ko viņš darīs rudenī?

— Es domāju, ka viņš nupat jau deva mums zināmu atbildi, — Rorijs sacīja. — Skriešana krastā ir raksturīga Kanādas zosīm, bet baltvaigu zosīm — nekādā gadījumā. Agrāk šis baltvaigu zostēviņš droši vien kokus pat nebija redzējis. Putnam, kurš pieradis pārredzēt apkārtni līdz pat apvārsnim, vajag justies briesmīgi šādā krastmalas biezoknī. Viņš ļoti ātri ir piemērojies Kanādas zosu mātītes dzīves veidam. Varu derēt, ka viņš šoziem paliks kopā ar to.

Viņi aizairēja uz tuvējo saliņu, lai, netraucējot zosis, sacirstu mietus tīkla uzstādīšanai, pēc tam atgriezās ar tiem baltvaidža līcī. Tur, strādājot ļoti ātri, lai ilga rosīšanās neizbiedētu abus putnus, kuri, iespējams, atradās tuvumā, viņi pakāra tīklu uz mietiem tā, ka tas izveidoja četras pēdas augstu, V burtam līdzīgu sētu. Tās sānu malas stiepās līdz pašam ezeram un izveidoja ap piecdesmit pēdu platu ieeju tieši tai vietā, kur Rorijs divas reizes bija redzējis zosis izskrienam krastā. V burta smailajā galā viņi atstāja divas pēdas platu izeju, kas veda apaļā, sešas pēdas platā aplociņā. Pusstundā viss bija gatavs, un viņi atkal izbrauca ezerā, aplūkodami krastu, kur tikko bija strādājuši. Viņi bija centušies pēc iespējas mazāk skart veģetāciju, un bija redzamas tikai dažas pēdas tīkla sētas galos. Viss pārējais bija paslēpts krūmu biezoknī, kas ieskāva salu.

Viņi izbrauca krastā, ieturēja pusdienas un ierīkoja nometni tai pašā vietā, kur Rorijs un Kanīna bija pusdienojuši. Pa ceļam viņš profesoram bija pastāstījis, ka rīt kopā ar Džoku ieradīsies kāda indiāņu meitene. Tagad, kad viss bija paveikts, viņi sēdēja smiltīs, un Rorijs pamanīja, ka P.L. mati atkal sāk nervozi cilāties, vēstot, ka gaidāms kas nepatīkams.

— Paklausies, — P.L. strupi teica, — ko tu tur gvelzi Par iemīlēšanos indiāņu skuķē?

Rorijs skatījās smiltīs. Tur vēl varēja samanīt ugunskura pelnus un mazliet tālāk pa labi vietu, kur viņi tai pirmajā dienā bija gulējuši uz segas.

— Pagaidiet, — viņš rāmi sacīja. — Pagaidiet, kamēr būsiet ar viņu iepazinies, un tad …

— Man nav ar viņu jāiepazīstas. Es nezinu, kāda muša tev iekodusi. Es nezinu, kas tev ir padomā, — P.L. ātri bēra. — Bet vienu gan es zinu — ja tu nenāksi pie prāta, tu sabojāsi savu karjeru. Stulbais idiots.

Šī profesoram tik raksturīgā lamāšanās agrāk Rorijam šķita komiska un kaut kā īpaši izteiksmīga. Bet tagad, vērsta pret viņu pašu, tā bija aizskaroša, sāpīga, aizvainojoša. Profesoram bija taisnība — viņš varēja sabojāt savu karjeru, bet viņš nemaz netaisījās to darīt. Un šo jautājumu tagad viņš šeit neapspriedīs, jo pēc četriem kopīgi pavadītiem gadiem, kad viņš P.L. bija ļoti cienījis, reizēm pat apbrīnojis, Rorijs sāka just pret to nepatiku.

— Pagaidiet, — Rorijs atkārtoja. — Rīt jūs viņu satiksiet. Un tad varbūt arī sapratīsiet.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Rorijs un P.L. jau bija pabrokastojuši un gaidīja, kad nākamajā rītā ap pulksten deviņiem parādījās Kanīna. Džoks ar laivu uz pleciem soļoja kādas simts pēdas aiz viņas. Kanīna nāca gar krastu uz telti, kur sēdēja Rorijs ar P.L. Ģērbusies viņa bija tieši tāpat kā pirmajā dienā kopā ar Roriju — sarkanā korda jakā, pelēkās biksēs, svīterī ar augstu apkakli, krellītēm rotātos aļņa ādas mokasīnos un ar sarkanu lenti matos.

Rorijs pietrūkās kājās, uzmezdams ātru skatienu profesoram, lai redzētu, kā viņš izturēsies. P.L., kuram mugurā tāpat kā vakar bija tikai haki krāsas šorti, stāvēja un vienaldzīgi blenza Kanīnā. Meitene pienāca klāt, un viņas vaigos rotājās smaida bedrītes. Rorijs viņus iepazīstināja. P.L. pamāja ar galvu un izmeta aprautu «sveiki».

— Vai tīkls uzstādīts un viss kārtībā? — Kanīna jautāja.

— Viss kārtībā, — Rorijs atteica, — vēl tikai jāizstrādā uzbrukuma plāns .

Viņš ar roku nogludināja smiltis un uzzīmēja tur salas plānu. Pārējie sapulcējās apkārt.

— Šeit ir mazais līcis, kur zosis parasti barojas, — viņš rādīdams skaidroja. — Tīkls ir šeit, kur tās skrēja krastā. Mēs ar doktoru Tomasu vienā laivā apbrauksim salai apkārt no kreisās puses, jūs, Kanīna un Džok, no labās. Viens cilvēks no katras laivas izkāps salā un gar krastu virzīsies uz sētas pusi, neļaujot zosīm to apiet. Džok un P.L., vai jūs to uzņemtos? Jums tikai jāiznāk ārā no krūmiem tā, lai zosis jūs varētu redzēt, un, ja mēs ar Kanīnu laivās tiksim tām aizmugurē, tās dosies uz krastu kaut kur starp jums abiem. Tikai neskrieniet un neviciniet rokas. Ja zosis pārāk sabīsies, var nezin ko izdarīt. Vai viss skaidrs?

Rorijs paskatījās no viena uz otru. P.L. un Džoks piekrītoši pamāja. Tad Rorija acis pievērsās Kanīnai. Arī viņa pamāja, un Rorijs ātri pamirkšķināja viņai ar aci, tikai pēc tam pamanīdams, ka P.L. to redzējis.

— Mums viss ļoti precīzi jāaprēķina, — Rorijs atsāka, — un jāparādās zosīm vienlaicīgi. Es došu jums pietiekami daudz laika, lai nokļūtu izejas pozīcijās, un tad kliegšu. Tikai vienu vārdu. Es saukšu «aiziet!», jo pārāk daudz trokšņa var zosis pārbaidīt. Tiklīdz es iekliegšos, visiem jāiznāk no savām slēptuvēm. Mums ar Kanīnu būs jāairē ļoti strauji, lai atgrieztu zosīm atkāpšanās ceļu, ja tās gribētu peldēt atpakaļ ezerā.

Rorijs iegāja teltī, lai paņemtu plastmasas lenti un savu brezenta somu ar gredzenošanas piederumiem. Kad viņš iznāca no telts, viņi tūlīt pat sakāpa laivās un devās ceļā.

Neviens nerunāja. Nu tā bija klāt — šī baltvaidža diena, diena, kuru Rorijs bija gaidījis vairāk nekā piecas nedēļas. Taču šķita, ka vēl ilgāk. Tik daudz kas bija noticis kopš tās dienas šeit, Kišamūskeka krastā, kad Kanīna bija viņam parādījusi baltvaidzi. Neskaitāmi sīki un nenozīmīgi, kā arī viens visai svarīgs notikums. Viņš bija atklājis īstas mīlestības kaislo spēku. Un kaut kur pamatos tas bija saistīts ar šo baltvaigu zostēviņu, kurš rosināja un ietekmēja notikušo daudz lielākā mērā, nekā Rorijs to apjauta. Vai viņš būtu iemīlējies Kanīnā, ja baltvaidzis nebūtu savedis viņus kopā diezgan romantiskos apstākļos? Jā, protams, būtu. Bet ar baltvaidža līdzdalību tas bija noticis daudz ātrāk, daudz straujāk. Rorijā bija mājojusi neskaidra doma, ka Kanīna varētu kļūt par viņa šīs vasaras mīļāko. Viņš to nebija tieši tā iecerējis, bet labprāt būtu ļāvis tam notikt, ja notikumi tā ievirzītos. Un, ja baltvaidzis nebūtu visu pasteidzinājis, Kanīna, iespējams, jau pašā sākumā būtu kļuvusi par viņa mīļāko, un vēlāk, kad viņš meitenē iemīlētos, viss būtu bijis savādāk. Iemīlēšanās savā mīļākajā neradītu sarežģījumus. Ja ir iets līdz galam, vīrietis uz sievieti var raudzīties daudz reālistiskāk. Bet viņa nostāja taču bija reālistiska. Viņš neļaus sevi ievilkt laulības slazdos. Tomēr tagad bija iznācis tā, ka viņam nav ne mīļākās, ne varbūtējas dzīves biedres. Bet, ja viens variants nav iespējams, vai tas izslēdz otru?

Tālākām pārdomām nebija laika. Baltvaidzi par katru cenu vajadzēja saķert. Rorijam pakrūtē bija iegūlusi dīvaina tukšuma sajūta. Viņš pameta acis uz Kanīnu otrā laivā, un uz mirkli abu skatieni sastapās, bet ne viens, ne otrs nepasmaidīja. Viņas acis izskatījās izbiedētas un lūpas bija cieši sakniebtas. Arī viņa bija satraukta.

Tuvojoties salai, katra laiva aizbrauca uz savu pusi, un drīz vien sala jau bija starp tām. Tikai labu gabalu aiz salas smailes Rorijs pagrieza uz krastu. P.L. izkāpa no laivas un brida malā, uzmanīgi celdams kājas, lai ūdens nešļakstītos. Pēc brīža viņš klusi ieslīdēja krūmos un pēc mirkļa jau bija pazudis.

Rorijs atkal ķērās pie aira. Vītoli viegli šalca maigajā vējā, apslāpējot aira kluso plunkšķēšanu. Kad līdz salas galam bija atlikuši vēl kādi trīs laivas garumi, viņš pārstāja airēt. Viņš brītiņu pagaidīs, lai pārējie pagūtu ieņemt vietas. Tepat tuvumā pavisam netraucēts dziedāja ķauķis, tātad viņi nebija pamanīti. Viņš nenolaida acis no pulksteņa. Atkal iedziedājās ķauķis. Rorijs pacēla gaisā airi.

— Aiziet! — viņš iekliedzās. Tas nograndēja kā pērkona dārdiens un atbalsojās kaimiņu saliņās.

Viņš ietrieca airi ūdenī un juta, ka tas saliecas zem viņa roku un plecu spēka. Dieva dēļ, tikai nenolauz to! Ūdens ap aira lāpstiņu mutuļoja, un laiva šāvās uz priekšu. Viņš jau bija garām salas galam klajā vietā un sāka griezt laivu pa kreisi. Kur ellē kavējās Kanīna? Otrā pusē caur vītoliem pazibēja kaut kas sarkans, tad arī viņas laiva izšāvās klajumā. Starp viņiem atradās ar niedrēm un grīsli aizaugusi josla, kur visi zaļie stiebri bija paklausīgi noliekušies vēja virzienā kā teicami trenēta baleta trupa. Rorijs aplaida ašu skatienu apkārt. Tur viņā pusē starp alkšņiem stāvēja Džoks. Bet līcis bija tukšs. Zosu nebija.

Rorija airis sastinga gaisā. Tukšuma sajūta pakrūtē pēkšņi pagaisa, iestājās atslābums. Tas nu bija garām — un rezultātu nekādu. Viņš pamāja Kanīnai, lai viņa izbrauc pakaļ Džokam, un pats īrās pēc P.L. Pēc brīža abas laivas satikās.

— Nekas, mēģinājums jums noderēja, — Kanīna jautri teica.

Tas atgriezīsies, — Rorijs sacīja, — tikai mums no šejienes jāpazūd.

Viņi airēja prom. Un Roriju sāka mākt bažas, ka zosis varbūt nemaz neatgriezīsies. Vai tiešām vairākkārtējie braucieni šurp un tīkla iekārtošana būtu aizbaidījuši zosis uz visiem laikiem? Tas būtu briesmīgi.

Viņi airēja labu laiku, lai tiktu tālāk no salas, un tad apstājās. Pielicis pie acīm binokli, Rorijs sāka pārmeklēt ezeru un tuvākās salas, līdz skatiens atkal atdūrās liedaga smiltīs un lielajā purvā aiz tā.

— Ne vēsts no baltvaidža, — viņš sacīja, — bet purvā barojas bars Kanādas zosu. Apmēram pusjūdzi no mūsu apmetnes. Tur, kā liekas, ir divas ģimenes — četras vecās zosis un astoņi deviņi zoslēni. Ja mēs liedagā uzstādītu tīklu, nebūtu grūti tās sagūstīt. Tas būs mūsu plāna nākamais punkts. Tūlīt pēc baltvaidža.

Vairums salu bija zemas un purvainas, bet pusjūdzes atstatumā Rorijs pamanīja vienu tādu, kuras galā pacēlās augsts smilšains krasts.

— Te ir kāda augstāka vieta uz vienas salas, no kuras paveras skats uz šo pusi, — Rorijs sacīja. — Mēs varētu gaidīt tur. Un, ja baltvaidzis atgrieztos, mēs to redzētu.

Viņi atkal ķērās pie airiem.

— Brauciet vien prom, — Rorijs teica Kanīnai ar Džoku. — Es airēšu lēnām. Gribu vēl pavērot.

Dažas reizes iemērcis airi ūdenī, Rorijs atkal pielika pie acīm binokli. Kanīna ar Džoku attālinājās. Bet Rorijs nemeklēja baltvaidzi, viņš gribēja vienatnē parunāties ar P.L.

— Nu? — Rorijs sacīja, kad no otras laivas viņus vairs nevarēja sadzirdēt. — Ko jūs teiksiet tagad, kad esat viņu redzējis?

— To pašu, ko vakar. Tu esi stulbs idiots.

— Neko stulbu es vēl neesmu izdarījis un arī netaisos darīt.

— Nav brīnums, ka šī meiča tev sagrozījusi galvu, —-P.L. turpināja. — Viņa ir ellīgi glīta. Un droši vien nav arī nekāda muļķe. Bet izskats un prāts … tas viss nav ne graša vērts, jo viņa ir un paliek sarkanādainā.

P.L. laivas priekšgalā pēkšņi pagriezās un cieši paskatījās Rorijā.

—Vai tu teici, ka mīlot viņu? Neaizmirsti, ka tavā vecumā cilvēks viegli iemīlas skaistā purniņā vai skaistā pēcpusē un pats notic, ka iemīlējies visā skuķī. Tu taču netaisies viņu precēt?

Rorijs pēkšņi nolēma neatklāt kārtis un ļaut, lai P.L. pasaka visu, kas tam uz sirds. — Neesmu vēl izlēmis, — Rorijs sacīja.

— Nu tad nekavējies un izlem. Mīļais cilvēk, tas ir pilnīgi neiespējami! Vienreiz viņa jau uzskrējusi sēklī. Kāpēc tu domā, ka, atgriezdamās kā tava sieva, viņa uzreiz iedzīvosies lielajā pasaulē? Ņem vērā, ka šie nav tie indiāņi, kurus mēs sastopam dienvidos. Tie dzīvo — kaut arī rezervātos — mūsu vidū jau pārsimts gadu. Bet šie te ziemeļos ir vēl tīrie mežoņi. Un cilvēkus nevar no primitīvas vides vienā rāvienā pārcelt uz tādu industriālu, augstu attīstītu sabiedrību, kāda ir mūsējā. Tas jādara pakāpeniski, vairāku paaudžu laikā.

— Vispārīgi runājot, tā droši vien ir, — Rorijs sacīja, — bet tas neattiecas uz Kanīnu. Viņa iekļāvās mūsu sabiedrībā, bet mūsu sabiedrība nevēlējās uzņemt viņu savā vidū.

P.L. piere atkal sāka nikni cilāties.

— Jūs viņus gluži vienkārši neieraugāt, — Rorijs turpināja.

— Skaidrs, ka neieraugu! Viņi ir slinki un slaistās te apkārt visu vasaru pusbadā, kaut gan būtu varējuši strādāt pie dzelzceļa būves Mūsonijā. Tur darba, cik uziet. Kāpēc neviens no šiem sliņķiem negrib doties uz turieni un vasarā nopelnīt naudu?

— Tāpēc, ka viņi ir mednieki, — Rorijs skaidroja. — Indiāņi vienmēr ir bijuši mednieki. Cienījams cilvēks pie viņiem ir tāds, kas ir labs mednieks, kas prot sagādāt pārtiku arī tad, kad citiem tas neizdodas. Iztikas nopelnīšana viņiem saistās tikai ar medībām un medījumu. Algots darbs un šīs algas iemainīšana pret veikala pārtiku viņiem nesniedz nekādu gandarījumu. Šāds pārtikas sagādes process viņu acīs ir kļuvis nepilnvērtīgs, jo tajā nav tradicionālās sacensības starp mednieka veiklību un vajāta dzīvnieka veiklību. Indiānim, kurš strādā algotu darbu, trūkst garīgā pacēluma, ko sniedz medības un kas viņam ir nepieciešams. Atstāt savu ciematu un strādāt baltajam cilvēkam indiānim ir pazemojoši, tas nozīmē, ka viņš nespēj uzturēt savu ģimeni tradicionālā, cienījamā veidā. Kad indiānis strādā mūsu darbu, mēs viņu uzteicam un saucam par krietnu indiāni, bet savu tautiešu acīs viņš ir nožēlojams, tāds, no kura mednieks nav iznācis.

— Mēs novirzāmies no tēmas, — P.L. iejaucās. — Mēs sākām runāt par to glīto skuķi un tevi. Tu varētu viņu apprecēt. Protams, tu varētu viņu apprecēt. Un tu pabeigtu universitāti, un, tā kā biologu trūkst, tu dabūtu lektora vietu kādā zooloģijas fakultātē, bet tikai tad visas likstas un nedienas sāktos. Katrā universitātē notiek spēcīga aizkulišu cīņa. Es zinu, pats esmu to izjutis uz savas ādas. Un arī esmu bijis neizdevīgā stāvoklī, tāpēc ka man nav sievas, bet sieva var sasodīti daudz palīdzēt, taču nepareizi izraudzīta sieva tev būs kā akmens kaklā. Nav svarīga ne viņas gudrība, ne skaistums, ne pielāgošanās spēja, tavu kolēģu vidū viņa nekad netiks uzskatīta par savējo. Nav svarīgi, vai tas ir pareizi vai nepareizi, bet tas ir fakts, un tas izšķir visu. Tu vienmēr būsi tikai zooloģijas lektors, kurš apprecējis sarkanādaino. Visu mūžu tikai lektors, kam nav cerību tikt uz augšu, jo universitātei neliksies piedienīgi izvirzīt cilvēku, kam ir tāda sieva. Bet pa to laiku tavi bijušie studenti kļūs par docentiem un profesoriem.

P.L. piere vairs neraustījās aiz dusmām, viņš runāja mierīgi un tēvišķīgi. Un Rorijs vairs nevarēja strīdēties pretī.

— Kā viņa rīkojas, kad iekļūst nepatikšanās un ir jāatrod kāda izeja? — profesors jautāja. — Viņa zina tikai vienu — bēgt atpakaļ uz šejieni un slēpties biezoknī, kā dara zvēri. Reiz viņa tā jau ir rīkojusies un nākamo reizi darīs tāpat.

Rorijs zināja, ka tik ļauni nebūtu. Viņš bija pārliecināts, ka viņu pašu ģimenes ligzdā Kanīna būtu laba, gudra sieva, kas prastu savu vīru iedvesmot, taču nekad nespētu dalīties ar viņu tajā dzīvē, ko viņš dzīvotu ārpus mājas sienām. Šai ziņā P.L. nebija pateicis nekā tāda, ko viņš pats jau sen nebūtu izlēmis.

Rorijs no jauna ķērās pie aira. Tālu priekšā Kanīna ar Džoku bija izkāpuši salas smilšainajā krastā. Arī P.L. sāka airēt.

— Turi ciet bikšu siksnu un nerādies viņai tuvumā, — P.L. sacīja. — Šovakar pat sūti viņu atpakaļ uz Keipkriju un vispār ar viņu vairs nerunā. Un, ja kādreiz redzi viņu tuvojamies, pagriez muguru un laidies prom, ko nagi nes.

Rorijs ierastām kustībām airēja tālāk. P.L. nebija pateicis nekā jauna, bet profesora tiešums lika viņam to visu redzēt daudz skaidrākā gaismā. Rorijam šķita, ka tagad viņš saprot, kādēļ nebija mēģinājis padarīt Kanīnu par savu mīļāko. Visu šo laiku, kamēr viņš bija sev iegalvojis, ka nekad Kanīnu neprecēs, viņa sirds dziļumos tomēr bija mitušas šaubas, kaut kāda neskaidra cerība, ka mīlestība varbūt tomēr atradīs iespēju beigu beigās savest viņu dzīves kopā. Bet tagad pēc P.L. niknās tirādes bija izgaisušas kā šaubas, tā cerības.

Profesoram bija taisnība. Viņam jāturas tālāk no Kanīnas. Pieņēmis šo lēmumu, viņš tomēr šaubījās, vai spēs to izpildīt. Vai nebija jau aiziets par tālu, lai grieztos atpakaļ? Vasaras beigās viņam Kanīna jāatstāj, to viņš bija jo stingri apņēmies. Un to viņš arī izdarīs. Bet vai viņš spēs novērsties no viņas šeit, kamēr viņa atradās tuvumā?

Jāmēģina. Bet vai tas nebija vairāk, nekā no cilvēka vispār var prasīt?

Trīsdesmit sestā nodaļa

Viņi īrās uz saliņu, kur Kanīna ar Džoku gaidīja. Rorijs steigšus uzkāpa smilšainajā krastā un pagrieza binokli atpakaļ uz baltvaidža līci un salu, kur bija uzstādīts tīkls. No šejienes viss bija labi pārredzams, un, ja vien viņi uzmanīgi vēros, tāds liels putns kā zostēviņš nepaliks nepamanīts, it sevišķi baltvaigu zostēviņš, kura baltie vaigu plankumi uz ēnainās salas fona izceltos tikpat skaidri kā balts karogs.

— Ļoti labi, — Rorijs sacīja. — Drīz vien mēs tos ieraudzīsim. — Bet viņam pašam trūka tās pārliecības, kuru viņš cerēja iedvest pārējiem.

Visi ierīkojās uz gaidīšanu. Kanīna turpat līdzās bija atlaidusies zemē, bet Rorijs pat nebija lāgā paskatījies uz viņu. Arī Džoks uzkāpa augšā smilšainajā krastā un atgūlās zālē, klusu sūkādams kādu zāles stiebru, bet P.L. palika lejā smiltīs. Rorijs ar binokli rūpīgi pārmeklēja ezeru.

— Varu derēt, ka nav otras tādas grāmatas, — viņš it kā starp citu ierunājās, — kas būtu devusi angļu valodai tik daudz populāru izteicienu kā «Dons Kihots».

«Kādēļ tu liec man ķert vēju un meža zosis gaisos?» — Kanīna ātri nocitēja. — Tas ir kaut kur no «Dona Kihota». Doktors Tomass noteikti zinās, no kuras vietas … Lielisks ornitoloģisks citāts.

P.L., ne vārda neatbildējis, tūliņ pat aizgāja gabalu tālāk un pēc soļiem trīsdesmit atkal apsēdās. Vecs, nepieklājīgs muļķis, Rorijs nodomāja un pagriezās uz Kanīnas pusi.

— Jums nav viņā dēļ jāatvainojas, — Kanīna čukstēja. — Esmu pie tā jau pieradusi.

Kanīna bija noģērbusi sarkano jaku, noklājusi to zemē zem pleciem un galvas un gulēja uz sāniem, vērdamās Rorijā. Viņai atkal bija kailas kājas tāpat kā citas reizes tur, Kišamūskeka krastā, un tikai tagad viņš pamanīja, ka bikses viņa uzlocījusi, atsegdama savu gludo, brūno kāju «kairos apveidus virs ceļgaliem». Ar pūlēm viņš atrāva skatienu.

Karstums pieņēmās, mitrais gaiss radīja laisku gurdenumu, vējiņš kļuva maigāks, līdz norima pavisam, un pat apšu lapas uz saviem tievajiem kātiņiem pārstāja nemierīgi trīsēt un karājās klusas un dīvaini rāmas, krasi izdaloties pret tālo debess zilgmi. Džoks gulēja, P.L., zodu plaukstās atbalstījis, sēdēja salīcis un nekustīgs kā Budas tēls, un Rorijs ik pa brīdim ar binokli atkal no jauna pārmeklēja ezeru. Viņa acis arvien neviļus atgriezās pie zālē guļošās Kanīnas, un ik reizi viņš piespieda sevi novērsties, pirms viņu skatieni paguva sastapties. Viņi nerunāja. Reizēm viņš ar acu kaktiņu redzēja, ka Kanīna viņu vēro. Droši vien prāto, kas nostājies starp viņiem.

Divas stundas … trīs stundas … Rorijs bija zaudējis laika izjūtu, neapzinājās, ka ir izsalcis, ka sēžamvieta jau atspiesta gluži stīva un ka egļu robainās ēnas, kas bija kritušas uz ezeru ziemeļu virzienā, tagad jau liecās uz austrumiem, kā diagrammā iezīmēdamas loku, pa kuru saule lēnītiņām slīdēja uz rietumiem.

Daudzas reizes Rorijs pamanīja pīļu ģimenes, kas peldēja gar saliņu ēnainajiem krastiem; paši putni ēnā gandrīz nebija saskatāmi, to atrašanās vietu nodeva tikai sudrabotais ķīlis, ko tie atstāja aiz sevis tumšajos ūdeņos. Arī patlaban viņš gurdi, apātiski, gandrīz kā pa sapņiem vēroja kādu pīļu ģimeni. Tā atradās pie baltvaidža saliņas un lēni peldēja ap salas stūri, kur pirms vairākām stundām laivā bija parādījusies Kanīna. Rorija galva sāka miegaini klanīties, un viņš noņēma binokli no acīm.

— Vai jūs tās redzat? — Kanīna klusi jautāja.

— Jā.

— Vai pamodināt Džoku un gatavoties startam?

— Kādam startam?

— Jā. Tas ir man-tay-o.

Snaudiens acumirklī bija atņemts kā ar roku, un Rorijs atkal pielika pie acīm binokli. Nu viņš to redzēja pavisam skaidri — garo kaklu un stalti izslieto galvu, spilgti baltos vaigu plankumus un sudrabainos sānus. Kanādas zoss peldēja pāris soļu aiz tā. Kādu brīdi viņš bija vērojis abas zosis, neapjēgdams, ko īsti redz, un noturējis tās par pīļu ģimeni. Un Kanīna ar neapbruņotu aci bija tās sazīmējusi ātrāk nekā viņš ar savu astoņkārtīgo binokli. Pat tagad, satraukumam pulsējot dzīslās, Rorijs nespēja vien nobrīnīties par viņas aso redzi, kas nepārprotami apstiprināja faktu, ka iedzimtība gatavojusi Kanīnu dzīvei, kura krasi atšķiras no viņa dzīves.

— Džok! P.L.! — Rorijs iesaucās. — Redz, kur tās ir! Atgriezušās!

Džoks miegaini pieslējās sēdus. P.L. uzskrēja augšup pa nogāzīti un pienāca viņiem klāt. Kādu brīdi Rorijs vēroja zosis, un rokas viņam tā drebēja, ka viņš gandrīz nespēja noturēt binokli. Tad viņš ātri piecēlās un kopā ar pārējiem devās uz laivām.

— Tikai bez trokšņa, — viņš čukstēja.

Viņi iestūma laivas ūdenī un īrās apkārt novērošanas saliņai, tā ka tā palika starp viņiem un zosīm. Tad saliņas aizsegā aplieca lielu loku, airējot arvien tālāk no zosīm, līdz viņus no tām šķīra gandrīz jūdzes attālums, pēc tam pagriezās un tuvojās ezera ēnainajam dienvidu krastam. Gar to viņi airēja atpakaļ, kamēr nonāca gandrīz līdz savai apmešanās vietai, tad atkal no jauna pagriezās tā, lai varētu tuvoties baltvaidža salai no aizmugures, tāpat kā no rīta. Pēc pusstundas viņi atkal sasniedza izejas pozīcijas aiz saliņas. Abas laivas apstājās blakus viena otrai.

— Es gaidīšu divas trīs minūtes un tad došu to pašu norunāto signālu, — Rorijs sacīja.

Laivas devās katra uz savu pusi. Kanīnas seja bija drūma un saspringta. Viņa bija vairāk satraukta nekā Džoks vai P.L. Rorijs izsēdināja P.L. krastā, un tas klusi pazuda krūmos. Tad viņš lēni aizīrās līdz saliņas stūrim un ļāva, lai laiva apstājas. Kanīnai bija jānobrauc lielāks gabals, tāpēc viņam vajadzēja pagaidīt. Viņš sāka skaitīt sekundes. Bija pagājusi vairāk nekā pusstunda, kopš viņi ieraudzīja zosis. Varbūt pa šo laiku tās atkal būs pazudušas.

— Aiziet! — viņš iekliedzās.

Rorijs ietrieca airi ūdenī, un laiva garām vītoliem drāzās uz priekšu. Kanīna jau bija parādījusies dažas sekundes pirms viņa. Rorijs tūlīt pat ieraudzīja zosis, un viņam pāršalca spējš atvieglojuma un pacilātības vilnis. Abiem putniem galvas bija zem ūdens, un tie meklēja dūņās saknes. Viņi ar Kanīnu strauji īrās uz priekšu, lai atgrieztu zosis no atklātā ezera. Baltvaidzis pirmais pacēla galvu un, ieraudzījis Roriju, metās prom ar izbiedētu, guturālu «vuk, vuk». Tad galvu pacēla Kanādas zoss, arī viņa vispirms ieraudzīja Roriju un izmisīgā steigā sekoja baltvaidzim. Peldot šādā virzienā, zosis izies krastā savas divi simti vai pat vairāk pēdas aiz tīkla! Rorijam sažņaudzās pakrūte, sākdama drudžaini pulsēt. Kanīna bija pagriezusi savu laivu un trakā ātrumā īrās uz priekšu, lai tās apsteigtu un liktu tām mainīt virzienu, bet zosis, ar savām pleznām un lidot nespējīgajiem spārniem, sakuļot ūdeni baltās putās, traucās uz priekšu pārāk ātri. Zosis sasniegs krastmalu pirmās, un Kanīna nepagūs tās novirzīt sānis! Viņa bija zemu saliekusies uz priekšu, viņas airis zibēja saulē kā ātri rotējoši vējdzirnavu spārni, un laiva šāvās kā bulta, tik tikko skardama ūdeni. Bet zosis jau bija gandrīz pie krasta.

Un pēkšņi — tur stāvēja Džoks. Rorijam nebija ne jausmas, kā viņš tur nokļuvis, jo Džoks stāvēja vismaz simts pēdu no tās vietas, kur viņam vajadzēja atrasties, bet tur nu viņš bija, lēni iznirdams no vītoliem tieši zosīm ceļā. Tās pagriezās atpakaļ: Džoks lēni virzījās gar krastu uz priekšu, neļaudams iziet tam malā, kamēr Rorijs un Kanīna tuvojās no aizmugures. Abi putni, kuriem no trim pusēm atkāpšanās ceļš bija nogriezts, vairs necentās izbēgt ar strauju izrāvienu un rūpīgi apsvēra stāvokli. Džoks apstājās, un zosis atkal pagriezās uz krastu. Taču tīkls vēl nebija sasniegts. Lēni un mierīgi Džoks pagāja vēl četrus piecus soļus — tieši tik daudz, lai zosis neizbītos un tomēr iepeldētu vēl dziļāk līcī. Džoka rīcība Roriju sajūsmināja un ieinteresēja ne mazāk par zosīm. Zosis bija pie krasta, tā ka Rorijs ar Kanīnu savās laivās nevarēja darīt neko citu kā tikai sēdēt un vērot, vai tās nemēģinās izrauties atpakaļ ezerā. Ar zosīm tagad sacentās Džoks viens pats, jo viņš vienīgais atradās tādā vietā, no kurienes bija iespējams iedzīt tās tīklā. Katra viņa kustība liecināja par apbrīnojamu izveicību, ko diktēja no paaudžu paaudzēm mantotais mednieka instinkts. Divi trīs soļi — apstāšanās, divi trīs soļi — apstāšanās, un zosis virzījās arvien tuvāk un tuvāk tīklam. Laiks vilkās neciešami lēni. Rorijs drebēja. Vai tiešām to vajadzēja darīt tik lēnām? Kuru katru brīdi putni varēja mainīt virzienu un mesties garām laivām atpakaļ ezerā.

Un tad tie jau atradās pie paša tīkla. Džoks ātri pameta Rorijam ar galvu, dodams zīmi, lai laivas brauc tuvāk. Zosu priekšā bija šķietami neapdraudēts krasts. Kanādas zoss pamanīja to pirmā, metās ārā no ūdens un pazuda vītolos, ko neredzami apņēma V veida tīkls. Par viņu nu vairs nebija jāraizējas. Bet baltvaidzis, aizdomu un baiļu pilns, kavējās, nemierīgi šaudīdamies šurpu turpu pa piekrastes seklumu. Roriju pārņēma pēkšņa līdzjūtība pret viņu. Lielais, majestātiskais putn, apmulsušais trimdiniek, — kādēļ tevi piemeklējusi šāda liksta, kādēļ gan tu atrodies šeit, tūkstoš jūdžu prom no jūras bezgalīgajiem plašumiem šai dūņainajā, remdenajā, mežu ieskautajā līcī, kur tevi iedzīs lamatās kā muļķa pīli?

Rorijs lēni airēja tuvāk. Baltvaidzis izbrida krastā, uz mirkli apstājās, lai palūkotos atpakaļ uz plašo ezeru, un tad metās pakaļ draudzenei vītolu un alkšņu biezoknī. Kanīna un Rorijs izlēca no laivām, Džoks un P.L. pienāca klāt katrs no savas puses, un visi četri, turoties blakus, devās zosīm pakaļ. Biezajos krūmos Rorijs tās ieraudzīja tikai tad, kad nonāca pie tīkla smailes. Putni atradās tīkla aplociņā, un viņš ātri metās uz priekšu, kamēr tie vēl nebija atraduši šauro ieeju, pa kuru bija tur iekļuvuši.

Smagi elpodams, Rorijs stāvēja pie aplociņa ieejas, un abas zosis veltīgi sitās pret tīkla nožogojumu tepat, sešas pēdas no viņa. Tikai reizi savā mūžā viņš bija redzējis baltvaigu zosi tik tuvu — tai vakarā Barras salā pirms daudziem gadiem, kad, paslēpies zem segas, vēroja, kā vesels bars baltvaigu zosu nolaidās turpat blakus ganīties. Un, tāpat kā toreiz, Roriju pārsteidza košās, sudrabpelēkās joslas uz putna muguras un sāniem: tuvumā tās piešķīra tam neparastu karalisku, izmeklētu skaistumu.

Atvēris savu gredzenošanas piederumu somu, Rorijs nolika to zemē, iegāja aplociņā un ātri saķēra baltvaidzi. P.L. devās palīgā un turēja zostēviņu, kamēr Rorijs ar smailām gredzenošanas standziņām saspieda alumīnija gredzenu ap putna kreiso kāju. Tad P.L. izņēma no somas pēdu garu strēmeli spilgti dzeltenas plastmasas lentes un apsēja baltvaidzim ap kaklu, rūpīgi savilkdams, lai tā neaizķertos aiz zariem un zālēm un nespiestu arī putna kaklu. Pēc tam aizmeta priekšā stingru mezglu, ar kādu piesien piekūnus, bet četras collas garos galus atstāja brīvi karājoties kā kaklasaiti. Rorijs sāka apskatīt kloāku.

— Ierakstiet manā vietā — pēdējā lappusē, — viņš sacīja, un P.L. no īpašas gredzenošanas somā iekārtotas kabatiņas izņēma piezīmju grāmatiņu un zīmuli. Rorijs diktēja: — Suga: baltvaigu zoss, Branta leucopsis. Dzimums: tēviņš. Vecums: viens gads. Peniss: juvenīls, nepilnīgi attīstīts. Fabrīcija soma vēl saglabājusies. Kājas gredzens nr. 508-03723. Kakla lente — dzeltena.

Kanīna turēja baltvaidzi, kamēr Rorijs ar P.L. atkārtoja visu to pašu ar Kanādas zosi. Kloākas apskate bija tīrā formalitāte, jo par dzimumu vairs nebija nekādu šaubu, bet vecuma pārbaude bija vajadzīga. Rorijs atkal sāka diktēt: — Suga: Kanādas zoss, Branta canadensis interior. Dzimums: mātīte. Vecums: viens gads. Olvada atveri vēl klāj membrāna. Fabrīcija soma vēl saglabājusies. Kājas gredzens nr. 508-03724. Kakla lente — dzeltena. Sapārojusies ar B. leucopsis nr. 508-03723.

Viņi aiznesa zosis atpakaļ uz krastu, kur abas reizē palaida vaļā, un tās ātri aizpeldēja ezerā, dzeltenajām kakla lentēm spilgti izceļoties uz Kišamūskeka zilo ūdeņu fona. Rorijs noraudzījās zosīm pakaļ un klusi noteica: — Ak tu, vecais Barras puika, diez kur mēs nākošreiz satiksimies.

Džoks brida pakaļ Kanīnas laivai, kuras aizpeldēšanu viņi uztraukumā nebija pamanījuši. P.L. pamāja ar galvu uz viņa pusi.

— Šis stulbais indiānis gandrīz ļāva tām aizbēgt, — viņš sacīja. — Stāv kā stabs un blenž uz zosīm, kad būtu varējis ātri iedzīt tās tīklā.

— Šis stulbais indiānis, — Rorijs atteica, — visu izdarīja lieliski un patiesībā viens pats iedzina tās slazdā. Labi, ka zosis devās uz viņa pusi, nevis uz jūsējo.

P.L. neatbildēja. Kanīna nekaunīgi smaidīja un nemaz necentās to slēpt.

Viņi nojauca tīkla sētu, saritināja tīklu ap mietiņiem un ielika Rorija laivā. Bija jau vēla pēcpusdiena, un viņi kopš brokastīm nebija ēduši. Kad viņi bija atīrušies no salas, Rorijs meklēdams pārlaida acis ezeram un tālu rietumu puse starp salām ieraudzīja divus blāvus punktiņus, kas šķita virmojam līdz ar sakarsušo gaisu. Viņš ātri pielika pie acīm binokli un nebija vēl saskatījis, ka tās ir zosis, kad jau redzēja kaut ko dzeltenu pamirdzam tām pie kakla.

— Te ir apmēram jūdzes, vismaz jūdzes attālums, bet kakla lentes redzamas pavisam skaidri, — Rorijs sacīja. — Jācer, ka nākamziem šīs zosis kāds ieraudzīs.

Rorijs pavērsa binokli atpakaļ uz purvu.

— Kanādas zosis vēl ir turpat, — viņš sacīja. — Mēs paēdīsim, izvadīsim Kanīnu un tad pēc tumsas iestāšanās uzstādīsim purva malā tīklu, lai rīt varētu sākt gūstīšanu.

Un pēkšņi doma, ka Kanīna dosies atpakaļ uz Keipkriju viena pati, kļuva par urdošu, nepārvaramu kārdinājumu. Apņemšanās turēties tālāk no viņas jau sāka šķobīties. P.L. naidam pret indiāņiem nebija nekāda pamata, tas tagad bija pilnīgi skaidrs, un vai viņš, Rorijs, darīja pareizi, pakļaudamies šī untumainā profesora iespaidam? Šī bija viņa paša personīga problēma, un viņam pašam arī jāatrod izeja.

Viņi izkāpa krastā, kur Rorijs un P.L. bija ierīkojuši nometni. Džoks ar Kanīnu aizkūra ugunskuru, un Rorijs izvilka no somas dažas konservu kārbas. P.L. saīdzis sēdēja smiltīs. Un Roriju atkal sagrāba šaubas. Liec viņu mierā. Turies tālāk no viņas. Tev viņu tā kā tā vajadzēs pamest. Jo ilgāk tu vilcināsies, jo grūtāk tas būs.

Kanīna bija notupusies pie ugunskura un cepa plāceni. Gandrīz visu pēcpusdienu Rorijs bija centies neskatīties uz viņu, bet nu beidzot padevās kārdinājumam un ļāva skatienam pamieloties. Tad, pēkšņa impulsa vadīts, piecēlās un iegāja teltī. Pie ieejas viņš aši atskatījās. P.L. vēl arvien sēdēja pie ezera. Rorijs pacēla somu ar gredzenošanas piederumiem, izvilka no kabatiņas gredzenošanas standziņas, satina tās savā svīterī un iebāza pašā mugursomas dibenā. Tad ar atvērtu somu rokā izgāja no telts.

— Esmu pazaudējis savas gredzenošanas standziņas, — viņš sacīja, norādot uz tukšo kabatiņu. — Droši vien salā, kur gūstījām baltvaidzi. Lai tajos džungļos kaut ko atrastu, būtu jāmeklē veselu dienu.

—- Vai rezerves standziņu tev nav? — P.L. jautāja.

— Ir gan, bet tās atrodas manā istabā, Keipkrijā.

