Miksats Kalmans

Svētā Pētera lietussargs

Kalmans Miksats

Svētā Pētera lietussargs

PIRMĀ DAĻA

.

LEĢENDA * Mazo Veronku aizved

Halāpā nomira skolotāja atraitne.

Pat tad, kad nomirst skolotājs, kapračiem jāiztiek bez savas lāsītes. Kur nu vēl, ja atraitne dodas viņam pakaļ. Viņa nepameta nekādas citas mantas kā vien barojamu zosi, kazu un gadus divus vecu meitiņu. Zosi vajadzētu barot vēl savas pāris nedēļas, tomēr tik ilgi, redzams, nabaga skolotāja sieva nebija varējusi gaidīt. Viņa nomira par agru, ja runājam par zosi, bet par vēlu, ja atceramies bērnu. Tam labāk būtu bijis nemaz nenākt pasaulē. Būtu jel dievs pieņēmis sievu reizē ar vīru. (Ak, cik viņam bija skaista balss!) Mazulis piedzima vienu vai divus mēnešus pēc tēva nāves, ne vēlāk. Lai man mēle nokalst, ja es ko sliktu runāšu. Nedz runāšu, nedz domāšu.

Viņa bija laba, godīga sieviete, bet kam viņai bija vajadzīgs šis sakasnītis! Vieglāk būtu bijis aiziet viņsaulē ar visu nastu nekā pamest to šeit.

Bet tā jau neklātos, lai dievs piedod.

Skolotājam bija arī pieaudzis dēls — kapelāns. Ļoti labs dēls, žēl, ka viņš nebija spējis mātei nekā palīdzēt, jo pats līdz šim bija tikai kapelāns pie kāda visai nabadzīga garīdznieka tālu Slovākijā, taču nupat pirms nedēļām divām pienāca vēstis — viņš esot dabūjis mācītāja vietu Glogovas ciematā, kaut kur starp Selmecbāņas un Besterces kalniem. Halāpā dzīvo tāds izveicīgs vīrs Jānošs Kapicāņs, kas savos lopu dzinēja laikos reiz tai pusē bijis, viņš tad stāsta, ka Glogova esot pavisam nožēlojams midzenis.

Tā, lūk, kad nu dēls beidzot būtu varējis palīdzēt, tieši tad māte nomira.

Diemžēl piecelt viņu neizdosies ne ar kādām vaimanām, tāpēc gribu tikai piebilst, ka apglabāt šo lāga sievieti apglabāja ar pienācīgo cieņu — lai gods un slava Halapas ciemam. Viņas ietaupījumu bēru izdevumiem nepietika, vajadzēja pārdot kazu, bet zoss palika; tā kā kukurūzas vairs nebija, zoss noliesēja, netusnīja un nestaigāja gāzelēdamās, bet atguva agrāko žirgto gaitu. Ar vārdu sakot, tieši citas būtnes nāve izglāba zosi no tuvās bojā ejas. Dievs dažkārt ar gudru ziņu, vienu dzīvību izdzēsdams, glābj kādu citu, un varat man ticēt, ka debesu reģistros nesaprātīgās būtnes ierakstītas taisni tāpat kā saprātīgās un par tām rūpējas tāpat kā par kārajiem un prinčiem.

Dieva tā kunga labsirdība, gudrība un vara nav izmērojama, taču arī ciema vecākais nav nekāds nieka vīrs. Viņš tūlīt pēc bērēm izrīkoja, lai mazā meitenīte, vārdā Veronka, dzīvo pēc kārtas pie ciema saimniekiem un desmitnieks viņu ik dienas aizved uz nākošo sētu, kur tā pienācīgi apkopjama.

— Un cik ilgi tas tā ies, priekšnieka kungs? — padomes vīri norūpējušies jautāja.

— Kamēr man labpatiks izrīkot citādi, — Mihājs Nags strupi atteica.

Tā turpinājās kādas desmit dienas, kamēr paklīda vēsts, ka Mate Billegi un Ferencs Коска vedīšot uz Bestercebāņu pārdot kviešus, jo, kā dzirdams, turienes ebreji vēl neesot tik gudri kā mūsējie.

Mihājs Naģs izmantoja gadījumu.

— Nu, ja jau viņi ved labību, lai paķer to bērnu līdzi un aizved brālim uz Glogovu. Glogova tak ir kaut kur uz to pusi.

— Kur nu uz to pusi, kur nu! — šie pretojās.

— Jābūt uz to pusi — un punkts, — ciema vecākais izlēma.

Lai kā vīri grozījās un gudroja — liels likums iznākot un visai neparocīgi ceļā, — tā tam vajadzēja notikt. Pavēle paliek pavēle. Kādā trešdienā Billegi kunga ratos uz maisiem novietoja lielu grozu, tajā Veronku un zosi, jo zosi kā mantojumu deva līdzi, Ciema augšgala sievas izcepa pīrādziņus un plācenī-šus, ko dot nabaga bārenītei uz ceļa briesmīgi svešajā pasaulē, piebāza tarbu ar žāvētiem bumbieriem un plūmēm un, kad smagais pajūgs sāka kustēties, nobirdināja dažu asaru par mazo bērniņu, kurš pats nezināja, kurp viņu ved, kāpēc ved, tikai, pār visu sejiņu smaidīdams, raudzījās, kā sāk soļot «tprū», pats nemaz neizkustējās no sava groza uz maisu kaudzes, bet mājas, dārzi, lauki un koki nāca viņam pretim.

Glogova agrāk

Kapicāņa kungs nav vienīgais, kas redzējis Glo-govu, arī šo rindu autoram ir gadījies tur pabūt. Tas ir nabadzīgs, nemīlīgs apvidus, ciemats atrodas šaurā ielejā starp kailiem kalniem.

Plašā apkaimē nekur nav ne lāga lielceļa, nemaz nerunājot par dzelzceļu. Tagad laikam iet kaut kāda «tējmašina» starp Besterci un Selmecbāņu, bet Glo-govu neskar arī tā. Varbūt kādos piecsimt gados Glogova varētu sasniegt kaut. cik civilizēta ciema līmeni.

Augsne tur plienaina, neauglīga un spītīga. Tā labu prātu baro tikai dažus augus, piemēram, auzas un kartupeļus, bet vairāk neuzņemas, viss pārējais no tās jāizdabū ar varu.

ŠI zeme nav māte, drīzāk pamāte. Pilna ar pazemes akmeņiem, plaisu un grāvju pietīklota; grāvmalās plīvo balta zāle — stepes līga — kā bārdas mati uz večiņas zoda.

Varbūt šī zeme ir pārāk veca? Taču tā nevar būt vecāka par jebkuru citu. Vienīgi drīzāk nolietojusies. Tas zeltvārpotais līdzenums tur lejā daudzus tūkstošus gadu ir audzējis tikai zāļu stiebrus, turpretim šeit auga milzu ozoli un skābarži. Nav brīnums, ka šī zeme ātrāk nogurusi.

Šeit valda nabadzība un trūkums, un tomēr te ir arī savs jaukums, kaut kāda maiga poēzija. Neglītajām būdiņām zināmu krāšņumu piešķir varenās klintis, kas lūkojas lejup. Nemaz neklātos šīs skaistās klintis sabojāt ar greznām pilīm, kuru torņi tās aizsegtu.

Gaiss smaržo pēc paegļiem un plūškokiem. Nekādu puķu te nav. Ja nu kāda sarkana vai balta malva rotā dārziņus. Slovaku meitene linu krāsas matiem un basām kājām nes krūzē ūdeni un aplaista puķes.

It kā šodien redzu mazo slovaku ciemu, kāds tas bija tūkstoš astoņi simti septiņdesmit trešajā gadā, kad to apmeklēju. Redzu nelielas mājiņas, ar lucernu un kukurūzu apsētos dārziņus, tajos pa kādai plūmei ar maikstīm atbalstītiem zariem. Augļu koki pilda savu pienākumu. It kā sarunājuši: «Pabarosim tos nabaga slovakus.»

Kad biju tur, tikko bija nomiris mācītājs, un mēs kopā ar policijas priekšnieku aprakstījām palikušo mantu. Diez kas jau tur nebija: noplukušas mēbeles un dažas apnēsātas sutanas.

Ciema ļaudis apraudāja veco garīdznieku.

— Labs cilvēks bija, — viņi runāja, — tikai saimniekot neprata. Tiesa, te jau nu nebija arī ko saimniekot.

— kāpēc tad jūs mācītājam nemaksājāt vairāk? — mans priekšnieks viņiem pārmeta.

Varena auguma bizains slovaks, braši saraustījis jostu, atbildēja:

Mācītājs nav mūsu, bet dieva kalps. Lai katrs pats maksā savam kalpam.

Kad mācītāja atstātais īpašums bija aprakstīts, mēs, kamēr jūdza zirgus, uz brītiņu iegriezāmies apskatīt skolu, jo policijas priekšniekam patika tēlot zinību aizgādņa lomu.

Skolas ēka bija zema, sagrabējusi mājele, protams, apjumta salmiem, — līdz jumta dēlīšiem Glogovā bija ticis tikai pats dievs, kaut gan arī viņa nams bija visai trūcīgs, tornis nebija iznācis, zvans karājās vienkāršos steķos.

Skolotājs mūs sagaidīja pagalmā. Ja nemaldos, viņu sauca par Ģerģu Majziku. Viņš bija spēcīgs, stalts vīrs pašos labākajos gados, seja pauda saprātu un gudrību, valoda bija tieša un atklāta. Viņš uzreiz likās simpātisks.

Mūs ieveda pie skolēniem; meitenes sēdēja pa kreisi, zēni — pa labi, visi glīti sasukājušies. Bērni ar lielu troksni piecēlās un dziedošā balsī sauca:

— Vitajtye, panyi, vitajtye! (Esiet sveicināti, kungi!)

Bēirni ar piemīlīgām apaļām sejiņām lūkojās uz mums platām riekstu krāsas acīm. Itin visiem acis bija riekstu krāsā. Policijas priekšnieks viņiem šo to pajautāja, protams, neko grūtu, piemēram, cik ir dievu, kā sauc mūsu zemi un vēl dažu ko tādā pašā garā, bet bērniem tomēr bija ko palauzīt galvu.

Taču mans priekšnieks nebija pārlieku stingrs, viņš draudzīgi paplikšķināja skolotājam pa plecu.

— Esmu apmierināts, amice.

it

Skolotājs paklanijas un tāpat kailu galvu pavadīja mūs ārā.

— Jauki bērni, — policijas priekšnieks pagalmā vēlīgi sacīja, — bet kā tas izskaidrojams, dominē iialer^1, ka viņi visi izskatās tik vienādi?

Glogovas skolotājs mazliet apmulsa, bet tad viņa veselīgi sārtajā sejā pavīdēja atklata jautrība.

— Tas iznāk tā, cienītais kungs, ka pa vasaru visi Glogovas vīrieši aiziet lauku darbos uz citiem novadiem, un tad līdz rudenim es šeit palieku viens pats. — Viņa lūpās paplaiksnīja nerātns smaids. — Vai jums labpatika saprast?

— Un cik gadu jūs šeit strādājat? — policijas priekšnieks vēl dzīvāk iejautājās.

— Četrpadsmit, padevīgi ziņoju. Pēc jūsu jautājuma spriežu, ka jums labpaticis saprast.

Šis mazais dialogs Glogovā man palicis atmiņā līdz pat šai dienai. Ratos sēdēdami, mēs to atkārtojām un visu ceļu smējāmies. Mājas policijas priekšnieks to bieži pārstāstīja draugiem, pasniegdams kā labu delikatesi.

Pēc pāris nedēļām pienāca ziņa, ka glogovieši dabūjuši jaunu mācītāju, Kādu kapelānu Jānošu Bēji. Labi atceros, ka policijas priekšnieks noteica:

— Vismaz skolotājs pa vasarām vairs nebūs viens.

Jaunais Glogovas mācītājs

Jaunais cienīgtēvs pārvācās. Glogovieši veda savu mācītāju ciema vienīgajos ratos, iejūguši tajos divas gotiņas līkiem ragiem. Pa ceļam baznīokalps Pēteris

Slāviks tās izslauca spaineli un ar pienu pacienāja jauno mācītāju.

— Varen labs pieniņš, — viņš sacīja, — it īpaši Brūnītei. Tik salds kā nektārs.

Mantu jaunajam mācītājam bija maz: nekrāsota koka lāde, sainis ar gultas drēbēm, divi spieķi un ar aukliņu kopā sasieti pīpju kāti.

Pa ceļam citu ciemu ļaudis glogoviešiem pārmeta:

— Vai tiešām jūs nevarējāt savam mācītājam pagādāt kārtīgāku pajūgu?

Ko tur liegties, glogoviešiem kauns bija gan, taču viņi labāk novēla vainu uz jauno mācītāju:

— Kas tur nu! Labi tāpat. Tos nieka krāmus jau pat telēns pavilktu.

Tiesa, cienījamais Jānošs Rēji nekādu bagātību uz Glogovu neatveda, bet arī tur viņš neatrada neko vairāk kā vien paputējušu mācītājmaju — visas mantas bija pievākuši iepriekšējā mācītāja radinieki, atstādami tikai suni, mācītāja mīluli; pēc auguma un spalvas tas bija parasts suns, taču sava nelāgā rakstura dēļ ieņēma īpašu stāvokli, un ciema ļaudis to diez kā neieredzēja; aiz tīras našķēšanās kāres tas ik pusdienlaiku apstaigāja visas mājas, ielūkodamies katrā virtuvē, jo viņa nelaiķim saimniekam bija piemitis paradums ik dienas ielūgties pie kāda ciemi-nieka uz pusdienām un suni ņemt līdzi.

Visla, tā suni sauca (nevajadzēja gan tik tālu iet pēc upes vārda, ja tepat pa laukiem plūst mirdzošā Belavoda), sāka apgūt rūgto pieredzi: kopā ar mācītāju viņiem veicies labāk, kaut gan agrāk viņš ar savu suņa filozofiju bija uzskatījis, ka mācītāja kungs viņam visu noēd no priekšas. Lai nu šā vai tā, mācītājam tomēr bija autoritāte un ietekme! Tagad Vislu trieca ārā no virtuves, pirms viņš tur paspēja ko uzsākt, un daždien pat iekaustīja. Ar vārdu sakot, kad ieradās jaunais mācītājs, suns bija gaužām nonīcis.

Baznīckalps rādīja mācītājam viņa jauno mājokli: četras kailas sienas, balandām aizaugušu dārzu, tukšu stalli un cūkkūti.

Nabaga jaunais mācītājs smaidīja.

— Un tas viss būs mans?

— Viss, viss, ko jūs te redzat. Un vēl suns arī, — Pēteris Slāviks vēlīgi piebilda.

— Kas tas par suni?

— Tā kā mantojums no nelaiķa mācītāja. Palicis. Gribējām jau vai galēt nost, bet nevienam nav dūšas ķerties klāt, sak, ja nu vecais cienīgtēvs no debesīm noskatās un pēc tam suņa dēļ nāk spokoties?

Suns lūkojās uz jauno mācītāju lēnīgām, skumjām acīm, it kā lūgdamies. Varbūt tā bija sutana, kas viņam radīja šo sērīgo noskaņojumu.

— Paturēšu sev, — jaunais mācītājs teica un noliecies paplikšķināja pa suņa kārno muguru. — Vismaz būs kāda dzīva radība tuvumā.

— Iznāk pavisam labi, — smējās baznīckalps. (Zemniekiem sagādā lielu prieku pazobot mācītāju.) — Ar kaut ko jau cilvēkam ir jāiesāk. Parasti gan dara tā, ka papriekšu iegādājas ko sargāt un pēc tam sargātāju. Bet būs jau labi arī tā, cienīgtēvs.

Mācītājs smaidīja, viņš prata smaidīt tik jauki kā meitene. To viņš atskārta pats, ka vecā Vislas pienākumu loks nebūs diez cik plašs un suņu sabiedrībā tas turēsies savrup.

Pa to laiku pagalmā salasījās aizvien vairāk ļaužu; jaunuves lūkojās iztālēm un sprieda: «Dieviņ, tik jauns un jau mācītājs!» Vīri nāca klāt un sniedza roku.

— Esiet sveicināti! Šeit jums klāsies labi.

Kāda veca māmuļa iesaucās:

— Dzīvojiet pie mums kaut vai līdz kapa malai!

Sieva pusmūža gados vērtēja:

— Glīts cilvēks. Braša māte bijusi, kas tādu laidusi pasaulē.

Ar vārdu sakot, mācītājs visiem patika. Viņš laipni un mīlīgi parunājās ar vecākiem cilvēkiem, tad sacīja, ka esot noguris, un devās pie skolotāja, kur viņam pagaidām vajadzēja dzīvot, kamēr mācītāja māju savedīs kārtībā un kamēr radīsies kaut kādi ienākumi.

Pie skolotāja viņu pavadīja tikai paši svarīgākie cilvēki, tie, kuriem bija kāda teikšana draudzes lietās: Pēteris Slāviks, Glogovas nabobs Mihājs Gon-gojs un dzirnavnieks Ģerģs Klinčoks.

No viņiem mācītājs uzzināja sīkāk dažādus laicīgus apstākļus un pierakstīja piezīmju grāmatiņā, lai vēlāk izdarītu šādus tādus aprēķinus.

— Cik ciemā ir iedzīvotāju?

— Daudz netrūkst no pieci simti.

— Un cik maksā mācītājam?

Ciema varenie godīgi uzskaitīja, kāda alga, cik pienākas malkas, kādi sieciņi, cik būs «zļevkas»[2].

Jaunais mācītājs arvien vairāk sadrūma ...

— Maz gan, — viņš skumji noteica. — Un cik maksā par atsevišķiem pakalpojumiem?

— Nu, tur sanāk diezgan daudz, — atbildēja viszinis Ģerģs Klinčoks. — Par apbedīšanu, tas atkarīgs no mirušā, par laulāšanu — kāds gadās laulājamais pāris (tādā reizē jau cilvēks neskopojas), par krustāmzīmes izrakstīšanu pienākas viens forints ... Tas jau kaut kas ir.

— Un cik gada laikā mēdz būt kāzu?

— Tas atkarīgs no kartupeļu ražas. Ja labi padodas kartupeļi, arī kāzu papilnam. Visu nosaka raža. Bet četras vai piecas jau noteikti.

— Nav diez cik daudz! Nu, un miršanas gadījumu?

— Atkarībā no tā, kādi tie kartupeļi padevušies. Ja kartupeļi slikti, bojāti, nāves gadījumu daudz, ja kartupeļi labi — mirēju maz. Tādā reizē nevienam nepatīk mirt. Bet tā jau nav, pāris cilvēku ik gadus nosit mežā krītošs koks. Vai arī gadās kāda nelaime — iegāžas cilvēks ar ratiem grāvī un pagalam ir. Labākos gados nāves gadījumi sniedzas līdz astoņi.

— Ne jau no katra mācītājam kas tiek! — piemetināja Glogovas nabobs, lepni sakārtodams pakausī uzsprausto bizīti.

— Kā tad tā? — mācītājs pārsteigts jautāja.

— Dažs mironis nemaz netiek līdz kapsētai. Ziemu cilvēku saplosa vilki, un ir nedomā pateikt mācītājam.

— Ir arī tādi, kas vasaru svešā pusē noliek karoti, — papildināja Ģerģs Klinčoks, — un ciema vecākais saņem tikai zīmīti.

— Diezgan vājas izredzes, nu, bet mācītāj māj as lauki? Cik pie mācītāja mājas ir zemes?

Tagad visi trīs gribēja runāt reizē. Ģerģs Klinčoks parāva Pēteri Slāviku atpakaļ un pats nostājās dieva kalpa priekšā.

— Zeme? Cik zemes? Cik vien vēlaties. Ja vajag, kaut simt holdu... Ko, simt holdu! Pieci simti holdu! — aizgrābts sauca Klinčoks. — Mēs tak nežēlosim savam mācītājam zemi!

Mācītāja sejā pavīdēja kaut kas priekam līdzīgs, ko ļaunprātīgais Slāviks ilgi nevarēja paciest.

— Jums jāzina, ka Glogovā vēl līdz šim laikam nav nospraustas robežas. Nav mums kārtīgas zemes grāmatas; bija kaut kādi zemes saraksti, bet tūkstoš astoņi simti divdesmit trešajā gadā sadega pagasta lāde ar visiem sarakstiem. Katrs lieto tik daudz zemes, cik viņa darba lopi un roku spēks ļauj apstrādāt. Katrs savu ar, kamēr gadu gaitā zeme noplicinās, izskalojas vai sabrūk, tad meklē citu aramo platību. Puse lauku arvien paliek neapstrādāta, protams, liesākā daļa, ar kuru nemaz nav vērts noņemties.

— Saprotu, — mācītājs nopūtās, — mācītāj māj as zeme atrodas šai daļā.

Tās bija bēdīgas nākotnes izredzes. Taču mācītājs pamazām nomierinājās; ja viņam mācās virsū rūpes, viņš tās atvairīja ar lūgšanu. Lūgšana bija viņa valstība, mūžam raženā zeme, tanī ik brīdi varēja ievākt visu, kas bija vajadzīgs: pacietību, cerību, mierinājumu, gandarījumu. Pamazām viņš sāka iekārtot savu mājokli, lai beidzot varētu būt pats savs kungs. Tikai kapelāns zina, ko tas nozīmē. Par laimi, viņš sastapa kaimiņu ciemā Kopaņicā kādu skolas biedru. Tas bija Tamašs Ursiņi — liela auguma parupjš vīrs skarbu un tiešu valodu, bet labu sirdi. Ursiņi viņam izpalīdzēja ar aizdevumu.

— Glogova ir tīrā suņu miga, — Ursiņi teica. — Jā, nav jau tā kā Ņitras bīskapam, bet ko var darīt! Vājš ganāmpulks, vājš gans. Jāiztur vien būs. Dānielam lauvu bedrē bija vēl ļaunāk. Šitie jau galu galā ir tikai aitas.

— Aitas bez vilnas, — mūsu mācītājs smiedamies piebilda.

— Vilna jau nu vēl būtu, bet tev nav dzirkļu.

Dažu dienu laikā viņš par aizņemto naudu iegādājās mēbeles un kādā jaukā rudens pēcpusdienā beidzot ievācās mācītāj mājā. Kas tā bija par laimi — staigāt pa savu māju un kārtot to, cik salds bija miegs paša gultā uz spilveniem, kuriem spalvas plucinājusi vēl paša māte! Mācītājs nogrima pārdomās un ilgi ļāva vaļu iztēlei; pirms likās gulēt, viņš saskaitīja sijas, lai neaizmirstu, ko sapnī redzējis.

Sapnis bija brīnišķīgs, viņš to neaizmirsa. Viņš dzenāja tauriņus pa dzimtā ciema pļavām, vāca putnu ligzdas, kopā ar citiem zēniem un meitenēm leja ūdeni susliku alās, sakāvās ar Pali Sabo, būtu to Pali krietni samizojis, jau cēla vicu, kad kāds pie-grabināja pie loga.

Mācītājs uztrūkās, nodrebēja un sāka berzēt miegu no acīm. Bija jau rīts, spīdēja saule.

— Kas tur ir? — viņš jautāja.

— Ver vaļā, Janko!

Janko! Kas varētu viņu saukt par Janko un uzrunāt ungāriski ar tu? Gandrīz vai kāds no nupat sapnī satiktajiem biedriem.

Mācītājs aši izlēca no gultas un metās pie loga.

— Kas tur ir? Kas mani sauc?

_— Es tas būšu, Mate Billegi, no mājām. Nāc ārā, Jānoš, tas ir, iznāciet, lūdzami, uz brītiņu, cienīgtēvs, es jums kaut ko atvedu.

Mācītājs steidzīgi rāva mugurā drēbes. Sirds trauksmaini pukstēja. Laikam viņa maigā dvēsele jauda ļauno vēsti. Atvēris priekšnama durvis, viņš nokāpa uz lieveņa.

— Te es esmu, Mate Billegi kungs. Ko jūs man atvedāt?

Taču Billegi kunga tur vairs nebija, viņš stāvēja uz ceļa blakus piekrautiem ratiem un raisīja nost grozu, kurā sēdēja mazā Veronka un zoss. Zirgi — Sirmis un Svīre — stāvēja, gurdeni nokāruši galvas. Sirmis gribēja mazliet nolikties guļus, pat mēģināja to izdarīt, taču ratu dīsele traucēja. Tikko viņš sasvērās uz sāniem, aizjūga siksnas griezās ādā un zirga gods neļāva viņam iekārtoties ērti, iekām nav izjūgts. Kā gan tas izskatīsies, ja iejūgts zirgs liksies guļus! Zirgam ir liela pienākuma sajūta.

Mate Billegi pagriezās un ieraudzīja mācītāju uz sliekšņa.

— Hei, Janko! Kā tu esi izaudzis! Šitāds slaiks puisis! Kā tava māte brīnītos, ja būtu vēl dzīva. Kaut velns parāvis to virvi, cik cieši esmu savilcis mezglu!

Mācītājs pagājās kādu soli uz ratu pusi, kur Billegi kungs vēl aizvien pūlējās atraisīt grozu. Pēkšņi kā ass akmens pa pieri iesita vārdi «ja tava māte būtu vēl dzīva», galva sāka dūkt, kājas atteicās klausīt.

— Vai jūs runājat par manu māti? — viņš nobālis stostījās. — Vai māte nomirusi?

— Nolika karoti, nabadzīte, bet, ek, še (Billegi izvilka no kabatas nazi ar koka spalu un pārgrieza virvi) tava māsiņa, piedodiet, kungs, man tā atmiņa kā cālim, pastāvīgi aizmirstu, ka runāju ar cienīgo kungu... atvedu cienīgajam kungam māsiņu. Kur likt?

Viņš cēla zemē grozu, kurā bērns mierīgi dusēja blakus zosij. Zoss uzmanīja bērnu kā krietna aukle, visu laiku kustinādama kaklu, tā gaiņāja mušas, kas krita uz meitenes sārto mutīti kā uz medu.

Blāva rudens saule apspīdēja grozu un guļošo bērnu. Mates ūdeņainās acis apstājās pie mācītāja, viņš gaidīja, ko tas teiks.

— Mirusi? — mācītājs pēc laba brīža pārvaicāja. — Nevar būt. Es to nejutu.

Viņš tvēra pie pieres un sāpju pilnā balsī iesaucās:

— Neviens, neviens man nepaziņoja! Es netiku pat uz apbedīšanu!

— Es arī tur nebiju, — sacīja Billegi kungs. Varbūt viņš gribēja mierināt ar to, ka arī pats nav tur bijis, pēc tam labvēlīgi piebilda: — Augstais dievs paņēma viņu pie sevis, aizsauca sava troņa priekšā. Viņš nepametīs nevienu no mums. Ak tu draņķa vardes, vienai tak uzminu virsū!

Ar balandām un velnāboliem aizaugušajā mācī-tājmājas pagalmā ņipri lēkāja vardes, pa caurumaino baznīcas pamatu izlīdušas pagozēties piesau-lītē.

— Kur likt bērnu? — Billegi kungs atkārtoja jautājumu, bet, atbildi nesagaidījis, uzmanīgi novietoja grozu zem palieveņa.

Mācītājs jutās pilnīgi satriekts, pamirušu sirdi viņš stāvēja, acis nodūris. Likās — zeme ar visām mājām, žogiem, Mati Billegi un grozu slīd projām, bet viņš paliek stāvam, nespēdams pakustēties no vietas. Kaut kur aiz muguras šalca Ukricas priežu sili, un cauri šīm šalkām skanēja kāda brīnišķīga balss, kas lika viņa sirdij sažņaugties, tik līdzīga tā bija mātes balsij. Jauneklis drebēdams klausījās, centās izšķirt skaņas, kad tas jau bija gandrīz izdevies, iejaucās kāda svešāda dunoņa, kas apslāpēja citas skaņas. Cst, cst! Jā, arī mātes balss no meža sauc: «Janko, Janko, audzini bērnu!»

Kamēr mācītājs Jānošs klausījās balsi no viņsaules, Mate Billegi kungs apskaitās par viņa klusēšanu, viņš domājās gan nopelnījis vismaz «draudzības grasi» (par draudzības grasi tai apvidū dēvē «paldies»).

— Ja jau tā, tad tā, — Billegi nikni noteica un paplīkšķināja pātagu. — Lai dievs svētī, cienīgtēvs! Nu-ū, Sirmi!

Mācītājs Jānošs vēl arvien neatbildēja, sāpju pārmākts viņš nemaz nemanīja, kas notiek apkārt; zirgi uzņēma soli, ceļš veda pret kalnu, un Billegi kungs soļoja pajūgam blakus, klusībā purpinādams, ka tas jau šai pasaulē neesot nekas jauns: kad cālēns izaugot par pāvu, tas vairs neatceroties, ka bijis cālis. Sasniedzis paugura virsotni, viņš vēlreiz paskatījās atpakaļ un, redzēdams mācītāju joprojām nekustīgi stāvam, pakliedza, it kā lai apliecinātu, ka ir veicis uzticēto uzdevumu.

— Tad nu esmu atdevis, kas bija dodams!

No šā sauciena mācītājs atģidās un noskurinājās. Viņa dvēsele atgriezās no skumjā klaidojuma. Tālu tā bija ceļojusi mātei pakaļ. Pirmais pienākums bija sameklēt māti, vēlreiz pavadīt ar viņu kopā pavadīto laiku, pēc tam viņš iztēlē pārcilāja arī to laiku, kad viņus bija šķīris tālums. Viņš stāvēja uz ceļiem pie mātes nāves gultas un lūdza dievu; un to, ko māte toreiz domāja, kas viņai bija sakāms, viņas pēdējo nopūtu uztvēra gaiss, atdeva vējam, vējš lika mežam pakliegt: «Audzini bērnu, Janko!»

Dēlam nemaz nevajag būt mājās, lai uzzinātu mirstošas mātes pēdējo gribu, pēdējo vēlēšanos. Nav jāraksta uz papīra, tas nekas, ka elektrība to neaiznes pa vadu, ir citi spēki, varenāki spēki.

Jānošam vispirms iešāvās prātā skriet pakaļ Bil-legi kungam, apturēt to, lai pastāsta par māti visu, ko zina, kā viņa dzīvojusi pēdējos divus gadus, kā nomirusi, kā apglabāta, visu, visu, taču Halāpas pajūgs jau bija tālu, un šai brīdī viņš ieraudzīja grozu, kas saistīja viņa uzmanību.

Grozā gulēja viņa mazā māsiņa. Jaunais mācītājs viņu vēl nepazina, nekad nebija šo bērnu redzējis. Mājās viņš pēdējo reizi bija uz tēva bērēm, toreiz māte atsūtīja viņam pakaļ pajūgu, tagad turpretim neviens nebija padevis ziņu. Tolaik mazās Veron-kas vēl nebija pasaulē, tikai vēlāk no mātes vēstulēm viņš uzzināja, ka tāda ir, un šīs vēstules bija tik kautras, tik īsas.

Jānošs piegāja pie groza un aplūkoja jauko, apaļīgo sejiņu. «Mazliet līdzīga māmiņai,» viņš nodomāja, un, kamēr viņš tā vēroja, sejiņa sāka augt un pārveidoties, viņa apžilbušo acu priekšā atplauka mātes seja. Svētais dievs, kāds brīnums, kāda parādība! Tas bija tikai īss brīdis. Grozā atkal gulēja mazs bērniņš. Ak, kaut viņa atvērtu actiņas! Jānošam tik ļoti gribējās, kaut atvērtu, taču viņa neatvēra, tikai garās skropstas kā melnas zīda bārkstis trīsoja gar plakstiem.

«Un tagad man vajadzēs viņu audzināt?» JānoŠ3 domāja, un viņa sirdi apņēma bezgalīgs siltums. «Un es viņu arī izaudzināšu. Bet ar ko? Mīļais dievs, ar ko? Man pašam nav ko ēst. Ko lai iesāk, ko gan?»

Kā dažu labu reizi, kad dvēseli pārņēma nedrošība un bezpalīdzība, Jānošs meklēja glābiņu lūgšanā; arī tagad viņš devās uz baznīcu lūgt dievu. Patlaban dievnams bija vaļā, divas vecas māmuļas balsināja tā iekšpusi.

Mācītājs Jānošs negāja pie altāra, jo taisni tur rosījās abas vecenītes, bet apstājās pie svētūdens trauka un nometās ceļos no koka un skārda darinātā Jēzus priekšā.

Lietussargs un svētais Pēteris

Jā gan, mācītājs nometās ceļos Jēzus priekšā. Viņš runāja ar Jēzu, ar mūsu kungu Jēzu.

Kāda laime tomēr cilvēcei ir Jēzus, šis dievs, kas bijis arī cilvēks. Es nezinu, kāds ir dievs, toties zinu, kāds ir Jēzus. Jēzus ir mans paziņa un visu cilvēku paziņa. Es zinu, ko viņš darījis, zinu, ko domājis, un pazīstu viņu pēc izskata. Man dvēseles mieru dod nevis apziņa, ka viņš ir mans kungs, bet tas, ka es viņu pazīstu.

Pirms diviem tūkstošiem gadu uz šās zemes ir dzīvojis mans paziņa — šī doma vieno visu pasauli! To laiku cilvēki un viņu pēcteči ir pārvērtušies pīšļos, no šiem pīšļiem izaugusi zāle, kas kļuvusi dievs zina par ko, bet viņš, mans paziņa, vienmēr dzīvo, vienmēr ir bijis un būs.

Klaiņojot pa tālām, svešām zemēm, svešos ļaudīs, kur citas sejas un citi dzīvnieki, un citi augi, arī debesis citādas, viss, viss citāds, es šinī vienmuļajā un drausmajā pamestībā jau sāku domāt, ka vairs neatrodos šai pasaulē, un tad piepeši kāda ciemata nomalē pamanu krustu un pie tā skārda cilvēku ar asiņojošām rētām, savu paziņu.

Ak, viņš ir šeit! Tātad šeit ir šejiene! Un es vairs neesmu viens un neesmu pamests. Krītu ceļos, tāpat

kā patlaban šis mācītājs, un izstāstu viņam visu, kas spiež man sirdi.

— Palīdzi man, kungs Jēzus, — mācītājs Jānošs lūdzās. — Mana māte ir nomirusi, un man atveda mazo māsiņu, kas man jāuzaudzina. Esmu nabags un vientulis, nekad neesmu pratis kopt bērnus. Ak, Jēzu, dod man padomu! Un lej no sava neiztukšojamā pilnības raga, lai es varētu maziņo paēdināt un aprūpēt. Dari brīnumu, kungs Jēzu!

Un uz skārda uzkrāsotais dieva dēls likās klausāmies lūgšanas vārdus, trīsošās ēnas un gaismas strēles, kas no logiem un sienām atspīdēja viņa vaigā, darīja viņu dzīvu, šķita, it kā viņš ciešanās smaidītu un mātu ar galvu.

— Labi, labi. Es visu zinu. Gan jau nokārtošu.

Mācītājs lūdzās ilgi, atkal un atkal atsākdams no

jauna, un nemaz nepamanīja, ka pa to laiku, kā rudeņos dažkārt mēdz notikt, pēc spiedīgas, gandrīz nedabiskas tveices debesis pēkšņi bija satumsušas, samilzis melns mākonis, sacēlies vējš. Kad mācītājs iznāca pa baznīcas durvīm, lietus jau gāza aumaļām. No kalniem aiz ciema brāzās lejup ūdeņiem pārpilni strauti, pa ciemata ielām maurodami joņoja lopi.

Jānošs izbijās.

— Bērnu atstāju palievenī. Nu ir pagalam!

Viņš metās uz mājām, kā prātu zaudējis, taču skats, ko viņš ieraudzīja, lika viņam aiz brīnumiem apstāties.

Grozs atradās turpat, kur bijis. Bērns sēdēja grozā, zoss staigāja pa sētsvidu, lietus vēl arvien lija, arī palievenī ūdens plūda straumītēm, taču bērns bija sauss, jo pāri grozam bija izplests milzīgs sarkans izbalējis lietussargs. Ielāps uz ielāpa, pat iekšpusē tikko varēja samanīt šauro puķaino svītriņu, kas pēc seno laiku modes veidoja lietussarga apmali.

Jaunais mācītājs pateicīgi pavērsa acis pret debesīm, tad izcēla bērnu no groza, noskūpstīja un kopā ar lietussargu ienesa savā nabadzīgajā istabā.

Meitenīte plati iepleta zilās actiņas un noņēmusies raudzījās brālī.

— Tā tik ir laime, — mācītājs klusītēm runāja, — ka bērniņš nav samircis, būtu vēl saaukstējies un, nedod dievs, nomirtu, jo man taču nav sausu drēbīšu, ko viņu pārģērbt.

Bet no kurienes varēja gadīties lietussargs? Nevar saprast! Glogovā nevienam lietussarga nebija.

Kaimiņmāju pagalmos zemnieki raka grāvīšus, lai aizplūst ūdens. Mācītājs iztaujāja visus pēc kārtas.

— Vai netikāt redzējuši, vai pie bērna nebija kāds pienācis?

Bērnu viņi bija redzējuši, bet, ka pie tā kāds būtu piegājis, neesot manīts.

Vecā Maķaša Adameca sieva, kas, lakatu uz galvas uzmetusi, tobrīd skrējusi mājup no lauka, teicās redzējusi, ka no debesīm nolaidies kaut kas apaļš un sarkans. Lai tad es par akmeni pārvēršos (protams, to teica Adamecne), ja to mantu nav atsūtījusi pati jaunava Marija bārenītes paglābšanai.

— Niekus melš tā Adamecne! Adamecne mīl iekampt lieku mēriņu, tad jau nav brīnums, ka redz vairāk, nekā patiesībā ir. Vienuvasar jau arī Pētera-Pāvila naktī viņai pavērušās debesis, esot dzirdējusi eņģeļu dziedāšanu un redzējusi tos ejam procesijā dieva svētās augstības priekšā, kas sēdējis dārgakmeņu tronī. Tur esot tipājis arī viņas pirms trim gadiem mirušais mazdēls Janko Plahta savās audekla bikšelēs un sarkanajā vestītē, ko šuvusi pati Ada-mecne, un bijuši redzami vēl daži pēdējos gadu desmitos mirušie glogovieši, kas lēni un svinīgi soļojuši debesu dziesmu pavadībā tieši tais pašās drānās, kādās apglabāti.

Var iedomāties, cik populāra kļuva svētā atraitne pēc Pēterdienas, kad ziņa par viņas redzējumu izgāja ļaudīs; rindām vien pie viņas nāca tie, kuru mīļie aizgājēji atdusas zemes klēpī, — vai neesot redzēti debesīs? Un mana meitiņa? Un mans tētiņš? Un mans nabaga vīriņš?

Viņi ticēja, jo tas likās pareizi, ka Adamecnei debesis rādīja vairāk nekā citiem mirstīgajiem. Ar viņas nelaiķa tēvu Andrāšu Flintu, slavenu zagli, bija noticis tīrais brīnums. Pirms astoņiem gadiem, kad no Glogovas kapsētas atgrieza gabalu lielceļa būvei, Andrāša kapu atraka, lai viņu pārceltu uz citu vietu; veco apskatot, visiem par lieliem brīnumiem, atklājās, ka nelaiķim kapā izaugusi bārda, kaut gan pēc piecu liecinieku apgalvojuma gans Ta-māšs Gundrošs esot viņu mirstamā stundiņā gludi noskuvis.

Tātad vecais Flinta tagad mīt debesīs, un tas nu ir kā divreiz divi, ja šitais vecais, viltīgais šķelmis ir tur, tad viņš dažreiz atstāj durvis vaļā, lai viņa meita Agniša var ieskatīties ...

Turpretim zvaniķis Pāls Kvapka apgalvo pavisam ko citu. Pāls Kvapka stāsta, ka toreiz, kad sākusies vētra, viņš esot zvanījis, lai izdzenātu mākoņus, un, mazliet pametis acis atpakaļ, manījis tādu kā vecu ebreju kūņojamies uz mācītāja mājas pusi, un tam rokā esot bijis lielais sarkanais audekla šķīvis, ko mācītāja kungs atradis uz groza. Kvapka, protams, nav pievērsis uzmanību, jo bijis apmiegojies, turklāt vējš triecis sejā putekļus, tā ka viņš atceras tikai aptuveni, bet, ko atceras, to ir ar mieru kaut vai apzvērēt, un Pālam Kvapkam var ticēt.

To ebreju bija redzējuši arī citi. Viņš bijis vecs, garš, salīcis, sirmiem matiem, rokā nūja ar sivēn-astes veidā izliektu rokturi. Pie Pribilu akas vējš notriecis viņam no galvas cepuri, un tad kļuvis redzams balts plikums galvvidū, tik liels kā apaušu riņķis.

— Lai mani pērkons nosper, — teica kāds draudzes loceklis, kurš pats bija redzējis večuku bez cepures, — ja viņš neizskatījās kā svētais Pēteris baznīcas bildēs. Nu, uz mata tāds, tikai atslēgu nebija rokā.

No Pribilu akas viņš slājis taisni pa Ištvāna Štro-pova lucernas lauku, kur Kratkija klibā govs, kas bijusi pasprukusi, grasījusies večuku badīt, bet šis iebelzis tai ar nūju, un kopš tās reizes (pajautājiet Kratkija ģimenei!) govs dodot dienā četrpadsmit itces piena. Agrāk labi ja četras izslaukuši.

Ciema viņā galā vecais jautājis dzirnavnieka kalponei, kurš ceļš ved uz Lehotu. Erži pastāstījusi, un viņš aizgājis pa iemīto taciņu kalnup. Erži tagad domā, vai tikai viņam ap galvu neesot bijis gaismas loks ...

Nu, protams, tas ir bijis svētais Pēteris! Kāpēc gan ne? Viņš taču arī agrāk tika daudz klaidojis kopā ar mūsu kungu Jēzu Kristu. Par šiem notikumiem palicis tik daudz aprakstu, ka vēl simtā paaudze tos pārstāsta. Un, kas bijis iespējams vienreiz, var atkārtoties vēlreiz. No auss uz ausi ciemu aplidoja brīnumainā vēsts, ka lielā negaisa laikā dievs atsūtījis mācītāja mazajai māsiņai audekla telti, lai viņa nesamirktu. Pašu svēto Pēteri raidījis lejup bāreņu un neaizsargāto aizstāvis.

Protams, bērnam sāka klāties labi. Meitenīte nāca modē. Ciemata vecās sievas ņēmās jaut mīklu pīrāgiem, vārīt piena putras, cept magoņmaizītes, ko aiznest mazajai atnācējai. Mācītāja kungs tikko jaudāja durvis virināt, tik bieži kaimiņienes nesa ar baltiem lakatiņiem pārklātās bļodās gardu gardos kumosiņus. Mācītājs Jānošs brīnījās vien par tik kuplu apmeklētāju pulku.

— Ai, mīļais cienīgtēvs, atnesu drusciņ kārumiņa. Dzirdējām, jums esot atbraukusi mazā māsiņa, tad domāju, ka vajadzētu viņai kādu garšīgāku kumosiņu. Pieklātos jau gan ko labāku, bet kā nu nabaga cilvēkam iznāk. Sirdis jau mums labas, mīļo cienīg-tēv, bet tie milti nav padevušies, melderis, blēdis, mazliet piededzinājis, vismaz to daļu, ko pats nenozaga, sasodītais. Vai drīkstētu paskatīties uz mazo eņģelīti? Runā, esot varen dūšīgs bērniņš.

Kā nu mācītāja kungs nelaidīs; tā viņas pēc kārtas gāja pie mazās Veronkas, glāstīja, paijāja, mīli-nāja mazulīti. Daža meitenītei pat kājiņas nobučoja.

Mācītājs bieži novērsās, lai ticīgie nemanītu asaras, kas aizkustinājuma brīžos sariesās viņam acīs, un, sirdsapziņas mocīts, apbēra sevi ar pārmetumiem:

— Kā es šos cilvēkus esmu pārpratis. Visā pasaulē nav labāku cilvēku par glogoviešiem, un kā viņi mani mīl! Taisni brīnums, kā mīl!

Ap launaglaiku atnāca arī Adamecne, kas līdz šim par jauno mācītāju neko daudz nebija likusies zinis; ņemot vērā, ka viņas tēvam pēc nāves izaugusi bārda (ar to viņš bija tikpat kā ierindojies starp svētajiem), viņa jutās tiesīga iejaukties baznīcas lietās.

— Cienīgtētiņ, — viņa teica, — bērniņam vajadzētu pieņemt labu kopēju.

— Vajadzēt jau nu vajadzētu, — mācītājs domīgi atbildēja, — taču mācītāja nams ir nabadzīgs.

— Nabadzīgs ir velns, jo tam nav dvēseles, — Adamecne attrauca. — Mums turpretim dvēsele ir. Galu galā mācītāja kungs neprot ne meitenīti apģērbt, ne nomazgāt, ne matiņus sapīt. Un ēst tak arī viņa gribēs katru mīļu dieniņu, ar bērnu jau nevarēs iet pusdienās pie kantora. Būs vien jāsāk vārīt mājās, svēto tētiņ. To es, vecā Adamecne, tā saku. Zvaniķis, tas tikai var šo ito piekopt, bet ko tas tūļa saprot no bērna!

— Labi, labi, bet kur lai ņem ...

— Kur lai ņem? Vai tad es neesmu te? Mani pats dievs ir radījis par mācītāja virēju, tur nu nav ko šaubīties.

— Jā gan, jā, — mācītājs stomījās, — bet kur es ņemšu ko maksāt algu?

Adamecne ar abām rokām ieplāja sev pa gurniem.

— Šito būšanu, mīļais, pametiet mums abiem — man un dievam, gan jau viņš man tētiņa vietā samaksās. Šovakar pat stāšos dienestā, paķeršu līdzi savus traukus vis.

Mācītājam brīnumu bez gala. Vakarā atnāk ciemos Ursiņi, un mācītājs pārstāsta tam dienas notikumus; izdzirdis par Adamecnes priekšlikumu, Ursiņi rokas vien saņem,

— Adamecne? Šitā vecā ragana? Bez algas? Dievs samaksāšot tavā vietā? Nu, Jānoš, tāds brīnums vēl nav pieredzēts, ka glogovietis būtu ar mieru gaidīt samaksu no dieva. Tu tos cilvēkus būsi nobūris.