— Tad tev jābrauc tām pakaļ.

— Jā, tā būs jādara. Bet zosis no purva kuru katru brīdi var aizlidot. Tīkls jāuzstāda šovakar pat. Jūs ar Džoku to izdarīsiet, un no rīta es būšu klāt uz gūstīšanu.

P.L. neko neatbildēja, bet Rorijs redzēja, ka viņa iesirmie mati virs pieres atkal sāk strauji cilāties. Tad mazais, druknais profesors strauji piecēlās, iegāja teltī un pēc brīža atkal parādījās, ģērbies džinsos, zābakos un savā haki krāsas kreklā. Ēdot neviens nerunāja.

Kad vakariņas bija paēstas, Rorijs paskatījās uz Kanīnu. — Vai esat kārtībā? — viņš jautāja. Viņa pamāja. Rorijs iegāja teltī pēc mugursomas, un P.L. devās viņam līdz. Sprādzēdams ciet somu, Rorijs ievēroja, ka P.L. dara tieši to pašu, un pārsteigts raudzījās profesorā, kura tumši iedegusī piere atkal nervozi raustījās.

— Vai tu domā, ka es visu nakti te palikšu viens pats ar šo mežoni? — P.L. klusi, ar apvaldītu niknumu sacīja.

— Es arī braukšu tev līdz uz Keipkriju.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Bija pavisam tumšs, kad viņi sasniedza Keipkrijas laivu piestātni, tikai no dilstošā mēness sirpja plūda blāva, nespodra gaisma. Pat Kanīnas melnīgsnējā seja šķita bāla un nereāla, kad viņa, izkāpusi no laivas, pagriezās un gaidīja Roriju. Viņš izkāpa krastā un nostājās viņai cieši blakus, un turpat bija arī P.L., viņa brīvprātīgais pavadonis.

— Paldies par palīdzēšanu, — Rorijs sacīja. — Bez jums mēs nebūtu tikuši galā.

— Bija tiešām interesanti. Es turēju savās rokās man-tay-o. Un manī palicis kaut kas no viņa. Tagad viņš būs daļa no manis.

— Rīt mēs turpat gūstīsim Kanādas zosis. Varbūt gribat mums piebiedroties?

— Nē. Niskuk lai paliek jums, bet man-tay-o bija mans. Es braucu vienīgi viņa dēļ. Man tur vairs nav ko darīt.

Bet Rorijam šķita, ka viņa nepateica visu. Brīdi iestājās klusums, un viņi abi stāvēja tik tuvu līdzās, ka viņš dzirdēja viņas kluso, trīsuļojošo elpu. Viņas seja bija pagriezta sānis, un viņa raudzījās uz P.L. Kaut pats nelabais to būtu parāvis!

— Arlabunakti, Rorij, — viņa nočukstēja, taču no P.L. neatvadījās. Rorijs nepaguva ne atbildēt, kad viņa jau bija prom. Tikai mirkli upes krastā uz takas pazibēja gaistoša ēna, un tad vairs bija tikai nakts, nakts un P.L.

Viņi uzcēla plecos mugursomas un pa tumsu klusējot gāja uz māju. Berts Ramzijs, kurš vēl bija nomodā un lasīja, viņiem ienākot, uztrūkās kājās.

— Apsveicu ceļotājus ar atgriešanos! — viņš sacīja. — Laikam būsiet dzirdējuši jaunās ziņas un steigušies atpakaļ saņemt pastu. Šodien pa radio ziņoja, ka rīt ieradīšoties lidmašīna.

— Kad? — P.L. jautāja.

— No rīta. Droši vien ap deviņiem. Viens no maniem priekšniekiem dodas inspekcijas braucienā un pāris dienu te uzkavēsies. Bet lidmašīna tūlīt pat lidos atpakaļ.

Rorijs un P.L. uzkāpa augšstāvā. Pie savām durvīm P.L. pagriezās.

—- Mums taču no rīta nekur nav jāsteidzas, ko? — viņš jautāja. — Es gribētu sagaidīt pastu.

— Labi, sagaidīsim, — Rorijs iegāja savā istabā un ātri aizvēra aiz sevis durvis. Neiededzis gaismu, viņš piegāja pie loga, bet indiāņu apmetni klāja tumsa, un uz pelēcīgo, naksnīgo debesu fona varēja samanīt vienīgi dažu telšu neskaidros, trīsstūrainos apveidus. Viņš zināja, kur atrodas Bīverskinu telts, bet gaismas tur nebija. Viņa devās pie miera tumsā.

Līdz pusdeviņiem brokastis bija paēstas, laiva sakravāta un sakārtota braucienam, un neatlika nekas cits kā sēdēt un gaidīt lidmašīnu. Rorijs vēl arvien bija īgns. Kā lai veselu mēnesi strādā kopā ar diviem tādiem pretmetiem kā P.L. un Džoks? Un kad gan izdosies atkal vienatnē parunāties ar Kanīnu?

Viņi bija nopirkuši vēl mazliet produktu, un Rorijs aiznesa tos uz laivu. Kad viņš atkal devās uz savu istabu, P.L. gāja viņam līdz.

— Ja tu patiešām mīlētu šo meiteni tik ļoti, kā pats iedomājies, tad izturētos pret viņu savādāk.

Ak dievs, viņš sāka atkal visu no gala! Rorijs apsēdās uz gultas un dziļi ievilka elpu.

— Es mīlu šo meiteni, to es droši zinu, bet nesaprotu, kas jums tur ko uztraukties, — Rorijs sacīja. — Taču, ja vēlaties, varu jums pateikt, ka es netaisos viņu precēt un nekad arī neesmu domājis to darīt. Jau pašā sākuma man bija skaidrs, ka tas nav iespējams.

— Tā jau es domāju. To jau es nojautu. Tu esi patmīlīgs draņķis, kurš domā tikai par savu labumu. Tu gribi visu vasaru ar šo meiteni izpriecāties un tad atstāt viņu, it kā nekas nebūtu noticis. Bet kaut kas būs noticis, jo nu man ir skaidrs, ka arī šis muļķa skuķis ir tevī iemīlējies. Varbūt tu spēsi viņu atstāt un aizmirst, bet, jo ilgāk tu to atliec, jo grūtāk tas būs, un viņai tas būs nesalīdzināmi grūtāk nekā tev. Jo sievietes nu tā reiz ir radītas. Viņam grūtāk iemīlēt, taču tūkstošreiz grūtāk — aizmirst.

P.L. apklusa, bet tikai uz mirkli.

— Tev vajag padomāt arī par viņu, — viņš turpināja. — Un tas nozīmē — turēties tālāk no viņas. Likt viņu mierā. Tu ar viņu tikai spēlējies kā zvejnieks ar zivtiņu, kurš savu tiesu jau izzvejojis un cenšas izvilkt zivtiņu tikai joka pēc, labi zinot, ka tūlīt vajadzēs palaist to vaļā.

Rorijs uz gultas malas nemierīgi grozījās.

— Droši vien jau tagad tu esi viņu neglābjami samaitājis, — P.L. sacīja. — Un aplec ik reizi kā tāds trušu tēviņš, tiklīdz atrodas krūmiņš, aiz kura nolikties slīpi. Vai tu nezini, ka vīrietis paņem savu un aizmirst, bet sieviete aizmirst vis nevar? Vīrietis tikai ņem, bet sieviete dod, un to, kas reiz atdots, vairs nevar paņemt atpakaļ.

Aiz loga sāka klaigāt indiāņu bērni, un Rorijs saprata, ka tuvojas lidmašīna.

— Vai tu tiešām nesaproti? Viņa taču cenšas aizmirst visu to, kas saistīts ar tevi un tavu pasauli. Šī cīņa viņai jau tāpat nav viegla. Bet tu to padari vēl daudz grūtāku.

Rorijs piecēlās un nemaz necentās atbildēt. Viņi nokāpa lejā un izgāja ārā, un Roriju atkal pārņēma mulsums, jo izrādījās, ka P.L. nemaz nav tāds muļķis, par kādu viņš bija sācis to uzskatīt. Visā, ko P.L. tikko bija teicis, slēpās rūgta, acīm redzama, neapstrīdama loģika.

Soļojot lejup uz upi, viņš dzirdēja lidmašīnas rūkoņu. Berts Ramzijs iznāca no veikala, nemaz nepūlēdamies to noslēgt, kaut arī iekšā nepalika neviena, kas varētu veikalu pieskatīt, un Rorijs nodomāja, diez vai P.L. pamanījis šo vienkāršo, izteiksmīgo cieņas apliecinājumu indiāņu godīgumam. No mājas izsteidzās Džouna Ramzija. Lidmašīna apmeta loku virs upes un, motoram sprauslājot, sāka slīdēt lejup.

Vai P.L. patiešām bija tik norūpējies par Kanīnu, kā izlikās, vai arī tas bija viņa kārtējais arguments Rorija ietekmēšanai? Taču, lai kādi būtu viņa rīcības motīvi, arguments bija spēcīgs un nosodošs, vienalga, vai tas bija izteikts Kanīnas vai Rorija interesēs. Iespējams, ka Rorijs tiešam darīja viņai pāri. Varbūt viņš postīja viņas dzīvi, lai gan pats nepavisam nebija gribējis ļaut viņai izpostīt savējo. Un, ja arī ļaunums vēl nebija nodarīts, turpinot šādā garā, viņš to noteikti nodarīs. Jo viņš nevarēja Kanīnai it neko solīt. Viņa varēja būt vienīgi devēja, kas neko nesaņem pretī.

Lidmašīna apstājās upmalā, un pilots izsniedza Džounai Ramzijai pastu. Berts Ramzijs ar apvienības inspektoru devās uz veikalu. Misis Ramzija, P.L. un Rorijs cauri indiāņu pūlim, kas bija sapulcējies uz krasta, gāja atpakaļ uz māju. Viņi apsēdās verandā, misis Ramzija izsaiņoja pastu un sāka izdalīt vēstules. Viena bija adresēta profesoram. Rorijs ievēroja, ka uz tās ir gaisa pasta un speciālās piegādes markas, kas norādīja uz vēstules svarīgumu, bet diez vai paātrināja tās saņemšanu, jo vēstule droši vien vairākas dienas bija nogulējusi Mūsonijā, kamēr uz šo pusi nāca lidmašīna.

Rorijs dzirdēja, ka lidmašīnas motors atkal ierūcas. Pilots gatavojās pacelties gaisā. Rīts vēl bija vēss, bet profesoram, kā jau parasti, mugurā bija tikai haki krāsas šorti; viņš sēdēja, sakrustojis spalvainās kājas, bērnišķīgi kustinādams kailos īkšķus. P.L. acis ātri slīdēja pāri vēstules rindiņām un ar katru mirkli kļuva šaurākas, skarbākas un stiklainākas. Tad piere un mati sāka izmisīgi cilāties un viņš uzlēca kājās.

— Stulbie idioti! Kaut nelabais tos rāvis!

Nākošajā mirklī viņš jau kā neprātīgs metās lejā pa dēļu ietvi apkārt veikala stūrim uz lidmašīnu, mazo, drukno augumu tā sasvēris uz priekšu, ka Rorijam likās — kuru katru brīdi viņš ar galvu ietrieksies zālē. P.L. sāka kliegt.

— Pagaidiet! Pagaidiet! Aizturiet lidmašīnu!

— Laikam nomiris kāds viņa draugs, — Džouna Ramzija sacīja.

— Baidos, ka būs nomiris vesels bars viņa draugu, — Rorijs atbildēja.

P.L., vēcinot rokas kā ārprātīgs, pazuda aiz veikala stūra. Pēc mirkļa viņš atkal parādījās, tagad skriedams atpakaļ pret kalnu. Bālu seju, galīgi aizelsies, viņš atkal sasniedza verandu.

— Rorij! — viņš sauca. — Paķer manu mugursomu… no laivas. Ieliec to lidmašīnā. Viņš varot gaidīt tikai divas minūtes. Un man jātiek prom ar šo lidmašīnu.

P.L. metās augšā pa kāpnēm uz savu istabu, un Rorijs devās lejup uz laivu. Viņš aiznesa mugursomu uz lidmašīnu un iesvieda to kabīnē. Pilots jau bija iekāpis un gaidīja.

Pie veikala stūra parādījās P.L. ar lielu čemodānu rokā, tāpat kailām kājām un vienīgi šortos. Indiāņu bars krastā, viņam tuvojoties, pašķīrās, vīrieši un sievietes smējās, bet bērni metās bēgt, ar šausmām tumšajās sejiņās raudzīdamies atpakaļ uz P.L. Viņš neskrēja vis pa taku, kura meta nelielu līkumu, bet drāzās taisni lejā pa smilšaino krastu, paslīdēja, un čemodāns izšļuka viņam no rokam un aizvēlās pa priekšu.

— Kas noticis? — Rorijs centās pārkliegt motora troksni.

— Stulbie idioti! Tie gaidījuši, kamēr es aizbraukšu. Tagad tie dabūjuši komandanta piekrišanu putnu telpas dezinficēšanai. Vēstule izrakstīta pirms desmit dienām, lai mani brīdinātu, bet veselu nedēļu nogulējusi Mūsonijā. Dezinficēšana paredzēta rīt. Es nemūžam nepaspēšu. — P.L. skatiens bija stings un izmisis, un Rorijam šķita, ka viņš ir tik tuvu asarām, cik vien vīrietis vispār var būt.

— Labu veiksmi! — Rorijs atkliedza. — Un ziniet, par to vairāk neraizējieties. Turpmāk, kad redzēšu viņu nākam, es patiešām pagriezīšu muguru un laidīšos prom, ko nagi nes.

Bet lidmašīna vēl nebija paguvusi pacelties gaisā un atradās tepat upes vidū uz ūdens, kad viņa elkonim pieskārās kāda viegla roka, un pagriezies Rorijs ieraudzīja Kanīnas smaidošo seju. Indiāņu pulkā viņš nebija pamanījis viņu.

— Kas te notiek? — viņa jautāja.

Rorijs, viņu ieraugot, bija tik pārsteigts, ka pirmajā brīdī pat nespēja parunāt. Lidmašīna rēkdama uzsāka ieskrējienu, atstājot aiz pontoniem baltus ūdens mutuļus.

— Viņš tikko uzzināja, ka viņa zinātniski pētnieciskajam darbam Toronto draud lielas nepatikšanas, — Rorijs sacīja. — Viņš steidzas atpakaļ.

— Nevar teikt, ka es justu viņam līdzi. Bet tas krietni vien izmaina stāvokli. Vai jums zosu gūstīšanā vēl ir vajadzīgs palīgs?

Rorijs atrāva skatienu no lidmašīnas un paraudzījās Kanīna. Paceltām rokām viņa raisīja vaļā zem zoda sasieto lakata mezglu. Krastā stāvošie indiāņi sāka izklīst, nepievērsdami viņiem uzmanību. Lakats noslīdēja, atsegdams viņas matus, un viņas acis raudzījās Rorijā — acis ar spilgti baltajiem acu āboliem un ogļu melnajām, izliektajām skropstām. Un tad viņa pasmaidīja tā, ka vaigos iegūla bedrītes, un pēc tam vēl pretoties bija ne vien veltīgi, bet pat pilnīgi neiespējami.

— Es tūlīt pat dodos uz Kišamūskeku. Laiva jau sakravāta. Mums katrā ziņā būs vajadzīgs kāds trešais, kurš šovakar atbrauktu atpakaļ vienu laivu.

Rorijs atkal dzirdēja P.L. balsi: «Jo ilgāk tu to atliec, jo grūtāk tas būs.» Bet par to viņi lauzīs galvu, kad šis laiks pienāks.

Un tā nu tas bija noticis, kamēr lidmašīna ar P.L. vēl nebija izzudusi skatienam un kā mazs, tumšs punktiņš vīdēja virs Džeimsa līča. «Gars tiešām labprātīgs, bet miesa, P.L., miesa vāja!» Kam gan piederēja šie vārdi? Kanīna droši vien zinātu, bet Kanīnai viņš nevarēja jautāt.

Trīsdesmit astotā nodaļa

Bija jau gandrīz pusdienas laiks, kad viņi sasniedza apmetnes vietu Kīstavanijas krastā. Kanīna devās pāri šaurajai smilšu strēlei ar Rorija mugursomu plecos, un viņš sekoja ar daudz smagāko pārtikas somu, kad viņa paklupa un nokrita.

— Ā-a! Au!

Bet tūlīt viņa jau atkal bija sēdus un smiedamās raudzījās augšup uz Roriju.

— Kas jums notika?

— Paslīdēju uz akmens. Un izgriezu potīti.

— Vai sāpīgi?

— Ne pārāk.

Viņš pasniedza pretī roku un uzvilka viņu kājās. Viņa devās tālāk, mazliet klibodama, taču diezgan droši atbalstīdamās uz sāpīgās potītes, un Rorijs saprata, ka nopietni savainota tā nav. Tad viņš padevās pēkšņam impulsam.

— Ātrā palīdzība ir klāt! — viņš iesaucās. Nometis mugursomu zemē, viņš skriešus panāca Kanīnu. — Ieradušas nestuves! — Viņš ātri pacēla viņu gaisā un sāka nest augšup pa smilšaino taku uz zaļo apmetnes laukumiņu. Viņa smējās un mēģināja atbrīvoties, tirinādama kājas. Vienu roku viņš turēja viņai zem ceļgaliem, ar otru bija aptvēris plecus. Tad viņa pārstāja pretoties, ar vienu roku apķērās viņam ap kaklu, un ar savu vijīgo augumu padevīgi piekļāvās Rorijam.

Viņi jau bija tikuši augšā — gandrīz līdz pašai apmetnes vietai, — bet Rorijam negribējās laist viņu vaļā. Viņš bija iegremdējis seju viņas matos un apreibis no to burvīgās, kairās smaržas. Kas tā bija par smaržu? Tā tik ļoti atšķīrās no asā, mākslīgā veikalu parfīma, kas viņa apziņā saistījās ar meitenēm. Un tad viņš to pazina: tas bija ziemeļu netveramais aromāts, balzama smarža no viņas guļvietas uz balzama baltegļu zariem.

Rokas nogura no viņas auguma svara, bet viņš vēl arvien turēja Kanīnu piekļautu, kaut ko gaidīdams. Viņas galva atslīga viņam uz pleca, un viņa lūpas viegli pieskārās viņas vaigam. Tad, nespēdams Kanīnu vairs ilgāk noturēt, Rorijs lēni pieliecās un nolika viņu zemē, pats noslīgdams līdzās un neizlaizdams viņu no rokām, tā ka abu augumi sakļāvās un viņas seja bija pavērsta augšup, viņam pretī.

— Es mīlu tevi, Kanīn. — Viņš nebija gribējis viņai to teikt, taču citādi nevarēja. Un vainas apziņā nodomāja, ka nevainīgais joks par nestuvēm bija kaut kā pēkšņi, pats no sevis izvērties par nopietnību, kuru viņš nemaz nebija domājis pieļaut. Bet viņam vajadzēja to paredzēt. Un viņš nožēloja. Bet nu jau bija par vēlu,

— Es mīlu tevi, Rorij. Pati pret savu gribu. Jau no paša sākuma, kopš mūsu pirmās satikšanās vilcienā esmu centusies sevī to apspiest. Bet jau sen es sapratu, ka tas ir noticis. Es zināju, ka tam nav nākotnes, ka tas beigsies līdz ar vasaras izbeigšanos, un teicu sev: «To vajag izbeigt tūlīt!» — un es mēģināju, bet nespēju.

Viņa runāja aizgūtnēm, vārdi cits aiz cita vēlās pār trīsošajām lūpām, un plakstiņi mirkšķināja arvien biežāk, cīnīdamies ar uzmācīgo asaru spožo miglu.

— Vai tam jābeidzas līdz ar vasaru?

— Jā, jābeidzas. Es nevaru atgriezties lielajā pasaulē, lai atkal pārciestu visu to pašu. Un tas, ka es atgrieztos kopā ar tevi, neko nemainītu. Tas tikai nozīmētu, ka arī tev būtu jācieš man līdz. Un es tevi pārāk mīlu, lai to pieļautu. Es tevi pārāk mīlu, lai liktu arī tev visu to pārdzīvot.

Tad viņa raudāja, trīsēdama nevaldāmās elsās, un viņš mēģināja apslāpēt tās ar skūpstiem, bet asaras nemitējās. Arī viņa bija izlēmusi tāpat. Viņi abi pilnīgi neatkarīgi bija nonākuši pie viena un tā paša slēdziena. Viņš bija domājis, ka viens pats stāv dilemmas priekšā, bet izrādījās, ka arī viņai tā nebija sveša un laulība nav izeja ne vienam, ne otram. Viņu stāvokļa mokošā bezcerība nu šķita vēl smagāka un briesmīgāka. Rorija apziņā bija tikai viena doma: viņiem nav nākotnes, nākotne jāizdzīvo tagad.

Agrāk pat gribēdams viņš nebija varējis to izdarīt; šodien, kad viņš bija centies to aizkavēt, viņš saprata, ka nav tādas varas, kas spētu viņus atturēt. Viņi bija tikpat bezspēcīgi kā ūdens, kas tiek rauts uz kritumu.

Viņi gulēja zālē, cieši piekļāvušies viens otram. Kanīna vēl arvien klusi elsoja, kaut arī acis bija aizvērusi. Viņa ne palīdzēja, ne arī pretojās, kad viņš atpogāja viņas svīteri un svārku jostu. Uz mirkli viņš bija pārsteigts, ka viņai ir tik tumša āda zem apģērba, kur citām meitenēm tā bija balta kā piens, lai cik brūni iedegušas būtu rokas un kājas.

Viņi tuvojās viens otram lēni, un viņš zināja, ka dara viņai sāpes, jo juta, ka viņa saspringst un atraujas. Tad viņa kļuva slāba — kā noplūkta puķe saulē, augums atmaiga un pakļāvās. Viņa atkal sāka izmisīgi raudāt, apskāva viņu un visiem spēkiem spieda sev klāt.

Vēlāk — daudz vēlāk viņi paēda pusdienas, bet ceļu uz Kišamūskeku neturpināja. Doma, ka pārējo dienas daļu varētu pavadīt, gūstot zosis, šķita nepieņemama, pat apgrēcīga. Un saviļņojums, kuru Rorijs izjuta, bija tik spēcīgs, ka viņam šķita — ikviens viņa sejā lasīs kā atvērtā grāmatā. Džoks bija pārāk gudrs un vērīgs; tik drīz viņš vēl negribēja tikties ar to.

Pēc pusdienas viņi iestūma laivu ūdenī, un viņš pagrieza to lejup pa straumi, lai aizvestu Kanīnu atpakaļ uz Keipkriju. Viņa sēdēja laivas priekšgalā tāpat kā visas iepriekšējās reizes, bet smaidos, ko viņi viens otram tagad veltīja, bija jaušama agrāk nepazīta maiguma pilna, traģiska saprašanās, akla, bezcerīga padošanās liktenim. Tam visam vajadzēja būt pavisam savādāk, Rorijs domāja. Tikai donžuāns un viņa mīļākā. Pavešana bez mīlestības vai kaut kādas maiguma apliecināšanas. Un nu tas bija noticis. Bet tā nebija pavešana, tā bija nenovēršamība — iepriekš nolemta, nepielūdzama, neatvairāma, neatgriežama kā dzīve, neatturama kā nāve.

Rorijs nejuta nekādu nožēlu, tikai bezcerīgu tukšumu un bezspēcīgas dusmas pret sabiedrību, kas piespieda divus cilvēkus vesela mūža dzīvi un mīlestību izdzīvot vienā īsā, steidzīgā vasarā.

Vasara patiešām steidzās ātri. Veselu mēnesi pēc P.L. pēkšņās izmisuma pilnās aizbraukšanas Rorijs ar Džoku nepārtraukti gūstīja un gredzenoja zosis. Keipkrijā viņi atgriezās vienīgi tādēļ, lai papildinātu pārtikas krājumus, un reti kad palika ilgāk par vienu nakti. Pāris reižu, kad iznāca strādāt Keipkrijas tuvumā, Kanīna viņiem palīdzēja, bet lielāko tiesu Rorijs ar Džoku strādāja vieni paši. Pēc nedaudzām sākotnējām kļūmēm viņi apguva visas vajadzīgās iemaņas, un darbs veicās labi.

Tuvojās augusta vidus, un īsā subarktiskā vasara gāja uz beigām. Līča sēkļos jau parādījās pirmie no Arktikas nākušie gājputni, kuri, slaikos spārnus vēcinādami, devās gar krastu uz dienvidiem. Zemes iekšienē purvaino ezeru saliņās un sūnu purvos zoslēni jau sen bija nometuši savas mīkstās, dzeltenās dūnas. Kā zoslēniem, tā vecajām zosīm strauji attīstījās lidspalvas, un ar apbrīnojamu precizitāti vecie putni atguva spēju lidot tieši tai laikā, kad jaunie pirmo reizi cēlās spārnos.

Ap augusta vidu visas zosis jau atkal spēja lidot un gredzenošana bija jāizbeidz. Rorijs vēl nebija paguvis apkopot rezultātus, taču zināja, ka ir apgredzenojis no deviņi simti līdz tūkstoš zosīm. Tagad zosis pulcējās prāvākos baros un lieliem kāšiem, skaļi klaigādamas, devās uz Džeimsa līča piekrasti uzbaroties ar milteņu un dzērveņu ogām, lai septembrī dotos uz tālajiem dienvidiem. Ligzdošanas vieta zemes iekšienē tika pamesta līdz nākošajam gadam, un reizē ar lielajiem putniem piekrastē atgriezās arī Rorijs ar Džoku.

Kanādas zosu baru parādīšanās piekrastē bija zīme, ka sācies medību laiks, un krijiešu katlos, kur nedēļām ilgi nebija nekā cita kā tikai zivis, parādījās trekni zosu krūšu gabali.

Rorijs atgriezās Keipkrijā, bet nekāda īsta darba viņam vairs nebija. Katru dienu viņš apskatīja nomedītās zosis, ko indiāņi pārnesa ciematā, pētīdams guzu saturu, lai noskaidrotu, ar ko zosis barojas, un reģistrēdams zosu vecumu. Gandrīz vai ik dienas viņš laivā apbraukāja apkārtējo piekrasti, lai novērotu zosu pārvietošanos. Džokam tagad bija darba pilnas rokas veikalā, jo vairākas krijiešu ģimenes jau sāka iepirkt pārtikas krājumus un gatavoties ceļam uz saviem ziemas medību rajoniem zemes iekšienē, tāpēc šajos braucienos Roriju bieži pavadīja Kanīna.

Abi centās būt kopā, cik bieži vien varēja, labi zinādami, ka viņiem piešķirtais laiks ātri aizsteidzas, taču ne viens, ne otrs par to neieminējās. Dienā viņi bieži vien ar lielo motorlaivu apbraukāja Džeimsa līča piekrasti, tad uz pāris stundām izšķīrās, kamēr Rorijs apskatīja tās dienas medījumu, bet vakarā vienmēr satikās atkal. Kad no līča sāka pūst vēsais nakts vējš un tumstošajās vakara debesīs kā plāna tāss skaida parādījās mēness, viņi ar Berta Ramzija mazo laivu klusēdami īrās augšup pa Kīstavaniju. Parasti viņi izkāpa krastā nelielajā smilšu sērē aiz salas, un neveiklības sajūta, kas Rorijam kādreiz saistījās ar šo vietu, tagad piederēja tālai pagātnei, jo visu bijušo izdzēsa, izsvītroja tagadnes saldi sāpīgais piepildījums.

Neviens no viņiem vairs nerunāja par laulību neiespējamību. Abi visu saprata, bija izlēmuši, un nekas tur vairs nebija piebilstams. Viņus savā varā bija paņēmusi mīlestība — skaista, traģiska, bezcerīga; viņi ļāvās tai brīvi, neapvaldīti, neraizēdamies un nebaidīdamies, mēģinot katru stundu padarīt par mēnesi un katru dienu par gadu.

Kanīna bieži raudāja, un tad Rorijs vainas apziņā atcerējās, ko P.L. viņam bija teicis, taču viņi nespēja šķirties un centās nedomāt par to brīdi, kurš abus izšķirs uz visiem laikiem.

Rorijs ievēroja, ka Kanīna tagad vairs nevalkā ne melno lakatu, ne flaneļa svārkus, ne biezās zeķes, ne gumijas zābakus. Pat tais reizēs, kad viņi satikās ciematā nejauši, viņa bija rūpīgi un spilgti ģērbusies — košos svārkos un svīterī, pērlītēm rotātos mokasīnos vai arī biksēs un sarkanajā korda jakā, un viņas brīvi krītošajos matos vienmēr bija koša lente vai mirguļojoša saspraude. Rorijs zināja, ko tas nozīmē. Vismaz ģērbšanās ziņā viņa sacēlās pret savu tautiešu ieražām; šīs pēdējās dienas piederēja vienīgi viņam.

Ātri skrēja augusta dienas un naktis. Sāka pūst ass, salts ziemeļu un ziemeļaustrumu vējš, kas dzina pār debesīm smagus, pelēkus mākoņus un nesa sev līdz Džeimsa līča sāļās miglas smaržu. Naktis bieži vien bija aukstas, un skaidrā laikā ziemeļu pamali taustīja ziemeļblāzmas liesmainie pirksti — gan mēļi, gan zaļi, gan sārti, — kuri lēkāja virs Arktikas apvāršņa kā neprātīgi dejotāji. Pēc šādām naktīm ainava, gaismai austot, bija spokaina un salnas klāta.

Pēc mierīgā, laiskā vasaras dzīves plūduma indiāņu ciematā kūsāja rosme un dzīvība, jo krijieši gatavojās doties zemes iekšienē uz savām ziemas medību apmetnēm. Kamēr vīri gar jūras krastu medīja zosis, sievietes darināja sniega kurpes, mokasīnus, parkas un trušādas pārklājus. Medību starplaikos vīri laboja laivas, nartas un kamaniņas. Trīs četras ģimenes, kuru ziemas apmetnes atradās ap divi simti jūdžu attālumā, jau bija aizceļojušas, citas, kuru medību teritorijas bija Keipkrijas tuvumā, gatavojas doties ceļā tikai oktobrī. Kanīna nebija ne vārda minējusi par to, kad viņa ar vecākiem dosies prom, bet Rorijs zināja, ka līdz Bīverskinu medību rajonam ir vairāk nekā simt piecdesmit jūdzes un tāpēc viņi būs starp pirmajiem aizbraucējiem.

Rorijs bija nolēmis palikt Keipkrijā līdz septembra sākumam, kad Kanādas zosis sāks lidot uz dienvidiem un medības Džeimsa līča piekrastē izbeigsies. Viņš nezināja, kurš no viņiem aizbrauks pirmais.

Lidmašīnas tāpat kā līdz šim ieradās reizi vai divas reizes nedēļā, bet vēstules no P.L. nebija, un Rorijs tā arī nezināja, vai Turdija un citi izmēģinājumu putni pārcietuši dezinfekciju vai ne.

No Džoka visi mednieki bija uzzinājuši par baltvaigu zostēviņu ar dzelteno kakla lenti, un Rorijs bija lūdzis tos nešaut uz baltvaidzi, ja tas parādītos kāda slēpņa tuvumā. Bet viņš zināja arī to, ka krijiešus mulsināja dīvainais baltais viesis, kurš ķēra zosis un lika tām ap kājām gredzenus, un pēc tam atkal laida tās vaļā. Krijiešu izpratnē katra nomedītā zoss nozīmēja, ka badoties nākamziem vajadzēs par vienu dienu mazāk. Rorijs zināja, ka apmetnē nebija tāda mednieka, kurš nešautu uz baltvaidzi, ja būtu izdevība.

Kādu vakaru, kad viņi pēc dūmakainas, nomākušās dienas pa dzestro krēslu airēja atpakaļ uz Keipkriju, Rorijs sacīja: — Biju cerējis, ka man-tay-o parādīsies kaut kur piekrastē, bet neviens to nav manījis.

— Piekrastes teritorija ir plaša, un cilvēku tur maz, — Kanīna sacīja. — Es baidījos, ka tas neparādās tieši ciematā — pilns ar skrotīm.

Mirkli vēlāk viņa iejautājās: — Vai nevar būt, ka tas vēl kavējas Kišamūskekā?

— Tas ir visai apšaubāmi. Bet vai tu gribētu aizbraukt un pārliecināties?

— Jā.

— Kad?

— Baidos, ka varēšu vienīgi rīt.

Bet Rorijs kaut kā neuztvēra šo vārdu draudīgo nozīmi.

Piestiprinājuši mazajai, sešpadsmit pēdu garajai kanu laivai motoru, viņi otrā rītā devās augšup pa Kīstavaniju. Džouna Ramzija bija iedevusi viņiem līdzi pusdienas. Rorijs zināja, ka viņam būs jāpārnes laiva no upes uz ezeru un atkal atpakaļ, jo Kišamūskekā vairs nebija otras laivas kā agrāk.

Motoru viņi atstāja upmalā, Rorijs uzvēla laivu plecos un pa meža taku sekoja Kanīnai. Kad viņi iznāca Kišamūskeka krastā, Rorijs atcerējās to rītu — tas bija gandrīz pirms trim mēnešiem, — kad ieraudzīja šo ezeru pirmo reizi. Tagad tas šķita tikpat skaists, taču, vasarai aizejot, tas bija citāds skaistums. Vītolu un apšu lapas jau sāka zeltoties, un purva grīšļi, kuru asie stiebri ziemeļu vējā bija pieplakuši pie ūdens, pamazām kļuva dzeltenbrūni.

Gandrīz divas stundas viņi pārmeklēja ezeru, bet ne baltvaidža, ne citu zosu nemanīja. Kanīna gandrīz visu laiku klusēja, un viņas tumšās acis bija apmākušās un nodurtas, kad viņa laivas priekšgalā pagriezās pret Roriju. Arī viņš izjuta to pašu — Kišamūskeks bez baltvaidža vairs nebija tas pats. Un tad viņa to pateica un Rorijs saprata, ka klusēšanai un skumjām nav nekāda sakara ar baltvaidzi.

Viņi bija atgriezušies savā atmiņu krastā, uzvārījuši tēju un apēduši Džounas Ramzijas līdzdotās sviestmaizes.

Viņi sēdēja, cieši piekļāvušies viens otram, un Rorijs bija iegremdējis seju viņas matos. Viņa to pateica čukstus, un viņas balss — aizlūzusi un neskanīga — šķita nākam no liela tāluma, kaut gan lūpas gandrīz skāra viņa ausi.

— Šī ir mūsu atvadīšanās, Rorij. Es zināju, ka man-tay-o te vairs nebūs, bet man gribējās vēl reizi atgriezties šeit, mūsu liedagā. Tēvs šodien veikalā iepērk pārtiku. Rīt no rīta mēs laikam dosimies ceļā.

Viņš bija zinājis, ka drīz tam jānotiek. Jau dienām ilgi viņš par to vien domāja. Taču tagad, kad šis brīdis bija pienācis, tas šķita briesmīgi, neiespējami, neaptverami. Vai šādai mīlestībai tiešām varēja pienākt gals? Un tad viņš saprata, ka nevar pienākt un nepienāks, kamēr kaut viens no viņiem būs dzīvs.

Atpakaļ viņi tovakar brauca ļoti lēnām, un, kad sasniedza Keipkriju, rieta blāzma jau bija nodzisusi un kļuvis tumšs.

— Rorij, — viņa sacīja, kad abi izkāpa krastā, pabraukuši garām indiāņu ciematam.

— Jā?

— Es gribu atvadīties tagad. Es gribu, lai šī būtu mūsu šķiršanās. Es negribu atvadīties rīt pie laivas, kad mēs dosimies ceļā un klāt būs vecāki un visi pārējie. Rīt nenāc, Rorij, es tevi lūdzu! Es nespēšu tev pateikt ne vārda. Nenāc uz piestātni, kamēr mēs kravāsimies. Nenāci Atvadīsimies tagad.

Un tad viņa atkal raudāja un izmisīgā apskāvienā viņi piekļāvās viens otram.

— Un neaizmirsti, — viņa turpināja saspringtā, asaru noslāpētā balsī. — Pēc atgriešanās tevi gaida uzdevums. Viens pats … tu daudz neko neiespēsi, jo tas būs bezgala grūti, tomēr mēģini. Dari visu, kas tavos spēkos. Pārveido viņus. Lai viņi saprastu, cik tas ir muļķīgi. Lai citreiz, kad cita meitene un cits puisis mīlēs viens otru tāpat kā mēs, tiem nevajadzētu piedzīvot mūsu likteni.

Viņa visu laiku raudāja, un kamols Rorija kaklā arī viņam neļāva izteikt ne vārda. Tad viņa atrāvās nost.

— Nav ko kavēties, — viņa sacīja. — Kļūs tikai grūtāk. Ardievu! Es mīlu tevi!

Viņa vēlreiz noskūpstīja Roriju — skarbi un spīvi. Un aizskrēja pa krastmalas taku un pazuda starp vītolu ceriem.

Zaudējis laika izjūtu, Rorijs gaidīja — varbūt minūti, varbūt daudzas, — minēdams, vai viņa neatgriezīsies, un labi zinādams, ka tas nenotiks. Nekad viņš vēl nebija juties tik vientuļš.

Nākamajā rītā Rorijs veselu stundu stāvēja pie savas istabas loga un noskatījās, kā Bīverskini nojauc savu brūno, salāpīto telti un piekrauj lielo kanu laivu. Tā bija līdz malām pieblīvēta ar pārtikas saiņiem, baltiem miltu maisiem, gultas drēbēm un neskaitāmiem meža dzīvei nepieciešamiem piederumiem: tur bija sniega kurpes, cirvji, lamatas, tīkli, bises, suņu aizjūgi un pat nelielas kamaniņas. Gandrīz viss jau bija sakravāts, kad viņu pasauca Džouna Ramzija un viņi abi nogāja lejā pie veikala stūra, lai noskatītos aizbraukšanā.

Kanīna sēdēja priekšgalā, un māte bija sagumusi laivas vidū, kur viņas kuplo augumu gandrīz pilnīgi aizsedza mantu kaudzes. Džo Bīverskins devās lejup pa taku, vezdams ķēdēs divus ziemeļnieku suņus, un arī tiem laivā kaut kā atradās vieta. Tad viņš atstūmās no krasta un iedarbināja motoru.

— Dēzija Bīverskina šovasar ļoti novecojusi un savārgusi, — Džouna Ramzija sacīja. — Tādēļ viņš liek Kanīnai sēdēt priekšgalā. — Un tad pēc īsa brīža vēl piebilda: — Dēzija var arī neatgriezties. Kaut nu vismaz Kanīna izturētu!

Dziļi iegrimusī laiva pamazām attālinājās. Kanīna bija prom. Un viņš to nekad vairs neredzēs, jo bija stingri izlēmis nākamo vasaru te vairs nestrādāt, kaut arī Dabas pārvalde viņu uzaicinātu.

Tikai vienu reizi Kanīna pagriezās un pamāja ar roku un tad aši novērsās, dodamās pretī tuksnesīgajiem mežu un purvu plašumiem, kas pēc viņas septiņu gadu ilgās, neveiksmīgās cīņas ar svešu pasauli atkal sauca viņu pie sevis atpakaļ. Viņš redzēja, kā viņa pieliecas un paņem kaut ko rokā. Tad viņa izslējās un apsēja ap galvu melno vilnas lakatu. Laiva pazuda līkumā aiz vītolu pudura, un Kanīna Bīverskina, atkal kļuvusi par īstu krijieti, izgaisa skatienam mirstošās vasaras zeltainajā dūmakā.

CETURTĀ DAĻA

CEĻI ŠĶIRAS

Trīsdesmit devītā nodaļa

Putna uzvedības gadskārtējo ciklu nosaka virkne iekšēju impulsu, un putnam nav ne vajadzības, ne arī iespēju pašam kaut ko izlemt vai izšķirt. Šo impulsu rašanās un izzušana ir saistīta ar zināmu hormonu daudzuma palielināšanos vai samazināšanos, un šos hormonus ražojošo dziedzeru ciklisko darbību izraisa dažādās ar gadalaiku saistītās pārmaiņas putna apkārtnē, galvenokārt dienas garuma palielināšanās pavasarī un samazināšanās rudenī.

Pavasarī, kad dienas kļūst garākas, dzimumdziedzeri sāk aktīvāk izdalīt hormonus, un dzimuma tieksme, kura kopš iepriekšējās vasaras snaudusi, atkal atjaunojas. Līdz ar to rodas nepieciešamība doties uz katras sugas tradicionālajām ligzdošanas vietām, kur putni sadalās pa pāriem un perē. Vasaras otrā pusē, kad pārošanās tieksme ir apmierināta un dzimuma hormonu izdalīšanās samazinās, putni atkal kļūst nemierīgi un sāk pulcēties baros. Un tos pārņem nepārvarama tieksme atgriezties savas sugas ziemošanas vietās.

Un tā arī baltvaigu zostēviņu un viņa Kanādas zosi pēc Kišamūskeka savrupībā pavadītās vasaras kaut kas vilktin vilka pievienoties zosu bariem.

Vasaras sākumā baltvaidzis bija diezgan asi izjutis, ka draudzene nav tāda kā viņš, un neskaidri nojautis, ka šī atšķirība kaut kādā veidā saistās ar dīvaino apvidu zemes iekšienē, uz kuru tā bija viņu atvedusi. Bet garajās, karstajās vasaras dienās viņš pieķērās tai arvien vairāk un vairāk, un, tā kā arī draudzene atbildēja ar to pašu, viņš pamazām samierinājās ar Kišamūskeka rāmajiem saldūdeņiem, ko no visām pusēm ieslēdza purvi un meži. Reizēm viņam tomēr vēl uznāca nevaldāmas ilgas pēc brīvajiem, bezgalīgajiem okeāna plašumiem, bet, jo vairāk viņi abi viens otram pieķērās, jo retāk tas atgadījās.

Un tad sākās spalvu mešanas laiks, iezīmēdams gadskārtējā dzimumcikla nobeigumu. Līdz ar hormonu izsīkšanu izbeidzās arī riesta rituāls. Baltvaidzis joprojām bija pieķēries savai draudzenei, taču bez agrākās kaislīgās kvēles. Tās vietā bija radusies jauna tieksme — tieksme piebiedroties citām zosīm, paklausīt savas sugas ziemošanas vietu nemierpilnajam aicinājumam.

Tad sekoja īsa sastapšanās ar cilvēkiem, kuri aplika viņiem ap kājām spožus gredzenus un ap kaklu dzeltenas lentes, — briesmīgs pārdzīvojums, kas ātri pagāja un tikpat ātri aizmirsās. Pēc tam atauga spārnu spalvas un atgriezās spēja lidot. Un miglainās, saraustītās atmiņu ainas, kas nedēļām ilgi bija snaudušas kaut kur baltvaidža apziņā, pēkšņi kļuva dzīvas un uzmācīgas. Tagad, tuvojoties migrācijas laikam, viņa domas bieži vien atgriezās pie Barras, tās sēkļiem, jūraszāļu audzēm un balti putainajām jūras bangām.

Kādā vēsā, drūmā pēcpusdienā augusta beigās, kad dzeltējošās apšu lapas trīsuļodamas čabēja ziemeļu vējā, baltvaidzis ar draudzeni pacēlās spārnos un, augot augumā satraukumam, ko abi pirms tam bija izjutuši, saprata, ka pienākusi aizceļošana. Viņi pacēlās augstu gaisā un, dzeltenajām lentām plīvojot vējā, pagriezās uz austrumiem Džeimsa līča virzienā. Baltvaidzis redzēja, kā aiz muguras dūmakā pazūd saliņām piebārstītā Kišamūskeka zilie ūdeņi, un, lai gan ezers viņam iedvesa bailes, viņš juta, ka te būs viņa ligzdošanas vieta, ko šī vasara padarījusi neaizmirstamu, svētnīca, kurā viņš kopā ar draudzeni atgriezīsies nākamajā pavasarī.

Pret vakaru viņi šķērsoja Džeimsa līča krasta līniju un uz laiciņu nolaidās uz ūdens kādu jūdzi no krasta. Kaut arī ūdens šeit bija sāļš, seklais, siltais, duļķainais līcis nespēja ne remdēt, ne arī mazināt baltvaidža mokošās ilgas pēc jūras. Krēslā viņi atkal pacēlās gaisā un pievienojās kādam Kanādas zosu baram dzērveņu purvā netālu no krasta. Mātīte uztraukti gāgināja, kad viņi nolaidās bara vidū, un arī baltvaidzi pārņēma satraukums, bet tas mijās ar neskaidrām šaubām un bažām.

Kopā ar šo baru viņi veselu nedēļu lidoja šurpu turpu gar krastu, barodamies un ievingrinādami spārnus garajam lidojumam. Viņi sastapa simtiem un pat tūkstošiem citu zosu, jo Džeimsa līcis ir pulcēšanās vieta, kurā sarodas zosis no visas Austrumarktikas un Subarktikas.

Arī viņu bars ar katru dienu auga, jo nāca klāt arvien jauni pāri un ģimenes.

Jaunie lidoja šurpu no ziemeļiem, un tas baltvaidzi mulsināja un radīja viņā neizpratni. Viņš labi atcerējās, savu pavasara ceļojumu un zināja, ka ceļš uz mājām ved gar krastu uz ziemeļiem. Taču citas zosis lidoja šurpu no turienes, uz kurieni instinkts lika viņiem doties.

Daudzas reizes dienā viņš noskatījās uz aicinošo ziemeļu apvārsni. Beidzot, vairs nespēdams pretoties tā nepārvaramajam vilinājumam, viņš pacēlās gaisā un viens pats devās turpu, dedzīgi aicinot draudzeni sekot. Viņa gan paklausīja, taču viņas saucieni pauda uzstājīgu, izmisīgu lūgumu atgriezties. Viņa lidoja nopakaļ saukdama, lūgdama, līdz bars aiz muguras izzuda skatienam. Un tad viņa apstājās, mezdama lokus, un tālāk vairs nelidoja. Arī baltvaidzis sāka riņķot uz vietas kādus simt jardus no viņas, un abi skaļi un izmisīgi klaigāja, nespēdami izprast viens otra rīcību, nezinādami, ka katru no viņiem sauc un aicina cits migrācijas ceļš. Baltvaidzis vedināja draudzeni sev līdzi, aizlidodams tālu uz priekšu, tad atkal mezdams lokus atpakaļ, taču beidzot padevās un atgriezās pie viņas. Abi kopā lidoja atpakaļ pie bara, klusās, piesmakušās balsīs gāginādami.

Tagad baltvaidzis saprata, ka tam jāpaliek pie draudzenes. Viņa tam nesekos. Atlika tikai doties līdzi, kurp viņa to vedīs.

Zosu bari uzkavējās Džeimsa līcī vēl divas nedēļas, augošā nemiera dzīti, dodamies garos lidojumos gar krastu kā vienā, tā otrā virzienā. Taču līci tie neatstāja. Ap septembra vidu pār Hudzona un Džeimsa līča rajonu lēni virzījās spēcīga zema spiediena josla, un divas dienas lija bez pārtraukuma. Kad lietus pārstāja, vējš iegriezās ziemeļos, debesis kļuva dzidri zilas un saulainas, un gaiss — spirgts, dzestrs un sauss. Tas nozīmēja, ka aiz zemā spiediena joslas no Arktikas šurp virzās augsta spiediena gaisa masas. Tas nozīmēja, ka divas, varbūt pat trīs dienas starp šīm divām atšķirīgajām meteoroloģiskajām sistēmām platā joslā pūtīs spēcīgi ziemeļu vēji, virzīdamies dziļi zemes iekšienē.

Kanādas zosis, kas milzīgā skaitā bija apmetušās Džeimsa līča piekrastē, nekā nezināja par meteoroloģiskajiem procesiem, kas visu to. izraisīja, taču saprata, ka skaidrais laiks sola spēcīgu, uzticamu ceļa vēju garajam lidojumam uz dienvidiem. Jau neskaitāmas zosu paaudzes migrācijas lidojumos bija izmantojušas gaisa masu pārvietošanos kontinenta mērogā, tāpat kā to izmanto arī modernajā aviācijā ar apzīmējumu — izobārais lidojums, pirmie to aptvēra vecie putni, kamēr vēl krita pēdējās lietus lāses. Gar visu dūņaino, piecsimt jūdžu garo Džeimsa līča krastu vecie zostēviņi, galvas piešķiebuši, pētīja debesis un, vērojot izklīstošos mākoņus, skaļi gāgināja. Viņu nemiers ātri pielipa citām zosīm un drīz vien pārņēma visu baru.

Baltvaidža bars atradās līča dienvidu galā. Zosis skaļi sasaucās, sparīgi vēcinot lielos spārnus, un baltvaidzis saprata, ka tuvojas aizlidošanas laiks. Līča dienvidu galu vēl klāja pelēki mākoņi, un smidzināja lietus, kad viņiem pāri no ziemeļiem jau sāka lidot zosu bari. Tas norādīja, ka tur debesis jau noskaidrojušās un sākusies zosu izceļošana, jo zosis uzsāk lidojumu tikai skaidrā laikā, kaut gan vēlāk, nemainot virzienu, lido cauri arī negaisa zonām, ja tajās gadījies iekļūt. Uz dienvidiem virzījās nebeidzamas viļņojošu līniju un kāšu virtenes, lidojot lielā augstumā, kā ūdensputniem garajos ceļojumos parasts, un zosu sasaukšanās kā tāla jodelēšana skanēja pāri sēkļiem un sūnu purviem.

Baltvaidzis satraukts un nobažījies turējās savas draudzenes tuvumā. No rietumu pamales viņiem tuvojās dzidri zila debesu strēle. Satraukums barā pieauga, vecās zosis bieži pacēlās gaisā un, vēcinot spārnus, pārbaudīja vēju. Neviena vairs neēda, un visas gaidīja, izstiepušas galvas pret debesīm.

Josla, kas norobežoja divas atšķirīgas, kontrastējošas gaisa masas, nāca pāri ar miglas vāliem un virkni spēcīgu, aukainu brāzmu, un tad pēkšņi gaiss kļuva dzestrs un sauss un sāka pūst spirgts ziemeļu vējš. Zemā spiediena zona bija pārvēlusies pāri, un zosu bars atradās augsta spiediena zonā.

Vecās zosis satraukti gāgināja. Tad pēkšņi viss bars reizē pacēlās gaisā, kas nodārdēja no neskaitāmo spārnu vēzieniem. Baltvaidzis turējās bara aizmugurē. Lejā kā tumši pirksti sāka stiepties egļu meži, un viņu atkal sagrāba bailes no zemes. Viņš lidoja uz dienvidiem, lai gan ar katru savas miesas šūnu tiecās uz ziemeļiem, uz jūru.

Aiz muguras palikušie Džeimsa līča ūdeņi sauca viņu atpakaļ; viņa sauca uz priekšu, un viņas maigi lūdzošā, aicinošā balss bija kā sirēnas dziesma, kurai viņš nespēja pretoties. Viņš sekoja tai.

Zosis gaisā izlīdzinājās un pusjūdzes augstumā, kur pūta spēcīgs ziemeļu vējš, ko zemes reljefs vairs nespēja ietekmēt, izveidoja savu kāsi. Baltvaidzis ieņēma vietu draudzenei aizmugurē, nevis priekšā, jo tagad vadone bija viņa. Viņš lidoja uz zemi, ko nekad nebija redzējis. Viņš nezināja, kurp viņi dodas. Viņš varēja vienīgi sekot.

Zosis bija izlidojušas vēlā pēcpusdienā. Ainava tālu lejā zem tām pakāpeniski mainījās. Vispirms pārsvarā bija rudenīgo purvu dzeltenbrūnie toņi, kurus šur tur atdzīvināja nelieli, zaļi skuju koku meži. Tad tie sāka plesties plašumā, un līdz ar krēslas iestāšanos jau veidoja pūkainu vienlaidu paklāju, kas dziestošajā gaismā izskatījās nevis zaļš, bet melns.

Lidojuma sākumā, kamēr vēl bija gaišs, tumšie mākoņi austrumu pamalē, kuri iezīmēja aizejošo vētras joslu, neizzuda, jo zosis lidoja tiem gandrīz paralēli. Kad mākoņus apslēpa tumsa, tie vēl arvien bija turpat — melni, smagi un draudoši, — iespējams pat mazliet tuvāk, nekā bijuši, jo zosis lidoja uz dienvidaustrumiem ar daudz lielāku ātrumu, nekā vētra virzījās uz austrumiem.

Bija tumša bezmēness nakts. Vispirms baltvaidža skatienam izzuda zeme, pēc tam arī tālāk esošās zosis. Tagad viņš vairāk nekā jebkad jutās atkarīgs no savas draudzenes. Viņš turējās viņai cieši aiz muguras, ar spārniem uztverdams virpuļojošo gaisa strāvu, ko viņa atstāja aiz sevis, un tikpat kā nenovērsa acis no viņas neskaidrā apveida, kas tikko redzami iezīmējās pret pelēkajām debesīm.

Kādu stundu pēc tumsas iestāšanās viņi uzdūrās silta gaisa virpuļiem, un kāsis sāka šķobīties un ļodzīties. Tad priekšā draudīgi izauga pelēka mākoņu siena. Zosis nolaidās zem tās, jo, kaut arī spēj lidot miglā un mākoņos, cenšas no tā izvairīties. Nolaižoties zemāk, tās varēja palikt dzestrajā, sausajā gaisa zonā, kurā līdz šim bija lidojušas, jo vecās zosis no pieredzes zināja, ka aukstais gaiss kā garš, nolaidens ķīlis iespiedīsies starp siltā gaisa masām un aizejošo vētru.

Simt pēdas zemāk tās atkal iztaisnoja lidojumu. Siltā gaisa masa līdz ar mākoni sakļāvās tām virs galvas, aizsedzot zvaigznes. Pēc brīža mākonis atkal parādījās priekšā, jo tā apakšējā mala pa siltā un aukstā gaisa robežu slīdēja slīpi uz leju zemes virzienā. Zosis vēlreiz samazināja augstumu un lidoja tālāk.

Tā tas turpinājās gandrīz pusstundu, un zosis laidās arvien zemāk un zemāk, lai tikai varētu palikt zem mākoņa. Lejā arvien skaidrāk iezīmējās apkārtnes ainava ar mežiem un ezeriem. Nu jau bars lidoja gandrīz virs koku galotnēm, un mākonis priekšā saplūda ar biezu miglu, kura cēlās no zemes. Bara priekšā kā kaļķakmens krauja izauga baltā siena. Zostēviņš kāša smailē brīdinot skaļi iekliedzās, un tad viņi jau metās tajā iekšā, un siltā migla kā slāpēdama sakļāvās visapkārt.

Pēkšņi baltvaidzis vairs neko neredzēja, nemanīja pat draudzeni jardu vai divus sev priekšā. Zosis visapkārt sāka izbīlī klaigāt, un, tā kā kliedzieni nāca no dažādām pusēm, baltvaidzis saprata: kāsis ir izjucis. Apjukumā zosis mētājās šurpu turpu, un to saucieni bija sadzirdami gan tuvu un skaidri, gan miglas apslāpēti, it kā no liela tāluma. Baltvaidzis sekoja vieglajām gaisa strāvām, ko aiz sevis atstāja priekšā lidojošā draudzene, cenzdamies atšķirt viņas balsi no pārējo zosu klaigām visapkārt un visu laiku atbildēdams viņai ar klukstošiem, it kā rejošiem saucieniem. Katra viņa spalva bija savienota ar nervu, tā ka viņš spēja sajust ap sevi visniecīgākās izmaiņas gaisa spiedienā un kustībā, taču ar visu savu neparasto jutīgumu viņam bija jābūt bezgala uzmanīgam, lai spētu viņai sekot aklajā tumsā, kas bija viņus aprijusi.

Citu zosu saucieni kļuva klusāki un tālāki, un tad viņš noskārta, ka tie skan no augšas. Putni cēlās augstāk, meklējot glābiņu tur. Uz pāris drausmiem mirkļiem viņš pazaudēja draudzenes pēdas un tad, atkal atradis, aptvēra, ka arī viņa ceļas augšup, attālinādamās no koku galotnēm, kas atradās bīstami tuvu aklajā miglas blīvā zem viņiem. Tā kā lidojums vairs nebija līmenisks, sekot viņai kļuva vēl grūtāk.

Labu laiku baltvaidzis turējās viņai aiz muguras, ceļoties arvien augstāk un augstāk, reizēm uz mirkli pazaudējot pēdas un tad atkal atrodot tās no jauna. Jo augstāk viņi cēlās, jo vējš kļuva stiprāks. Un tad viņu sagrāba spēcīga, augšup plūstoša gaisa strāva, pāris sekundēs uzmezdama kādas piecdesmit pēdas augstāk. Viņš cīnījās, līdz atkal spēja izlīdzināt lidojumu, bet draudzenes pēdas bija izgaisušas, un viņš acumirklī saprata, ka nekad tās vairs neatradīs. Viņš iekliedzās: tās bija neprātīgas, izmisīgas, bezcerīgas vaimanas, ko aprija melnā debesu rīkle. Viņam šķita, ka tālumā dzird viņas atbildes saucienu, bet tas bija pārāk tālu, lai noteiktu virzienu. Tad iestājās klusums. Viņš bija viens.

Tiem Kanādas zosu tūkstošiem, kuri tonakt iekļuva miglas joslā, kas stiepās pāri visiem Ontario ziemeļiem, tā bija pārejoša un ne visai bīstama epizode. Bari, kas iekļuva visbiezākās miglas zonā un izklīda, vēlāk, tikuši no tās ārā, izveidojās no jauna. Izšķirtajiem pāriem bija cerības satikties vai nu lidojuma laikā, vai ziemošanas vietā, vai arī — ļaunākajā gadījumā — nākamajā pavasarī ligzdošanas vietā.

Bet baltvaidzim tā bija katastrofa. Viņš nezināja, kur atrodas ziemošanas apgabals. Lidojums pāri zemei tālu no jūras viņu biedēja pat tad, kad drosmi deva draudzenes un citu zosu tuvums. Tagad vienam pašam tas šķita drausmīgs.

Kādu stundu viņš vēl lidoja tāpat bez mērķa, tad negaisa zona aizvirzījās sāņus un migla izklīda. Tumsā neskaidri vīdēja apkārtnes ainava. Viņš ieraudzīja kādu ezeru un nolaidās tā vidū, bailīgi turēdamies pēc iespējas tālāk no tumšajiem, draudīgajiem krastiem.

Vajadzēja lidot uz priekšu un meklēt draudzeni. Vajadzēja steigties, jo ar katru mirkli viņa arvien vairāk attālinājās. Bet baltvaidzi paralizēja bailes.

Jau sen viņu plosīja divas pretējas jūtas — ilgas pēc Barras un jūras un ilgas pēc draudzenes. Izvēle bija viegla un notika pati no sevis, kamēr viņa atradās tuvumā, jo viņas fiziskā klātbūtne vien radīja saites, kuras viņš nespēja saraut. Bet tagad šīs saites bija sarautas. Draudzenes vairs nebija. Viņa ilgas pēc jūras un Barras klinšainajiem krastiem kļuva par neatvairāmu, mokošu prasību.

Viņš cīnījās ar to vairākas stundas, tad beidzot pagriezās un lidoja uz ziemeļiem. Viņš pacēlās augstu pār ezera paugurainajiem krastiem un devās pretim mirdzošajiem blāzmas uzliesmojumiem ziemeļu debesīs. Kad ausa gaisma, zem viņa kā stingri nostiepts zaļš audums pletās Džeimsa līča ūdeņi, un viņš, ne mirkli neapstādamies, devās tālāk uz ziemeļiem. Kaut kur šai garajai, izliektajai krasta līnijai bija jāsasniedz atklāta jūra. Un kaut kur tālu aiz tās — kur tieši, to viņš tikai neskaidri nojauta — atradās Barra.

Vētra bija norimusi un debesis noskaidrojušās. Austošās saules staros spoži mirdzēja dzeltenā lente, kas plīvoja gar viņa kaklu.

Četrdesmitā nodaļa

Cauri steļļu klaboņai Mērija Makdonalde saklausīja, kā augšup pa smilšaino ceļu smagi pukšķina pastnieka mašīna. Viņa pārstāja mīt paminas un gurdi uzgūla vadmalas baķim, lai paskatītos ārā pa mazo būdas logu. Bija septembris, bet Barras norās vēl šur tur vīdēja bāli dzelteni vēlīnu gaiļpiešu puduri. Mašīna pabrauca garām logam, aizgriezdamās gar mājas priekšu, un viņa klausījās, vai pie pastkastītes tā neapstāsies.

Kad stelles bija apklusušas, viņa sadzirdēja ap sevi arī citus trokšņus: jūras dunošo pulsu, Lielā Semija krākšanu blakus istabā un to, kā tepat līdzās skrapšķina žurkas, kuras grauza nost klīsteri no tapešu otras puses.

Mērijas Makdonaldes mati bija nosirmojuši un seja bāla, jo lielāko dienas daļu viņa nosēdēja istabā pie savām stellēm. Viņas augums, kas arī senāk bija kupls un izplūdis, pa šiem gadiem gandrīz nebija mainījies. Jaunībā tas viņu padarīja smagnēju un nepievilcīgu, bet tagad viņas gadiem piedienēja daudz labāk, un Mērija nu šķita mazliet pievilcīgāka, vismaz ne tik neglīta kā senāk. Viņa nebija kļuvusi skaistāka, bet palikusi gandrīz tāda pati kā agrāk līdz šim vecumam, kad prasības vairs nav tik augstas. Mērija Makdonalde jau trīsdesmit gadu vecumā bija izskatījusies veca; tagad, kad viņai bija pāri piecdesmit, starp izskatu un gadiem bija iestājies zināms līdzsvars.

Pastnieka mašīna apstājās. Nevienu vēstuli viņa šodien negaidīja, diez kas gan tur varēja būt? Vēstule no Rorija jau nu ne, jo pirms divām dienām viņa vienu bija saņēmusi. Pirms mēneša viņa bija aizrakstījusi kādai vecai draudzenei — skolotājai uz Glazgovu, apjautādamās par iespējām dabūt tur darbu skolā, bet arī uz šo vēstuli atbilde bija saņemta, un vairāk neko viņa negaidīja. Vēstule Glazgovas draudzenei bija tikai gluži vienkārša apvaicāšanās par darba iespējām, nevis oficiāls darba pieprasījums. Viņa atklāti bija atzinusies draudzenei, ka jūtas šeit nelaimīga un grib atstāt vīru, taču ne agrāk kā nākamo pavasari. Viņa neminēja, ka grib šoziem te palikt tādēļ, lai novērotu zosis. Atbilde, kura pienāca pirms divām nedēļām, bija uzmundrinoša: draudzene rakstīja, ka Mērija bez lielām grūtībām varēšot atkal atrast darbu skola.

Pastnieka mašīna, motoram sēcot, attālinājās, un Mērija piecēlās no stellēm un cauri vidus istabai, kur viņas vīrs cieši gulēja, izgāja ārā. Pēdējos mēnešus Semijs katru dienu stundām ilgi tā gulēja un krāca, jo nekāda īsta darba viņam nebija. Saimniecībā bija atlicis tikai neliels bariņš aitu, kas deva vilnu Mērijas audumiem.

Mērija piegāja pie pastkastītes. Varbūt tomēr vēl viena vēstule no Rorija? Kopš viņa atgriešanās Toronto pēc Džeimsa līcī pavadītās vasaras, viņa jau bija saņēmusi divas vēstules, un tajās bija jūtamas tādas dīvainas skumjas, kam šķietami bija kāds sakars ar to, ko viņš vienā no vēstulēm bija nosaucis par «muļķīgu bezjēdzību cilvēku attieksmes». Mērija pārāk ilgi sarakstījās ar Roriju, lai nepamanītu, ka viņš pārdzīvo kādu lūzumu vai dvēseles krīzi. Varbūt tagad viņš raksta par to sīkāk?

Bet, izņemot vēstuli no pastkastītes, viņa tūlīt redzēja, ka tā nav no Rorija. Uz tās bija Glazgovas zīmogs. Viņa cieši raudzījās aploksnē, un viņai trīcēja pirksti. Pēc divdesmit pieciem gadiem viņa vēl arvien nemaldīgi pazina Džona Vata skaidro, precīzo rokrakstu.

Iedama atpakaļ iekšā, viņa neveikliem pirkstiem plēsa vaļā aploksni, bet pie durvīm, caur kurām skanēja Semija krākšana, pēkšņi pārdomāja un devās projām uz jūru. Viņai nebija ne jausmas, kas vēstulē rakstīts, bet jau tagad tā bija uzjundījusi saldi sāpīgas atmiņas, un pēkšņi viņa juta, ka negrib to lasīt šeit.

Pēc ierašanās Barrā Mērija Makdonalde nekad vairs uz Glazgovu neaizbrauca un par Džonu Vatu nekā nezināja. Viņa labi atcerējās vēstuli, ar kuru viņš atsauca viņu saderināšanos, kā arī viņa pēkšņās laulības ar universitātes kancelejas stenogrāfisti. Tas bija par iemeslu viņas lēmumam precēt Lielo Semiju, bet te nu vainot varēja tikai viņu pašu, nevis Džonu Vatu, un, ja arī toreiz viņa juta pret Džonu rūgtumu, pa šo laiku tas sen bija izzudis. Tagad, pēc tik daudziem gadiem, turot atkal rokā viņa vēstuli, Mērija Makdonalde izjūta vienīgi tīkamu uzbudinājumu.

Ātrā solī viņa devās lejup uz jūru, bet, nogājusi kādas simt pēdas, ilgāk vairs nespēja nociesties. Viņa apsēdās uz kāda akmens, steigšus izvilka vēstuli no aploksnes un sāka lasīt.

Džons Vats esot dzirdējis, ka viņa gatavojoties atgriezties Glazgovā un atsākt darbu skolā, un ar nepacietību gaidot to dienu, tā viņš rakstīja, kad varēšot viņu atkal satikt. Viņš gribot Mērijai palīdzēt. Viņš vēl arvien strādājot universitātē par pasniedzēju un ar prieku izmantotu savus sakarus, lai palīdzētu viņai atrast skolotājas darbu.

«Nezinu, ko Tu par mani esi dzirdējusi,» viņš tālāk rakstīja, «bet droši vien zini, ka arī mana laulība bija nelaimīga kļūda. Esmu šķīries un dzīvoju viens jau vairāk nekā divdesmit gadus …»

Mērija raudzījās vēstulē, līdz vārdi acu priekšā izplūda. Tad viņa lasīja šo vietu vēlreiz. «Arī mana laulība… nelaimīga kļūda.» Kāpēc «arī»? Acīmredzot viņš dabūjis zināt, ka viņa taisās atstāt savu vīru. Un patīkamā satraukuma vietā, kuru viņa bija izjutusi, saņemot Džona vēstuli, Mēriju pēkšņi pārņēma bailes un apjukums. Viņa sāka prātot, vai rakstīt Džonu Vatu pamudinājuši tikai minētie iemesli vien vai arī vēl kas cits.

Taču viņa nepacietīgi lasīja tālāk. Viņš rakstīja ka dažkārt vakaros aizstaigājot līdz pelēkajai akmens mājai, kurā viņa agrāk dzīvojusi. Māja neesot pārmainījusies. Un soli Klaidas krastmalas parkā vēl arvien stāvot tai pašā vietā, kur pirms divdesmit pieciem gadiem viņi viens otram deklamējuši dzejoļus. Kā līksms vilnis Mērijai pāršalca ilgpilnas atmiņas. Viņas dzīve būtu varējusi izveidoties pavisam citādi! Un tad viņu izbiedēja kāda doma, kas nelūgta un nevaldāma pēkšņi sāka joņot pa smadzenēm. Nē, par to vispār nevar būt runa! Viņa gribēja atstāt vīru, labi — tam bija savs attaisnojums, — bet ne soli tālāk. Viņa joprojām būs precēta sieviete, un viņas dzīvi līdz kapa malai noteiks pie altāra dotais laulības solījums.

Viņa atkal un atkal pārlasīja vēstuli, prātodama, ko gan lai atbild un vai vispār vajadzētu atbildēt. Visu dienu viņa to nonēsāja, aizbāztu aiz ņiebura, lai Semijs neatrod. Redzēdams skaidro, precīzo rokrakstu, viņš uzreiz saprastu, ka tā nav no Rorija.

Atbildi viņa rakstīja nākamajā dienā, kad Semijs nebija mājās. Viņa rakstīja lēnām, rūpīgi apdomādama katru teikumu, lai saglabātu vēsi oficiālu toni. Viņa pateicās Džonam Vatam par piedāvāto palīdzību un rakstīja, ka neesot vēl galīgi izšķīrusies par savu atgriešanos Glazgovā. Viņa kaunējās stāstīt viņam par Semiju un viņu māju, taču ar lepnumu pieminēja Roriju, pastāstīja, par viņu abu mīlestību uz baltvaigu zosīm, kā arī par baltvaigu zostēviņu, kurš viņai nākošziem jāmeklē. Ilgi viņa gudroja, kā vēstuli pabeigt, un tad vilcinādamās uzrakstīja: «Priecāšos Tevi atkal redzēt.»

Vakar šī doma viņu vienīgi biedēja, un viņa centās to izmest no galvas. Šodien viņa vairs nepūlējās to aizdzīt. Izrādījās, ka daļa viņas būtnes, ko divdesmit piecus gadus, viņa bija uzskatījusi par mirušu, galu galā tomēr ir dzīva; tā bija tikai apslāpēta snaudusi un nu pēkšņi atkal atplaukusi. Tieši tā daļa, kas reizi, tikai reizi mūžā bija pazinusi mīlestības sāpes un prieku.

Mērija Makdonalde mēnešiem ilgi nebija ņēmusi rokās savu vijoli, bet nu pēkšņi viņai gribējās muzicēt. Uzskaņojusi to, viņa sāka spēlēt. Tik sen tas nebija darīts, ka pirksti neklausīja, un kādu brīdi viņa spēlēja kā pa celmiem. Bet pamazām daļa agrāko iemaņu atgriezās, un drīz viņa juta, ka var ķerties pie Mendelsona grūtā vijoļkoncerta, ko bija ļoti iemīļojusi. Parasti viņa spēlēja, kad bija nomākta, cenzdamās sevi uzmundrināt, bet tagad to darīja tādēļ, ka šī skaņdarba gaišā, spārnotā melodija atbilda viņas jaunajam noskaņojumam.

Rudens saule ar katru dienu atkāpās vairāk uz dienvidiem, metot pāri Atlantijas okeānam koši sarkanus saulrietus. Vētras nāca ar miglu un lietu un dzina paisuma viļņus tālu augšā Barras piekrastes kāpās. Gaiļpieši, gundegas un kāpuniedres novīta, nodzeltēja un nokalta.

Kādā aukainā oktobra naktī, kad vētra bezmaz cēla nost būdas jumtu un vējš trieca dzirksteles skurstenī atpakaļ, šķiezdams tās plīts priekšā uz zemes kula, atgriezās baltvaigu zosis. Mērija, blāvajā lampiņas gaismā lasīdama pie virtuves galda, pēkšņi izdzirda zosu saucienus. Tie bija vēl tāli un neskaidri un tikai pa reizei ieskanējās cauri vētras un bangu šņākoņai.

Viņa uzvilka mēteli un izgāja ārā paklausīties. Viņa nostājās pie mājas sienas jūras pusē, kur vējš trieca sejā sāļas, dzeļošas šļakatas. Kādu laiku cauri vētras auriem nebija iespējams neko sadzirdēt, bet, kad Mērija ieklausījās, cenzdamās norobežoties no citām skaņām, viņa atkal uztvēra no jūras puses nākošo melodisko, it kā rejošo gāgināšanu.

Jau divdesmit piecus rudeņus viņa klausījās šajos saucienos, bet tie viņu joprojām saviļņoja. Šoreiz zosu atgriešanās viņai bija īpaši nozīmīga. Varbūt starp tām bija arī Rorija zostēviņš, kaut arī Rorijs bija rakstījis, ka tas diez vai atgriezīšoties Barrā. Un bez tam šī bija pēdēja reize, kad viņa sagaida zosis. Nākamo rudeni, kad lielie putni atlidos, Mērijas Makdonaldes vairs šeit nebūs, un viņa ar trīsošu sirdi neklausīsies zosu brīvajos, trauksmainajos saucienos. Bet, lai viņa citus gadus būtu kur būdama, pirmajās saltajās oktobra naktīs viņa vienmēr dzirdēs šos saucienus savā atmiņā. Lielāko daļu Barrā pavadītās dzīves Mērija cerēja aizmirst, bet viņa nekad neaizmirsīs baltvaigu zosu dziedošo gāgināšanu, jo tā bija ne vien daļa viņas dzīves, tā bija daļa viņas sirds.

Viņa stāvēja veselu stundu, piespiedusies pie akmens sienas. Zosu ritmiskie saucieni bija tāli un klusināti, bet reizēm, kādam baram pielidojot tuvāk, vējš tos atnesa skaidri sadzirdamus, kaut arī melnajā debesu dzīlē paši putni nebija saskatāmi. Beidzot viņa devās atpakaļ būdā un, lai atsvaidzinātu atmiņu, pārlasīja Rorija vēstuli, kurā viņš bija aprakstījis, kāda ir šī dzeltenā lente un kā tā, putnam peldot vai lidojot, no tālienes varētu izskatīties. Pēc tam viņa gāja pie miera. Rītvakar, krēslai iestājoties, viņa dosies uz Zosu salas līci un sāks zosu novērošanu.

Otrā dienā pret vakaru vētra norima, bet krastā joprojām vēlās milzīgi, zaļi viļņi. Uzrāpusies pēdējā klintī, kas aizslēpa skatienam Zosu salas līci, jūras pusē Mērija dzirdēja klusu gāgināšanu. Viņa uzmanīgi paraudzījās lejā, bet tik agri zosis vēl nebija atlidojušas uz sēkli baroties.

Tad viņa apsēdās kādā vietā, kur vīķi un āboliņš viņu daļēji aizsedza skatienam, un sāka gaidīt.

Pēc neilga laiciņa viņa ieraudzīja zosis. Pirmie bari lidoja šurpu no Zosu salas un, skaļi klaigājot, nolaidās līcī uz ūdens tieši tai brīdī, kad saule kā milzīga nokaitēta bumba iegrima jūrā. Pirmajiem bariem steigšus sekoja citi, un zosis tūliņ pat sāka baroties, tā ka galvas un kakli bija iegremdēti ūdenī, bet astes slējās stāvus pret sārtajām debesīm. Bet tas bija tikai pāris simtu liels daudzo zosu tūkstošu priekšpulks, kuri turpmāk naktīs šeit barosies.

Mērija krēslā vēroja zosu barus. Tie atradās pusjūdzi no viņas, un, lai tos rūpīgi pārbaudītu, viņai būs vajadzīgs piekļūt tiem tuvāk. Varbūt būs jāpaslēpjas krastmalā zem segas, kā agrāk bija darījis Rorijs, vai arī jānopērk binoklis. Kāstlbejā binokļus varēja dabūt, taču tie bija tik dārgi, ka viņa šo domu tūliņ pat atmeta.

Beidzot Mērija klusi aizzagās atpakaļ un pustumsā devās uz mājām. Viņa kādu nedēļu pagaidīs un nākamo reizi, kad nāks pārbaudīt zosis, ņems līdzi segu un mēģinās piekļūt tām tuvāk.

Pēc nedēļas viņa atkal bija klāt. Viņa atnāca agri, nostiprināja segu ar akmeņiem un nomaskēja ar zāli un āboliņu. Pēc tam pati palīda apakšā un raudzījās ārā pa spraugu, ko bija izveidojusi, paceļot segas malas uz augšu.

Tiklīdz saule sliecās uz rietu, sāka parādīties arī zosis. Bari sekoja cits pakaļ citam daudz lielākā skaitā nekā pirms nedēļas. Nu visas Barrā ziemojošās zosis bija klāt, un viņa varēja sākt meklēt Rorija zostēviņu.

Mērija pētīja putnus citu pēc cita, meklējot dzelteno kakla lenti, par kuru Rorijs bija rakstījis, bet drīz vien nāca pie secinājuma, ka no šīs krastmalas slēptuves nevar gūt pilnīgu pārskatu. Šeit skatienu no sāniem aizsedza sega, tā ka viņa varēja novērot tikai relatīvi nelielu skaitu zosu, kuras bija viņai tieši priekšā. Nākamo reizi vajadzēs paslēpties kaut kur tuvāk klints virsotnei, lai varētu pārredzēt visu līci. Un tagad Mērija saprata arī to, ka viņai tomēr vajadzīgs binoklis. Ja Rorija zostēviņš atrastos kaut kur bara viņā malā, ar neapbruņotu aci viņa to nespētu saskatīt.

Jau vairākus mēnešus no katras tvīda naudas Mērija bija atlikusi zināmu summu atpakaļceļam uz Glazgovu un turēja to noslēptu burkā, žurku alā, savas istabas sienā. Semijs briesmīgi baidījās no žurkām un vairījās tās kaut kā iztraucēt, jo savā māņticībā uzskatīja, ka tās viņam miegā varot uzbrukt, un Mērija zināja, ka nauda ir drošībā.

Otrā rītā tūliņ pēc brokastīm Lielais Semijs atstāja māju, un, tiklīdz viņš bija prom, Mērija izņēma savu ietaupījumu un devās ceļā uz Kāstlbeju. Binoklis, ko viņa nopirka, maksāja divdesmit mārciņas — vairāk nekā pusi viņas ietaupījuma. Viņa šķīrās no šīs naudas negribīgi, mierinādama sevi ar domu, ka vajadzības gadījumā binokli varēs kādā komisijas veikalā pārdot un daļu šīs summas dabūt atpakaļ.

Mājās viņa atgriezās pievakarē, un Lielais Semijs gulēja gultā un gaidīja viņu. Kad viņa pārnāca, viņš piecēlās. Viņš bija garš un vēl arvien izskatīgs — bez viena sirma pavediena gaišajos matos. Viņš tūliņ pat ieraudzīja binokli.

— Kas tev tur ir?

— Binoklis, — Mērija atbildēja.

— Kas, kas? Laikam ķīķeris, ko?

— Pilnīgi pareizi, — Mērija teica. — Ķīķeris,

— Kam tu to pirki? Lai izspiegotu cilvēkus?

Mērija devās viņam garām uz savu istabiņu, bet viņš līdz durvīm gāja viņai līdz.

— Es nopirku to, lai izspiegotu zosis, — Mērija teica, apsēzdamās uz gultas malas. Pēc garā nāciena viņa bija nogurusi. Viņa klusi nopūtās.

— Tu, Semij, vēl nezini par Rorija zosi, — viņa iesāka. — Tagad es gribētu tev par to pastāstīt.

Viņa Semijam pastāstīja par Džeimsa līča baltvaigu zostēviņu, kā arī par savu apņemšanos ziemā novērot zosu barus.

— Nu, vai es neteicu! — Semijs iesaucās. — Tonakt, kad Rorijs piedzima, es tev to teicu. Es teicu, ka zosis vienmēr sargās puisēnu, kurš dzimis tai naktī, kad tās atgriezās Barrā. Un, rau, viena pat aizlidojusi viņam līdzi sargos uz Kanādu! Es jau tev teicu. Nu, vai es neteicu?

Kaut arī bija pagājuši divdesmit pieci gadi, Mērija Makdonalde nebija aizmirsusi sava māņticīgā vīra dīvaino pareģojumu.

— Jā, es atceros, — viņa sacīja.

Bet tu tās nedrīksti izspiegot! — Semijs steigšus piemetināja. — Tas ir visļaunākais, kas vien var būt. Tad zosis Roriju ienīdīs. Tad tās viņam atnesīs nelaimi un viņa draugus pārvērtīs ienaidniekos. Nē, tu tak neesi pie pilna prāta! Šitā izsviest tik traku naudu! Es rīt pat to ķīķeri nesīšu atpakaļ uz Kāstlbeju.

— Nē, to tu vis nedarīsi! — Mērija mierīgi noteica. — Ķīķeris ir mans, un es arī zināšu, kas ar to darāms.

Semijs pagriezās uz promiešanu.

— Bet tu nedrīksti izspiegot zosis! — viņš teica. — Tas mums visiem atnesīs nelaimi.

Dēļu durvis ar troksni aizcirtās, un Lielais Semijs bija prom.

Pagāja novembris. Barras noras rītos klāja balta sarma, un reizēm uzsniga slapja sniega kārtiņa, kas pēc dienas parasti nokusa. Divus vai trīs vakarus nedēļā Mērija devās lejā uz līci, kur, noslēpusies zem segas, sagaidīja zosis un tad kādu stundu tās novēroja. Binoklis viņai stipri palīdzēja, bet lielie putni bija ļoti piesardzīgi un par pusjūdzi tuvāk sev nelaida, tā ka viņai tāpat kā agrāk vajadzēja izmantot segu.

Semijs bieži vien rūca un burkšķēja, taču binokli neatņēma. Mērija zināja, ka viņš to nedarīs, kaut gan todien, kad binokli nopirka, bija tik nikns. Semija vieglā, bezrūpīgā dzīve bija atkarīga no viņas tvīda naudas, un viņš bija vismaz tik gudrs, lai nezāģētu zaru, uz kura pats sēž.

Novembris jau tuvojās beigām, bet zostēviņš ar dzelteno kakla lenti nebija manāms. Mērija centās zosu novērošanu izdarīt siltākos vakaros, bet tas vienmēr bija mokošs pārbaudījums, kas lika izsalt līdz kaulam, jo viņai katrreiz bija jāguļ zem segas līdz tumsai, lai nemanot varētu aizlavīties. Tomēr viņa nepārtrauca šo darbu, jo Rorijs bija uzsvēris, ka Barrā ziemojošie zosu bari, laizdamies šurpu turpu pa piekrasti, nemitīgi sajauksies un pārvietosies. Varbūt šai barā, kas šķita nemainīgs, katru nakti bija arvien jauni putni, tādēļ novērošanu nedrīkstēja pārtraukt.

Un visu šo laiku viņa saņēma vēstules no Džona Vata. Tās pienāca apmēram reizi nedēļā. Katru vēstuli viņa vairākas dienas nēsāja paslēptu zem apģērba, kamēr uzrakstīja atbildi, un tad pret savu gribu sadedzināja. Mērija baidījās tās glabāt, ka Semijs neatrod. Viņa gaidīja šīs vēstules ar nepacietību, reizē kaunoties par savām jūtām. Piecdesmit gadu vecai sievietei, viņa prātoja, tas nepavisam nepiedienēja.

Bet Mērija Makdonalde jau sen vairs nedomāja par savu gaidāmo pārcelšanos kā par atgriešanos Glazgovā, bet kā par atgriešanos pie Džona Vata.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Krijiešu plašajos medību rajonos Džeimsa līča tuvumā ziema pienāk agri un slapjā zeme sasalst cieta kā akmens. Līdz ar salu parasti uzsnieg dziļš sniegs, taču reizēm tas aizkavējas, un dīvainā kārtā tieši šīs ziemas atnes visvairāk posta un ciešanu, jo sniegs ir tā aizsargājošā sega, kas paglābj zemi un visu dzīvo radību no ziemas visgrūtākajiem pārbaudījumiem.