Mācītājs tikai rāmi smaidīja, un viņa dvēseles dzijumos trīsoja svētbijība. Arī viņš juta, ka noticis brīnums. Viss ir tik neparasts, tik neaptverams. Taču viņš jauta arī šo pārvērtību cēloni. Lūgšana, ko viņš, uz saltā baznīcas akmens klona ceļos nometies, bija raidījis Jēzum, tur augšā tikusi uzklausīta. Jēzus atņēmis glogoviešiem viņu savtīgās dvēseles un katram atsūtījis vietā daļu savējās. Cilvēku sejās un rīcībā manāma Jēzus elpa... Patiesi, ir noticis brīnums!

Valodas par lietussargu viņš vai nu nebija dzirdējis, vai arī tikai smaidīja par tām. Tiesa, viņš nesaprata, no kurienes gadījies lietussargs, kādu brīdi pabrīnījās, bet tad, ilgi nelauzīdams galvu, ieslēja lietussargu kaklā, varbūt īpašnieks atnāk pakaļ. Kaut gan manta nav ne piecu grašu vērta.

Tomēr šās dienas notikumi ar to vēl nebija galā. Vakarā ar zibens ātrumu izplatījās vēsts, ka Glogo-vas naboba Mihāja Gongoja sieva noslīkusi Bela-vodā, kas pēc negaisa stipri pārplūdusi. Nelaimīgā sieviete gribējusi pāriet pār laipu, lai pārdabūtu uz šo pusi zosis, kas ganījušās pretējā krastā. Viņa jau padusē pārnesusi zostēviņu un vienu melngalvīti, bet, ejot pēc nākošajām divām, kāja nez kā paslīdējusi, un viņa iegāzusies mežonīgi putojošajā upē. Žēlīgais dievs, no rīta te ūdens tikpat kā nebija, kaza to būtu varējusi izdzert vienā paņēmienā, bet ap pusdienlaiku tā jau bija satracināta straume, kas uz visiem laikiem aprija nabaga sievieti, jo neviena tur negadījās tuvumā. Viņu meklēja visu pēcpusdienu, pārbaudīja šķūni, pagrabus, bēniņus, bet vakarā upe pie Lehotas izmeta viņas līķi.

Lehotas ļaudis viņu pamanīja un sazīmējuši aizsūtīja jāšus vēstnesi pie Mihāja Gongoja.

Briesmīgais notikums satrauca ciematu. Šur tur pie vārtiem pulcējās ļaudis.

— Mjā, dievs piemeklē arī bagātniekus.

Ģerģs Klinčoks pieklauvēja pie mācītāja durvīm.

— Rīt būs lielas bēres.

Zvaniķis iegriezās pie kantora, cerēdams dabūt glāzīti šņabja par jauno ziņu.

.— Nu, kantora kungs, posieties. Mantīgs mironis apstāvams. Salūkojiet skaistas dziesmas.

Bēres bija trešajā dienā. Tādas bēres Glogovā sen nebija pieredzētas. Gongoja kungs atveda arī Lehotas mācītāju, lai būtu divi apstāvētāji, zārks bija pasūtīts no Besterces ar pasta zirgiem, krustu aizveda uz Kopaņicu galdniekam, lai nokrāso melnu un ar baltiem burtiem uzraksta nelaiķes vārdu un noslīkšanas dienu. Sanāca milzums ļaužu, bijis nu vien labs laiks, bet, līdzko mācītājs, ornātā tērpies, ar visiem pavadoņiem nokļuva līdz bēru mājai, atkal uznāca varena lietus gāze, tādēļ mācītājs parīkoja Kvapku.

— Ejiet labi žigli un atnesiet to lietussargu, tas ir turpat pie ābolu skapja.

Pāls Kvapka platām acīm blenza uz mācītāju. Vai viņš zināja, kas tas tāds ir — lietussargs!

— Nu, — mācītājs nepacietīgi sacīja, — es domāju to lielo, apaļo audekla gabalu, ko aizvakar atradām pārsegtu manas māsiņas grozam.

— Tagad sapratu.

Cienīgtēvs ierāvās zem Pētera Majgo lieveņa, lai nesamirktu, kamēr žiglais Kvapka atnes lietussargu, ko viņa žēlastība, visiem par lielu brīnumu, ar vienu rokas kustību izpleta platu, apaļu, tādu kā simt kopā saliktu sikspārņu spārnu. Tad, saņēmis aiz kāta, pacēla to virs galvas un soļoja lēni un cienīgi, vairs nebaidīdamies samirkt; lietus lāses nikni grabinājās pa šo ērmīgo jumtiņu un, neskardamas cienīgtēva augumu, rātni ripoja lejup.

Apglabāšanas laikā visi apbrīnoja lietussargu. Sievas un vīri sačukstējās.

— To esot atnesis svētais Pēteris.

Vienīgi kantora kunga skaistās dziesmas uz brītiņu saistīja viņu uzmanību, pūlī šur tur atskanēja pat elsas, kad kantors nomirējas vietā runāja aizkustinošos atvadu vārdus:

Atvados, atvados no visiem kaimiņiem,

No kūma Lajko, no svaiņa Klinčoka.

Visa Pāla Lajko saime sāka raudāt. Klinčoka sieva aizkustināta iesaucās:

— Dieviņ, kā gan iespējams kaut ko tik skaistu izdomāt!

Šis izsauciens kantoru varen iedvesmoja, un viņš, balsi pacēlis, vēl jūsmīgāk, vēl aizkustinošāk mirušās vārdā skandēja atvadas no pārējiem radiniekiem un paziņām. Laikam gan neviena vienīga acs nepalika sausa.

Tikko Gongojne bija apglabāta, ciema vecenes vēl nebija pienācīgi pārspriedušas greznās bēres, Gongoja atraitnību un — lai dievs piedod tādas nevalodas — ka jau bērēs Gongoja vanaga acis esot meklējušas Ķureku Annas glīto sejiņu, pat aklam

bija redzams, ka Congojnes slavenais «menķeks»1 jau nu ilgi nepaliks bez saimnieces, es saku, kaprači tikko bija atskurbuši no bēru šņabja, kad atkal vajadzēja rakt jaunu kapu. Pēc Gongojnes nomira Jānošs Šranko, kurš ari agrāk bija savu tiesu grozījies ap Gongojni, kad tā vēl bija stalta jaunuve. Un tagad viņi, taisni kā sarunājuši, aizgāja reizē. Bet cilvēki jau ari kaut ko tādu bija gaidījuši. Runāja, ka savā laikā Gongojne dažu labu reizi nozudusi rudzos, un pēc brītiņa, kur gadījies, kur ne, arī Šranko klāt un rudzos iekšā. Ak, tie bezdievīgie rudzi! Saaug tik gari, ka noslēpj visādas nelietības.

Un nu abas ēnas viena pēc otras devās uz bezgalīgo nekurieni. Otrā rītā pēc bērēm atrada Šranko gulitā mirušu, laikam viņu bija ķēris «nāves zibens», proti, trieka.

Arī Šranko bija pārticis cilvēks, «magnačs»[3] [4], viņa laukos ganījās trīs simti aitu, aramzemes bija atlicin, viņam pienācās greznas bēres. Šrankone nebija skopa, pati aizgāja pie skolotāja un mācītāja un pasūtīja, lai viss būtu tā, kā bijis Gongojnes bērēs. Lai maksā ko maksādams, bet Šranko ģimene nav sliktāka par Gongojiem.

Lai būtu divi mācītāji, četri zēni ministranti melnos svārciņos un lai visu laiku zvanītu. Un tā tālāk, un tā tālāk.

Mācītājs Jānošs apmierināti māja ar galvu.

— Būs, viss būs.

— Un cik tas viss maksās? — jautāja Šrankone.

Mācītājs ar krītu aprēķināja, cik tas varētu maksāt.

— Nūja, — Šrankone atcerējās, — un tad pieskaitiet arī to sarkano, lai zinātu, par cik tad būs dārgāk.

— Kādu sarkano?

— Nu to, ko jūs turējāt virs galvas, izvadīdams Gongojni. Tas bija brīnišķīgi.

Mācītājs ar pūlēm valdīja smieklus.

— To nu nevarēs. Ak vai, ak vai!

Šrankone apvainota pielēca kājās un lepni saslējās.

— Kāpēc nevarēs? Vai mana nauda sliktāka nekā Gongoja! Kā jums šķiet?

— Mīļā Šrankone, toreiz taču lija lietus, bet rīt droši vien būs jauks laiks.

Šrankone nepadevās nekādai pārliecināšanai, dialektiku viņa saprata labāk nekā mācītājs.

— Ak toreiz lija? Tad jau jūs, tētiņ, to sarkano jo labāk varat ņemt līdzi, dārgā manta vismaz nesamirks. Mans nabaga nelaiķis ir to pelnījis. Nebija mazāk cienījams cilvēks kā Gongojne. Savā laikā bija ciema vecākais, baznīcai vis ziedoja, tagad jau piecus gadus nesa no Bestercebāņas tās raibās altāra sveces, bet lielo, balto altāra segu — to izšuva viņa māsa. Tai sarkanajai mantai jābūt.

— Es taču nedarīšu sevi par apsmieklu, saulainā laikā apstāvēdams mirušo ar lietussargu. Atmetiet šo lepnības iedomu, Šrankone.

Šrankone sāka raudāt, — ar ko gan viņa tādu kaunu pelnījusi, ka dieva kalps nomirējam atraujot šo godu, kas tam pienākoties un pakaļpalicējiem darot prieku? Ko runāšot ciema ļaudis? Teikšot: «Šran-копе vīram pat pieklājīgu apglabāšanu nesarīkoja, iegrūda bedrē kā nez kādu ubagu.»

— Paklausiet, cienīgtēvs, paklausiet gan! — viņa lūdzās un, slapjās acis lakatiņā slaucīdama, tikmēr burzīja stūrītī iesieto mezglu, līdz tas atraisījās un no tā izkrita desmitforintu banknote.

Šrankone pacēla to no zemes un kautrīgi nolika uz mācītāja galda.

— Vēl šo pievienošu, tikai žēlīgi lūgšu, lai viss būtu, kā klājas.

Tagad no virtuves ielauzās Adamecne ar visu priekšautu un pavārnīcu un pievienojās lūgumam.

— Jā, jā, mīļais cienīgtēvs, Šranko bija dieva cilvēks. Nav tiesa visas tās nevalodas, kas par viņu palaistas. Un, ja arī būtu taisnība, tad tur tikai tā Gongojne vainīga, lai dievs mielo viņas dvēseli. Ja jau tas svētais lietussargs bijis pie viena kapa, tad var to nest arī pie otra. Vai nu dieviņš jau dusmojas, un tad ir vienalga, lai dusmojas drusku stiprāk, vai arī nedusmojas, un tad arī vairs nedusmosies.

— Nu, nu, Adamecne, kā jums nav kauna melst tādas aplamības. Lieciet mani mierā ar savām māņticībām. Tas ir smieklīgi.

Taču abas sievas nebija tik viegli pārliecināmas. «Mēs pašas zinām to, ko zinām, lai cienīgtēvs nemēģina mums iestāstīt,» viņas tikmēr lūdzās un kaulējās, līdz mācītājs beidzot bija ar mieru arī Jānošu Šranko izvadīt ar lietussargu, tikai piebilda:

— Ja līdz tam laikam īpašnieks nepaņems lietussargu. Kāds to ir te atstājis, un, ja atnāks pakaļ, man vajadzēs atdot.

Adamecne zīmīgi pamirkšķināja Šrankonei.

— Tādēļ jau gan varam gulēt mierīgi. Tas, kas to atnesa, mūsu zemīti apciemo pa tūkstoš gadiem reizi.

Patiesi, pēc lietussarga neviens neieradās, tā ka nākamajā dienā, kaut gan bija sausa, jauka pēcpusdiena, pie debesīm ne mākonīša, jaunais mācītājs tomēr pie zārka atvēra lietussargu un, soļodams zem tā, pavadīja apsvētīto zārku līdz kapsētai.

Četri spēcīgi vīri: Slāviks, Lajko un abi brožie brāļi Magāti nesa uz pleciem nestuves ar zārku. Tā bija dieva griba, ka netālu no kalves viens no Magā-tiem paklupa pret akmeni un krita, Pāls Lajko, kas gāja aiz viņa, satrūkās, sarāvās un zaudēja līdzsvaru, tā ka nestuves sasvērās un zārks nogāzās uz akmeņiem.

Zārks krakšķēdams un brakšķēdams pāršķēlās pušu, uz brīdi pavīdēja izšūtais līķauts, pēc tam arī pats mironis, kuru trieciens bija pamodinājis no šķietamās nāves; viņš dziļi ievilka elpu, sakustējās un nopūtās:

— Dieviņ, kur gan es atrodos?

Cilvēki skatījās un brīnījās, žigli atnesa no kalēja pēli un spilvenus, saklāja guļvietu kādos ratos, kas bija atvesti apkalt, un, ieguldījuši tanī ar sevišķu dieva žēlastību pamodināto mironi, tagad ne vairs kā bēru gājiens, bet kā slavas procesija, psalmus dziedādami, vadīja mājup Jānošu Šranko, kurš pa ceļam tiktāl atjēdzās, ka mājās tūlīt prasīja ēst.

Viņam piedāvāja krūzi piena. Šranko kratīja galvu. Lajko pasniedza degvīna krūku, kas bija piepildīta mirušā pieminēšanai. Šranko pasmaidīja.

Patiesībā no šā svarīgā notikuma tad arī radās leģenda par lietussargu; tā lidoja un lidoja pāri egļu mežiem, pāri staltām klintīm, arvien tālāk un tālāk, pieņemdamās arvien lielāka, kļūdama arvien bagā-tākar papildinādamas ar jauniem un jauniem sīkumiem.

Atrada kādu iedobumu klintī — tā bija svēta Pētera pēda, kādā laukā izplauka neparastas krāsas zieds — tur bija pieskārusies svētā Pētera nūja. Viss, viss liecināja, ka svētais Pēteris nesen pārstaigājis Glogovu. Tā nav nieka lieta, tautieši!

Arī pašu lietussargu apspīdēja misticisma brīnumainā gaisma. Noslēpuma miglā tīts patiesībā bija tikai tas, kā lietussargs gadījies virs mazās Veron-kas groza. Taču ar to pietika. Māņticība meklē miglu, migla pievelk māņticību. Tās abas tad arī dalīja savu guvumu — noplukušo lietussargu.

Tā slava aizgāja tik tālu, cik tālu vien aiztek Be-lavodas ūdeņi, un vienkāršie slovaki pie ganu ugunskuriem vai vakarēšanās pārstāstīja visu, kas saistīja viņu interesi, kas rosināja viņu iztēli, visu ārkārtējo un apbrīnošanas vērto. Šķita, ka viņi redz svēto Pēteri, debesu valstības vārtsargu, kā tas atnes lietussargu, lai nesamirktu mācītāja mazā māsiņa. Bet kā vecais nolaidies no debesīm? Droši vien sēdies uz mākoņa, kas viņu nonesis kāda kalna virsotnē.

Bez tam pārsprieda vēl lietussarga brīnumspēku, kas piecēlis cilvēku no miroņiem, un tā leģenda lidoja aizvien tālāk un tālāk, nesdama līdzi arī Glo-govas mācītāja un viņa mazās māsas tēlus. (Ak, tas puisis nu gan būs cēlies, kas viņu kādreiz dabūs par sievu!) Ja ndmirst kāds pārticis cilvēks, mācītāju Jānošu ar dziesmu grāmatu un lietussargu, kas jau kļuvis par īstu relikviju, ved vai desmit ciematiem oauri uz apbedīšanu. Viņu ved ne vien uz apstāvēšanu, bet arī pie bezcerīgi slimiem pieņemt grēksūdzi, dažkārt pat divu dienu gājiena attālumā, lai tikai varētu pa grēksūdzes laiku paturēt virs slimnieka svētā Pētera lietussargu. Nevar būt, ka lietussargs nepalīdz, vai nu tāds slimnieks izveseļojās, vai arī, ja neizveseļojās, tad ieguva mūžīgo svētlaimi.

Ja laulājamie pāri vēlējās palepoties ļaužu priekšā (un to viņi vēlas vienmēr), tad, vietējo mācītāju salaulāti, viņi devās uz Glogovas baznīcu, lai vēlreiz sadotos rokās zem lietussarga. Tā bija tā īstā laulāšana. Zvaniķis Kvapka turēja pār viņu galvām svēto audekla sēni, par ko arī viņa maciņā ieripoja dažs labs sudraba sešnieks. Bet Glogovas mācītājam nauda un dāvanas bira kā no maisa.

Sākumā gan viņš sīvi pretojās, bet pamazām arī pats sāka ticēt, ka sarkanais lietussargs, kas dienu no dienas vairāk izbaloja un noskranda, ir dievišķas cilmes. Vai tas nebija ieradies kā atbilde uz viņa lūgšanu, lai aizsargātu meitenīti, vai tas nebija viņa lūgtās labklājības un mantas avots?

— Kungs Jēzus, — mācītājs bija lūdzies tai bēdīgajā rītā, — dari brīnumu, lai es varētu uzaudzināt šo bērnu.

Un, raugi, brīnums bija noticis. Nauda, labklājība, bagātība plūst no vienkāršā skrandainā lietussarga kā no pasakainā «zirdziņ, stiepies», kas birdināja zelta gabalus.

Slava par lietussargu bija aizskanējusi arī līdz augstākām aprindām. Pats žēlīgais Besterces bīskaps sāka par to interesēties, izsauca mācītāju ar visu lietussargu un, noklausījies viņa stāstu, dievbijīgi pārmeta krustu.

— Deus est omnipotens,[5] — viņš noteica.

Tam vajadzēja nozīmēt, ka ari bīskaps tic lietussarga visvarenībai.

Pēc pāris nedēļām bīskaps atsūtīja mācītājam Jā-nošam rīkojumu relikviju glabāt nevis pie sevis mājās, bet sakristejā kopā ar citām baznīcas mantām. Mācītājs Jānošs tūlīt atbildēja, ka minētais lietussargs īstenībā piederot viņa māsiņai, mazgadīgajai Veronkai Bēji, un viņam neesot tiesības to atņemt un nodot baznīcai. Kaut gan neesot šaubu, ka meitene lietussargu dāvināšot baznīcai, kad būšot sasniegusi pilngadību.

Lietussargs nāca par labu ne vien mācītājam, kurš visai drīz iegādājās darba lopus un sāka apstrādāt lielu saimniecību, pēc dažiem gadiem uzbūvēja glītu mūra māju un turēja pajūgu, lietussargs cēla visu Glogovas ciematu. Vasaru no apkārtējām peldvietām bariem vien brauca kundzenes, bieži pat grāfienes (pa lielākai daļai vecas grāfienes), lai, nostājušās zem lietussarga, noskaitītu lūgšanu, tādēļ iepretim mācītāja mājai vajadzēja uzcelt nelielu viesnīcu, ko nosauca «Pie brīnumdarītāja lietussarga». Ar vārdu sakot, Glogova plauka, acīm redzot, vietējie iedzīvotāji sāka no apmeklētājiem kaunēties par savu zvana steķi un uztaisīja baznīcai glītu, ar skārdu apjumtu torni, kam no Besterces atveda divus jaunus zvanus. Jānošs Šranko, lai atgādinātu savu atgriešanos no nāves valstības, lika baznīcas priekšā uzstādīt brīnum jauku svētās trīsvienības statuju. Audzinātāja (mācītājs Jānošs ar laiku pieņēma Veronkai audzinātāju, kas valkāja cepuri) apdēstīja mācītājmājas pagalmu ar ģeorģīnēm un fuksijām, kādas glogovieši nekad agrāk nebija redzējuši ziedam. Viss kļuva skaistāks, jaukāks, izņemot Ada-mecni, kura kopš tiem laikiem bija tapusi vēl neglī-taka, un glogoviešu iedomība jau sniedzās tiktāl, ka svētdienu pievakarēs, kad cilvēkiem iznāk laika patērzēt, viņi arvien ņēmās pārspriest, vai nevajadzētu Glogovā ierīkot kalvāriju^6, tādu pašu kā Šelmecā, lai dievlūdzēju bari sanestu naudu un ieviestu rosību.

OTRĀ DAĻA

.

GREGORIČI Netaktiskais Gregoričs

Pirms daudziem gadiem, tātad jau iekām sākās mūsu stāsts, brīvajā karaļa pilsētā Bestercebāņā dzīvoja kāds Pāls Gregoričs, kuru ļaudis daudzināja par netaktisku cilvēku, kaut gan viņš vienmēr centās citiem izpatikt. Pāls Gregoričs mūždien skrēja pakaļ glītajai, koķetajai meičai Popularitātei, taču visur sadūrās ar Kritiku, šo raganu ar piktu seju un niknām, durstīgām acīm.

Pāls Gregoričs piedzima pēc tēva nāves, tieši deviņus mēnešus pēc bēru dienas, jau ar to vien visai netaktiski izturēdamies pret savu māti, kas īstenībā bija pavisam godīga sieviete. Būtu viņš piedzimis pāris nedēļu agrāk, nelāgo tenku sēkla paliktu neuzdīgusi. Taču Pāls Gregoričs tur galu galā nekā nevarēja darīt; vēl vairāk nepatikšanu viņš ar savu piedzimšanu sagādāja pārējiem Gregoričiem, jo nu mantojums bija dalāms uz daļām.

Bērns bija pavārgs, un pārējie Gregoriči, viņa pieaugušie brāļi, gaidīja viņu nomirstam, taču Pāls Gregoričs nemira vis (droši vien tāpēc viņu sāka uzskatīt par netaktisku), bet izauga, sasniedza pilngadību un pārņēma savās rokās īpašumu, kura lielākā daļa bija palikusi no nelaiķes mātes; no šās daļas tēva pirmās sievas bērniem nekas nepienācās, un tā bija diezgan prāva, kaut gan arī no tēva saņemtais mantojums nebija nekāds niecīgais, jo vecais Gregoričs, tirgodamies ar vīnu, bija krietni vien iekrājis. Tolaik vēl šai apvidū tādā veidā varēja tikt pie mantas.

Vīns vēl bija, turpretim ebreju vēl nebija. Mušu dienās no toreizējās vīnu zināšanas nav diez kas saglabājies, toties ūdens Garamā vēl netrūkst.

Pālam Gregoričam daba bija devusi vasaras raibumiem klātu seju un pasarkanus matus, bet ļaužu mēles melš, ka sarkanmatainie neesot labi cilvēki. Nu, Pāls Gregoričs tomēr pierādīs, ka ir labs. Parunas ir kā veci podi, kuros jau daudzas paaudzes vārījušas. Pāls Gregoričs ņems un sasitīs vienu no šiem podiem. Kļūs cilvēkiem tik nepieciešams kā maizes kumoss. Būs tik mīksts kā sviests, triep, vienalga, uz baltas vai melnas maizes.

Viņš savā sirdī apņēmās būt ļoti labs un ieredzams un visu savu dzīvi veltīt tam, lai cilvēki viņu mīlētu.

Un viņš arī bija labs uz katra soļa, taču tas nekā nelīdzēja, jo kāds ļauns džins, kas arvien gāja viņam pa priekšu, vienmēr tā iegrozīja ļaužu prātus, ka tie nosodīja viņa rīcību.

Pārbraucis no Peštas, kur praktizējās tieslietās, viņš pirmo reizi aizgāja uz tirgu un, iegriezies kādā tabakas veikaliņā, nopirka labus Havannas cigārus. Besterciešu mēles tūdaļ gāja vaļā:

— Tas puisis sūc cigārus par trīsdesmit pieciem kreiceriem. Oho! Ak šitā? Tas tik ir kolosāls izšķērdētājs! Redzēsiet, ka viņš nomirs nabagmājā! Ak, ja viņa tēvs varētu piecelties no kapa, ja viņš redzētu dēlu kūpinām cigārus par trīsdesmit pieciem kreiceriem! Žēlīgais dievs! Vecais jauca pie tabakas kaltētas kartupeļu lapas, lai iznāktu vairāk, un slacīja ar kafijas biezumiem, lai lēnāk degtu.

Pālam Gregoričam nāca ausīs, ka viņa dārgie cigāri sacēluši pilsētā sašutuma vētru, un viņš tūlīt pārgāja uz īsiņajiem divu kreiceru cigāriem.

Arī tas ļaudīm nebija pa prātam.

— Tas Pāls Gregoričs patiesībā ir īsts badakāsis. Sitīs vēl tēvam pāri. Šito pretīgo sīkstulību!

Pālam Gregoričam bija kauns, ka viņu uzskata par badakāsi, un pirmajā izdevīgajā gadījumā, ieradies kādā labdarības ballē (tā bija ugunsdzēsēju biedrības balle, kuras patronese bija gubernatora sieva, un ielūgumi vēstīja, ka ieeja pret labprātīgiem ziedojumiem), viņš samaksāja par ieejas biļeti nevis divus, bet divdesmit forintus, klusībā nodomādams: «Pāls Gregoričs jums parādīs, ka nav nekāds badakāsis.»

Taču rīkotāji tūlīt sabāza galvas kopā un nosprieda:

— Pāls Gregoričs ir netaktisks plātīzeris.

Viņiem bija iemesls tā spriest.

Tā bija nedzirdēta bezkaunība, ka tāds Gregoričs uzdrīkstas pārtrumpot gubernatoru, baronu Rad-vanski.

Radvanskis bija maksājis par biļeti desmit forintus, Gregoričs piesviedis desmit vairāk. Tas ir apvainojums! Vīntirgotāja dēls! Kādi laiki, žēlīgais dievs! Zvirbulis gribēs lidot augstāk par ērgli. Kādi laiki! Kādi ērmoti laiki!

Ko vien nabaga Pāls Gregoričs iesāka, viss vērsās pret viņu. Ja viņš ar kādu sastrīdējās un palika pie sava, viņu sauca par kasīkli, ja sastrīdējās un piekāpās, izpelnījās stulbeņa godu.

Kaut gan viņš bija mācījies tieslietas, sākumā tomēr ne pie kāda darba neķērās, reizēm izbrauca medībās uz savu no mātes mantoto muižu, kādu jūdzi no pilsētas, citureiz uz pāris dienām devās uz Vīni, kur viņam bija īres nams, ko, tāpat kā muižu, bija mantojis no mātes, — tā tad arī bija visa viņa nodarbošanās, kas strādīgajā Besterces sabiedrībā izraisīja nopietnus pārmetumus.

— Pāls Gregoričs ir zemei par nastu, — ļaudis runāja. — Nedēļām ilgi ne salmiņa nepaceļ. Kāpēc gan tādam liekēdim būtu jādzīvo pasaulē?

Šīs valodas nāca ausīs pašam Pālam Gregoričam, un viņš atzina, ka cilvēkiem būšot gan taisnība, dzīvi nedrīkstot tā izniekot. Lai šā vai tā, bet katram pašam jānopelna dienišķā maizīte.

Pāls Gregoričs pieteicās, ka gribētu likt lietā savas zināšanas un kalpot pilsētai vai komitātam.

Nu, tā tikai vēl trūka. Tūdaļ atraisījās simtiem mēļu, lai pretotos viņa plāniem. Ko? Pāls Gregoričs grib par kaut ko kļūt? Te pie mums? Kā viņam nav kauna? Raut citiem, nabaga cilvēkiem, maizes kumosu no mutes, kad pašam plāceņu atlicin. Te ir tik maz iestāžu, būtu jau nu atstājis tās tādiem, kam darbs nepieciešams.

Pāls Gregoričs atzina, ka tas taisnība, un atteicās no ierēdņa darba, no sabiedriskās darbības, sāka vairīties no vīriešu sabiedrības un nolēma precēties un dibināt ģimeni. Arī tā taču būs cēla, cieņas vērta rīcība.

Viņš sāka apmeklēt mājas, kur bija skaistas meitas un kur viņu kā labu partiju laipni uzņēma, taču intriganti pusbrāļi, kuri vienmēr bija cerējuši, ka vārgais cilvēciņš, kas pastāvīgi klepoja, tomēr nomirs, ar nedzirdētu viltību un krāpšanām jau pašā sākumā izārdīja visus maigo jūtu audus (par to būtu vērts rakstīt atsevišķu stāstu) tā, ka Pāls Gregoričs citu pēc cita saņēma tik daudz «kurvīšu», ka kļuva slavens visā apvidū. Vēlāk gan gadījās pāris meiteņu, kam jau bija apnicis vainagu nest (šī rota pēc zināma laika kļūst visai smaga), taču kauna dēļ atturējās ari tās. Kā nu tā? Iet pie tāda puiša, ko tik daudzas jau atraidījušas? Kura gan gribēs kļūt par groziņu karaļa karalieni? Taču neviena! ... Svētā An-drāša vakarā mājās gar Garamas krastmalu izkusa un sacietēja daudz alvas, taču nekur tā neveidoja Pāla Gregoriča tēlu. Šīm sapņainajām jaunajām meitenēm Pāls Gregoričs nav vajadzīgs. Viņām vajadzīga poēzija, nevis nauda. Varbūt kāda vecmeita vieglāk pieņemtu viņa gredzenu, tās ir nadzīgākas ...

Bet no jaunas meitenes līdz vecmeitai nav viens lēciens, starp tām atrodas jauna sieva. Vecmeitas — tā ir pēdējā pietura.

Jaunās meitenes un vecmeitas ir divas dažādas pasaules. Ja mazajai Karolinai, tam skuķītim, pastāsta, ka Pāls Gregoričs spļauj asinis, mazā Karolina nobīstas, un, kad Pāls Gregoričs atbrauc nākamreiz, mazajā, straujajā sirsniņā ir tikai žēlums, kaut gan vēl vakar, četrjūgu vērojot, tanī ierunājās pavisam citas jūtas. Ak, nabaga Pāls Gregoričs! Nabaga Pāls Gregoričs spļauj asinis! Kāda nelaime! Veltīgi kamanās iejūgtais dīseles zirgs purina stalto galvu, šodien zvārgulis vairs neskan tik pārgalvīgi. Pāls Gregoričs taču spļauj asinis.

Ak tu mazā muļķīte Karolina! Es zinu, es tev ticu, ka šis Pāls Gregoričs ir neglīts, novārdzis cilvēks, bet viņš taču ir bagāts un galu galā spļauj pats savas asinis — kas tev tur daļas?

Tici man, ka Rozālija, kas pie «madāmas» mācījusies tikai desmit gadus pirms tevis, nebūtu tāda maza mīļa dumiķīte kā tu. Rozālija jau ir īsta filozofe, un, ja viņai izstāstītu, ka Pāls Gregoričs spļauj asinis, viņa klusībā nodomātu:

«Patiesi, vērtīgs cilvēks.»

Un skaļi iesauktos:

— Es viņu kopšu.

Tomēr kaut kur dziļi zemapziņā, kur mājo jausmas, kas nevar pārvērsties vārdos, jo tās vēl nav domas, tikai savtīgu jūtu nogulsnes, tur dziļumos slēpjas aprēķins.

«Ja jau Pāls Gregoričs spļauj asinis, vismaz drīzāk būs beigas.»

Ak, mazās meitenes, jūs nepazīstat dzīvi: garos svārkus gan māmiņa jums ir iedevusi, bet prātiņš vēl palicis īss. Nedusmojieties, ka jums to pasaku, esmu spiests lasītājam paskaidrot, kāpēc Pāls Gregoričs nedabūja sievu no jūsu vidus.

Tas ir pavisam vienkārši. Izplaukusi roze nav vairs tīra, tās ziedkausiņu jau apmeklējusi bite, tajā jau pārnakšņojusi vabole, bet plaukstošā pumpurā vēl nav ne puteklīša no šās zemes ļaunuma.

Tāpēc arī Pāls Gregoričs no jaunām meitenēm saņēma tik daudz «kurvīšu» un, tā kā, jāsaka, viņš bija patiešām labs cilvēks, pats sāka pamazām apzināties, ka laulība nav domāta viņam, ka meitenes pareizi dara, viņu noraidīdamas, jo viņš spļauj asinis. Asinis īstenībā vajadzīgas kam citam.

Viņš nolēma neprecēties, vairs nepievērsa uzmanību meitenēm, bet gan jaunām sievām. Sāka lakstoties ap tām, lika atvest no Vīnes ziedus sārtajai skaistulei Vozārinei, slaidās Muškuji Maķāša sievas dārzā kādā jaukā vakarā palaida pieci simti lakstīgalu, kas ar lielām pūlēm bija savāktas Transilvānijā. Tās piegādāja kāds Naģeņedas putnu tirgotājs. Daiļava, ar putu balto augumu spilvenos atzvilusi, brīnījās — kāpēc gan šovakar putni dzied tik skaisti?

Lakstodamies ap jaunām sievām, cilvēks var gūt sev patiesu novērtējumu. Nedz meitenes, nedz arī vecmeitas vīrieti nenovērtē pareizi, viņām visām ir aplams viedoklis, ikviena lūkojas pa savas gaisa pils lodziņu, bet jaunās sievas, kuras raugās no atzīšanas koka pakājes un kuras vairs neļaujas sapņiem, nav vairs nepacietīgas, tās var ar vēsu prātu novērtēt, ko nozīmē viens vai otrs vīrietis. Jaunās sievas dod pareizu novērtējumu.

Nav ko runāt aplinkus, Pālam Gregoričam neveicās arī pie šīm jaunajām dāmām. Visur viņu padzina sievas, nevis vīri, kaut gan šādos gadījumos pieņemts, ka ārā sviež vīri.

Viņš bija pats sev jau ļoti, ļoti apnicis un nemaz nezināja, pie kā ķerties, kad sākās brīvības cīņas.

Arī tur viņu nepieņēma. Sacīja — viņš esot par mazu, par vārgu, neizturēšot kara grūtumus, tikai bojāšot ierindu. Taču viņš par varītēm gribēja kaut ko darīt.

Karaspēka formētājs majors, kas bija viņam labs paziņa, deva padomu:

— Es jau neiebilstu, ja jūs tiešām gribat mums palīdzēt, izvēlieties kādu nodarbošanos, kas nav bīstama. Arī kara laikā vajadzīgi papīra skrīpsnātāji. Iekārtosim jūs kaut kur par rakstvedi.

Pāls Gregoričs aizvainots lepni saslējās, izskatījās tā, it kā pūce tēlotu pāvu.

— Esmu nolēmis izraudzīties visbīstamāko nodarbošanos. Kā jūs domājat, majora kungs, kura tā būtu?

— Bez šaubām, izlūkdienests.

— Tad es kļūšu par izlūku.

Un Gregoričs kļuva par izlūku. Pārģērbies par klaidoni — tais laikos tādu pagrimušu tipu nebija trūkums, — viņš staigāja no vienas karaspēka nometnes uz otru un izdarīja ungāru armijai vērtīgus pakalpojumus. Vēl šodien daudzi vecie karavīri atceras mazo cilvēciņu ar sarkano lietussargu, kurš pratis pārdroši šķērsot ienaidnieka līniju. Patiesībā viņš izskatījās tik dumjš, ka likās, neprot skaitīt līdz desmit. Sejiņa šaura kā putnam, uzlocītas bikses, vecs, noplucis, sagumzīts cilindrs un padusē sarkans lietussargs ar līku rokturi — tas viss darīja Pālu Gre-goriču viegli ielāgojamu. Kas reiz bija viņu redzējis, tik lēti neaizmirsa. Bet kaut reizi viņu redzējis tika katrs, jo viņš mūžīgi nāca un gāja kā Urbāna dvēsele^1. Tikai nedaudzi nojauta, ko tas nozīmē, bet Dembinskis^7 [8] droši vien zināja, jo bija izteicies:

— Cilvēciņš ar sarkano lietussargu ir pats velns, taču no labajiem velniem.

Kad kaujas bija aprimušas un iestājies klusais pēckara laiks, Pāls Gregoričs atkal atgriezās Bestercē un kļuva par īstu cilvēknīdēju. Nemaz nekustēja ārā no savas lielās, vecās mūra mājas. Nedomāja vairs ne par pielāgošanos, ne par precēšanos. Kā jau ar vecpuišiem parasti gadās, viņš iemīlējās savā virējā. Vienkāršāk, vienkāršāk, arvien vienkāršāk. Tas ir progress, tā ir gudrība. Tā bija arī viņa teorija.

Sieviete ir vajadzīga, lai vīrieti apkalpotu, un vajadzīga, lai vīrieti mīlētu. Tātad kopā divas sievietes. Bet kāpēc šīs divas sievietes nevarētu apvienot?

Anna Vibra bija liela, plecīga meita, cēlusies kaut kur Detvā, kur vīri augumā vismaz asi gari un atgādina koku stumbrus turienes varenajos mežos. Viņai bija diezgan glīta seja, turklāt vakaros, traukus mazgādama, viņa mēdza brīnum jauki dziedāt:

Plostu nes Garamas viļņi,

Uz plosta Janko sūc pīpi.

Balss bija tik maiga un pieglaudīga, ka kungs reiz iesauca Annu savā istabā un atsēdināja ar ādu pārvilktajā mīkstajā krēslā. Tādā viņa savu mūžu nebija sēdējusi.

— Man patīk, kā tu dziedi. Tev ir skaista balss. Dziedi tepat, lai es labāk dzirdu.

Anka uzsāka melanholisku slovaku dziesmu — «Puiša vēstuli no dienesta», kurā viņš sūdzas mīļotajai par grūto likteni:

Vai zini, sirdspuķīt, kāda man guļvieta?

Uz salta akmens šineli paklāju,

Tā mana gulta.

Tādā es guļu. Bet ko es ēdu?

Zirggaļu ēdu, no sniega padzeros.

Nu zini, sirdspuķīt, kāda man dzīve.

Pālu Gregoriču melodija gaužām aizkustināja, viņš reizes trīs iesaucās:

— Tev nu gan ir rīkle, Anna Vibra, brīnišķīga rīkle!

Un virzījās aizvien tuvāk šai brīnišķīgajai rīklei un sāka ar roku to glāstīt, it kā viņu interesētu tikai tās īpatais veidojums. Anka visu klusām pacieta, bet, kad Pāla Gregoriča kaulainā roka — nez vai nejauši vai tīšām — noslīdēja lejāk, viņa nosarka un pikti atgrūda šo roku.

— Tas nebija pielīgts, cienītais kungs.

Arī Pāls Gregoričs nosarka un aizsmakušā balsī teica:

— Neesi tik pārgudra, Anka. Nevajag būt muļķei!

Taču Anka bija pārgudra, viņa pielēca kājās un

devās uz durvīm.

*— Neskrien projām, muļķe. Es jau tevi neapēdīšu.

Anka pat neklausījās, izskrēja virtuvē un ieslēdzās, velti Pāls Gregoričs steidzās viņai pakaļ un velti pie durvīm atkārtoja:

— Es jau tevi neapēdīšu. Goda vārds, neapēdīšu. Nu pagaidi, Ančura, to tu nožēlosi.

Ančura otrā dienā gribēja uzteikt darbu, taču kungs viņu pielabināja ar zelta gredzenu un solījās vairs ne pirksta viņai nepiedurt. Nevarot atlaist, viņš teica, jo kā gan lai pierod pie citas virumiem.

Ančai patika uzslava un zelta gredzens, un viņa palika.

— Bet cienītais kungs lai pilda, ko solījis, ja sāksiet vēl knakstīties — ka vilkšu!

Tiesa ir, ko tur liegties, pēc kāda laiciņa viņš atkal sāka knakstīties. Ančura atkal gribēja iet projām, taču Pāls Gregoričs viņu atkal pielabināja: šoreiz tā bija sarkanu koraļļu kaklarota ar zelta slēdzi — tādas kaklarotas baroneses nēsāja, baznīcā iedamas, — un tā tik skaisti apņēma Ančas balto, spēcīgo kaklu.

Kaklarota bija tik koša, ka Ančura vairs neprasīja, lai kungs izbeidz nerātnības. Kungs ir diezgan bagāts, nav ko taupīt viņa mantu!

Tai pašā dienā, kad bija dabūjusi kaklarotu, Anna diplomātiski pajautāja vecajai pārdevējai, Kāroja Botāra atraitnei, kas Gregoriča mājā īrēja mazu veikaliņu:

— Sakiet, cienītā kundzīt, — vai ļoti sāp, kad pārdur ausis?

Pārdevēja smējās.

— Ak tu dumjā vilkābelīte, vai būsi sadomājusi auskarus valkāt? Ai, Anča, Anča! Nu gan tev kas nelabs prātā!

Anča saskaitās un tik nikni aizcirta durvis, ka zvaniņš vēl labu stundas ceturksni šūpojās un šķindēja.

Protams, ka viņa gribēja auskarus. Kāpēc gan ne? Tas pats dievs radījis ausis arī viņai, kurš tām zīdā tērptajām dāmām. Tai pašā dienā viņa uzzināja, ka auss pārduršana sāp tikai mazdrusciņ vairāk nekā

blusas kodiens.

Jā, viņa gribēja auskarus un nu jau gaidīja, bija nepacietīga, gaidīja, kaut Pāls Gregoričs drīzāk uzmācies. To jau varēja pasteidzināt. Katra Ievas meita izdomā savu paņēmienu. Viņa ģērbās glīti, kārtīgi, iepina savās kaņepāju krāsas biželēs ugunīgu zīda lentīti, uzvilka batista blūzīti, tik smalku kā zīdpapīrs, noņēma ciešo ņieburu, kas sažņaudz un apslēpj augumu, un staigāja tā, lai vīrieša acis, pašam par postu, varētu vērot, kā cilājas viņas krūtis.

Gregoričam bija pieticis viltības, lai spiegotu krievu un austriešu armijās, taču šī meita, vientiesīga Detvas meita Gregoriču simtkārt pārspēja viltībā. Nākamajā svētdienā viņa ieradās baznīcā ar zelta auskariem, un puiši un meitas, kas viņu mēdza dēvēt par «grenadieri», smiedamies sačukstējās.

— Ahā, nu ir grenadierim sametusies kāja.

Un patiesi, jau pēc pāris nedēļām visā pilsētā pārsprieda briesmīgo notikumu: Pālam Gregoričam esot sakars ar virēju. «Vecs āzis mājās sāli laiza.» Ļaudis zināja atstāstīt sīkas pikantas scēnas, kurās bija daudz groteska komisma. Pāla Gregoriča brāļi, vēl krietni papušķodami, stabulēja pa visu pilsētu:

— Gregoričs un kalpone! Šausmas! Kaut kas tāds pasaulē vēl nav redzēts!

Svešie raustīja plecus — kā nu nav redzēts! — un klusināja radiniekus:

— Kas tur liels! Tas ir gluži dabiski. Pāls Gregoričs taču nekad nav bijis korekts. Jums tas ir pat izdevīgāk, viņš vismaz neapprecēsies, un viss lielais īpašums paliks jums.

Cik tur bija taisnības, cik ne, droši nav nosakāms, bet valodas pamazītēm apklusa un atsākās tikai pēc gadiem, kad tie, kam izdevās iekļūt drūmajā Grego-riča namā, ieraudzīja pagalma mauriņā mazu puisīti rotaļājamies ar jēriņu.

Kā dēls tas ir? Ko viņš te dara? Kā nokļuvis Gre-'goriča pagalmā? Dažreiz arī pats Gregoričs rotaļājās ar zēnu. Ja palūkojās pa aizslēgto vārtu atslēgas caurumu, varēja redzēt, ka savādnieks Gregoričs apjozies ar sarkanu jostu, pie kuras kā groži piesietas divas aukliņas, ko tur mazais zēns, otrā rokā vicinādams pātadziņu.

— Nū-ū, Rāro!

Un vecais stulbenis gan rikšoja sīkiem solīšiem, gan rāvās uz priekšu un sāka lēkšot, un pa reizei pat nozviedzās.

Ap to laiku viņš kļuva vēl noslēgtāks, tikai retu reizi varēja viņu redzēt stūrējam caur tirgu (zobgaļu mēles pauda, ka viņam abas kājas esot kreisās) dīvainā, noplukušā apģērbā, pie kura bija pieradis savās izlūka gaitās, padusē sarkano lietussargu, ko nēsāja ziemu un vasaru, lietū un sausā laikā, un, ja kaut kur gāja ciemos, nekad neatstāja priekšistabā, bet ņēma līdzi un visu laiku turēja rokā. Dažkārt gadījās, ka viņu uzaicināja: «Nolieciet, krusttēv, to lietussargu!»

— Nē, nē, — viņš pretojās, — esmu pie tā pieradis, tik ļoti pieradis, ka tam jābūt man rokās, bez tā es nejūtos labi, goda vārds.

Tika daudz pārrunāts par to, kāpēc viņš tā pieķēries šim lietussargam. Kaut kas neiedomājams!

Kāds stāstīja (laikam bijušais honvēds, zemes grāmatu reģistrators Ištvāns Pazārs), ka viņos laikos Pāls Gregoričs it kā esot šai vecajā lietussargā pārnēsājis svarīgas ziņas un piezīmes, jo lietussarga rokturis kādā vietā esot izdobts. Tā jau varēja būt.

Citiem Gregoričiem, kas gaidīja mantojumu, noslēpumainais zēns Gregoriča nama pagalmā bija kā dadzis acī, un viņi tikmēr pētīja, līdz uzgāja Privore-cas katoļu draudzes baznīcas grāmatās (Privorecā atradās Pāla Gregoriča muiža) ierakstu: «Ārlaulības bērns Ģerģs Vibra, māte Anna Vibra.» Bet ārlaulības bērns bija ļoti jauks, dzīvs un kustīgs kā liesma, viņu varēja iemīlēt pat gluži svešs cilvēks.

Aizdomīgas parādības

Mazais Ģuri Vibra auga dūšīgi, izauga par brašu, spēcīgu zeņķi ar tādu krūšukurvi kā bungas. Pāls Gregoričs nevarēja vien nobrīnīties:

— Kā viņam gadījies tāds krūšukurvis? Velns parāvis, kur viņš tādu ņēmis?

Viņam pašam bija šauras krūtis, tāpēc visvairāk patika Ģuri platās krūtis, zēna spējas viņu gandrīz nemaz neinteresēja. Taču zēns bija apdāvināts; vecais pensionētais profesors Mārtons Kupeckis, kas katru dienu mācīja tam elementārās zināšanas, sajūsmināts stāstīja Gregoričam:

— Ļoti spējīgs, ticiet man, Gregoriča kungs. Viņš kļūs par ievērojamu cilvēku, Gregoriča kungs. Uz ko saderam, Gregoriča kungs?

Gregoričs tādās reizēs jutās laimīgs, jo zēnu ļoti mīlēja, kaut gan centās to neizrādīt. Viņš smaidīdams teica:

— Nu tad saderam uz vienu cigāru un pieņemsim, ka es jau esmu zaudējis.

Un viņš pacienāja ar vislabākajiem cigāriem veco profesoru, kuram tik ļoti patika saderēt un patērzēt.