Šai gadā ūdeņi aizsala agrāk nekā parasti. Bīverskinu medību rajonā pie Kīstavanijas iztekas simt piecdesmit jūdžu no Keipkrijas strauti un upes bija aizsalušas jau pašās pirmajās novembra dienās. Bet sniega nebija.

Apmēram pusi ceļa no Keipkrijas uz savu ziemas medību rajonu Bīverskini brauca lielajā laivā ar piekārto motoru. Sākoties augšteces seklajiem ūdeņiem, viņi pārsēdās mazajā laivā, ko Kanīnas vecāki bija tur atstājuši pagājušajā pavasarī. Tagad vajadzēja airēt ar rokām un bieži vien pārnest laivu pa sauszemi, bet krava nebija vairs tik smaga, jo lielāko daļu pārtikas krājumu viņi atstāja paslēptu pie lielās laivas, lai pēc sala iestāšanās atbrauktu tiem pakaļ ar kamaniņām.

Mazā laiva bija tik pilna, ka abiem suņiem vairs neatlika vietas, un tie skrēja līdzi gar purvaino krastu, paši sev kā nekā meklēdami barību. Bieži vien tie pazuda uz visu dienu. Laiva līkumiem devās cauri nelielo pieteku un ezeriņu tīklam, neatstādama nekādu pēdu, taču suņi — Kanīnai par lielu brīnumu — ne reizi nenoklīda no ceļa. Nereti vakaros, kad Bīverskini, uzslējuši telti, devas pie miera, suņu vēl arvien nebija, bet rītausmā tie plušķaini, dubļiem aplipuši, kamolā saritinājušies, cieši gulēja pie telts ieejas.

Tie bija tipiski ziemeļu suņi: platiem žokļiem un resniem kakliem — kuce un tās gadu vecais kucēns, vienmēr nikni un mežonīgi, izņemot tās retās dienas, kad tie bija paēduši un kļuva draudzīgi, pat draiskulīgi. Kuci sauca par Mokvu, kas krijiešu valodā nozīmēja gārgale, un Džo Bīverskins bija viņu tā nosaucis tāpēc, ka viņas smalkā, trīcošā kaukšana atgādināja gārgales pavasara saucienu. Kuce bija garu, cietu spalvu, gluži balta, ja neskaita degungalu un acis, un nedzīvo, rētaino ādu ausu galos, kuri bija vairākkārt apsaldēti. Kucēns — augumā mazāks un draiskulīgāks — arī bija balts, bet ar melnu galvu un purnu, un ausu gali tam vēl nebija apsaldēti. Kanīnai neizprotamu iemeslu dēļ tēvs bija devis tam angļu vārdu — Džims.

Visu vasaru Kanīna suņus nemaz nebija ievērojusi, bet tagad sāka tos iemīļot, īpaši Džimu. Laipnību tāpat kā pilnu vēderu tie reti kad bija redzējuši. Kad abi bija paēduši un laida viņu sev klāt, Kanīna ar tiem sarunājās un rotaļājās. Pat visdrūmākajās bada dienās suņi, ieraudzījuši viņu, sāka priecīgi luncināt astes.

Trešajā ceļojuma nedēļā Bīverskini, airējot augšup pa līkumainu upīti, nonāca augstākā, sausākā apvidū, kur auga nelieli egļu un apšu meži. Viņi sasniedza mazu, robainu izcirtumu, un, redzot tur uzslietu vigvama karkasu, Kanīna saprata, ka šī ir viņu ziemas apmetne. Konusveidīgo karkasu viņi pārvilka ar brezentu un līdz pusei apmeta ar zemi un sūnām. No kādas turpat līdzās augošas egles Džo Bīverskins noņēma mazu, sarūsējušu, kastītei līdzīgu dzelzsskārda plītiņu un vairākus trīs collas resnus cauruļu gabalus, ko pavasarī bija tur paslēpis. Viņš ielika plītiņu būdā uz akmeņiem un izbāza caurules galu cauri jumtam pa brezentā ieklātas azbesta plāksnes caurumu.

Šī būda drīzāk atgādināja zemes pauguru nekā mājokli, un tās izskats neiedvesa ne prieku, ne uzticību. Tā bija ziemas zemnīca — askeekan, vienīgā mājvieta, kas viņus aizsargās garajos, saltajos mēnešos, kad temperatūra turēsies vienmēr zem nulles.

Džo Bīverskins ar sievu sāka cirst malku un balzama baltegļu zarus guļvietām, bet Kanīnai bija darāms kas cits, un viņa iegāja egļu mežā aiz nometnes. Bija atkal pienācis laiks salasīt mīkstos sūnu vīstokļus, jo viņa nebija uz grūtām kājām, kā tika cerējusi. Pēdējo mēnesi Keipkrijā, būdama kopā ar Roriju, viņa bija baidījusies no iespējamām sekām. Bet, tiklīdz viņi aizgāja katrs uz savu pusi, Kanīnai uzmācās vēlēšanās, lai tur, kur viņu ceļi bija šķīrušies, sāktos jauna dzīve, lai daļa Rorija paliktu kopā ar viņu, saistot abus uz visiem laikiem. Kamēr viņa ar saviem vecākiem devās arvien dziļāk zemes iekšienē, šī vēlēšanās pārauga kvēlā cerībā. Un tagad pirmajā dienā ziemas medību apmetnē šī cerība bija izgaisusi. Rorijs bija aizgājis. Viss, līdz pat pēdējam kriksītim. Neko citu viņš Kanīnai nebija atstājis kā tikai mokošas atmiņas.

Kad viņa atgriezās zemnīcā, uz grīdas bija saklātas zaru guļvietas un mazajā plītiņā iekurta uguns. Kaut arī iekšā bija tumšs, viņa neskaidri saskatīja guļvietām pārmestās segas un trušādas pārklājus, melno katlu uz plīts, miltu maisu, tauku spaini, divas koka kastes ar produktiem un savu ādas čemodānu ar drēbēm. Vairāk nekā tur nebija.

Tēvs bija aizgājis, bet māte atlaidusies vienā no guļvietām. Viņa pagriezās un uzsmaidīja Kanīnai vārgu, ātri gaistošu smaidu, kurš pat lāgā neatsedza viņas retos, brūnos zobus. Dēzijas Bīverskinas seja bija sakritusi un grumbu izvagota, bet mati vēl arvien ogļu melni. Garais ceļš bija viņu nomocījis, un viņas agrākais spēks un izturība acīm redzami zuda un dila.

Pēc divām dienām Džo Bīverskins devās pa upīti augšup pārbaudīt bebru mājiņas savā medību rajonā un noskaidrot, kādas ir ziemas medību izredzes. Viņš bija prom trīs dienas un trīs naktis, un, kad atgriezās, viņa apaļā seja ar plato degunu bija tik sadrūmusi, ka sasveicinoties viņš pat nepasmaidīja.

— Zvēru ir maz, — viņš krijiešu valodā sacīja. — Šī, kā rādās, būs grūta ziema.

Kanīna zināja, ka galveno ziemas pārtikas daļu vajadzēja sastādīt medījumiem, ko viņi sauca par «zemes pārtiku», jo tā nāca no zemes. No Keipkrijas viņi bija atveduši miltus, cukuru, taukus, tēju, auzu pārslas un kondensētu pienu, taču šī «veikala pārtika» bija tikai neliels papildinājums. Bez regulāri iegūtas «zemes pārtikas», ko vienmēr likt lielajā, melnajā katlā, viņi ilgi nespētu iztikt.

Kanīna ar māti lika upītē tīklus un mežā — trušu cilpas, jo pēc krijiešu darba sadalījuma tas bija sieviešu pienākums. Pat no vismazākās piepūles Dēzija Bīverskina aizkusa un sāka smagi elpot. Vairākas dienas Kanīna pārbaudīja tīklus un trušu cilpas viena pati. Līdakas un čukučani gadījās bieži, bet truši — ārkārtīgi reti. Dēzija arvien biežāk un biežāk palika būdā sagumusi pie plīts, vecišķajām lūpām klusi pakšķinot savu pīpīti.

Oktobra vidū no rītiem gar upītes malu jau vīdēja stiklainas ledus adatiņas. Tad uznāca kāda aukstāka nakts, un Kanīna, rītausmā atmozdamās, juta, ka kaut kā ierasta trūkst. Viņa prātoja, kas gan tas varētu būt, līdz atskārta, ka vairs nav sadzirdama upītes murdošā burbuļošana. Paskatījusies ārā, viņa redzēja, ka upīte iekalta zili spīdīgā ledus apvalkā.

Šajā pirmajā sala dienā viņi ar kārtīm ielauza ledu un izvilka tīklus malā, lai vēlāk, kad ledus jau būs tik biezs, ka droši izturēs cilvēka svaru, tos pa āliņģiem atkal ielaistu atpakaļ.

Pēc dažām dienām kļuva daudz aukstāks, un, upītei aizsalstot arvien dziļāk, ledus krakšķēja ar spalgu, šāvienam līdzīgu troksni.

— Ledum salst, — māte Kanīnai sacīja.— Tas sauc pēc sniega, kas to apsegtu un sasildītu. Šonakt pirms ausmas sāks snigt.

Naktī patiešām sāka snigt pirmais sniegs, taču jau pret rītausmu pārstāja, pārklājis zemi tikai ar divas trīs collas biezu kārtiņu. Kanīna atmodās no mātes šļūcošajiem soļiem, kad tā gāja viņai garām uz zemnīcas durvīm. Dēzija Bīverskina paskatījās ārā un paraustīja plecus.

— Te tev nu bija, — viņa nomurmināja. — Mums vajadzīgs dziļš sniegs. Šādā var saskatīt tikai peles pēdas.

Taču sniegs bija pietiekami biezs, lai varētu braukt ar kamaniņām, un Džo Bīverskins iejūdza suņus un tai pašā rītā devās ceļā pēc pārtikas, ko bija atstājis Kīstavanijas krastā septiņdesmit piecas jūdzes no apmetnes. Viņš bija prom veselu nedēļu, un pa to laiku Dēzija mācīja Kanīnai ielikt zem ledus atpakaļ tīklus. Tas bija grūts, rokas stindzinošs darbs, jo ledū ar cirvi bija jāizcērt daudzi āliņģi un starp tiem tīkli pa ledus apakšu jāizvelk ar kārti. Džo Bīverskins atgriezās mājās, arī pats iejūdzies līdzās suņiem, lai palīdzētu vilkt kamaniņas, kas bija piekrautas pilnas ar viņu pēdējiem pārtikas krājumiem. Tagad Bīverskini kā nu spēdami bija sagatavojušies īstajai ziemai —pipoon .

Novembra vidū Džo Bīverskins uzstādīja bebru slazdus pa lokveida maršrutu, kas bija ap četrdesmit jūdžu garš. Zemi vēl arvien klāja tikai plāna sniega kārta, bet tā bija pilnīgi pietiekama, lai apstiprinātu viņa bažas. Sniegā tikpat kā nebija pēdu. Zvēri šķita pazuduši no zemes virsas. Bija manāmi vienīgi bebri, bet arī to skaits ne tuvu nebija tāds kā citus gadus. Lai uzstādītu bebru slazdu, Džo Bīverskinam bija sviedriem vaigā jācērtas cauri jo dienas jo biezākai ledus kārtai, jo bebri pārziemo savās mājiņās, un tos var noķert tikai tais reizēs, kad tie pa ledus apakšu dodas meklēt barību. Parasti Džo Bīverskins, braukdams pārbaudīt slazdus, bija prom četras dienas un trīs naktis. Pēc tam viņš pāris dienu palika zemnīcā kopā ar sievu un meitu un tad atkal devās ceļā pa to pašu maršrutu. Viņš brauca ar kamaniņām suņu pajūgā, ņemot līdzi plītiņu un nelielu telti, ko katru nakti slēja citā vietā.

Kanīna ik dienas gāja pārlūkot tīklus, bet māte vārīja ēst un apkopa mājas soli. Trušu cilpas gandrīz visas bija noņemtas, jo Kanīna nespēja atrast pēdas, kas rādītu, kur tās būtu vērts uzstādīt.

Vairākas nedēļas no katra brauciena Džo Bīverskins pārveda vismaz vienu bebru. Dēzija nodīrāja un izstiepa ādu un vārīja gaļu melnajā katlā, kurš vienmēr stāvēja uz plīts.

Dienas un naktis kļuva aukstākas. Kanīna varēja vienīgi minēt, cik grādu ārā varētu būt, bet pat tais dienās, kad mākoņi izklīda un pie debesīm spīdēja saule, viņai šķita, ka temperatūra turas zem nulles. Aukstajās naktīs tā droši vien nokrita līdz četrdesmit vai četrdesmit pieciem grādiem. Tā kā vēl nebija īsta sniega, kas pārklātu zemnīcu, tās jumta brezents sitās un plakšēja nemitīgajā vējā, un, tiklīdz uguns plītiņā izdega, telpa izdzisa. Dēzija

Bīverskina cieši gulēja, nejuzdama aukstumu, ar tām pašam drēbēm dienu un nakti. Kanīna gulēja vilnas pidžamā ar gariem stilbiem un piedurknēm un katru nakti vairākkārt pamodās, drebot no aukstuma, un kūra uguni, lai mazliet sasildītos, jo citādi vairs nespēja aizmigt.

Kad viņa no rītiem gāja pārlūkot tīklus, pie katra elpas ievilciena sals asi iedzēla degunā un nāsis pārklājās ar sarmas kārtiņu, kas, elpu izpūšot, atkal izkusa. No viņas dvašas gaisā palika balti mākonīši, arī uz skropstām un parkas malas, kura iekļāva seju, veidojās balts apsarmojums.

Sals neatlaidās, sniega nebija, un kādu rītu divi Kanīnas tīkli vairs nebija izvelkami. Pārējie bija tukši. Kad viņa atgriezās un pastāstīja to mātei, Dēzija Bīverskina tikai gurdi pamāja ar galvu, it kā jau būtu to zinājusi.

— Ledus vairs nesauc pēc sniega, — viņa teica. — Tas atdzisis un sāk aizsalt līdz dibenam. Tīkli iesalst, un zivis dodas uz ezeriem, kur dziļākajās vietās ledus nevar tās aizsniegt.

Tikai tagad Kanīna saprata, kādēļ vecāki tik nepacietīgi gaidīja sniegu. Viņa nebija zinājusi, ka bez sniega segas upes un ūdeņi, kuros mīt bebri, var aizsalt līdz pašam dibenam.

Kad otrā rītā viņa devās uz upi, māte sacīja:

— Ņem ārā vēl neiesalušos tīklus, tajos tikpat vairs nebūs zivju.

Todien Džo Bīverskins no savas apgaitas pirmo reizi atgriezās tukšām rokām, nepārvezdams neviena bebra.

— Tie sēž savās būdās, — viņš teica. — Zem ledus tiem vairs nav kur papeldēt.

Trīs dienas viņi ēda žāvētu zoss gaļu, aiztaupītu no rudens medībām. Un tad gaļas vairs nebija, tikai veikala pārtika — milti, auzu pārslas, tauki, cukurs un tēja.

Ledus atkal sāka spalgi krakšķēt.

— Tas vēl arvien sauc pēc sniega, — Dēzija Bīverskina sacīja.

Un tad sniegs bija klāt. Tas sniga cauru nakti, cauru dienu un vēl gandrīz visu nākamo nakti, kamēr kupenas, līdzīgas kumpainiem viļņiem, sniedzās līdz pašai jostas vietai. Egļu zari zem smagās sniega nastas bija galīgi nolīkuši. Upes ledus vairs nekrakšķēja. Bet sniegs bija uzsnidzis pārāk vēlu.

Četrdesmit otrā nodaļa

Laiks bija tik miglains un auksts, ka Mērija Makdonalde vairāk kā nedēļu atlika zosu baru novērošanu. Beidzot viņa nolēma, ka tomēr nevar vairs kavēties, un kādā tumšā decembra pēcpusdienā, kad ass, ledains vējš dzina no jūras zemus mākoņus, atkal devās lejā uz Zosu salas līci. Un atkal gulēja zem segas un gaidīja. Saulrietu tovakar neredzēja, jo debesis klāja melni un pelēki mākoņi, bet zosis sāka lidot šurpu parastajā stundā.

Pirmie bari nāca ar zināmiem starplaikiem, un viņa varēja katru pārbaudīt, kamēr tas vēl atradās gaisā. Bet tad tie sekoja cits pakaļ citam, tā ka viņa to vairs nespēja izdarīt un sāka vērot zosis, kuras bija nolaidušās uz ūdens. Viņa lēni virzīja binokli plašā lokā no vienas malas līdz otrai, vispirms pārbaudot tuvākos barus un tad, virzoties atpakaļ, tālākos. Pēc katra šāda gājiena turp un atpakaļ viņa uz brīdi nolika binokli, izberzēja un atpūtināja acis un atkal sāka no gala.

Kad Mērija otrreiz virzīja binokli atpakaļ, pētot tālākos zosu barus, viņai šķita, ka Zosu salas virzienā pazibētu dzeltens plankumiņš. Tas bija tik tikko samanāms, un, iekams viņas smadzenes spēja to uztvert, binoklis jau bija pavirzīts tālāk. Viņa tūliņ to parāva atpakaļ, bet dzeltenais plankumiņš bija pazudis. Visas zosis izskatījās vienādas, un, izmeklējusies riņķī un apkārt, Mērija vairs nespēja pateikt, kur īsti tas bija pavīdējis. Viņai sāka likties, ka maldījusies.

Viņa atmeta sistemātisko pārbaudi no bara vienas malas uz otru un sāka pētīt tikai to vietu, kur domājās redzējusi dzelteno plankumiņu. Ik brīdi trīs ceturtdaļas zosu, meklējot barību, galvas un kaklus ir iegremdējušas ūdenī, un Mērija zināja, ka dzeltenā lente, ja tā patiešām tur būtu bijusi, lielāko daļu atradās zem ūdens. Laiks ritēja. Pamazām satumsa. Mokošā neziņā Mērija saspringa un sāka drebēt. Dzeltenais plankumiņš, ko viņa redzēja vai šķita redzējusi, bija pārāk neskaidri pavīdējis, lai varētu kaut ko noteiktu secināt, tomēr kaut kā iespiedies atmiņā, un Mērija nespēja atvairīt domu, ka tas varētu būt bijis Rorija zostēviņš.

Virs okeāna auga un biezēja melni mākoņi. No jūras puses tuvojas pelēka lietus blīva, un Mērija zināja, ka jāmeklē patvērums. Bet, kamēr bija cerība vēlreiz ieraudzīt dzelteno punktiņu, viņa neparko nespēja aiziet. Ja tas tiešām bija Rorija zostēviņš, tas varēja šeit vairs neatgriezties. Un, ja arī atgrieztos, pilnīgi iespējams, ka viņa to vairs nespētu ieraudzīt starp tūkstošiem zosu, kuras gandrīz visu laiku bija iegremdējušas kaklus ūdenī. Un šoreiz viņai bija vismaz aptuvens priekšstats, uz kuru līča daļu koncentrēt uzmanību.

Lietus nāca arvien tuvāk. Mērija, nelikdamās par to ne zinis, nenolaida acu no zosīm. Kad viņa vēlreiz uzmeta skatienu jūrai, lietus šņākdams nāca stāvus lejā gandrīz jau turpat viņai virs galvas. Tad sāka krist milzīgas lāses, kapājot segu kā akmeņu šalts, un pēc mirkļa jau gāza kā ar spaiņiem. Drīz vien viņas sega un drēbes bija cauri slapjas un veļa tā pielipusi ādai, it kā lietus būtu salta, ķepīga masa. Mērija gulēja nelielā iedobē, lai būtu vieglāk nomaskēties, un ūdens, kas tagad plūda tajā iekšā, izveidoja ap viņu milzīgu peļķi. No aukstuma viņa tik briesmīgi drebēja, ka gandrīz nespēja noturēt binokli, bet vēl arvien pētīja, vēroja un gaidīja. Viņa bija svēti nozvērējusies, ka paliks tik ilgi, kamēr vien spēs kaut ko saskatīt.

Kad viņa ieraudzīja to otrreiz, vairs nebija nekādu šaubu. Zostēviņš bijā redzams tikai uz mirkli, ne ilgāk par trim četrām sekundēm, bet viņa to redzēja pavisam skaidri. Viņa skatījās tam tieši virsū, kad tas pacēla galvu no ūdens. Trīsošajā binokļa redzes laukā viņa pamanīja neskaidri pazibam kaut ko dzeltenu, un acumirklī apvaldīja trīsas, tā ka cieši satvertais binoklis viņas rokās vairs nedrebēja. Lentes gals, spilgti izceldamies uz pelēkā ūdens fona, nelielā leņķī atkarājās no putna kakla — tieši tā, kā pēc Rorija apraksta tam vajadzēja būt. Zostēviņš noskurināja ūdeni no spalvām, un uz mirkli lente noplīvoja kā karodziņš, tad putns pagriezās un tā vairs nebija redzama. Zostēviņš atkal iebāza galvu ūdenī un citu putnu pulkā pazuda skatienam.

Pēkšņi Mērija sāka drebēt vēl stiprāk nekā līdz šim un saprata, ka šie drebuļi vairs nav no aukstuma, bet gan no satraukuma. Viņa bija to redzējusi! Viņa bija redzējusi baltvaigu zostēviņu, ko Rorijs turējis savās rokās pie Džeimsa līča subarktiskajā Kanādā — tik tālu no Barras un Zosu salas līča!

Viņa vēlreiz pievērsa binokli zosīm, bet viņas acis tā aizmigloja asaras, ka vairs nebija cerību ieraudzīt zostēviņu. Strauji satumsa, bet viņu tas neuztrauca. Nu vairs nebija nekādu šaubu.

Pārsalusi, stīva, smeldzošiem locekļiem Mērija izlīda no segas apakšas. Slapjās drānas lipa pie miesas, un, tiklīdz viņa uzrausās kājās, vējš izvilka apģērbam cauri, un tikai tad viņa atskārta, ka lietus mitējies.

Viņa devās atpakaļ stīviem, neveikliem soļiem, jo tad aukstās, slapjās drēbes tik stipri nelipa klāt pie miesas. Bet vējš pūta spēcīgām alpām, un pie katras stiprākas brāzmas drēbes, par spīti visiem viņas pūliņiem, apņēma viņu kā ledains apvalks. Viņa centās soļot pēc iespējas ātrāk, bet tumsā bieži novirzījās no ceļa un beidzot bija spiesta palēnināt soli. Šo divu jūdžu garo ceļu viņa bija gājusi neskaitāmas reizes, bet nekad tas vēl nebija šķitis tik garš. Zobi viņai klabēja. Kājas un rokas kļuva nejūtīgas. Pēdējā pusjūdze no Maknilu mājas līdz viņējai likās bezgalīga. Viņa bez mitas klupa un krita, un piecelties bija ar katru reizi grūtāk. Kad Mērija uzvilkās pēdējā pakalnā, viņas spēki bija gandrīz izsīkuši un vējš triecās krūtīs ar tādu spēku, ka viņa netika ne soli tālāk. Viņa nokrita zemē un sāka līst rāpus. Priekšā neskaidri spīdēja viņu virtuves loga blāvi dzeltenais kvadrātiņš. Semijs nebija nodzēsis lampu. Viņa cerēja, ka viņš būs aizmidzis.

Mērija klusi atvēra durvis un iegāja iekšā. Semijs gulēja un skaļi krāca. Viņa klusi aizslīdēja tam garām uz savu kabūzīti, ātri novilka slapjās drēbes un ar dvieli noberzās sausa. Bet viņa bija izsalusies līdz kaulam, ķermenis kļuvis zils, un viņu kratīja drudzis. Viņa iegāja virtuvē un nodzēsa lampu. Tad drebinādamās ielīda gultā un ilgi nespēja iemigt.

Viņas domas — neskaidras un juceklīgas — atgriezās pie baltvaigu zostēviņa. Mērija priecājās, ka bija to redzējusi, jo tas viņu šķita saistām ar Roriju jaunām, gandrīz vai taustāmām saitēm. Bet visus šos prātojumus pārmāca viena noteikta doma, kas šķita īpaši aizkustinoša, proti, ar šo zostēviņu Rorijs bija kopīgi pavadījis vasaru un tiešām turējis to savās rokās. Bet tai pašā laikā viņai bija arī skumji. Viņa, tāpat kā Rorijs, bija cerējusi, ka mīlestība būs stiprāka par tradīciju un zostēviņš paliks kopā ar savu Ziemeļamerikas draudzeni. Viņai bija žēl, ka šī dīvainā putnu mīlestība tālajā Džeimsa līča piekrastē bija tā beigusies. Un varbūt tas vēl jo vairāk apbēdināja viņu tādēļ, ka viņas pašas dzīvē atkal bija ienākusi mīlestība.

No rīta viņa tūliņ pat uzrakstīs Rorijam un pastāstīs par savu atklājumu. Un tāpat uzrakstīs Džonam Vatam, jo arī viņu tas noteikti interesēs.

Otrā rītā pamostoties Mērijai sāpēja kakls un bija briesmīgs klepus, kas plēsa krūtis vai pušu. Pleci un visi locekļi bija kā salauzti. Kad viņa apsēdās uz gultas malas, viņai noreiba galva.

Viņa lēni, ar grūtībām apģērbās un aizgāja uz virtuvi, kur Semijs bija iekūris plītī uguni. Tur viņa bez spēka atslīga krēslā.

— Tu esi slima, — Semijs teica.

— Jā, esmu saaukstējusies.

— Vakar vakarā pa visu lietu tu atkal biji lejā izspiegot zosis.

— Jā. Es redzēju Rorija zostēviņu. Pavisam skaidri redzēju dzelteno kakla lenti.

— Nu, vai es neteicu? Es teicu, ka tu nedrīksti izspiegot zosis. Šis lietus un tava slimība — tā, redz, ir zosu atriebība.

Mērija bija pārāk slima un nespēcīga, lai lūkotu Semiju pārliecināt. Viņa izdzēra krūzīti tējas, bet ēst neko neēda.

— Es uzrakstīšu Rorijam un iešu atpakaļ gultā, — viņa teica.

Tūliņ pēc brokastīm Semijs aizgāja, neteikdams, uz kurieni dodas. Mērija uzrakstīja Rorijam īsu vēstuli, kurā pastāstīja, ka redzējusi baltvaigu zostēviņu, un piemetināja, ka, to meklējot, izlijusi līdz kaulam. Vēstuli viņa nobeidza šādiem vārdiem: «Esmu saaukstējusies un jūtos nevesela. Sīkāk par baltvaigu zostēviņu pastāstīšu Tev nākamajā vēstulē. Tagad es eju atpakaļ gultā.»

Džonam Vatam viņa rakstīs vēlāk, kad jutīsies labāk. Uz aploksnes viņa atzīmēja «avio» un atstāja vēstuli ar pastmarkas naudu ārā pie durvīm pastkastītē. Tad, galvai reibstot, gluži bez spēka, kā salauzta noģērbās un gāja gulēt. Aiz tapetēm brīdi pa brīdim grauza žurkas. Atsperu vietā izvilktās virves sāpīgi grauzās viņas smeldzošajā mugurā.

Četrdesmit trešā nodaļa

Rorijam tas bija smags un grūts rudens. Septembrī viņš atgriezās Toronto drūms un nomākts par paša pieņemto lēmumu. Un P. L. nepavisam nebija tas, kurš viņam varētu šai ziņā palīdzēt.

— Priecājos, ka esi atgriezies, — profesors, viņiem tiekoties, teica. Un tūliņ pat aizskāra sāpīgo vietu. — Vienu brīdi jau sāku šaubīties, vai tu vairs brauksi atpakaļ. Domāju, būsi noenkurojies uz mūžu kādā vigvamā kopā ar viņu.

Rorijs saprata, ka P. L. grib izdibināt kaut ko sīkāk. Bet viņš pats vēlējās tikai vienu — pēc iespējas ātrāk visu to aizmirst.

— Es arī priecājos, ka esmu šeit, — Rorijs teica, tūliņ pat sajuzdams, ka tie ir meli. Saruna notika viņa istabā. Viņš pašlaik izkravāja savu bagāžu, bet P. L. domīgi pakšķināja pīpi.

— Neesi nu tik noslēpumains! — profesors beidzot izgrūda. — Klāj vaļā — kas ar jums abiem ir?

— Starp mums viss ir beidzies. Mēs abi nācām pie secinājuma, ka nekādas citas iespējas nav. Es paziņošu Dabas pārvaldei, ka nākamo vasaru tur vairs nebraukšu.

— Es zināju, ka viņa būs tik gudra, lai to apjēgtu, — P. L. izgrūda biezu dūmu mutuli un cauri tam iešķībi paskatījās uz Roriju. — Bet man bija zināmas šaubas par tevi.

Rorijs negribēja runāt par Kanīnu. Tas pārāk dzīvi atsauca atmiņā Kišamūskeka piekrasti, viņas vaigu bedrītes, matus un krūšu apveidus, kas zem svītera īpaši izcēlās, kad viņa pacēla rokas, lai atraisītu lakatu.

— Bet kā veicas jums? Ko dara putni? — Rorijs jautāja.

P. L. gluži pretēji Rorijam saka stāstīt ar lielu aizrautību.

— Tiklīdz mēs ielidojām Mūsonijā, es telegrafēju korpusa komandantam. Viņš bija ar mieru atlikt dezinficēšanu līdz manai pārbraukšanai. Kad pārrados, tūliņ pat satikāmies, un viņš deva man nedēļu laika putnu izvākšanai. Es teicu, ka tas nav iespējams, ka tur uzstādītas visas manas ierīces, kalorimetrs, automātiskais gaismas regulētājs. Teicu, ka šie mani pētījumi ir ārkārtīgi nozīmīgi visa kontinenta mērogā. Bet šis to visu laida gar ausīm un palika pie sava, ka putni jāaizvāc. Un tad es sapratu, kur tas suns aprakts. Jaunais galvenais uzraugs… viņš slimo ar lieluma māniju… bija ieņēmis galvā, ka šim vajadzīgs kabinets… slotu glabāšanai. Pavasarī viņš bija ievācies kabūzītī tieši virs manas putnu telpas un, kā nopratu, sācis sūdzēties komandantam, ka no putnu trokšņa varot vai sajukt. Stulbais idiots! Šis jau, kā rādās, ir jucis kopš dzimšanas.

— Vienu vārdu sakot, — P. L. turpināja, — kad es sapratu, kas par lietu, nolēmu, ka tādu sīkumu dēļ nav ko traucēt priekšniecību. Nolēmu visu nokārtot pats. Pasūtīju viņus visus pie velna un nopirku vislielāko priekškaramo atslēgu, kāda vien vispār dabūjama. Tā maksāja četrpadsmit dolāru un ir tik liela kā futbola bumba. Kādu svētdienu, kad korpusā neviena nebija, es pasaucu amatnieku un mēs pielikām durvīm tādu stieni, kas noturētu pat smago automašīnu. Tagad viņi netiks tur iekšā, kaut vai ņemtu palīgā kramplauzi. Kopš tā laika ne uzraugs, ne komandants vairs nav ne acu rādījuši.

Kaut Rorijam patiešām interesēja uzzināt, kur baltvaidzis ar Kanādas zosi pavadīs ziemu, viņš nespēja koncentrēties pat šajā virzienā. Pagāja veselas divas nedēļas, iekams viņš spēja uzrakstīt vēstuli, kurā lūdza paziņot viņam putnu pārziemošanas vietu. Viņš pastāstīja par baltvaigu zostēviņu, kurš kopā ar Kanādas zosu mātīti bija apmeties Kišamūskeka ezerā, aprakstīja dzeltenās kakla lentes un uzdeva abu putnu kāju gredzenu numurus. Viņi ar P. L. lika šo vēstuli pavairot piecdesmit eksemplāros, kurus izsūtīja universitātēm un visiem Misisipi ielejas rezervātiem un medību departamentiem. Tad viņi nepacietīgi sāka gaidīt ziņas.

Rorijs centās pārvarēt savu kūtrumu un nomāktību un sāka gatavot darba pārskatu par Kanādas zosīm Otavas Medību un zivsaimniecības pārvaldei. Tas prasīja ļoti daudz laika, un nedēļām ilgi viņš sēdēja istabā, ieracies ģeogrāfijas kartēs, piezīmju, grafiku un diagrammu kaudzēs. Oktobrī sākās mācības universitātē, darba pārskats pamazām virzījās uz priekšu, bet, par spīti lielajai slodzei, kas prasīja visu spēku koncentrāciju, viņa domas vienmēr kavējās pie Kanīnas.

Rudeni palēnām nomainīja ziema. Par baltvaidzi un viņa draudzeni joprojām nebija nekādu ziņu. Decembra sākumā no tumši pelēkajām debesīm sāka viegli krist pirmais pūkainais sniegs. Bieži vien vēlu vakaros pirms gulēt iešanas, kad vairākas stundas bija nosēdēts pie rakstāmgalda, Rorijs izgāja paklaiņot, klusi izslīdēdams no mājas, lai P. L. nedzirdētu. Zem saltajām ziemas debesīm, palicis viens ar savām domām, viņš it kā sajuta Kanīnu tuvāk. Sniegs gurkstēja zem viņa soļiem, un sals knieba cauri apģērbam, un viņš domāja, ka viņa guļ teltī uz balzama baltegļu zariem, kur brezenta jumts ir vienīgais aizsargātājs pret nikno arktisko aukstumu. Bieži viņš domāja par bezjēdzību un netaisnību, ko radījis vājais, izkropļotais cilvēku prāts. Šādos brīžos viņš pats ienīda sevi par to, ka atbalsta šo netaisnību, taču zināja, ka citādi rīkoties nevar.

Decembra vidū Rorijs pabeidza savu divdesmittūkstoš vārdu garo pārskatu par Kanādas zosīm un nosūtīja uz Otavu līdz ar ieteikumu nākamo gadu turpināt pētījumus tai pašā Keipkrijas rajonā. Pavadvēstulē viņš rakstīja, ka «sakarā ar citiem pienākumiem» pats vairs nevarēs doties uz turieni. Keipkrija bija vienīgā vieta uz zemes, kur Rorijs vairs nekad neatgriezīsies. Bet viņš nenožēloja, ka bija devies uz turieni, nenožēloja notikušo. Pēc gadiem viņš visu to aizmirsīs, taču pašlaik Rorijs negribēja dzīvot bez šīm saldi sāpīgajām, laimīgajām un mokošajām atmiņām par Kanīnu Bīverskinu.

Rorijs vēl nebija nekur iesaistījies, nebija vēl sameklējis ziemai darbu, un tagad pēc atskaites nobeigšanas, tas viņam bija vairāk kā nepieciešams. Bet šajā viņa dzīves kritiskajā posmā notikumi tik strauji un vētraini sekoja cits citam, ka darba meklēšana tika atlikta.

Piektdien Rorijs nosūtīja pa pastu savu pārskatu, bet sestdienas rītā, kad viņi abi ar P. L. vēl nebija izgājuši, saņēma mātes vēstuli, kurā viņa rakstīja, ka pie Zosu salas redzējusi Džeimsa līča zostēviņu.

Rorijam jau no paša sākuma vajadzēja rēķināties ar varbūtību, ka baltvaidzis varētu atgriezties Barrā, un tādēļ viņš iesaistīja šai pasākumā māti. Bet viņš to darīja zinātniskas precizitātes labad, nevis domādams, ka baltvaidzis pametīs draudzeni. Pirmajā brīdī viņš tam nespēja ticēt. Taču tas nevilkās ilgi. Viņš vēlreiz pārlasīja mātes lakonisko vēstuli, kurā gan bija ļoti maz ziņu, kas apstiprinātu viņas apgalvojumu. Bet jau agrāk viņa bija rakstījusi, ka nopirkusi binokli, un viņš saprata, ka pārskatīšanās nevar būt. Gribot negribot bija vien jātic.

Rorijs ilgi raudzījās ārā pa logu, un pamazām viņam atklājās šī notikuma dziļākā jēga. Baltvaidzis bija darījis visu, ko spējis, tomēr cietis sakāvi. Un tagad tas sāka visu no gala, kaut arī tādēļ bija jādodas pāri okeānam. Rorijs izjuta dziļu nožēlu, jo bija gribējis, lai baltvaidzis izdara to, ko viņš pats bija atteicies darīt.

Bet pamazām vilšanās sajūtas vietā radās pat tāds kā apmierinājums. Kopš tā augusta rīta, kad līdz malām piekrautā kanu laiva, dodamās augšup pa Kīstavaniju, aizveda Kanīnu no viņa dzīves, Rorijs izjuta mokošu vainas apziņu, domājot par baltvaigu zostēviņu, kurš, par spīti draudīgi svešajai videi, bija palicis kopā ar savu draudzeni. Un nu bija noskaidrots, ka viņš to atstājis. Rorijam tas tikai pierādīja, ka viņa paša lēmums attiecībā pret Kanīnu ir vienīgais pareizais un iespējamais.

Paņēmis vēstuli, viņš devās pie P. L.

— Baltvaigu zostēviņš atgriezies Barrā, — Rorijs gluži vienkārši noteica. — Mana māte to redzējusi.

Viņš pasniedza vēstuli profesoram. Kamēr P. L. lasīja, viņa mati virs pieres satraukti cilājās.

— Neko darīt, — P. L. noteica, paraustīdams pilnīgos plecus. — Tas nu patiešām būs interesants jaunums putnu migrācijas pētniekiem. Kaut kas tāds līdz šim nebija pierādīts. Bet romantiķiem, tādiem kā tev… Laikam tas tomēr kož kaulā, vai ne? Visas šīs jaukās pasaciņas par uzticību un mūžīgu mīlestību… sagrautas… satriektas pīšļos un putekļos. Ko tu pats par visu to saki?

— Man ļoti žēl, — Rorijs teica. — Man šķiet, ka šis zostēviņš būtu mani pievīlis. Viņš pierādījis, ka putni ir tikpat nepastāvīgi kā cilvēki. Es biju gaidījis no viņa vairāk.

Viņi runāja kādu pusstundu, līdz Rorijs pēkšņi atcerējās, ka māte šai vēstulē rakstījusi arī par savu saslimšanu; to viņš satraukumā bija galīgi aizmirsis. Viņš devās atpakaļ uz savu istabu un pārbaudīja vēstules datumu. Tā bija rakstīta pirms piecām dienām. Tūliņ pat vajadzēja uzrakstīt atbildi, jo, būdama slima, māte diez vai saņems no tēva kādu palīdzību vai līdzjūtību. Viņai bija vajadzīgs uzmundrinājums.

Rorijs uzrakstīja garu vēstuli, un, kad viņš to pabeidza, pansionāta saimniece sauca viņus lejā pusdienot.

Viņi ar P. L. vēl sēdēja pie galda, kad pie durvīm kāds zvanīja. Rorijs gāja tās atvērt. Tas bija telegrammu iznēsātājs.

— Ārzemju telegramma misteram Makdonaldam, — zēns teica.

Rorijs parakstījās par saņemšanu un aizdarīja durvis. Viņš atvēra telegrammu un turpat stāvēdams izlasīja. Tad klusēdams devās augšā uz savu istabu, atstājot P. L. pie galda vienu pašu. Aizvēris aiz sevis durvis, viņš ļāva vaļu asarām. Caur asaru miglu viņš vēlreiz izburtoja šos septiņus vārdus:

«Māte naktī nomira ar plaušu karsoni. Tēvs.»

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Pirmajā brīdī Rorijs bija tik satriekts, ka vispār nespēja sakopot domas, tad, kaut cik atguvies, atcerējās šorīt saņemto mātes vēstuli un pēkšņi saprata, ka ir vainīgs viņas nāvē. Šī atskārta bija vēl briesmīgāka nekā pati traģiskā vēsts. Zaudējumu darīja divtik smagu sirdi plosoša vainas apziņa.

Viņš bija pierunājis māti palikt Barrā. Un tagad viņa ir mirusi — zostēviņa dēļ. Pēkšņi visa šī zosu problēma viņam šķita sīka un nenozīmīga, viešot sirdī rūgtu, mokošu pretīgumu. Viņš saprata, ka pievērsies tai nevis aiz zinātniskas intereses, bet galvenokārt aiz patmīlīgas, sentimentālas ziņkāres, ko viņā bija uzjundījušas ar baltvaigu zosīm saistītās bērnības atmiņas un vēl īpaši saasinājusi bezcerīgā mīlestība uz Kanīnu Bīverskinu. Viņš bija sajutis jau pašā sākumā, ka baltvaigu zostēviņa izsekošanai nav nekādas īpašas zinātniskas nozīmes. Tieši tādēļ viņš bija baidījies lūgt Otavas Dabas pārvaldes atbalstu un labāk rakstījis profesoram.

Rorijs gulēja gultā, stingi vērdamies griestos, un tagad viņa acis bija sausas. Viņš dzirdēja, ka P. L. uznāk augšā pa kāpnēm un ieiet savā istabā.

Rorijs nu redzēja šo atgadījumu visā tā kailajā vienkāršībā, bez savas romantiskās iztēles radītā sentimentālisma oreola. Un, kad šis jūtu uzbangojums noplaka, nekas daudz pāri vis nepalika. Vētrā kāds zostēviņš no Vecās pasaules bija pārdzīts pāri Atlantijas okeānam un gribējis sapāroties ar kādas citas sugas zosu mātīti, bet, kad pienāca migrācijas laiks, devies atpakaļ uz Veco pasauli. Un, lai noskaidrotu šo ne visai svarīgo faktu, bija gājusi bojā viņa māte!

Rorijs nebija redzējis māti vairāk nekā astoņus gadus, un šis apstāklis varbūt palīdzētu viņam vieglāk pārciest mātes zaudējumu, taču to darīja neizturamu apziņa, ka viņš vainīgs mātes nāvē. Pasaule ap viņu šķita sabrukusi, bet viņš tūliņ pat centās to atjaunot un gāja aprunāties ar P. L. Taču bez parastajiem līdzjūtības vārdiem tam nekas vairāk nebija piebilstams. Iestājās neveikls, nomācošs klusums, un Rorijs atgriezās savā istabā.

Pēkšņi viņš juta, ka būtu diez ko devis, lai varētu parunāties ar Kanīnu. Starp viņiem nebūtu neveiklās klusēšanas, jo no visiem tiem cilvēkiem, kurus viņš pazina, vienīgi Kanīna būtu spējusi saprast, kāda īsti bija viņa māte.

Rorijs atvēra un sāka pārlasīt no rīta rakstīto vēstuli mātei. «Tu esi lieliski paveikusi ārkārtīgi svarīgu uzdevumu, manā vietā pārbaudot baltvaigu zosu barus,» viņš bija rakstījis. «Noslēpums tagad ir atminēts, lai gan atbilde mani neiepriecina, jo es ticēju un cerēju, ka baltvaigu zostēviņš paliks kopā ar savu draudzeni. Tas nu ir vēl viens pierādījums, ka zinātniskajā darbā nevar atļauties nekādus iepriekšējus pieņēmumus par to, kas būtu vēlams vai iespējams…»

Šie vārdi tagad skanēja briesmīgi, neizturami, un Rorijs vairs nespēja lasīt tālāk. Viņš iemeta vēstuli papīrgrozā, taču pēc brīža pārdomāja, izņēma un iebāza to rakstāmgalda atvilktnē.

Tad viņš uzrakstīja īsu līdzjūtības vēstuli tēvam. Gan jau Semijs atradīs kādu, kurš viņam to izlasīs priekšā.

Pirmdien Rorijs, kā parasti, devās uz lekcijām, bet viņu tā mocīja pašpārmetumi, ka viņš nespēja piespiest sevi klausīties. Divas jūdzes mājup viņš gāja kājām — kā vienmēr, kad viņam nebija jāsteidzas un sirdi nospieda kāda neatrisināta problēma. Viņš pārnāca agri, tā ka līdz pusdienām vēl bija vairāk nekā stunda laika. Viņš novilka kurpes, noņēma kaklasaiti un atlaidās gultā. Tagad, kad viņš atkal bija palicis viens un kā melns mākonis uzgūla vainas apziņa, dzīve pēkšņi atklājās citādā gaismā un viņa nomāktajā prātā sākās vērtību pārvērtēšana.

Viņš bija nogalinājis savu māti, taču viņa nepavisam nebūtu gribējusi, lai viņš nomokās ar veltīgu grēku nožēlošanu. Viņa tikpat dedzīgi kā Rorijs pats bija vēlējusies, lai viņš dzīvē ko sasniegtu. Tieši māte sēja viņa sirdī drosmīgos nākotnes sapņus un rūpīgi kopa šos vāros dīgstus visus viņa bērnības un pusaudža gadus. Tātad tagad bija svarīgāk nekā jebkad pārvērst šos sapņus realitātē, ar ko māte, dzīva būdama, varētu lepoties, — tas bija viņa pienākums, vēl jo svarīgāks tādēļ, ka māte bija mirusi un viņš — vainojams viņas nāvē.

Reiz jau viņš bija atvairījis nopietnus draudus, kas sāka savilkties pār viņa nākotni, un atteicies precēt Kanīnu Bīverskinu. Un tagad, kad atklājās, ka šī zostēviņa problēma ir tikai traģisks farss, viņš sāka saprast, ka viņa nākotni apdraud arī vēl kas cits. Sākumā bija pat grūti par to domāt. Taču šī doma neatlaidās, nežēlīgi urbdamās smadzenēs. To nebija iespējams atvairīt. Vai viņam vispār vajadzēja nodarboties ar bioloģiju? Vai tikai tā nebija kļūda?

Viņa un mātes mīlestība uz baltvaigu zosīm bija bērnišķīga, sentimentāla aizraušanās — tas Rorijam tagad bija pilnīgi skaidrs. Vai viņš tik ļoti mīlēja bioloģiju, lai tā kļūtu par viņa profesiju, par dzīves galveno piepildījumu? Nē, viņa attieksme pret bioloģiju bija pārāk sentimentāla, lai viņš spētu strādāt ar vēsu prātu, kā tas darbā ir nepieciešams. Gadījums ar zostēviņu bija to pierādījis. Bioloģija viņam varēja būt lielisks hobijs, taču ne profesija. Darbs un rotaļa nav savienojami. P. L. bija nožēlojams, atbaidošs piemērs, kas no tā visa varēja iznākt. Nu Rorijam bija skaidrs, ka viņa mīlestība uz bioloģiju var kļūt par traucēkli ceļā un kavēt turpmāko izvirzīšanos, ko prasīja viņa godkāre, alkas pēc panākumiem.

Viņš dzirdēja, ka P. L. uzkāpj augšā un ieiet savā istabā. Pēc brīža profesors klusi pieklauvēja pie viņa durvīm.

— Lūdzu, — Rorijs sacīja.

P. L., ģērbies tikai sporta kreklā un biksēs, atvēra durvis un palika tajās stāvot.

— Priecājos, ka atkal redzu tevi universitātē, — viņš lēni teica. — Saprotu, ka tev tas nenācās viegli. Bet ar skumšanu šādās reizēs nav līdzēts.

— Arī es esmu tais pašās domās, — Rorijs teica. — Un tas man patiešām nenācās viegli. Tā visa ir mana vaina. Es pārāk aizrāvos ar šo zostēviņu. Un tieši tādēļ māte aizgāja bojā. Lai noskaidrotu kaut kādu tur sīkumu. Tam nav nekādas zinātniskas nozīmes. Tāpat jau varēja iedomāties, ka šis putns atkal atradīs ceļu uz Barru.

P. L., pēkšņi sasprindzis, sāka raukt pieri.

— Žēlīgā debess! — viņš iesaucās. — Tam ir gan zinātniska nozīme. Tas devis mums atbildi uz jautājumu, kurš līdz šim vēl nebija noskaidrots. Tev par to noteikti jāuzraksta kādam ornitoloģijas žurnālam.

— Tas nav to vērts. Es gribu visu to aizmirst.

P. L. pārnāca pāri istabai un gurdi atslīga krēslā.

— Tu esi untumains, sentimentāls nelga, — viņš lēni iesāka. — Ne tu zini, ko vajag mīlēt, ne tu zini, ko vajag ienīst. Tu mīli kaut kādu sarkanādaino … — Viņš paraustīja savus druknos plecus, nepacietīgi paceldams rokas. — Un nu tu ienīsti sevi gluži par neko.

Kādu brīdi viņi klusēdami raudzījās viens otrā, tad Rorijs mulsi novērsa acis un sacīja:

— Es sāku šaubīties, vai esmu darījis pareizi, izvēlēdamies bioloģiju, — viņš teica. — Es to pārāk mīlu, lai šai nozarē strādātu. Es varu nodzīvot visu mūžu, aizraudamies ar šo rotaļu, tā arī it neko nesasniedzot. Varu noņemties ar romantiskām blēņām, kā ar šo baltvaigu zostēviņu, nevis ķerties pie kaut kā svarīga, nozīmīga.

Ar nepacietīgu žestu P. L. pārtrauca viņu.

— Nu, pietiek! — viņš izsaucās. — Tev gājis pārāk smagi šīs pēdējās dienas, taisnību sakot, kopš pagājušās vasaras, kad sastapi šo mazo, brūnacaino skuķi un pēc tam biji spiests viņu atstāt. Pašlaik tu neesi spējīgs it neko izlemt. Uzskatīt sevi par vainīgu mātes nāvē! Pēdīgā muļķība! Šaubīties, vai bioloģija ir tavs īstais aicinājums …šaubīties tagad, kad esi tai veltījis piecus gadus no savas dzīves! Viņš to pārāk mīlot! Žēlīgā debess! Lai kaut ko sasniegtu, darbs taču jāmīl. Mums ir vajadzīgi zinātnieki, un no tevis var iznākt lietas koks. Tagad tu nedrīksti visu to pamest. Bioloģijā tik daudz kas jāpaveic, mēs tikai nupat kā esam sākuši…

— Mans darbs ar zvirbuļiem nonācis kritiskā stāvoklī, — profesors, mazliet vilcinādamies, turpināja: — Es viens vairs nespēju tikt ar to galā. Nupat atkal saņēmu subsīdiju, ar kuru pietiks līdz pavasarim, līdz izmēģinājumu pabeigšanai. Gribu ņemt sev palīgā asistentu. Nu, teiksim… divdesmit pieci dolāri nedēļā. Vai gribi šo darbu?

Rorijs saprata, ka P. L. visu to izdomājis, lai tikai viņš nepamestu bioloģiju. Subsīdijas droši vien nebija, un, ja viņš pieņemtu šo piedāvājumu, P. L. viņam maksātu no savas kabatas.

— Paldies, nē, — viņš aši atbildēja. — Es gribu pavērties biznesa pasaulē, lai redzētu, kādas tur iespējas izvērsties.

Bet Rorija lēmums vēl nebija galīgs, un darbu viņš pagaidām nemeklēja. Divas dienas viņš atrada dažādus ieganstus, kuru dēļ, pilsētā aizkavējās, lai pie pusdienu galda nebūtu jāsatiekas ar P. L. Viņš tiešām bija pārāk pieķēries bioloģijai, lai tagad to gluži vienkārši pamestu. Varbūt pieņemt P. L. piedāvājumu? Trešajā dienā viņš vēl nebija izšķīries, taču nolēma parunāties ar profesoru un pēc pēdējās lekcijas devās uz zooloģijas korpusu. Bet, ticis līdz pustumšajam pagraba stāva gaitenim, kura galā atradās P. L. putnu telpa, viņš tūliņ juta, ka kaut kas nav kārtībā. Putnu koris bija norimis, gaitenī valdīja klusums.

Kad Rorijs tuvojās durvīm, uz kurām joprojām bija ar sarkanu zīmuli uzrakstīts: «Ieeja aizliegta, īpaši putnu kopējiem,» — viņam degunā iesitās asā, pazīstama putnu mēslu smaka, bet klusums vēstīja kaut ko nelabu. Viņš pieklauvēja. Nekādas atbildes. Durvis nebija aizslēgtas, un viņš gāja iekšā.

Telpa bija briesmīgi auksta, un tajā bija dienas gaisma, nevis mākslīgais apgaismojums kā parasti. Trīs mazie lodziņi, kuri bija ierīkoti augšā pie griestiem un vienmēr bija aizklāti ar melnu papīru, tagad stāvēja līdz galam vaļā. Tāpat vaļā bija stiepļu būrīši, kuri aizņēma visas trīs sienas, un tajos nebija neviena zvirbuļa. Rorijs aši uzmeta acis būrītim, kurš stāvēja pie paša rakstāmgalda un kurā mita P. L. mīlule Turdija. Arī tas bija vaļā un stāvēja tukšs. Paša P. L., kurš šai laikā te parasti ieradās, nekur neredzēja. Lai gan telpa bija stāvgrūdām pilna grāmatām un dažādiem aparātiem, Rorijam šķita, ka tajā valdītu draudīgs, nomācošs tukšums.

Pirmajā brīdī viņš iztrūkās, taču sevišķi pārsteigts vis nebija. Viņš nodomāja, ka jābrīnās tikai par to, ka tas viss nav noticis daudzus mēnešus agrāk, jo P. L. bija vairākkārt brīdināts. Tad viņš ieraudzīja uz rakstāmgalda nomesto mēteli un spilgti rūtaino, zaļi brūno sporta žaketi, kas liecināja, ka P. L. jau bijis šeit.

Rorijs pagriezās un gausiem soļiem atstāja telpu. Pie durvīm viņš ieraudzīja, ka milzīgā priekškaramā atslēga joprojām neskarta guļ turpat zemē, bet skava, kurā tā agrāk bija iekārta, pārzāģēta ar metāla zāģi. Profesoram tā, protams, bija drausmīga katastrofa, taču Rorijs pret viņu nejuta diez kādu žēlumu. Pats vainīgs, vairāk nekas.

Rorijs izgāja ārā uz ielas un tūliņ izdzirda lūdzošus, žēlabainus saucienus.

— Turdij! Turdij! Nāc šurp, Turdij! Nāc nu, mīlulīt!

Tā bija P. L. balss, bet tik dreboša un izmisusi, ka to gandrīz nevarēja pazīt. Tā nāca no ēkas viņas puses. Rorijs steigšus devās turpu.

Ticis līdz stūrim, viņš ieraudzīja P. L. Profesors vienā kreklā bez cepures guļ uz vēdera sniegā, turot virs plikās galvas tauriņu ķeramo tīkliņu. Apmēram sešas pēdas viņam priekšā sniegā bija izbērti graudi un putnu barība, un četri zvirbuļi bailīgi lēkāja tai apkārt, cenzdamies kaut ko ieknābāt. Uz viņu kājām Rorijs redzēja mazus alumīnija gredzentiņus. Šie četri putnēni acīmredzot bija viss, kas atlicis no vairāk nekā simts izmēģinājuma zvirbuļiem. Bet P. L. uz tiem pat neskatījās, jo kādas divdesmit pēdas tālāk sniegā stāvēja viņa mīlule — sarkanrīklīte Turdija. Tā, izaicinoši pieliekusi galviņu, cieši raudzījās profesorā, taču tuvoties netuvojās.

— Nāc šurp, Turdij! Nāc nu, mīlulīt! Tu taču nevari visu nakti stāvēt sniegā. Reiz tu jau dabūji plaušu karsoni un gandrīz nomiri, tā vien skaties, ka nedabū atkal, Eh, sasodīts, kāda tu esi muļķīte!

Rorijs stāvēja pie stūra, nespēdams saprast, vai smieties vai raudāt. Tad P. L. viņu pamanīja.

— Nenāc, Rorij! Ne soli tuvāk! Tā tu viņu vēl aizbaidīsi. Viņa ir briesmīgi satraukta.

Rorijs gaidīja. Turdija stāvēja, kā stāvējusi, ērmīgi blenzdama profesorā. Bet tas, drebot no aukstuma, gulēja sniegā.

— Labāk atnesīšu jums žaketi, citādi jūs pats dabūsiet plaušu karsoni, — Rorijs teica.

— Nē, nē, to tik ne! Es tīšām iznācu vienā kreklā. Nāc taču, Turdij, mīļā! Nu nāc! Viņa vienmēr redz mani kreklā. Ja uzvilkšu žaketi, viņa nepazīs mani.

Turdija, brītiņu vilcinādamās, mazliet palēcās uz P. L. pusi un. atkal palika stāvam.

— Turdij, šurpu! Nu nāc taču šurp!

Un tad viņa aizlidoja. Vispirms viņa aplieca gaisā loku, it kā izbaudot atgūto brīvību, bet, sajutusi, kāds spēks slēpjas spārnos, kurus agrāk nebija iespējams izvingrināt, pacēlās augstāk un aizlidoja tieši pāri universitātes pilsētiņai. P. L. pietrūkās kājās un metās viņai pakaļ.

— Turdij, pagaidi! Turdij, nāc atpakaļ!

Viņa balsī skanēja tik briesmīgs izmisums, kas jau tuvojās histērijai, taču, redzot, kā profesors vienā kreklā smieklīgi jož pa sniegu, neprātīgi vicinot tauriņu ķeramo tīkliņu, Rorijs neviļus pasmaidīja. Slaikiem soļiem viņš metās skrējējam pakaļ, to drīz vien panākdams.

— Kas noticis? — viņš jautāja.

— Laikam kopēji… Nolādētie stulbeņi. — P. L. bija galīgi aizelsies.

Sāka tumst, un Turdiju, kas bija uzmetusies uz kāda krūma zariņa universitātes pilsētiņas viņā galā, tik tikko vairs varēja saskatīt.

— Es nevaru ļaut viņai aizlidot! — izsaucās P. L., kurš, smagi pūzdams un elsdams, tomēr vēl arvien turpināja skrējienu. — Viņa skaitīja atkal līdz četri.

Rorijs palēnināja soli un palika iepakaļ. P. L. vienā kreklā lēkšoja tālāk. Nē, viņš nudien nebija gudrs. Viņam jau agrāk vajadzēja saprast, ka citādi tas nemaz nevar beigties. Viņš uzvedās kā ietiepīgs bērns. Viņš vis necentās putnu kopējus pārliecināt, bet tos apvainoja un izaicināja. Viņš nemēģināja dabūt oficiālu atļauju, lai gan tas nemaz nenāktos grūti, bet par katru cenu gribēja visu nokārtot pats. Un te nu bija iznākums.

Rorijs atstāja profesoru un devās uz tramvaja piestātni. Aizejot viņš pameta skatienu atpakaļ. Ātri biezējoša krēslā bija redzams vairs tikai P. L. baltais krekls un tauriņu ķeramais tīkliņš, taču viņa drebošā, sāpju pārvērstā balss vēl arvien skaidri sadzirdama skanēja pāri visai universitātes pilsētiņai.

— Nāc šurp, Turdij, mīļā! Nu, nāc!

Rorijs novērsās pēkšņā niknumā, kas bija tuvu pretīgumam. Vai tikai šī nav, viņš ieprātojās, manas biologa nākotnes karikatūra? No šīs domas viņš nodrebinājās un tad arī izlēma, kas viņam jādara. Kamēr viņš tika līdz mājām, pēdējās šaubas bija izgaisušas. Gaitenī uz galda viņu gaidīja tēva vēstule .

«Dārgais Rorij,

Pegija Sazerlenda, nu tā pati, kura agrāk bija Pegija Maknila, sēž man līdzās un raksta šo vēstuli un es viņai saku, kas ir vajadzīgs rakstīt. Ir jau žēl, ka Tava māte mirusi, bet baidos, ka tas bija dieva sods kā bībelē sacīts par viņas grēkiem. Viņa izmirka cauri slapja tai pēdigā vakarā, kad meklēja zosi, nu to pašu, par kuru Tu biji rakstījis. Tas bija kaut kas briesmigs, tā zoss, un ka tu liki viņai meklēt to zosi un aiz tam viņa arī nomira. Viņa redzēja, ka tuvojas negaiss, tomēr palikās lietū to meklēt. Es viņai teicu, ka nevajag izspiegot zosis, citādi tās viņai uzsūtīs nelaimi, bet viņa tikai spiegoja tālāk. Un tās uzsūtīja viņai lietu, kad zināja, ka viņa atkal tās izspiegos. Bet Rorij, tas nu mums tagad ir zināms, ka zosis negribēja viņu vis nonāvēt, bet tikai aizdzīt, lai vairāk nespiego. Jā, Rorij, Tavu māti ķēra dieva sods par viņas briesmīgiem grēkiem, un tas nebija par zosu izspiegošanu. Rorij, man grūti pasacīt Tev par māti to, kas man vajadzīgs sacīt. Pirms nāves, kad viņai sāka trūkt elpas, viņa murgoja un vairs neapjēdza, ko saka. Viņa raudāja un sauca kaut kādu tur Džonu. Rorij, pēc viņas nāves pienāca vēstule . Pegija man to izlasīja. Vēstule bija no Glazgovas, no Džona Vata. Mēs nezinām, kas tas Džons Vats tāds ir, bet viņš bijis viņas mīļākais un viņa gribēja braukt uz Glazgovu, tas nu mums tagad ir zināms. Tava māte bija slikta sieviete un neuzticīga sieva.

Tavs tēvs Semijs Makdonalds.»

Rorijs vairākkārt pārlasīja nesakarīgo, nievājošo vēstuli. Tātad māte tiešām bija pārsalusi, meklējot viņa zostēviņu. Un mātes nāvi tagad vēl aptumšoja kāds viņas dzīves noslēpums. Rorijs jau labu laiku bija zinājis, ka viņa taisās atgriezties Glazgovā, bet viņam nebija ne mazāko aizdomu, ka tur būtu iejaukts kāds vīrietis. Viņš kaut kā nespēja iedomāties, ka mātei varētu būt bijis kāds romāns.

Bet kādēļ viņa bija apprecējusies ar tēvu? Un kas bija Džons Vats? Ja Glazgovā ievāktu ziņas, kaut kas vismaz daļēji noskaidrotos, bet Rorijs zināja, ka to nekad nedarīs. Viņš bija māti iedzinis nāvē, viņam jāļauj šo dīvaino noslēpumu viņai paņemt kapā sev līdz. Bet tas bija atklājis kādu svarīgu faktu. Pēc visa spriežot, arī viņa māte bija uzskatījusi par nepieciešamu precēt citu, nevis to cilvēku, kuru viņa mīlēja.

Todien P. L. pusdienās neieradās, un Rorijs to sastapa tikai otrā dienā pie pusdienu galda. Pa to laiku viņš bija pieteicies universitātes darba biržā, ticies ar kādu uzņēmēju un sarunājis sev darbu vakariem un nedēļas nogalēm. Nebūs viegli pastāstīt par to profesoram.

P. L. — smieklīgs un bezpalīdzīgs — sēdēja viņam pretim un klusēdams ieturēja maltīti. Beidzot Rorijs ierunājās.

— Nu, kā ar Turdiju? — viņš vaicāja.

— Aizlidojusi, — P. L. pavisam vārgā balsī atbildēja.

— Tāpat arī zvirbuļi, bet tos var aizstāt. Turdiju nevar. Viņa bija ģēnijs. — Tad viņš aši pacēla acis un turpināja: — Taču, runājot par manu darba piedāvājumu, tas, Rorij, protams, paliek spēkā. Es dabūšu citus zvirbuļus un sākšu visu no gala. Nekādi putnu kopēji nespēs stāties man ceļā!

Rorijs raudzījās profesorā, pārsteigts, kā līdz šim varējis apbrīnot viņu. P. L. nebija it neko sapratis. Viņš ar agrāko stūrgalvību grasījās turpināt muļķīgo cīņu.

— Darbu esmu jau sameklējis, — Rorijs lēni sacīja.

— Pagaidām vakariem un nedēļas nogalēm. Es pabeigšu kursu un nolikšu maģistra eksāmenu, taču bioloģijā nestrādāšu. Ar jūnija mēnesi pilnīgi pāriešu firmas darbā. Man vēl nav par vēlu sākt visu no gala un mēģināt izvērsties kādā citā nozarē.

— Kādā? — P. L. jautāja.

— Firmā «Ziemeļu mežu apvienība», — Rorijs lēni turpināja. — Tas ir milzīgs uzņēmums, kas nodarbojas ar vasaras villu celtniecību ziemeļu mežos. Tam esot vajadzīgs biologs… tas ir gaužām vērienīgs pasākums. Viņiem tur būšot pat savs aerodroms un villas par piecdesmit un simt tūkstošiem dolāru… nevis sīkmaņiem, bet vienīgi multimiljonāriem.

P. L. piere sāka satraukti cilāties.

— Bet ko tad tur darīsi tu?

— Tur ir neskarti meži… un ezeri. Kāds no firmas bosiem ir nolēmis, ka tik tālu mežos un vispār… viņiem štatos vajadzīgs mežkopis vai biologs.

— Bet kāda velna pēc viņiem vajag tevis?

Rorijs negribēja neko paskaidrot sīkāk. P. L. jautājumi, iedzina viņu strupceļā.

— Viņi grib, lai es tur pārbaudu dabas apstākļus un iesaku, kā iekārtot ielas, mauriņus, lidostas un golfa laukumus, netraucējot dzīvnieku valsti. Viņu iecere balstās uz šāda principa: pilsētas luksuss un greznība pirmatnējā, neskartā ziemeļu vidē. Cik noprotu, viņu uztverē jēdziens «neskartā vide» nozīmē dažus atstātus kokus, pieradinātus, savvaļā klīstošus briežus un dīķus, kuros peld gulbji un flamingi.

P. L. paraustīja plecus.

— Žēlīgā debess! Kāds idiotisms! Viņiem biologs tikpat nepieciešams, cik zvaigžņu skaitītājs. Tas viss ir tikai cirks… publikas pievilkšanai. Vēl tikai vajag uz vārtiem uzrakstu: «Gāzieties šurpu, bagātie stulbeņi! Mēs dosim jums dārzniekus, kas kops jūsu dārzus, un diplomētu biologu, kurš kops dabas dārzu ap jums.»

— Es zinu, ka tas ir farss, — Rorijs nepacietīgi iebilda. — Bet šī man ir lieliska izdevība ar bioloģijas palīdzību iekļūt biznesa pasaulē. Šī firma ir plaša un sazarota, un tajā ir milzum daudz iespēju tikt uz augšu. Pagaidām es viņiem esmu vajadzīgs kā biologs. Bet vēlāk varot cerēt uz kaut ko labāku.

— Uz kaut ko labāku! — P. L. izsaucās. — Bet vai tad bioloģijā nav daudz svarīgāku darbu? Paplašināt cilvēku zināšanu robežas, padziļināt apkārtējās vides izpratni… tās vides, uz kuras balstās mūsu industriālā civilizācija. Tu nedrīksti nodarboties ar savu zinātnieka spēju prostitūciju, tādēļ lai pārdotu zemes gabalus naudas kāru biržas magnātu interesēs.

— Drīkstu. Un es to darīšu. Šis baltvaigu zostēviņš deva man derīgu mācību. Bioloģija nav mana īstā vieta.

— Kopš tā laika, kad tu satiki šo sarkanādaino skuķi, tu uzvedies kā neirastēnisks nelga. — P. L. bija paēdis un pietrūcies kājās, un viņa piere un mati atkal satraukti cilājās. — Neskartā ziemeļu vide… ar sārtiem, no Florīdas ievestiem flamingiem! Nolādētie kretīni! Un, ja tu pīsies ar visiem šiem tipiem, tu būsi tāds pat kretīns kā viņi!

Vairākas dienas pēc šīs sarunas Rorijs brīžiem šaubījās par sava lēmuma pareizību. Bet tad viņš saņēma jaunas ziņas, kas izgaisināja pēdējās šaubas. Tā bija vēstule no Illinoisas štata Dabas aizsardzības pārvaldes. Kanādas zoss ar dzeltenu kakla lenti bija redzēta tūkstošiem citu Kanādas zosu barā Illinoisas dienvidos Misissipi ielejā, Pakavu ezera rezervātā. Zoss esot turējusies no citām atstatu un acīmredzot bijusi vieniniece. Baltvaigu zostēviņa tai līdzās neesot bijis.

Šī ziņa izsmejoši, ņirdzīgi atgādināja Keipkrijas vasaru un mātes nāvi. Tā atkal uzplēsa vecās rētas, uzjundot agrākos pašpārmetumus un liekot mocīties vainas apziņā. Rorijs ar nepacietību gaidīja jūniju, kad beidzot sāks darbu jaunajā vietā un uz visiem laikiem aizmirsīs bioloģiju un visas bēdas un sirdēstus, ko tā viņam bija sagādājusi.

Četrdesmit piektā nodaļa

Reizi vai divas katros desmit gados krijiešu ziemas medību rajoniem uzbrūk kāda dīvaina sērga, medījamo zvēru skaits krasi sarūk, un visus šo apvidu gaļasēdājus piemeklē bads. Vilki un lapsas izkāmē un dodas tālos sirojumos. Cilvēki pārcieš šīs ziemas mazliet vieglāk, jo pārtiek ne tikai no medījumiem, bet arī ķer bebrus un zvejo zivis.

Taču reizēm sagadās tā, ka šajās ziemās ilgi nav sniega. Kailās upes un ezeri aizsalst tik dziļi, ka zvejot zivis un ķert bebrus ir ļoti grūti. Un tad arī cilvēkiem vairs nav ko ēst. Izsalkumu viņi cieš katru ziemu, bet ilgstošs izsalkums jau ir bads, un nav viegli pateikt, kur viens beidzas un otrs sākas.

Tās krijiešu ģimenes, kuras nav pārāk tālu zemes iekšienē, atgriežas savās piekrastes apmetnēs, kur saņem Hudzona līča apvienības kredītu vai valdības pabalstu. Bet tam, kuras devušās tālāk, nav viegli izšķirties, ko īsti darīt. Ir grūti ceļot un reizē medīt, un, nepārtraukti ejot uz priekšu, nav arī iespējams izlikt zvejas tīklus. Nereti šķiet, ka vispareizākais ir palikt ziemas medību apmetnē un gaidīt pavasara zosu atlidošanu, šo saviļņojošo notikumu, kas bada dzīvei tūliņ darītu galu. Tādēļ cilvēki gaida un cer. Bet reizēm viņi nogaida pārāk ilgi.

Toziem Bīverskini gaidīja. Pēc ziemsvētkiem Kanīnai dienu skaits sajuka, bet, tā kā bija pagājušas daudzas nedēļas, viņai šķita, ka vajag būt februāra vidum.

Kādu dienu agri no rīta viņa, sēžot savā guļvietā, vēroja, kā māte gatavo brokastis. Dēzija Bīverskina kustējās gausi, bez agrākā spara, ar mokasīniem smagi šļūcot pa zemes kulu. Viņas svārki bija notaukoti spīdīgi un krita lielās, vaļīgās krokās. Tā kā viņa ar tiem arī gulēja, pie tauku traipiem bija pielipuši no segām izlīduši zosu dūnu kušķīši. Viņas zemnīcā atradās divas vien. Džo Bīverskins bija aizgājis medībās un vakar netika atgriezies.

Kanīna iemeta skatienu katlā, kurš burbuļoja uz nelielās plīts. No viruma rēgojās ārā zivs iekšas un galva ar stiklainām acīm. Šo zivi — pirmo pēc četrām dienām — viņa bija vakar izzvejojusi. Pirms dažiem mēnešiem no šāda skata viņa būtu vienīgi nodrebinājusies, bet tagad šķita pilnīgi neiespējami sviest prom zivju iekšas vai galvas. Tagad nekas vairs nespēja izraisīt Kanīnā pretīgumu, un viņa tikai nepacietīgi gaidīja. Dēzija Bīverskina iebēra katlā trīs saujas auzu miltu viras iebiezināšanai. Ar drebošu sirdi Kanīna noskatījās, kā milti pazūd katlā, bet māte vienā mierā rīkojas tālāk.

— Tie ir pēdējie auzu milti, — Kanīna sacīja.

— Jā, pēdējie, — Dēzija Bīverskina apstiprināja.

Džo Bīverskins jau pirms vairākām nedēļām bija izņēmis no upes pēdējos bebru slazdus, kuri vēl nebijā iesaluši. Pēc tam viņš palīdzēja Kanīnai ielikt zvejas tīklus nelielajā, jūdzi attālajā ezeriņā, kurš neaizsala līdz dibenam. Toreiz viņi strādāja četras dienas, kamēr ielaida tīklus atpakaļ, jo ar sniega kurpēm bija jāizrokas cauri sniegam, kas sniedzās gandrīz līdz jostas vietai, un tad jāizcērtas cauri vismaz jardu biezai ledus kārtai. Kanīna katru dienu pārbaudīja tīklus, bet tēvs atkal devās medībās.

Jau sešas nedēļas viņiem — trim cilvēkiem un diviem suņiem — neiznāca vairāk par vienu vai divām zivīm dienā, un reizēm Džo Bīverskins pārnesa mājās kādu trusi vai irbi. Bet pēdējā nedēļā ar zveju vairs neveicās, un tas bija trauksmes signāls, ka nelielais ezers izzvejots tukšs. Kanīna bija vairākkārt ieteikusi vecākiem veikala pārtiku pietaupīt, bet viņi to netika darījuši, jo Džo Bīverskins kā azartā iekritis kauliņu spēlmanis cieši ticēja, ka nākamreiz viņam laimēsies, un vienmēr devās medībās pārliecināts, ka nu beidzot izdosies nošaut kādu alni, ar ko varētu iztikt līdz pavasarim.

Tēja un cukurs bija izlietoti, un nu izbeidzās arī auzu milti. Bija atlikušas tikai dažas mārciņas tauku un apmēram sešas collas bieza miltu kārtiņa pēdējā miltu maisa dibenā.

Vira bija gatava, un Kanīna ar māti pašlaik ieturēja maltīti, kad ienāca Džo Bīverskins. Viņa parkas kapuce bija apsarmojusi un platā, tumšā seja — stinga un drūma. Viņš bija pārnesis tikai sausu, plakanu kaulu, pie kura karājās dažas sasalušas gaļas strēmeles. Kanīna saprata, ka tas ir svaigs, vilku nokosta aļņa lāpstiņas kauls. Tas liecināja, ka šai apvidū vēl ir lielie zvēri, taču nozīmēja arī to, ka tēvam ir sāncenši — vilki, un bada piemeklētā novadā izbadējušos vilku bars medniekam ir bīstams un nežēlīgs sāncensis.

Kanīna ziņkāri noskatījās, kā tēvs uzliek kaulu uz plīts. Tad abi vecāki pēkšņi saspringa un, satraukti, sēcoši elpodami, kā apburti sāka vērot kaulu, ne mirkli nenolaizdami no tā acu. Kauls atkusa un kļuva mitrs. Gaļas strēmeles nomelnēja un sāka kūpēt. Tad kauls nožuva un kļuva balts. Pēkšņi tas spalgi nokrakšķēja un šķērsām ieplīsa, tā ka pavērās gara plaisa.

Vecāku sejas iemirdzējās. Dēzija Bīverskina smaidīja, pirmo reizi pēc ilgāka laika atkal atsedzot savus retos zobus. Džo Bīverskins noliecies pētīja plaisu. Tad viņš spēji uzlēca kājās, pakampa bisi un izmetās ārā.

— Ko tas nozīmē? — Kanīna jautāja mātei.

— Tā ir laba zīme! — Dēzija Bīverskina attrauca. Krijiešu vārdi, kas viņas mutē parasti izklausījās maigi un dziedoši, aiz satraukuma skanēja griezīgi asi. — Tā rāda, kur atrodas medījums. Maza plaisa nozīmē, ka tas ir tālu. Bet gara un plata plaisa nozīmē to, ka alnis — liels un trekns — atrodas tuvumā.

— Muļķības, — Kanīna sacīja. — Kā kauls var zināt, kur atrodas medījums?

— Tajā vēl mīt aļņa gars, — Dēzija Bīverskina pacietīgi paskaidroja. — Tas zina, kur atrodas viņa brāļi.

— Kādēļ tad gars atklāj to medniekam, kurš grib viņa brāļus nogalināt?

— Gars negrib, ka brāļus nogalina. Viņš vienmēr rāda uz otru pusi, lai mednieku apmānītu, bet gudrs mednieks to zina un dodas pretējā virzienā, nevis tur, kur kauls ir norādījis. Balto cilvēku skolās tas tev netika mācīts, to zina vienīgi krijieši.

Pēkšņi Kanīna sāka klusi raudāt.

— Mēs esam apēduši savus pārtikas krājumus ātrāk, nekā bija nepieciešams, — viņa šņukstēja. — Tie jau ir tikpat kā izsīkuši. Un tagad mēs paļaujamies uz muļķīgām zīmēm. Tā mēs patiešām nomirsim badā.

Bet Dēzija Bīverskina vēl arvien cerīgi smaidīja.

— Drīz vien mums pārtikas būs papilnam — viņa teica. — Trīsreiz dienā mēs ēdīsim aļņa gaļu līdz pat zosu atlidošanai.

Pēc nepilnas stundas Džo Bīverskins atgriezās. Steidzīgā solī viņš ienāca apmetnē, sniega kurpēm čaukstot pa sauso sniegu, un viņa sejā staroja laimīgs smaids.

— Es atradu aļņa pēdas, — viņš teica. — Tepat netālu un gluži svaigas. Tikai vakar tas gājis te garām.

Dēzija Bīverskina mirdzošām acīm pagriezās pret Kanīnu, it kā sacītu: «Nu, vai es neteicu?» Džo Bīverskins izdzēra dažas krūzes zivju viras un steigšus sāka gatavoties ceļam. Noskrandušajā mugursomā viņš ielika divas segas, cirvi un katliņu. Tad iebēra mazā maisiņā pusi atlikušo miltu, uzmeta tiem virsū divus tauku pikučus dūres lielumā un arī iebāza mugursomā, pēc tam uzmeta mugursomu plecos un paņēma bisi. Un tad jau viņš bija ārā pa durvīm, iekāpa sniega kurpēs un neatskatījies un neatvadījies steigšus pazuda tumšajā eglājā.

Kanīna zināja, ka viņš bez apstājas ies pa aļņa pēdām vairākas dienas vai, ja būs vajadzīgs, veselu nedēļu, pārlaizdams naktis turpat tām līdzās, ies tik ilgi, kamēr dzīvnieku panāks un nošaus. Lai virzītos uz priekšu bez kāda trokšņa, viņš neņēma līdz ne suņus, ne kamaniņas, un tādēļ viņam nebija arī telts un plīts. Katru nakti viņš gulēs sniegā izraktā bedrē, ko izklās un pārsegs ar balzama baltegļu zariem. Un viņš neēdīs neko citu kā tikai plāceni, jo, pat ieraugot kādu sīkāku zvēru, tomēr negribēs riskēt un šaut, lai alni neizbaidītu.

Dezija Bīverskina līksmoja.

— Drīz mums būs gaļas papilnam, — viņa teica. — Tad mums vairs nevajadzēs zvejot zivis. Ak, kā man zivis ir apnikušas!

Todien tīkli bija tukši, un, kad Kanīna pēcpusdienā atgriezās atpakaļ, Dēzija izveda viņu ārā un parādīja, kur rakt sniegu ar sniega kurpi, lai dabūtu sūnas un vaivariņus. Dēzija to izdarīja bezrūpīgi, pat ar tādu kā humora pieskaņu, taču Kanīna itin labi zināja, ka pie sūnām un vaivariņiem krijieši ķeras tikai galīga izmisuma brīdī, kad vairs patiešām nekā nav ko ēst.

Četras dienas tīkli bija tukši un viņas pārtika no brūngana, miltiem iebiezināta sūnu viruma, kuram pielika atlikušos taukus. Tajā peldēja dzeltenas tauku svēdriņas un melni, rūgti, gaļīgu lapu gabaliņi kopā ar smiltīm, kas šņirkstēja zobos. Šis ēdiens nepavisam nebija sātīgs, un aiz izsalkuma Kanīnu gandrīz vienmēr mocīja žņaudzošas sāpes pakrūtē.

Bet piektajā dienā vienā tīklā bija liela līdaka. Kad Kanīna ar to atgriezās apmetnē, piesietie suņi, jūtot zivs smaku, sāka žēli gaudot. Dēzija saprata, kas tam par iemeslu, un priecīgi satraukta iznāca viņai pretim.

— Mazliet jāiedod arī suņiem, — Kanīna sacīja. — Kur tas laiks, kopš tie nav ēduši.

Bet Dēzija sparīgi papurināja galvu. — Kad pārnāks tēvs, suņi dabūs paēst, cik uziet. — Tad viņa, neteikdama ne vārda, iemeta zivs virā pēdējo miltu sauju un taukus. Tonakt Kanīna, guļot savā balzama baltegļu zaru guļvietā, pirmo reizi pēc vairākām dienām jutās paēdusi, bet viņai nedeva miera suņu gaudošana, kura ne mirkli nenorima, un viņa nespēja aizmigt. Māte klusi krāca, un beidzot Kanīna piecēlās un uzvilka mokasīnus un parku. Tad viņa izņēma no sarecējušās viras zivs galvu un asti un izgāja ārā. Sals asi durstīja degunā, kamēr viņa aizgāja otrpus zemnīcas, kur suņi bija piesieti, un nometa katram pa gabalam zivs. Cik tas gan ir nožēlojami maz, viņa nodomāja, kamēr suņi pakampa zivi un acumirklī aprija. Uz brīdi viņai uzmācās vēlēšanās atlaist suņus no ķēdes, jo, meklējot paši barību, tie būtu vismaz kaut cik paēduši. Bet tūliņ pat viņa šo domu atmeta, jo, medījot uz savu roku, tie drīz vien nokostu vai aizbaidītu atlikušos dzīvniekus. Suņi stāvēja blāvajā gaismā un, luncinādami astes, lūdzoši raudzījās viņā. Kanīna to nespēja izturēt un vainīgi novērsās.

Lai gan sals knieba cauri apģērbam, pie zemnīcas durvīm viņa apstājās. Tālumā, kur virs robainajām mežu galotnēm debesis taustīja zaļie ziemeļblāzmas pirksti, pašlaik notika liktenīga cīņa, kurā vienam no sāncenšiem bija jāiet bojā, lai otrs varētu dzīvot. Jau piekto dienu tēvs sekoja alnim pa pēdām, pārlaižot naktis zem klajas debess un apmierinot tukšo, kurkstošo vēderu tikai ar plāceņa gabalu. Un nereti cilvēks šai cīņā zaudēja, un purvos baloja daudzu krijiešu mednieku kauli. Kanīna nodrebinājās — no aukstuma vai bailēm — viņa nespēja pateikt, tad iegāja iekšā, iekūra uguni un ielīda atpakaļ guļvietā.

Otrā rītā Dēzija Bīverskina, iemetusi acis melnajā katlā, pamanīja, ka divu zivs gabalu trūkst.

— Tu naktī esi ēdusi, — viņa teica, spēji pagriezdamās pret Kanīnu.

— Es iedevu suņiem, — Kanīna sacīja.

Dēzijas nosodošais skatiens atmaiga, bet balss vēl arvien skanēja bargi.

— Tas ir gluži veltīgi, — viņa teica. — Tāds nieks viņus vienīgi satracina un dara izsalkumu vēl lielāku.

Todien Kanīna bada sāpes nejuta, jo katlā vēl bija mazliet zivs viras. Gandrīz vai katru stundu Dēzija gāja ārā un klausījās, un tikai cieši sakniebtās lūpas liecināja, ka viņa sākusi raizēties. Šī bija sestā diena.