— Man nekad vēl nav bijis tik talantīgs audzēknis, ticiet man, Gregoriča kungs. Visu mūžu ņemos ar tādiem viduvējiem puišeļiem. Tādiem es šķiežu savas zināšanas. Tā ir bēdīga sajūta, ticiet man, Gregoriča kungs. (Viņš veldzēja savas bēdas ar šķipsniņu šņaucamās tabakas.) Ar viņiem man iet tā kā tam valsts naudas kalējam. Vai esat dzirdējis, Gregoriča kungs? Kā, jūs to neesat dzirdējis? Kādu dienu naudas kaltuvē pazūd liels zelta gabals. Meklē, nevar atrast. Notiek pamatīga izmeklēšana, un izrādās, ka lielais zelta gabals aiz neuzmanības iekausēts vara kreiceros. Tā tas bijis. Jūs saprotat mani, Gregoriča kungs? Jau vairāku paaudžu laikā es pildu ar savu prātu tikai tādus koka paurus. Denique^9, tagad, mūža galā, esmu atradis īstu talantu. Jūs saprotat mani, Gregoriča kungs?

Pāls Gregoričs nebija sevišķi mudināms; viņš jau pats bija mazliet par daudz pieķēries mazajam Vib-ram, un nebija vairs tālu no patiesības tie, kas, varbūt tikai kaitinādami pārējos Gregoričus, pareģoja: «Galu galā viņš vēl apprecēs Annu Vibru un puisēnu adoptēs.» Arī pats Kupeckis mēdza teikt: «Tā jau tas beigās būs. Esmu gatavs derēt, ka tā būs!»

Tā tiešām būtu noticis; par to domāja arī pats Pāls Gregoričs, jāatzīstas, ka tas būtu bijis taktiski, taču Gregoričs pārāk stipri mīlēja mazo Ģuri, lai uzdrīkstētos būt taktisks.

Notikumu loģisko norisi izjauca divi neparasti ga-dijumi. Pirmais bija tas, ka Anna Vibra kādudien nokrita no kāpnēm un salauza kāju tā, ka kļuva kliba uz visu mūžu, un kam gan vajadzīga kliba kalpone?

Otrs gadījums vēl vairāk lika sažņaugties savādnieka sirdij. Mazais Ģuri pēkšņi saslima, kļuva zils, viņam uznāca krampji, drudzis, un jau likās, ka zēns mirs. Gregoričs meta kaunu pie malas, sabruka pie bērna gultiņas, raudādams skūpstīja viņa seju un acis, jau dziestošās rociņas un pirmo reizi runāja vaļsirdīgi:

— Kas tev kaiš? Kas tev sāp, mīļo dēliņ?

— Nezinu, onkulīt, — bērns kunkstēja.

Šai brīdī vecais Gregoričs ar saviem sarkanajiem, paretajiem matiem, kas bija saslējušies stāvus, izskatījās tik dīvains, viņš redzēja bērna ciešanas, nāves mokas, un viņa paša sīkais augums izjuta šīs mokas, viņa locekļi sāka raustīties, sirds vai lūza, un no tās izlauzās noslēpums.

Viņš satvēra ārstu aiz rokas.

— Tas ir mans dēls. Vai dzirdat, mans dēls! Došu jums groziņu zelta, ja viņu izglābsiet.

Ārsts zēnu izglāba un saņēma groziņu zelta, ko Gregoričs bija briesmu ibrīdī apsolījis. Tiesa, groziņu gan neizraudzījās ārsts, bet Gregoričs lika to nopīt Zojomas slovakiem.

Ārsts gan izdziedināja zēnu, bet Gregoriču padarīja slimu. Viņš iesēja Gregoriča dvēselē aizdomas, konstatēdams, ka zēna slimībai ir saindēšanās simptomi.

Nūja, to vien Gregoričam vajadzēja, lai sāktu mūžīgi domāt un mocīties. Kā tas varēja gadīties? Vai tikai tu, mīļais, netiki ēdis kādu indīgu sēni?

Ģuri purināja galvu.

— Netiku vis ēdis, tētonkul. — Tā bija jaunā uzruna. «Tēti» viņš bija pieņēmis, bet no senākā «onkuļa» neatteicās.

Ko tad viņš būtu ieēdis? Arī māte neatlaidīgi minēja. Varbūt to, varbūt šo? Varbūt ēdienam pieliets slikts etiķis? Ko gan mēs todien vārījām? Bet varbūt vara trauki nebūs bijuši tīri. Gregoričs skumīgi purināja galvu.

— Nerunā niekus, Ančura!

Gregoričs sprieda citādi, viņš savas aizdomas nevienam neizpauda, tās glabājās starp viņa visslepenākajām domām, durstīja un urdīja viņu, neļāva mierīgi ne gulēt, ne ēst. Gregoričs domāja par saviem brāļiem. Tā bija viņu roka. Pēc mantojuma izstiepta roka.

Ar to beidzās viņa plāni adoptēt zēnu, dot tam savu vārdu un īpašumu.

— Nē, nē. Bērnam tas varētu maksāt dzīvību, viņu nogalinātu, ja es viņu noliktu brāļiem ceļā. Tātad nelikšu viņu tiem ceļā.

Viņš drebēja par zēnu, bet neuzdrīkstējās vairs viņu mīlēt.

Gregoričs noteica jaunu kārtību. Aizsardzības taktiku. Tā bija nežēlīga un muļķīga taktika. Zēnam pavēlēja Gregoriču saukt par cienīto kungu un vairs nemīlēt.

— Tas bija tikai tāds joks, — viņš teica, — es spēlēju tavu tēvu. Vai saprati?

Dzirdot šos vārdus, zēnam no acīm izsprāga asaras.

Vecais Gregoričs nodrebēja, pieliecās, noskūpstīja asaras, un viņa balsī skanēja neizsakāmas bēdas

— Nesaki nevienam, ka es tevi noskūpstīju. Ja to kāds uzzinātu, tu būtu lielās briesmās.

Viņam uznāca īsta piesardzības mānija. Kupecki viņš pārveda uz savu māju, un tam vajadzēja zēnu uzraudzīt dienu un nakti un visus ēdienus iepriekš nogaršot. Ja zēns gāja ārpus mājas vārtiem, viņu iepriekš izģērba, novilka samta svārciņus un glītās lakādas kurpītes, lai skrien ārā basām kājām un skrandains (bija sagādāts vecs, nosmulēts apģērbs), lai cilvēki pilsētā jautā:

— Kas tas tāds par skrandaini?

Tad tie, kas zināja, atbildētu: «Gregoriča virējas puika.»

Lai pilnīgi novērstu radinieku uzmanību, Gregoričs apņēmās skolot māsas Marijas, vīra uzvārdā Paņoki, dēlu. Aizveda to uz Vīni, sagādāja tam greznus apstākļus, ievietoja Terezianumā^10 mācīties kopā ar hercogu un grāfu bērniem, sūtīja dāvanas arī citiem krustbērniem, tā ka Gregoriči, kas jaunāko brāli Pālu nekad nebija ieredzējuši, beidzot sāka ar viņu samierināties.

— Nav jau slikts cilvēks, — viņi mēdza teikt, — tikai pārlieku stulbs.

Kad pienāca laiks mazo Ģuri nodot latīņu skolā, viņu aizsūtīja uz tāliem novadiem, uz Segedu, uz Ko-ložvāru, kur radinieku intrigas nevarēja viņu sasniegt. Tādās reizēs pavisam slepeni no pilsētas pazuda arī Kupeckis. Kaut gan viņš būtu varējis braukt, arī bungām rībot, nevienam nenāktu prātā jautāt, kurp viņš dodas.

Protams, šī ārkārtīgā piesardzība bija pārspīlēta. Taču Pālam Gregoričam bija raksturīgi tieši šādi pārspīlējumi. Mūždien viņš atradās uz kādas galējas robežas. Ja viņš nodevās kādai varonībai, tad bija pārdrošāks par pašu velnu, ja padevās bailēm, katrā kaktā saskatīja tūkstošiem spoku. Pārspīlēta bija tiklab mīlestība pret Ģuri, kā arī bailes par Ģuri, bet tur nu viņš nekā nevarēja darīt.

Kamēr zēns labi attīstījās un ar izcilām sekmēm beidza vienu klasi pēc otras, cilvēciņš ar sarkano lietussargu sāka izpārdot savus nekustamos īpašumus. Runāja, ka viņš pērkot lielu muižu Čehijā. Lai pietiktu naudas, esot jāpārdod īres nams Vīnē, pēc tam viņš sāka celt Čehijā cukurfabriku un sakarā ar to meklēt pircēju savai Privorecas muižai. Gadījās kāds bagāts tirgotājs no Kašas. Likās tik mīklaini un noslēpumaini, ka mazais sarkanmatis tagad, vecumdienās, uzsāk tik lielas pārmaiņas. Kādā jaukā dienā viņš arī Besterces māju norakstīja Annai Vibrai. Mazais cilvēciņš kļuva tik līksms, tik veikls, tik apmierināts, kā agrāk nekad nebija redzēts. Viņš atkal gāja sabiedrībā, interesējās par visu, tērzēja, centās būt patīkams, pārmaiņus pusdienoja pie brāļiem, gan te, gan tur izmezdams zīmīgus vārdus: «Kapā līdzi neko neņemšu.» Viņš atkal sāka apciemot dāmas, ap kurām veltīgi bija lakstojies jaunībā, un bieži uz pāris nedēļām vai mēnešiem aizceļoja, sarkanais lietussargs arvien bija viņam padusē. Pilsētas iedzīvotāji vairs par to daudz nelauzīja galvas: «Droši vien vecais aizbraucis uz savām muižām Čehijā.»

Par šīm čehu muižām runāja maz, taču sevišķi viņa brāļi par tām ļoti interesējās. Gan viens, gan otrs piedāvājās kādreiz aizbraukt līdzi, jo neesot vēl Čehijā bijuši utt., bet Pāla kungs ikreiz prata izvairīties no jautājumiem, un vispār šķita, ka viņš par šīm muižām daudz nedomā.

Un kas gan tur daudz būtu ko domāt, ja viņam nepiederēja vairāk čehu zemes kā tik, cik palicis aiz nagiem, braucot no Karlsbādes, kur viņš ārstēja nieres. Tās čehu muižas taču bija izdomātas tikai radinieku dēļ.

Pāls Gregoričs gluži vienkārši visus savus īpašumus pārvērta naudā, lai to noguldītu bankā un nodotu dēlam. Viss mantojums būs viens bankas rēķins, papīra gabaliņš, ko neviens neredzēs, ko var ielikt vestes kabatā, un tomēr dēls būs bagāts cilvēks. Tas bija labi un gudri izdomāts. Viņš braukāja nevis uz čehu muižām, bet uz tām pilsētām, kur Ģuri mācījās sava vecā audzinātāja uzraudzībā.

Tās bija laimīgas nedēļas, vienīgie gaismas stari viņa mūžā, kad viņš brīvi varēja mīlēt savu dēlu, kas, izaudzis par glītu, slaidu zēnu, bija labākais savā klasē un arī ar raksturu un izturēšanos izcēlās starp biedriem.

Vecais veselām nedēļām viesojās «Māķāša pilsētā» — tā sauca Segedu — un priecājās par Ģuri Vibru. Viņus bieži redzēja pastaigājamies gar Tisas malu, un, tā kā viņi ar Kupecki un Ģuri sarunājās slovaku valodā, katra dzīva dvēsele, dzirdot savādās skaņas, atskatījās, lai uzzinātu, kas tie tādi, kura Bābeles torņa cēlēja atvases.

Gregoričs tādās reizēs dzīvoja tikai savam dēlam. Pēc mācību beigām gaidīja viņu skolas vārtos, dēls priecīgi skrēja viņam pretī, kaut gan ļaunie skolēni, par kuriem varētu domāt, ka bez piķē spēles un bumbas viņu prātā nekam citam nav vietas, diezgan tika Ģuri zobojuši sarkanmatainā cilvēciņa dēļ. Runāja, ka viņš esot pats nelabais, ka viņš gatavojot Ģuri mājas darbus, ar burvju vārdiem ielejot Ģuri galvā uzdoto mācību vielu, tā jau esot viegli būt pirmajam. Atradās pat tāds šķelmis, kas zvērēja, debesis un zemi piesaukdams, ka noslēpumainajam velnam esot zirga kāja, kas kļūstot redzama, kad

/

novelkot zabaku. Ап skrandainajam lietussargam, ко viņš nēsāja līdzi, piedēvēja kaut kādas burvju spējas, apmēram tādas kā Aladina lampai. Labākais deklamētājs klasē Pišta Paročāņi uzrakstīja par sarkano lietussargu distihu, ko skauģi bieži skandēja, lai kaitinātu pirmo skolnieku. Par to Pišta Paročāņi saņēma no Ģuri Vibras honorāru — tādu kāvienu, ka šim asinis tecēja gan pa degunu, gan pa muti.

No tās reizes sarkanais noplīsušais lietussargs sāka Ģuri kaitināt, jo tas «tētonkuli» darīja smieklīgu klases acīs, un kādreiz viņš Gregoričam ieminējās:

— Jūs gan, tētonkul, varētu nopirkt jaunu lietussargu.

Vecais viltīgi smīnēja.

— Kas nu vēl nebūs? Ak tev vairs nepatīk mans lietussargs, tu sušķi?

— Ticiet man, tētonkul, jūs par to izsmej. Skolēni pat dzejoli sacerējuši.

— Pasaki, bērniņ, tiem skolēniem, ka viss nav zelts, kas spīd, to jau viņi gan zina, bet tu piemetini vēl, ka dažreiz var būt zelts arī tas, kas nespīd. Gan tu to kādreiz sapratīsi. Kādreiz, kad būsi liels.

Viņš brītiņu padomāja, ar lietussarga kātu pabikstīja mirdzošās upes smiltis un piebilda: — Kad lietussargs kļūs tavs.

Ģuri kustīgie lūpu kaktiņi un visa seja savilkās mīlīgā grimasē.

— Liels paldies, tētonkul. Redzu, ka esat nolēmis man uz vārda dienu... vai tikai tas nebūs apsolītā ponija vietā?

Un viņš draiski iesmējās. Arī vecais sāka smieties, apmierināti glaudīdams savas retās ūsas. Viņa smieklos bija kaut kas viltīgs, zīmīgs, it kā viņš smietos iekšķīgi, sirds dziļumos.

— Nē, ne, poniju tu dabūsi. Taču es apgalvoju, ka šis lietussargs kādreiz būs tavs un labi sargās pret mākoņiem un lietu.

«Ir nu gan spītība,» domāja Ģuri. «Šie vecie kungi pārāk pieķērušies ierastajām lietām un pārvērtē tās. Ari profesors Havraneka kungs jau četrdesmit vienu gadu asina spalvas ar vienu un to pašu nazīti, kam vairākkārt ir mainījis gan asmeni, gan spalu.» Taču kāda epizode aizkustināja arī Ģuri, un viņš galu galā lika lietussargam mieru. Kādu dienu viņi brauca ar laivu uz «Dzelteno». Dzeltenā ir maza saliņa Marošas un Tisas satekā, kur vecie Segedas zvejnieki vāra lielisku zivju paprikašu. Jaunie vairs neprot latīņu valodu. Taču šis ir vienīgais ēdiens, kura pagatavošanai vajadzīga latīņu valoda, protams, vajadzīgi vēl arī ķīši, sams, paprika un Tisas ūdens. Tā ir rakstīts slavenajā Mārtona pavāru grāmatā un patiesībā nozīmē to, ka sievietes neprot gatavot zivju paprikašu, bet ļoti var būt, ka tas attiecas uz Segedas zvejnieku trīskārtības likumu, ko viņi, gatavodami zivju paprikašu, arvien ir ņēmuši vērā: «habet saporem, colo-rem et odorem» (ir garša, krāsa un smarža).

Tātad es teicu, ka viņi brauca uz Dzelteno salu, Ku-peckis, Gregoričs un Ģuri. Kad viņu vecā laivele jau tuvojās krastam, tā uzgrūdās kādai siekstai un sašūpojās. Gregoričs, kas patlaban grasījās celties augšā, sagrīļojās, zaudēja līdzsvaru, pakrita laivā un izbailēs palaida vaļā lietussargu, kas iekrita taisni ūdenī un sāka lēnām peldēt pa straumi lejup.

Gregoričs iekliedzās: «Ak, mans lietussargs!» — un nobāla kā līķis. Viņa acīs bija lasāmas šausmas. Abi airētāji smīnēja, vecais Mārtons Erdegs, pār-stūmis pīpi uz cita zoba, šķelmīgi piemetināja:

— Nav liela skāde, cienīgais kungs. Tas vairs nebija nekam derīgs, ja nu kviešuviram rokā. (Par kviešuvīru sauca tādu skrandās tērptu izbāzeni, ko lika kviešu laukos zvirbuļu baidīšanai.)

— Simt forintu tam, kas atnesīs lietussargu atpakaļ! — vecais izmisis sēca.

Airētāji saskatījās, un jaunākais, Janči Berčeks, sāka aut nost zābakus.

— Vai kungs nejoko?

— Te būs simt forintu, — Gregoričs priecīgi teica, vilkdams no melnās kabatas grāmatiņas simtforintu banknoti.

Janči Berčeks, viens no iznesīgākajiem Segedas «labāko aprindu» pārstāvjiem, pagriezās pret Ku-pecki.

— Vai šis kungs nav traks? — viņš klusu vaicāja, kamēr lietussargs, viegli šūpodamies virs ūdens, līgoja aizvien tālāk pa slinkās ungāru Nīlas ribaino muguru.

— Nē, nē, — atteica Kupeckis, kas arī pats brīnījās par Gregoriča dīvaino pieķeršanos lietussargam. — Nav vērts, dominē spectabilis^11,goda vārds, tā būtu liela muļķība...

— Ātrāk, ātrāk, — elsoja Gregoričs.

Taču Janči Berčeks vēlreiz ļāvās šaubām.

— Vai tik tā banknote nav viltota, cienītais kungs?

— Nē, nē, tikai ātrāk, ātrāk!

Janči Berčeks jau bija noāvis zābakus, nometa arī kamzoli un vienā mirklī veikli kā varde ielēca ūdenī, un peldēja lietussargam pakaļ; Mārci Erdegs nenocietās un nokliedza:

— Tu nu gan esi ēzelis, Janko! Ko tu dari, Janko? Lien ārā, Janko! Nemokies velti.

Gregoričs pārbijies klupa viņam virsū kā ārprātīgs un, aiz šalles saķēris, sāka viņu žņaugt.

— Nekliedziet, citādi nogalināšu... uz vietas nogalināšu! Vai jūs gribat mani pazudināt?

Mārci Erdegs visu uzņēma ļoti mierīgi.

— Kas tad nu? Kungs tak negribēs mani žņaugt nost? Laidiet vaļā manu lakatu!

— Ļaujiet tam puisim peldēt pēc mana lietussarga.

— Vista taču tālab ir, lai būtu, kas cāļus pamāca, — Mārci Erdegs taisnojās. — Ūdens šeit varen straujš, lietussargu tik un tā nevarēs panākt, un nevajag ar, pēc pusstundas tas būs jau Dzeltenās salas otrā malā, jo ūdens tek salai apkārt. Pusstundas laikā zvejnieki iemetīs lielo tīklu, un kunga lietussargs pavisam droši ieskries tīklā arī tad, ja kāda liela zivs to būs norijusi. Tad izņemsim to zivij no vēdera.

Kā vecais zvejnieks pareģoja, tā arī notika, lietussargs iepeldēja tīklā, un Gregoričs bija ļoti priecīgs, kad turēja rokā iemīļoto īpašumu. Viņš mīļu prātu samaksāja Jānošam Berčekam simt forintu, kaut gan tas nebija panācis lietussargu, un bagātīgi apdāvināja arī zvejniekus, kuri otrā dienā piebazūnēja pilnu pilsētu ar šo dīvaino gadījumu, kā viens traks vecis par lietussarga izvilkšanu atgrūdis simt forintu. Tik trekns sams no Tisas sen nebija izzvejots. Skaudīgie zvejnieki un tirgussievas minēja:

— Varbūt lietussarga kāts bija no zelta?

— Ne velna. Kāts bija koka.

— Varbūt audums bija sevišķi smalks?

— Blēņas! Vai tad pasaulē ir audums, kas maksā simt forintu? Sarkans katūns, tas pats noplīsis un lāpīts.

— Nu, tad tur nav tā bijis.

— Tomēr tā bija.

Pat Kupeckis kādā sarunā ar Ģuri nosodīja Gre-goriču:

— Uzdrīkstos derēt, ka vecajam ķob! kāda skrūvīte nolūzusi.

— Untumains, taču labs cilvēks, — Ģuri aizstāvēja tēvu. — Kas zina, kādas atmiņas viņu saista pie lietussarga?

Pāla Gregoriča nāve un testaments

Šis notikums savu nozīmi ieguva tikai vēlāk, pēc daudziem gadiem, kad to neviens vairs neatcerējās, pat Ģuri jau bija aizmirsis. Kupeckim savukārt tas vairs nevarēja ienākt prātā, jo veco audzinātāju kā zibens nopļāva vēsts, ko kāda dienā atnesa telegramma no Bestercebāņas, ka miris Pāls Gregoričs; Kupecki pārņēma drebuļi, viņš likās gultā un teica savam raudošajam audzēknim:

— Es mirstu, Ģuri. Jūtu, ka mirstu. Gregoričs vēl turēja mani pie dzīvības. Pareizāk sakot, es viņa dēļ turējos pie dzīvības, bet tagad ļauju savai dvēselei aizlidot. Ar mani ir beigas. Nezinu, kas no tevis iznāks, nabaga zēn! Vai Gregoričs būs par tevi parūpējies? Par mani viņš nerūpējās. Bet tagad jau vienalga, es jūtu, ka mirstu. Varu saderēt.

Viņš būtu uzvarējis šais derībās, jo Gregoriča nāve un turpmākās ziņas bija veco tik ļoti satriekušas, ka viņš vairs nekad nepiecēlās no gultas. Uz bērēm atbraukušajam Ģuri pēc nedēļas saimniece ziņoja, ka nomiris arī audzinātājs, lai sūtot naudu bērēm.

Bet kas gan bija Kupecka nāve salīdzinājumā ar Gregoriča nāvi? Vecais grāmatu tārps nevienam vairs nebija vajadzīgs, pareizi darīja aiziedams, viņa

aiziešanu gandrīz neviens nepamanīja. Viņš glīti un paklusām devās uz viņpasauli, kā jau pieklājas; ari dzīvs būdams, viņš nebija ūdeņus duļķojis. Bija, aizgāja — un punkts. Turpretim Gregoričs visu nostrādāja smalki.

Tieši zaļajā ceturtdienā ap pusdienlaiku vecais sāka žēloties par graizēm pakrūtē, kļuva bāls un, juzdams stipras sāpes, likās gultā, un pieprasīja siltu auzu maisiņu, ko likt uz vēdera. Ančura atnesa auzas un sakārtoja spilvenus. Graizes mazliet aprima, bet uznāca liels nespēks, un Gregoričs nogulēja līdz pašam vakaram.

Vakarā viņš atvēra acis un teica:

— Padod, Ančura, manu lietussargu, noliec te zem pagalvja. Tā, nu es jūtos labāk.

Viņš atkal brītiņu pagulēja, bet drīz uztrūkās ar šausmās pārvērstu seju.

— Man bija briesmīgs sapnis, Ančura. Es sapņoju, ka esmu kļuvis par zirgu un mani veda uz tirgu. Sanāca mani brāļi un brāļu bērni un kaulējās manis dēļ. Es bažījos, kurš gan mani nopirks. Brālis Boldi-žārs atplēta man muti, paskatījās zobos un sacīja: «Tas vairs nekur neder, vienīgi āda ir piecus forin-tus vērta.» Kamēr viņi tā kaulējās, pienāk cilvēks ar izkapti un paplikšķina man pa muguru. Vai, kā vēl tagad sāp sāns! Es jūtu, Ančura, te viņš uzsita. «Tas zirgs būs mans,» viņš saka, «es to pērku.» Paskatījos uz to cilvēku ar izkapti — tā bija nāve. «Bet pavadu es nedošu,» pretojās mans saimnieks. «Tas nekas,» cilvēks ar izkapti piekrita, «pavadu es atnesīšu no tuvējā veikala, pagaidiet, tūlīt būšu atpakaļ.» Tad es pamodos, Ančura. Briesmīgi!

Rudie mati bija saslējušies gaisā, un uz deniņiem rasoja nāves sviedri. Ančura ar dvieli tos apslaucīja.

— Nieki, ticiet man, nieki. Sapnis nav nācis no debesīm, bet no māgas.

— Nē, nē, — slimnieks kunkstēja, — es jūtu, mana pēdējā stundipa ir klāt. Tik vien man laika atlicis, Ančura, kamēr viņš atnesīs pavadu. Nemierini mani, man nepatīk tukša pļāpāšana, dod žigli tinti un papīru, sūtīšu telegrammu dēlam, Ģuri, lai steigšus brauc mājās. Zēnu es sagaidīšu. Jā, sagaidīšu.

Viņam piestūma galdu, un viņš ātri, enerģiski uzrakstīja: «Brauc nekavējoties mājās, tētonkulis mirst, viņš grib tev kaut ko dot. Māte.»

— Lai sulainis tūlīt aiznes telegrammu.

Viņš bija nemierīgs, kamēr sagaidīja sulaini mājās. Reizes trīs apjautājās. Beidzot sulainis atgriezās, bet ar sliktām ziņām. Pasts jau bijis slēgts, telegrammu neesot varējis nodot.

— Nu, tas nekas, aizsūtīsim no rīta. Kungs tikai tā iedomājas, nekas jau nenotiks, bet viņš ir tik nervozs, ka nedrīkst viņu uztraukt. Sakiet vien, ka telegramma nosūtīta.

Šie meli Gregoriču nomierināja; viņam kļuva vieglāk. Viņš izrēķināja, kad dēls varētu atbraukt. Parīt ap pusdienlaiku droši vien būs klāt.

Nakti viņš gulēja labi, no rīta piecēlās, bija loti bāls, ļoti nespēcīgs, taču staigāja, rīkojās, kravājās pa atvilktnēm, pa senām piemiņas lietiņām. Ančura klusībā domāja: «Nav vērts sūtīt telegrammu, viņam ir jau labāk, pēc pāris dienām būs pavisam vesels.»

Viņš rosījās visu dienu, pēc pusdienas ieslēdzās savā kabinetā, izdzēra pudeli tokajieša un visu laiku rakstīja. Ančura reiz pajautāja, vai ko nevajagot.

— Nē.

— Vai kas nesāp?

— Sāp sāni, tā vieta, kur cilvēks ar izkapti sapni uzsita. Tur iekšā kaut kas sāp.

— Vai stipri sāp?

— Stipri.

— Vai aizsūtīt pēc ārsta?

— Nē

Pievakarē viņš atsauca notāru Janošu Stolarika kungu. Kad notārs atnāca, Gregoričs bija loti jautrs, pat smējās. Apsēdināja notāru un lika atnest vēl vienu pudeli tokajieša.

— No februāra ražas, Ančura.

Šis vīns bija palicis vēl no tēva, slavenā vīnu tirgotāja; tas bija tā gada vīns, kad Tokajā divas reizes novāca ražu: februārī un oktobri. Tādu dzēra tikai karali.

«Februāra raža» bija pāragrās ziemas dēl nostāvējusi ķekaros līdz pat pavasarim. Var iedomāties, cik šīm vīnogām bija īpatnēji smalka un stipra sula. Nelaiķis Gregoričs bija šo dzērienu nosaucis par Le-bensretterx un apgalvojis: «Ja pašnāvnieks iepriekš izdzertu divas glāzes šā vīna, tad, būdams neprecējies, viņš meklētu precinieku, bet, būdams precējies, — advokātu.» Tātad gribētu vai nu precēties, vai šķirties, nevis mirt.

Viņi saskandināja glāzes ar stipro dzērienu.

Gregoričs noklakškināja mēli.

— Ellīgi labs. To esot dzēris mans krusttēvs tai dienā, kad es piedzimis. Tas bija sākums, ar šo es apzīmogoju beigas.

Un viņi atkal saskandināja. Arī notāram vīns garšoja. Gregoriča kungs izvilka no kabatās aizzīmogotu dokumentu vīstokli.

Dzīvības glābējs. (Vāc.)

— Те bus mans testaments, Stolarika kungs. Ataicināju jūs, lai to nodotu jūsu glabāšanā.

Rokas berzēdams, viņš smējās.

— Tajā būs ari varen smalki joki.

— Vēl par agru, — iebilda Stolariks, pieņemdams dokumentus. — Kāpēc jūs tā steidzaties?

Gregoriča kungs vāri smaidīja.

— To jau nu es zinu labāk nekā jūs, Stolarika kungs. Bet iedzeriet vēl kādu glāzīti, iedzeriet vēl. Nerunāsim par nāvi. Tā vēl kaulējas par pavadu. Daudz interesantāk, Stolarika kungs, ir tas, kā mans tēvs ticis pie šā vīna. Tas ir bijis jauki.

— Klausos ar interesi, Gregoriča kungs.

— Jā, mans tēvs bijis slīpēts vīrs. Kur taisnais ceļš nav līdzējis, ņēmis talkā viltību. Šo viltību arī es esmu mazliet mantojis. Taču tā nav tāda. Bet tas jau nu vienalga. Zemplēnā esot dzīvojis kāds nabobs, ļoti bagāts grāfs, bet liels muļķis. Tomēr bijis labsirdīgs cilvēks un labprāt sagādājis citiem prieku. Taisni tāpēc jau viņš arī bijis muļķis. Mans tēvs parasti no viņa uzpircis vīnus, un grāfs ikreiz pēc izdevīga darījuma pacienājis viņu ar maziņu glāzīti šā nektāra. Tēvs, kā kaislīgs vīntirgotājs, vienmēr kaulējies, lai grāfs viņam pārdodot kaut vai divus ako^1 šā vīna, bet grāfs ne dzirdēt negribējis. «Pašam ķeizaram Ferencam nav tik daudz naudas, lai to nopirktu.» Reiz tādās magaričās dzēruši Lebensret-teiu, un mans nelaiķis sācis žēloties: «Ak tu debesu dzērieniņš, ak, labais brūvējums, ja mana slimā sieviņa ik dienas dabūtu tādu iedzert kaut vai uzpirksteni, pa divām nedēļām būtu vesela!» Dižciltīgajam grāfam atkusa sirds, viņš pasauca pagraba pārzini

’Ako — 50,8 1.

un pavēlēja: «Pielejiet Gregoriča kungam krūku no Lebensrettera mucas!» Pēc pāris dienām grāfam ieradās viesi, smalkas kundzenes, viņš gribēja tās pacienāt ar šo brīnumdzērienu, kas domāts tieši dāmām, bet pagraba pārzinis saka: «Nav vairs ne piliena.» — «Kur tad palicis?» grāfs brīnās. «Viss sagāja Gregoriča krūkā, pat pilna netika.» Mans vecais bija licis muciniekam Pivākam uztaisīt tādu krūku, kurā saietu trīs ako (vecais Pivāks vēl ir dzīvs un to atceras), un īrētos ratos aizvedis uz Zemplēnu, lai tiktu pie vīna. Taisnība, tas ir ļoti labs, vai ne? Nu, iedzeriet vēl ceļakāju, Stolarika kungs, vēl vienu glāzīti.

Kad notārs bija aizgājis, Gregoričs iesauca sulaini Maķko.

— Tūlīt skrej pie skārdnieka un nopērc katlu. Pēc tam sameklē man, vienalga, par kādu maksu, divus mūrniekus. Tikai nevienam nestāsti, kur tu ej.

Ak, tieši tā taču bija Maķko vājība! Kaut jel nebūtu noliegts! Varbūt tad viņš vēl spētu klusēt.

— Ej mudīgi, izdari ašil Viena kāja te, otra tur.

Mūrnieki bija klāt vēl ar gaismu, katls ari.

Pāls Gregoričs ieaicināja abus meistarus dibenistabā un rūpīgi aizslēdza durvis.

— Vai jūs protat klusēt?

Mūrnieki saskatījās, padomāja, beidzot vecākais atbildēja:

— Klusēt jau cilvēks prot, ar to viņam ir jāsāk, kad ierodas pasaulē.

— Kamēr vēl runāt nav iemācījies, klusēt nav grūti.

— Var jau pamēģināt, — piebilda jaunākais mūrnieks, — ja ir vērts.

— Būs vērts. Saņemsiet katrs piecdesmit forintu, ja šonakt izkalsiet sienā tādu caurumu, kurā ieiet šis katls, un aizmūrēsiet tā, lai nemaz nevar manīt.

— Tik vien?

— Tik vien. Un pēc tam saņemsiet no šās mājas saimnieka katru gadu pa piecdesmit forintiem, ja vien klusēsiet par šo notikumu.

Mūrnieki atkal saskatījās, un vecākais atbildēja.

— Izdarīsim. Kur būs tā vieta?

— Tūliņ parādīšu.

Gregoričs paņēma no naglas sarūsējušu atslēgu un, kaut gan viņam bija grūti paiet, izgāja pagalmā, palaidis mūrniekus pa priekšu.

— Nāciet līdzi.

Viņi gāja caur dārzu. Aiz dārza atradās «Libāna» — mazs mūra namiņš un divi holdi zemes, kas bija apstādīti ar ābelēm. Šeit auga sevišķi smaržīgi āboli. To dēļ Gregoričs bija nopircis mazo namiņu no mācītāja atraitnes un uzdāvinājis Ģuri, tūliņ pārrakstīdams uz viņa vārda. Kamēr Ģuri dzīvoja mājās, viņš mitinājās šeit kopā ar Kupecki, pēc tam namiņš stāvēja tukšs un pamests.

Gregoričs ieveda mūrniekus naminā, izraudzījās iekšējā sienā vietu, kur izkalt nišu, un piesacīja — kad būšot beiguši, lai aizejot pie viņa, tad iznesīšot katlu; pie iemūrēšanas viņš pats gribot būt klāt līdz pat beigām.

Pret pusnakti dobums bija gatavs. Mūrnieki gāja un pieklauvēja pie loga. Gregoričs viņus ielaida. Katls jau stāvēja istabas vidū Virsū nebija saskatāms nekas cits kā vien zāģu skaidas, tomēr katls bija ārkārtīgi smags, abi spēcīgie mūrnieki ar pūlēm jaudāja to panest. Ej sazini, kas tur bija iekšā.

Gregoričs sekoja mūrniekiem pa pēdām. Un neatkustēja nost, kamēr katls nebija iemūrēts un siena savesta kārtībā.

— Ja kungs rīt liks nobalsināt, parīt šo vietu pats velns neatradīs.

— Esmu apmierināts, — Pāls Gregoričs sacīja un izmaksāja apsolīto summu.

— Tagad jūs varat iet.

Vecākais mūrnieks likās izbrīnījies, ka viņus tik viegli atlaiž.

— Agrākos laikos šādos gadījumos esot rīkojušies citādi, — viņš mazliet nevērīgi teica. — Esmu gan lasījis, gan dzirdējis. Tādās reizēs arvien esot izdūruši mūrniekiem acis, lai tie vairs neatrastu ceļu, toties maksāts esot nevis piecdesmit forintu, bet simtkārt vairāk.

— Tie bija vecie labie laiki, — nopūtās otrs.

Taču Pāls Gregoričs nekādās runās vairs neielaidās, aizslēdza namiņa stiprās ozolkoka durvis un devās mājās, lai liktos gultā.

No rīta viņam atkal uznāca graizes, viņš kliedza un mocījās. Pilieni un sinepju kompreses palīdzēja tikai mazu brītiņu. Gregoričs kļuva pavisam slābens, un acīs viņam iegula tāda trula, spokaina migla. Viņš kunkstēja un vaidēja, un tikai lāgu lāgiem izrādīja kaut cik intereses par apkārtējo pasauli.

— Pagatavo labas pusdienas, Ančura, labas pusdienas. Izvāri nūdeles ar magonēm, jo zēns ieradīsies ap pusdienlaiku.

Pēc pusstundas viņš atkal teica Ančurai:

— Nūdeles gatavo ar medu, Ančura, zēnam tā garšo.

Sev viņš palūdza minerālūdeni un nepārtraukti dzēra, izdzēra pa veselai pudelei reizē, viņam ļoti slāpa, droši vien iekšās bija briesmīgs karstums.

Ap pusdienlaiku graizes pieņēmās, slimnieks jau vēma asinis. Ančura pārbijās un sāka raudāt. Jautāja, vai nesūtīt pēc ārsta vai mācītāja.

Gregoričs kratīja galvu.

— Nē, nē. Esmu jau sagatavojies. Man viss nokārtots. Gaidu tikai dēlu. Cik tagad pulkstenis?

Patlaban baznīcā noskanēja pusdienu zvans.

— Ap šo laiku parasti pienāk pasta rati ar ceļotājiem. Ej pasaki Maķko, lai pastāv pie vārtiem, pagaida Ģuri, ienesīs viņa somu.

Ančura izmisumā lauzīja rokas. Vai atzīties, ka nav nosūtījusi telegrammu dēlam? Ak dievs, cik ļoti viņš gaida!

Viņa neuzdrošinājās atzīties un meloja tālāk, solīdamās sūtīt Maķko ārā.

Slimnieks kļuva aizvien nepacietīgāks.

— Iznes tam Maķko ragu, Ančura. (Pie sienas zaļā aukliņā karājās milzīgs medību rags.) Lai iepūš, kad zēns ierodas, tad es drīzāk uzzināšu.

Vajadzēja noņemt un iznest ragu, bet Ančurai tagad vēl jo vairāk trūka dūšas atzīties savā pārkāpumā.

Slimnieks apklusa, nekunkstēja, nevaidēja, bet, galvu no spilvena pacēlis, klausījās un glāstīja pret galvgali atbalstītā lietussarga kātu, it kā tas atvieglinātu viņa mokas.

— Atver logu, Ančura, lai es dzirdu Maķko sta-bulēšanu.

Pa atvērto logu ieslīdēja saules stars, un vēja pūsma atnesa līdzi reibinošo akāciju smaržu. Gregoričs to ieelpoja, un saules stars un akāciju smarža vēlreiz atdzīvināja viņa dvēseles sen notrulušās jūtas.

— Noglāsti man pieri, Ančura, — viņš tikko dzirdami dvesa, — gribu vēlreiz j ust sievietes roku.

Kad Ančura uzlika roku viņam uz deniņiem, viņš aizvēra acis, likās, viņam bija patīkami, ka galvu apņem sievietes rokas. Piere nebija karsta, drīzāk auksta un sausa; ādai trūka parastā mitruma, tā it kā putēja un lobījās.

Slimnieks nopūtās:

— Tava roka nav diez cik gluda, nav gluda ... Tava roka kļuvusi cieta, Ančura!

Tad piebilda:

— Bet dēliņam, tam ir mīksta un silta ...

Nevarīgi pasmaidījis, viņš atkal atvēra acis.

— Vai tu nekā nedzirdēji? ... Cst! It kā Maķko pūstu ragu ...

— Neliekas vis, es nekā nedzirdu.

Gregoričs satraukti rādīja uz otru istabu.

— Tas pagāna pulkstenis tikšķ, traucē, kaitina mani. Apturi, Ančura, tūlīt, tūlīt...

Otrā istabā uz skapja tikšķēja veclaicīgs pulkstenis. Skaists pulkstenis, Gregoriča tēvs to bija pircis Sentištvāna ūtrupē Gemerā. Melnkoka ietvars veidoja tādu kā kāpņu telpu ar divām alabastra kolonnām un zeltītām margām, starp kurām no vienas sienas līdz otrai, dobji tikšķēdams, šūpojās liels vē-zēklis.

Ančura uzkāpa uz krēsla un pasniegusies apturēja vēzēkli.

Šai brīdī iestājās pilnīgs klusums, kurā izskanēja apslāpēts sauciens, nedabiska, neskaidra balss it kā smokot sauca: «Dzirdu raga skaņas, dzirdu!» — pēc tam gārdziens un kritiena troksnis.

Ančura nolēca no krēsla un skrēja uz guļamistabu. Jau bija iestājies klusums, gulta applūdusi ar asinīm,

Gregoričs gulēja miris, bāls, stingām, vaļējām actm. Viena roka bija nokarus un krampjaini turēja lietussargu.

Tā beidzās nabaga Pāla Gregoriča dzīve. Ziņa par viņa nāvi drīz vien apskrēja radus un kaimiņus. Pilsētas ārsts konstatēja nāvi no kuņģa čūlas. Iepīdams latīņu vārdus, viņš klāstīja, ka plīsusi kuņģa sieniņa un no tā sākusies asiņošana; viņš gan būtu varējis palīdzēt, ja ticis laikus ataicināts. Tūlīt bija klāt brālis Boldižārs, tāpat arī Gāšpārs ar visiem saviem bērniem. Turpretim Paņokine (dzim. Esmeralda Gregoriča), nelaiķa visvecākā māsa, kura pa vasaru dzīvoja uz laukiem, tikai pievakarē uzzināja bēdīgo notikumu un izmisusi iesaucās:

— Ak tavu nedienu, šito nelaimi, ka viņam vajadzēja nomirt vasarā! Es vienmēr lūdzu dievu, lai brālis mirst ziemu, nevis vasaru, bet, re, viņš nomirst tagad. Vai mūsu laikos maz vērts dievu lūgt? Ak dievs, šito nelaimi! Tie abi zagli nu visu pievāks.

Viņa lika jūgt zirgus un pilnos aulos drāzās turp, taču nonāca galā tikai naktī, kad Boldižārs un Gāšpārs, pārņēmuši varu savās rokās, jau bija visu izvandījuši un pārmeklējuši, un pat Ančuru izdzinuši laukā. Lāga dvēsele veltīgi pretojās, ka māja piederot viņai, esot viņai norakstīta, un viņa šeit esot saimniece,

— Jums pieder tikai četras sienas, — atbildēja Gāšpāra kungs. — Tās jūs dabūsiet. Viss pārējais ir mūsu. Personām ar šaubīgu dzīves veidu te nav ko meklēt! Vācieties ārā!

Gāšpārs bija advokāts un labs runātājs, kur nu Ančura varēja viņam pretim turēties. Viņa raudāja, raudāja, tad paņēma savu lakatu, lādīti, sainīti un pārcēlās pie Maķko mātes, taču bezdievīgie Grego-riči iepriekš vel pārmeklēja viņas mantas, vai tanīs nav dārglietas, krājkases grāmatiņa vai kaut kas tamlīdzīgs.

Pālu Gregoriču apglabāja trešajā dienā. Tās bija nabadzīgas bēres, neviens neraudāja, vienīgi nabaga Ančura, kas ļauno radinieku dēļ neuzdrošinājās tuvoties zārkam, bet gāja patālu aiz muguras. Dēls nebija atbraucis no Segedas. Un labi, ka viņš nokavējās, jo arī viņu būtu iztriekuši no sētas. Kaut arī Ančura gāja nopakaļus, viņu tomēr vēroja, viņa dūrās acīs visiem; lielā, lepnā māja, ko Gregoričs viņai bija atstājis, vēl pavairoja viņas vērtību, un, kad Ančurai nejauši nokrita asarās izmirkušais kabatas lakatiņš, visi klātesošie atraitņi (viens no tiem bija padomes loceklis) metās to pacelt.

Nokritušais lakatiņš parādīja, ka Ančura ļaužu acīs jau kaut ko nozīmē.

Trešajā dienā visi radinieki sapulcējās pie notāra Stolarika atvērt testamentu. Tas bija mazliet dīvains.

Vecais bija novēlējis divtūkstoš forintu Ungārijas Zinātņu akadēmijai.

Visām tām dāmām, kuras nelaiķis bija tuvāk pazinis, kuras bija aplidojis vai kādreiz apmeklējis, viņš novēlēja katrai divus tūkstošus forintu. Bija uzskaitītas deviņas dāmas, novēlētā summa — divdesmit tūkstoši forintu — skaidrā naudā pievienota testamentam, un Stolarikam uzticēts to izdalīt.

Līdz šai vietai radinieki klausījās, elpu aizturējuši, un pie viena vai otra novēlējuma brālis Boldižārs vai dažkārt arī brālis Gāšpārs izrādīja piekrišanu ar galvas mājienu vai kādu izteicienu.

— Tas ir pareizi.

— Cēli.

— Dievs ar viņu.

— Tas ir labi.

Tikai Paņokine zobgalīgi smīnēja, kamēr izskanēja deviņu dāmu vārdi.

— Ak nu! Tas ir savādi... tas ir savādi!

Brālis Boldižārs, kas domāja, ka nav svarīgi kavēt laiku ar tādiem sīkumiem (nelaiķis Pali taču visu mūžu ir bijis nepilnīgs), tēlodams augstsirdību, iesaucās:

— Lūdzu, notāra kungs, lasiet tālāk!

Notārs strupi atteica:

— Tālāk nav.

Visi aiz brīnumiem nosēcās. Tad klupa klāt testamentam.

— Nevar būt!

Notārs paraustīja plecus.

— Tomēr te nav ne burta vairāk.

— Bet pārējais īpašums? Muižas Čehijā?

— Tās viņš testamentā nav pieminējis. Es lasīju tikai to, kas rakstīts. Kungi jau paši redz.

— Neiespējami! — ķērca Gāšpārs Gregoričs.

— Visdīvainākais ir tas, — prātoja Boldižārs, — ka viņš nemaz nav pieminējis to savu pavārieni un viņas smurguli; īlenu maisā nenoslēpsi!

•— Jā gan, — apstiprināja Gāšpārs, — te būs kaut kāda blēdība.

Notārs steidzās viņus mierināt:

— Vai kungiem galu galā nav vienalga. Viss pārējais īpašums pienākas brāļiem un māsām.

— Jā, jā, — atsaucās Gāšpārs, — tas attiecas uz nekustamajiem īpašumiem. Bet kur ir nauda? Jābūt taču skaidrai naudai un krietni daudz. Baidos, ka te ir kāda blēdība.

Paņokine aizdomīgi noskatījās uz brāļiem.

Alkatīgie Gregoriči

Testamenta saturs drīz vien kļuva zināms vietējām labākajām aprindām un sacēla veselu skandālu vienkāršajos patriarhālajos salonos, kur virs vecām ķirš-koka klavierēm karājas «Mikloša Zrīņi uzbrukums» un uz maza, ar izšūtu, baltu galdautiņu apsegta galdiņa mirdz tukši sudraba svečturi, un tiem blakus milzīgā, no Pešķēnas atvestā kausā ar turienes kūrvietas ēku attēliem smaržo ceriņi.

Ak, šais mazajos, jaukajos salonos patiesi mutuļoja un virda dažādi uzskati.

— Tas Gregoričs tomēr ir rīkojies briesmīgi. Viņš jau arvien bija netaktisks, bet vēl pēc nāves tā kompromitēt cienījamas dāmas, kurām jau sirmi mati un kuras (vismaz puse no viņām) auklē mazbērnus, tas nu ir kaut kas nedzirdēts!

Deviņu dāmu tikumība tika likta pie kauna staba. Par viņām runāja visa pilsēta, viņu vārdi gāja no mutes mutē, un, ja daži pēla Gregoriču, tad citi iebilda:

— Kas gan galu galā var zināt, kā tur īsti bijis! Gregoričs jaunībā esot bijis velna pilns.

Pat tie, kas kategoriski nosodīja Gregoriču, sprieda tā: kaut kāda draudzība jau tur būs bijusi, ja viņš šīs dāmas atcerējies, taču džentlmeniska šī rīcība nav, pat tad ne, ja iedomājamies visļaunāko, tādā gadījumā tā ir jo netaktiskāka.

— Tas nu ir tāds numurs, — izteicās pilsētas jaunākais notārs Mihājs Vertāņs, — par kuru vajadzētu slēgt ārā no kluba ... tas ir, būtu vajadzējis. Es gribu sacīt, mēs viņu izslēgtu, ja viņš vēl būtu dzīvs. Goda vārds, ja viņam uz pieminekļa būs rakstīts — dižciltīgs cilvēks, es pats ar savu nazīti izkasīšu to ārā.

Galvenais arhivārs, kas reizē bija arī ugunsdzēsēju

priekšnieks un jau divdesmit gadus tika uzskatīts par speciālistu goda jautājumos, šo gadījumu izskaidroja pavisam citādi.

— Gluži vienkārša mazdūšība. Ko tās sievietes? Sievietes skaitās tikai līdz trīsdesmit pieciem gadiem. Šīs deviņas visas ir jau matronas. Ko viņām var kaitēt mazliet nediskrētības vai tenku? Uz aprūsējuša naža asmeņa dvašas pūtiens vairs nepamet pēdu. Arī kāpurus lasa nost tikai no tāda koka, kam ir lapas un ziedi, kam vēl būs augļi, — uz nokaltušiem kokiem tos atstāj. Jā gan, viņu vīrus Gregoričs ir apvainojis, tā ir gļēvulība; ja apvaino tāds cilvēks, kurš nav spējīgs dot gandarījumu, tā ir mazdūšība. Gregoričs taču, droši varu teikt, nav spējīgs dot gandarījumu. Un tā ir viņa vienīgā kļūda.

Paši brāļi Gregoriči, labi pārdomājuši, palaida pa pilsētu neglītas tenkas par nelaiķa deviņām simpātijām, tā ka nākamās dienas rītā pie notāra lielā steigā iedrāzās Ištvāns Vozāri, kura sieva arī bija minēta starp mantiniecēm, un paziņoja, ka viņa sievai ar šo nekaunīgo Gregoriču nekad nekādas pazīšanās neesot bijis un tos divus tūkstošus viņa nepieņemšot. Kad šī vēsts bija pārlidojusi pilsētu, pie Stolarika cita pēc citas ieradās pārējās dāmas un tāpat paziņoja, ka mantojumu nepieņemšot, jo ari viņām ar Gregoriču neesot bijis nekādas pazīšanās. Stolarika kungs sen nebija tā uzjautrinājies kā šai dienā, jo bija tīrais prieks noskatīties, kā šīs grumbainās, bezzobainās vecenes ar sirmām matu cirtām sarkdamas stāstīja par savu tikumību.

Vēl priecīgāks prāts bija brāļiem Gregoričiem, jo viņiem palika testamentam pievienotie divdesmit tūkstoši, protams, atskaitot divus, jo Zinātņu akadēmija novēlēto summu pieņēma, kaut gan tai patiesi ar Gregoriču nebija nekādu attiecību. Bet Zinātņu akadēmija (desmitā vecā krustmāmiņa) nebija tik kaunīga kā pārējās deviņas.

Taču brāļu Gregoriču prieks kļuva aizvien skābāks. Nekādi nevarēja atrast muižas Čehijā. Gāšpāra kungs aizbrauca uz Prāgu, lai tur dzītu pēdas, taču veltīgi. Jau mājās likās aizdomīgi, ka dokumentos nekur nebija atrodamas nekādas ziņas par čehu muižām, nedz nodošanas pieņemšanas akta, nedz kādas vēstules no muižas pārvaldnieka. Neaptverami. Boldižārs lādējās: kaut kas tāds pasaulē vēl neesot redzēts. Notārs Sto-lariks smējās.

— Laikam vainīga būs tā trakā jūra, ko Šekspīrs novietojis Čehijā; tā būs noslīcinājusi Gregoriča muižas.

Brāli ārdījās aiz dusmām, spēra zemes gaisā, draudēja Maķko un Ančurai ar cietumu, ja nepateikšot, kur atrodas čehu muižas. Abus kalpotājus beigās nopratināja pie mantojuma apspriešanas, jo Maķko jau nu vajadzētu zināt — viņš esot braucis kungam līdzi uz muižām Čehijā.

Maķko liecināja, ka nelaiķa kungs tikai šeit, mājās, esot stāstījis par ceļojumiem uz Čehiju, bet patiesībā braucis uz Segedu vai Koložvāru, kur mācās Ģuri.

Nu, vai nav blēdis tas Pāls Gregoričsl Tā piekrāpt savus nabaga radiniekus!

Nu vairs nebija grūti uzminēt, kas vecajam ļaundarim aiz ādas (kā gan zeme viņa kaulus glabā!), kāpēc viņš tik paslepeni pārvērtis naudā savus nekustamos īpašumus. Skaidrs, ka par Vīnes namu un muižām saņemto naudu gribējis pa kluso atgrūst tam bandu bērnam.

Bet vai paspējis atdot? Nevarēja taču viņš tādam smurgulim uzticēt simtiem tūkstošu. Bet kur tad viņš tos licis, kam atdevis? Tā bija lielā mīkla, ko pētīja Gregoriči. Notārs, kas pēdējais bija runājis ar nelaiķi, apgalvoja, ka Gregoričs naudu ne ar vārdu neesot pieminējis; Ančura zvērēja pie zemes un debesīm, ka viņai neesot ne plika graša, un pati bija bēdīga, ka palikusi tukšā. Viņai jau nu nebija par nelaiķi nekas labs sakāms. Nabaga zēnu viņš bija padarījis nelaimīgu — dzīvs būdams, tā šķiedies viņa dēj, bet tagad labklājības avots pēkšņi izsīcis; kundzēns, kuram turēja audzinātāju, sāks pats pasniegt stundas, ja vispār varēs studēt, jo nav nemaz tik droši, vai no mājas ienākumiem spēs viņu sūtīt universitātē.

— Nu, nu, — prātoja Stolariks, — ja Gregoričs būtu gribējis, lai zēns dabū visu naudu, viņš būtu varējis to atklāti uzdāvināt, kungi taču nevarētu pretoties. Vai ne?

Tas bija taisnība, tieši tāpēc viss notikušais likās tik neizskaidrojams un noslēpumains. Namu Vīnē Gregoričs bija pārdevis par simt astoņdesmit tūkstošiem, Privorecas muižu — par septiņdesmit pieciem tūkstošiem, kopā sanāk ceturtdaļmiljona forintu. Žēlīgais dievs, kur gan varēja likt tik lielu naudu? Ja to pārvērstu zeltā, izkausētu un ēstu ar karoti, arī tad viņš to nebūtu spējis notērēt, bet Gregoričs bija taupīgs, tātad naudai kaut kur jābūt. Bet kur? Traks var palikt minēdams.

Nelikās ticami, ka nauda būtu pie Ančuras vai zēna, vai Stolarika, kas bija kļuvis par Ģuri Vibras aizbildni, taču brāļi Gregoriči pilnīgi neatmeta šo varbūtību un salīga spiegus, kas novēroja Ančuru un noklausījās viņas nevilšus izmestus vārdus, arī Peštā sameklēja veiklu zeņķi, kam vajadzēja sadraudzēties ar Ģuri (viņš bija pārgājis uz Peštu juristos) un pēc viņa dzīves veida un izteicieniem nākt patiesībai uz pēdām.

Taču Ģuri dzīvoja trūcīgi, centīgi apmeklēja lekcijas universitātē, dzīvoja «Pie septiņām pūcēm» un pusdienoja mazā Gleznotāju ielas ēdnīcā, kas saucās «Pirmais aprīlis». Šai mazajā ēdnīcā, ko kupli apmeklēja juristi, modernā dzīve kūsāja it īpaši strauji. Ēdienu kartē bija uzzīmēts resns vīrs, kas uz ielas runājas ar kādu vāju personu, un zem zīmējuma šāds dialogs:

Vājais kungs: Kur jūs, tēvoc, pusdienojat, ka tik lieliski izskatāties?

Resnais kungs: Tepat, «Pirmajā aprīlī».

Vājais kungs: Nu, tad arī es iešu turp.

Par spīti šai sarunai, «Pirmajā aprīlī» gatavoja slikti, un minētais dialogs pilnīgi attaisnoja ēdnīcas nosaukumu «Pirmais aprīlis». Jā gan, veco laiku krodzinieki bija atklāti cilvēki, pat, ja meloja, tad darīja to tik nevainīgi, lai katrs varētu izprast viņu viltības.

Gāšpāra kungs saņēma veselus biļetenus par Ģuri dienas kārtību: brokasto kafejnīcā, priekšpusdienā apmeklē lekcijas, pusdieno «Pirmajā aprīlī», pēcpusdienā skrīpsnā papīru kāda advokāta kantorī, vakariņās uzkož gabaliņu speķa vai biezpienu, ko nopircis mazā bodītē, pēc tam mācās līdz pusnaktij. Visi viņu mīl un ciena, no viņa iznāks ievērojams cilvēks.

Viltīgais Gāšpārs Gregoričs jau sāka ilgoties, kaut tas ceturtdaļmiljons izrādījies šā jaunekļa rokās un kaut viņš dienās apprecētu Gāšpāra meitu Minku, kura nupat sāka veidoties par krāšņu pumpuriņu, — viņai varēja būt gadu vienpadsmit.

Šis pieņēmums bija muļķīgs, nauda nevarēja būt pie Ančurkas vai viņas dēla, jo tad vismaz Ģuri ļautu to manīt. Ančura izīrēja mantoto māju, un no ieņemtās ires maksas Stolarika kungs varēja sūtīt Ģuri trīsdesmit forintu mēnesi.

Brāļi Gregoriči sadalīja dāmu atraidītos astoņpadsmit tūkstošus un tos dažus simtus, kas ienāca, izūtrupējot Pāla Gregoriča mēbeles un citas mantas, bet pārējā īpašuma pēdas bija pazudušas. Visa pilsēta par to lauzīja galvu un izdomāja dažādas aplamības. Runāja, ka vecais aizsūtījis naudu Klapkam^12 un rēiz tā atgriezīšoties durkļu veidā Klapkas vadībā. Melsa arī, ka Pālam Gregoričam Lopatas mežos piederējusi apburta pils, kurā viņš turējis ieslēgtu daiļu dāmu. Un, ja pats nebūtu varējis ar karoti izstrēbt savu mantu, pārkausētu zeltā, tad skaistule drīz jo drīz to būtu izlaizījusi kaut vai ar tējkarotīti vien.

Vairāk par visiem minējumiem radinieku uzmanību saistīja skārdnieka izmestā patiesība, ka Pāls Gregoričs dienu pirms nāves pie viņa nopircis lielu katlu, bet samaksājis neesot, tāpēc viņš nākot pie Gāšpāra kunga ar rēķinu.

Gāšpāra kungs iesita sev pa pieri.

— Ka tevi jupis, tāda katla tur nebija!

Viņš pārlasīja ūtrupes protokolu, kur bija sarakstītas visas pārdotās mantas, taču katla nebija.

— Esmu uz pēdām — ņirdza Gāšpārs Gregoričs. — Ne jau velti mans mīļotais jaunākais brālis lika pirkt katlu. Bet kāpēc viņš lika to pirkt? Lai tajā kaut ko noglabātu. Un šis kaut kas ir tas, ko mēs meklējam.

Gāšpārs pastāstīja par savām aizdomām arī Boldi-žāram. Boldižārs aiz prieka uzgavilēja:

— Dieva pirksts, brāl! Tagad es jau ticu, ka mēs mantu atradīsim. Pāls to būs kaut kur noracft, lai nauda netiek mums, un šis joks viņam būtu izdevies, ja vien viņš aiz muļķības nebūtu palicis par katlu parādā. Taču tādās reizēs vienmēr laimīgi sagadās, ka ļaundaris kaut kur nošauj greizi.

Skārdnieks atcerējās — katlu izraudzījies un aiznesis sulainis Makko. Tādēļ Gāšpārs Gregoričs kādā dienā paaicināja Makko, uzņēma kā viesi, pamieloja ar ēdienu, dzērienu un, laipni iztaujādams par nelaiķa pēdējām dienām, viltīgi novirzīja sarunu uz katlu, par kuru skārdnieks tagad prasot samaksu.

— Kas tas par katlu, mīļais Makko? Vai tavs kungs būtu tādu pasūtījis? Taisni negribas ticēt! Ko viņš ar to būtu darījis? Man liekas, Maķko, tu pats būsi uz kunga rēķina pastrādājis kaut kādas blēņasl

Vajadzēja tikai aizskart Maķko goda jūtas, tūdaļ viņam atraisījās mēle un viņš kā sīlis pēc kārtas izstāstīja visu, kas varētu apliecināt viņa godīgumu: dienu pirms nāves kungs pavēlējis sameklēt katlu un divus mūrniekus. Viņš arī tūliņ visu izdarījis. Tas noticis pievakarē. Katlu viņš ienesis Gregoriča kunga guļamistabā, tad ielaidis pie kunga abus mūrniekus. Arī mūrnieki esot katlu redzējuši un varot to apliecināt.

— Nu re, — Gāšpāra kungs priecīgi sacīja, — tu esi laimīgs cilvēks, Maķko. Ja jau tev ir liecinieki, tad tā lieta skaidra un tavs gods tik tīrs kā svaigs piens. Es ņemu savus vārdus atpakaļ. Tu, mīļais, esi viegli ticis ārā no ķezas. Nu, izdzer vēl glāzīti šās «vēršasins» un nedusmojies par manu pļāpāšanu; redzi, man bija dibinātas aizdomas, jo to katlu mēs starp viņa mantām neatradām, bet skārdnieks tomēr samaksu prasa, saka, tu esot aiznesis. Kui gan tas varēja palikt?

Maķko raustīja plecus:

— Dievs vien to zina.

— Vai tu vēlāk to netiki redzējis?

— Nē.

— Un kas tur bija ar tiem mūrniekiem? Ko viņi darīja?

— Nezinu.

Gāšpārs Gregoričs zobgalīgi smējās Maķko taisni acīs.

— Tu esi īsts Neziņas Jānošs no pasakas, tas ari vienmēr atbildējis «nezinu». Tu, protams, nepazīsti arī tos divus lieciniekus, kuri varētu pierādīt tavu nevainību šai katla jautājumā. Jā, brāl, tad tu tomēr vaļā netiec.

— Vienu pazīstu gan!

— Kā viņu sauc?

— Kaut būtu zinājis!

— Kā tad tu viņu pazīsti?

— Viņam uz deguna aug trīs matiņi.

— Muļķības! Un ja nu viņš tos ir noskuvis?

— Arī tad pazīšu, viņš izskatās pēc pūces.

— Kur tad tu noķēri tos mūrniekus?

— Viņi remontēja baznīcas mūri, no turienes atsaucu.

Gāšpārs Gregoričs izdabūja visas vērtīgās ziņas, kas bija saglabājušās Maķko galvā, un nu jau Gāš-pāram zeme dega zem kājām; viņš tūdaļ apskrēja visu pilsētu, lielā steigā meklēdams mūrnieku, kuram uz deguna būtu trīs matiņi.

Atrast nebija grūti. Jau pašā pirmajā mūrnieku bariņā, kur viņš apvaicājās par trim matiņiem, uzreiz atsaucās kādi trīs vīri:

— Tas būs Andrāšs Prepelica. Viņam tādas trakas ūsas, kāpj uz deguna.

Prepelicu atrast bija tīrais nieks, katrs mūrnieks, katrs ķieģeļu nesējs puika zināja, ka Prepelica tagad ceļ Peštu. Strādājot pie lielas mājas kaut kur uz Ke-repeši ceļa.

Gāšpāra kungs nežēloja pūļu, uz vietas sēdās ratos un neapstājās līdz pat Peštai, lai tur starp slovakiem dzenātu rokā Prepelicu.

Prepelica patlaban ar celtni brauca augšup uz trešo stāvu, kad Gāšpārs viņu ieraudzīja. Gregoričam aiz bailēm trīsas pārskrēja pār muguru. Ak, ja nu celtnis notrūkst!

— Hei, Prepelica! — viņš sauca. — Apstājieties! Es meklēju jūs! Mums jāparunājas.

— Labi, labi, — mūrnieks vienaldzīgi atteica, no saviem augstumiem aplūkodams atnācēju, — kāpiet augšā, ja gribat runāt.

— Nāciet jūs lejā, ir steidzama darīšana.

— Pakliedziet, es tepat dzirdēšu.

— Nevar, mums katrā ziņā jāparunājas zem četrām acīm.

— Labs vai slikts? — Prepelica no saviem augstumiem pētīja.

— Ļoti labs.

— Vai man labs?

— Jums labs.

— Nu, ja man labs, tad būs labs arī vakarā; pagaidiet līdz vakaram, tad nākšu lejā, tagad man jātaisa augšējais logs.

— Neprātojiet! Nāciet aši lejā, Prepelica! Jūs nenožēlosiet.

— Es nemaz nezinu, kas kungs tāds ir.

— Es jums tūlīt pateikšu.

Ar nākamo celtni viņš uzsūtīja Prepelicam čaukstošu desmitforintu banknoti. Aiznesējs dabūja fo-rintu.

Tādu vizītkarti saņēmis, Prepelica uzreiz nolika uz stalažām āmuru un ķelli un ar nākamo celtni laidās lejā uz mīļo zemi, kur kopš Mozus un Kristus laikiem nepārtraukti notiek brīnumi.

— Lūgtum, cienītais kungs, esmu jūsu rīcībā.

— Nāciet līdzi!

— Kaut uz elli, cienītais kungs.

— Tik tālu nevajadzēs, — Gāšpārs Gregoričs smaidīdams atbildēja.

Patiesi, iet vajadzēja tikai līdz krogam «Gailis», kur Gregoričs lika pasniegt vīnu un, draudzīgi saskandinot glāzes, laipni apvaicājās:

— Vai jūs protat runāt, Prepelica?

Prepelica pārdomāja, par ko gan varētu būt runa, pētījoši palūkojās svešā cilvēka mazajās, pelēkajās ačelēs un piesardzīgi atbildēja:

— Runāt, kungs, prot arī sīlis.

— Esmu atbraucis no Bestercebāņas.

— Ak tā? Tur dzīvo labi cilvēki. Man liekas, esmu kungu kaut kur redzējis.

— Jūs droši vien būsiet redzējis manu jaunāko brāli, — Gregoričs viltīgi piebilda, — ziniet, to, kam tur bija noslēpumainas darīšanas ar katlu.

— Ar katlu! — Prepelicam no pārsteiguma mute palika vaļā. — Tas bija jūsu brālis? Tad es saprotu. Tātad .. . (viņš apjukumā sāka kasīt aiz auss) kas tas bija par katlu? Dieviņ, ja es varētu paturēt prātā visus katlus un pannas, ko savā mūžā esmu redzējis!

Gregoričs jau bija gaidījis šādu mazu liekulību. Viņš nelikās par to ne zinis un pacienāja Prepelicu ar cigāru. Mūrnieks to vispirms aplaizīja, lai lēnāk degtu, tad aizsmēķēja un sāka ar lielo, šķautnaino mūrnieka zīmuli vienaldzīgi klaudzināt pa galdu, it kā apzinādamies, ka viņam ir kas pārdodams un tagad ieradies īstais pircējs. Tikai mieru, tikai mieru, un preces cena augs pasakaini ātri.

Sirds viņam dobji dauzijās. Apžilbušajām acīm rādījās, ka baltais gailis ietvarā virs zaļi krāsotā galda atdzīvojies, šķita, ka tas dzied: «Labdien, Andrās Prepelica! Kikirikī! Tu esi atradis savu laimi, Andrāš Prepelica!»

— Ko nu jūs runājat, ka neatceraties to katlu, Prepelica? Nu, nu! Vai jūs mani turat par muļķi? Vai es pēc tāda izskatos? Vispār jau jūs rīkojaties pareizi, Prepelica, pavisam pareizi, varbūt es pats arī tā darītu. Šis vīniņš nav slikts, vai ne? Ak, ož pēc mucas? Pēc gultas taču tas nevar ost. Atnes, puis, vēl vienu pudeli, tad vācies pie velna, atstāj mūs vienus! Jā, kur tad mēs palikām? Ak tā, jā. Jūs teicāt, ka arī sīlis prot runāt. Pareizi, vārds vietā. Jūs esat prāta vīrs, Prepelica. No visa redzu, ka esmu saticis cilvēku pa savam prātam. Tas man patīk. Mēs drīz vien atradīsim kopīgu valodu. Taisnība, sīlis prot runāt, bet iepriekš tam mēlīte jāatgriež vaļā. Tā jūs domājat, vai ne?

— Mhm, — atteica mūrnieks un tik dziļi ierāva elpu, ka visi trīs matiņi uz viņa deguna sakustējās.

— Es zinu, — Gāšpārs Gregoričs turpināja, — ka sīlim mēlīti griež vaļā ar nazīti. Bet jūs, Prepelica, neesat sīlis ...

— Nē, nē, — Prepelica kautrīgi atducināja.

— Nazīša vietā divas banknotes atraisīs jums mēli.

To sacīdams, viņš izņēma no kabatas grāmatiņas divus simtniekus.

Mūrnieka acis alkatīgi pielipa abiem brīnumainajiem papīra gabaliem, abiem plikajiem mazuļiem papīra malās — viens turēja kviešu kūli, otrs grāmatu. Prepelica skatījās tā, ka vai acis sprāga no pieres ārā, taču savaldījās un aizsmakušā, dobjā balsī sacīja:

— Katls bija ļoti smags... Briesmīgi smags bija tas katls.

Cits nekas neienāca prātā, taču viņš gribēja vēl ko teikt, pētīdams banknotes un mīlīgos bērniņus uz tām. Viņam pašam mājās bija seši gabali, bet tie nebija tik mīlīgi.

— Nu, kā būs, Prepelica? — Gregoričs izbrīnījies jautāja. — Vai jūs vēl klusējat?

— Ja es runātu, liels akmens uzveltos uz manas sirdsapziņas, — mūrnieks nopūtās. — Ļoti liels akmens. Nez vai es to jaudātu panest.

— Blēņas! Nerunājiet nu niekus! Akmens, akmens! Visu mūžu ar akmeņiem darbojies, tagad nu sāks čīkstēt, ka akmens būšot uz sirdsapziņas. Nu tad nesiet to! Varbūt jūs gribēsiet, lai dodu divus simtus forintu un vēl lieku jums uz sirdsapziņas siltu plāceni akmeņa vietā? Neesiet nu bērns, Prepelica!

Prepelica pasmaidīja, taču sarkanās, netīrās rokas atvilka atpakaļ, tas nozīmēja, ka viņš negrib pieskarties naudai.

— Varbūt par maz?

Mūrnieks neatbildēja ne vārda, stingi lūkojās uz priekšu un bužināja matus, viņš atgādināja slimu kakadū, pēc brītiņa izdzēra savu glāzi un tik spēcīgi cirta to uz galda, ka tai nolūza peciņa.

— Kauna lieta! — viņš spīvi noteica. — Par nabaga cilvēka godu divi simti forintu! Dievs taču mūs ir radījis vienādus. Viņš man ir devis taisni tādu pašu godu kā bīskapam vai baronam Radvanskim.

Taču kungs manējo ir nocenojis uz diviem simtiem forintu. Kauns un apsmiekls! •

Pret šo trumpi Gregoričs izspēlēja arī savējo.

— Labi, Prepelica. Nevajag jau tūliņ tā dusmoties. Ja jūsu gods tik dārgs, es pameklēšu lētāku. — Viņš paņēma abus simtniekus atpakaļ un iebāza kabatā. — Uzmeklēšu otru mūrnieku, jūsu biedru.

Gregoričs izvilka zīmuli un pieskandināja pie pudeles.

— Vēlos maksāt.

Prepelica iesmējās.

— Nu, nu. Vai tad nabaga cilvēks nevarēs ne vārda bilst? Protams, jūs meklēsiet to otru. Un tas nebūs tik godīgs kā es. Jā, jā. — Viņš neapmierināts pakasīja pakausi, ko rotāja pamatīgs bumbulis. — Nu labi... ja kungs piemetīs vēl piecdesmitnieku, tad es visu izstāstīšu.

— Dievs ar jums! Lai notiek!

Tagad Prepelica pamatīgi izstāstīja, kā tur tonakt bijis, kā viņi nesuši katlu pāri pagalmam, cauri dārzam uz mazo namiņu.

— Uz Libānu, — Gāšpāra kungs saldkaisli nosēcās; viņa matu cekuls no sviedriem samitra. — Uz tā smurguļa māju.

Prepelica izstāstīja visu, kā viņi abi ar biedru tur nokļuvuši, kā nesuši katlu uz mazo namiņu, kā Pāls Gregoričs stāvējis sardzē, kamēr viņi iemūrējuši katlu starpsienā. Gāšpāra kungs viņu pārtrauca ar jautājumiem.

— Vai katls bija smags?

— Pārlieku smags.

— Vai neviens neredzēja, ka jūs to nesāt pāri pagalmam?

— Neviena dzīva dvēsele. Visi jau gulēja.

Caspars Gregoričs kāri tvēra katru mūrnieka vārdu, elpa viņam aizrāvās, acis spīdēja, domas joņoja nākotnē; viņš iztēlojās sevi par bagātu cilvēku, neaptveramu dārgumu īpašnieku — varbūt viņš nopirks pat barona titulu. Barons Gāšpars Gregoričs! Tas skan labi! Un Minka būs baronese. Tas stulbais Pāls neprata izlietot savu īpašumu. Droši vien daudz būs sakrājis, loti daudz. Viņš taču bija tik taupigs.

— Cik mans brālis jums samaksāja?

— Katram piecdesmit forintu.

— Jā, labi, loti labi.

Viņam tikpat kā akmens novēlās no sirds, ka Pāls iedevis katram tikai piecdesmit forintu. Viņš jau bija baidījies, vai tikai par klusēšanu nav izgāzti tūkstoši.

Tas tagad būtu viņa zaudējums, jo Libāna piederēs viņam, katrā ziņā piederēs viņam kopā ar katlu, kopā ar visu. Jau rīt viņš nopirks to no aizbildņa. Viņš jau iepriekš jūsminājās, kā aizsteigsies priekšā Boldižāram un Paņokinei.

Viņš brauca mājup, cik ātri vien varēdams, pat neizkāpa no ratiem pie savas mājas, bet auļoja taisnā ceļā pie Stolarika ar priekšlikumu, lai pārdod viņam Libānu.

Par Libānu sauca mirušā mācītāja māju, ko Pāls Gregoričs no mācītāja atraitnes bija nopircis Ģuri Vibram. Nelaiķis katrā sprediķī, ko teica no kanceles, pieminēja Libānas ciedrus un, ieguvis savā īpašumā mazo zemes gabaliņu, arī pats mēģināja audzēt dārzā starp ābelēm ciedru priedes, taču godīgā Bes-terces zeme turējās pretim, smacēja tās, nedeva uzturu, bet bezdievīgie bestercieši iedēvēja mazo saimniecību par Libānu.

Stolarika kungs nemaz nelikās pārsteigts.

— Ak gribat pirkt Libānu? Labs augļu dārzs, tur ir ienākumi. Ari šogad kāds izcils Vīnes viesnīcnieks ir uzpircis visus ābolus, jūs pat nevarat iedomāties, par kādu cenu.

— Gribu tur celt māju, tādu prāvāku.

— Hm, šādi darījumi arvien ir sarežģīti, — Stola-riks vēsi sacīja. — īpašnieks vēl nav pilngadīgs, vajadzēs rakstīt visādus papīrus bāriņu padomei. Man gribētos, lai pagaidām paliek tā, kā ir. Drīz vien puisis beigs mācības, kļūs pilngadīgs, lai tad dara ar savu škvarku^1, kā pats grib. Citādi vēl pārmetīs man. Nē, nē, Gregoriča kungs, es neielaižos. Zēnam galu galā šī būda un divi holdi ir praetium affectionis^13 [14], tur viņš ir rotaļājies, tur pavadījis bērnību.

— Bet ja es labi maksātu? — Gregoriča kungs satraukts iejaucās.

Stolarika kungs saausījās.

— Kā jūs domājat to — labi? Cik esat nolēmis maksāt?

— Es dotu, — smacējošs klepus Gregoričam aizcirta elpu, un viņš kļuva sarkans kā vēzis, — es dotu piecpadsmit tūkstošu forintu. Tā ir glīta summiņa. Pāls Gregoričs to mājeli nopirka no mācītāja atraitnes par pieciem tūkstošiem. Zemes tikai divi holdi, no tirgus tālu; ass nevarētu maksāt diez cik vairāk par trim forintiem. Mājiņas vērtība, pieņemsim, būtu divi tūkstoši... Tas ir visaugstākais.

— Utcumque^15, — Stolariks skaļi sacīja, — priekšlikums nav slikts. Drīzāk labs . . . Ziniet ko, Gregoriča kungs, — viņš pēkšņi izlēma, — es pieņemu jūsu priekšlikumu zēna interesēs, bet vispirms rakstīšu viņam un runāšu ari ar viņa māti.

— Bet man tas ir steidzami.

— Šodien pat viņam aizrakstīšu.

Gregoriča kungs vairs neuzmācās, lai nemodinātu aizdomas, bet devās uz mājām un trešajā dienā pēc pusdienas nosūtīja Stolarikam mazu muciņu tokajieša (tas bija no Pāla Gregoriča mantotais vīns), lūgdams paziņot, vai no Budapeštas vēl nav atbildes.

Stolarika kungs paziņoja, ka atbildi gaidot kuru katru brīdi, pateicās par vērtīgo dāvanu, turklāt piebilzdams Gregoriča kunga pagraba pārzinim, kas vīnu bija atnesis, — viņš cerot, ka viss ripošot kā pa dēli. Vai tā vīna muciņa vai kas cits — to pagraba pārzinis nemācēja teikt.

Tikko pagraba pārzinis bija aizgājis, pienāca vēstule, ka Ģuri piekrīt pārdošanai; Stolarika kungs patlaban gribēja sūtīt savu palīgu ar vēsti pie Gāšpāra Gregoriča, kad kantora durvis atvērās un, tusnīdams kā pārbarots zostēviņš, ielīgoja vēderīgais Boldižārs Gregoričs, varēja redzēt, ka viņš ir steidzies.

— Lūdzu, sēdieties, Gregoriča kungs. Ko labu atnesāt?

— Daudz, daudz naudiņas atnesu, — Gregoričs dvesa, vēl nevarēdams atgūt elpu.

— Nauda vienmēr noder.

— Gribu pirkt no tā bārenīša mazo zemes gabaliņu, to Libānu.

(Boldižāra kungs bija slavens ar savu medaino valodu.)

— Libānu? — Stolarika kungs pārsteigts iesaucās, bet teikuma beigas jau nomurmināja nedzirdami: «Kāda muša tos sakodusi?» Tad pusbalsī piebilda: — Laikam brāļa uzdevumā?

— Nē, nē, es pirkšu pats sev. Ļoti jauka vietiņa, glīta, patīkama, arī ainava skaista, un kur tad tās labās ābelītes ...

— Tas ir savādi... patiešām savādi.

— Kāpēc tas ir tik savādi? — Gregoričs jautāja.

— Tāpēc, ka tikko bija viens pircējs.

— Ak, nelietis! Neatdosim! Radinieks paliek radinieks. Un galu galā es maksāšu vairāk nekā tas otrs...

— Grūti ticēt, — domāja aizbildnis, — iepriekšējais pircējs sola piecpadsmit tūkstošu.

Boldižāram pat uzacis neparaustījās.

— Tas nekas. Es maksāšu divdesmit.

Tikai pēc tam viņam iešāvās prātā, ka pirkums patiesībā nav vērts ne piecpadsmit tūkstošu, un viņš sāka ziņkārīgi iztaujāt aizbildni.

— Ak sola piecpadsmit tūkstošu? Kurš tad ir tik traks?

— Taču jau Gregoriča kunga brālis Gāšpārs.

To izdzirdis, Boldižāra kungs sagrīļojās kā vērsis, kam iebelzts pa pieri, un nobālis sabruka uz krēsla.

Mute kustējās, bet skaņas nenāca ārā. Stolariks jau domāja, ka veco kungu ķērusi trieka, un pa galvu pa kaklu metās pēc ūdens, sauca pēc palīdzības, bet, kad atgriezās kopā ar virēju, kas pārbīlī bija paķērusi līdzi nūdelēm samīcīto mīklas pikuci, Boldižāra kungs jau bija atguvies un ņēmās taisnoties:

— Mazliet sareiba galva, man bieži uznāk tādas lēkmes, esmu labi gados, un cilvēka mehānismi ir tik nepilnīgi... Tātad atgriezīsimies pie mūsu temata, es tomēr maksāšu par Libānu divdesmit tūkstošu fo-rintu. Kaut vai tūlīt.

Stolariks apdomājās.

— Mjā, to nevar tik ātri nokārtot. Vispirms vajadzīga bāreņu padomes piekrišana. Jau šodien nosūtīšu ziņojumu.

Viņš to arī nosūtīja (te jau viņa aizbilstamajam bija tikpat kā trīs atminēti skaitli loto spēlē), taču pamatīgi palauzīja galvu, kāpēc gan Gregoriči tā sitas tās Libānas dēļ. Tur jābūt kādam āķim. Varbūt Libānā ir kāda zelta ādere? Galu galā tas būtu pilnīgi iespējams. Arpādu nama karaļi taču arī vispirms rakņājās šeit, tikai vēlāk Šelmecbāņā.

Viņš nolēma jau rīt apspriesties par šo jautājumu ar pensionēto raktuvju inženieri Ištvanu Drotleru, kas bija tik liels gudrinieks, ka, tikko urbi zemē ielaidis, noteikti pasacīs, kas tur iekšā.

Taču otrā dienā viņš vēl nebija paspējis aiziet pie inženiera, kad atnāca Gregoričs pavaicāt, vai nav pienākusi vēstule. Stolariks samulsa.

— Vēstule ir pienākusi... jā, jā, vēstule ir gan, bet ir atgadījies vēl kaut kas. Uzradies jauns pircējs, kas sola par Libānu divdesmit tūkstošus forintu.

Tas nu Gāšpāra kungam bija tikpat kā zibens spēriens.

— Nevar būt, — viņš stostījās. — Vai tikai tas nav Boldižārs?

— Jā, tiešām Boldižārs.

Gāšpārs Gregoričs saskaitās, sāka lamāties kā važonis, viņam aiz dusmām trīcēja lūpas; spieķi vicinādams, viņš nogāza kādu no cienītās Stolarika kundzes puķu podiem, kurā ziedēja izcili skaista hiacinte.

— Ak, kāds nelietis... kāds nelietis! — viņš šņāca caur zobiem.

Pēc tam Gregoričs labu stundas ceturksni stulbi blenza gaisā un tikko dzirdami prātoja:

— Kā gan viņš būtu varējis uzzināt? Neaptve rāmi!

Taču tas bija pavisam vienkārši. Godīgais Prepe lica bija no Besterces mūrniekiem uzzinājis, ka Pālam Gregoričam, kuram viņi mūrējuši sienu, esot vairāki brāļi. Ja jau viens par noslēpumu maksāja divsimt piecdesmit forintu, droši vien kaut cik dos arī otrs; tādēļ Andrāšs Prepelica sēdās vilcienā un devās uz Bestercebāņu pie Boldižāra kunga. Un te nav nekā neaptverama, ja vien var aptvert, ka Andrāšs Prepelica nav muļķis.

— Ak, nelietis, nelietis! — Gāšpārs atkārtoja, aizvien vairāk iekaisdams. — Un tomēr viņš to nedabūs, neparko nedabūs! Libānu nopirkšu es. Došu divdesmit piecus tūkstošus forintu.

Stolarika kungs smaidīja, māja ar galvu un berzēja rokas.

— Dabūs tas, kurš vairāk maksās. Ja būtu runa par manu īpašumu, es paliktu pie iepriekšējās norunas par piecpadsmit tūkstošiem. Vīrs un vārds. Vīra vārds ir dzelzs. Taču šis īpašums pieder zēnam, un tā intereses nedrīkst apdraudēt pat ar šādu dzelzi. .. Vai jums, Gregoriča kungs, nešķiet, ka tas ir labi teikts?

Gāšpārs Gregoričs atzina, ka teiciens esot izdevies; tad no jauna noprasīja Stolarikam solījumu pārdot mājiņu viņam un devās projām ar tādu sajūtu, it kā būtu pabijis zem dzelzs sloga.

Bet ko viņš bija panācis? Stolarika kungs tās pašas dienas vakarā klubā satikās ar Boldižāru Grego-riču un nemaz neslēpa, ka Gāšpāra kungs atkal atnācis un solījis par pieciem tūkstošiem forintu vairāk nekā Boldižārs.

Boldižāra kungs nejutās izsists no sliedēm.

— Lai iad ari būtu visi trīsdesmit tūkstoši!

Šī trakā vairāksolīšana vilkās dienām ilgi, un visa pilsēta jau sāka interesēties — nez vai Gregoriči zaudējuši prātu, jeb vai tur esot kāds cits āķis?

Atnāca Gāšpārs un solīja trīsdesmit divus tūkstošus, Boldižārs, to uzzinājis, pielika vēl trīs tūkstošus, un tā tālāk, un tā joprojām; cilvēkiem jau mati cēlās stāvus, klausoties par šo ārprātīgo sacensību. Bāreņu padomes priekšnieks tīšām vilcinājās ar pārdošanas atļauju: «Lai vēl paceļas cena, lai tikai ceļas!»

Cena cēlās arī, līdz pat piecdesmit tūkstošiem fo-rintu. Boldižārs Gregoričs jau solīja tik daudz. Un dievs vien zina, cik tālu šie prātā jukušie brāļi noies. Taču brīnumainā kārtā raktuvju inženieris Drot-lers, kas Stolarika kunga uzdevumā izdarīja Libānā zemes urbumus, paziņoja, ka Besterces zemē neesot ne unces zelta, to viņš varot apzvērēt; protams, atskaitot to zeltu, kas aprakts kopā ar zobiem.

— Bet ja nu zem Libānas ir akmeņogles?

— Nav arī to.

— Kas tad tos Gregoričus tā satracinājis?

— Vienalga, kas. Skaidrs, ka Ģuri tā ir liela laime, kas aizbildņiem jāizmanto līdz pēdējam pilienam. Vīnogas met ārā tad, kad valgmes tanīs vairs nav, vai kāds ir dzirdējis, ka tās izmestu, kamēr sula vēl tek?

Stolarika kungs ļāva sacensībai ritēt tālāk. Vīra vārds gan ir dzelzs, taču zelta priekšā arī dzelzij jāpadodas. Un te plūda zelts.

Viņš patlaban gaidīja, ka Gāšpārs ar piecdesmit diviem tūkstošiem pārtrumpos Boldižāra piecdesmit tūkstošus, kad sākās negaidīts pagrieziens. Gāšpā-ram radās ideja. (Gāšpārs bija daudz gudrāks un viltīgāks.)

Gāšpāram likās aizdomīgi, ka māsa Paņokine ir mierīga. Kā tas var būt, kāpēc? Laikam taču Paņo-kine nekā nezina, Andrāšs Prepelica nebūs viņai pārdevis noslēpumu. Ar to Prepelica bija parādījis, ka ir ļoti gudrs. Ja viņš noslēpumu būtu pārdevis arī Paņokinei, viņa spēlīte ar to pašu būtu galā, turpretim tagad abi brāļi, katlu izrakuši, paliktu viņam mūžīgi nodokļa maksātāji, lai viņš neizpaustu māsai.

Visu labu apsvēris, Gāšpārs Gregoričs nāca pie atziņas, ka viņi abi ar Boldižāru bijuši lieli muļķi, pasaulei par apsmieklu grūzdami savu labumu tam smurgulim par Libānu un gandrīz izraisīdami māsas aizdomas. Tagad jau nu ir skaidrs: ja viens no viņiem Libānu nopirks, otrs taisīs nepatikšanas katla dēļ. Vai nebūtu prātīgāk un mērķtiecīgāk pirkt Libānu kopīgi, kopā nojaukt sienu, kas slēpj sevī dārgumus, un, piebremzējot Prepelicas mēli, sabāzt kabatās nelaiķa Pāla mantojumu. Skaidrs, tas būtu simtkārt prātīgāk.

Tātad kādā jaukā dienā Gāšpārs izlīga ar Boldižāru, un Stolarika kungs bija ļoti pārsteigts, kad nākamajā dienā Boldižāra kungs iegriezās pie viņa un paziņoja, ka ņemot atpakaļ savu solījumu par Libānu, mājās esot pārdomājis, apsvēris, mazliet parēķinājis un atzīstot, ka Libāna nav piecdesmit tūkstošu vērta.

— Nekas, — Stolarika kungs atteica, — tad nopirks Gāšpārs Gregoričs par četrdesmit astoņiem.

Stolariks tikko spēja sagaidīt tikšanos ar Gāšpāru, lai tūliņ uzaicinātu viņu slēgt līgumu. Gāšpāra kungs tikai raustīja plecus.

— Tā bija muļķība no manas puses, — viņš nevērīgi izmeta. — Šī doma tikpat kā slikts sapnis nu ir no galvas ārā. Paldies, mīļais Stolarika kungs, ka jūs toreiz mani nepaklausījāt, tagad es vairs nepiekrītu. Pie velna, par četrdesmit astoņiem tūkstošiem gandrīz var nopirkt muižu.

Aizbildnis bija izmisumā. Viņam šķita, ka pats izjaucis darījumu, pārlieku sastiepdams stīgu; skaidrs, nu visa pilsēta smiesies par viņa neveiksmīgo saimniekošanu, un Ģuri, kļuvis pilngadīgs, viņam pārmetīs. Viņš drāzās pie Boldižāra kunga un piedāvāja tam Libānu par četrdesmit pieciem tūkstošiem. Boldižārs, dubultzodu kasīdams, strupi atteica:

— Vai jūs, mans kungs, turat mani par traku?

No Boldižāra Stolariks pa galvu pa kaklu skrēja

pie Gāšpāra.

— Esmu ar mieru, ka jūs ņemat Libānu par četrdesmit tūkstošiem.

Gāšpārs rāmi purināja galvu.

— Es tak neesmu driģenes saēdies.

Atkal sākās pārsolīšana, bet šoreiz uz leju: Libānu piedāvāja par trīsdesmit pieciem, trīsdesmit, divdesmit pieciem tūkstošiem forintu, līdz beidzot pēc garas vilcināšanās atdeva par piecpadsmit tūkstošiem. Brāļi pirka kopīgi un īpašumu pārrakstīja uz abu vārda.

Tai pašā dienā, kad bija saņēmuši no aizbildņa mazā namiņa atslēgu, viņi divatā ieslēdzās tajā — kā vēlākās liecības rāda, zem apmetņiem bija atnesuši līdzi laužņus, — un, protams, tūliņ uzlauza sienu, kurā bija paslēpts katls, taču nekad nav izdevies noskaidrot, ko viņi tajā atraduši, kaut gan tieši tas bija galvenais jautājums Gregoriču prāvā, ar kuru gadu desmitus noņēmās Bestercebāņas karaliskā tiesa.

Prāvas ievads bija tāds, ka pāris mēnešu pēc ma-jas pirkšanas pie brāļiem Gregoričiem ieradās An-drāšs Prepelica un pieprasīja savu daļu no sienā atrastajiem dārgumiem, draudēdams citādi visu izstāstīt Paņokinei.

Gregoriči, viņu ieraudzījuši, aiz dusmām sprāga vai pušu.

— Piekrāpi, nelietis tāds! Tu biji līdzzinātājs tam mirušajam blēdim, kas vēl pēc savas nāves gribēja mūs aplaupīt bandu bērnam par labu. Gribēja, lai mēs to butku pērkam par dārgu naudu. Sabāzis katlā vecus dzelžus un naglas. Labi, ka esi atnācis. Tūlīt saņemsi savu daļu!

Viņi paķēra rungas un tā piekaustīja godīgo Pre-pelicu, ka tas uz karstām pēdām aizlikās pie ārsta izņemt izziņu par zilajām svītrām, kas rotāja viņa muguru, pēc tam joza pie kaktu advokāta Jānoša Krekiča, lai rakstot pašam karalim uz Vīni iespaidīgu sūdzību par Gregoričiem, kas tā apkaunojuši bijušo Estes kaprāli. — Ja karalim nebūs kauna, — Prepelica vēl piebilda, — tad arī man nav ko kaunēties, jo es biju viens pret diviem. — Tā kā sadauzītie kauli viņam vairs neļāva kājām iet, tad trešajai vizītei viņš nolīga ratus un lika sevi aizvest uz Varečku, kur dzīvoja Paņokine, un izstāstīja viņai visu atklāti no viena gala līdz otram.

Tā sākās grandiozā Gregoriču prāva ar Paņokini prasītājas lomā; vairāk nekā desmit gadus tā nodarbināja visu apkārtnes ļaužu prātus. Nācās nopratināt veselu leģionu liecinieku, un dokumentu svars, laikam ritot, pieauga līdz septiņdesmit trim mārciņām. Paņokine pierādīja katla esību, iemūrēšanu un abu Gregoriču ļaunprātīgos nolūkus (vairāk arī viņa nespēja pierādīt), turpretī Gregoriči un viņu advokāti lika pretim mirušā viltību, kurš sametis katlā naglas un vecus dzelžus, lai viņus izmujķotu un izputinātu.

Tā kā nomirējam nebija ne advokāta, ne aizstāvja, viņš palika vainīgais. Patiesībā viņš jau arī bija izstrādājis nelietīgu joku ar tām naglām un veciem dzelžiem, viltīgi iepriekš izdomājis šo prāvu, kas beidzās tikai tad, kad jau bija gluži vienalga, kurš uzvar, kurš zaudē, jo nevienam vairs nebija nekā palicis pāri: visu bija aprijušas tās septiņdesmit trīs mārciņas papīra un pieci vai seši advokāti.