Atausa vēl viens rīts. Melnajā katlā bija tikai sūnu novārījums, un atkal atgriezās bada sāpes. Vakara krēslā, cirzdama malku, Kanīna ieraudzīja tēvu, kurš nokārtu galvu un bezpalīdzīgi nolaistām rokām streipuļodams vilkās pa aizsalušo upīti šurpu. Viņa pasauca māti, un abas devās uz krastmalu tēvam pretim.

Džo Bīverskins nāca arvien tuvāk, bet acu nepacēla. Sākdams kāpt augšā pa nelielo krasta nogāzi, viņš paklupa un nokrita, taču tūliņ uzrausās kājās. Kanīna skrēja lejā piepalīdzēt. Viņa noņēma mugursomu tēvam no pleciem un nometa to sniegā. Pēc tam satvēra tēvu aiz elkoņa, un viņš kā bez dzīvības smagi atbalstījās pret meitu. Un tad, šausmās satrūkdamās, viņa ieraudzīja tēva seju. Tā bija galīgi sakritusi, zods un vaigu kauli izspiedušies, un lūpas kā plāna ādiņa pārvilkušās pāri zobiem. Acis bija asinīm pieplūdušas un dziļi iegrimušas galvaskausā. Sejas āda izskatījās tāda, it kā būtu novilkta, izkaltēta un pēc tam uzstiepta atpakaļ uz pārāk liela skeleta. Vienīgi platais deguns bija tāds pats kā agrāk.

Kad viņi tika augšā krastā, Kanīna nogāja lejā pēc mugursomas. Tad visi trīs zosu gājienā klusējot devās uz zemnīcu. Katlā bija tikai auksts sūnu novārījums, un Dēzija to gribēja uzsildīt. Bet Džo Bīverskins negaidīja, pasmēla krūzi un tūlīt sāka dzert. Tad atraisīja mugursomu, izņēma miltu maisiņu un izpurināja to produktu kastē, kurā grabēdami krita kauli, aļņādas strēles un balti sasalušu zarnu gabali. Kauli bija sakosti un apgrauzti. Kastē atradās arī puse žokļa ar visiem zobiem un viens melns nags. Šur tur uz kauliem vēl varēja manīt sarkanas gaļas strēmeles pirksta garumā.

— Vilki man aizsteidzās priekšā, — Džo Bīverskins teica. — Kad es tur nonācu, tik vien bija atlicis.

Kanīnu pēkšņi sagrāba paniskas bailes. No aļņa, ar kuru būtu bijis jāpārtiek līdz zosu atlidošanai, viņiem bija palikušas tikai pretīgas atliekas, ko pat vilki negribēja ēst.

Četrdesmit sestā nodaļa

Atkal iestājās atkusnis. Sniegs žilbinoši spīdēja saulē, un pēc garajām, tumšajām ziemas dienām, kurām, kā šķita, nekad nebūs gala, tagad pat zemnīcā bija gaišs. Pirms pāris dienām bija uznācis pirmais atkusnis un tagad — otrs. Lai gan uz plīts burbuļodams vārījās katls, Kanīna dzirdēja, ka ārā, atgādinot teiksmainus soļus, plīkšķēdamas pil ūdens lāses un laiku pa laikam ar šļakstošu plakšienu no egļu zariem krīt saulē atkusušais sniegs. Kā liekas, vajag būt aprīļa vidum, viņa nodomāja.

Viņi gaidīja klusēdami, atkal un atkal pievēršot skatienus katlam. Kanīna ar tēvu sēdēja, bet Dēzija gulēja zem segas savā zaru guļvietā. Džo Bīverskins pasmēla ar krūzi kūpošo viru un nolika uz grīdas, lai atdziest. Skunksa gaļa tikai nupat bija sākusi vārīties, bet viņš ilgāk vairs nespēja gaidīt. Arī Kanīna pasmēla krūzi un, mazliet atdzesinājusi, pasniedza mātei. Dēzija, balstīdamās uz elkoņa, lēni uzrausās pussēdus, un viņas iekritušās acis vāri pasmaidīja. Viņa satvēra krūzi, taču roka bija tā izģindusi, ka pirksti atgādināja brūnus putna nagus, bet vēnas — zilas, līkumainas virves. Pirms Dēzija pielika krūzi pie lūpām, tā izšļuka viņai no rokas un vira izlija uz svītera un segas. Kanīna klusējot pacēla krūzi, vēlreiz iemērca katlā un šoreiz pati pielika mātei pie lūpām.

Džo Bīverskins košļāja pusjēlu gaļu — pirmo pēc sešām vai varbūt septiņām dienām, bet Kanīna gaidīja, lai tā pavārās un kaut daļēji iziet asā smaka. Gaidīt nebija grūti. Izsalkuma sāpes viņa sen vairs nejuta, tās bija aizstājis nespēks un trula apātija. Turklāt gaļa tā oda pēc muskusa, ka pat tagad, bada laikā, šķita pretīga. Katlā vārījās tepat pie apmetnes nošauts skunkss, kuru siltā saule bija uzmodinājusi no ziemas miega. Pirms nāves tas bija izlaidis smirdošu šķidrumu, un gaļa vēl arvien stipri oda.

Dēzija Bīverskina iekunkstējās, un Kanīna paskatījās uz viņu. Māte sāka rīstīties, izģindusī seja saviebās, kad no barības pārāk ilgi atradušais kuņģis, sāpīgi pretodamies, raidīja atpakaļ tikko iedzerto šķidrumu. Kanīna pastiepa roku, paņēma tukšo tauku spaini un pielika to mātei tuvāk. Dēzija atkal norīstījās, iekunkstējās, un tad viņai kļuva nelabi.

Kanīnas acis aizmigloja asaras, un viņai atkal uzmācās jautājums, kas bija uzmācies ne vienreiz vien šajās garajās, bezgala grūtajās pieaugošā izmisuma pilnajās nedēļās. Kādēļ viņa atradās šeit? Ziemas sākumā, pirms tēva neveiksmīgajām aļņa medībām, kad vēl nebija jābadojas, tas šķita skaidrs un saprotams. Tad viņa uzskatīja, ka atrodas šeit tādēļ, ka ir krijiete un ka baltie cilvēki neļauj viņai būt nekam citam. Bet tagad šo apziņu jau sen pārmāca kāda neskaidra doma, ko viņa nespēja īsti izteikt vārdos. Lai kādi bija viņas atgriešanās sākotnējie iemesli, viņa nebija braukusi atpakaļ tādēļ, lai nomirtu bezjēdzīgā un mokpilnā bada nāvē. Pat tajā nožēlojamajā laikā, kad viņa strādāja Blekvudas restorānā, viņas dzīvei bija vairāk jēgas un satura nekā tagad. Nevarēja teikt, ka viņa baidītos nāves. Bada sāpes bija mitējušās, jutekļi notrulinājušies, un, ja tagad atnāktu nāve, tā piezagtos klusi kā naktī miegs. Nāves baiļu un sāpju cenu Kanīna jau bija samaksājusi, un pārējais vairs nebūtu grūti. Bet viņa negribēja mirt. Viņai bija tik daudz kas jāpaveic, tik daudz kas tāds, ko spēja vienīgi cilvēks, kurš dzīvojis gan balto, gan indiāņu vidū.

No visa tā, kas šajās briesmīgajās izmisuma pilnajās nedēļās bija jāpārdzīvo, Kanīnai visspilgtāk iespiedās atmiņā nevis bailes, sāpes vai cerību izgaišana, bet izbrīns, gandrīz vai neticība, ka cilvēkam vajadzīgs tik maz pārtikas dzīvības liesmiņas uzturēšanai. Pēc neveiksmīgajām aļņa medībām viņi reiz dabūja trusi un dažas līdakas, un Džo Bīverskina novārgušajā ķermenī atgriezās daļa agrākā spēka. Viņš gan vēl nespēja doties vairāku dienu ilgās medībās, taču atsāka medīt apmetnes, tuvumā. Tomēr bieži vien melnais katls dienām ilgi stāvēja tukšs uz grīdas. Viņi pārtika no ēdiena drusciņām, ieturot kaut ko līdzīgu maltītei reizi pa četrām vai sešām dienām. Kad bija gaļa, viņi savāca sūnas viras iebiezināšanai, bet sūnu novārījumu vien vairs neēda, jo bez gaļas tas tikai atdzīvināja aprimušās bada sāpes, taču nedeva it nemaz spēka.

Kanīna nekad neredzēja savus vecākus izģērbušos, bet, vērojot, cik vaļīgas kļuvušas abu drēbes, saprata, kā viņi novājējuši. Viņai pašai starp ribām bija dziļas bedres, krūtis pēc saistaudu izzušanas, nošļukušas un gūžu sānos radušies iedobumi. Taču visļaunāk bija ar māti, kura pēdējās desmit dienas galīgi izdilusi, iekritušām acīm gulēja guļvietā, tikai paretam pieceldamās.

Bet tagad, pēc sešu dienu ilgas badošanās, viņi atkal ieturēs maltīti. Muskusa smaka bija tikpat kā izgājusi, un skunksa vira piepildīja telpu ar spēcīgu gaļas smaržu, kas Kanīnai šķita patīkama. Džo Bīverskins ilgāk vairs nespēja gaidīt un atkal pasmēla viru. Arī Kanīna pasmēla divas krūzes — sev un mātei — un nolika zemē sev līdzās, lai atdziest. Vispirms viņa deva padzerties mātei, turot krūzi viņai pie lūpām. Dēzija kāri norija malku, bet pēc mirkļa atstūma krūzi atpakaļ, izdēdējušais ķermenis saspringa, un viņai atkal kļuva nelabi.

Kanīna mazliet iedzēra no savas krūzes. Mīkstās sūnas slīdēja lejā kā staipīgs receklis, tā ka viņa sāka rīstīties. Kuņģis nedroši saviļņojās, taču pēc mirkļa nomierinājās, un viņa iedzēra vēl vienu malciņu. Rīstīšanās sākās no jauna, bet arī šoreiz viņai izdevās noturēties. Vienīgi tēvs ēda bez kādām grūtībām. Citu pēc citas steigšus iedzēris vairākas krūzes, viņš paņēma rokās kaulu ar sarkanas gaļas gabaliem un kāri sāka tos košļāt.

Bet Dēzija nespēja neko noturēt māgā. Kanīna vairākas reizes mēģināja viņu paēdināt, maziem malciņiem dodama tikai skaidru viru, bet no biežās vemšanas māte tā pagura, ka beidzot bez spēka atkrita atpakaļ.

Kanīna ar tēvu kādu stundiņu atpūtās un tad gāja pārbaudīt tīklus. Sniegs tik žilbinoši mirguļoja saulē, ka, izejot ārā, Kanīnai aizmiedzās acis. Tēvs izvilka no kabatas divus pārus tumšu briļļu, vienas uzlika pats, otras iedeva Kanīnai. Vēl pirms dažiem gadiem saules brilles krijieši darināja paši no koka plāksnītēm, kurās izgrieza šauras spraugas, bet pēdējā laikā iegādājās tās vietējos veikalos. Saules brilles tiem bija vairāk kā nepieciešamas, lai pēdējās saulainajās ziemas nedēļās izvairītos no sniega akluma.

— Ar māti nav labi, — Džo Bīverskins teica, kad viņi ar sniega kurpēm devās pa upīti lejup. — Viņas kuņģis dusmojas tādēļ, ka viņa tik ilgi nav neko ēdusi. Tagad viņai vajadzīgs vieglāks ēdiens, kā tēja ar pienu, miltiem un cukuru. Bet tas viss ir vienīgi Keipkrijā.

Viņi lēni vilkās uz priekšu, jo slapjais sniegs lipa pie sniega kurpēm, padarot katru nākamo soli smagāku. Tad Džo Bīverskins atkal ierunājās:

— Pēc divām nedēļām sāksies ledus kušana. Un pēc tam mēs šeit iestrēgsim vēl divas nedēļas, jo būs pārāk daudz ledus, lai brauktu ar laivu. Ja mēs dosimies ceļā tūlīt, tad būsim Keipkrijā pēc divām nedēļām. Ja gaidīsim, tad tikai pēc sešām. Divas nedēļas māte vēl izturēs, bet sešas viņai nebūs pa spēkam.

Vairāk par to viņi nerunāja. Jau veselu nedēļu tīklos nebija zivju, bet šoreiz, vilkdama ārā pirmo tīklu, Kanīna sajuta tajā smagumu. Pēc brīža viņi izcēla zivi uz ledus: tā bija milzīga līdaka, vismaz desmit mārciņu smaga. Arī otrā tīklā bija līdaka — gandrīz tikpat liela kā pirmā. Šīs abas zivis — tas bija tikpat daudz, cik viņi bija apēduši pēdējā mēnesī.

Viņi devās atpakaļ priecīgi pacilāti un vairs nerunāja par atgriešanos Keipkrijā. Kad abi iegāja iekšā, Dēzija gulēja pavisam nekustīgi un uguns plītī bija izdzisusi. Džo Bīverskins atkal iekūra plīti, iztīrīja vienu zivi un uzlika vārīties.

Pēc stundas Kanīna centās iedot mātei mazliet zivju viras, bet tai atkal kļuva nelabi. Džo Bīverskins, piemiedzis iekritušās acis, vēroja sievu, tad spēji piecēlās, paņēma otru zivi un izgāja ārā. Kanīna dzirdēja, ka suņi sāka vaukšķēt un skaļi šņakstināt zobus. Tēvs bija atdevis tiem otru zivi, un viņa pēkšņās rūpes par suņiem varēja nozīmēt vienīgi to, ka tos gaida darbs.

Džo Bīverskins, nākdams atpakaļ, palika zemnīcas durvīs stāvot.

— Rīt no rīta dosimies ceļā uz Keipkriju, — viņš teica. — Mums jāpasteidzas, lai nonāktu tur, kamēr upē vēl turas ledus.

Dēzija, vāri pasmaidot, pamāja, bet neko neteica.

Četrdesmit septītā nodaļa

Kanīna ar tēvu bija kājās jau līdz ar ausmu un sāka gatavoties ceļam. Pie kamaniņu izliektās priekšdaļas Džo Bīverskins piestiprināja sniega kurpi tā, ka tā izveidoja atzveltni, pret kuru Dēzija guļot varēja mazliet atbalstīties, jo līdz Keipkrijai bija simt piecdesmit jūdzes. Viņi nojauca zemnīcu, vienu brezenta gabalu salocīja un uzklāja uz sniega kurpes matrača vietā. Tad iekrāva kamaniņās telti un plītiņu, gultas drēbes un katlu un visu to stingri nosaitēja, priekšā atstājot vietu Dēzijai. Pašā virsū zem virvēm tika pabāzta bise, lai tā būtu turpat pie rokas, ja pa ceļam gadītos kāds zvērs vai putns. Pēc tam tēvs iejūdza suņus, un tagad beidzot Kanīna saprata, kāpēc krijiešu suņu iejūgi darināti no virvēm un brezenta, nevis no ādas: izbadējušies suņi ādas iejūgus būtu uz vietas aprijuši. Dēzija piecēlās pati saviem spēkiem un aizvilkās nedaudzos soļus līdz kamaniņām. Tagad, pēc vairākām dienām atkal redzot māti uz kājām, Kanīna izbijās, ieraudzījusi, ka drānas uz viņas kauliem karājas kā maiss. Dēzija atkrita kamaniņās, un Kanīna apsedza viņu ar segām. Džo Bīverskins nostājās pajūga priekšā, lai iemītu taku, un uzsauca suņiem. Mokva un Džims metās uz priekšu, kaulainajiem pleciem iegulstot brezenta aizjūgā, kamaniņas sāka kustēties, un Kanīna tām sekoja. Garais ceļojums bija sācies.

Pie ezera viņi apstājās un izvilka tīklus. Tajos atkal bija divas līdakas, un Džons Bīverskins tūlīt atdeva suņiem galvas un astes. Saritinātos tīklus novietoja kamaniņās līdzās pārējai kravai, un ceļojums turpinājās.

Lēniem soļiem viņi devās uz priekšu, nesarunādamies un arī ne uz mirkli neapstādamies, lai atvilktu elpu. Saule kļuva arvien spožāka, un viņi uzlika tumšas brilles. Dēzija, sēžot ar seju pret Kanīnu, nerunāja un tikai retumis pakustējās. Saulei kāpjot augstāk, atkal sāka kust, un slapjais sniegs lipa pie Kanīnas sniega kurpēm, padarīdams tās divreiz smagākas. Tas lipa arī pie kamaniņām, un suņi tik tikko vairs spēja tās pavilkt. Pēc divām jeb varbūt trim stundām — Kanīnai bija zudusi laika izjūta — Džo Bīverskins apstājās, un suņi, smagi elšot, tūliņ saritinājās sniegā. Kanīna bija ļoti nogurusi un cerēja, ka šodien tēvs tālāk vairs neies. Bet viņš tikai nocirta upītes krastā kārti, iedeva to Kanīnai un ierādīja, kā palīdzēt suņiem, stumjot kamaniņas no mugurpuses. Tad viņš arī pats iejūdzās kamaniņās, iegūla ar krūtīm siksnās, un viņi atkal devās tālāk. Kanīnas augumu klāja auksti sviedri. Kāju un vēdera muskuļi sāpēja.

Saule sāka laisties zemāk, sniegs vairs tā nežilbināja acis, un kļuva vēsāks. Atkususī sniega virskārta sasala garozā, kas lūza zem sniega kurpju un kamaniņu svara, padarot virzīšanos uz priekšu vēl grūtāku. Beidzot, kad egļu ēnas jau sāka stiepties pāri upītei, viņi apstājās uz naktsguļu.

Kanīna pārgurusi atkrita uz piekrautajām kamaniņām, bet tēvs, kurš bija daudz vairāk nopūlējies nekā viņa, izkāpa no iejūga siksnām un, elpu neatvilcis, rosījās tālāk. Viņš izraka sniegā bedri, uzslēja virs tās telti, izklāja to ar balzama baltegļu zariem un vidū ielika mazo plītiņu. Pēc tam viņš sacirta malku, aizkūra uguni un uzlika uz tā katlu ar vakarējām zivju atliekām. Svaigās zivis vēl vajadzēja pataupīt.

Dēzija iesteberēja teltī, nogūlās un, kā likās, tai pašā brīdī aizmiga. Kad zivju vira sāka kūpēt, Kanīna pamodināja māti un pasniedza viņai krūzi šķidruma, bet Dēzija, izdzērusi tikai pusi, atstūma to atpakaļ un atkrita guļvietā. Kanīna apēda lielu gabalu zivs, un izsalkuma sāpes vēderā mitējās, bet viss pārējais ķermenis smeldza kā brūce. Vēl nebija satumsis, bet viņa ietinās savā trušādu segā un likās gulēt. Viņi bija nogājuši kādas piecpadsmit jūdzes, un šī bija visgrūtākā diena viņas mūžā. Un vismaz desmit tādas pašas vēl bija priekšā.

Nākamā diena bija siltāka. Sērsnas kārta pa nakti bija kļuvusi biezāka, bet, tiklīdz rīta saule sāka to sildīt, garoza zem viņu svara ielūza, ar asajām, robotajām malām durstīdama mokasīnus un plēsdama sniega kurpju jēlādas saites. Zem garozas sniegs bija mikls un lipīgs. Zem pēdām tas savēlās ledainās pikās, tā ka mokasīni sāka berzt kājas, un Kanīna juta, ka veidojas tulznas. Jau pēc pāris stundām kāju ikri dega kā ugunīs.

Kā pusnemaņā viņa klunkuroja tālāk, visu laiku ar kārti stumdama kamaniņas. Žilbinošajā saules gaismā viņa kā pa miglu redzēja suņus, kuri ar mokām vilkās uz priekšu, kā arī tēvu ar iejūga siksnu ap krūtīm pajūga priekšgalā. Suņu pēdās parādījās sīki asins plankumiņi, taču ar visām jēlajām, sērsnas nobrāztajām ķepām tie vēl arvien vilka, cik spēja. Kanīna zināja, ka šie ziemeļu suņi — kaut arī mūža lielāko daļu nodzīvojuši pusbadā — ies, kamēr kritīs. Ir tikai viens radījums, kam klājas vēl ļaunāk nekā krijiešiem, Kanīna prātoja, un tas ir krijiešu suns.

Dažreiz kamaniņas vairs nekustējās ne no vietas, un viņiem bija jāpieliek pēdējie spēki, lai attīrītu tās no pieķepējušā sniega un atkal iekustinātu. Ap pusdienas laiku Džo Bīverskins apstājās un pagriezās atpakaļ, un pār viņa iekritušajiem vaigiem plūda sviedri. Tai dienā viņi nebija nogājuši ne desmit jūdzes.

— Paliksim te, — viņš pēkšņi sacīja. — Kamēr būs atkusnis, vajadzēs iet pa nakti.

Un tā viņi atkal cēla telti, apēda pēdējo zivi un pārguruši likās gulēt, kamēr augstu pie debesīm vēl spīdēja pēcpusdienas saule.

Bija tumšs, kad Džo Bīverskins viņas pamodināja. Izgājusi ārā, Kanīna redzēja, kā pie ziemeļu debesīm kvēlo trīsošas ziemeļblāzmas lentes, mezdamas sniegā spocīgu zaļu gaismu. Zvaigžņu mirga bija auksta un spoža, un pēc to stāvokļa viņa secināja, ka varēja būt ne vairāk kā pāris stundu pēc pusnakts.

Pirms Džo Bīverskins ielika katlu kamaniņās, viņš ar lielo karoti izkasīja tā dibenā sasalušos taukus un pasniedza karoti Kanīnai. Viņa ar diviem pirkstiem izslaucīja pusi karotes satura un pārējo atdeva atpakaļ tēvam. Tauki bija graudaini, ar stipru zivs garšu, bet brīnišķīgi kusa uz mēles. Viņa tos norija, cik lēni vien spēdama.

Māte piecēlās, lai dotos uz piekrautajām kamaniņām, bet pēkšņi saguma un atkrita atpakaļ guļvietā. Tad Kanīna ar tēvu viņai piepalīdzēja, turot katrs aiz savas rokas. Kamaniņas tagad slīdēja viegli, jo sniegs bija sauss un ciets. Tikai pēc daudzām stundām virs apvāršņa kā kausēta vara lode parādījās saule, un Kanīna smagi šļūca uz priekšu, spilgtajā gaismā piemiegusi iekaisušās acis, un viņas kājas un vēders dega kā ugunī. Pēc laba laika viņa pēkšņi apjauta, ka kamaniņas apstājušās un tēvs, pametis iejūgu, ar strauju kustību norauj no vezuma bisi. Viņa dzirdēja šāvienu, dzirdēja, ka tēvs apmierināti norūcas, un no debesīm, virpuļodams kā krītoša lapa, novēlās krauklis.

Apziņa, ka nākamajā apmešanās vietā būs ko ēst, gājienu darīja vieglāku. Jau labu laiku pirms pusdienas sniegs atkal kļuva lipīgs un mīksts. Viņi apstājās un uzslēja telti, un Kanīna, cīnīdamās ar miegu, gaidīja, kamēr krauklis izvārās.

Viņi gāja vēl divas naktis, un otrā naktī pirms ausmas — tā bija ceļojuma piektā diena — sasniedza Kīstavaniju, kas atradās pusceļā starp ziemas medību vietu un Keipkriju. No rīta, kad saule atkal sāka sildīt un viņi apstājās ierīkot apmetni, Džo Bīverskins mazā katliņā novārīja sūnas un ķērpjus. Kanīnai ēst nemaz negribējās, taču viņa ēda un tad iedzēra ūdeni, jo zināja, ka tas ir nepieciešami.

Ceļā pagāja vēl viena nakts. Tai sekoja vēl viena diena ar karstu sauli un žilbinoši spožu sniegu. Džims, kucēns ar melno purnu, nemitīgi klupa un krita, un Džo Bīverskins beidzot to izjūdza, lai skrien nopakaļ. Kanīna pūlējās atcerēties, kad suņiem pēdējo reizi dots ēst. Tas bija pirms četrām vai pat piecām dienām. Džims, žēli smilkstēdams, stiklainām acīm ar mokām klumburoja viņai pa pēdām. īsajos, retajos atpūtas brīžos viņa noglāstīja tam galvu un pačukstēja kādu uzmundrinošu vārdu.

Todien aizmiegot Kanīna sapņoja, ka viņai ap vēderu apsieta virve, kas ar sprūdu tiek griezta arvien ciešāk un ciešāk. Viņa gulēja teltī, kuras priekšā stāvēja gara rinda balto cilvēku, un tie cits pēc cita nāca iekšā un grieza virvi ciešāk. Viņa pazina misis Baksteri, Džounas Ramzijas māsu no Blekvudas, un Trūdiju Braunu, Mārdžoriju

Bolu un vairākas citas Parka skolas meitenes, kuru vārdus bija aizmirsusi. Doktors Karrs, skolotāju koledžas direktors, pagrieza virvi divas reizes, un tā tik dziļi iegriezās miesā, ka Kanīna aiz sāpēm iekliedzās, lūgdamās, lai šie cilvēki rimstas, bet tie tikai nāca un nāca un, zobodamies un ņirgādamies par viņu, grieza virvi ciešāk. Tur bija jaunekļi no restorāna un skolēnu mātes no Kokrenas. Un tad starp tiem, kuri gaidīja savu kārtu, viņa ieraudzīja Roriju Makdonaldu.

Rorijam bija jāpieliecas, lai varētu ienākt teltī, un arī viņa sejā bija nicinošs smīns, bet tad viņa redzēja, ka tas nav smīns, bet smaids. Viņš smaidīja, turēdams rokā lielu, melnu katlu, pilnu ar gaļu. Viņš nolika katlu uz plīts un pieliecās nevis tādēļ, lai savilktu virvi, bet gan, lai Kanīnu noskūpstītu. Viņa abām rokām apskāva viņu un pievilka cieši sev klāt. Nu viņa vairs neļaus Rorijam aiziet. Bet viņš kā miglas mākonis izslīdēja no viņas skavām. Noplīvoja telts ieejas brezents, un viņš bija prom.

Tad nāca citi un grieza virvi, bet Kanīna vēderā sāpju vairs nejuta, jo Rorijs Makdonalds bija atnesis pilnu katlu ar gaļu. Tā uz plīts pašlaik sāka vārīties. Un drīz vien viņi dabūs paēst.

Pēkšņi Džo Bīverskins pamodināja Kanīnu. Bija tumšs, bet viņa tūliņ pat pamanīja, ka katls uz plīts sparīgi burbuļo. Telts bija pilna smaržīgiem vārītas gaļas garaiņiem. Viņa lēni piecēlās; galva reiba, un kājas aiz nespēka trīcēja. Virves ap vēderu viņai nebija, bet sāpes žņaudza un mocīja tāpat kā sapnī. Viņa pacēla vāku un ieskatījās katlā. Tas patiešām bija pilns ar gaļu.

— Tas ir Džims, — tēvs gluži vienkārši noteica. — Naktī viņš nobeidzās.

Kas notika tālāk, Kanīna neatcerējās, viņas atmiņā bija palikušas tikai atsevišķas, it kā sapnī redzētas ainas. Viņa neatcerējās, ka būtu ēdusi Džima gaļu, bet droši vien bija to darījusi, jo pēc tam vismaz četras dienas, kuras vilkās veselu mūžību, viņi turpināja ceļu bez kādas citas pārtikas. Tās bija pārcilvēciskas mocības — likt vienu sniega kurpi aiz otras — soli pēc soļa, jūdzi pēc jūdzes, dienu pēc dienas. Kanīna pati nespēja saprast, kur guva spēku un apņēmību bez atpūtas, bez cerībām turpināt ceļu, kuram nebija gala. Pat laiks, kā ņirgādamies par viņiem, bija šķietami apstājies. Viņi apgāja apkārt kādam zemesragam un klunkuroja pa upi uz leju — kā likās — stundām ilgi jūdzi pēc jūdzes, bet, kad Kanīna atskatījās, zemesrags vēl arvien bija turpat, tikai dažus simtus jardu aiz muguras.

Viņa atcerējās saltās, skaidrās naktis ar mirdzošo ziemeļblāzmu polārajās debesīs un žilbinoši spožās siltās dienas, kad upes krastā kusa sniegs un krakšķošo, izkurtējušo ledu klāja peļķes. Viņa atcerējās Mokvu, balto kuci, kura vairs nerēja un nesmilkstēja, bet tikai vilka un vilka, iejūgam ne mirkli neatslābstot. Un Mokvas priekšā — tēvu, kurš arī vilka bez mitas, ne mirkli neapstādamies, vienīgi reizēm uzsaukdams viņai, lai uzmanās, ja kaut kur ledus draudēja ielūzt. Un Dēzija, kura raudzījās Kanīnā stingām, neko neredzošām acīm, nokrita no kamaniņām un kunkstot palika sniegā, kamēr vīrs viņu iecēla atpakaļ, bet tad atkal novēlās zemē, līdz beidzot viņš, nesacīdams ne vārda, piesēja viņu pie kamaniņām.

Kanīna atcerējās piemirkušo ledu, kas vietām liecās zem kājām kā gumija, kā arī garos gājienus apkārt lasmeņiem, kuros, kā ņirgādamies par viņiem, viļņoja melns ūdens. Un tad tie vairs nebija lasmeņi, bet lieli, plaisām līdzīgi ūdens vaļumi, un, lai ar kamaniņām tiktu tiem garām, viņiem bija jāiet gar pašu krastmalu.

Kanīna nezināja, kad māte nomira. Viņa pat nespēja atcerēties, vai pēdējā apmešanās vietā Dēzija bija teltī kopā ar viņiem vai jau mirusi gulēja ārā piesieta pie kamaniņām. Tēvs par to nekad nerunāja, un Kanīna viņam nejautāja.

Kādā naktī, kad bija uznācis ļoti stiprs sals, īsi pirms ausmas viņi sasniedza Keipkriju. Kanīna nezināja, ka viņi ir galā, iekams tēvs nesāka saukt pēc palīdzības. Krastā saskrēja vairāki vīri, un tikai tad, kad tie nocēla Dēziju no kamaniņām, Kanīna saprata, ka māte mirusi, turklāt mirusi jau pirms laba laika. Viņas ķermenis bija sasalis ragā groteskā pozā — pussēdus, pusguļus — un krunkainā seja spokaini apsarmojusi balta. Kanīna bija tik pārgurusi kā fiziski, tā garīgi, ka nespēja raudāt.

Viņa atcerējās, ka saļima uz kamaniņām un gulēja tur svētlaimīgā miegā, taču tas nevarēja būt miegs, jo viņas atmiņā bija neskaidri palikuši satraukti kliedzieni, un tas, ka apkārt saskrēja ļaudis, lielajā Ramziju mājā iedegās gaisma, un tad Džouna Ramzija, cieši turēdama viņu ap vidukli, teica, ka viņai vajagot iet un viņa nedrīkstot atkal apgulties. Un Kanīna atcerējās, ka sacīja Džounai Ramzijai «nē», teica, ka nevarot doties tai līdzi, jo viņa esot krijiete, un krijieši arī parūpēšoties par viņu. Bez tam viņai vēl bija palicis atmiņā karsts buljons, tēja ar pienu un cukuru un vairākkārtēja vemšana.

Kad Kanīna pamodās, bija gaiša, saulaina diena. Viņā gulēja lielā teltī uz īsta matrača un īstas dēļu grīdas, apsegta vairākām mīkstām segām. Tā bija krijiešu telts, bet Džouna Ramzija vēl arvien sēdēja viņai līdzās un klusēdama viegli masēja viņas rokas. Dažus soļus tālāk uz otra matrača gulēja tēvs. Viņš bija aizmidzis.

Visu šo dienu un nākamo nakti Kanīna gulēja, laiku pa laikam pamozdamās un paklausīgi iedzerdama buljonu, kad viņai tika pielikta krūze pie lūpām. Otrās dienas rītā viņu uzmodināja Kīstavanijas ledus dārdošā krakšķēšana. Viņa paskatījās uz tēva guļvietu un redzēja, ka viņš jau ir prom. Ledus krakšķēja kādu stundu, un tad atskanēja pērkonīgs grāviens. Cauri tam viņa sadzirdēja citkārt padrūmo krijiešu līksmos, gavilējošos saucienus, jo ledus iešana nozīmēja, ka drīz iestāsies pavasaris un katlos atkal būs zoss gaļa. Aiz satraukuma Kanīnai pārskrēja viegli tirpuļi. Viņa lēni piecēlās no guļvietas, bet juta, ka reibst galva un kājas atsakās klausīt. Tad spēki pamazām atgriezās un viņa piegāja pie durvīm, lai savām acīm redzētu notiekošo. Viņi bija apmēram par vienu diennakti apsteiguši ledus iešanu. Un tad cauri skaļajiem saucieniem un ledus krakšķēšanai līdz viņai nonāca kāda cita skaņa. Kapličā aiz baltās baznīciņas tika naglots zārks Dēzijai Bīverskinai.

Sēri zvanīja baznīcas zvans. Izvadīšanas ceremonija bija beigusies, un bēru gājiens klusi devās garām noplukušajām teltīm uz kapsētu, kur kaprači kopš vakarrīta cirta kapu sasalušajā zemē. Gājiena priekšā gāja misionārs baltā talārā, ar saulesbrillēm un melniem gumijas zābakiem, droši brizdams cauri šķīdoņa paltīm, bet piesardzīgi apiedams rūcošos suņus. Iedams viņš klusā, dziedošā balsī skaitīja lūgsnu no lūgšanu grāmatas, kuru turēja rokās. Aiz misionāra gāja zārka nesēji un tūlīt aiz rupji sanaglotā, neaptēstā dēļu zārka — Kanīna ar tēvu. Aiz viņiem garā, līkumotā virknē vilkās pārējie pavadītāji noskrandušām drēbēm un nomērējušām sejām, kuru vājumu tikai daļēji apslēpa tumšās saulesbrilles, kas gandrīz visiem bija uz acīm. Tur nāca visi Keipkrijas iedzīvotāji, arī Berts un Džouna Ramziji.

Kanīnai vēl arvien trūka spēka un reizēm stipri reiba galva. Bāznīciņā izvadīšanas ceremonijas laikā viņai pirmo reizi bija iespēja pavērot pārējos keipkrijiešus, un gandrīz visiem bija iekrituši deniņi un dziļi iegrimušas acis, un tas skaidri liecināja par ziemā pārciesto badu. Sejas bija drūmas, bet ne izmisušas. Šie cilvēki bija pārāk tuvu atradušies nāvei, lai tagad justos satriekti, redzot to vaigā.

Kanīna zināja, ka pavadītāji ir izsalkuši un pat tagad pētoši pamet acis uz debesīm. Jo gaiss bija silts, vējš pūta no dienvidiem, un kuru katru brīdi bija gaidāmi zosu bari.

Bēru gājiens virzījās tālāk. Kanīna nogura un juta ka viņas caurajos mokasīnos sūcas ūdens. Un tad tā bija klāt! Kā vēja šalka, kā balzama baltegļu smarža — tik tikko dzirdama un uztverama tā ieskanējās starp bēru zvana sitieniem, izgaisa un tad iznira atkal no jauna — liegā, maigi glāstošā pavasara dziesma — zosu gāgāšana!

Zārka nesēji apstājās, un Kanīna, kura arī raudzījās debesīs, gandrīz atdūrās pret zārka galu. Visi apstājās un atliektām galvām skatījās augšup, vienīgi misionārs gājiena priekšgalā, neko nemanot, soļoja tālāk, vēl arvien svinīgā, monotonā balsī lasīdams lūgšanu grāmatu.

Zosu saucieni nāca arvien tuvāk, pārmākdami bēru zvana skaņas. Un tad Kanīna ieraudzīja lielu zosu baru līdz ar koku galiem lidojam upes lejteces virzienā, bet tik tālu, ka šāviens to nespēja sniegt. Viņa redzēja sāpes un ilgošanos apkārt stāvošo cilvēku novārgušajās sejās, redzēja, ka viņi no zosu bara pievērš lūdzošus skatienus tēvam, mirušās pirmajam tuviniekam, kurš vienu roku bija uzlicis uz zārka, bet ar acīm arī sekoja zosu baram.

Un pēkšņi atskanēja: «Ka-ronk, onka-onka-onka. » Šoreiz tās nebija zosis, tas bija tēvs.

Zosu kāsis virs upes sašķobījās. Misionārs baltajā talārā, jau krietnu gabalu attālinājies, pēkšņi pusvārdā aprāvās, un viņa roka ar lūgšanu grāmatu bezpalīdzīgi nošļuka gar sāniem. Saulesbrilles nespēja noslēpt apjukumu viņa sejā. Džo Bīverskins sauca vēlreiz. Vairāki mednieki viņam piebalsoja. Zosis, ziņkāri snaikstot kaklus, pagriezās atpakaļ. Tad Džo Bīverskins skriešus metās uz telti, kur viņi ar Kanīnu bija apmetušies.

To vien visi bija gaidījuši. Zārka nesēji steigšus nolika zārku zemē, mednieki drāzās pēc savām bisēm, un bēru gājiens pārvērtās trokšņainā, satrauktā ļaužu pūlī. Zosis pielidoja tik tuvu, ka Kanīna varēja saskatīt to baltos vaigu plankumus. Tad lielie putni saprata, ka šeit nav otra bara, kas tos sauktu lejā pie sevis, un steidzīgi pagriezās atpakaļ. Neviens mednieks vēl nebija paguvis izskriet no telts ar bisi rokās. Zosis attālinājās, tā ka šāviens tās gandrīz vairs nespēja sniegt. Kanīna aiz nepacietības sāka drebēt.

Tad pēkšņi viens pēc otra atskanēja divi šāvieni, un divas zosis nokūleņoja zemē. Kanīna aši pagrieza galvu uz ciemata pusi: no telts bija izskrējis tikai viņas tēvs. Ar katru divstobrenes šāvienu viņš bija nošāvis vienu zosi. Pēc mirkļa izskrēja arī pārējie mednieki un cits pēc cita sāka dārdēt šāvieni, bet zosis jau bija pārāk tālu un nevienai vairs netrāpīja.

Vīri ielenca Džo Bīverskinu, smējās un sita viņam uz pleca. Misionārs pacēla lūgšanu grāmatu un īsi, pavēloši nokrekšķinājās. Vīri atslēja bises pret telti, atstāja zosis tur, kur tās nokrita, un pievienojās bēru procesijai. Zārka nesēji pacēla zārku. Misionārs atsāka skaitīt lūgšanu. Bēru gājiens devās tālāk. Bet cilvēku kalsnajās, izģindušajās sejās vairs nebija skumju, tikai atvieglojuma pilns smaids.

Tēvs kaut ko klusām sacīja vīriem, kuri nesa Dēzijas Bīverskinas zārku.

— Tas ir viņas nopelns, — viņš sacīja. — Man vienmēr veicas, kad viņa ir līdzās.

Četrdesmit astotā nodaļa

Baltvaidzis atpūtās, pabāzis galvu zem spārna, bet nebija aizmidzis un skaidri sajuta, ka vētra norimst un cauri melnajai mākoņu blīvai jau šad tad paspīd saule. Laiku pa laikam viņš pacēla galvu un paraudzījās apkārt. Arī pārējās baltvaigu zosis nemierīgi snaikstīja kaklus. Tad saule izlauzās cauri padebešiem un tie aizpeldēja uz austrumiem, kur pamalē vīdēja Hebrīdu salu robainais siluets, un pēc stundas no tiem bija palicis tikai mazs, gaiši pelēks mākonītis, kā apdriskāta aube virs Barras augstākā kalna — Hīvela klinšainās virsotnes. Ap saulrietu vētra norima un sāka pūst silts, maigs vējiņš, kurā jautās pavasara glāstošā elpa.

Krēslai metoties, zosis pacēlās gaisā un, nopurinājušas no spalvām sāļo ūdeni, devās uz Barru, uz nakts ganībām. Jūraszāļu audzes Zosu salas līcī bija stipri izsīkušas, jo bija marts un zosu bari tur tika barojušies katru nakti kopš oktobra. Tagad tie parasti devās pāri kāpām uz machair joslu, kur jau sāka zaļot vīķi un zāle. Arī baltvaidzis, pievienojies kādam baram, aizlaidās turp un sāka kāri knābāt zāli.

Agrāk viņš neskaidri atcerējās Džeimsa līci un draudzeni, ko bija izvēlējies tālās, svešādās pasaules purvājos, kā arī garo, grūto ceļu, kas viņu beidzot atveda atpakaļ uz Barru. Ziemas sākumā viņš reizēm skuma pēc draudzenes, ar kuru kopā bija pavadījis vasaru zemes iekšienē, ezerā, kuru no visām pusēm ieskāva dīvaini, tumši un draudīgi meži, kas pienāca līdz pašiem krastiem. Un, ja viņš šais reizēs pamanīja kāda sveša zosu bara tuvošanos, tad uzmanīgi vēroja putnus, cerēdams starp tiem ieraudzīt draudzeni, kura atgriezusies pie viņa.

Bet putnu atmiņa sastāv it kā no atsevišķiem nodalījumiem, kuri atbilst katrs savam gadalaikam: kad šis gadalaiks izbeidzas, nodalījums pamazām aizveras, kad atgriežas, atveras atkal no jauna. Gadskārtējais, ar dzimumdziņu saistītais periods baltvaidzim sen bija pagājis un draudzene un abu kopīgā vasara pilnīgi izgaisusi no atmiņas.