Visi Gregoriči nomira trūkumā. Viņus pamazām aizmirsa, vienīgi Palu Gregoriču dažkārt pieminēja advokāti:

— Tas tik ir bijis cilvēks ar galvu!

Taču, kur palikusi viņa manta, to neviens nespēja izgudrot.

Tomēr! To bija mantojušas pasakas. Tās rīkojās brīvi: gan tērēja, gan vairoja mantu, mētāja gan šurp, gan turp, kā vien tām ienāca prātā.

TREŠĀ DAĻA

.

pēdas. Atkal lietussargs

Aizritēja daudz gadu, kopš tiem laikiem pa Ga-ramu bija aizpeldējis daudz plostu, Bestercē daudz kas bija mainījies, taču no visām izmaiņām mūs visvairāk interesē tā mazā izkārtnīte Gregoriča mājas gaitenī, uz kuras zelta burtiem rakstīts: «Ģerģs Vibra, advokāts vispārīgās un vekseļu lietās».

Pasaule mainās, mainās, mainās... mazais Ģuri ir kļuvis par slavenu advokātu. Ja viņš sēž padomē, gudri komitāta kungi lūdz viņu izteikt savas domas, ja iet pa ielu, aiz pelargonijām greznotiem logiem smaida meitenes. Patiesi, glīts un prātīgs cilvēks. Kas gan vēl būtu vajadzīgs? Jauns, vesels — visi ceļi viņam vaļā. Varbūt tiks pat par deputātu.

Taču tik tālu uz priekšu mazas pilsētiņas iztēle nesniedzas. Tā kāpj tikai vienu pakāpienu uzreiz. Un šis pakāpiens bija — kas gan vēl cits kā: ko Ģuri Vibra precēs?

Pie viņa jau ietu pat Krikovsku Katka, visskaistākā meitene pilsētā, ar abām rokām viņu ņemtu pretim arī Matilde Hupka, šī uzpūtīgā vīzdegune. Pat Biki Mariška nedotu «kurvīti», kaut gan ir dižciltīga un piecdesmit tūkstošu forintu īpašniece. Meitas tagad ir lētas!

Taču Ģuri Vibra par tādām lietām nemaz nedomāja, viņš bija ļoti nopietns un sevī noslēdzies. Paziņas juta, ka viņa prātu nodarbina kas cits. Parasti ir tā, ka cilvēks vispirms dabū diplomu, tad atver kantori, pēc tam iemanto klientus, un primitīvā ligzdiņa plešas aizvien plašāka, līdz kādudien savā plašumā sāk likties tukša un tanī noteikti kāda jā-ieved. Tanī trūkst jaukas sievietes, blondas vai tumšmates. Tā rīkojās visi citi jaunie advokāti, kam dievs palīdzēja tikt uz augšu.

Ģuri tas nenāca ne prātā. Kad Krikovsku māte reiz pajautāja, kad tad viņa vārds būšot lasāms laulību paziņojumā, viņš visai nopietni atteica:

— Piedodiet, es neesmu paradis precēties.

Tiešām, tas ir nelāgs paradums, taču tāds paradums, kas nekādi nevar un nevar iziet no modes. Tā jau gadu tūkstošiem rīkojas paaudze pēc paaudzes; cilvēki kasa pakausi, žēlojas, ka izdarījuši muļķības, bet gudrāki nekļūst. Kamēr aug daiļas meitenes, vienmēr tās kādam nolemtas ...

Ģuri kantorī darbs ritēja lieliski, laime viņam arvien uzsmaidīja, taču viņš to sagaidīja ar iespējami skābu seju. Strādāt strādāja, bet drīzāk aiz paraduma, tāpat kā ir pieņemts ik dienas mazgāties, sasukāt matus, tā viņš veica savus advokāta pienākumus. Viņa sirds un prāts bija citur. Bet kur?

Ak, kur gan viņa vecumā varētu klejot sirds un prāts?

Draugi domājās zinām un pastāvīgi prašņāja:

— Kāpēc neprecies, vecais?

— Nav naudas.

— Bet tieši tādēļ: sieva atnesīs naudu. (Tais aprindās valdīja tāds uzskats.)

Ģuri purināja galvu, viņam bija skaista, vīrišķīgi ovāla galva un sirsnīgas, skumjas, melnas acis.

— Nav tiesa. Nauda atnesīs sievu!

Ak, kādu sievu gan viņš taisījās izvēlēties? Šķita, ka viņam ir liela mēroga plāni,

Augstu teme tas Ģuri Vibra. Daudz iegribējis, ļoti daudz.

Šīs vienkāršās pilsoņu meitiņas viņam nav vajadzīgas! Varbūt viņam prāts uz baronesi Medņansku vai Radvansku. Vārdu sakot, viņš ir ļoti godkārīgs, tikpat kā meža vīns, kas vispirms uzvijas augstumos un tikai tad sāk ziedēt. Bet viņš varētu celties augšup arī apprecēdamies. Rau, stīgu pupas reizē vijas augšup un zied ...

Tās ir tādas tukšas valodas. Ģuri Vibras karjeras gludeno gaitu un paša līdzsvaru netraucēja nekas cits kā vien nelaimīgā leģenda par mantojumu. Viņu neaizrāva nedz meitenes seja, nedz godkāre, bet tikai leģenda.

Jo citiem tā bija leģenda, bet viņam gandrīz vai īstenība, kas mirgoja priekšā kā malduguns; to nevar ne pamest, ne panākt. Tā viņu vajā un vajā, ižsit no ikdienas sliedēm, satrauc un vilina, izskrien priekšā, seko viņam sapnī un nomodā; no sienām, no ielas bruģa kāda balss sauc: «Tu esi miljonārs!» Viņš raksta nožēlojamus lūgumus par pieciem vai desmit forintiem, un izlocītie burti pēkšņi sāk ņirgāties: «Met nost spalvu, Ģuri Vibra, tev mantas diezgan, dievs vien zina, cik tev ir mantas. To tev atstāja tēvs, jo tas bija tavs tēvs, viņš krāja tev, un tu esi likumīgais mantinieks. Tu esi liels kungs, Ģuri, nevis kāds nieka iesācējs advokātiņš! Svied pie velna tos papīrus un meklē savu mantu! Bet kur lai meklē? Patiesi, kur? Pie šā jautājuma var traks palikt. Varbūt tu apsēdies tai virsū, kad noguris kaut kur nometies, varbūt tā silst no tavas plaukstas, kad tu kaut kur atbalsties ar roku, bet var gadīties, ka tu nekad to neatradīsi. Taču tu varētu kļūt par īstu kungu! Ko visu nevarētu iesākt ar šo naudu! Braukt četrjūgā, dzert šampanieti, algot sulaiņus. Tev pavērtos cita pasaule, cita dzīve. Tavu soļu skaņa liktu pagriezties sudraba atslēgām ar ģerboņiem rotātās durvīs. Lai tas piepildītos, vajag tikai uzminēt. Vajadzīga laimīga saprāta dzirksts . . . Taču tādas nav, raksti vien, draugs, tālāk savus lūgumus un dižciltīgā mierā sauc pie atbildības nabaga slovaku zemniekus.»

Apziņa par zudušo bagātību bija viņam īsta nelaime. Arī viņš pats to saprata un dažu labu reizi nopūtās, kaut labāk nebūtu nekā dzirdējis. Ģuri daudz ko dotu, lai atrastu tādu no krēslas iznirušu sīkumu, kas liktu šaubīties vai neticēt mantojuma esamībai. Kaut jel atradies kāds cilvēks, kas pateiktu: «Tiku redzējis veco Gregoriču Monako, viņš tur paspēlēja milzīgas summas!»

Taču gadījās tikai tādi fakti, kas vēl vairāk liecināja par noslēpto mantu, un atradās cilvēki, kas drošināja jauno advokātu:

— Nelaiķis Pāls Gregoričs atstājis jums lielu mantojumu, lielu mantojumu, par to nav ko šaubīties. Dievs mans liecinieks, tur vajadzētu būt veselai kaudzei naudas. Vai jūs tiešām nekā nenojaušat?

Viņam nebija nekādas nojautas, taču prātot viņš prātoja arvien, un šīs pārdomas samaitāja viņam jebkuru prieku, laupīja mieru. Krietnais jauneklis patiesi kļuva par tādu kā puseilvēku, jo viņam vajadzēja dzīvot ar divējādām noskaņām. Kādu laiku viņš jutās kā kalpones dēls, turklāt nelikumīgs. Apzinājās, cik daudz sasniedzis ar savu prātu, ar savu personību, un tādās reizēs bija apmierināts un viņu spārnoja darba prieks. Taču pietika ar vienu vārdu, vienu domu, un jaunais advokāts pārvērtās pavisam citā cilvēkā. Viņš kļuva par pasakaini bagātā Pāla

Gregoriča dēlu, kas paliks tikai klaidonis, kamēr nebūs ieguvis savu mantojumu. Laiku pa laikam viņu pārņēma īstas Tantala mokas, tik ļoti gribējās iegūt mantojumu; bieži vien viņš uz vairākām nedēļām pameta savu labi nostādīto kantori un devās uz Vīni pie tiem, kam savā laikā bijušas darīšanas ar viņa tēvu.

Bagātais kariešu fabrikants, kas bija nopircis Pāla Gregoriča namu Vīnē, tomēr pateica kaut ko svarīgu.

— Kad maksāja par pirkumu, jūsu tēvs man izteicās: «Naudu noguldīšu kādā bankā vienā rēķinā,» — un izvaicāja mani par banku rēķiniem un čekiem.

Tagad Ģuri meklēja visās bankās, taču veltīgi. Galīgi noguris, sliktā omā viņš griezās atpakaļ uz Bes-tercebāņu, stingri nolēmis vairs neticēt šai teiksmai. «Nav ko niekoties. Neļaušu vairs zelta teļam maut man ausī un aprīt visu, kas mans. Ne soli tālāk, izlikšos, it kā būtu redzējis sapni.»

Bet vai viņš varēja to izpildīt? Var jau kvēlojošām pagalēm uzraust virsū pelnus, vai tāpēc tās pārstās dūmot? Vai vēja brāzma neuzpūtīs liesmu?

Dažreiz pļāpā viens, citreiz otrs. Māte, labā, vecā māte, kas jau staigā ar kruķi, pie kamīna sēdēdama, atklāti, uzticīgi stāsta par vecajiem labajiem laikiem. Tas bijis sen, tagad jau vienalga. Viņa atzīstas, ka labais Pāls Gregoričs mirdams esot ar telegrammu aicinājis Ģuri ierasties.

— Ak, kā viņš gaidīja, nevarēja nomirt, kamēr tevis nebija. Un es biju vainīga.

— Kāpēc viņš tik ļoti gaidīja? Vai neteica?

— Teica gan. Gribēja tev kaut ko nodot.

Te ataust gaisma, te atkal sabiezē krēsla. Gan te, gan tur pavīd sīki, gaiši punkti. Vīnes kariešu

fabrikanta stāstījums liek domāt, ka Pāla Gregoriča īpašumam vajadzētu būt noguldītam kādā bankas rēķinā. No vecās māmuļas vārdiem izriet, ka Gregorys gribējis nodot noguldījumu viņam, savam dēlam. Tātad tas tobrīd bijis pie Gregoriča. Bet kur palicis? Kādā bankā noguldīts? Vai tad var nemeklēt? Vai var tā apmierināties un vienaldzīgi, ar skaidru prātu aizmirst to uz visiem laikiem?

Nē, nē. Nedrīkst to pazaudēt galīgi un bez pēdām. Pat grāvmalā nokritis kvieša grauds kādreiz negai* dot izdzen asnu, izdīgst pat svārku kabatā. Kur nu vēl tāda manta! Viens vienīgs vārds var parādīt ceļu, viena dzirkstele apgaismot...

Gaidīt nenācās ilgi. Kādā dienā Ģuri tika aicināts pie pilsētas galvas Tamāša Krikovska nāves gultas rakstīt testamentu. Tur bija arī pilsētas notārs un daži senatori, kurus pilsētas galva bija licis atsaukt.

Pilsētas galva (ak, šī spītīgā, pavēlēt radusī galva!) gulēja uz spilveniem bāls un vārgs, taču arī tagad, atvadīdamies no saviem ierēdņiem, runāja svinīgā tonī, likdams tiem pie sirds turpmāk aprūpēt pilsētu; pēc tam izvilka no pagalvja apakšas pilsētas zīmogu un, dziļi nopūzdamies, sniedza to notāram.

— Divdesmit gadus tiku ar to apzīmogojis patiesību.

Pēc tam viņš nodiktēja Ģuri testamentu un, kavēdamies atmiņās par savu dzīvi, ierunājās par revolūciju.

— Sasodīts, tie tik bija laiki! — viņš teica, pievērsies tieši Ģuri. — Jūsu tēvam bija sarkans lietussargs, kura rokturim izdobts vidus. Tajā viņš pārnēsāja no vienas nometnes uz otru visslepenākos ziņojumus.

no

— Ak tā? Lietussargs... — stomījās Ģerģs Vibra, un viņa acis iespīdējās.

Viņam zibenīgi iešāvās prātā kāda doma. Ak vai! Bankas rēķins būs bijis lietussargā! Viņa dzīslās sāka strauji joņot asinis, no deniņiem ritēja sviedri, un prāts varenā uzvaras gājienā traucās pretim patiesībai.

Tas bija tur, tur, katrā ziņā tur! Viņš pēkšņi atcerējās notikumu pie Tisas, kad lietussargs no laivas iekrita dzidrajā ūdenī, kā vecais toreiz izbijās, ka apsolīja lielu atlīdzību par lietussargu.

Jā, nu ir skaidrs! Viņam vēl skanēja ausīs Gregoriča toreizējie vārdi: «Kad šis lietussargs nokļūs tavās rokās, tas sargās tevi pret visiem mākoņiem un lietu,» — tie pieklusa, tad klusi dunēja un sanēja, it kā nupat no viņsaules nākdami.

Senatori nesaprata, kas jaunajam advokātam noticis, kas gan viņu pie Krikovska kunga nāves gultas būtu varējis tā satraukt, galu galā Krikovskis dara pareizi, dodamies projām, viņš jau ar mokām vilka slimās kājas, būs pareizi, ja viņš savu vietu atdos jauniem spēkiem; viņš nav dzīvojis veltīgi, droši vien viņa portretu novietos padomes namā, un tas būs jauks nobeigums; vēl gadus desmit valdīdams pilsētu, viņš nevarētu sasniegt vairāk, bet tad viņa portrets vairs neiznāktu tik glīts.

Vēl vairāk senatorus pārsteidza dīvainais, pat pastulbais jautājums, ko jaunais advokāts atļāvās, par spīti mirkļa svinīgumam:

— Sakiet, mīļais pilsētas galvas kungs, — vai tas dobums bija liels?

— Kāds dobums? — mirējs jautāja, jau piemirsis, ko nupat stāstījis.

— Dobums lietussarga kātā.

Ш

Pilsētas galva stiklainām, miglas aizplīvurotām acīm pievērsa Ģuri gurdu, izbrīna pilnu skatienu, caur zobiem tvarstīdams gaisu.

— Nezinu vis, nekad netiku viņam pajautājis.

Viņš pievēra acis un klusā balsī piemetināja ar to

īpatnējo nevērīgo bezrūpību, ar kādu prot mirt tikai ungārs:

— Bet, ja jūs mazliet uzgaidīsiet, es viņam tūlīt pajautāšu.

Solījumu viņš varēja arī izpildīt, jo pusstundu pēc tam, kad advokāts un padomnieki bija aizgājuši, haiduks Privoda piestiprināja pie padomes nama fasādes melnu karogu un katoļu baznīcas torņos cits pēc cita ieskanējās zvani mirušajam par godu.

Atgriezies mājās, Ģuri Vibra satraukts drudžaini skraidīja pa savu kabinetu. Sirds gan lēkāja kā noreibusi aiz prieka: «Rokā mani dārgumi, rokā!» — gan bezcerīgi sažņaudzās: «Būtu tad, ja lietussargs bijis te. Bet kur tas ir?»

To neuzzinājis, viņš nevarēja ne ēst, ne dzert, ne gulēt. Vispirms viņš iztaujāja māti. Vecīte visiem spēkiem pūlējās atcerēties, taču tik vien pateica:

— Kas to lai zina, dēliņ, tik daudz gadu pagājis! Kam gan tev vajadzīgs tas skrandainais lietussargs?

Ģuri nopūtās:

— Tagad es to ar nagiem izraktu no zemes dzīlēm, ja vien varējis.

Vecīte paraustīja plecus un nogrozīja galvu.

— Varbūt Maķko zina.

Maķko atrast nenācās grūti, viņš turpat kalpoja par sulaini un «mladi pana» (jaunā kunga) priekšistabā sūca pīpi, taču arī viņš dziedāja to pašu dziesmiņu, ka esot jau piemirsušās daudz svarīgākas lietas nekā lietussargs, bet to viņš atminoties — nelaiķis kungs nāves gultā palūdzis lietussargu. Dievs vien zina kāpēc viņš to tik ļoti uzmanījis.

(Tagad jau to zina ne vien dievs, bet arī kāds cits.)

Visvērtīgākos paskaidrojumus sniedza atraitne Bo-tārne, kas vēl joprojām īrēja mazo veikaliņu Grego-riča namā un bija palīdzējusi mirušo Gregoriču nomazgāt un apģērbt. Brašā sieviņa zvērēja pie debesīm un zemes, ka lietussargs bijis nelaiķa sastingušajās rokās, tā ka vajadzējis atliekt viņam pirkstus, lai izņemtu lietussargu un, kā pieklājas, ieliktu tā vietā svēto sakramentu.

Advokāts novērsās un noslaucīja asaras, kas bija saskrējušas acīs, klausoties šīs atmiņas.

— Jā, jā, lietussargs bija viņam rokās, — atkārtoja atraitne Botārne, — lai es netieku ne no vietas, ja tā nav tiesa.

— Tas nekā nenozīmē, — Ģuri kungs nomur-dēja, — vajadzētu uzzināt, kur lietussargs atrodas tagad.

— Droši vien to pārdeva vairāksolīšanā tāpat kā citas mantas.

Tas bija visticamākais. Un Ģuri drāzās uz arhīvu, kur starp pārējiem dokumentiem par mantojumu vajadzētu glabāties arī izpārdošanas protokolam. Viņš itin drīz atrada pārdoto mantu sarakstu: kas un par cik nopircis skapjus, galdus, krēslus; tur bija uzskaitīti arī: kažoks, bise, medību soma, velteņi, desu pildāmā ierīce, bet lietussargs nebija minēts. Viņš lasīja vai desmitiem reižu, taču veltīgi, nekādu pēdu, vienīgi pēdējā rindā:

«Nelietojami priekšmeti — 2 forinti. Nopircis baltais žīds.»

Kurš pateiks — vai tas ir tas? Tomēr tikai te tas varētu būt. Lietussargs varētu būt starp nelietojamiem priekšmetiem. Nopircis baltais žīds. Nu, tad jāmeklē baltais žīds. Tas ir pirmais uzdevums.

Bet kas tad īstenībā bija šis baltais žīds?

Laimīgajās raktuvju pilsētiņās pat vairāksolīšanās bija maz ebreju. Ja gadījās kāds pāris, tos bija viegli atšķirt. Vienu — vērtējot pēc gaišajiem matiem — sauca par dzelteno, otru — melno, trešo varbūt par sarkano vai arī, ja bija jau sirms, — balto; ar šīm četrām krāsām varēja apzīmēt visus pilsētas izmēja bērnus, taču kopš tiem laikiem viņu skaits Bestercē jau bija pieaudzis pāri simt ģimenēm, bet par matu krāsu pavairošanu dievs nebija parūpējies.

Tomēr atminēt nebija sevišķi grūti, vecākie cilvēki vēl atcerējās — par balto žīdu tolaik dēvēts Jonāšs Mines, un esot visai ticami, ka protokolā minēts viņš, jo viņa mazajā bodītē Kviešu ielā esot saplūdušas visas pilsētas vecās bikses un vestes, pirms sākušas savu otro mūžu zemes virsū. Vēl daudzi atcerējās mazo bodīti, kuras izkārtni aizstāja novalkāti zābaki, svārki un kažoki un šāds uzraksts (ar ogli uz durvīm): «Tikai liljes puķe laukā ģērbjas lētāk, nekā var apģērbties šai veikalā.»

Tas droši vien bija taisnība, tikai ar tādu starpību, ka lauka lilijas ģērbjas arī glītāk, nekā varēja apģērbties šai veikalā.

Ģuri šie paskaidrojumi diez kā neapmierināja un, kaut gan viņš nebija pilnīgi pārliecināts, ka lietussargu atradīs, tomēr devās no arhīva pie tiesas priekšsēdētāja cienījamā Stolarika kunga sīkāk noskaidrot atsevišķus jautājumus, jo Stolariks bija ilgi kalpojis par pilsētas notāru un pazina visus cilvēkus un viņu attiecības.

Ģuri klaji un pamatīgi izstāstīja par savu atklājumu, ka Pāla Gregoriča īpašums, kas laikam noguldīts kādas ārzemju bankas rēķinā, gandrīz atradies. Čeks, bez šaubām, ir noslēpts Pāla Gregoriča lietussarga rokturī, un lietussargu vairāksolīšanā nopircis kāds ebrejs Jonāšs Mines.

Ģuri to visu nobēra savam kādreizējam aizbildnim aizelsies, aši, vienā elpas vilcienā.

— Tik daudz man izdevies uzzināt. Bet ko lai daru tālāk?

— Tas jau ir daudz, tas ir vairāk, nekā es būtu ticējis. Tagad turpini meklēšanu.

—* Kur lai es meklēju? Minča droši vien vairs nav. Un, ja arī būtu, kas zina, kurā atkritumu kaudzē pūst šis lietussargs.

— Tomēr nedrīkst pazaudēt pavedienu.

— Vai jūs, aizbildni, pazināt Jonāšu Minču?

— Kā nu ne! Tas bija tiešām godīgs tirgotājs, tāpēc arī netika uz priekšu. Viņš bieži iegriezās pie manis, vēl tagad it kā redzu viņu — ar pliku pakausi un baltiem, plīvojošiem matiem. Goda vārds (un Stolariks palēcās kā kaza), kad es pēdējo reizi viņu redzēju, viņam rokā bija Pāla Gregoriča sarkanais lietussargs! Paklau, Ģuri, tagad skaidri atceros, varu kaut apzvērēt, es toreiz pat pajokoju: «Tu, Jonāš, laikam būsi iegriezies viņsaulē un tur šo lietussargu nopircis no vecā Gregoriča?» Viņš smiedamies atbildēja, ka tik tālu vēl neesot ticis, viņš staigājot tikai pa Zojomu un Hontu, bet pārējos komitātus sadalījis saviem dēliem: Moricam — Trenču un Ņitru, Sāmu — Sepešu un Lipto; jaunākais puiķelis Kobi tikai iepriekšējā nedēļā dabūjis Baršas komitātu, bet uz viņsauli netaisoties nedz viņš pats, nedz arī dēlus tur laidīšot, kamēr nebūšot tiešas vajadzības.

Ģuri Vibras acis no prieka iemirdzējās.

— Bravo, mīļais aizbildni! — viņš iesaucās (to varētu apzīmēt ari par spiedzienu). — Jums ir atmiņa kā dieviem!

— Tu esi laimīgs zēns, Ģuri. Kāda nojauta man čukst, ka tu esi uz pareiza ceļa, ka tu savu mantojumu atradīsi.

— Tagad arī es tam ticu, — aizrautīgi teica advokāts, kurš tikpat viegli padevās optimismam kā pretējām jūtām, — bet kas notika ar nabaga Minču?

— Ir tāda kristīgo leģenda par ebrejiem. Katra gada visgarākajā dienā bez vēsts pazūdot viens ebrejs. Tā laikam būs pazudis arī vecais Jonāšs, nu jau pagājis gadu četrpadsmit, kopš bija viņa kārta pazust. (Nebaidies, no Rotšildiem nav pazudis neviens pats.) Sieva un bērni gaidīja un gaidīja, bet Jonāšs nepārnāca. Tad dēli devās pa pēdām viņu meklēt, un noskaidrojās, ka vecais Jonāšs sajucis prātā, klaiņojis pa slovaku ciemiem; kādu laiku ticis manīts gan še, gan tur, dēli saklausījuši dažu ziņu, taču kādudien Garama izskalojusi viņa līķi krastā.

Pār advokāta skaisto seju pārslīdēja nepatikas un vilšanās ēna.

— Tad jau arī lietussargs būs pazudis Garamas ūdeņos.

— Varbūt ne. Vai viņš to nevarēja pamest mājās? Un, ja pameta mājās, tad tas vēl šodien tur mētājas kopā ar citām vecām grabažām, pircis jau to neviens nebūs. Izmēģini savu laimi, Ģuri, dēls. Es tavā vietā tagad lēktu ratos un brauktu, un brauktu, kamēr...

— Es jau arī brauktu, bet uz kurieni?

— Nu protams, protams ... (Stolariks apdomājās.) Minča dēli izklīduši pa pasauli, tās sērkociņu kārbiņas, ar kurām viņi sāka, tagad droši vien būs uzbildušas par veselām mājām; neesmu gan nekā dzirdējis par Minča dēliem, bet, zini ko, brauc uz Bābasēku, tur dzīvo viņu māte.

— Kurā pusē tā Bābasēka ir?

— Kalnos, tūlīt aiz Zojomas, par Bābasēku dažkārt smejas, ka tur vasaras laikā esot aita nosalusi.

— Vai jūs noteikti zināt, ka Mincne dzīvo tur?

— Pavisam noteikti. Pirms pāris gadiem viņu nolīga un aizveda uz Bābasēku, lai pilsētai būtu pašai savs ebrejs.

Mūsu Rozālijā

Jā gan, veco Minča atraitni aizveda uz Bābasēku «pilsētas žīda» amatā ar četrdesmit forintiem algas, jo līdz tam laikam Bābasēkā ebreju nebija un viena vajadzēja, lai tur vai kas.

Patiesībā bija tā, ka Bābasēka piederēja pie tādām kolibri pilsētiņām, kuras no nabaga lauku ciemiem atšķiras tikai ar to, ka viņu ciema vecākos sauc par pilsētas galvām un reiz gadā tanīs no apkārtējiem ciemiem un zemnieku sētām sadzen teles, vērsēnus, kādus panīkušus zirģeļus, tai pašā dienā atbrauc Zo-jomas maiznieks Šāmuels Plokārs un iekārtojas savā teltī; viņa piparkūku sirdis, huzāriņus un šūpulīšus aši vien izķer un aizved apkārtnes meitām un bērneļiem. Ar vārdu sakot, Bābasēkā ir tirgus. Un visi Bābasēkas iedzīvotāji kopš mūžseniem laikiem paraduši kalendāra gadu un pasaules notikumus dalīt uz pusēm: daļa no tiem bijusi tik un tik nedēļas vai mēnešus pirms tirgus, otra daļa turpretim — pēc tirgus, piemēram, Ferencs Deāks miris tieši divas dienas pēc Bābasēkas tirgus.

Par to jāpateicas senajiem karaļiem, kas medību laikā uzturējušies Zojomas vai Vēglešas pilīs un kaimiņu ciemiem dzeramnaudas vietā piešķīruši pilsētas titulu.

Galu galā tā ir lieliska privilēģija. Pilsētā viss ir svarīgāks, vērtīgāks — zeme, dārzi un arī paši cilvēki. Cilvēks taču uzskatāms par pilsētnieku, un tas ko nozīmē. Ja viņu ievēl padomē, tad viņš ir senators, vecā māja ar salmu jumtu, kurā notiek padomes sēdes, ir padomes nams, bočkoros^16 āvies, padomes kalpotājs saucas par haiduku, kaut gan formas svārka viņam nav, tikai uz vēdera spīd vara sprādze. Haidukam jāprot arī bungas sist, jo pilsētai ir savas bungas, bagātākas pilsētas iegādājas pat ugunsdzēsības sūkņus. Protams, ir ko turēties, lai savu goda nosaukumu attaisnotu.

Ir jāturas, it īpaši tāpēc, ka no komitāta puses sāk pūst jauni vēji — vajadzēšot likvidēt lielāko daļu tādu nieka pilsētiņu ar astoņiem vai deviņiem simtiem iedzīvotāju, tāpēc arī starp šīm pilsētiņām sākās tāda sacensība: katra grib parādīt savas spējas pastāvēt, katra grib sēsties uz liela zirga, kaut gan auzu kule iznāk tikai sīkam kumelēnam ... Labi tas nebeigsies, kas līdz tam laikam nodzīvos, pats redzēs.

Tā nu Zojoma sāka cīkstēties ar Totpelšecu.

— Kas tā par pilsētu, tur ne aptiekas nav!

Zojoma tādu Pelšecu var noslīcināt ūdens karotē.

(Bet, dievs mans liecinieks, nevar taču katrs nostūris un pamale būt Besterce vai Londona!)

Tā Pelšeca jau nu arī ir suņu gājuma — savukārt aprej un paplucina nabaga Bābasēku:

— Vai tā kāda pilsēta! Tur pat neviena ebreja nav. Kur ebrejs neapmetas uz dzīvi, tādai vietai nav nākotnes, tā nav par pilsētu skaitāma.

Bābasēka savukārt dzalsta tās, kas par viņu sīkākas ... Taču mans uzdevums nav iztiesāt šo neglīto cīkstēšanos, gribēju tikai pastāstīt, kā Bābasēka no pretinieku skaudīgās urdīšanas guva savu mācību, tāpat kā bite prot savākt medu arī no indīgiem augiem, un sāka pārrunas ar nupat pieminēto Jonāša Minča atraitni, aicinādama viņu pārcelties uz Bāba-sēku un atvērt veikaliņu pašā tirgus vidū vai iepretim kalvei, lai labāk kristu acīs ikvienam caurbraucējam, un veikaliņā katrā ziņā būtu pārdodamas šādas preces: ziepes, pātagas, smiņķi, zilumzāles, sukas, skrāpji, īleni, naglas, sāls, ratu ziede, safrāns, in-gvērs, kanēlis, līme, kaņepju eļļa, ar vārdu sakot, visas preces, kas Bābasēkā netiek ne audzētas, ne ražotas, un, protams, bez jau minētajām pasaulē ir vēl daudz tādu.

Tā Minča atraitne nokļuva Bābasēkā, kur viņu uzņēma ar lielu godu un visādi lutināja, gandrīz vai uz rokām nēsāja (tas nu nebūtu bijis tik viegli, jo Rozālijas kundze svēra turpat vai divus centnerus).

Sākumā daudziem nepatika, ka maģistrāts salīdzis nevis vīrieti, bet sievieti, būtu daudz jaukāk un iespaidīgāk, ja varētu stāstīt: «Mūsu žīds teica tā un šitā. Mūsu Morics vai Tobiāšs darīja tā un šitā,» — pārāk pieticīgi izklausās: «Mūsu ebrejiete, mūsu Rozālija,» — tas nav nekas, tas skan pārāk vienkārši. Vajadzēja uz Bābasēku atvest īstu ebreju ar lielu bārdu, līku degunu, ja iespējams, pat sarkaniem matiem — tāds būtu vietā!

Taču visprātīgākais senators Konopkas kungs, kas bija sarunājis Minča atraitni un pats ar īrētu pajūgu brauca viņai un mantām pakaļ (zirgi, ar kuriem veda

Rozālijas kundzi, bija appušķoti), nežēlīgi uzveica visus neapmierinātos ar tādiem argumentiem, kas sita spēcīgāk nekā akmens no Dāvida lingas.

— Kungi, nerunājiet muļķības! Ja savā laikā sieviete varēja valdīt Ungāriju, kāpēc tagad sieviete nevarētu valdīt Bābasēkā veikaliņu?

Tiesa kas tiesa, pamazām prāti norima, un maģistrāta izvēli sāka pat slavēt, jo uz pirmajiem purima svētkiem un pēc tam uz visiem būdiņu svētkiem salasījās Minča atraitnes dēli no visām pasaules malām, septiņi gabali, viņi staigāja pa tirgu, ģērbušies kā daždien kungi svētdienas uzvalkos, saišzābakiem kājās un augstām katliņcepurēm galvā.

Tādās reizēs Bābasēkas iedzīvotāji stāvēja savos malvu dārziņos un lepnuma pārpilnām sirdīm noskatījās viņiem pakaļ, pāri sētiņām cits citam uzsaukdami:

— Nu, kaimiņ, ja tā nav pilsēta, tad arī sikspārnis ir knislis!

— Pelšeca tik daudz žīdu pa desmit gadiem nedabū redzēt, — kaimiņš, vēderu glaudīdams, atsaucās.

Vecā Mincne no veikaliņa durvīm noraudzījās uz dēliem; viņa parasti sēdēja durvīs un adīja, uz deguna pensnejs vara ietvarā (jau šis pensnejs vien piešķīra Bābasēkai tādu izcilu pilsētniecisku izskatu), un vispār Mincne bija večiņa ar laipnu, patīkamu seju un savā baltajā, krokainajā galvassegā tik labi iederējās tirgū pie nobalsinātajām mājām, pie pilsētas cienīgās fasādes, ka neviens nespēja paiet garām, nepacēlis cepuri tāpat kā pie Jānoša Nepomuka statujas. (Vairāk jau arī nekā ievērības cienīga Bābasēkā nebija.) Ikviens gluži instinktīvi juta, ka apaļīgā večiņa ietekmēs Bābasēkas uzplaukumu.

— Labdien, kundzīt! Kā klājas, kundzīt?

— Labi, mīļie bērniņi.

— Kā veicas ar tirgošanos, kundzīt?

— Labi, mīļie bērniņi.

Pilsētiņas iedzīvotāji tā priecājās, tā priecājās, ka kundzīte ir tik veikla kā šķirgata, veselīga kā rutks, un viņas manta vairojās, acīm redzot; kur vien viņi brauca, tur nevarēja beigt lielīties.

— Mūsu Rozālijai veicas. Sasodīts, kā tā mūsu Rozālija sasparojusies. Bet Bābasēkā jau to var! Bā-basēka ir zelta krēsls^17. Svaiga vietiņa . .. Bābasēkā var dzīvot.

Rozālijas kundzīti tiešām lutināja. Kaut gan viņai nāca jau pie septiņdesmit, viņu aizvien vēl uzrunāja «mlada pani» (jaunā kundze). Tur bija sava loģika. Karalis savācis sev visādus nozīmīgus un nenozīmīgus titulus, un viņam vienīgajam tiesības tos dāvināt; tauta, juzdamās suverēna, dāvina kā titulu jaunību. Tātad, es saku, Rozālijas kundzi ļoti cienīja un lutināja, un, kad viņa, dažus gadus te padzīvojusi, sāka uz tirgus laukuma celt mūra namu, ikviens pajūga īpašnieks labprātīgi piedāvājās izbraukt kādu reizi pēc akmeņiem vai kokmateriāliem, algādži savukārt uzņēmās nostrādāt pa dienai bez maksas; tādu sliņķu, kas vilcinājās iet talkā vai nemaz negāja, gandrīz nebija, protams, gudrākie un izcilākie tos vilka uz zoba.

— Pazudis cilvēks — par tādiem mēdza teikt, — neciena nevienu — ne dievu, ne mācītāju, ne žīdu.

Pilsētas varas iestādes gāja pat tiktāl, ka, pārmērījot zemi, pēc tālredzīgā pilsētas galvas Jānoša Mra-vučāna priekšlikuma iedalīja divus zemes gabali-ņūs — vienu sinagogas celšanai, otru — ebreju kapsētai, kaut gan pilsētā bija tikai viena ebrejiete.

Vienalga. Nākotne vēl ir priekšā, un neviens nezina, kas var gadīties. Galu galā ir tik patīkami iespraust sarunās ar svešiniekiem tādu izteicienu kā «viens akmens sviediens no Bābasēkas ebreju kapsētas» vai arī «tieši blakus Bābasēkas sinagogai».

Mazākās kaimiņu pilsētiņas to visu klausījās ar skaudību un sašutumu, aiz muguras piebilstot:

— Ak, šie bābasēkieši! Nu jau tie plikadīdas cels degunus vai debesīs.

Pēdas ved uz Glogovu

Saulainā pavasara pēcpusdienā pie Minča atraitnes veikaliņa apstājās vieglais pajūgs, no kura izlēca jauns kungs, un mēs jau zinām, ka tas nebija neviens cits kā mūsu Ģerģs Vibra.

Rozālijas kundzīte, kas patlaban ārpusē runājās ar pilsētas galvu Mravučānu un senatoru Galbu, ziņkāri jautāja kungam, kas atsperīgā gaitā tuvojās:

— Ko pavēlēsiet?

— Vai jūs esat Jonāšne Minča?

— Es pati gan būšu.

— Es gribētu pirkt lietussargu.

Abi senatori izbrīnā paraudzījās uz skaidrajām debesīm.

— Pie velna, — klusām norūca tālredzīgais Mra-vučāns, — kam tad šādā laikā vajadzīgs lietussargs? — Tad pajautāja skaļi: — No kurienes kungs būtu?

— No Bestercebāņas.

Mravučāns izbrīnījās vēl vairāk, viņam gribējās

izriezt krūtis. Tas kaut ko nozīmē, ja no Besterces brauc uz Bābasēku pirkt lietussargu. Ir patīkami sagaidīt tādus laikus, it īpaši pilsētas galvas amatā. Viņš viegli piegrūda Galbam un klusītēm pačukstēja:

— Vai dzirdējāt?

— Te ir maza lauku bodīte, mans kungs. Lietussargus un citas tādas preces neturam, — atteica Rozālijas krustmāte.

— Diezgan slikti, - - Mravučāna kungs, kuplās ūsas kodīdams, nomurmināja.

— Taču esmu dzirdējis, — svešais atsāka, — ka jums it kā esot veci lietussargi.

Veci lietussargi! Te nu bija! Astmatiķim Mravučāna kungam uzreiz aizrāvās elpa, viņš patlaban gribēja veltīt svešiniekam kādu nicīgu vārdu, bet viņa uzmanību novērsa pēkšņi satrakojušies zirgi. Tirdzinieki, kuru uz laukuma nebija trūkums, pārbijušies bēga no ceļa, apklusa veseru dima tuvējā kalvē, kalēj zeļļi klaigādami joza uz tirgus lauka virtuvi, ko zirgi bija apgāzuši kopā ar visu cepamo gaļu. Skraukšķīgi apbrūninātas cūkgaļas šķēles mētājās putekļos, ar savu kairinošo smaržu tīkami kutinādamas kalēj zeļļiem nāsis. Tirgussievas kliedza, vaimanāja, dažas drošākās, noraisījušas zilos priekšautus, baidīja ar tiem zirgus, tā laimīgi pagriezdamas pajūgu uz kurpnieku būdām. Tas tik bija jandāliņš, viss tirgus viļņojās un mutuļoja! Kāds kalēj zellis paķēra prāvu gaļas šķēli, tirgussievas metās viņam pakaļ, otrs zellis, steigdamies biedram palīgā, aši izrāva no ēzes nokaitētu dzelzs gabalu un drāzās sievām virsū, pa ceļam ar veseri dauzīdams dzelzi, tā ka dzirksteles šķīda visapkārt vai divu asu attālumā.

Abi bērie kumeļi pa tam drāzās pāri Kolpahas podnieka precēm, vilkdami līdzi smalkas kungu ka-lešas atliekas. «Te nu vairs rati neiznāks,» ļoti flegmatiski noteica kalējs, kas, rokas zem ādas priekšauta sabāzis, vēroja visu šo traci. Laikam gan rati bija atsitušies pret kāda nama sienu, pakaļējā kreisā puse bija pilnīgi izjukusi, arī ass pušu, viens ritenis ar visu atsperi un atzveltni aizripojis nez kur, un nupat jau krita nost arī oranži krāsotais kurvis. Groži nokarājās starp abiem zirgiem un slaucīja zemi; satrakotie dzīvnieki bija tiešām skaisti — plīvoja krēpes, mutes šķieda putas, no nāsīm plūda mēļi garaiņi; jauzdami brīvību, zirgi, kaklus izslējuši, brāzās trakos auļos, un viņu priekškājas šķita peldam gaisā.

— Skaisti, nelieši! — iesaucās senators Galbas kungs.

— Glogovas mācītāja zirgi, — piezīmēja Mravu-čāns. — Baidos, ka būs notikusi nelaime. Iesim, Galba!

Pa to laiku, kamēr Minča atraitne pie veikaliņa durvīm runājās ar garāmgājējiem, bija salasījies pū-lītis pircēju, ko vajadzēja apkalpot un kas pacietīgi gaidīja kundzīti, tāpēc viņa nevaļīgi pateica svešiniekam:

— Veci lietussargi jau nu būtu, mans kungs, istabaugšā droši vien daži ir, bet tie nu tik smalkam kungam gan nepiederas.

— Sasodīts! Varbūt es tomēr drīkstētu paskatīties!

Minča atraitne satvēra rokturi un apstājās durvīs,

lai palaistu pircējus pa priekšu, turpat no sliekšņa viņa vēl noraidot pakratīja galvu.

— Varu galvot, jūs tos pat rokā neņemtu.

Mūsu varonis neļāvās sevi tik viegli atraidīt, iegāja līdzi veikaliņā un pagaidīja, kamēr kundzīte apkalpo pircējus, tad atkārtoja, ka gribētu aplūkot vecās grabažas.

— Ak kungs, liecieties jel mierā! Es jau teicu, ka tie jums nederēs. Lietussargi glabājas vēl no tā laika, kad mans virs bija dzīvs — viņš prata tos salabot, — tie ir noplīsuši, lielākā daļa ar salauztām ribām, turklāt bēniņos starp lupatām un drazām tā noplukuši, ka nav vērts pūlēties. Un nav jau arī iespējams. Mans dēls ir aizgājis uz tirgu, kalpotājam kājā roze, tas nejaudā ne kustēt, un es pati taču tirgus dienā nevaru pamest veikalu ne uz brītiņu.

Advokāts izņēma no maciņa piecu forintu gabalu.

— Es jūsu laipnību nelūdzu par velti, Minča kundze, taču lietussargus vēlos redzēt katrā ziņā. Ielaidiet mani bēniņos. Pagaidām ņemiet šo.

Mincne naudu saņēma, bet viņas mazās ačeles, dziļi iegrimušas tuklajā sejā, vērīgi un aizdomīgi aptaustīja jauno dižciltīga izskata kungu.

— Tagad nu gan es jums tos lietussargus nevaru rādīt.

— Kāpēc?

— Nelaiķis vīrs mani mūždien mācīja: «Nekad, Rozālij, nedari nekā tāda, ko nesaproti,» — un mans nabaga vīrs bija gudrs cilvēks.

— Protams, protams. Jums taisnība, ka nav skaidrs, kāpēc es piedāvāju piecus forintus, lai dabūtu redzēt vecus lietussargus.

— Jā gan, par pieciem forintiem jūs varētu skatīties ko labāku.

— Taču tas ir pavisam vienkārši. Manam tēvam piederēja vecs lietussargs, ko viņš visu mūžu ļoti mīlēja; tēvs bija tam stipri pieķēries, un es nejauši uzzināju, ka tas nokļuvis pie jūsu vīra, Minča kundze. es šo lietussargu gribētu iegūt par piemiņu.

— Kas bija jūsu tēvs? Varbūt es kaut ko zinu.

Svešinieks mazliet piesarka.

— Pāls Gregoričs, — viņš atbildēja.

— Ahā, Gregoričs! Pagaidiet! Jā, jā, es atceros, tas jocīgais cilvēks, kas pēc savas nāves ...

— Tas pats ir! Tas, kurš novēlēja Besterces dāmām pa divi tūkstoši forintu.

— Zinu, zinu, taču, kā man palicis prātā, dēla viņam nebija ...

— Jā gan, bet... (viņš apmulsa). Esmu advokāts Ģcrģs Vibra.

Tagad apjuka Minča atraitne.

— Jā, protams. Ak jā! Tā mana vecā, stulbā galva! Jā, nu es zinu. Kā nu ne! Esmu par jums jau dzirdējusi. Man liels prieks iepazīties ar cienīto kungu. Pazinu jūsu nabaga tati. Ak dievs, cik jūs esat viņam līdzīgs, tomēr tik skaists. Pazinu ļoti labi, kaut gan, — to viņa piemetināja smaidīdama, — man viņš nenovēlēja divus tūkstošus forintu. Ak, es jau toreiz biju veca, kad viņš bija jauns. Nu tad, lūdzu, paskatieties tos lietussargus! Tūlīt parādīšu ceļu un izstāstīšu, kā uz bēniņiem tos atrast. Lūdzu, nāciet līdzi. Kaut jel nu jūs atrastu vecā cienīgā kunga lietussargu ...

— Piecdesmit forintu maksātu, Minča kundze.

Līdzko vecā padzirdēja par piecdesmit forintiem,

acis viņai iezalgojās kā jāņtārpiņi. — Ak, cik labs dēls! — viņa nodvesās, skatienu pretim debesīm pacēlusi. — Dievam nav nekā tīkamāka kā dēls, kas godā vecāku piemiņu! — Pasolītie piecdesmit forinti darīja viņu tik veiklu un apsviedīgu kā atspoli, un, aizslēgusi no ārpuses veikala stikla durvis, viņa knašiem solīšiem veda Ģuri pagalmā pie kāpnēm un grasījās arī pati kāpt līdzi, lai palīdzētu meklēt.

— Nē, nē, palieciet vien lejā, Minča kundze. Ko ļaudis teiktu, — Ģuri smējās, — ja redzētu mūs abus kopā uzkāpjam istabaugšā?

Māmiņa Rozālija jautri smiedamās sasita rokas.

— Ak, mīļo sirsniņ! Kur nu man tie laiki? Uz mani jau vairs pat jūsu tate neskatījās. Taču kādreiz ... (Viņa atglauda no pieres izpūrušos sirmos matus.) Nu tad, mīļais, rāpieties tik augšā!

Krietnu pusstundu Ģuri Vibra rakņājās pa Min-cnes grabažām, kundzīte pa to laiku reizes divas izskrēja no veikala palūkoties. Piecdesmit forinti bija darījuši viņu nepacietīgu.

— Pa tukšu vai pilnu? — viņa vaicāja, beidzot pamanījusi Ģuri atmuguriski kāpjam lejā. Taču jautājums bija lieks — Ģuri nāca bez lietussarga.

— Aplūkoju visus, — viņš skumīgi sacīja, — neviens lietussargs nebija īstais.

Ebrejietes seja savilkās bēdīgā grimasē, pazode sāka sāpīgi trīsēt, acis bieži mirkšķināties. — Ai, vai, kur tas dullais Jonāšs to būtu nobāzis? — viņa murmināja. — Piecdesmit forintu! Šausmas! Jonāšam nekad nebija ķēriena .. .

— Droši vien jūsu vīrs šo lietussargu būs lietojis. Toreizējais tiesnesis Stolarika kungs apgalvo, ka esot to redzējis viņam rokā, atceroties pavisam skaidri.

— Kāds tas bija?

— Sarkans audums ar brūnu ielāpu vidū, gar malu šaura svītriņa ar zaļiem ziediņiem, melns kāts ar pelēku kaula rokturi.

Rozālijas kundzīte iesaucās:

— Lai es debesīs netieku, ja tas nebija Jonāšam līdzi viņa pēdējā gājienā! Tikpat kā šodien stāv acīs. Viņš to ir aiznesis, goda vārds, aiznesis ...

— To viņš aplam izdarījis.

Māmiņa Rozālija ņēmās vīru aizstāvēt.

— Vai viņš varēja zināt, kuru atstāt mājās! Bet viņam jau nekad nebija ķēriena.

— Nu, tad ir pagalam! — advokāts nopūtās, bezpalīdzīgi, kā pārakmeņojies stāvēdams pie kāpnēm gluži kā Mārijs pie Kartāgas drupām; tikai no Ģuri Kartāgas gan nebija atlikušas pat drupas — visas gaisa pilis bija aizkūpējušas turp, no kurienes nākušas.

Viņš saņēmās un gāja ārā pa vārtiem pie sava pajūga, un vecīte, gāzelēdamās kā nobarota zoss, lumpačoja pakaļ. Tikusi uz ielas, viņa piepeši visai ņipri paraustīja Ģuri Vibru aiz apkakles ...

— Paklau. Pavisam biju piemirsusi. Patlaban tak dēls Morics ir mājās; viņš ir miesnieks Ipojšāgā un atbraucis iepirkt aitas. Mans Morics zina visu, un lai es debesīs netieku (māmiņa Rozālija laikam gan vēlējās mūžīgi palikt uz zemes), ja viņš jums nevarēs kaut ko pastāstīt par sarkano lietussargu. Ejiet tik, mīļais cienītais kungs, taisni uz tirgus laukumu, uz aitām un pameklējiet visskaistāko cilvēku — tas būs mans dēls Morics... trakoti skaists, pārlieku skaists ir mans Morics. Parunājiet ar viņu un soliet piecdesmit forintus. Lai es debesīs netieku, ja Morics nav man kādreiz stāstījis par to lietussargu! Kad mans nabaga Jonāšs pazuda, Moricke gāja viņu meklēt un, pēdas sadzinis, sekoja pa tām no ciema uz ciemu, iztaujādams, izlūkodams, kamēr pēdīgi viss nāca gaismā (māmiņa Rozālija asaru pilnām acīm paraudzījās uz debesīm). Ai, Jonāš, Jonāš, kāpēc tu tā izdarīji? Ja jau tev prātiņš bija aizgājis, vai tev pašam arī vajadzēja aiziet? Taviem dēliem taču prāta diezgan!

Ģuri Vibra labprāt būtu ķēries pat pie salmiņa, tādēļ, ne vārda neteicis, steidzās starp zoļādu un vadmalas tirgotāju teltīm uz tirgus laukumu baznīcas aizmugurē.

Mazliet pataujājis, viņš atrada Moricu Minču — druknu, paresnu vīreli ar tik vasarraibumainu seju kā tītara ola. Viņš izskatījās grotesks kā fauns. Pie jostas viņam karājās tērauda niedrīte un uz labās rokas bija ietetovēts vērša galvas attēls.

Patlaban viņš kaulējās par kādu līkragainu govi. Pārdevējs, Lēštas kažokmeistars, zvērēja pie visa, kas svēts, ka tik lielisku govi Bābasēkā vēl neesot nopircis neviens cilvēks.

— Tā ēd pat salmus, — viņš apgalvoja, — un tomēr dod ik dieniņas pa četrpadsmit itces piena.

— Blēņas! — Morics Mines nicīgi atbildēja. — Es tak neesmu teļš un nezīdīšu to; ko jūs man slavējat pienīgumu, es esmu miesnieks, kaušu to nost un izsvēršu gaļā.

— Tiesa jau ir, — padevās godīgais kažokmeistars un pats labprātīgi nolaida piecus forintus.

Moricam laikam tas likās par maz, un, mīņādamies ap lopu, viņš tam spēcīgi iezvēla pa lāpstiņām. «Vieni kauli!» viņš izmisīgi iesaucās, tad atpleta govij muti un aplūkoja zobus.

— Ak, tai taču vairs nav zobu!

— Kāpēc kungs runā par zobiem? — sapīka godīgais kažokmeistars. — Zobus tak jūs nesvērsiet?

— Tas draņķa lops turklāt vēl spārdās!

— Ko nu, pēc nāves tas vairs nespers, man liekas, jūs to svērsiet pēc kaušanas.

Godīgais kažokmeistars pats pasmējās par savu asprātību, tā viņam uzlaboja omu, un viņš nolaida vēl piecus forintus.

Moricam ari tas likās par maz, viņš aplūkoja Brūnaļu vēl un vēl, lai atklātu jaunus trūkumus, bet te uzradās Ģuri Vibra un ungāriski sacīja:

— Lūdzu, uz vienu vārdu, Minča kungs!

Meistars, izbijies, ka pircēju sauc projām, nolaida

vēl piecus forintus, un nu gudrais Morics sita viņam saujā; viņš vienmēr mēdza pirkt vakarpusē no tiem cerības zaudējušajiem īpašniekiem, kuri visu laiku nebija varējuši tikt vaļā no lopiņa.

— Ko vēlaties, kungs?

— Es gribētu no jums pirkt kaut ko, kas nepieder ne man, ne jums.

— Tādas mantas pasaulē netrūkst, — atsmēja Morics. — Galvoju, ka pārdošu par lētu naudu.

— Paiesim mazliet malā!

Ģuri veda Moricu ārā no drūzmas, pie akas, kur ēnu klāja kupls īves koks. Pilsētas valde bija likusi iežogot tā stumbru un abpus tā novietot divus soliņus, — šis koks piederēja Bābasēkas varenajai nākotnei: uz tā skujām mitinājās zaļganzeltainas vaboles ar muskusa smaržu, tās bija nepieciešamas kaut kādu ārstniecības līdzekļu, kā zinātniski tos dēvē, — vilcējplāksteru izgatavošanai, un pilsētas valdei tas šķita drošs pamats, ka Bābasēka kādreiz tiks pie savas aptiekas.

Agrāk Bābasēkas jaunuves bieži lasīja šīs vaboles krūzītēs un nesa uz Zojomu, kur aptiekārs tās par pāris grašiem nopirka, taču vēlāk dižciltīgā pilsēta ar lēmumu aizliedza šādas izdarības, sakot: «Pie koka pienākas aptieka. Vaboles iznest aizliegts...» Tālredzīgais Mravučāns gan zina!

Ģuri īsumā pastāstīja, kāpēc ieradies, — ka gribētu iegūt par piemiņu sava tēva iemīļoto lietussargu, ko vecais Jonāšs aiznesis līdzi.

— Vai jūs par to kaut ko zināt?

— Zinu gan, — Morics negribīgi atbildēja, jo viņam bija pavisam skāba dūša, ka runa ir tikai par tādu nieku.

— Solu piecdesmit forintus, ja noradīsiet ceļu un man veiksies.

Morics izbijies norāva cepuri. Piecdesmit forintu par vecu lietussargu! Ak, vai tik tas nebūs pats Ko-burgas princis no Sentantalas! Tagad viņš, acis uzmetis, uzreiz pamanīja, cik smalks uzvalks svešiniekam mugurā.

— Lietussargu varēs atrast, — viņš sacīja pārlieku alkatīgā balsī, tad padomājis piemetināja neitrālo «man tā liekas».

— Izstāstiet visu, ko zināt!

Morics brītiņu klusēja, iegrimis apcerēs; izbalējušās atmiņas par tēvu jaucās viņam pa galvu juku jukām kā žagari kaudzē.

— Jā, jā, tas lietussargs! Kāds jel tas bija? Nu būs jau četrpadsmit vai piecpadsmit gadu, kopš mans tēvs pazuda, daudz kas ir aizmirsies, bet to es skaidri zinu, ka, izgājuši ar brāli viņu meklēt, Podhrāgā atradām pirmo pavedienu, pie kura turēdamies tad izsekojām viņa ceļu. Podhrāgā viņš vēl bijis pie pilna prāta, pārdevis ciema ļaudīm dažus sīkumus, krogā pārgulējis nakti, no kāda sīka muižnieka Rak-šāņi nopircis par diviem forintiem vecu zīmogu. Viņš bijis pie pilna prāta, jo to zīmogu mēs atradām viņam kabatā, kad viņu izvilka no Garamas, un pārdevām antikvāram par piecdesmit forintiem, jo noskaidrojās, ka tas bijis Vida Mohoraji zīmogs vēl no Arpāda laikiem.

— Jauki, jauki, taču šie sīkumi mani neinteresē,

t*

131

Morica kungs, — mūsu varonis nepacietīgi pārtrauca.

— Gan jūs redzēsiet, cik tie interesanti.

— Var jau būt, taču tie neattiecas uz lietussargu.

— Noteikti attiecas. Tikai klausieties uzmanīgi. Podhrāgā es uzzināju, ka viņš devies uz Abellovu. Es arī uz Abellovu. Pēc tur saņemtām ziņām jau sāku šaubīties, vai vecajam prāts nav aptumšojies, viņš taču allaž bija sliecies uz grūtsirdību. Mums stāstīja, ka viņš devis ciema ļaudīm četrus kreicerus par kreiceru ar eņģeli. Vēlāk gan noskaidrojās, ka manas aizdomas bijušas veltīgas.

— Kā tā? Vai viņš vēl nebija jucis?

— Nē, jo pēc dažām dienām Abellovā ieradušies divi žīdēni, katram pa somai ar tiem eņģeļu krei-ceriem, abellovieši tos iemainījuši pret trim krei-ceriem gabalā, zinādami, ka patiesībā tie maksā četrus.

— Tātad var būt...

— Ne vien var būt, bet droši, ka abi blēži uzdevuši manam godīgajam večukam iepirkt eņģeļu kreicerus, un viņš, pats nezinādams, kļuvis par nozieguma dalībnieku. Tomēr rādās, ka viņam prātiņš vairs nav bijis savā vietā, citādi viņš nebūtu ļāvis sevi apšmaukt. No Abellovas viņš gājis pa Visoka Horas birztalu uz Doļinku, taču tur mēs nekā nevarējām noskaidrot par viņa uzvešanos, kaut gan viņš tur pavadījis divas dienas, bet jau nākamajā ciemā Strečņā bērni skrējuši viņam pakaļ un smējušies par viņu kā savā laikā par pravieti Eliju, bet viņš (nevis pravietis Elija, bet mans tate) atvēris paunu un apmētājis šos ar precēm. Vēl pēc piecdesmit gadiem Strečņā nebūs aizmirsta tā diena, kad kokosa ziepes, krelles, naži un ermoņikas bira pār ļaudīm kā debesu manna. Esmu dzirdējis daudzinām: «Reiz uz Strečņu atnāca traks žīds!»

— Pie velna to Strečņu! Tuvāk pie lietas!

— Nupat jau esam gluži klāt. Koboļņikā, kur tas sarkanais tornis, mans nabaga tēvs jau redzēts bez paunas; vienā rokā nūja, otrā lietussargs — tā viņš .atgaiņājies no uzrīdītajiem suņiem. Tātad Koboļņikā lietussargs viņam vēl bijis.

Pa Morica raibeno seju sāka plūst asaras, tik dziļi viņš pārdzīvoja, tā viņam ķērās pie sirds šīs atmiņas, ari balss kļuva dobja un bezgala maiga.

— Meklējām pa to apvidu malu malas, bet tikai Lehotā kaut ko par viņu uzzinājām. Kādā negaisa naktī viņš pieklauvējis ciema nomalē pie lauku sarga durvīm, bet tas, ieraudzījis ebreju, padzinis viņu. Toreiz viņam vairs neesot bijis ne cepures, ne lietussarga? Vienīgi lielā zarainā nūja, ar kuru viņš mūs bērnībā dažu labu reizi trenkāja.

— Ak tā, nu es sāku saprast jūsu runīgumu. Jus gribējāt pierādīt, ka lietussargs pazudis starp Koboļ-ņiku un Lehotu.

— Jā gan.

— To es ticu, Morica kungs, bet tas vēl nav nekas. Varbūt jūsu tēvs ir nometis lietussargu mežā vai klintājā. Labākajā gadījumā to būs kāds atradis un aiznesis uz savu kviešu lauku putnu biedēklim par rotu.

— Tā vis nav. Es zinu, kas noticis.

— Ak tā?

— Es to uzzināju nejauši, jo toreiz nemeklēju lietussargu — kas man daļas gar lietussargu, — bet gan savu tēvu. Kveta kalnājā satikāmies ar kādu podnieku. Podnieks soļoja blakus savam pajūgam un izrādījās visai valodīgs. Kā jau katram ceļiniekam, pavaicāju ari viņam, vai nav redzējis staigājam tāda un tāda izskata ebreju. «Esmu gan redzējis,» viņš atbildēja, «pirms dažām nedēļām tieši negaisa laikā biju Glogovā, tur redzēju, ka viņš izpleta lietussargu pār mazu bērniņu kādas mājas nojumē un aizgāja tālāk.»

Advokāts strauji pielēca kājās.

— Ahā! Stāstiet, stāstiet!

— Nav vairs ko stāstīt, tas ir viss, ko zinu, bet tas ir droši. Pēc podnieka apraksta, tas bija mans tēvs, un Glogova jau arī atrodas starp Lehotu un Koboļņiku.

— Tās ir vērtīgas ziņas! — advokāts izsaucās un izvilka no maka piecdesmitnieku. — Ņemiet par savu laipnību. Lai dievs jūs svētī!

Viņš aizdrāzās kā dzinējsuns, kas beidzot nokļuvis uz īstajām pēdām. Urā! Jāķer! Viņš pārlēca pāri grāvim, lai cauri paegļu puduriem drīzāk tiktu uz ceļa pie ratiem. Viņš būtu gribējis lidot.

Ģuri gāja, gāja, tad uz brītiņu apstājās aiz saldumu būdas, kur uz lūku paklāja Zojomas grāmatsējējs pārdeva Tūrocsentmartonas Maticas^18 iespieddarbus, un sāka lasīt kāda dzejojuma pirmās rindas:

Ko sacīšu, slovaki, nav noslēpums,

Kas ļaunu dara, slikts draugs tas jums,

kad viņam priekšā atkal parādījās Morics Mines.

— Atvainojiet, — viņš teica, — ka skrēju jums pakaļ, bet man ienāca prātā dot jums vēl vienu labu padomu.

— Lūdzu.

— Pašlaik tirgū ir ļoti daudz glogoviešu, ja jūsu augstdzimtība — vai es jūs labi uzrunāju? ...

— Pārāk labi, — atteica advokāts.

— Ja liktu izziņot, lai pieteicas, kas zina par to seno atgadījumu, un tas saņems atlīdzību. Esmu pārliecināts, ka jau pēc stundas jums būtu pavisam drošas ziņas. Tik mazā ciemā zina visu.

— Nav vajadzīgs, — advokāts atbildēja, — es pats dodos uz Glogovu bez kavēšanās. Pateicos par jūsu laipnību.

— Ak, kungs, man jāpateicas jums. Par tādu nieku tik karaliska atlīdzība. Taisni kauns. Nav joks — piecdesmit forintu. Es būtu izstāstījis arī par vienu forintu.

Advokāts pasmaidīja.

— Es būtu devis tūkstoš forintu, Morica kungs.

Viņš steigšus iegriezās zili nokrāsotos vārtos blakus Šrameka mājai, pie kuriem uzcirtušās Zelevņiku jaunuves pārdeva garas riekstu virtenes, kaudzēs sakrautus sīpolu vainagus utt. un kur naudas vietā labprāt pieņēma samaksu graudā. Morics, domās nogrimis, noskatījās viņam pakaļ, kamēr vien varēja saredzēt. «Būtu devis tūkstoš forintu!» viņš brīnījās un, galvu grozīdams, gāja atpakaļ pie kažokmeistara gotiņas.

Auskars

Pa atvērtajiem logiem no kroga, kas atradās mazliet ieslīpi pretim Šrameka mājai, skanēja tirgus dienas līksme. Piedodiet, tas nozīmē — no restorāna, — bābasēkiešiem patika izteikties tā, un ne jau velti, jo šeit pie griestiem karājās nevis vienkārša paegļu slotiņa, kā parasts lauku krogos, bet aristokrātisks ēveļskaidu pušķis. Jau iztālēm bija dzirdama Pelšecas čigānu čīgāšana. Ziņkārīgās slovaku jaunuves ar «vardes» frizūrā sakārtotiem matiem, piemīlīgās aubītēs, no kurām pāri ausīm nokarājās koķeti mežģīņu četr-stūrīši, slaidas meitenes ar sarkanām lentītēm kaņepāju krāsas bizēs reizumis ielūkojas pa logiem un, ja atskan kāda visai aizraujoša dziesma, tepat uz ielas laižas dejā.

Taču ziņkāre ir varenāka par dziesmām. Rotaļīgās dejas pēkšņi apraujas, jo liela ļaužu pulka pavadīts tuvojas pilsētas haiduks Jānošs Fiala ar lielajām bungām. Viņš apstājas un sāk no visa spēka bungot.

Ak, kas gan tik svarīgs noticis? Varbūt Mravučā-nes maigās zostiņas pazudušas no ganībām?

Cilvēku desmit, apstājuši Fialu, taujā, kas noticis, taču Fiala neparko neizlaiž no mutes tik labi degošo «zapekačku»[19] un vispār ir pārāk pašapzinīgs, lai privāti izpaustu dienesta lietas.

Tātad vispirms viņš norībināja bungas un tikai pēc tam, žestikulēdams ar bungu nūjiņām, Stentora balsī sauca sekojošo:

— Tiek darīts zināms visiem, kam pienākas, ka ceļā no ķieģeļu cepļa līdz baznīcai pazudis zelta auskars ar zaļu dārgakmeni. Godīgajam atradējam, kas auskaru nogādās padomes namā, nodrošināta zināma atlīdzība.

Izdzirdīs bungošanu, arī Ģuri uz brītiņu apstājās, noklausījās ziņojumu un pasmējās par sievu un meitu runām.

— Es nu gan neatdotu, ja atrastu, — teica viena.

— Bet es liktu iztaisīt zelta matu spraudi, — piebilda otra.

— Pievērs man savu vaigu, dieviņ! — acis pret debesim pacēlusi, lūdzās trešā.

— Nelūri uz debesim, muļķe, skaties uz zemi, ja gribi atrast, — brīdināja ceturtā.

Taču laikam liktenis tā bija lēmis, ka atrada taisni tas, kurš nevēlējās. Tas bija Ģuri Vibra. Tikko viņš paspēra pāris soļu, kad no ceļa putekļiem viņam uzsmaidīja sīka, zaļa actiņa zirņa lielumā.

Ģuri noliecās, pacēla to, jā, tieši izsludinātais zelta auskars ar smaragdu. Vai tā nav ļaunprātība, ja cilvēkam jāsteidzas! Vai nevarēja atrast kāds cits no tiem daudzajiem simtiem cilvēku, kas slaistās pa ielu? Bet nu jau bija vienalga, zaļā actiņa uzlūkoja Ģuri tik mīlīgi, nevarēja taču mest to zemē, lai kāds ar bočkoru sabradā. Kas gan varētu valkāt tik smalku rotas lietu? Ak, vienalga, ja atrasts ir, aiznesīs to uz padomes namu, vai nu kājas nodils, ir taču tikai pārdesmit soļu.

Viņš iegriezās padomes nama vecajos vārtos, kur no velvēm iespaidīgi nokarājās ādas spaiņi un kaktā sēroja sačākstējušas siekstas (sic transit gloria mundi![20]), uzkāpa augšā un atvēra padomes istabas durvis, kur pie gara, zaļa galda sēdēja senāts, apspriezdams kādu nopietnu un steidzamu jautājumu.

Tas patiesi bija nepatīkams gadījums. Aizelsies bija atskrējis Liškovinas mežsargs (mežs bija pilsētas īpašums) ar ziņu, ka atrasts pakāries nepazīstams labi ģērbies vīrietis, — ko darīt ar līķi?

Tieši par to senāta locekļi patlaban lauzīja galvas, un viņu sarauktajas pieres bija lasamas dveseles mokas.

Senators Konopka izteicās, ka vajadzētu pārnest līķi uz kapliču un paziņot tiesas izpildītājam, cienījamajam Mihājam Gēri kungam, lai ierodas kopā ar rajona ārstu, kas izdarītu sekciju.

Galba kratīja galvu; Galba vispār bija diplomāts, arī tagad viņš apsvēra viltīgu plānu. Viņš domāja, ka visprātīgāk būtu nekā nesacīt, nekā nerakstīt, bet pilnīgi slepeni aizstiept līķi kādus divsimt soļus uz Kvakas birztalu, kas jau ietilpst Travņiku daļā. Lai atrod travņikieši!

Mravučāns svārstījās, krekšķēja, grozījās, kasīja galvu, beidzot sāka kurnēt par nepanesamo karstumu un ka podagra lauzot viņam rokas, ka senatoru galdam izļodzījusies kāja, vajadzēšot zem tās pabāzt kādu vecu komitāta lēmumu krājumu. Viņš gaidīja, lai izlemj vairākums. Vairākums bija Galbas pusē. Tikai Galbas partija sašķēlās divās daļās. Stingrie galbisti prasīja līķa pārnešanu uz Travņiku pusi. Mērenie, sekodami Andrāša Kožehubas priekšlikumam, pretēji Galbas mamelukiem būtu apmierinājušies arī ar to, ka nelaimīgo atdotu zemes māmuļai turpat zem tā paša koka, kur viņš pakāries, — viņi nevēlējās, ka līķi nes cauri visai pilsētai uz kapsētu, kā tas noteikti būtu, ja ziņotu tiesas izpildītājam, tad bābasēkiešiem būtu jācieš milzīgi zaudējumi, jo šādai izdarībai, kā zināms, sekotu krusa.

— Stulba māņticība! — Konopka eksplodēja.

— Tiesa, tiesa, Konopkas kungs, bet ko tur var darīt, ja reiz cilvēki tam tic, — pretojās senators Fajka no Kožehubas partijas.

Konopka nikni zvēla pa galdu ar drukno roku, ko rotāja zīmoggredzens, un nu iestājās tads klusums kā baznīcā.

— Bēdīgi, ka tā runā senators. Es garantēju, ka tā nabaga miroņa dēļ gan kungs dievs nesūtīs šurp krusas mākoni. Viena cilvēka pēc, kurš atdevis velnam dvēseli, viņš taču nesodīs tūkstoš tādu, kas palikuši pie viņa, it īpaši ar šādu sodu, kas neskars pašu grēcinieku. Kas tad tas būtu par dievu!

Mravučāns atviegloti uzelpoja, dzirdēdams šos trāpīgos vārdus, kas, acīm redzot, pakļāva visu maģistrātu, un tūliņ izmantoja izdevīgo brīdi, gluži kā savā laikā paceplītis, kurš zem ērgļa spārna pacēlies gaisā цп tā uzlidinājies augstāk par ērgli.

— Kas ir, tas ir, — viņš skaldīja vārdus, sakārtodams uz svārku atloces nošķiebušos uzšuvi, — tātad kā secinājumu es oficiāli paziņoja, ka, pamatojoties uz iepriekš minēto, krusas nebūs.

Fajkas kungs salēcās kā kāmis.

— Vienalga! Ja jau tā, lai arī būtu. Ja visa pilsēta ir apdrošinājusies pie sabiedrības «Triesti», es neredzu nekādu starpību — vai krusa ir vai nav. Pat labāk, ja būtu, jo bābasēkieši, cik es viņus pazīstu, apdrošinās savus sējumus virs to vērtības, ja līķi iznesīs cauri pilsētai. īstā nelaime nav krusa, bet pati tā nešana.

Patiesi, lielais strīdnieks Fajkas kungs atkal bija trāpījis naglai uz galvas: Galbas un Kožehubas partijas kļuva tīri kā elektrizētas.

— Cik gudras smadzenes! — iesaucas Kožehuba.

Dzirdot vārdu «smadzenes», Galba — per associa-

tionem idearum^21 — atcerējās par sekciju un aši metās starpā:

— Kāpēc vajadzīga sekcija? Tāpat zināms, ka§ viņš ir. Varat saukt mani par muļķi, ja tas nav kādas apdrošināšanas sabiedrības aģents, kas pakāries pie mums tālab, lai cilvēki apdrošinātos. Skaidrs kā diena.

— Galba, jūs esat traks! — Konopka no visas sirds nokliedzās.

Sacēlās tāda kņada, tāds nevaldāms troksnis, senatori pielēca kājās, un, kā haiduks Fiala mēdza sacīt, pilsētas katliņi vārījās pāri malām, visi skatījās uz pilsētas galvu — uz to karoti, kas nosmalstīs liekās putas.

Bet pilsētas galva ierāvās zilo, it kā miltiem apputējušo svārku apkaklē, gandrīz vai pazuda tanī kā boja sabangotos viļņos, bezpalīdzīgi košļāja ūsas — ko darīt, ko sacīt, — kad pēkšņi Ģuri Vibra pavēra durvis ... Protams, providence stāv nomodā par zemes vareno autoritāti!

Ieraudzījis dīvaino svešinieku, kurš pirms pāris stundām vēlējās pie Mincnes pirkt vecu lietussargu, pilsētas galva strauji atstūma krēslu un pa galvu pa kaklu metās nācējam pretim, lai senatori domātu, ka viņam ar svešo ir kādas sevišķi steidzamas un svarīgas darīšanas.

— Ak, mans kungs, — viņš aizrautīgi sauca, — jūs laikam meklējat mani?

— Ja jūs esat pilsētas galva, tad — jā.

— Protams, jā, protams! (Kurš cits gan varētu būt Bābasēkas galva, ja ne Mravučāns?)

— Tika ziņots par kādu auskaru.

— Jā, jā, ziņoja.

— Esmu šo auskaru atradis, te tas ir.

Pilsētas galvam seja staroja aiz apmierinājuma.

— Nu, tas tik ir godīgums, mans kungs! Tas man patīk. Šis ir pirmais auskars, kas pazūd, kamēr es esmu pilsētas galva, un tas pats nu ir atradies. To var saukt par administratīvu kārtību.

Tad viņš pievērsās senatoriem.

— Pirms stundas aizsūtīju Fialu ar bungām, un auskars jau klāt. Tādas lietas negadās pat Budapeštā. Tā notiek tikai Bābasēkā.

Pamanījis, ka svešais kungs taisās iet projām, viņš aizdomīgi dedzīgi sāka to aizturēt.

— Kas tad nu? Jūs tak negribēsiet iet projām? Pie velna, mans kungs, ir taču izsolīta atlīdzība.

— Es to nevēlos.

— Ak, kā nu tā? — Viņš nosodot pašūpoja galvu. — Nerunājiet nu tā! Nezinu, kura apustuļa grāmatā stāv rakstīts: «Ne jau zelts un sudrabs vien ir pasaules labumi.» Jaunais cilvēk, jaunais cilvēk, nemētājieties ar savu laimi! Tā tikai nabags atdeva velnam to, ko pats nezināja, vēlāk viņš to nožēloja. Tā stāsta pasaka.

— Patiesi, nožēloja, — advokāts, arī atcerējies šo pasaku, smaidīdams atbildēja, — taču šeit tāds gadījums nav iespējams.

— Jums laikam pat sapnī nerādās, kam šis auskars pieder.

— Kam tad?

— Glogovas mācītāja māsai.

Ģuri kungs zobgalīgi saviebās.

— Nu, nu, negudrojiet, ienāciet uz brītiņu, jūs to nenožēlosiet.

— Kur man jāiet?

— Tepat blakus istabā.

Pilsētas galva visiem spēkiem centās aizturēt Ģuri, lai iegūtu laiku, kamēr izšķiras pašnāvnieka liktenis, viņš satvēra Ģuri un vilka sev līdzi.

— Bet, mans kungs, man ir darīšanas.

— Tas nekas, jums jānāk.

Atvēris blakus istabas durvis, viņš stūma Ģuri sev pa priekšu.

— Jaunkundz, — viņš sauca advokātam aiz muguras, — te es nesu jūsu auskaru!

Sīka meitene, kas, pie dīvāna ceļos nometusies, lika aukstu kompresi vecākai sievietei uz pleca, šos vārdus izdzirdusi, spēji pagrieza galvu.

Ģuri nebija sagatavojies redzēt šādu skatu, viņu pārņēma neparasts mulsums un bezpalīdzības sajūta, šķietami izdarītā nepieklājība uzgula viņam ar svina smagumu. Pavecā sieviete gulēja uz dīvāna pa pusei izģērbusies, ievainotais labais plecs (ļoti vājš un neglīts) bija pavisam kails, un gar kompreses malu vīdēja apvītušas miesas bālums.

Ģuri nomurmināja kaut ko tādu kā atvainošanos un kāpās uz durvju pusi. Mravučāns nostājās viņam ceļā. «Oho! Jums taču te nekodīs!»

Meitene, kuras jaukā, tīkamā sejiņa tikai mirkli pazibēja savā svaigajā skaistumā, veikli uzmeta ievainotajai kādu drēbes gabalu un pielēca kājās.

Ai, cik viņai bija brīnišķi smuidrs augums! Ģuri šķita, ka nolīkusi lilija viegli izslējās un parādās visā krāšņumā.

— Šis jaunais kungs atrada un atnesa jūsu auskaru, jaunkundz.

Meitenei lūpu kaktiņos atplauka nepiespiests smaids (likās, pavasara saule apspīdēja drūmo, pelēko pilsētas galvas kabinetu), viņa vāri pietvīka, tad godbijīgi pakniksēja godīgajam atradējam, neveikli, tomēr apburoši, kā mēdz kniksēt pusaudzes.

— Pateicos, ka bijāt tik labs. Divkārt priecājos, jo vairs necerēju dabūt to rokā.

Un, ar diviem pirkstiem saņēmusi mazo kareklīti, viņa sāka to šūpot, it kā tā būtu maza neredzama zvaniņa redzama mēlīte, un tai līdzi šūpoja arī savu sāņus pieliekto brīnišķīgo galviņu. Viņa vēl bija īsts liels bērns, tikai strauji izaudzis kā papele.

Ģuri juta, ka būtu kas jāsaka, bet nevarēja atrast piemērotu atbildi šai dzidrajai, čivinošajai bērna balsij. Šis bērns viņu mulsināja. Turklāt «kancelejā», kā šo vienkāršo istabu ar Bābasēkai parasto plātīgumu dēvēja, vēdīja kaut kāda īpatnēja, salda un reibinoša smarža.

Te nu viņš stāvēja — kluss, nevarīgs, it kā nez ko gaidīdams. Varbūt gaidīja, ka ieskanēsies neredzamais zvaniņš? Varbūt atlīdzību?

Klusums šķita nepanesams. Protams, to radīja neveiklais stāvoklis.

Beidzot meitene pamanīja, ka godīgais atradējs neiet projām, un ierunājās:

— Vai dieviņ, no prieka gandrīz aizmirsu, ka par to ... kā lai saku ...

Tagad Ģuri zibenīgi aptvēra, kas sekos, — sastingušais prāts briesmu brīžos varen ātri kļūst elastīgs, — un instinktīvi aizgrūda kā vairogu priekšā savu vārdu.

— Esmu doktors Ģerģs Vibra no Besterces.

Meitene priecīgi sasita rociņas.

— Dieviņ, kāda laime! Taisni doktors mums ir vajadzīgs. Nabaga madame ...

Šis mazais pārpratums bija īsti vietā. Tāpat kā dzēšlapa uzsūc tinti, tas iznīcināja apmulsumu.

Ģuri pasmaidīja.

— Diemžēl, jaunkundz, es neesmu medicīnas, bet tieslietu zinātņu doktors, tātad tikai advokāts.

Meitene tā apjuka par savu aplamo izsaucienu, ka pat nosarka, toties jo dzīvāk sarosījās Mra-vučāns:

— Ko jūs sakāt? Jūs esat Vibra, jaunais slavenais Vibra? Tas ir lieliski! Kas to būtu domājis? Velns parāvis, nu es saprotu! — Mravučāns iesita sev pa pieri. — Cienītais kungs droši vien izmeklē kādu noziegumu. Man gan pirmīt pie Mincnes vajadzēja to saprast. Pie joda, tāds kungs taču neies pirkt vecas mantas bez iemesla! Nu, jūs gan ir atsūtījis pats dievs, jo mēs nupat apspriežam tik sarežģītu jautājumu, ka pietrūkst padoma. Ak, Veronkas jaun-kundz, kāda laimīga nejaušība, ka tieši visslavenākais advokāts ir atradis jūsu auskaru!

Veronka zagšus palūkojās uz visslavenāko advokātu, tikai tagad viņa pamanīja, cik tas skaists, cik stalts, sirds viņai bailīgi iepukstējās, domājot, ka viņa gandrīz būtu tam piedāvājusi piecus forintus, kā Mravučāns bija ieteicis apbalvot atradēju.

Turpretim Mravučāns steidzās piestumt advokātam krēslu un bažīgi pārlaida skatienu neuzkoptajai kancelejai, kur juku jukām ar dokumentu kaudzēm mētājās ķīlām paņemtie kažociņi un velteņi, tukšas glāzes un pudeles, jo senatoru kungi pēc katras prāvas notiesāja abas puses uz pacienāšanu un šai istabā tad iedzēra, tāpēc ka tā tam jābūt: ja taisnība ir izsniegta, vajag atkal uzņemt sevī jaunu taisnību, un tā, kā zināms, esot vīnā. Kancelejas apskate būtu stipri vien sabojājusi pilsētas galvam labo omu, ja pret aci nepagadījies barona Radvanska portrets pie sienas. Tas tomēr piešķīra telpai zināmu svinīgumu un cienīgumu. Mravučānam ļoti gribējās, kaut viņa augstība atdzīvotos un redzētu šo neparasti smalko sabiedrību.

Bet, tā kā viņa augstība nevēlējās atdzīvoties, Mravučāns pats izteica savas lepnuma pārpilnās domas:

— Esmu nabaga cilvēks, bet par simt forintiem neatdotu to prieku, ka mana kanceleja var lepoties ar šādu sabiedrību. Pie joda, tas ir ko vērts: komitāta visslavenākais advokāts un visskaistākā jaunkundze ...

— Ko jūs runājat, tēvoc Mravučān! — Veronka iekliedzās, un viņas seja aiz kauna uzliesmoja kā lāpa.

— Nu, nu, — Mravučans atvainojās, — kas ir, tas ir. Cilvēkam nav ko kautrēties, maziņā, ka viņš ir skaists. Arī es savā laikā biju skaistulis, taču nekad netiku par to kaunējies. Galu galā sievišķim skaista sejiņa ir liels palīgs. Vai ne, advokāta kungs?

— Liela laime, — Ģuri sarāvās un gandrīz mehāniski atbildēja.

Mravučāns papurināja galvu.

— Paliksim pie tā, ka palīgs, jo laime var viegli pārvērsties nelaimē un nelaime laimē, kā tas ir iznācis nupat, jo bez šīsdienas nelaimes gadījuma mums visiem nebūtu šās laimīgās tikšanās.

— Kā tā? — Ģuri jautāja. — Vai tad notikusi kāda nelaime?

Veronka gribēja atbildēt, bet runīgais Mravučāns aizsteidzās priekšā.

— Notika gan, notika, bet nu jau drīz vairs nebūs nekādu pēdu, auskars ir jau rokā, arī madāmas plecs kārtībā, kaut gan vēl kādu laiciņu būs zils, bet lai jau, pleciem tak krāsa nav svarīga... un beidzot būs arī rati, kad kalējs sataisīs.

— Ak tad tie salauztie rati, ko satrakojušies zirgi rāva pa tirgus laukumu ...

— Tie bija mūsu rati, — sacīja Veronka, — pie ķieģeļu cepļa zirgi satrūkās, groži paspruka kučierim no rokām, un, gribēdams tos satvert, viņš ari pats izvēlās no ratiem. Tad izlēcām ari mēs, jo bijām ļoti nobijušās, man nekas, bet nabaga madame sasitās, ak dieviņ, ka tikai nu nebūtu kas nopietns! Vai ļoti sāp, madame Krisbaj?

Madame Krisbaja atdarīja mazās, dzeltenās, dzēlīgās acis, ko līdz šim bija turējusi aizvērtas, un pirmais, ko viņa pamanīja, bija Veronkas izpūrusī frizūra.

— Sakārtojiet matus, — viņa franciski aizrādīja, tad iekunkstējās un atkal aizvēra acis.

Veronka izbijusies tvēra pie matiem, jā gan, viena bize bija atrisusi.

— Vai, mani mati! — viņa meitenīgi iespiedzās, saķēra galvu abām rokām un gluži nobālusi stostījās: — Arā lecot, izkritušas arī manas matadatas, nevis auskars vien. Ak dievs, ko nu lai dara?

— Atlaidiet vaļā arī otru bizi, — ieteica Mravu-čāns. — Re, tā! Dieva vārds, tā ir labāk. Vai ne, advokāta kungs?

— Labāk, labāk, — Ģuri nevērīgi piekrita, tagad viņš bija spiests uzlūkot tumši zilgā samtainumā zaigojošās pīnes, kas sākās pie madonnas sejiņas un sniedzās līdz pat puķaino, krokoto svārciņu apakšmalai.

Un tā ir Glogovas mācītāja māsa? Neticami! Viņš droši vien sapņo. Mācītāju māsas viņš bija iztēlojies pavisam citādas. Tuklas, sarkaniem vaigiem, gāzelīgu gaitu, tādas, kas ar laiku sāk līdzināties pašiem mācītājiem; tām ir dubultzods un pomādes smarža. Bez dubultzoda mācītāja mājā nav skaistuma.

Advokāts centās atsākt sarunu.

— Varu iedomāties, kā jūs izbijāties.

— Ne visai. Nemaz nezinu, vai vispār nobijos. Bet nupat gan sāku jau baiļoties. Mans brālis būs izmisis.

— Mācītājs?

— Jā, mācītājs. Viņš mani ļoti mīl un nezinās, ko darīt, ka neesam atgriezušās mājās, taču es nezinu, kad un kā varēsim braukt.

— Sīkums, — Mravučāns viņu pārtrauca, — zirgi ir, bet ratus aizņemsimies.

Veronkai pār muguru pārskrēja aukstas tirpas, viņa papurināja galvu; abas lielās pīnes, acis žilbinādamas, no viļņoja un nošalca ap pleciem.

— Ar tiem zirgiem? Nekad!

— Vai, mīļā jaunkundzīt, nevajag uz zirgiem dusmoties. Zirgiem ir tramīga daba. Kā tad tur īsti bija? Pie ķieģeļu cepļa stāv tās iedomīgās vējdzirnavas, dieva vārds, pilsētā tak visam kam jābūt. Pasaule iet uz priekšu. Katrā ziņā iet, kaut arī senators Fajkas kungs to nevēlas. Tātad, es saku, tur ir vējdzirnavas. Es pats liku tās uzcelt, jo mūs arvien zoboja, ka mums neesot ūdens. Nu labi, tad iejūgsim vēju, lai maļ. Protams, zirgi to saprot citādi; karstasinīgi Augšzemes zirgi, vēl nekad nav redzējuši gaisā tādu nezvēru ar lieliem spārniem. Nobijās un sāka trakot. To jau viņiem nevar ņemt ļaunā. Bet tagad viņiem bailes būs no galvām izkūpējušas, un viņi aizvizinās jaunkundzīti mājās itin mierīgi.

— Nē, nē, no tiem zirgiem man ir bail. Ai, cik viņi bija briesmīgi! Ja jūs būtu redzējis! Ai, nē, ne soli vairs ar tādiem! Es jau varētu aiziet arī kājām, bet nabaga madame Krisbaj а ...

— Na, tas tik būtu jauki, — šausminājās Mravučāns, — ja es ļautu iet kājām mīļā mācītāja mazajai māsiņai ar šim piparkūku kājiņām! Ak vai! Tas nu gan būtu kaut kas traks! Mūsu mazā svētā soļotu pa kalnāja akmeņiem — tip-top, tip-top — savās lastika kurpītēs. Mīļais svētais tēvs droši vien teiktu: «Nelāga cilvēks tas mans draugs Mravučāns, cik reižu es viņu neesmu uzņēmis, pienā, sviestā peldinājis, bet viņš laiž manu dārgumiņu iet kājām!» Tas nu gan būtu jauki, tad jau labāk es jaunkundzīti nesu uz muguras līdz pašai Glogovas mācītāja mājai!

Veronka pateicīgi uzlūkoja Mravučānu, bet Ģuri iegrima pārdomās — kā būtu, ja pasaulē nebūtu nekādu satiksmes līdzekļu un patiesi meitene būtu uz muguras jānes mājās, vai Mravučāns to spētu, vai liktenis пера vērstos tā, ka būtu jānes viņam? Mravučāns ir jau pavecs un saguris cilvēks ...

Ģuri sāka ziņkārīgi vērot un apvērtēt Mravučāna fiziskos spēkus, nopētīja viņa plecus un krūtis, it kā patlaban vissteidzamākais jautājums būtu izlemt, kurš nesīs uz muguras Veronku.

Viņš redzēja, ka Mravučāns ir pavārgs vīrs, kura spēki jau iet uz galu, un smaids Ģuri sejā liecināja, cik viņam patīkami to apzināties.

Nav nemaz aptverams, kādos vieglprātīgos ceļos reizēm aizklīst cilvēka domas un pa kādiem tāliem kanāliem atplūst pirmā mīlestības lāse.

— Tā gan, mīļā sirsniņ, — Mravučāns par varītēm centās meiteni nomierināt, — vispirms labi atpūtieties, tad visu izdomāsim; nekas ļauns nenotiks. Protams, labāk jau būtu ar citiem zirgiem. Bet ko lai darām? Te, Bābasēkā cilvēki zirgus netur, brauc ar vēršiem, arī man pašam ir tikai vērši. Kalni ir un paliek kalni. Un kalnos zirgi nav vajadzīgi, jo šeit tie nevar neko vairāk kā vērši — iet tikai soļiem. Te nevar dižoties, aujot, rādīt savu izveicību, riskēt ar galvu, te ir nopietna vieta. Te ir jāvelk, un vilkšanai vairāk piemērots vērsis. Zirgs te nejūtas labi, mušu apstākļos negrib augt, it kā teikdams: «Nebūšu vis muļķis, labāk palikšu kumeļš.» Cik te to zirgu, tie paši nav neko lielāki par kaķiem, pat skatīties riebjas!

Viņš vēl ilgi būtu vērpis un audis savu vārdu pinumu un zākājis zirgu cilti līdz melnai zemei, ja neiejaucies Ģuri.

— Bet man taču ir rati, jaunkundz, un es labprāt

aizvedīšu jūs mājās.

— Vai jūs to darītu? — Mravučāns priecīgi iesaucās. — Es jau zināju, ka jūs esat kavalieris! Bet, dieva dēļ, kāpēc tad jūs to neteicāt agrāk?

— Tāpēc, ka jūs mani nelaidāt pie vārda.

— Tiesa kas tiesa, — Mravučāns labsirdīgi nosmējās. — Tātad jūs viņas aizvedīsiet?

— Protams, es aizvestu arī tad, ja pats netaisītos braukt uz Glogovu.

— Jūs braucat uz Glogovu? — Veronka pārsteigta vaicāja.

— Jā.

Viņa uzmeta Ģuri sapņainu skatienu, brītiņu padomāja, tad bērnišķīgi padraudēja ar diviem pirkstiem.

— Tikai nemānieties!

Ģuri tik ļoti patika šī kustība, ka viņš pasmaidīja.

— Goda vārds, es taisos uz Glogovu. Vai jūs brauktu līdzi?

Veronka līksmi pamāja ar galvu un jau pacēla rokas, lai aiz prieka sasistu plaukstas, kad pēkšņi madame savā guļasvietā sakustējās un ndpūtās.

— Ak dievs, madame! — Veronka aprāvās.

— Biju piemirsusi, ka varbūt nevaram braukt kopā ar jums.

— Kāpēc gan ne? — advokāts vienkārši teica.

— Rati ir diezgan lieli, mēs novietosimies ērti.

— Jā, ja vien to drīkstētu.

— Braukt mājās? Kas jums to varētu liegt?

— Un jūs to nezināt?

— Kas tad? — Ģuri izbrīnījies jautāja.

— Pieklājības likumi, — viņa bikli atbildēja. (Ģuri iesmējās. Ak, mazā muļķīte!)

— Jā, jā, — meitene dedzīgi skaidroja, apvainojusies, ka par viņu smejas, jo arī Mravučāns smīnēja. — Pieklājības likumi nosaka: «Nedrīkst pieņemt sveša vīrieša roku.»

— Rati taču nav roka! — Mravučāns protestēja. — Kas nu rati par roku! Tad jau man būtu divēji rati. Ak, sirsniņ, pie velna tos pieklājības likumus! Bābasēkā likumus nosaku es, nevis franču madāmas. Un es saku, rati nav roka — un punkts!

— Tiesa gan, tomēr man iepriekš jāaprunājas ar madame.

— Tad, lūdzami, runājiet!

Veronka atkal notupās pie dīvāna, noliecās pār slimnieci, un viņas kādu brītiņu čukstējās; no atsevišķiem franču vārdiem, ko Ģuri ausis uztvēra, varēja saprast, ka madame Krisbaja piekrīt Mravučā-nam, ka rati nav roka un priekšā stādīts vīrietis nav svešs, tātad, pēc madame Krisbajas domām, jaunā cilvēka laipnību vajadzētu pieņemt. It īpaši briesmu brīžos var neievērot etiķeti. Skaisto Blanku Mont-morensi marķīzs Pivardjērs ugunsgrēka laikā esot izcēlis no gultas viena krekliņa, un Parīzes Dievmātes katedrāles tornis tāpēc neesot sabrucis.

Ģuri izjuta tādu nepacietību kā kāršu spēlmanis, kad nupat ir izredzes noraut banku, līdz Veronka pagriezās pret viņu.

— Mēs ar pateicību pieņemam jūsu piedāvājumu, — viņa smaidīdama sacīja, pārliecināta, ka Blanka Montmorensi šādā gadījumā būtu rīkojusies tāpat.