Bet šai naktī, kamēr viņš plūca zāli, sajuzdams sāļajā gaisā tuvīno pavasari, viņa apziņas dziļumos sāka mosties jaunas jūtas. Tas bija kaut kāds neskaidrs, iekšējs nemiers, tāls, it kā sapnī sajusts aicinājums , kuru viņš nespēja ne saprast, ne izskaidrot.

Zosis barojās vairākas stundas. Pēkšņi no naksnīgajām debesīm līdz tām atplūda dzidri skanīgi piekrastes putnu saucieni — tur pirmie aizceļotāju bari, pavasarim tuvojoties, devās uz ziemeļiem. Uzlēca mēness, un zosu bari cits pakaļ citam lidoja atpakaļ uz līci sagaidīt rītausmu tur. Un tad baltvaidzis pamanīja, ka arī citas zosis pārņēmis tāds pats dīvains nemiers. Laiku pa laikam kāds zostēviņš, izstiepis kaklu, metās virsū savam kaimiņam, un uz brīdi starp tiem iedegās sīva cīņa. Uzlēca saule, un zosis, gaisam nodārdot no spārnu vēcieniem, pacēlās augšup un devās atpakaļ pavadīt dienu uz jūras. Lidodams augstu virs ūdens, baltvaidzis atkal jo asi sajuta satraucošo, tirdošo nemieru, dziņu lidot arvien tālāk uz priekšu līdzi pavasarim. Bet viņš nezināja, uz kurieni.

Nākamo nakti zosis plūca zāli steidzīgi un nepacietīgi. Pēc neilga laika tās no ganībām atgriezās līcī, un, tiklīdz visi bari bija salaidušies, sākās cīniņi un skaļa dižošanās. Zostēviņi, kas cauru ziemu bija draudzīgi turējušies kopā, sāka cits citu sist izplestiem spārniem, tā ka ūdens sakūlās baltās putās.

Bet baltvaidzis ar dzelteno kakla lenti turējās savrup, jo nejuta nekādu cīņas tieksmi. Tad turpat viņam līdzās kāds zostēviņš piepeldēja pie mātītes un sāka tās priekšā dižoties, darīdams to pavisam citādi nekā kaujinieciskie tēviņi. Viņš snaikstīja galvu uz priekšu un atpakaļ, nostājās ūdenī stāvus un, sabozis krūšu spalvas, lēni un graciozi šūpoja kaklu no vienas puses uz otru. Šīs kustības pauda maigumu un padevību, un baltvaidzis tūliņ saprata, ko tās nozīmē. Tā bija tēviņa pirmā, nedrošā uzmanības parādīšana mātītei, pirmā pazīme, kas liecināja par pavasara dzimumdziņas pamošanos. Baltvaidža smadzeņu dzīlēs it kā tika pagriezta kāda atslēdziņa, kas atvēra mēnešiem ilgi aizslēgtu nodalījumu. Un viņa apziņā pamazām ieplūda neskaidru, miglainu atmiņu ainas.

Viņš atkal atcerējās savu draudzeni. Tā gaidīja viņu tur, kur ūdens bija salds, sekls un rāms, kur starp divām vītoliem noaugušām smilšu strēlēm atradās neliels līcis un tumšie koki, kuri draudīgi pienāca līdz pašam ūdenim, aizsedzot skatienam apvārsni. Viņš neskaidri atminējās arī vēl to, ka šī vieta atradās ļoti tālu. Bet vairāk neko nespēja atcerēties.

Un tad vēl baltvaidzis kaut kā sajuta, ka ar šo atmiņu atmošanos saistīts urdošais, dīvainais nemiers, kurš bija viņu pārņēmis pagājušo nakti.

Pavasaris nāca arvien tuvāk. Reizēm no Atlantijas pūta spēcīgi, brāzmaini vēji, bet katru reizi, kad vētra norima, saule lēca arvien agrāk un sildīja stiprāk, un no karstuma machair ganības tvaikoja. Aprīļa sākumā Barras norās jau dzirkstīja margrietiņas un gaiļpieši. un no debesīm kā dzidra mūzika lija skanīgi cīruļu treļļi.

Zosu cīniņi un riesta izdarības kļuva arvien skaļākas un drudžainākas. Vecajiem pāriem tēviņu un mātīšu attieksmēs bija sācies jauns, intīmāks posms: šīs zosis bieži sakļāva kopā krūtis un reizēm lēca viena otrai uz muguras, un tas liecināja, ka drīz sāksies kopošanās. Jaunās zosis, kuras vēl nebija sadalījušās pa pāriem, sāka pulcēties atsevišķā barā, kur tēviņi nikni cīnījās mātīšu dēļ, un, sirdīgi dzenādami cits citu, šaudījās šurpu turpu pa ūdens virsu.

Baltvaidzis nejutās piederīgs ne pie vienas, ne pie otras grupas. Tā kā viņam līdzās nebija .draudzenes, viņš neiederējās starp vecajām zosīm, kuras nodevās riesta rotaļām. Bet viņam nebija arī vēlēšanās pievienoties jauno zosu baram, jo viņš nejuta nepārvaramo tieksmi uzsākt cīņu par citu mātīti. Viņš pamazām sāka daudz ko atminēties. Nu viņš skaidri atcerējās savu draudzeni, kas bija stipri līdzīga viņa sugas zosīm un tomēr jūtami atšķirīga, ar brūnām, nevis sudrabpelēkām spalvām un mazākiem vaigu plankumiem. Un tad viņš pavisam skaidri atcerējās arī vietu, kur kopā ar viņu bija pavadījis vasaru, — ezeru un purvu ar smilšu liedaga pusloku vidū, un salas, galvenokārt vienu no tām, kura bija īpaši nozīmīga, jo pie tās atradās dūņainais līcis, kur viņiem bija jātaisa ligzda.

Aprīļa beigās divas dienas no vietas pūta spēcīgs ziemeļu vējš un gaisa spiediens paaugstinājās. Baltvaidzis juta šo pārmaiņu, jo gaiss kļuva it kā blīvāks un bija vieglāk lidot. No Atlantijas tuvojās augsta spiediena josla, un vecās, pieredzējušās zosis zināja, ka pēc tam, kad tās centrs būs pārgājis pāri un gaisa spiediens sāks krist, gaidāms stiprs dienvidu vējš. Todien uz jūras zosis maz gulēja. Piešķiebtām galvām tās vēroja debesis un brīdi pa brīdim pārbaudīja vēju.

Kad pēc krēslas iestāšanās tās devās uz savām ganībām, uzlēca pilns mēness un tā slīpajos staros gliemežnīcu virtenes jūras krasta smiltīs sāka mirdzēt kā apsudrabotas. Zosis steidzīgi ieknābāja zāli un tad, skaļi gāginādamas, bariem sāka riņķot virs līča tik zemu, ka spārnu gali ievilka ūdenī ņirbošas švīkas. Tā kā šis nemiers bija saistīts ar bara instinktu, nevis krasi izteiktu pārošanās dziņu, arī baltvaidzis metās tām līdzi. Tonakt viņš bija piebiedrojies baram, kur visas zosis — apmēram piecdesmit—bija sadalījušās pa pāriem, un katru reizi, kad tās pacēlās gaisā, arī viņš lidoja līdz. Zosis gluži kā neprātīgas riņķoja un šaudījās vairākas stundas. Arī baltvaidzi pārņēma satraukums, kas viņā milza un auga augumā, līdz katra miesas šūna kaisa kā ugunī.

Kad mēness jau bija gandrīz pacēlies zenītā, vējš kļuva stiprāks, tagad tas pūta no dienvidiem. Zosis pusstundu nogaidīja, kamēr tas īsti pieņemas spēkā. Tad visas barā pacēlās gaisā, un šoreiz jau no paša pirmā brīža bija skaidri jūtams, ka tās dodas uz noteiktu mērķi. Šoreiz tā vairs nebija rotaļa; šoreiz tās cēlās arvien augstāk un augstāk, nevis šaudījās turpat virs ūdens. Līcis un Zosu sala palika tālu lejā. Zosis izlīdzināja lidojumu un pagriezās uz ziemeļiem. Mēness gaismas apspīdētā ainava kļuva arvien neskaidrāka, un drīz vien tajā varēja atšķirt tikai melnās kalnu ēnas un baltās piekrastes smilšu joslas. Un tad zeme pilnīgi izzuda skatienam un bija redzama vienīgi jūra.

Baltvaidzis bija laimīgs un atvieglots, jo nejuta vairs tirdošo nemieru, kas viņu bija mocījis vairākas nedēļas. Viņš zināja, ka šis nav parastais lidojums kā citreiz, rītam austot, tepat uz jūru, bet garais, ilgstošais pavasara ceļojums, kas aizvedīs viņu atpakaļ pie draudzenes uz viņam tik dārgo ligzdošanas vietu.

Rītausma atklāja skatienam klusu, mierīgu jūru, jo vējš, pagriezdamies no ziemeļiem uz dienvidiem, bija viļņus nogludinājis. Baltvaidža atmiņu stipri rosināja asociācijas un priekšstatu līdzības, un tagad, redzēdams apakšā plašo ūdens klaidu, viņš atcerējās iepriekšējo pavasari, kad pirms gada tāpat bija atstājis Barru un devies uz ziemeļiem. Toreiz gan tas notika citādos apstākļos, jo okeāns bija viens vienīgs verdošs vētras triektu viļņu un šļakatu mutulis. Toreiz vētra negaidot sākās tūliņ pēc viņa došanās ceļā, un viņš cīnījās, kamēr spārni pagura un galīgi atteicās klausīt…

Pēkšņi viņš aptvēra, ko tas viss nozīmē. Spārni acumirklī zaudēja spēku, un viņš atpalika no bara. Toreiz, vairs nespēdams turpināt cīņu, viņš bija pagriezies un lidojis līdz ar vēju. Viņš bija pametis savas sugas zosu ierasto maršrutu, kas veda uz ziemeļiem, un ļāvis vētrai sevi nest atklātā okeānā rietošās saules virzienā.

Un tagad baltvaidzis saprata, ka draudzene viņu gaida rietumos, nevis ziemeļos, uz kurieni devās šis bars!

Zosu bars ātri attālinājās, un viņu pēkšņi sagrāba paniskas bailes no vientulības. Atmiņas par draudzeni un ligzdošanas vietu izgaisa tikpat ātri kā uzbangojušas, un viņam uznāca nepārvarama vēlēšanās atkal pievienoties baram. Lielie spārni sparīgi šķēla gaisu, un līdz ar ātruma pieaugumu spalvas vēl ciešāk piekļāvās ķermenim. Pamazām viņš panāca baru, atkal ieņēma vietu aizmugurē. Bet, tiklīdz tas bija izdarīts un vientulības sajūta izgaisusi, viņu atkal sāka tirdīt mokošais nemiers. Jo tagad viņš zināja pavisam skaidri, ka uz ziemeļiem viņam nav jālido. Viņa ceļš pie draudzenes veda uz rietumiem, prom no lēcošās saules, no Grenlandes krastiem, uz kuriem ceļoja šīs baltvaigu zosis.

Bet vienam pašam uzņemt citu ceļu nebija viegli, jo bars vilktin vilka viņu pie sevis. Saullēkta sārtums izbālēja. Zosis tikai lidoja tālāk līdz ar spēcīgo dienvidu vēju. Aiz muguras plandīja dzeltenā lente, kuru baltvaidzis sen bija aizmirsis. Viņš negribīgi sekoja baram, kuru tomēr nespēja pamest.

Pēc astoņu stundu ilga lidojuma zosis nolaidās uz ūdens atpūsties. Bet tās bija pārāk nemierīgas un satrauktas, lai ilgāku laiku veltītu atpūtai. Vispirms viens pāris un tad vēl viens un vēl viens sāka kaislīgu riesta rituālu. Bara malā baltvaidzis — vientuļš un apjucis — vēroja visas šīs izdarības, un arī viņu pārņēma kvēls satraukums, taču viņam nebija nekādas iespējas no tā atbrīvoties. Pēkšņi viņš barā jutās tikpat vientuļš kā pirms pāris stundām, kad bija palicis iepakaļ. Un tālais ezers ar salām un dūņaino līci tagad vilka viņu pie sevis ar neatvairāmu, nepārvaramu spēku.

Pēc divām stundām bars lidoja tālāk. Arī baltvaidzis devās tam līdzi, lidodams pašā kāša galā. Zosis cēlās augšup skaidrajās debesīs, bet, kad tās, uzņēmušas augstumu, devās uz ziemeļiem, baltvaidzis sasvērās sāņus un pagriezās uz rietumiem. Viņš skatījās, kā bars attālinoties pārvērtās par tievu tīmeklīti, un tad arī tas pazuda skatienam.

Nu viņam bija skaidrs, uz kurieni jādodas. Bet attālums un ceļš, kurš veda uz turieni, bija izgaisis no viņa atmiņas. Viņš zināja vienīgi to, ka vajag lidot uz rietumiem.

Četrdesmit devītā nodaļa

Atausa jauna diena, bet baltvaidzis vēl arvien lidoja virs nepārredzamā okeāna, un no ilgstošās piepūles viņu sāka mākt nogurums. Pirms došanās ceļā viņš bija nobarojies un tagad svēra par ceturto daļu vairāk nekā parasti. Lai visu laiku sparīgi lidotu ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā, organisms pārstrādāja taukus enerģijā apmēram vienu procentu no ķermeņa svara stundā. Nolidojis vairāk par divdesmit četrām stundām, viņš skaidri sajuta svara zudumu, jo ķermenis bija kļuvis elastīgāks. Taču lidot nu bija nevis vieglāk, bet grūtāk, jo viņa spēki strauji gāja mazumā. Viņš arvien biežāk nolaidās uz ūdens kādu brītiņu atpūsties. Izsalkuma sajūta, kas pirms vairākām stundām sākās kā viegla, gruzdoša smeldze, tagad pārauga mokošā sāpē.

Ap pusdienas laiku viņš ieraudzīja šauru, baltu ledus joslu un drīz vien sasniedza pretim peldošu ledus lauku, kur slapji, kūstoši ledusgabali klikšķot un šņācot šūpojās viļņos. Tas nozīmēja, ka viņš tuvojās krastam. Šis apstāklis baltvaidzi apmulsināja, jo viņa neskaidrajās atmiņās, kas saistījās ar iepriekšējo lidojumu, tik tuvu Barrai nekāda krasta nebija.

Pret vakaru priekšā — pie dūmakā tītā apvāršņa iznira neskaidras kalnu aprises. Un tad baltvaidzis saskatīja kaut ko savādu un neizprotamu — šauru, balti vizuļojošu svītriņu, kura dīvaini karājās starp piekrastes klintīm un debesīm. Pielidojis tuvāk, viņš saprata, ka tas ir ar mirdzošu ledu klāts plato, no kura stiepās lejā šļūdoņi, kā aizsalušas upes līkumodami starp piekrastes klintīm.

Baltvaidzim nebija palikušas atmiņā nekādas pazīmes, ne orientieri, pēc kuriem meklēt ceļu atpakaļ uz ligzdošanas vietu. Bet, ja gadījās kaut ko ieraudzīt, viņa atmiņa nekļūdīgi pateica, vai tas ir kaut kad agrāk redzēts vai ne. Tik gleznainus ledus kalnus un šļūdoņus viņš vēl nebija redzējis. Kaut kur viņš bija nomaldījies no ceļa.

Viņš pielidoja pie robainās, līkumotās piekrastes ar šaurajiem fjordiem, kas līčločiem aizvijās zemes iekšienē uz milzīgā ledus masīva pusi. Šeit vēl bija dziļš sniegs un nīkulīgo krūmu puduri šķita pelēki un nedzīvi. Bet šur tur vējš bija notraucis sniegu, atsegdams sausu sūnu un ķērpjus, un vienā šādā laucītē baltvaidzis nolaidās un sāka baroties. Barība bija briesmīgi negaršīga, taču remdēja bada sāpes un deva tīkamu sāta sajūtu. Un jau labu laiku pirms rītausmas baltvaidzis juta, ka viņa dzīvīgajā ķermenī atkal atgriežas spēks.

Kaut arī putnu prātā un atmiņā dīvainā kārtā ļoti daudz kā trūkst, tomēr dažā ziņā tiem ir tik attīstīta uztvere, kādas nav nevienam dzīvniekam, ne cilvēkam. Viena no šādām īpašībām, sevišķi izteikta gājputniem, kuri dodas garos ceļojumos, ir spēja noteikt saules loka augstumu attiecībā pret to, cik augstu saule pacēlusies pie debesīm putna ziemošanas vai ligzdošanas vietā. Saules loka augstums pusdienas laikā ir tas platuma mērs, pēc kura redzams, cik tālu novērotājs atrodas uz ziemeļiem vai dienvidiem no ekvatora. Ja novērotājs ziemeļu puslodē virzās uz dienvidiem, tam liekas, ka saules loks pie debesīm ceļas arvien augstāk, bet, ja uz ziemeļiem, — ka liecas zemāk un tuvojas apvārsnim dienvidu pusē.

Baltvaidzis ļoti labi atcerējās, kāda bija saules trajektorija virs Barras ūdeņiem, kurus viņš atstāja pirms divām diennaktīm. Atmiņā atausa kāda pazīme, kura deva vēl skaidrāku priekšstatu, par meklējamo ligzdošanas vietu. Viņš atcerējās, ka saule tur bija pacēlusies augstāk pie debesīm nekā Barrā tai pašā gadalaikā.

Kad atausa gaisma, viņš sāka vērot sauli, lai salīdzinātu tās loku pie debesīm ar saules kustības ceļu Barrā un tālajā ligzdošanas vietā. Pēc pāris stundām viņš nāca pie secinājuma, ka šeit saules loks ir zemāks, tuvāks dienvidu apvārsnim. Lai par to pilnīgi pārliecinātos, viņš, pārmaiņus ēzdams un atpūzdamies, nogaidīja līdz pusdienas laikam, un tad skaidri zināja, kas viņam jādara. Lielie spārni vēl nebija īsti atpūtināti, bet viņš pacēlās gaisā — arvien augstāk un augstāk, līdz klinšainais krasts ar ledus blāķiem un sniegu palika tālu lejā. Viņš lidoja gar robaino piekrasti uz dienvidiem.

Baltvaidzis nezināja, ka viņa lidojums uz rietumiem šoreiz bija sācies daudz tālāk ziemeļos nekā pagājušajā pavasarī. Viņš nezināja, ka nonācis Dienvidaustrumgrenlandē, nevis tālajā Labradorā, kuru bija gribējis atrast. Viņš zināja vienīgi to, ka iepriekšējā reizē saules loks tik tuvu nepiesliecās dienvidu apvārsnim. Viņš šai sakarā neizdarīja matemātiskus secinājumus, kā to darītu

jūrasbraucēji. Viņš gluži vienkārši juta, ka vajag dabūt sauli augstāk virs apvāršņa, īstajā vietā pie debesīm. Un, lai to izdarītu, viņš zināja, ka viņam jālido saules zenīta virzienā.

Baltvaidzis bija lidojis kādas trīs stundas, kad krasta līnija krasi pagriezās uz rietumiem. Viņa spārni atkal sāka just nogurumu, un viņš nolaidās meklēt barību. Viņš saprata, ka viņam jālido uz dienvidiem, kur priekšā bija vienīgi jūra un ledus. Bet novārgušais ķermenis nebija spējīgs sākt jaunu, ilgstošu lidojumu. Viņam vajadzēja gaidīt.

Sešas dienas baltvaidzis gaidīja, dienu un nakti nemitīgi knābādams reto, no sniega izurbināto sūnu un zāli, tā ka guza bija vienmēr pilna. Pamazām viņš pieņēmās svarā, taču daudz lēnāk nekā parasti, jo šī barība nebija barojoša. Parastos apstākļos nedēļas laikā viņš būtu atguvis normālo svaru, bet tagad tikai sestajā dienā uz viņa krūtīm sāka veidoties plāns tauku slānītis. Taču spārni bija gandrīz atguvuši agrāko spēku un sparu. Un tieksme turpināt lidojumu izvērtās nepārvaramā dziņā, kurai viņš ilgāk vairs nespēja pretoties.

Pievakarē baltvaidzis pacēlās spārnos, un nebija pagājusi ne stunda, kad piekraste aiz viņa izzuda skatienam. Viņš lidoja droši, spēcīgiem spārnu vēcieniem. Viņš nezināja, ka atkal dodas iekšā Atlantijas okeānā. Baltvaidzis zināja vienīgi to, ka saule nav īstajā vietā pie debesīm un ka, lidodams šajā virzienā, viņš spēs tās stāvokli izmainīt.

Viņš vēl arvien lidoja ar pilnu jaudu, kad rīta gaisma jau sāka zeltīt dzelteno kakla lenti. Viņš bija lidojis visu nakti un tagad nolaidās lejā uz jūras, bažīgi vērodams lēcošo sauli. Viņš bija nolidojis ap četrsimt jūdžu un drīz vien pārliecinājās, ka saule šeit paceļas stāvākā leņķī un apraksta daudz augstāku loku pie debesīm nekā virs Barras. Nu baltvaidzis saprata, ka vairs nav jālido tālāk uz dienvidiem, ka ceļā pie draudzenes, kas viņu gaidīja, tagad sākams jauns posms.

Šoreiz viņam nebija vajadzīgs vērot vētrasburātāju lidojumu, lai noteiktu, kur atrodas zeme; šoreiz viņš zināja, ka viņam jādodas saulrieta virzienā. Ap brokasta laiku viņš pacēlās gaisā un lidoja augstu virs jūras, lai nepalaistu garām kādu apvāršņa malā redzamu orientieri. Bet

līdz ar piepūli, ko prasīja lidojums, atgriezās arī izsalkuma radītās sāpes. Pēcpusdienā visu ķermeni pārņēma pagurums. Krūšu muskuļi un spārnu dzīslas no pārpūles kaisa kā ugunī.

Baltvaidzis lidoja divtūkstoš pēdu augstumā, no kura varēja pārredzēt desmittūkstoš kvadrātjūdžu okeāna sešdesmit jūdžu tālumā. Diena bija skaidra, bet gar pašu dienvidrietumu pamali slīdēja mazs, melns mākonītis. Baltvaidzis ziņkāri vēroja to, jo melns mākonītis pie pilnīgi skaidrām debesīm bija kaut kas dīvains un neparasts. Lai cik ilgi viņš skatījās, mākonītis palika tāds pats, kā bijis. Viņa ziņkāre arvien pieauga, un beidzot viņš pagriezās un sāka lidot tā virzienā, uz laiku aizmirsdams kā nespēku, tā arī mokošo izsalkumu. Pamazām viņš sāka saskatīt tieši zem mākonīša baltu, salai līdzīgu punktiņu.

Pagāja vairāk par divām stundām, iekams viņam to izdevās sasniegt, jo viņš lidoja ļoti lēni, ar lielām grūtībām. Bet jau labu laiku pirms tam baltvaidzis atcerējās savu pagājušā pavasara lidojumu un dīvaino, stūraino, peldošo salu, uz kuras vētra bija viņu izmetusi. Viņš saprata, ka arī šī ir tāda pati sala, kas šūpodamās un zvalstīdamās lēni slīd pa ūdens virsu.

Piecdesmitā nodaļa

Meteoroloģiskais kuģis Talismans trīs nedēļas bija patrulējis Kendijas meteoroloģiskās stacijas rajonā ap trīssimt jūdžu no Labradoras krastiem. Kuģa komanda bija lieliskā noskaņojumā, jo strādāja pēdējo vakaru. Rīt pulksten divpadsmitos to nomainīs cits kuģis, un pēc četrām dienām Talismans atgriezīsies Ņujorkā. Tas bija tvaikonis, ko kurināja ar naftu, un pēc trīs nedēļu ilgas braukāšanas lēnā gaitā pa apli gandrīz visas degvielas cisternas starpklājā bija tukšas. Lai kuģis atgūtu atpakaļbraucienam nepieciešamo stabilitāti, balasta dēļ dažas no tām bija jāpiepilda ar ūdeni.

Otrā dienā agri no rīta mehāniķi sāka skalot ārā no tukšajām cisternām eļļainās, sienām pielipušās naftas nogulsnes, gatavodamies ūdens uzņemšanai. Ar gaismas svīdu melnās samazgas pāri bortam sāka gāzt jūrā. Saskardamās ar auksto ūdeni, nafta, tūliņ pat sabiezēja un pārklāja jūru ar lipīgu kārtiņu, kura aiz kuģa izplūda plašumā. No ūdens viļņošanās tā var kļūt plānāka vai sadalīties, bet nekas nespēj to iznīcināt. Ķepīgā kārtiņa neizzūd mēnešiem ilgi, okeāna vēju un straumju dzīta, aizpeldēdama simtiem jūdžu tālu, un visur, kur vien tā parādās, okeāna putniem draud dzīvības briesmas.

Baltvaidzis nolaidās uz ūdens netālu no projām slīdošā kuģa un visu nakti paturēja to acīs, reizi pa reizei pielidodams tuvāk. Viņš gandrīz nemaz negulēja, jo juta mokošu izsalkumu, un tad neskaidri atcerējās, ka otra peldošā sala pagājušajā pavasarī bija izmetusi jūrā kaut kādu barību. Viņš baidījās pielidot kuģim tieši klāt, bet, vērodams fulmārus un jūras gārgales, kuras laidelējās tam apkārt, saprata, ka barības tur pašlaik nav.

Bet vēlāk, kad sāka aust gaisma, uz kuģa notika kaut kas tāds, ko viņš vienreiz jau bija redzējis. Divi vīri pievēla pie borta lielu mucu un izgāza tās saturu jūrā. Aiz kuģa palika virtuves atkritumi, un okeāna putni, kuri tam riņķoja apkārt, šāvās lejā un plēsdamies klupa tiem virsū. Baltvaidzis pārvarēja savas bailes un metās iekšā ņudzošajā barā. Viņš bija lielāks nekā pārējie putni un sāka tos sist un kulstīt ar spārniem, kamēr tie atkāpās un atstāja viņam lauvas tiesu. Viņš trakā ātrumā rija barību tik ilgi, kamēr guza bija pilna. Pēc tam viņš atkal panāca kuģi, kurš pa šo laiku bija attālinājies, un tūliņ pat pamanīja, ka aiz tā parādās melni plankumi, kuri kā augošas mākoņu ēnas plešas platumā virs zilās jūras. Viņš nolaidās uz ūdens netālu no kuģa.

Viens no šiem dīvainajiem plankumiem lēni peldēja uz viņa pusi. Baltvaidzis to vēroja, bet drīz vien aizmirsa, jo izsalkuma sāpes bija mitējušās un viņam uznāca, miegs.

Viņš pamodās no ledaina aukstuma, kurš kā ass nazis iedūra vēderā. Viņu bija apņēmusi tumša, pa ūdens virsu izplūdusi putu kārtiņa, kuras melnās, lipīgās gļotas piesūcināja un saķepināja krūšu un sānu spalvas.

Parastos apstākļos baltvaigu zosu apspalvojums lieliski aizsargā no ūdens un aukstuma. Tas sastāv no divām kārtām: ārējo veido cietas, cita citai pieguļošas spalvas, bet iekšējo — biezas, mīkstas dūnas. Pie astes šīm zosīm atrodas pupiņam līdzīgs tauku dziedzeris, no kura tās izspiež ar knābi taukus un laiku pa laikam ieziež ar tiem spalvas. Tādā kārtā ārējās spalvas vienmēr ir ūdens necaurlaidīgas un neļauj tam iesūkties apakšējā, ar gaisu pildītajā dūnu slānī. Bet nafta, ko kuģi izgāž jūrā, putniem nodara briesmīgu ļaunumu. Tā iesūcas spalvās, saķepinādama tās melnās, darvai līdzīgās pikās. Ūdens nokļūst līdz putna ādai, dabiskais gaisa aizsargslānis izzūd, un spārnu spalvas tik stipri salīp, ka putns vairs nespēj palidot.

Baltvaidzis juta, ka ūdens sūcas zem spalvām un ledaini stindzina krūtis un vēderu. Viņu pārņēma šausmas, jo neko tādu viņš nebija piedzīvojis. Apspalvojuma lielisko īpašību dēļ viņš vēl nekad nebija ūdenī samircis.

Plēvīte, kas lipa pie krūtīm, viņu galīgi apmulsināja. Viņš mēģināja noknābt vienu melno piciņu, un kaut kas no tās arī nonāca nost, bet lielākā daļa palika pie spalvām. Tad viņš sāka neskaidri apjaust, ka starp melno, virs ūdens augošo plankumu un ledaino aukstumu, kas stindzināja vēderu, jābūt kaut kādai sakarībai. Viņš saprata, ka šai melnumā slēpjas neizprotamas briesmas, no kurām viņam jācenšas izbēgt.

Baltvaidzis mēģināja pacelties spārnos, bet ūdens viņu it kā turēja ciet, tā ka iznāca tikai neveikls izklupiens, un nafta vēl vairāk notraipīja viņa kaklu un krūtis un apšļāca spārnus melnu pērlīšu virtenēm. Viņš sāka peldēt uz zilā, skaidrā ūdens pusi, kurš nemitīgi attālinājās. Viņa spēja turēties uz ūdens bija visnotaļ atkarīga no dūnu starpā ietvertā gaisa, un, kad tas izzuda, viņš sāka grimt. Viņš sparīgi airējās ar pleznainajām pēdām, bet daudz spēka tika izlietots vienīgi tam, lai vispār noturētos uz ūdens.

Beidzot viņš kaut kā izpērās ārā un tika līdz zilajam ūdenim. Tur viņš atkal centās pacelties gaisa, bet, tapa kā pirmajā mēģinājumā, iznāca tikai neveikls izklupiens, jo spārniem pieķepusī nafta neļāva izplesties lidspalvām. Viņš sāka tīrīt spārnus — spalvu pēc spalvas, — knābādams nost melno lipekli un laiku pa laikam ieziezdams spārnus ar tauku dziedzera izdalījumiem.

Krūtis baltvaidzim klāja gaužām plāns zemādas tauku slānītis, tādēļ aukstums spiedās arvien dziļāk. Visu ķermeni pārņēma stingums. Viņš vairs nespēja normāli peldēt un, lai noturētos uz ūdens, bija spiests sparīgi airēties ar pleznām. Nafta iekļuva acīs un sāka tās neganti dedzināt. Tā aizķepināja knābi un kaklu.

Ar dziedzera izdalīto tauku palīdzību viņam izdevās atbrīvot spalvas no lipekļa, bet cīņa par noturēšanos uz ūdens prasīja tik milzīgu piepūli, ka bija gandrīz neiespējami vienlaikus tīrīt arī spārnus. Saltais ūdens, kurš ledaini žņaudza vēderu, viņu paralizēja. Kad baltvaidzis uz brīdi padevās vājumam un pārstāja irties ar kājām, viņš tūliņ pat grima dibenā. Kā neprātīgs airēdams plēvainās pleznas, viņš kaut kā atkal izkūlās virspusē, bet ūdens joprojām vilka viņu lejā, skalojās pāri mugurai un kāpa gar kaklu arvien augstāk. Izmisumā viņš sāka sisties ar spārniem, sakuldams ūdeni gluži baltu. Spārni viņu mazliet pacēla augšup. Krūšu daļa nu bija virs ūdens, un viņš pa tā virsu dzinās uz priekšu. Viņš darīja visu, kas viņa spēkos, lai spārniem palīdzētu un lai atkal nesāktu grimt.

Kā pārlādēts hidroplāns viņš vagoja ūdens virsmu, juzdams, ka, pamazām pieaugot ātrumam, ķermenis kļūst vieglāks. Gluds, apaļš vilnis pacēla viņu gaisā, un, ticis tā korē, viņš sitās kā neprātīgs, zinot, ka šeit jāatraujas no ūdens, jo rāmajā ieplakā tas vairs nebūs iespējams, un, iekams jauns vilnis pacels viņu gaisā, viņa spēki būs izsīkuši. Viļņa mala jau sāka noplakt. Zem spārniem viņš sajuta vieglu vējiņu, kas viņu mazliet pacēla augšup. Tas bija tikai uz mirkli, bet ar to pietika, lai svaru kauss nosvērtos viņa pusē. Ķermenis it kā negribot atrāvās no ūdens. Viņš lidoja līdz ar ūdens virsmu, cenzdamies pacelties vismaz tik augstu, lai nākamais vilnis, kurš jau vēlās šurpu, nevarētu pāršļākties viņam pāri.

Aizejošā viļņa lejupvilkme norāva viņu viļņu ieplakā. Viņš cīnījās, lai tiktu augšup gar nākamā viļņa slīpo sānu. Viļņa kore ar balto putu cekulu izauga priekša kā draudīga siena. Viņš centās tai pārlidot pāri. Tā nāca garām tik tuvu, ka viņu apšļāca sāļām šļakatām, tomēr viņš vēl arvien turējās gaisā, un vilnis aizvēlās, un viegls vējiņš atkal piepalīdzēja, un viņš pacēlās vēl dažas pēdas augstāk.

Nākamam vilnim viņš tika pāri vieglāk, bet spārni bija tik smagi un neveikli, ka viņš nespēja pacelties augstāk par dažiem jardiem virs okeāna. Nu viņš atkal redzēja balto saliņu ar melno mākonīti, bet tā bija aizpeldējusi tālu prom un, kaut arī solīja barību, viņu vairs neinteresēja. Jo baltvaidzis juta, ka viņa laiks un spēks izsīkst. Viņš tikai ar mokām tika uz priekšu. Un, tā kā spēks strauji gāja mazumā, tieksme lidot uz rietumiem arvien pieauga, kļūstot par īstu apsēstību. Katrs spārnu vēziens, kas nenesa viņu uz rietumiem, bija veltīga spēku izšķiešana.

Baltvaidzis kuģim vairs nesekoja. Ar plašu loku viņš pagriezās sāņus, jo tikai ar pūlēm spēja noturēt līdzsvaru un ar strauju pagriezienu varētu zaudēt augstumu un atkal iekrist jūrā. Viņš lidoja pa apli tik ilgi, kamēr kuģis un lecošā saule palika aizmugurē, un tad uzņēma kursu pretim tukšajam apvārsnim. Baltvaidzis nesaprata, kas ar viņu noticis, bet skaidri juta, ka uz ūdens vairs nedrīkst nolaisties. Jūra — viņa draugs un aizstāvis — pēkšņi bija kļuvusi visniknākais ienaidnieks.

Vienīgais, ko viņš varēja darīt — bija noturēties dažus jardus virs viļņu galotnēm.

Viņš nezināja, cik ilgi bija tā lidojis, kad ieraudzīja priekšā pie apvāršņa vizošu svītriņu — ledus mirgojumu. Nu viņš saprata, kādēļ ūdens tik auksts. Viņš atkal tuvojās piekrastes ledus laukam.

Viņa cīņai, kā likās, nekad nebūs gala. Baltā ledus josla jau bija skaidri redzama, bet spārni kļuva arvien nespēcīgāki. Viņš zaudēja augstumu, sāniski slīdēdams lejup, un vairs nespēja zaudēto atgūt. No katra viļņa galotnes cēlās viegla, augšup plūstoša gaisa strāva, un tikai tā viņam palīdzēja noturēties gaisā. Viņa lidojums izvērtās mokošā cīņā par to, lai nokļūtu no viena viļņa galotnes nākamajā. Ledus lauks, it kā ņirgādamies par viņu, tuvojās neizturami lēni.

Un tad tas notika. Nogurušie spārni atteicās klausīt, un viņš, zaudējis līdzsvaru, pēkšņi iekrita viļņu ieplakā, kur jau tuvojās nākamais vilnis. Tā cepure pārkārās viņam pāri. Zaļais ūdens norāva viņu lejā, un viņš atkal atradās okeānā, kur tika valstīts riņķī un apkārt.

Kad vilnis pārskrēja, viņš sāka peldēt. Bet ledainais ūdens acumirklī izsūcās cauri salipušajām spalvām un atkal sāka stindzināt vēderu. Viņš grima dibenā. Vienīgais glābiņš bija — pacelties gaisā.

Viņš atkal sāka sisties ar spārniem. Ķermeņa augšdaļa pacēlās virs ūdens, un viņš sāka arties pa ūdens virsmu, taču nespēja no tās atrauties. Ilgi viņš tā pērās uz priekšu — pa pusei ūdenī, pa pusei virs tā, — ar spārnu galiem kulstīdams ūdens virsmu un atstādams aiz sevis baltu ķīļūdeni. Reizēm, kad vilnis pacēla baltvaidzi, viņam izdevās mirkli noturēties gaisā, bet tad atkal viņš krita atpakaļ, un skrējiens pa ūdens virsu turpinājās.

Parādījās atsevišķi nelieli, peldoši ledus gabali — tālīnā ledus lauka priekšvēstneši. Baltvaidzis piepeldēja vienam klāt. Tas bija mazs, ne vairāk kā sešas pēdas plats ledus gabals, un viņš, to sasniegdams, bija tā pārguris, ka nespēja uz tā uzrāpties. Lai kaut kā noturētos uz ūdens, viņš pārstiepa kaklu pār ledus malu un mazliet atvilka elpu. Tad, ar knābi iecirties ledū, atkal sāka sparīgi sisties ar spārniem. Beidzot viņš kaut kā uzvilkās augšā. Viņš bija tā pārmocījies, ka nemaz nespēja nostāvēt kājās, taču tūliņ pat sāka tīrīt spalvas.

No rīta uzņemtā barība pamazām pārvērtās enerģijā, un viņš juta jaunu spēku pieplūdumu. Un tad jau viņš atkal varēja lidot. Pēc vēlreizējas tīrīšanas spalvas vairs nebija saķepušas, un viņš viegli pacēlās gaisā no viļņu šūpotā ledus gabala. Sparīgi lidodams vairāk par stundu, viņš sasniedza galveno ledus lauku, kur vairs nebija vaļēja ūdens.

Bet atkal atgriezās nogurums. Viņš atpūtās, lidoja tālāk un atkal atpūtās. Saule aplieca loku pie debesīm un beidzot pazuda skatienam aiz priekšā redzamā ledus masīva. Spārni bija kļuvuši smagi, jutekļi notrulinājušies, bet baltvaidzis nemitīgi lauzās cauri tumsai, apzinādamies vienīgi to, ka viņu gaida draudzene un ka viņam jālaužas uz priekšu tik ilgi, kamēr nokļūs tai līdzās.

Pienāca jauna diena, un krasts jau vairākas stundas aicināja, solīdams barību, bet vēl arvien palika nesasniedzams, it kā būtu piekalts pie apvāršņa, kurš visu laiku attālinājās, lai kā baltvaidzis centās tam tuvoties. Tagad viņš nespēja nolidot vairāk par pārsimt jardu bez atpūtas. Viņš laidās ar pēdējiem spēkiem, tik tikko turēdamies virs ledus, un, kad vairs nespēja kustināt spārnus, neveikli krita lejā, šļūkdams uz noliesējušām krūtīm un vēdera, jo viņa koordinācijas spēja bija zudusi. Stāvot uz ledus un atpūšoties, viņš vēroja tālās piekrastes klintis, kamēr spārni kā ļenganas lupatas trīsēja pie naftas notrieptajiem sāniem. Reizēm — pārāk nespēcīgs, lai celtos gaisā, bet pārāk nepacietīgs, lai atpūstos, — viņš klumburoja uz priekšu kājām, klupdams krizdams vilkdamies augšā un šļūkdams pāri slidenajiem ledus blāķiem.

Beidzot spārni no pārpūles bija pilnīgi paralizēti un viņš varēja vienīgi iet. Viņš līčločiem steberēja uz krasta pusi, apiedams krastmalas akmeņu grēdas un atstādams sniegā aiz sevis plēvaino pleznu nospiedumus. Tad viņš sasniedza krūmājus un sāka knābāt pumpurus. Izsalkuma radītās sāpes mitējās. Draudzene tagad šķita daudz tuvāk.

Eskimosu mednieks Komtuks raudzījās sniegā iemītajās pēdās un nespēja ticēt savām acīm. Šīs te, protams, bija zoss pēdas; bet kā gan šeit varēja gadīties zoss, kura turklāt vēl nākusi kājām no tuksnesīgās, ledus pārklātās jūras, kur zosu nemaz nevarēja būt? Komtuks sekoja pēdām, kas veda arvien tālāk zemes iekšienē, un tad ieraudzīja lielo putnu sakņupušu vītolu cerā. Putns palēcās gaisā, izmisīgi sizdamies spārniem, bet tie acīmredzot bija par vājiem, lai to paceltu pāri sazarojušajiem krūmiem, un tas neveikli nokrita sniegā. Komtuks pacēla bisi un izšāva. Tad viņš steidzīgi metās turpu, kur sarkanā asiņu paltī sniegā gulēja trīsošā zoss.

Bet no tā, ko Komtuks tur ieraudzīja, viņam aizrāvās elpa un pārskrēja drebuļi. Viņš bija medījis šai piekrastē divdesmit gadus, taču nekad nebija redzējis šādu zosi. Bet ne tādēļ vien viņš tagad drebēja un sasprēgājušām lūpām tvarstīja gaisu. Viņš nespēja atraut acis no neparastā putna dzeltenās, dīvainās kakla lentes un sudraba gredzena, kas tam bija ap kāju.

Komtuks bija ticīgs cilvēks un saprata, ka tā nevar būt zoss. Tā acīmredzot bija pārdabiska būtne, dieva sūtnis no debesīm.

Viņš norāva savu ādas parku un izklāja sniegā. Tad uzmanīgi uzcēla uz tās lielo putnu, pārsegdams parkas malas tam pāri. Pēc tam saudzīgi saņēma to rokās un nesa uz ciemu misionāram. Komtuku atkal kratīja drebuļi, un viņš pielika soli.

— Svešinieks, — viņš nomurmināja. — Jā, tas ir svešinieks.