Ģuri kāri noklausījās šo paziņojumu un uzreiz kļuva ļoti steidzīgs.

— Skrienu pēc ratiem, — viņš teica, ņemdams cepuri. Taču Mravučāns veikli aizšķērsoja viņam ceļu.

— Oho, oho! Bet nu būs aste bluķī! Nekas neiznāks. Pro primo], ja arī jaunkundze varētu braukt, grēks būtu kundzi tik slimu sēdināt ratos, un arī nedrīkst, iekām viņa nav mazliet atguvusies no izbija un trieciena. Ja mana sieva pa nakti uzliks tūkumam savu brīnumplāksteri, rītā kundzīte pamodīsies kā no jauna piedzimusi. Pro secundo^22 [23], jūs nevarat braukt tāpēc, ka es jums neatļauju. Pro tertio^24, tūliņ būs tumšs, paskatieties pa logu, kur jūs nakts laikā brauksiet?

Patiesi, saule jau slīga aiz zilganajām Zojomas kalnu virsotnēm. Egles aiz loga meta milzu ēnu, kas klāja visu plato ceļu un stiepās līdz pat Mravučāna dārza žogam, kur starp pelargonijām kārns kaķis noņēmās ar vakara mazgāšanos.

Advokāts saka pretoties, jo tas pieder pie viņa amata.

— Būs jauka, klusa nakts, kāpēc gan mēs nevarētu braukt? Galu galā madame ir vienalga, kunkstēt gultā vai ratos.

— Tomēr būs tumšs, — Mravučāns iebilda, — un ceļš uz Glogovu ved pa nelāgām, kraujām kalnu nogāzēm. Kaut gan esmu pilsētas galva, es nevaru pavēlēt mēnesim parādīties pie debesīm.

— Ak, nav nemaz vajadzīgs, maniem ratiem ir laternas.

Veronka svārstījās, piekrita te vienam, te otram pēc abu strīdnieku izvirzīto pamatojumu svarīguma, līdz pēdīgi Mravučāns cēla priekšā iemeslu vai sešu centneru smagumā.

— Naktī būs vētra, jo ceļa malā kokā karājas pašnāvnieks. Braukdami cauri mežam, jūs paši viņu redzēsiet.

Meitene sāka trīcēt.

— Ak vai, es neparko nakti nebraukšu pa to mežu.

Ar to jautājums bija izlemts. Ģuri padevīgi nolieca

galvu, par atalgojumu saņemdams gaišu smaidu, Mravučāns atplauka un metās uz sēžu zāli uzticēt vadību Konopkam (viņš par visu vari gribēja atbrīvoties), jo viņam ir viesi, viņam nav laika, pie reizes viņš pačukstēja dažiem labāk ģērbtiem senatoriem, ka vēlētos redzēt tos pie sevis vakariņās, tad skrēja uz mājām dot norādījumus par ievērojamo viesu uzņemšanu, pa ceļam satika uz kāpnēm Fialu un aizsūtīja to pēc advokāta Vibras kunga pajūga, kas palicis pie Mincnes veikala, un lika pajūgu iebraukt Mravučāna pagalmā.

Drīz vien pati Mravučāne ieradās pēc dāmām.

Viņa bija maza, laipna sieviņa, no viņas platās, smaidīgās sejas starot staroja labsirdība un miermīlība. Viņa valkāja Augšzemes amatnieku godājamo tērpu — gludus svārkus lapsas acu krāsā, melnu zīda priekšautu, galvā krokotu melna zīda aubi, zem zoda sasietu ar lentu.

Viņa iedrāzās ar varenu troksni, kā tas laipnajās vienkāršajās aprindās pieņemts.

— Ak dieviņ, vai tiesa, ko es dzirdēju? Mravučāns saka, mums būšot viesi. Kāda laime! Es jau to zināju, nojautu. Šonakt sapnī redzēju, ka manā mazgājamā bļodā izaugusi balta lilija. Nu re, kā piepildījās! Nu tad lūdzami, sirsniņ, savāciet savas mantiņas, gan es aiznesīšu, es jau esmu stipra kā viens lācis. Vai, pašu galveno piemirsu, ko vajadzēja pateikt vispirms: es esmu Mravučāne. Ak, manu sirsniņ, jaunkundzīt, nebūtu domājusi, ka jūs esat tik skaista! Ak, svētā jaunava, svētā jaunava! Tagad es saprotu, kāpēc mūsu māte Marija sūtīja jums to lietussargu, lai jūsu samtainā sejiņa nesamirktu. Dzirdēju, ka kundze esot slima, sasitusi plecu. Nu, man ir tādas zālītes, uzliksim, lūdzu, nāciet tikai! Nebēdājiet nekā, dūjiņ. Līdz kāzām sadzīs. Kā tad es reiz gāzos, toreiz Mravučāns pats turēja grožus, ievēlāmies aizā, man ielūza divas ribas, tomēr paliku dzīva, tikai tās nieres, dieva vārds, tās es no tā laika vienmēr jūtu. Ceļā visādi gadās. Vai tad ļoti sāp?

— Kundze neprot ne slovaku, ne ungāru valodu, — sacīja Veronka.

— Svētais dievs! — Mravučāne saņēma rokas. — Tik veca un vēl ne ungāriski neprot? Kā tad tā?

Veronkai nu vajadzēja stāstīt, ka madame braucot tieši no Minhenes pie viņas par biedreni un līdz šim nekad vēl Ungārijā neesot bijusi, kundze esot franču virsnieka atraitne (Mravučāne neparko nebūtu pametusi nenoskaidrotus nekādus sīkumus), aizvakar Glogovā pienākusi vēstule, ka viņa braucot, un Veronka pati gribējusi doties viņai pretim uz staciju.

— Ak tā? Tad šitā ... (Mravučāne gribēja teikt «šķeista», bet laikus iesita sev pa muti) šitā kundze neprot ne slovaku, ne ungāru valodu. Nabadzīte! Ko lai es ar viņu iesāku, ko lai sēdinu viņai blakus, kā lai pacienāju? Tas tik būs joks! Ak tu laime, kan-tors taču māk vāciski! Un droši vien jaunais kungs arī.

— Neuztraucieties, kundze, es viņai kavēšu laiku pie galda un arī pacienāšu, — Ģuri apsolīja.

Sataisīties nebija viegli, madame Krisbaja vaidēja un kunkstēja, kad viņu tīri vai ar varu piespieda apģērbties. Ģuri jau iepriekš bija izraidīts gaitenī, jo Krisbaja kundze bija kautrīga; apmetņus un lielos lakatus savāca Mravučāne.

— Pēc lādes atsūtīsim kalpu.

Tad Mravučāne ņēma madame aiz rokas, lai tā atbalstoties pret viņu, un ar lielām mokām kaut kā novadīja lejā pa kāpnēm.

Madame kunkstēja un kaut ko murmināja jauktā franču un vācu valodā, arī Mravučāne nemitīgi runāja gan ar jauniešiem, kuri gāja pa priekšu, gan ar nabaga madame, kas ar savu izpūrušo frizūru izskatījās pēc slima kakadū.

— Uz šo pusi, uz šo pusi, jaunkundzīt! Tepat jau ir mūsu māja. Vēl tikai pāris soļu, kundze. Tas suns nekož. Se, mierā, Garam! Tūlīt būsim klāt. Jūs redzēsiet, kundze, cik mīkstu gultu es jums saklāšu naktij. Dūnu spilvenus vien.

Viņu nenieka netraucēja, ka Krisbaja kundze nesaprata ne vārda. Dažas sievietes mēdz runāt tikai tādēļ, ka viņām patīk. Ko citu darīs, ja nerunās? Tā jau zirneklis aizaudīs mutei priekšā tīklu.

— Sāp, vai ne? Bet rīt sāpēs vēl vairāk. Ar sasitumiem tā ir. Droši vien jutīsiet vēl pēc divām nedēļām. Bet vai nav tiesa, — viņa ar zīmīgu skatienu norādīja uz jauniešiem, — tas būtu brīnišķīgs pāris.

Bija jau tikai nedaudz soļu līdz Mravučānu mājai, kura laipni smaidīja pretim ar saviem logiem, bet būtu vēl tuvāk, ja padomes nama priekšā nebūtu iepletusies liela lāma, kas lika nogriezties uz kroga pusi. Galu galā šī lāma bija vajadzīga, Bābasēkā visi to turēja godā, jo tanī peldēja pilsētiņas zosis, pa malām vārtījās sivēni un, beidzot, ugunsgrēka gadījumos ugunsdzēsēji te smēla ūdeni. Nemaz nepieminēšu, ka šeit bija apmetušās arī visas pilsētiņas vardes, kas sniedza iedzīvotājiem lieliskus koncertus.

Tātad lāma bija vajadzīga, to labprāt pacieta ka daždien sabiedrībai derīgu iekārtojumu, un, kad ko-mitāta galvenais inženieris Jānošs Nep. Brunkuss reiz, cauri braukdams, brīdināja vadību, ka šo dobuli pie padomes nama vajadzētu aizbērt, par Jānošu Nep. Brunkusu visi smējās.

Tātad arī Mravučānes viesiem bija jāmet likums ap lāmu un jāturas uz kroga pusi, ko svešinieki savā starpā mēdza dēvēt par «Nosalušo aitu», ar to apzīmēdami Bābasēkas klimatiskās īpatnības. «Nosalušajā aitā» arī tagad skanēja mūzika, viesiem iekša vairs nepietika vietas, daži Tūrocas pauninieki dzēra degvīnu, stāvēdami ārpusē, bet kāds Zojomas važonis bija apsēdies pie vienīgā galda un lika nest sev pa trim pudelēm vīna reizē. Viņš bija jau krietni vien iesilis un ielaidās skaļās pārrunās pats ar sevi, pa brītiņam uzmezdams mīlestības pilnu skatienu savam kaulainajam kleperim, kas pie ratiem zem kadiķiem klātās nojumes, galvu nokāris, gaidīja saimnieku.

— Un kaimiņš saka, — važonis filozofēja, — ka mans zirgs neesot nekāds zirgs. Kā nu nav zirgs! Jau Košuta laikos tas bija zirgs. Viņš saka, nevarot pavilkt kravu. Nu ka nevar, ja krava ir smaga. Esot vājš. Kā nebūs vājš, ja es nedodu auzas. Kāpēc nedodu? Dotu jau, dotu, ja bijis ko dot. Viņš saka, zirgs toreiz neesot jaudājis izvilkt ratus. Nu ka ne, tāpēc ka ritenis bija iesprūdis risē. Ir nu gan tas mans kaimiņš gatavais ēzelis. Vai man ir taisnība vai nav?

Viņš grīļodamies pieslējās kājās un pieprasīja, lai Tūrocas pauninieki izsakoties: vai viņa kaimiņš ir ēzelis vai nav.

Pauninieki veikli izvairījās, un važonis kā traks suns, kas ne dzird, ne redz, bet, tikai ožas vadīts, drāžas cilvēkam virsū, uzskrēja madame Krisbajai, kura, Mravučānei pie rokas pieķērusies, soļoja garām.

— Vai mans zirgs ir zirgs vai nav?

Krisbaja kundze pārbijusies sāka spiegt, un vīna dvaka, kas tvanēja važonim no mutes, viņu noveda gandrīz līdz ģībonim.

— Svētais dievs! — viņa činkstēja mirējas balsī.

— Kas tā par zemi, kur esmu nokļuvusi!

Bet Mravučāne prata kļūt tikpat kareivīga, cik iepriekš bijusi rāma.

— Nezinu, vai tavs zirgs ir zirgs, — viņa teica,

— bet tu pats esi piedzēries cūka, to gan es redzu.

Un viņa pagrūda važoni tā, ka tas nogāzās zemē kā malkas pagale un turpat, zemē gulēdams, turpināja prātošanu:

— Mans kaimiņš melš, ka zirgs esot ar vienu aci akls. Blēņas! Ar vienu aci viņš saredz tādu pašu ceļa gabalu kā ar abām.

Uztrausies kājās, viņš, neapzinātas dzērāja loģikas vadīts, tenterēja gājējiem līdzi, un madame Krisbaja, aizmirsusi, ka ir ievainota, metās bēgt, neveikli sacēlusi garos svārkus līdz pat ceļgaliem, jo citādi būtu tajos sapinusies. Pauninieki, kas šo skatu vēroja, smiedamies apsprieda viņas tievos stilbus: «Velns parāvis, kā gan ar tādām kājām var paskriet!»

Par slimās dāmas veiklo skriešanu vēl vairāk brīnījās Veronka: iedama pa priekšu un sarunādamās ar Ģuri, viņa nebija pamanījusi Zojomas važoņa bezkaunību un nezināja, ko domāt.

— Madame, madame, kas jums notika?

Madame neatbildēja, bet drāzās taisni uz Mravu-

čāna mājas durvīm, bet tad uzreiz ar sirdi plosošu spiedzienu sviedās atpakaļ, pārbijusies no trim milzīgiem aitu suņiem, kas vārtos, skaļi riedami, lēca pretim.

Ja pēkšņi tuvumā negadījies viesmīlīgais Mravu-čāns, viņa būtu saļimusi zemē, tagad viņa noģība Mravučāna rokās.

Godīgais pilsētas galva turēja viņu rokās, taču turēja nedroši, viņš izskatījās apstulbis, jo vēl nekad nebija redzējis noģībušu sievieti, tikai pa ausu galam dzirdējis — tādu vajagot apslacināt ar ūdeni, bet pēc ūdens viņš nevarēja aiziet, un tad viņam ienāca prātā, ka derētu tai iekniebt (tā var piespiest pat mirušu sievieti atvērt acis), taču, lai varētu iekniebt, būtu vajadzīga arī miesa, bet madame Krisbaja bija vieni kauli.

Mravučāns labāk kristīgā pacietībā pagaidīja, kamēr pienāca pārējie, kas drīz vien nabaga nervozo sievieti dabūja pie samaņas.

— Ak vai, — viņa vienā laidā nopūtās, — kādā tumšā nostūrī esmu nokļuvusi!

CETURTĀ DAĻA

9

BĀBASEKAS INTELIĢENCE. Vakariņas pie Mravučāniem

Es netaisos plaši izklāstīt to, kas nu sekoja. Vienīgi ar Kristus drēbēm esot noticis tāds brīnums, ka tās augušas reizē ar bērnu. Apmetnis, kas sedzis Jēzus miesas ceļā uz Golgātu, bijis tas pats, ko viņš valkājis zēna gados.

Kopš tiem laikiem (drēbniekiem par lielu prieku) tādu apmetņu vairs nav, vienīgi rakstniekiem kādreiz gadās rokās līdzīgi brīnumi: nieka lupatiņa, no kuras iznāktu labi ja vestīte, zem spalvas izstiepjas līdz pat romāna beigām.

Taču man tas nepatīk, un es īsi un ātri beigšu Mra-vučānu vakariņas, kaut gan tās bija izmeklētas un garšīgas, un, ja arī atradās kāds neapmierinātais, tad tā varēja būt tikai madame Krisbaja, kas pie pirmā ēdiena, lieliska aitas gaļas paprikaša, apdedzināja muti un iekliedzās:

— Ai, man kaut kas kož rīklē!

Otrs ēdiens viņas acīs atrada vēl mazāk žēlastības: tie bija makaroni ar biezpienu un skradžiem, kurus nogaršojusi viņa saviebās un nometa dakšiņu:

— Mon Dieu\ kaut kādas slapjas lupatas!

Nabaga Mravučāne bija bēdīga, ka viešņa nekā

neēd. «Tas man ir liels apkaunojums,» viņa vaidēja un beidzot atnesa kādu ievārījumu, kuram viešņa dūšīgi ķērās klāt un, pamazām salīgusi mieru ar savu kuņģi, sāka samierināties ar stāvokli. [25]

Un bija arī vērts, jo vietējais luterāņu mācītājs Šāmuels Rafanidesa kungs un kantors Teofils Klempa pie galda katrs no savas puses kavēja viņai laiku. Jau, viņus ielūdzot, tika teikts: «Jānāk, jo uz vakariņām būs tāda vācu dāma, kas jums jāizklaidē.» Viņi arī taisni vai no ādas līda ārā, gribēdami senatoriem parādīt, cik viņiem liela pieredze vāciskā tērzēšanā.

Madame Krisbajai galda biedri šķita patīkami, jo sevišķi, kad viņa uzzināja, ka cienītais Šāmuels Rafanidesa kungs vēl tikai domā precēties. Kā tad tā? Vai tad šeit garīdznieki mēdz precēties? (Varbūt tomēr viņa ir nokļuvusi labā zemē?)

Kantors bija pēc izskata glītāks, taču vecāks un jau precējies. Inteliģentā iegarenā seja it kā turpinājās spoži melnā, garā bārdā, kas pilnīgi apklāja viņa krūtis, turklāt viņam piemita arī zināma asprātība, kas gan izpaudās visai vieglā veidā — kā tāds izsvīdums, kā sveķi uz raupja koka celma.

Madame Krisbaja lāgu lāgiem iesmējās par kādu atjautīgu piezīmi, žēl, ka viņa nespēja pilnīgi nodoties smieklu priekam, jo nolādētā paprika vai arī atmiņas par to vēl joprojām svilināja viņai rīkli. Viņas seja, dzeltena kā vasks, laiku pa laikam piesarka, un viņa acīm redzami pūlējās apspiest klepu, kas ir vecuma pazīme, turklāt izklausās neglīti.

— Ak, tas taču nekas, — Mravučāne viņu drošināja, — nekautrējieties, mīļā, izklepojieties vien! Kh, kh! — klepu un nabadzību nevar noslēpt.

Madame sāka justies arvien labāk, jo cienīgtēvs savā laikā bija mācījies Minhenē un zināja mazas anekdotes par turienes dzīvi pastāstīt turienes dialektā, kas viņai tik ļoti patika, un viņa jutās kā septītajās debesīs.

Cienītais Samuels Rafanidesa kungs nekādā ziņā nepiederēja pie tiem garlaicīgajiem mācītājiem, kuri tēlo svētulību, un, kaut gan slavenais Bābasēkas slovaku izteiciens, ko Teofils Klempa bija tik veikli sakonstruējis, ka, no otra gala lasot, iznāca tas pats saturs: szedi na fare Rafanidesz (Rafanidess sēž mācītāja mājā), liktu domāt, ka mācītājs sēž mājās, viņš tomēr bija pilnīgs mājāssēdētāja pretstats — mūžīgi klaiņāja apkārt un meklēja piedzīvojumus. Ar vārdu sakot, viņam bija karstas asinis, un no iepriekšējās draudzes — kaut kur Nogrādas komitātā — viņam esot bijis jāaiziet kaut kādas dēkas dēļ. Mravučāne to notikumu zina, pazīst pat to sievieti, tā ir kāda Māķāšne Baho, droši vien liela muļķe, jo pati izpļāpājusies vīram, galvenajam kuratoram, par savām attiecībām ar mācītāju, un neesot arī nekāda skaistule, jo Mravučāne bija izteikusies vārdu pa vārdam tā:

— Traks tas Rafanidess ir bijis, ap viņu lakstodamies. Nedrīkst lūgt no neglītenes skūpstu un no nabaga aizdevumu, jo tie abi tūlīt ar to lielās.

Tā izteicās Mravučāne, tiesa, viņa piemetināja: «Ja kāds gribētu uz mani atsaukties, es visu noliegšu.» Tātad nevaru apgalvot, ka Mravučāne tiešām tā sacījusi, jo pierādīt es to nevarētu.

Taču vai galu galā nav vienalga. Fakts ir tas, ka madame Krisbaja jautri tērzēja ar saviem kaimiņiem. Abi augsti izglītotie vīri viņai radīja labākus uzskatus par mūsu zemi. Patiesi laime, ka viņa nesaprata slovaku valodu un nevarēja klausīties pārējās sabiedrības sarunas, ko risināja citi ielūgtie Bābasēkas dižciltīgie. Tiesa kas tiesa, arī tie bija gudri cilvēki, bet pēc savas vīzes. Skaistā Veronka vienu otru reizi pasmaidīja par viņu jokiem, jo viņa tos vēl nebija dzirdējusi, bet visi vietējie šīs asprātības jau zināja. Bagātajam miesniekam Pālam Kukučkam bija paradums pie cepeša celties kājās un rukšķošā balsī uzsaukt sev tostu: «Lai dievs dod ilgu mūžu manas sievas vīram!» Mazais notāra palīgs savu simtreiz pārcilāto rēbusu tagad simt pirmo reizi uzdeva Veron-kai, novilkdams no sakropļotā (laikam medībās) mazā pirkstiņa cimda pirkstu: «Kas tā par pilsētu, jaun-kundz?» Tikai pats velns spētu tā uzreiz pateikt, ka pilsēta saucas Kišujsāllāša^26. Vispār mazajam notāra palīgam pirksts nemaz nesāpēja un nekad nebija sāpējis, to cimda pirkstu viņš valkāja tikai tālab, lai varētu jaunkundzēm uzdot rēbusu.

Patiesībā tādas vakariņas attēlot ir īsts grēka darbs. Nekas svarīgs taču nenotiek. Ēd, dzer, pēc tam iet mājās. Varbūt apspriež kaut ko svarīgu? Kur nu! Tūkstošiem blēņu. Nedod dievs to visu iespiest. Un tomēr dienām ilgi Bābasēkā runās par tādiem niekiem, ka Mravučāna kungs izgāzis sarkanvīnu, tas izplūdis pa galdautu un, kad sākuši bārstīt sāli, senators Konopka iesaucies:

— Ai, ai, kaimiņien, būs kristības!

Mravučāne, protams, nosarkusi. Turpretim Ve-

ronka ar nevainīgu seju jautājusi:

— Kā var zināt, ka būs kristības?

(Vai nu meitene vēl liela zoss, vai jau liela aktrise.)

Nu tad lūdzu, atbildiet viņai, kurai tik rātna sejiņa kā pašai jaunavai Marijai, kad tā vēl staigājusi īsos svārciņos. Visi saskatās. Par laimi, arī mežziņa sieva

Vladimirne Sliminska bija klāt. Šī attapīgā sieva paskaidroja:

— Ziniet, jaunkundz, stārķis, kas iznēsā bērnus, iepriekš atlido neredzams un par zīmi ar knābi apgāž glāzi.

Veronka brītiņu padomāja, tad neticīgi papurināja skaisto galviņu, ap kuru it kā plaiksnīja nevainības oreols.

— Bet es pavisam skaidri redzēju, ka glāzi apgaza cienītais kungs ar savu elkoni.

Nu vairs Sliminskine neattapa nekā atbildēt un pēc sava paraduma visu vakaru ņēmās komandēt un apčubināt vīru.

— Vladin, noņem no zoss stilba treknumu!

Vladins nepatikā sarauca pieri, un gāmurs uz viņa

tievā kakla sāka strauji kustēties, kas vienmēr nozīmēja, ka viņš ir saskaities.

— Bet man taču tas vislabāk garšo.

— Vienalga, Vladin. Es neatļaušu. Veselība pirmajā vietā!

Vladins paklausīgi atstumj treknumu pie malas.

— Kāpēc tev svārki atpogāti? Vai tu nejūti, ka ir vēss? Tūliņ sapogā, Vladin!

Mežzinis aizpogā svārkus un patīkamā izpildīta pienākuma apziņā atkal sniedzas uz bļodas pusi.

— Vladin, neviena kumosa vairāk! Ne drusciņas! Pietiek! Atkal sapnī rādīsies vērši.

Vladins paklausīgi noliek dakšiņu un grasas dzert glāzi ūdens.

— Padod vispirms man, — kundze izbailēs sauc. — man jāzina, vai nav par aukstu.

Vladins pasniedz glāzi.

— Vari dzert pāris malku. Remdens. Bet nedzer daudz, nav labi pārslogot māgu. Kas tad nu, Vladin?

Tu jau dzer ka varavīksne upi. Pietiek, pietiek, dieva dēļ!

Nabaga Vladimirs! Viņš ir savas sievas mīlestības moceklis. Jau sešpadsmit gadus viņš tiek nepārtraukti aprūpēts un, kaut gan apprecējās, būdams spēcīgs vīrietis, un nekad nav slimojis, tomēr ik brīdi gaida katastrofu, jo, pastāvīgas aizbildnības ietekmēts, muļķa polis arī pats sācis svēti ticēt, ka pietiek vienas vēja pūsmas vai nelaba kumosa, lai būtu beigts. Viņš jūt, visur jūt, ka daba tūkstoš veidos uzglūn viņam ar slepkavīgiem nolūkiem.

— Uzmanies, Vladin! Suns grasās kost tev kājā!

Pagaldē aitu suns, iespraucies starp viesu kājām,

grauž nomestu kaulu, un tālāk skumīgi ņaud kaķis, it kā prasīdams: «Dodiet taču arī man kaut ko no tā ēdamā!»

Sāk rasties tā saucamais «amabilis confusio»[27]. Runā visi reizē, katrs kaut ko citu, katrs savā virzienā. Senatori atkal atgriežas pie dienesta darīšanām, pie nepatikšanām, kas radušās pašnāvnieka dēļ, Mravučāne sūkstās, ka neviens nekā neēdot, viņas godīgā, vienkāršā seja pauž patiesu sarūgtinājumu; kamēr mācītājs tērzē ar madame Krisbaju, Teofils Klempa, kam sarkanvīns atraisījis mēli, gribēdams pievērst sev sabiedrības uzmanību, iesaucas:

— Kungi, senatori, klausieties manu vaļsirdīgo atzīšanos!

— Klausāmies! Par ko?

— Par suņu pašnāvībām.

A, tas ir svarīgs jautājums. Iestājas klusums, pat mācītājs jūtas spiests pārtraukt tērzēšanu. Cst, cst! Klausīsimies par suņu pašnāvībām!

Jau kopš laba laika visā apkārtnē izraisa sensāciju tasr ka kantora Klempas bišu dravā no rītiem bieži vien tiek atrasti beigti suņi, kas ar ieroci padarījuši sev galu, tie nav sašauti galvā, bet mugurkaulā.

— Tas slepkava esmu es! — stāsta Klempa. — Es daru tā: tukšā bišu stropā iebāžu pielādētu bisi, pie mēlītes piesienu aukliņu, apmetu to ap laidi, pēc tam izvelku gar gaili un ievadu stropā, aukliņas galā piesienu gaļas gabalu. Suns pienāk, saož gaļu, bāž galvu stropā, protams, sāk ar zobiem raustīt gaļu, bise sprāgst — bum! — un suns pagalam.

Stāstu par viltīgo izgudrojumu sabiedrība uzņēma ar homēriskiem smiekliem, bet Mravučāns pirmais te rada morāli.

— Protams, pašnāvības mēdz būt dažādas, taču visbriesmīgākajām jābūt tām, ko izraisa slāpes. Dzersim, kungi!

Sašķindināja glāzes, un jautrajiem tinkšķiem pa vidu skanēja balss:

— Ei, Vladin, Vladin!

Tā bija Sliminskine, kurai diez kā nepatika tas, ka arī Vladins tver glāzi. Savukārt mazajam notāra palīgam Mokri nepatika tas, ka, par spīti interesantajiem tematiem, ar ko viņš kavēja laiku savai galda dāmai, viņas uzmanība nemitīgi bija pievērsta vīram.

— Tev, Vladin, stiprs cigārs kaitīgs. Liec nost! Ar pāris dūmiem var būt diezgan ... Tātad, mīļais Mokri, kāpēc jūs braucāt uz Besterci?

— Man bija daudz sīku darīšanu, pie reizes pārvedu no drēbnieka šo uzvalku, kas man pašlaik mugurā.

Un viņš ar apbrīnu un sajusmu parlaida acis savam jaunajam tumši zilajam uzvalkam — kas zina, kuro reizi jau.

— Glīts uzvalks. Par cik pirkāt?

— Liku pašūt drēbniekam Klēneram, man pašam noņēma mēru ...

— Cik maksāja?

— Tas ir Gāčas audums, tik blīvs, ka pat ūdens netiek cauri, jums vajadzētu to paskatīties pie dienas gaismas.

— Jā gan, bet cik tas maksāja? — poļu kundzīte izklaidīgi taujāja.

— Es pats redzēju auduma galu, tur bija dzelteni aizaudi, pats biju klāt, kad piegrieza. Saules staros audumam ir īpatnējs spīdums.

— Jā gan, bet es jums jautāju par cenu.

Taču Mokri, kamēr runāja par savu jauno uzvalku, nebija izsitams no sliedēm.

— Klēneram ir tāds piegriezējs Kupeks. Viņš agrāk strādājis Vīnē pie galma drēbnieka. Šis Kupeks saka man: «Nežēlojiet naudu, Mokri kungs, jo tas ir tāds audums, nav sliktāks par ādu.» Aptaustiet, mežziņa kundze!

— Mīksts kā zīds... Mīļo Vladin, būtu labi, ja tu apmainītos ar mani vietām. Tur viegli var ķert caurvējš, kad atver durvis. Nu, ko tu rādi tādu spītīgu, neapmierinātu seju? Varbūt gribēsi runāt pretī? Viens, divi, trīs, pārsēsties, Vladin!

Mīlestības moceklis apmainās ar sievu vietām, un tagad nu Sliminskine nokļūst galdam otrā pusē blakus jaunajam advokātam Vibram, kas nodarbojas galvenokārt ar Veronku. Meitene arī čalo ar Ģuri un čivina kā putniņš. Izslavētais gudrais cilvēks, par kuru stāsta, ka dienās tas būšot Bestercebāņas deputāts, klausās tik uzmanīgi kā paša bīskapa runā un neparko ne uz brītiņu nenolaistu acis, ja nu vienīgi tad, kad Veronka pievērš viņam savu skatienu.

Viņi runā klusu, varētu domāt, dievs zina cik svarīgas lietas, taču runā par tīriem niekiem. Ar ko Veronka parasti nodarbojas? Lasa, pastaigājas. Te izriet nākošais jautājums: ko lasa, kur staigā? Veronka nosauc grāmatas. Arī Ģuri tās visas ir lasījis un sāk pieminēt romānu varoņus kā kopīgus paziņas: ērgli Elemeru, Ivanu Berendu, Ankeršmitu Eržiki, Beldi Aranku. Protams, Pāls Beldi bijis liels muļķis, ka nav pieņēmis kņaza titulu.

— Varbūt viņš tomēr ir darījis pareizi; ja būtu to pieņēmis, neiznāktu tik skaists romāns.

Tad advokāts apjautājas par Glogovu, vai tā neesot ļoti garlaicīga?

Veronka izbrīnā paceļ tumžzilās acis.

— Kā gan Glogova var būt garlaicīga? (It kā nezinātājs jautātu, vai Parīze nav garlaicīga?)

— Vai Glogovā ir mežs?

— Un kāds vēl!

— Vai jūs turp ejat?

— Protams.

— Un vai bail nav?

— No kā?

— Ziniet, mežam dažreiz ir savi iemītnieki.

— Ak, mūsu meža iemītnieki baidās no manis.

— Ak tā? Vai tad no jums arī var baidīties?

— Tāpēc ka es viņus ķeru.

— Razbainiekus?

— Kur nu! Sitīšu pa roku, ja jūs tā runāsiet.

— Sitiet! Lūdzu, te būs roka!

— Sitīšu, ja jūs tā runāsiet. Es mežā ķeru tauriņus.

— Vai tur ir skaisti tauriņi? Studiju laikā arī man bija kolekcija. Vēl tagad saglabājušies daži eksemplāri.

Nu arī Veronkai uznāca vēlēšanās padižoties.

— Ja jūs redzētu manu kolekciju! Tanī jau ir viss: gan bērzu raibenis, gan admirālis, gan brūnais lācītis, gan apollo. Žēl, ka manam apollo aizlūzis spār-niņš.

— Un vai hebe jums ir?

— Ir, manas plaukstas lielumā.

— Cik jums tā plauksta liela? Parādiet!

Veronka izliek delnu uz galdauta. Protams, tā ir

maziņa, bet smalka un balta kā rozes ziedlapiņa.

— Liliputu zemē to varētu skaitīt par asi, — advokāts maigā balsī nosaka un, paņēmis sērkociņu, sāk mērīt delnas platumu.

Mērīdams viņš ar pirkstiem neuzmanīgi pieskārās delnai, meitene satrūkās, atrāva roku un nosarka.

— Ļoti karsts, — viņa klusu teica un atspieda pietvīkušo seju plaukstā. It kā tikai tādēļ būtu atrāvusi roku atpakaļ.

— Patiesi, istaba ir ļoti karsta, — Sliminskine piebalsoja. — Atpogā svārkus, Vladin!

Vladins nopūtās un atpogāja svārkus, Veronka atsāka sarunu par tauriņiem.

— Tauriņu ķeršana man ir īsts sports. Tas ir tikpat kā vīriešiem aizraušanās ar medībām.

— Arī es jūsmoju par tauriņiem, jo tie mīl tikai reizi mūžā, — pievienojās Ģuri.

— Ak, man tie patīk pavisam cita iemesla dēļ...

— Taču ne ūsu dēļ...

Veronka spīvi novērsās.

— Vibras kungs, jūs sākat kļūt nepanesams.

— Pateicos par šo liecību.

— Kādu liecību?

— Ka sāku kļūt nepanesams. Tātad līdz šim neesmu tāds bijis.

— Te nu bija! īsts advokāta paņēmiens. Izlobīt no kāda vārdiem to, kas nemaz nav teikts. Ziniet, ar jums ir bīstami runāt. Es vairs neteikšu ne varda.

Ģuri lūdzoši salika rokas.

— Es vairs tā nedarīšu. Nekad vairs. Tikai runājiet!

— Vai nopietni — jūs interesējaties par tauriņiem?

— Goda vārds, šobrīd mani tik Joti neinteresē ne lauvas, ne tīģeri.

— Redziet, tauriņi ir tik skaisti kā grezni ģērbušās sievietes. Cik gaumīgs krāsu salikums! Es aplūkoju to spārnus tā, it kā tas būtu rakstains audums. Ņemsim, piemēram, hebi — vai tās sarkani melnie pakaļējie spārni lieliski neharmonē ar zili sarkanajiem priekšējiem? Tikpat saskanīgs ir brūnā lācīša lasai-nums, cik svinīgi nopietns noskaņojums vērojams bērzu raibeņa brūnajā tualetē ar ziliem punktiem un dzelteno apmali. Ticiet man, pat slavenais Parīzes Vorts varētu nākt uz mežu mācīties no tauriņiem ģērbšanās mākslu.

— Rāmāk, Vladin! — šai brīdī iesaucās Slimin-skine. — Cik plaušu tev ir? Uz vietējām vēstulēm pietiek uzlīmēt trīskreiceru mārku.

Vladimirs Sliminskis bija ielaidies strīdā ar senatoru Fajku par tādu aktuālu tēmu — kā būtu, ja cilvēkiem nebūtu dzirdes spēju, un debatēja tik skaļi, ka mīlošā sieva nespēja paciest tādu Vladina plaušu lieku piepūli un neiejaukties.

— Sēž viens otram blakus un tomēr kliedz, — viņa, galvu grozīdama, piktojās, — tas ir tikpat kā uz vietējās vēstules līmēt piecpadsmit kreiceru mārku. Ak dievs, ak dievs, kad gan cilvēce kļūs gudrāka?

Šai brīdī senators Konopka piecēlās un patejcās mājastēvam, Bābasēkas «reģeneratoram», tieši tādā pašā smalkā, spiedzīgā balsī, kā mēdza runāt pats Mravučāns; ja aizvērtu acis, varētu domāt, ka Mra-vučāns pats slavē sevi, un tas izraisīja jautrību. Tad piecēlās Mravučāns un pacēla glāzi pret Konopku, uz mata tādām kustībām, grimasēm un acu mirkšķināšanu, kādas bija raksturīgas Konopkam. Arī par to dikti smējās. Taču tā mēdz darīt arī karaļi, kas tikdamies aiz pieklājības apmainās tērpiem, bet par to neviens neuzdrīkstas smieties. Tagad tosti sekoja cits citam.

— Nu ir suņi no ķēdes vaļā, — Fajka čukstēja Konopkam.

Mokri uzjautrināja namamāti, Mravučāns atkal cēlās kājās un savā un sievas vārdā dzēra uz viesu veselību, pateikdamies par apmeklējumu. Viņš atzīmēja, ka no ielūgtajiem viesiem tikai Minča atraitne vienīgā neesot varējusi atnākt, jo pret vakaru viņu sākusi mocīt podagra. — Nav nekāds brīnums, šodien viņa tik daudz skrējusi un gājusi, tirgus diena, ak nabaga vecenīte! — Viņš tukšo savu glāzi par Bābasēkas ebrejieti, kuras nav klāt.

Atskanēja sirsnīgi, skaļi «lai dzīvo», un, kad iestājās klusums, Vladimirs Sliminskis iesaucās:

— Un tagad mana kārta!

— Vladin, nerunā! — sieva viņu apsauca. — Nerunā! Skaļa runāšana kaitīga tavām plaušām.

Taču Vladins vairs nebija apturams. Tupeles vara pie cilvēka var panākt visu: piespiest viņu sapogāties, atpogāties, neēst, nedzert, taču neuzsaukt tostu, kas nāk no sirds, tāda paklausība Ungārijā nav iespējama.

— Mani kungi, es paceļu glāzi par visskaistāko ziedu mūsu šāvakara sabiedrībā. Par mūsu kunga

Jēzus Kristus mazo māsiņu, par nevainīgo jēriņi!, kura dēļ dievs darījis brīnumu, teikdams savam kalpam: «Steidzies, Pēter, neļauj mazulītei samirkt!» Lai dzīvo Veronka Bēji jaunkundze!

Veronka piesarka kā purpurs, visstiprāk tad, kad viesi cēlās kājās un pēc kārtas nāca skūpstīt viņai roku, daži pat nometās ceļos, bet ticīgā Mravučāne noliecās līdz pat zemei un skāra ar lūpām Veronkas svārku malu.

Klausīdamies muļķīgos epitetus, Ģuri vispirms nodomāja, ka mežzinis jucis prātā, taču tagad, kad visi klātesošie sāka izskatīties pēc trakiem, viņu pārņēma izbrīns, apjukums un tāda kā īpatnēja neērtības sajūta.

— Par kādu brīnumu jūsu vīrs runāja? — viņš j autāj a Sliminskinei.

Sliminskine sasita rokas.

— Kā? Vai jūs to nezināt? Patiešām nezināt? Tas taču nevar būt! Par to ir pat iespiestas slovaku dzejas.

— Kas tur ir iespiests?

— Nu, tas gadījums ar lietussargu ... Vladin, tu esi sakarsis, sarkans kā vēzis, sasvīdis arī! Vai neiedot tev vēdekli?

— Kas tas par lietussargu? — advokāts nepacietīgi steidzināja.

— Tas ir interesanti, ka jūs par to nekā neesat dzirdējis. Kādreiz, kad jūsu skaistā kaimiņiene vēl bijusi bērns, viņu aizmirsuši grozā ārā, mācītāja mājas pagalmā. Viņas brālis, Glogovas mācītājs, baznīcā lūdzis dievu. Pa to laiku sacēlusies vētra un uznākusi lietus gāze, un sīkais bērniņš būtu nomiris, dabūjis plaušu karsoni vai kādu citu kaiti, ja nenoticis brīnums. Nez no kurienes gadījies, it kā no debesim nokritis dieva sūtnis, ieradies kāds sirmgalvis un izpletis meitenītei pāri lietussargu.

— Manu lietussargu, — advokātam neviļus izspruka.

— Ko jūs teicāt?

— Neko, neko.

Asinis viņa dzīslās sāka ritēt straujāk, sirds skaļi dauzījās, rokas nepacietīgi tvarstīja gaisu, tā ka pat glāzi apgāza.

— Kristības! Vēl vienas kristības! — visi jautri uzgavilēja.

Vīna palte plūda uz Sliminskines pusi.

— Apsveicu, mežziņa kundze, — ķircinājās Rafa-nidesa kungs.

Sliminskine nolaida acis.

— Nav taisnība, — viņa kaunīgi čukstēja. — Vai ne, Vladin?

Taču advokāts nepieļāva savai lielajai tēmai noslīkt jauno asprātību plūsmā. Viņš pievilka krēslu tuvāk kaimiņienei.

— Un tālāk? — viņš satraukts drudžaini čukstēja.

— Sirmgalvis pazuda kā miglā, nekādu pēdu. Tie, kas viņu uz brītiņu redzējuši, pazinuši svēto Pēteri ar lielu bārdu.

— Tas bija ebrejs Mines.

— Vai jūs ko teicāt?

Ģuri iekoda lūpā, nokaunējies, ka atkal domājis skaļi.

— Neko, neko. Lūdzu, stāstiet tālāk.

— Nu, tātad svētais Pēteris pazudis, bet lietussargs palicis.

— Un tas vēl tur ir? — advokāts kāri pētīja.

— Ir gan. To glabā Glogovas baznīcā kā svētumu.

— Paldies dievam!

Ģuri dziļi ievilka elpu, it kā viņam no sirds būtu novēlusies smaga nasta, un ar kabatas lakatiņu noslaucīja aprasojušo pieri. — Ir! — viņš nomurmināja un cieši lūkojās gaisā. Viņam šķita, ka apreibis nokritīs no krēsla. Nu viņš zināja visu, un šī lielā laime viņu pēkšņi satrieca. Viņš juta savādu stingumu kakla skriemeļos un spiedienu sirds apvidū, gaiss ap viņu nogurdinoši dunēja.

— Un kam tagad lietussargs pieder? Vai baznīcai? — viņš mehāniski taujāja.

— Tas var vēl kļūt jūsējais, — kundzīte draiskojās. — Tas būs Veronkai pūrā. Tā man reiz teica Glo-govas mācītāja kungs. Lietussargs piederot māsai, ja vien viņa precēdamās to neuzdāvināšot baznīcai.

— Nē, nē, — advokāts purināja galvu, mulsi skatīdamies apkārt, it kā nemaz nebūtu pie pilna prāta. — Es neatļaušu ... Ak, ko es saku! Jā, jā, par ko tad mēs runājām? Ir briesmīgi karsts. Es tūlīt nosmakšu. Mravučāna kundze, lūdzu, vai nevarētu mazliet atvērt logu?

— Kāpēc ne.

Mravučāne metās pie loga.

— Aizpogā svārkus, Vladin!

Pa logu ieplūda vēss pavasara nakts gaiss; nerātna vēja pūsma niekodamās izdzēsa abas sveces reizē.

— Nu var skūpstīties! — tumsā iesaucās resgalis Klempa.

Pa logu no dārza ieslīga ceriņu zars, tā krāšņie ziedu ķekari pildīja istabu ar smaržu, kas rosināja mīlu un nomainīja ārā plūstošos cigāru dūmus.

Madame Krisbaja iespiedzās, droši vien sabijusies no tumsas, bet šķelmis Klempa centās šo nevainīgo gadījumu izmantot un nelietīgi iesaucās:

— Goda vārds, tas nebiju es!

Visās malās sākās noslēpumaina ķiķināšana. Tumsā šie apspiestie pussmiekli skan vēl noslēpumaināk. Turpretim Sliminskine, kas gribēja līdz pat sveču iedegšanai demonstrēt, ka viņa stāv pāri tādiem muļķīgiem jokiem, mierīgi turpināja stāstu par lietussargu, ar to apliecinādama, kā viņa ar savu muti runā, tātad nekam citam to nelieto.

— Ticiet man, Vibras kungs, tā ir skaista leģenda. Es neesmu lētticīga sieviete, turklāt mēs esam luterāņi (kaut gan par to nav pieņemts atzīties), taču šī leģenda ir skaista. Lietussargs patiesi ir brīnumains. Slimnieki, brīdi zem tā pastāvējuši, izveseļojas, kāds mirušais, kam lietussargs pieskāries, esot augšāmcēlies. Nemaz negroziet galvu. Tā tas ir. Es pati to cilvēku pazīstu, viņš vēl šodien ir dzīvs. Un vispār neaptverami, kas viss ar to lietussargu nav gadījies. Kaut vai tas, ka Glogovas mācītāja mājai tas atnesis daudz laimes un lielu bagātību.

Ģuri pārņēma drausmas aizdomas. Kad sveces atkal iedegās, varēja redzēt, ka seja viņam līķa bālumā.

— Vai mācītājs ir bagāts? — viņš klusi vaicāja, un viņa acis spokaini spīdēja.

— Ļoti bagāts, — Sliminskine atbildēja.

Ģuri pieliecās viņai vēl tuvāk un pēkšņi krampjaini sagrāba viņas roku. Sliminskine nesaprata, ko tas nozīmē. Būtu viņš to darījis mazliet agrāk, viņa saprastu, bet tagad taču sveces jau iedegtas!

— Tad laikam viņš lietussargā būs kaut ko atradis? — Ģuri elsodams aizžņaugtā balsī izdvesa.

Sliminskine koķeti paraustīja balto plecu, kas zibēja mežģīņu ielokā.

— Ak, ko viņš tur varēja dabūt no tāda lietussarga. Nav ne katls, ne dzelzs lāde. Nu jau vai četrpadsmit gadus no tāliem novadiem nāk laulājamie pāri, lai viņus savienotu zem lietussarga, un maksā bagātīgi. Bez tam, cik jau nu gar Belavodu no Sitņas līdz Krivānai ir turīgu slimnieku un mirēju, no visiem Glogovas mācītājs pieņem grēksūdzi un pēc nāves tos izvada ar lietussargu.

Veronka, kurai Mravučāne bija rādījusi izšūtus galdautus un smalkus linu audeklus, tikai tagad sāka ar pusausi uztvert blakussēdētāju sarunas.

— Vai jūs runājat par mūsu lietussargu? — viņa atklāti un mīlīgi jautāja, šūpodamās uz krēsla.

Ģuri un Sliminskine sarāvās.

— Jā gan, jaunkundz, — mežziņa sieva, mazliet apjukusi, atteica.

Ģuri zobgalīgi vīpsnāja.

— Nu, — jautāja Veronka, — šķiet, ka jūs neticat?

— Nē.

— Ahā, — meitene uzmeta viņam pārmetošu skatienu, — un kāpēc?

— Tāpēc, ka es neticu nekādām blēņām, un tāpēc, ka...

Viņš jau gribēja izstāstīt savu svarīgo jautājumu, bet izbailes un apvainojums, kas pavīdēja meitenes sejā, lika viņam iekost mēlē. Viņa sarāvās kā putns, kad tam izplūc spalvu. Klusēdama novērsās un lūkojās uz zaļajām Klenocas siera mizām savā šķīvī.