Piecdesmit pirmā nodaļa

Kanīnai ar tēvu Keipkrijā nebija laivas, jo viņiem vajadzēja to atstāt ziemas medību apmetnē. Viņi lika bizamžurku slazdus un brauca pavasara zosu medībās kopā ar kādu citu ģimeni. Tā medīja piekrastes lejasdaļā, nevis Kīstavanijas augštecē, tādēļ Kanīnai nebija iespējams atkal apmeklēt Kišamūskeku. Pēc atgriešanās Keipkrijā viņa bažīgi izvaicāja Kišamūskeka mednieku sievas par baltvaidzi un tā draudzeni, bet neviens nebija redzējis zosis ar dzeltenām kakla lentēm.

Jūnija sākumā Keipkrijā atkal atsākās rāmi laiskais vasaras dzīves ritms. Kanīna vārīja tēvam ēst. Pēc neveiksmīgajām ziemas medībām naudas produktu iegādei bija maz, bet par noķertajām bizamžurkām sanāca vismaz tik daudz, ka varēja nopirkt vasarai miltus un tēju. Zosu medības bija veiksmīgas, un žāvētās zoss gaļas krājumu pietika vairākiem mēnešiem. Bez tam vēl Kanīnas tīklos ik dienas atradās kāda sīga.

Tomēr nekāda īsta darba Kanīnai nebija, un laiks vilkās mokoši lēni. Visi viņu tagad uzskatīja par īstu krijieti, bet sarunas ar citām indiāņu sievietēm viņu garlaikoja, un viņa nespēja ne ar vienu sadraudzēties tuvāk. Gribot negribot viņa sāka domāt par savām grāmatām, kuras droši vien tāpat sasaiņotas glabājās Ramziju mājā, kā arī par Berta Ramzija žurnāliem un laikrakstiem. Un tā kādu pēcpusdienu viņa aizgāja pie Ramzijiem.

Džouna Ramzija pacienāja viņu ar tēju, un Kanīna centās neizrādīt, cik ļoti viņai tā garšo ar pienu un cukuru. Viņa negribēja Džounai Ramzijai atklāt, ka viņiem teltī nav ne piena, ne cukura un jādzer tikai miltiem iebiezināta tēja.

Kanīna nosēdēja pie Ramzijiem stundu. Promejot viņa paņēma vairākus žurnālus un trīs grāmatas, ko Berts Ramzijs ziemā bija pasūtījis. Tad vilcinādamās devās uz durvīm, jo viņu nomāca kāds neizteikts jautājums. Šai mirklī viņa saprata, ka nespēj aiziet, iekams to nebūs izteikusi.

— Vai Rorijs Makdonalds nav jums rakstījis?

— Septembrī dažas nedēļas pēc viņa aizbraukšanas mēs saņēmām pateicības vēstuli un uz ziemsvētkiem — apsveikuma kartīti, — Džouna Ramzija sacīja. — Tevi viņš nebija pieminējis.

— Paldies par tēju un lasāmvielu, — Kanīna ātri noteica un aizsteidzās pa dēļu laipām uz vārtiņiem.

Sākumā Kanīna nelikās zinis par lidmašīnām, kas pāris reižu nedēļā nolaidās Keipkrijā, bet tagad, izdzirdusi tuvojošās lidmašīnas rūkoņu, viņa līdz ar citām krijiešu sievietēm ik reizi steigšus skrēja lejā uz upi. Tur viņa,

tāpat kā visas citas, klusēdama stāvēja un noskatījās, kā lidmašīna no upes vidus slīdēja uz krastu. Satraukti elpodama, viņa vēroja, kā atvērās durvis un pasažieri cits pakaļ citam nokāpa uz pontoniem un izlēca krastā. Un, kad visi bija izkāpuši, viņa pagriezās un lēni devās atpakaļ uz ciematu, atkal domādama par to, ka mācību gads universitātē beidzies un ka viņam drīz vajag atbraukt — ja vien viņš vispār atgriezīsies, — bet tai pašā laikā ar kādu citu, racionālāku savas būtnes daļu viņa zināja, ka viņš neatgriezīsies, lai cik ilgi viņa gaidītu.

Kopš Kanīna sāka vērot lidmašīnas, viņa pievērsa lielāku uzmanību arī savai ārienei. Viņas drānas bija vienmēr tīras un mati glīti sasukāti un sasieti ar lenti. Melno lakatu viņa vairs nenēsāja.

Visu ziemu un pavasari viņa ar tēvu satika labi, bet tagad, kad īsta darba vairs nebija, atgriezās agrākās nesaskaņas. Tēvs žēlojās, ka viņa izlieto pārāk daudz ziepju un izšķiež pārtikai domāto kredītu. Kanīna necentās attaisnoties.

— Un kādēļ tu vairs nenēsā lakatu? — viņš jautāja. — Mooskek-owak sievietes vienmēr staigā ar apsietu galvu. Cilvēki sāk jau trīt mēles par tevi.

— Lakats ir pārāk silts, un man tas nepatīk, — Kanīna teica. — Man vienalga, ko cilvēki runā.

Nesaskaņas ar tēvu vēl saasināja kādu pēc mātes nāves radušos problēmu. Kamēr māte bija dzīva, šķita pilnīgi dabiski, ka Kanīna atgriezās pie saviem vecākiem, bet tagad dzīve divatā kopā ar tēvu mazajā teltī nebija diez cik ērta un nevarēja ilgi turpināties. Kanīna zināja, ka tēvs gaida, lai viņa apprecētos un ievestu Bīverskinu teltī jaunu mednieku, kurš uzturētu viņu, kā arī tēvu, kad tas būs kļuvis tik vecs, ka spēs veikt vienīgi «sieviešu darbus» — likt trušu cilpas un zvejot zivis. Krijiešu mednieku dzīvē vecām meitām nebija vietas. Taču, iedomājoties vien par to, ka viņa varētu apprecēties ar kādu no vietējiem indiāņu jauniešiem, Kanīna juta bailes un pretīgumu. Reizēm, nodrebinādamās no šādas domas, viņa pacēla acis uz lielo, balto Ramziju māju un pārlika, vai neiet strādāt pie viņiem, kā Džouna Ramzija būtu vēlējusies.

Drīz vajadzēja sākties storu zvejai, un, tā kā tēvam bija vajadzīga nauda, lai samaksātu parādu veikalā, viņš, protams, gribēs doties citiem līdzi uz Džeimsa līci. Līdz tam laikam Kanīnai bija jāizšķiras.

Bet pagaidām viņa vēl arvien skrēja sagaidīt lidmašīnas, kas atlaidās un atkal aizlidoja.

Kad Kanīna aizgāja atdot Ramzijiem paņemtās grāmatas un žurnālus, viņa no Berta Ramzija uzzināja, ka uz Kišamūskeku sūtīts kāds indiānis pārbaudīt viņa bebru mājiņas. Šī vīra laiva vēl atradās ezerā. Kanīna jau sen bija vēlējusies aizbraukt un uzmeklēt baltvaidzi, bet viena nespēja pārnest laivu pa garo taku uz Kišamūskeku. Nu viņa dedzīgi centās izmantot izdevību.

— Vai es varētu šo laivu aizņemties? Gribu uzmeklēt Rorija Makdonalda zostēviņu. Bez tam man būs jālūdz jums otra laiva ar piekārto motoru, lai tiktu augšup pa Kīstavaniju.

Berts Ramzijs pamāja.

— Vari to dabūt, kad vien tu vēlies, — viņš teica. — Vai negribi ņemt palīgā Džoku?

— Nē. Tagad es pati tikšu galā ar motoru, — Kanīna teica un, brīdi vilcinājusies, domīgi piebilda. — Un es gribētu braukt viena pati.

Kanīna jutās kā svētceļnieks, kurš atkal atgriežas savā svētnīcā. Atmiņas — laimīgas un reizē mokošas — uzbangoja cita caur citu. Viņas priekšā atradās apmetnes vieta, kur viņa uz akmens bija izgriezusi potīti un viņš tika nesis viņu uz rokām, un tad tas bija noticis pirmo reizi. Viņa izslēdza motoru, izvilka laivu krastā un devās pa taku uz Kišamūskeku. Gandrīz katrs solis kaut ko atsauca atmiņā: baļķi, uz kuriem viņš bija nolicis laivu un atpūties, nolīkušie zari, ko viņa bija pacēlusi augšup, lai viņš ar laivu vieglāk tiktu pa apakšu cauri, putnu dziesmas, kuras Rorijs viņai bija mācījis atšķirt un viņa pēc tam atkal aizmirsusi. Un visbeidzot — Kišamūskeks, tā smilšainais liedags, viņu liedags.

Takas galā Kanīna apstājās. Smiltīs vēl bija redzami Rorija telts mietiņi, viņu ugunskuru melnie pelni, un cauri smiltīm un pelniem vīdēja apdedzis aļņa kauls. Pat tas atsauca tik daudz ko atmiņā: «Cik teicama ir mīlas atmiņa,» viņa klusi nomurmināja Aleksandra Poupa dzejas rindu.

Laiva gulēja apgāzta turpat smiltīs, un airi bija tai pabāzti apakšā. Kanīna iestūma laivu ūdenī un īrās uz saliņu ar seklo līci, kur viņi bija notvēruši un apgredzenojuši zosis. Tuvojoties saliņai, viņa airēja arvien lēnāk, līdz ūdens plunkšķēšana laivas priekšgalā izvērtās klusā gulgošanā. Laiva slīdēja garām vītoliem, kas aizsedza mazo līci. Tad Kanīna pārstāja airēt un ieklausījās, un tūlīt pat sadzirdēja maigo, kluso gāgināšanu, ar kādu zosis meklē barību.

Viņa iegrieza laivu sēklī un, klusi izkāpusi ārā, izvilka to malā. Viņa drebēja. Rorijam bija taisnība — zosis atgriezušās atpakaļ. Viņa nometās četrrāpus un sāka līst cauri biezajai vītolu audzei. Atkal atskanēja zosu gāgināšana, un viņai tik stipri sāka dauzīties sirds, ka pēc brīža viņa vairs neko nespēja saklausīt. Cauri zaļajam vītolu lapu klājienam uz mirkli pamirdzēja dzeltens plankumiņš. Kanīna palīda vēl kādu jardu uz priekšu. Viņa vēl arvien atradās vītolu aizsegā, bet nu varēja pārredzēt gandrīz visu mazo līci. Viņa tam pārlaida ašu, pētījošu skatienu un ieraudzīja kādas zoss balto pavēderi. Kad zoss izcēla galvu un kaklu no ūdens, viņa pamanīja dzelteno kakla lenti — nobālējušu un apspurušu, taču vēl arvien pietiekami spilgtu, lai to neapšaubāmi pazītu.

Tā bija baltvaidža draudzene — Kanādas zoss. Kanīna, šaudot acis uz visām pusēm, nepacietīgi meklēja baltvaidzi. Lai labāk redzētu, viņa palīda vēl mazliet uz priekšu. Nu varēja pārskatīt visu līci — gan pretējā krasta smiltīs šļakstošos vilnīšus, gan meldrus un grīšļus, kas viegli viļņoja liegajā, klaiņojošajā vējā.

Baltvaidzi nekur neredzēja. Kanādas zoss bija viena pati.

Kanīna nespēja ticēt, ka baltvaidzi būtu nošāvuši krijiešu mednieki, jo tad viņa būtu par to dzirdējusi. Varbūt dienvidos putnu nošāvis kāds baltais mednieks, bet arī tas šķita apšaubāmi, jo tad būtu nošauta arī Kanādas zoss. Nē … tomēr bija noticis tas, kam Rorijs Makdonalds neticēja. Kad pienāca laiks izvēlēties starp jūru un draudzeni, baltvaidzis bija izvēlējies jūru.

Kanīna, atkal pievēršot skatienu vientuļajai Kanādas zosij, sajuta abu likteņa kopību. Viņas abas bija iemīlējušas svešiniekus, kuri palika uzticīgi savai dzimtajai zemei. Loks nu bija noslēdzies un viņas atgriezušās sākuma punktā gluži vienas šai purva zemē, ar kuru bija saistītas uz visiem laikiem.

Kanīnai šķita, ka viņas nākotne ir izlemta. Tātad ir tādas aizas, kurām nespēj pārmest tiltu pat mīlestība. Viņa

to zināja jau pagājušajā vasarā, kad šķīrās no Rorija Makdonalda, bet pēdējās nedēļās, vērodama Keipkrijā pienākušās lidmašīnas, bija cerējusi, ka notiks brīnums. Tagad šī cerība bija zudusi.

Otrā rītā Keipkrijā pienāca ziņa, ka piekrastē jau manīti storu bari, un Džo Bīverskins tūlīt pat sāka posties ceļā. Kanīna saprata, ka viņai jādodas tēvam līdz.

Viņa pašlaik krāva mantas lielajā laivā, lai kopā ar kādu ģimeni dotos uz storu zveju, kad Kanīna izdzirda tālīnu lidmašīnas rūkoņu. Viņa vēroja tuvojošos lidmašīnu, dusmodamās uz sevi par kvēlajām cerībām, ko tā viņā pamodināja. Lidmašīna apmeta loku un nosēdās uz ūdens, tad pagriezās un sāka slīdēt uz krasta pusi. Kanīna skriešus metās tai pretim. Atvērās durvis, un izkāpa divi vīri — pilots un bortmehāniķis. Neviena pasažiera nebija.

Kanīna lēni pagriezās un devās atpakaļ uz laivu. Atraisījusi drēbju maisu, viņa izņēma melno lakatu un uzsēja galvā, spēji savelkot mezglu zem zoda.

Piecdesmit otrā nodaļa

Jūlijs bija mitrs un karsts. No saulē nokaitušajām Toronto centra ietvēm nāca tāda svelme kā no cepļa krāsns. Rorijs Makdonalds pirmo reizi pavadīja vasaru Toronto un jutās gluži vienkārši briesmīgi. «Ziemeļu mežu apvienībā» bija kondicionēts gaiss, bet tas nespēja aizstāt ezeru vējus Ziemeļu Ontario, kur viņš bija strādājis iepriekšējās vasarās. Un bez karstuma viņu nomāca arī vēl kas cits.

Jau sešas nedēļas viņa vārds lepni dižojās firmas prospektos līdzās titulam «parku un medību saimniecības direktors». Jūnijā viņš bija aizbraucis uz apbūves vietu un uzsācis meža dzīvnieku novērošanu, bet pēc divām dienām atsaukts atpakaļ uz Toronto. Viņš uzrakstīja ziņojumu par steigā izdarītajiem novērojumiem, bet, kā noprata, neviens nebija papūlējies to izlasīt. Vismaz neviens no firmas dūžiem par to netika ieminējies.

Vienīgais labums šinī darbā bija alga. Par tiesībām savos komerciālajos prospektos izmantot viņa maģistra titulu, — par to, ka tas vēl nebija apstiprināts, neviens šķietami neuztraucās, — firma viņam maksāja deviņdesmit dolāru nedēļā. Bet patiesībā viņš bija titulēts izsūtāmais, ko firmas bosi, kuri kūpināja cigārus un sēdēja pie milzīgiem rakstāmgaldiem, dzenāja šurpu turpu ar sīkiem uzdevumiem.

Kad beidzot Rorijam radās iespēja tikt ārā no Toronto tveicīgā karstuma, iemesls bija vairāk nekā smieklīgs un aizskarošs. Ap jūlija vidu kādā pēcpusdienā komerciālais direktors iesauca viņu savā kabinetā.

— Mister Makdonald, — viņš strupi iesāka, — apbūves vietā jūs gaida svarīgs uzdevums.

Rorijs sāka uzmanīgi klausīties.

— Kāds pircējs grib tuvāk iepazīties ar mūsu apbūves rajonu, — direktors turpināja. — Kā jūs zināt, mūsu galvenais trumpis ir šīs vietas raksturs. Tāla nomale… neskarta daba visā savā pirmatnējā skaistumā un tā joprojām. Vasarnīcu rajonā tas ļoti pievelk. Nu, un mēs nopirkām no kādas firmas, kura piegādā zooloģiskajiem dārziem dzīvniekus, sešus pieradinātus briežus. Vietējos dzīvniekus buldozeri jau sen ir aizbaidījuši, un šie ir kaut kādi Āfrikas brieži, bet tas nu nevienam nav jāzina. Pēc pāris dienām tos palaidīs brīvībā. Un nodos jūsu ziņā.

Rorijs neveikli pagrozījās krēslā.

— Kas tad man būtu ar tiem jādara? — viņš jautāja.

— Gluži vienkārši— jārūpējas par tiem. Jāuzrauga, lai neaizklīst prom. Ļoti svarīgi, lai šie ragaiņi klaiņotu turpat tuvumā, kad ierodas kāds iespējams pircējs. Jūsu uzdevums — īstajā brīdī izdzīt šos briežus atklātā vietā, kur tie būtu skaidri saredzami. Tikai nepielaidiet tos pārāk tuvu. Tā ka lai neviens neatklātu, ka tie nav vietējie.

Rorijs juta, ka viņam no dusmām kaklā sakāpj salts kamols.

— Un kādā veidā man tas būtu jādara? — viņš jautāja.

— To es nezinu, — direktors atcirta. — Tas ir jūsu darbs. Jūs esat mūsu biologs, jums pašam tas jāzina. — Viņš pamāja, likdams saprast, ka saruna beigusies. — Saņemiet ceļa naudu, nopērciet biļeti un rīt pat brauciet turpu.

Rorijs, drebot aiz niknuma, atstāja kabinetu.

Kad viņš vakarā atgriezās pansionātā, viņu gaidīja vēl viena vēstule no Illinoisas Dabas aizsardzības pārvaldes. Saprazdams, ka tas ir galīgais ziņojums par apgredzenoto Kanādas zosi, viņš vienaldzīgi paņēma vēstuli un devās augšā uz savu istabu. Vēstule bija īsa, un viņš jutās pateicīgs kaut vai par to. Vēstules autors atvainojās, ka šis ziņojums aizkavējies, un tad pāris vārdos pavēstīja, ka Kanādas zoss ar dzelteno kakla lenti kopā ar kādu zosu baru marta pirmajā nedēļā atstājusi Pakavu ezera rezervātu un aizlaidusies uz ziemeļiem.

Rorijs saburzīja vēstuli un nometa uz grīdas. Tad atlaidās gultā un neko neredzošu skatienu blenza griestos. Tagad bija jūlija vidus un Kanādas zoss droši vien jau atgriezusies savā ligzdošanas vietā Kišamūskeka ezerā un viena pati tur gaida un nespēj saprast, kur gan palicis viņas draugs. Un baltvaidzis, nelietis, kur gan tas ir?

«Ceru, ka tu, blēdi, esi atstiepis kājas!» Rorijs nodomāja. «Tu esi nodarījis pārāk daudz ļauna, lai vēl staigātu pa zemes virsu!»

Bet ļoti iespējams, ka baltvaidzis bija dzīvs. Varbūt viņš bija atgriezies Grenlandes ziemeļos, tur, kur dzimis, — pie savas sugas zosīm. Un droši vien atradis sev, jaunu draudzeni, jo tas, ka viņš pametis Kanādas zosi, norādīja, ka abu savienība nav bijusi tik cieša, lai kavētu viņu pāroties otrreiz.

Bet baltvaidzis bija ienesis Rorija Makdonalda dzīvē ne tikai bēdas un nepatikšanas. Pateicoties viņam, Rorijs bija sapratis, ka kļūdījies profesijas izvēlē. Pagājušajā ziemā un pavasarī viņš gan reizēm bija sācis šaubīties, vai būtu jāpamet bioloģija, taču vienmēr nācis pie secinājuma, ka tas ir vienīgais pareizais ceļš.

Nu atkal viņam uzmācās agrākās šaubas. Jaunajā darbā viņš bija nolaidies jau tik zemu, ka drīzumā kļūs par zvērnīcas uzraugu un rīkos izrādes stulbiem naudasmaisiem. Rorijs saviebās un nodrebinājās. Vai vēl daudz zemāk varēja krist un reizē saglabāt kaut mazliet pašcieņas? Pašcieņas… Pie velna, kur gan tā ir? Pēdējās niecīgās pašcieņas atliekas viņš zaudēja pirms nepilna gada, kad Bīverskinu laiva aizslīdēja augšup pa Kīstavaniju, bet viņš — gļēvulīgs liekulis — stāvēja krastā un ļāva Kanīnai aizbraukt.

Viņš vainas apziņā atcerējās Kanīnai doto solījumu. Šķiroties viņš bija devis vārdu, ka pēc atgriešanās pie savējiem sāks cīnīties pret viņu aizspriedumiem, darīs visu, lai viņi saprastu, cik tie ir muļķīgi un nepamatoti. Un viņa ausīs gandrīz kā izsmiekls atkal skanēja vārdi, kurus Kanīna šķiroties viņam sacīja: «Lai citreiz, kad cita meitene un cits puisis mīlēs viens otru tāpat kā mēs, tiem nevajadzētu piedzīvot mūsu likteni.»

Viņš gulēdams sāka nemierīgi grozīties. Ko viņš bija darījis, lai izpildītu savu solījumu? Neko. Ļāvis padarīt sevi par zvērnīcas uzraugu! Bet… ko citu viņš varēja iesākt? Piecus gadus no savas dzīves viņš bija izšķiedis zinātnes nozarei, kurai nebija nekādas praktiskas nozīmes, un viņam ar visu augstskolas izglītību biznesa pasaulē neatradās nekas cits kā zvērnīcas uzrauga vieta. Bet viņš pats bija izvēlējies biznesa pasauli. Tas bija vienīgais ceļš uz panākumiem, uz nodrošinātību un sasniegumiem, pēc kā alka viņa sirds un prāts.

Ar P. L. Rorijs tagad sastapās vienīgi ēdienu reizēs pie galda, un viņu sarunas aprobežojās tikai ar dažām visnepieciešamākajām pieklājības frāzēm. Kādu dienu, kad viņi klusējot ieturēja maltīti, P. L. pēkšņi ierunājās:

— Tev tāds izskats kā runcim, kas nupat dabūjis kūlienu.

Kaut arī tā būtu, Rorijs nodomāja, jūsu palīdzību jau nu nelūgšu.

— Kā veicas ar jūsu izmēģinājumiem, — Rorijs apvaicājas. Jau vairākas nedēļas P. L. nebija par tiem neko stāstījis.

— Tā nekas, tīri labi, — profesors sacīja. — Bet uzraugi atkal man krituši krāgā.

Rorijs paskatījās uz viņu.

— Kādēļ jūs neejat pie administrācijas, lai dabūtu oficiālu atļauju un darītu galu šīm nesaskaņām?

— Man pašam spēka diezgan, lai tiktu galā ar visu.

— Un prāta diezgan, lai vienmēr radītu jaunas sadursmes.

— Šobrīd gan netaisos meklēt sadursmes. Es gribu pastāstīt tev kādu jaunumu.

— Ko tad?

— Zooloģijas fakultātei rudenī būs vajadzīgi divi jauni pasniedzēji. Ja es dotu tev rekomendāciju, tu varētu dabūt šo darbu. Un sāktu strādāt pie doktora disertācijas.

— Nē, paldies. Kāda velna pēc man vairs vajadzīga bioloģijas doktora disertācija?

— Ak, tik ļoti tev patīk tavs jaunais darbs?

— Jā. Tā ir liela firma, ar kuru saistīti daudzi ievērojami cilvēki. Tajā ir plašas iespējas izvērsties. Rīt es braukšu uz apbūves rajonu un palikšu tur līdz vasaras beigām.

— Kas tev tur darāms? Vai interesants darbs?

Rorijs neatbildēja.

— Nu, pastāsti taču! — P. L. neatlaidās.

— Skaidrs, ka interesants. Kāda velna pēc gan es citādi brauktu uz turieni! — Rorijs izgrūda un tad, mazliet vilcinādamies, piebilda: — Es iekārtošu parku un sākšu meža dzīvnieku novērošanu.

— Vai tad tu to jau neizdarīji?

— Ejiet jūs ratā! — Rorijs vienā malkā izdzēra atlikušo kafiju un lieliem soļiem atstāja ēdamistabu.

Kad viņš devās augšā uz savu istabu, P. L. nosauca viņam pakaļ.

— Paziņo, ja esi pārdomājis un tomēr gribi šo lektora vietu.

Rorijs aizvēra aiz sevis durvis un pēkšņi palika istabas vidū stāvam. Piecus gadus viņš bija cerējis sagaidīt dienu, kad varētu dabūt zooloģijas pasniedzēja vietu. Un tagad no tās atteicās tādēļ, lai kļūtu par zvērnīcas uzraugu!

Rorijs pašlaik saiņoja ceļasomas, lai dotos uz apbūves rajonu, kad dzirdēja, ka pastnieks iemet durvju spraugā vēstuli. Viņš nogāja lejā, pacēla lielu, brūnu aploksni no Otavas Medību un zivsaimniecības pārvaldes un atgriezās savā istabā. Tur viņš apsēdās pie rakstāmgalda, atvēra vēstuli un sāka lasīt.

Tas bija statistisks ziņojums , kurā apkopoti viņa, pagājušās vasaras darba rezultāti. No vairāk nekā tūkstoš apgredzenotajām zosīm rudens medībās bija nošauts nepilns simts un visi gredzeni nosūtīti atpakaļ pārvaldei. Tā ļoti atzinīgi novērtēja viņa darbu. Lielākā daļa gredzenu bija iesūtīti no Misisipi deltas, tātad vairums zosu piederēja pie tā sauktās Misisipi zosu grupas. Bet daļa šo putnu, kurus Rorijs ar Džoku bija apgredzenojis Oteras upes baseinā, bija nošauta Dienvidatlantijas piekrastē, un tas savukārt liecināja, ka Oteras upes rajonā atrodas abu zosu grupu ligzdošanas vietu robeža.

Vēstule beidzās ar šādiem vārdiem: «Jūs esat devis ļoti svarīgu ieguldījumu šīs zosu sugas saglabāšanā. Jūsu veiktā darba rezultāti dod mums iespēju izstrādāt jaunu medību nolikumu, kas pasargātu šos lieliskos putnus no pilnīgas iznīcināšanas. Jūsu zināšanai mēs šeit pievienojam atpakaļ saņemto gredzenu sarakstu.»

Rorijs pasmaidīja, pirmo reizi pēc daudzām nedēļām juzdamies gandarīts par padarīto. Kaut arī tas viss bija beidzies ar traģisku fiasko, viņš vismaz bija paveicis kaut ko derīgu bioloģijas jomā.

Saraksts bija vairākas lappuses garš, un Rorijs tam steidzīgi pārlaida acis. Trešajā lappusē viņa skatiens pēkšņi apstājās. Viņam aizrāvās elpa un sāka drebēt lūpas.

«508-03723 baltvaigu zoss, Branta leucopsis…» viņš izburtoja. Tad, pārlēcis datiem par dzimumu, vecumu, gredzenošanas vietu un laiku, galvai reibstot, lasīja tālāk: «Nošauts 6. maijā Labradorā, Makoviku misijas tuvumā, nošāvis eskimoss.»

Rorijs raudzījās šajos vārdos, kamēr tie viņa acu priekšā izplūda. Nošauts. Gājis bojā. Labradorā.

Labradorā!

Baltvaidzis centies atgriezties pie draudzenes! Viņš vēlreiz devies pāri okeānam. Viņš bija gandrīz jau sasniedzis mērķi!

Vārdi atkal iznira no miglas, un Rorijs pārlasīja tos vēlreiz. Un tad ieraudzīja turpat līdzās piezīmi: «Skat. pievienoto vēstules kopiju.»

Drebošām rokām viņš steigšus pāršķirstīja lappuses. Viņš atrada uz mašīnas pārrakstītu vēstules kopiju, kuras augšpusē bija atzīmēts «Makoviku misija». Vēstules oriģināls bija sūtīts uz Vašingtonu, uz Amerikas Savienoto Valstu Medību un zivsaimniecības pārvaldi, kuras adrese iespiesta uz visiem Ziemeļamerikā iezīmēto putnu gredzeniem.

«Cienījamie kungi,» Rorijs sāka lasīt, «es esmu katoļu garīdznieks augšminētajā eskimosu misijā Labradoras piekrastē un gribu darīt Jums zināmu, ka mūsu apmetnes tuvumā kāds eskimosu mednieks nošāvis dīvainu zosi. Šādas zosis šai piekrastē nekad nav redzētas. Uz kreisās kājas tai ir Jūsu alumīnija gredzens nr. 508-03723. Ap kaklu tai ir dzeltena plastmasas lente. Šī lente ir noplukusi un netīra un, kā redzams, bijusi putnam ap kaklu ilgāku laiku. Mēs būtu Jums ļoti pateicīgi, ja Jūs varētu paziņot, no kurienes šī zoss atlidojusi un kurā vietā tā apgredzenota.

Zosi nošāvis mednieks, vārdā Komtuks. Tā bija galīgi novārgusi un acīmredzot sasniegusi šo piekrasti pēc ārkārtīgi grūta lidojuma. Tās spalvas ir notraipītas ar naftu, un Komtuks stāsta, ka tā vairs nav spējusi palidot. No jūras pa ledu zoss nākusi kājām…»

Rorija acīs sariesās asaras, un viņš tikai ar grūtībām lasīja tālāk.

«Steidzos Jums paziņot, ka zoss vēl ir dzīva.» Migliņa Rorija acu priekšā pēkšņi izzuda, un viņš alkaini lasīja tālāk: «Komtuks ir viens no mūsu krietnākajiem kristiešiem, un, redzēdams neparastās zoss dīvaino lenti un kājas gredzenu, viņš nodomājis, ka šis putns ir dieva sūtnis no debesīm. Viņš tūlīt atnesa zosi pie manis, un mēs darījām visu, ko varējām, lai sniegtu tai nepieciešamo palīdzību. Nelaimīgā kārtā Komtuka šāviens sadragājis vienu spārnu un kāju. Es uzliku apsēju tā, lai zoss nevar šos locekļus kustināt, cerēdams, ka tie varētu sadzīt. Neesmu Komtukam bildis par savām bažām, bet zoss ir tik ļoti novārgusi, ka ilgāk par pāris dienām, liekas, nedzīvos.»

Tas bija viss. Rorijs ātri atšķīra atpakaļ pirmo lappusi. Vēstule bija rakstīta septītajā maijā, vairāk nekā pirms diviem mēnešiem.

Viņš atkal sāka saiņot savas mantas, kamēr sirds krūtīs sitās kā negudra. Viņš bija domājis, ka baltvaidža izsekošanas plānā apsvēris visas iespējamības, bet nu atklāja tajā kādu nopietnu trūkumu. Viņš bija domājis, ka, noskaidrojot ziemošanas vietu, pati par sevi būs saņemta atbilde uz visiem jautājumiem: Misisipi delta nozīmēs, ka zosis paliek kopā, Barras sala nozīmēs izšķiršanos. Viņš nebija ņēmis vērā varbūtību, ka baltvaidzis varētu pamest draudzeni un pēc tam atkal doties to meklēt.

Un nu gluži nejauši viņš bija uzzinājis patiesību. Kad pamodās pavasara pārošanās dziņa, baltvaidzis bija devies meklēt savu draudzeni. Un meklēdams viņš bija aizgājis bojā. Sadragāts spārns, sadragāta kāja un nafta… Rorijs zināja, cik bīstama jūras putnam ir nafta. Ja tā iesūcas spalvās, tās vairs nevar iztīrīt un jāgaida, kamēr ataug jaunas. Bet reti kad naftā samircis putns spēj nodzīvot līdz spalvu mešanas laikam.

Rorija vilciens gāja pēc stundas, un viņš vēl nebija nopircis biļeti. Viņš steigšus sameta somā pēdējās mantas.

Viņš vēlējās, kaut māte būtu uzzinājusi, kā tas viss bija beidzies. Un Kanīna arī. Viņa mīlēja šo putnu. Viņai noteikti jāpaziņo. Viņš uzrakstīs Ramzijiem, lai viņai to pastāsta.

Bet varbūt….tās vēl nemaz nebija beigas.

Rorijs paķēra ceļasomas un steigšus atstāja māju. Kad viņš sasniedza staciju un ieņēma rindu pie kases, līdz Ziemeļu Ontario vilciena atiešanai bija palikušas vairs tikai piecpadsmit minūtes. Nervozi mīņādamies no vienas kājas uz otru, viņš lēni virzījās arvien tuvāk kasei. Kad beidzot viņš nonāca pie kases lodziņa un, it kā pēkšņi zaudējis valodu, stingi raudzījās kasierī, līdz vilciena atiešanai bija atlikušas tikai piecas minūtes.

— Uz kurieni? — kasieris nepacietīgi jautāja.

Līdz šim brīdim Rorijs Makdonalds nezināja, ko teiks. Bet tagad viņš to pateica stingri un noteikti, ne mirkli nešaubīdamies.

— Līdz Mūsonijai.

Šī doma bija gluži neprātīga, taču ne pilnīgi neiespējama: varbūt baltvaidzis tomēr sasniedzis Kišamūskeku, un Rorijam tas bija jāzina. Ja laimēsies, viņš varēs izvairīties no satikšanās ar Kanīnu, jo šai laikā krijieši parasti atrodas zvejas apmetnēs.

Piecdesmit trešā nodaļa

Bija agrs un rīta ēnas vēl garas un aukstas, bet Rorijs bija caurcaurēm nosvīdis, kad ar laivu plecos pa meža taku iznāca Kišamūskeka krastā. Viņš. nolika laivu smiltīs un paskatījās apkārt. Pavirši raugoties, te viss šķita tāpat kā agrāk — pa labi purvs, pa kreisi zilais ezers un starp tiem — izliektā liedaga strēle. Pat viņu telts mietiņi un ugunskuru pelni vēl arvien bija tepat. Tomēr — viss bija pavisam citādi. Viņš it kā raudzījās aizgājējā, kura sejas vaibsti vēl saglabājušies, bet dzīvība jau sen izzudusi.

No Ramzijiem Rorijs bija uzzinājis, ka Kanīna atrodas storu zvejas apmetnē līča piekrastē, un tas viss jūtami atvieglināja. Tātad viņš varēs pameklēt baltvaidzi un ar nākamo lidmašīnu, Kanīnu nesastapis, doties atpakaļ.

Viņš iestūma laivu ūdenī un sāka airēt. Pēkšņi viņa kakls bija sauss un elpa — ātra un smaga. Viņš izvilka laivu uz saliņas un palika smiltīs klusi stāvot: tikai šaura vītolu josla aizsedza viņa skatienam nelielo līci, kur viņi pagājušajā vasarā bija apgredzenojuši abas zosis. Viņš sasprindzināja dzirdi, cenzdamies saklausīt katru mazāko troksnīti.

Rorijs gaidīja apmēram minūti, un tad aiz vītoliem sadzirdēja Kanādas zoss kluso, guturālo gāgināšanu. Viņš mēģināja saklausīt arī atbildi — spalgo, it kā rejošo baltvaidža balsi. Atbildes nebija. Kanādas zoss vēlreiz iegāginājās. Un atkal — nekādas atbildes.

Viņa bija viena.

Rorijs ielavījās vītolu brikšņos, nometās četrrāpus un sāka līst uz priekšu. Cauri lapu aizsegam pavīdēja zils ūdens. Un tad viņš tos ieraudzīja. Kanādas zoss nebija viena, viņai līdzās atradās baltvaidzis, kurš gan drīzāk atgādināja netīru, noplukušu putnu biedēkli nekā pagājušās vasaras majestātisko zostēviņu. Viņš izskatījās briesmīgi novājējis, un uz viņa spārniem un vēdera vīdēja melni naftas traipi. Viņš bija sācis mest spalvas, taču vecās, izkritušās, pinkainiem kušķiem bija pieķepušas pie sakaltušajām naftas paliekām. Dzeltenā lente gan vēl bija ap kaklu, bet nodriskāta un galīgi notraipīta ar naftu. Un, kad baltvaidzis iebāza galvu un kaklu ūdenī, pavērsdams pret Roriju pavēderi, tad atklājās, ka viņam vairs nav vienas kājas. Acīmredzot sašauto kāju Labradoras misionāram bija vajadzējis amputēt.

Bet iedragātajā, izkropļotajā ķermenī vēl bija dzīva vecā mīlestība. Izcēlis no ūdens knābi ar barību, viņš laipni piedāvāja to draudzenei un ar to pašu kustību pārstiepa viņai pāri kaklu un steigšus sāka tīrīt viņas spārnu spalvas.

Lai gan Rorija sirds sitās kā negudra, viņam šķita, ka no pleciem būtu noņemta neizturami smaga nasta. Tas, kas mēnešiem ilgi bija šķitis sentimentālas blēņas, pēkšņi atguva jēgu un svarīgu zinātnisku nozīmi. Viņš jutās ka cilvēks, kurš bijis notiesāts uz mūža ieslodzījumu un nu pēkšņi apžēlots.

Rorijs ilgi vēroja abas zosis, tad beidzot pagriezās un, līzdams atpakaļ pie vītolu audzes, kur krastmalas smilts bija mitra un cieta, ieraudzīja tik tikko samanāmus mokasīnu nospiedumus. Tām bija jābūt viņas mokasīnu pēdām. Tās bija mazas — sievietes pēdas, un bez Kanīnas neviena cita nekad nebūtu nākusi šurpu. Tās bija jau daļēji noskalotas, iemītas pirms vairākām nedēļām.

Rorijs raudzījās tajās, nespēdams novērsties. Pagājušajā ziemā viņš bija dedzīgi pieķēries ziņai par baltvaidža atgriešanos Barrā. Tā it kā apstiprināja viņa paša lēmuma pareizību. Viņam šķita, ka viņš šai ziņā nav viens. Bet

tagad baltvaidzis bija atkal Kanādā. Nu Rorijs ar savu lēmumu bija palicis viens.

Viņš iestūma laivu ūdenī un, pretrunīgu jūtu pārņemts, airēja atpakaļ, nespēdams izšķirties, ko īsti darīt. Bet jau labu laiku pirms Keipkrijas viss bija izlemts.

Otrā rītā viņš palūdza Bertam Ramzijam nosūtīt divas telegrammas. Viena bija atlūgums no darba «Ziemeļu mežu apvienība». Otra telegramma bija adresēta P. L.: «Leucopsis atgriezies. Arī šis dezertieris vēlas atgriezties un lasīt lekcijas Toronto universitātē un rakstīt doktora disertāciju.»

Pēc tam viņš tūliņ sēdās lielajā laivā ar piekārto motoru un, izbraucis cauri Kīstavanijas grīvai, devās gar Džeimsa līča piekrasti lejup.

Baltvaidža atgriešanās bija visu noskaidrojusi, bet neko netika atrisinājusi. Viss bija un tomēr — nebija mainījies.

«Protams, tu varētu viņu apprecēt, stulbais idiot…» Viņš skaidri redzēja acu priekšā P. L. lēkājošo matu ērkuli. «Bet tu vienmēr būsi un paliksi tikai zooloģijas lektors, kurš apprecējis sarkanādaino un kuram nav cerību tikt uz augšu…»

Vītoliem apaugušais Kīstavanijas grīvas zemesrags palika aiz muguras un pamazām saplūda ar zemo, vienmuļo Džeimsa līča piekrasti. Priekšā pie apvāršņa pret debesīm stīdza tieva, balta dūmu strūkliņa, norādot krijiešu apmetnes vietu. Un pēkšņi Rorijam sāka drebēt kājas kā nīkulīgu apšu lapas purva malā. Jo pagājušo vasaru Kanīna bija teikusi, ka nevarot doties viņam līdzi, jo nespējot pieļaut, ka viņš ciestu viņas dēļ. Vai tiešām viņa atkal sacīs to pašu?

Agrāk šāds jautājums nebūtu Roriju satraucis, bet tagad viņa puiciskā pašpārliecība un dižmanība bija izzudusi. Pirmo reizi pēc tās nakts, pavadītas kopā ar Pegiju Maknilu, Rorijs Makdonalds devās uz satikšanos ar nopietnām bažām un nedrošību.

Vējš kļuva arvien stiprāks. Pēc stundas, kad viņš izslēdza motoru un tuvojās indiāņu apmetnei, laivu jau stipri zvalstīja augošie viļņi. Viņš ieraudzīja Kanīnu lēni nākam lejā uz piekrasti tieši uz turieni, kur viņš grasījās piestāt. Kājās viņai bija gumijas zābaki, mugurā pelēki, maisveidīgi svārki un ap galvu melnais lakats.

Rorijs jau bija tik tuvu pie krasta, ka skaidri saskatīja viņas seju. Bet atkalredzēšanās smaida vietā tajā atspoguļojās sāpes. Viņš pamāja, bet viņa tikai nekustīgi stāvēja un uz mājienu neatbildēja. Viņa nepriecājās par viņa ierašanos.

Tad viņa spēji pacēla rokas un atraisīja zem zoda sasieto lakatu. Vēja brāzma satvēra to un izrāva viņai no rokām. Melnais lakats griezās un virpuļoja vējā, celdamies arvien augstāk kā norauts līķauts. Pēc brīža tās izgaisa virs egļu galotnēm, pazuzdams augšup kāpjošajos krijiešu apmetnes ugunskura dūmos.

.

SATURS

Pirmā daļa: «Alise» 6.

Otrā daļa: Barra 22

Trešā daļa: Kanīna 56

Ceturtā daļa: Ceļi šķiras 195

[1] atdzejojis imants ziedonis.

[2] Ādas jaka ar kapuci, to valkā eskimosi u. c. ziemeļu tautas. (Tulk.)

[3] maza, slēgta ādas laiva, kādu lieto eskimosi u. c. ziemeļu tautas(Tulk.)

Content

Bodsvorts Freds Svešinieks

PIRMĀ DAĻA „ALISE”

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

OTRĀ DAĻA BARRA

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

TREŠĀ DAĻA KANINA

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

SATURS