Apklusa arī Ģuri, kaut gan viņu kāds it kā mudināja un aicināja lēkt kājās un kliegt: «Esmu bagāts, esmu kungs, lietussarga kātā noslēpta mana manta.» Ja cilvēku piemeklē liela laime, lai cik dīvaini tas liktos, viņa pirmā vēlēšanās ir — to izpaust (jo vēlēšanās paliek arī tad, kad visas vēlēšanās ir piepildījušās); cilvēkam gribētos, lai pūš fanfaras, gribētos likt heroldiem izsludināt lielo notikumu, lai dzird visa pasaule.

Taču, ja pirmās jūtas ir tādas, tad drīz tām seko šaubas, pat vislielākajā laimē aiz kāda pauguriņa slēpjas ēna, tāds nepatīkams «bet ja nu». Ari Ģuri tādu pamanīja.

— Kāds tas lietussargs izskatās, jaunkundz?

Veronka uzmeta lūpiņu, it kā nemaz netaisītos

ielaisties sarunās par šo tematu.

— Nav jau nekas sevišķs, — viņa novilka, — sarkans audums, tik noplucis, it kā būtu vai tūkstoš gadu vecs, ir arī ielāpi, pat nezinu, cik.

— Gar malu apkārt sīki, zaļi ziediņi?

— Vai jūs to esat redzējis?

— Nē, es tāpat vien jautāju.

— Jā, gar malu ir ziediņi.

— Vai es drīkstēšu to paskatīties?

— Protams. Vai jūs gribētu to apskatīt?

— Taisni tādēļ jau braukšu uz Glogovu.

— Tādēļ? Kā tas saprotams, ja jūs neticat leģendai?

— Braukšu tieši tāpēc, ka neticu.

— Jūs esat nelabs cilvēks. Pagāns.

Viņa mazliet atvirzīja savu krēslu no Ģuri, kurš par to uztraucās un sadrūma.

— Vai esmu jūs apvainojis? — viņš, juzdamies vainīgs, rātni vaicāja.

— Nē, tikai sabaidījāt. — Brīnišķīgais sejas ovāls pauda vilšanos.

— Tad es labāk visam ticēšu, tikai nebaidieties no

manis. 4

Veronkas lūpās pavīdēja smaids.

— Grēks jau būtu neticēt, — iejaucās Slimin-skine. — Tā nav nekāda māņticība, tie ir apstiprināti fakti. Kas tiem netic, tas netic nekam. Vai nu Kristus brīnumdarbi ir patiesība, un tādā gadījumā ari šī ir patiesība, vai arī...

Taču viņa nedabūja pabeigt, jo madame Krisbaja cēlās no galda un paziņoja, ka esot nogurusi un iešot gulēt; piecēlās arī citi, un Mravučāne pavadīja madame Krisbaju un Veronku uz mazām istabiņām sētas pusē.

Pie durvīm Ģuri tuvojās Veronkai, kas ar galvas mājienu novēlēja viņam labunakti.

— Vai rīt agri izbrauksim? — viņš vaicāja.

Viņa draiskā padevībā palocījās, sniegbalto kaklu it kā aizlauztu sāņus pieliekusi.

— Kā pavēlēsiet, Toma kungs.

Ģuri saprata «Tomu» un atjokoja:

— Viss atkarīgs no tā, cik ilgi svētie gulēs.

Veronka priekšnamā pagriezās atpakaļ, savieba

seju, savilka roku dūrē un pēc zemnieku paraduma padraudēja Ģuri.

— Nu pagaidiet jūs man!

Ģuri nespēja ne acu atraut. Cik viņa bija daiļa, kā viņai piestāvēja mazā draudīgi savilktā dūrīte! Lai mēģina svētās viņu atdarināt, ja spēj!

Drīz vien arī Sliminski devās mājup, Mravučāns norīkoja viņiem pavadoni ar laternu, jo mēnesnīcas nebija. Sliminskine satuntuļoja Vladinu pavasara mētelī, virs kura vēl uzmeta lietusmēteli, ap kaklu viņam aptina vilnas šalli un piekodināja ārā elpot tikai caur degunu, bet pa to pašu laiku paspēja papļāpāt arī ar Ģuri.

— Šī leģenda ir tiešām brīnišķīga, mani tā ļoti aizkustina.

— Ak, šīs nabaga leģendas! — Ģuri atbildēja.

— Ja kāds uzpūstu dvašu tādai skaistai leģendai, nopūstu nost apzeltījumu, svētuma smaržu un noslēpumainības dūmaku, cik dīvaina un vienkārša patiesība atklātos.

— Nevajag pūst, — sacīja Sliminskine. — Uzloki mēteļa apkakli, Vladin!

Advokāts kļuva domīgs.

— Varbūt jums taisnība, — viņš sapņaini nodu-dināja.

Pēc maza brītiņa arī Ģuri uznāca miegs vai arī vēlēšanās palikt vienam, un viņš lūdza Mravučāni ierādīt viņam guļasvietu.

— Ahā, magnēts ir projām, — nosmējās notāra palīgs.

Līdzko durvis aiz Ģuri aizdarījās, miesnieks Ku-kučka jautri ieķērcās: «Nu ir gaiss tīrs!» — nometa svārkus, uzlocīja platās krekla piedurknes (uz kreisās rokas kļuva redzama ietetovēta vērša galva) un šķelmīgi pamirkšķināja Mravučānam.

Pilsētas saimnieks saprata.

— Tiesa, tiesa, — viņš starodams piekrita, — nevar tak iet gulēt, iekāms nav noskaidrots, vai mums ir laime mīlestībā.

Viņš pavēra bufetes atvilktni un izņēma no tās kāršu paciņu.

Zaļā kalpiņa gan trūka, bet tas Bābasēkas inteliģenci nemulsināja, viņi jau agrāk bija tā spēlējuši preferansu, pēdējam pie dalīšanas iznāca par vienu kārti mazāk, tika tomēr pieņemts, ka tā viņam ir, un spēlē tā piedalījās kā iedomātā kārts. Ja vajadzēja iet ar zaļajiem, pēdējais deva sišanai zaļo kalpiņu, teikdams:

— Lieku iedomāto kalpu!

Dažreiz ar to varēja arī sist, sevišķi, ja zaļie bija trumpjos.

Turpretī šodien, ņemot vērā šās kārts trūkumu, sūkās ferbli partija, kas ievilkās krietni pāri pusnaktij. Spēlēja senatori, miesnieks un mācītāja kungs. Notāra palīgs nēsāja apkārt vīnu, Klempa, kam nebija naudas (kantors visur ir tas nabadzīgākais), piemetās drīz pie viena, drīz pie otra spēlētāja, bet visur viņu dzina projām, apgalvodami, ka viņš nesot neveiksmi; šādas runas ir gan nepatīkamas un cilvēku sarūgtina, taču nav nekāda goda aizskaršana. Tā nabaga Klempa klīda un staigāja no viena spēlētāja pie otra, līdz beidzot nolika savu gurdo galvu uz galda stūra starp miesnieku un mācītāja kungu un aizmiga, pabāzis garo bārdu zem zoda kā spilvenu; tomēr arī ar to viņš gatavoja sev nepatīkamu nākotni, jo šķelmis Pāls Kukučka, būdams labā omā (viņam bija gadījies brangs ķēriens), ierosināja pielipināt Klempas bārdu pie galda. Tas tik būs joks, kad viņš pamodīsies un netiks nost!

Šī smalkā izdoma tika uzņemta ar lielu prieku. Mokri turēja sveci, Kukučka kādās trīs vietās uzpilināja uz bārdas vasku, bet pats Mravučāns ar zīmoggredzenu piespieda to pie galda. Nu tik būs joki!

Gadījās arī citas — mazāk jocīgas epizodes. Mra-vučāne bija aizvedusi madame Krisbaju uz atsevišķu istabu gulēt, bet madame neuzdrīkstējās līst pēļu kaudzē, jo baidījās nogrimt un nosmakt. Viņa katrā ziņā vēlējās vatētu segu. Mravučānei tādas nebija, bet viņa ar tīri anglisku attapību tūlīt atnesa sava vīra lielo kažoku un uzsedza to madāmai, kas tā pārbijās, ka uzreiz dabūja migrēnu, un visu nakti vajadzēja likt viņai uz deniņiem mārrutkus.

Veronkai bija citas nepatikšanas. Palikusi viena

Mravučānu mājas skaistākajā istabā, viņa no iekšpuses aizbultēja durvis, uz durvju roktura pakāra apmetni, lai neviens nevarētu ielūkoties pa atslēgas caurumu, aizklāja mazo lodziņu uz pagalma pusi un sāka izģērbties; vispirms viņa citu pēc cita attaisīja ņiebura āķus, tad ari zivju kauli atbrīvoja viņas krūtis un vidukli un atdeva tiem pareizo veidu, kas izrādījās simtkārt daiļāks par nojaušamo. Atsprāga pēdējais āķītis, kas bija saturējis svārkus, krokotie, puķainie svārciņi slīdēja lejup kā skaudīgais zaļais apvalks no rožu pumpura.

Svārciņi slīdēja un slīdēja lejup pa žilbinoši baltajiem apakšsvārkiem. Veronka jau grasījās paraut apakšsvārku aukliņu (apakšsvārki turējās nevis uz āķiem, bet uz aukliņas), bet te ar šausmām pamanīja, ka viņu vēro divas mazas, spožas acis.

No pagultes bija izlīdis mazs, neglīts kaķēns, tas skatījās, bet nu tā skatījās, skatījās tik cieši, ar ziņkāri, ar interesi, it kā viņš būtu par kaķi pārvērsts princis.

Veronka izbijusies tvēra pavērušos ņieburu, strauji noliecās un ar otru roku uzrāva atpakaļ noslīdējušos svārkus, bet pati skanīgā un pavēlošā balsī baidīja kaķi.

— Marš projām, minka! Šķic, minka! Neskaties, minka!

Meitene kaunējās izģērbties, kaķim redzot. Viņa atkal kārtīgi apģērbās un lūkoja kaķi izdzīt laukā, taču tas slēpās aiz mēbelēm un lēca uz skapja, veltīgi viņa to trenkāja, no istabas iztriekt nevarēja.

Mravučānes kundze, troksni izdzirdusi, no otras istabas pajautāja:

— Kas jums tur ir, jaunkundzīt?

— Nevaru dabūt kaķi ārā, Mravučānes krustmāt.

— Nekas, sirsniņ, lai paliek vien iekšā, tas ir lāga lopiņš.

— Bet viņš skatās, — Veronka sūdzējās.

Tad viņa nopūta sveci un gribēja izģērbties tumsā, bet sasodītais kaķis atkal iznāca istabas vidū, un tumsā viņa acis spīdēja vēl spožāk.

— Nu pagaidi, ziņkārīgais resgali, tagad es tevi noķeršu!

Viņa sakrāva krēslus un aiz tiem kā cietoksnī, kur nevar ielūkoties, apsēdās uz gultas malas, sakrustoja kājiņas un atraisīja kurpju saites. Bāc — noklaudzēja viena tupelīte, kad viņa to novilkusi nometa uz grīdas, bāc — otra tupelīte.

Protams, arī kaķim patika šis no krēsliem celtais cietoksnis! Viņš izstiepās, palēcās un bija augšā uz mazgājamā galdiņa, ko sedza izšūts galdautiņš; vēl viens lēciens, un kaķis atradās Veronkas gultā uz spilvena. Nebija vis prātīgi nākt tik tuvu. Veronka nebija slinka un veikli notvēra kaķi. Rokā esi, draudziņ! Paga, paga, kur lakats? Es tev rādīšu lūrēt, kā meitenes izģērbjas! Zini, kaķulīt, tas nav pieklājīgi.

Viņa sameklēja biezu vilnas lakatu, apsēja to kaķim ap galvu, ap acīm vēl divām kārtām: «Skaties nu, ja vari!» — un sāka atkal ģērbties nost.

Nakts dod padomu

Kamēr sievietes noņēmās ar jocīgiem sīkumiem un Klempas kungs ar galdam pielipinātu bārdu gulēja saldā miegā (nevienam nevar būt saldāks miegs kā caurkritušam kāršu spēles līdzjutējam), Ģerģs Vibra bija nomodā un nodevās pārdomām. Viņš bija izģērbies un apgūlies, taču aizmigt nevarēja. Viņa izģērbšanos — nebaidieties — sīki neaprakstīšu, jo no izglītotu cilvēku viedokļa tas būtu skandalozi. Kāpēc? Vai es zinu? Nav glīti, tātad nav jāapraksta. Sievietes izģērbšanās ir poētiska, ja to labi attēlo, lasītājs jūt nevis burtu iespiedkrāsas smaržu, bet gan smalko, reibinošo sievietes miesas aromātu, turpretim vīrieša izģērbšanās — brrr! — neuzdrīkstos pat pieminēt. Par svārciņiem drīkst rakstīt kaut vai odu ditirambos, bet vārdu «bikses» neklājas pat mutē ņemt. Bet kāpēc? Dievs vien zina. Un ko tas liecina? Varbūt to, ka vīrietis ir neestētiskāks radījums nekā sieviete? Bet varbūt tikai to, ka jēdzienus par pieklājīgo un nepieklājīgo izdomājis liels muļķis?

Taču galu galā daudz svarīgāk ir tas, ka mūsu varonis nevarēja aizmigt. Nevis viņa kuņģis bija pārslogots ar Mravučānes ēdieniem, bet gan dvēsele un smadzenes pilnas ar tās dienas lielo notikumu. Daudzie iespaidi griezās pa galvu bezveidīgā juceklī. It kā viņš dažu stundu laikā būtu pārdzīvojis vairākus gadus. Ak dievs, cik sens likās tas laiks, kad viņš bija meklējis lietussargu pa Mincnes nama bēniņiem! Tagad beidzot lietussargs ir atradies. Ar augstākas varas palīdzību atradies. Dievs ir sūtījis savu eņģeli.

Un viņa domas pārsviedās no lietussarga uz eņģeli. Jauka būtne — kas ir, tas ir. Viņā nav nekā nepatīkama, turpretim pārējās jaunkundzes šādos pusaudžu gados mēdz būt stīvas, kokainas, klīrīgas, viņās nav nekā dabiska. Veronka ir izņēmums. Ve-ronka ir jauka meitene. Un, šķiet, arī Ģuri viņai liekas mazliet simpātisks ...

Viņš atsauca atmiņā visu, sākot ar pašu iepazīšanos, katru vārdu, katru kustību, kas likās viņam labvēlīgi, un pārdzīvoja tos atkal un atkal (tā — izgaršo jot trešo un ceturto reizi, šis medus šķita vēl saldāks), un, kamēr viņš tā virzījās gar šo daudzkrāsaino pavedienu atpakaļ, vākdams smaidus, vārdus, maigo balsi, bezrūpīgos skatienus, neapzinātās kustības (cik jauka kolekcija), pēkšņi saskatīja arī vienaldzību, pat vēsumu un satrūcies gandrīz ar varu piespieda sevi atgriezties no sapņa pie zelta īstenības — pie lietussarga.

Viņš taču var justies laimīgs, nav nekādas vajadzības lauzīt galvu par tāda meiteņa untumiem. Šodien viņš ir kļuvis kungs, īsts nabobs. Tagad viņš varēs dzīvot kā princis, ziemas pavadīs Budapeštā vai Rivjerā, vasaras Ostendē vai Monako, ar vārdu sakot, būs īsts kungs, kas šādām mācītāju māšelēm neskatās ne virsū. Taču domas visu laiku griezās atpakaļ pie tās svilpastes Veronkas.

Miegs nenāca ne acī — kā lai tagad guļ? Garām lidoja cits par citu skaistāki plāni — kā tauriņi Glo-govas mežos. Viņš tikai tvarstīja tos, tikai tvarstīja ... Ak, kaut jel drīzāk aususi gaisma, lai varētu kustēties un darboties!

Uz naktsgaldiņa jautri tikšķēja kabatas pulkstenis, Ģuri paskatījās, tas patlaban rādīja pusnakti. Vai tiešām tik vien! Varbūt pulkstenis nepareizs? Kaut kur sētā nodziedājās gailis, it kā apstiprinādams: «Jūsu pulkstenis ir pareizs, Vibras kungs!» No «Nosalušās aitas» skanēja klusa mūzika. Kāds ieskurbis gans sērīgi dziedāja slovaku slaveno tautasdziesmu, kuras sākums aptuvenā tulkojumā skan tā:

Nav aitu gans tas, kas pirktu gaļu ciena,

Un ganam pašam nepieder aita neviena.

Ģuri aizkūpināja cigāru, un sprogainie dūmi kopā ar muļķīgo dziesmu pavērsa otru pusi viņa skaistajam domu audumam.

Protams, aita bieži vien nepieder tam, kas to izaudzē. Lūk, kā atradās lietussargs. Patiesībā tas vēl nav atradies. Vēl nav viņa rokās. Ja labi apdomā, viņš nav pat nokļuvis tam tuvāk. Līdz šim viņš domāja, ka lietussargs kā nevērtīga lupata aizsviests kaut kur atkritumos, lai pūst, un bija maz cerību to atrast. Kas tad ir noticis? Viss ir pavērsies citādi. Tagad nelaime ir tā, ka lietussargs kļuvis par baznīcas relikviju. Padomāsim, kā tas būs. Ko viņš rīt sacīs Glogovas mācītājam? Vai «atnācu pēc sava lietussarga»? Mācītājs par viņu tikai pasmiesies. Ja mācītājs ir aizrautīgs fanātiķis, tad viņš svēti tic, ka lietussargu viņa māsai atnesis svētais Pēteris, bet, ja viņš ir va-rizejs, tad nebūs tāds muļķis, ka ļaus sevi atmaskot.

Arā iešalcās vējš, nikni iesvilpa arī mazajā istabiņā ar caurām durvīm un logiem, kur Mravučāne bija ierādījusi Ģuri guļasvietu. Mēbeles kustējās un krakšķēja. Varēja skaidri saklausīt Liškovinas mežu šalkoņu. Laikam tur darbojās pašnāvnieks, ko Mra-vučāns pirmīt pieminēja. Ģuri atkal nodzēsa sveci, kuras liesmu nepatīkami raustīja vējš, palīda zem segas, aizvēra acis, tumsā viņa iztēle atkal atplauka, viņš šķita redzam pašnāvnieku, kas šūpojas pie koka un ņirdzīgi māj viņam: «Jūs, Vibras kungs, mācītāja mājā gaida izsmiekls.»

«Nolādēts stāvoklis!» Ģuri prātoja, nemierīgi svaidīdamies baltajos spilvenos, no kuriem plūda netverama pavasara saules smarža (ne velti tie pa dienu vēdinājās pagalmā). «Vienalga,» viņš sprieda, «lietussargs tomēr ir mans. To kaut vai tiesā var pierādīt. Liecinātu Stolariks, Mincne, viņas dēli, visa Besterce.»

Un pēkšņi viņš sāka rūgti smieties:

«Kur nu to var apliecināt, vai man jel maz ir prāts? Lietussargs taču nepieder man, bet Minčiem. Minču tēvs to nopircis Gregoriču mantas izpārdošanā kopā ar citām nevērtīgām mantām. Tātad lietussargs pieder Minčiem, man pienākas tikai tā saturs. Bet vai es to drīkstu kādam teikt? Vai es varu mācītājam teikt: «Cienīgais kungs, lietussarga rokturī ir bankas rēķins par diviem vai trim simttūkstošiem forintu, lūdzu, atdodiet, tas pieder man ...»»

Tagad Ģuri sāka savā prātā pārlikt, ko mācītājs darītu.

Vai nu viņš tic svētajai leģendai par lietussargu un teiks: «Ej pie velna! Svētais Pēteris jau nav traks, lai nestu tev no debesīm bankas rēķinus.» Ja mācītājs tomēr kritīs kārdināšanā, pārbaudīs un atradīs rokturī rēķinu, viņš teiks: «Ja jau ir atnesis, tad droši vien man,» — izņems rēķinu un izlietos to pats. Kāpēc lai viņš to atdotu Ģuri? Kā Ģuri var pierādīt, ka tas pieder viņam?

Un mūsu varonis gudroja tālāk:

«Varbūt iepazīstināt viņu ar savu dzīves gājumu, pastāstīt visu par māti, par tēvu, kā viņš nomira? Pieņemsim, ka mācītājs noticēs, — taču kāda tam nozīme? Vai tas pierāda, ka manta pieder man? Droši vien ne. Un, kaut arī viņš atzītu, ka man, vai atdotu? Arī mācītājs ir tikai cilvēks! Varbūt tiesāties, ja neatdos? Smieklīgi! Viņš mierīgi izņems rēķinu — un kā es pierādīšu, ka tas bijis lietussarga rokturī?»

Ģuri no pieres lija sviedri, viņš nikni kodīja spilvenu. Tik tuvu pie mantojuma un tomēr tik neaizsniedzami tālu!

... Tumšā nakts, dod padomu!

Ir vērts griezties pienākts. Ģuri pareizi darīja, lūgdams tai padomu. Nakts ir domātāju un prātotāju draugs.

Vajadzētu ierakstīt pie citiem zelta padomiem: «Katru lielu darbu vēlreiz labi pārdomā nakti, kaut arī tu dienā to jau būtu izlēmis.» Jo cilvēkam piemīt ir nakts prāts, ir dienas prāts. Un, kurš labāks, to es nezinu.

Nojaušu, ka pilnīgs nav neviens no tiem. Spilgtā dienas gaisma kā audējs domās ieauž savas krāsas, nakts no saviem melnajiem spārniem iemet pa spalvai. Abi divi izkrāso, izšķiro, palielina, samazina, tātad vilto. Nakts rāda mīļotās tēlu daiļāku, ienaidnieku stiprāku, nelaimi lielāku, prieku mazāku. Glīti tas nav, taču nakts ir suverēna, tai nav nevienam jāatskaitās.

Pieņem nakti tādu, kāda tā ir, kautrais lasītāj, bet nenoniecini, kad meklēsi patiesību... Kaut gan, meklēdams patiesību, tu tomēr no tās vairīsies, kad tā tieši nāks pretim. Es neizteicos gluži pareizi, bet nenoniecini nakti, kad meklēsi izeju.

Nakts tikai šķietami klusē. Tā čukst pavisam nedzirdami. Ja nevar citādi, tā klusām, uz pirkstu galiem zagdamās, atnes miegu, attapīgi ietinusi tajā savu padomu.

Nostāja vējš, apklusa mūzika «Nosalušajā aitā». Ģuri vairs nedzirdēja nekā cita kā lēnu, ritmisku šalkoņu, un viņam likās, ka viņš staigā pa citu apvidu un kopā ar Veronku Glogovas mežā tvarsta tauriņus.

Viņi iet caur krūmājiem, un pa taku nāk pretim vecs vīrs ar zelta spieķi rokā un oreolu virs galvas, cepure saitītē karājas viņam kaklā.

«Vai jūs esat Vibras kungs?» sirmgalvis vaicā»

«Jā, un jūs?»

«Es esmu svētais Pēteris.»

«Ar ko varu pakalpot?»

«Es gribētu parakstīt kādu izziņu jums par labu.»

«Man par labu?»

«Esmu uzzinājis, ka jūs nevarot dabūt lietussargu, mans draugs Gregoričs mani lūdza jums palīdzēt. Tātad es labprāt parakstīšu, ka neesmu šo lietussargu jaunkundzei devis.»

«Tas būtu ļoti labi, bet šeit nav ne papīra, ne tintes. Iesim atpakaļ uz ciemu!»

«Nevaru, man nav tik daudz laika. Jūs zināt, ka es sargāju vārtus, un man jāatgriežas savā vietā.»

«Bet ko tad lai es iesāku? Kā lai dabūju lietussargu?»

Svētais Pēteris paraustīja plecus un devās projām pa kazenājiem aizaugušo taciņu. Pie lielā ozola viņš tomēr apstājās un pamāja Ģuri, lai nākot tuvāk.

Ģuri paklausīja.

«Ziniet ko, draudziņ, neprātojiet tik daudz, appreciet Veronku, kopā ar viņu dabūsiet arī lietussargu.»

«Nāciet!» Ģuri sauca un satvēra svēto aiz svārku stūra. «Uzrunājiet viņu manā vārdā!»

Ģuri vilka, vilka, bet tad uzreiz juta, ka viņu no mugurpuses spēcīgi parauj kāda stipra roka, — un pamodās.

Pie durvīm klauvēja.

— Lūdzu, — Ģuri mehāniski sauca, būdams vel neskaidru galvu.

Mravučāna kalpotājs žāvādamies pavēra durvis.

— Nācu pēc kurpēm.

Ģuri izberzēja no acīm miegu. Bija rīts. Loga smējās saules stars.

Ģuri atmiņa strauji pārskrēja visas sapņa epizodes. Šķita, ka klīstošajā miglā vēl samanāmi sapņa tēlu bālie apveidi. Viss vēl bija tik dzīvs un svaigs. Vēl čaukstēja sausās lapas zem svētā Pētera kājām

un svinīgi skanēja labsirdīgā balss: «Appreciet,

draudziņ, Veronku un dabūsiet lietussargu.»

— Dīvains sapnis, — Ģuri brīnījās, — un cik loģisks! To taču es pats būtu varējis iedomāties.

... It kā to nebūtu izdomājis viņš pats! Nakts tikai pavēlēja: «Nāc, sapni, un no visa tā, kas viņā verd, savij sakarīgu pasaku!»

Kamēr Ģuri apģērbās, nebija vairs visai agrs. Mra-vučānu nams čumēja un mudžēja kā bišu strops. Viens nesa kannu, otrs ar kāstuvi rīkojās ap nupat slaukto pienu, pie vārtiem, ko naktī vējš bija izrāvis no virām, Ģuri kučieris pīpēdams palīdzēja mājiniekiem brīnīties par vēja spēku. Savu kungu pamanījis, viņš pacēla švītīgo cepuri ar strausa spalvu.

— Vai jūgt?

— Vēl nezinu. Hei, meitenīt! Vai jaunkundze piecēlusies?

— Jau dārzā ēd brokastis, — atbildēja slaida kal-ponīte, kas nesa katliņu ar vārītu pienu. — Nāciet līdzi!

— Tad tu, Jānoš, vari jūgt.

Ģuri atrada pārējos zem liela riekstkoka pie apaļa akmens galda. Viņi jau beidza brokastot, vienīgi madame vēl grauza apbrūninātās maizītes.

Pienācēju saņēma ar smiekliem.

— Tur nāk viens agrais putns! — Veronka nerātni sauca.

— Šis tituls patiesībā pienākas man, — iebilda Mravučāns, — un es no tā neatkāpšos. Es nemaz neesmu gulēt gājis, spēlējām kārtis līdz pat rītam. Nabaga Klempa vēl tagad guļ, uz abiem elkoņiem atspiedies, ar bārdu pie galda pielipināts.

— Vai nu tādi joki būtu vajadzīgi, — Mravučāne pārmeta.

— Labrīt, labrīt! — visi pēc kārtas sniedza Ģuri roku, Veronka piecēlās un draiski palocījās.

— Labrīt, agrais putniņ! Labrīt! Nu ko jūs uz mani tā skatāties?

— Skatos, — Ģuri samulsis atteica, meitenes skaistums bija apžilbinājis viņam acis, — kā ... tas ir ... cik ļoti jūs esat izaugusi.

— Pa vienu nakti?

— Vakar jūs vēl bijāt maza meitene.

— Jums acis bija apžilbušas.

— Acis man ir apžilbušas arī šodien.

— Tāpēc ka miegainas. Vai ap šo laiku klājas celties augšā?

Maigā, rotaļīgā balss tikpat kā salda kutināšana elektrizēja Ģuri, arī viņš kļuva runīgs un, omulīgi jokodamies, aizstāvējās.

— Mazliet aizgulējies esmu gan, bet, ja kalpotājs nebūtu mani pamodinājis, gulētu vēl tagad. Kaut jel viņš nācis piecas minūtes vēlāk!

— Ak tā? — Mravučāne iejautājās. — Vai jūs tik jauki sapņojāt? Ko jūs vēlaties? Kafiju vai aukstu cepeti?

— Lūdzu, kafiju.

— Vai jūs nepastāstīsiet, ko sapņojāt?

— Taisījos precēties. Bet pie bildināšanas nācās apstāties.

— Kā tad tā? Vai saņēmāt kurvīti? — Veronka vaicāja, pieliekusi ziņkārīgo galviņu, ko šodien vēl skaistāku darīja augstais matu vainags, bet matu vainagu vēl skaistāku darīja tajā iespraustā sarkanā neļķe.

— Nevar vel zināt, kā būtu bijis. Izšķirošajā bridi kalpotājs mani uzmodināja.

— Ak tā? Un es jau iedomājos, ka jūs tai personai nepatikāt, — sacīja Veronka, piemērodamās viņa runas veidam. — Žēl, ka vairs nevaram uzzināt.

— Esiet droša, uzzināsiet!

— Kā tad?

— Es jums izstāstīšu.

— Nerunājiet niekus! Sapņi taču neturpinās no nakts uz nakti kā romāni žurnālos.

Ģuri izdzēra kafiju, aizsmēķēja un, sataisījis noslēpumainu seju, dūmu mutulī tinies, acis pret debesīm pacēlis, sacīja:

— Mēdz būt ari tādi sapņi, redzēsiet gan. Bet kā jūs gulējāt?

Nu, to tikai vajadzēja pieminēt: tūliņ iejaucās Mravučāne, sīki izklāstīdama notikumu ar kaķi, kura dēļ Veronka vakar nevarējusi noģērbties.

Ģuri iztēlojās burvīgo skatu, viņa dvēsele jūsmoja par to, Veronka sarka, Mravučāns smējās, Mravučāne piemetināja pāris pamācošu vārdu, kā jau vecākai, pieredzējušai dāmai klājas:

— Tā nu neiet, dūjiņ, arī labais kaitē, ja tā par daudz. Arī kaunīgums neder, ja ir pāri mēram. Jāpierod! Un kad jums būs vīrs, manu sirsniņ? Tas taču pats nāks guļamistabā un pats atraisīs sieviņai jostu. Ar to jāsamierinās.

— Vai, krustmāmiņ, krustmāmiņ! Ko jūs runājat, krustmāmiņ!

Viņa aizbāza ausis, pielēca kājās un aizskrēja uz jāņogulāju pusi. Mazs zariņš ieķērās svārku krokās un tā parāva, ka atsprāga vīle.

Tas tik bija tracis! Aši adatu, diegu! Piebrauca Vibras rati, un uztraukums kļuva vēl lielāks. Divi nemierīgi meļņi ar vara sprādzēm rotātā aizjūga. Hei! Ir gan advokātam labs amats! Tik jauns un jau paspējis samelot kopā šitādu pajūgu!

Mravučānei un visiem mājiniekiem darīšanu pietika. Anka, aši iesien salvetē šķiņķi, ko novārīju ceļam! Tu, Žužka, aizteci pēc pīrāgiem! Kā nu nav nažu? Tūliņ atnesiet vienu ar brieža raga spalu! Vai neielikt mazliet žāvētu augļu? Noderēs ko pa ceļam pagrauzt, manu sirsniņ, it īpaši tai svešajai kundzei. Varbūt ielikt krūzītē drusku ievārījuma? Ielikšu gan.

— Ko jūs, ko jūs, krustmāmiņ, — Veronka pretojās, — uz pusdienu laiku jau būsim mājās!

— Bet ja nu kas atgadās? Nekad nekā nevar zināt.

Labā Mravučānu krustmāte grozījās un rosījās, te

aizskrēja, te atskrēja, tīri kā atspole, bet pats Mravučāns pa to laiku mēģināja pierunāt viesus palikt uz pusdienām un, ja ne, tad vismaz vēl vienu stundu. Beidzot viņš vairs kaulējās tikai par pusstundu, apgalvodams, ka pa to laiku Klempa noteikti pamodī-šoties, tādu skatu nebūšot redzējis ne pats karalis.

Viņš nekā nepanāca, viesi bija cieši apņēmušies doties ceļā un sasēdās mazajā, glītajā kalešā: dāmas aizmugurē, Ģuri uz kučiera sēdekļa ar kājām uz iekšpusi, tā ka viņa ceļgali gandrīz skāra Veronkas kājiņas. Nemaz nezinu, kas notiks līdz Glogovai.

— Uz Glogovu, — Ģuri pavēlēja kučierim.

Jānošs nošvīkstināja pātagu, zirgi sakustējās, bet,

tikko rati bija izripojuši pa vārtiem, Mravučāne aizelsusies joza pakaļ, pilnā kaklā kliegdama:

— Ei, hei! Pieturiet!

Pajūgs apstājās, dāmas izbijušās atskatījās, kas noticis. Taču nekā ļauna nebija. Mravučāne bija pieliekamajā kambarī atradusi pāris ābolu un tagad nu nesa šo dārgumu priekšautā; tā kā dāmām kabatu nebija, viņa tos sabāza Ģuri kabatās, piekodinādama, lai to skaisti sarkano, īstu mālābolu, ēdot Veronka.

Beidzot viņi tomēr aizbrauca, lakatu un cepuru mājienu pavadīti, līdz ceļa pagriezienā laipnais Mra-vučānu nams ar visiem iedzīvotājiem, lielo riekstkoku un kūpošo skursteni pazuda no redzes loka. Skatienam strauji vērās jaunas un atkal jaunas ainas no Bābasēkas dzīves. Minča atraitne baltā, krokainā aubītē stāvēja pie sava veikaliņa un laipni māja ar veco, cienījamo galvu, ko mirdzošas acenes kā taisna līnija dalīja tieši uz pusēm. Pie kalves laboja salauztos Glogovas mācītāja ratus. Nokaitētā dzelzs, ūdeni uzlejot, šņāca kā čūska. Tālāk amatnieki kravāja nepārdotās preces lielās trīsstūrainās lādēs. Lēnām atkāpās mājiņas ar tulpēm apgleznotiem vārtiem, kur vainagā ierakstīti saimnieka vārda pirmie burti. Pie pēdējās, kuras logi lūkojās uz nākamo ebreju kapsētu, blakām liciju žogam — bum, bum — zirgi salēcās no diviem pistoles šāvieniem.

Braucēji paskatījās — tur stāvēja Mokri kungs savā jaunajā zilajā uzvalkā, ko bija šuvis Bestercē slavenais Klēners; vienā rokā viņš atvadām vicināja cepuri, otrā turēja gaisā paceltu pistoli goda salūtam. Viņā pusē briesmīgo vējeņu biedējošie spārni meta tumšu ēnu pāri smaidošam sarkanā āboliņa laukam. Par laimi, tie bija nekustīgi — kā uz adatas uzdurta milzīga muša.

Nebija ne vēja pūsmiņas. Kvieši neaijāja savas sīkās, panīkušās vārpiņas, bet kvēlajos saules staros stāvēja stingri, nekustīgi un taisni kā grenadieri. Visapkārt valdīja pilnīgs klusums.

Vienīgi zirgu pakavi klaudzēja pret akmeņiem, un šķita, ka klusām elpo Liškovinas mežs, ar savu zaļo, laisko, milzīgo ķermeni virzīdamies tuvāk un tuvāk.

PIEKTĀ DAĻA.

.

TREŠAIS VELNS. Coboru Marijas rozer aiza un vecais bumbierkoks

Madame Krisbaja aplūkoja apkārtni un visu laiku taujāja. Viss viņu interesēja: gan pajukusi kūts Liš-kovinas malā, gan kapela, kas parādījās meža biezoknī aiz skaistajiem baltajiem bērziem. Veronka skaidroja: tur laupītāji kādreiz nosituši bagātu krodzinieku, un nelaimīgā atraitne likusi tai vietā uzcelt kapelu.

— Varbūt aiz prieka, — Ģuri piezīmēja.

— Jūs esat ļauns cilvēks! — atcirta Veronka.

Liškovina ir plats un garš mežs ar skaistām ielejām,

pakalniem, smaragdzaļiem klajumiņiem, gandrīz tāds kā angļu parks, tikai te nav koku dažādības, pārsvarā ir slāvu mīlulis bērzs, tikpat blonds un sērīgs starp citiem kokiem kā linmatainās Ančurkas un Bohuškas starp citām meitenēm. Turpretim kuplā Liškovinas dzīvā zemsega bija ļoti bagātīga, varenās papardes sniedzās kokiem gandrīz līdz jostasvietai, centoksanti jau bija pārziedējuši un žūdami piestrā-voja visu mežu ar savu smaržu. Gadās arī augu sabiedrībā tādas iedomīgas personas, par kurām var priecāties tikai pēc to nāves. Ak, cik dažāda ir šī šķietami nedzīvā dzīvā sabiedrība! Šķēpveidīgajai gladiolai vērtīgākā daļa — sīpols — atrodas zem zemes, kas to apēd, sapnī redz savu nākamo. Daudz pieejamāka ir vienkāršā pīpenīte, tā bez kādām ceremonijām pauž cilvēkam, vai iecerētais mīl, ļoti vai mazliet, vai nemaz ne, vajag tikai pēc kārtas noraut baltās ziedlapiņas, un pēdējā izstāstīs.

Tie nav nemīlamie dārzu audzēkņi, dzimtajai zemei ar varu uzspiestie svešie mazuļi (dažus ta nepieņem, un tie jāaudzē podos), bet miesa no viņas miesas, zeme labu prātu rada un audzē tos, kā ziemas atpūtā iecerējusi un pēc viņu pašu prasībām.

Naglenes kausiņš ir īsta viesnīca gaisīgajām lapsenēm, turbānlilija putniem sniedz dzērienu, milzīgās ciesu skaras noder tauriņiem par šūpolēm. Liš-kovina ir laipns mežs, tas dod vabolēm gultasvietu pulkstenīšu zvaniņos, pacienā ar zemenēm bērnus, kas meklē putnu ligzdas; pakalpo ikvienam, kas to ir pelnījis, audzē ogas dziedātāju putniem, puķu pušķus jaunām sievietēm, dziedinošas zālītes večiņām, kurpītes ļaunajam vilkam, jo kurpīte ir indīgs augs un tautā to sauc par «vilka kāvēja ķiveri».

Tas vēl ir liels jautājums, vai kurpītes var nogalināt vilku. Vilkam taču prāta netrūkst, un droši vien tas arī botāniku zina, jo no paaudzes uz paaudzi vilcēniem tiek likts pie sirds: «Neaiztieciet, bērniņi, Aconitum lycoctonum, labāk ēdiet gaļu!»

Braucot caur Liškovinu, ceļš bija tīkami ēnains. Madame Krisbaja visu laiku trīcēja: līdzko vāvere pačabinājās krūmos, viņa jau gaidīja tos laupītājus, kas nogalinājuši bagāto krodzinieku.

— Bet, madame, tas taču noticis pirms astoņdesmit gadiem, viņi jau ir miruši.

—, Bet viņu dēli?

Madame nomierinājās tikai tad, kad viņi izbrauca no Liškovinas un sākās klajie Oporcas lauki ar sīkām auzām un griķiem. Bēdīgs apvidus, kur siena kaudzes sēž uz balstiem.

Taču viņai neizdevās ilgi palikt mierīgai, jo aiz Oporcas laukiem atkal sākās mežs, slavenais Zeļe-nahruška, kas bumbiera veidā aizstiepjas uz Mako-vas pusi. Un ja nu šeit zem lielajiem ozoliem parādās laupītāji!

No kā madame tik ļoti baidījās, to Ģuri ļoti vēlējās. Sēdēdams meitenei iepretim, viņš aizvien ciešāk nolēma viņu precēt — lietussarga dēļ. Meitene ir glīta, un, ja arī nebūtu, lietussargs ir šāda upura vērts. Svētais Pēteris bija devis tādu padomu, tātad viņš to izpildīs, katrā ziņā bildinās Veronku. Ari Ģuri bija pārņēmusi muļķīgā māņticība, par kuru viņš agrāk tik daudz tika zobojies, tā iekaroja sev vietu starp viņa veselīgajām domām. Viņš juta, ka neredzams spēks spiež viņu tā rīkoties.

Kas tas par spēku? Droši vien svētais Pēteris, kas sapnī bija devis pavēli.

Bet kā iesākt? Par to viņš domāja visu ceļu. Kā tagad noderētu mazliet romantikas (kā romānos), piemēram, ja mežā uzbruktu laupītāji un viņš ar revolveri tos visus apšautu un atņemtu tiem Veronku, kas tad aizkustināta sacītu: «Tu izglābi man dzīvību, būšu tava līdz kapa malai.»

Tāpat vien, bez iegansta, meitenei tuvoties viņš neuzdrīkstējās, domās izlolotie skaistie vārdi iesprūda rīklē. Mocīja šaubas: ja nu viņš Veronkai nepatīk? Vai arī viņai jau ir kāds cits? Nevar būt, ka nav. Droši vien viņu kāds ir ieraudzījis... un tad jau skaidrs, ka arī iemīlējies. Vajadzīgs kāds notikums, kas palīdzētu.

Taču laupītāji neuzbruka, jo viņu te nemaz nebija. Tas ir ļoti nabadzīgs apvidus, nav no kā zagt un laupīt, un laupītāji te nemitinās.

Aiz Zeļenahruškas parādījās Slatina ar slaidu torni un vecu pili kalna galā, kādreizējo Coboru īpašumu, kas tagad piederēja Koburgas princim. Pie kroga vajadzēja pabarot zirgus; Veronka ieteica pa to laiku apskatīt pili, ko vecs vārtu sargs uzraudzīja un izrādīja ceļiniekiem. Krodzinieks apgalvoja, ka dažas istabas esot tieši tādas, kādas Cobori tās pametuši; pagalmā vēl rēgojās pāris senatnīgu lielgabalu, istabās varēja redzēt lieliskus ieročus un ļoti interesantus ģimenes portretus, starp tiem mazu meitenīti Ka-talinu Coboru, kas pazudusi septiņu gadu vecumā.

Veronka sāka interesēties par meitenīti.

— Kas ar viņu notika? — viņa jautāja krodziniekam.

— Nabaga jaunkundzīte vēl līdz šai dienai nav atradusies, — krodzinieks nopūtās.

— Kad tad viņa pazuda?

— Būs kādi trīs simti gadu, — krodzinieks, pazemīgi smaidīdams, atbildēja un vadīja viesus pa ceriņu krūmiem aizaugušu stāvu taku augšā pakalnā uz^eno mājokli.

Arā viņi iznāca ar pagājības elpas nomāktu garastāvokli. Madame ‘ Krisbaja raustīja degunu, esot bijis smags gaiss. Veronka jutās atmiņu aizkustināta, te pēkšņi viņa pie pussagruvušās cietokšņa sienas pamanīja brīnišķīgu izplaukušu rozi.

— Ai, cik skaists zieds!

Vecais vārtsargs pastāstīja leģendu arī par to.

Šai vietā mirusi daiļā Coboru Marija, kas nolēkusi no cietokšņa mūra, tāpēc ka mīlējusi ganu puisi, bet tēvs gribējis viņu izprecināt ķeizara brigadierim. Ganu puisis iestādījis šai vietā rozi, kas tagad katru gadu raisot vienu vienīgu ziedu.

Ģuri palika nopakaļus un pamāja vārtsargam.

— Noplūciet man to rozi!

— Vai, kungs, kas jums ienācis prātā! Mirušās meitenes gars dusmosies.

Ģuri izņēma maku un ieslidināja sargam saujā divus sudraba forintus, un tas, ne vārda neteicis, izvilka nazi un uzmanīgi nogrieza ziedu.

— Vai tagad gars nedusmosies? — Ģuri smiedamies vaicāja.

— Tagad ne, jo pusi naudas atdošu baznīckungam par mišu.

Nesdams rozi kā nez kādu dārgumu, Ģuri skrēja dāmām pakaļ un ar īstu triumfa sajūtu sniedza to Ve-ronkai.

— Te būs Coboru Marijas roze! Mainu pret jusu neļķi, jaunkundz.

Veronka salika rokas aiz muguras un dzedri no-vaicāja:

— Un jūs spējāt to noplūkt?

— Jūsu dēļ spēju. Vai jūs nemainīsiet?

— Nē. Es neparko nevarētu to piespraust, man liktos, ka esmu rozi nozagusi mirušai meitenei.

— Patiesi nepieņemsiet to no manis?

— Nē.

Ģuri bija tik sarūgtināts, ka dusmīgi aizsvieda ziedu, kas pa stāvo kalna nogāzi vēlās lejā, cauri krūmu puduriem, meža puķēm un zālēm, līdz ieslīdēja ceļa putekļos.

Veronka žēli noskatījās ziedam pakaļ, kamēr vien varēja to saredzēt.

— Vai gan tā klājas rīkoties? — viņa parmeta. — Ko jums tā nabaga roze bija nodarījusi?

— Bija nodarījusi, — advokāts sašutis atbildēja.

— Ko tad? Iedūra?

— Nodūra. Lika man saprast kaut ko visai nepatīkamu.

— Ko tad?

— Pačukstēja mana pagājušas nakts sapņa turpinājumu.

— Air kāda pļāpa!

Viņas balsī skanēja mīļa nerātnība, un lielās acis smiedamās vēroja Ģuri.

— Es būtu dabūjis kurvīti.

Veronka atmeta galvu, pacēla acis pret debesīm, kas vizēja spoži zilas, un savilka seju žēlā vaibstā.

— Ak, nabaga Vibras kungs, tādu nelaimi! — viņa tam valšķīgi uzsmaidīja. — Jūs sapnī būtu dabūjis kurvīti.

— Labi, labi, zobojieties vien! — advokāts atbildēja, jūtami sarūgtināts.

— Vai jūs esat pārliecināts, ka tiešām būtu saņēmis kurvīti?

— Jā, tagad jau esmu pārliecināts, — Ģuri skumji atteica. — Jūs taču varētu nojaust, ko es bildināju.

— Es? — viņa nobālusi pārjautāja, un smiekli pēkšņi aprāvās. — Kā es? ... — viņa čukstēja, taču vairāk nekā nesacīja, tikai, galvu nodūrusi, klusēdama gāja pa šauro taciņu lejup, pakaļ madame.

Viņa bija mazliet pacēlusi svārkus, lai tajos neie-ķertos zari, ērkšķi, krūmi, glītās kājiņas bija labi redzamas, solis ar vienu, solis ar otru, jauki, ritmiski čīkstēja mazās tupelītes, zāļu stiebri un lauku ziedi zem tām nolīka un saburzījās, taču nelūza, un atliekušies tie viņas pēdās izskatījās vēl svaigāki un lepnāki.

Ceļam pāri tecēja ķirzacēns, posies greznā tērpā un sudraba bruņās. Tas nāca no segliņu krūma un grasījās iešmaukt melno plūškoku pundurmežā. Bet kāds liktenis sagaidīja mazo bruņinieku? Elsdams pūzdams nāca saniknots milzis (slavenais Bestercebā-ņas advokāts), «lai iet bojā viss dzīvais», paspēra ar papēdi, un mazās ķirzaciņas galva atdalījās no ķermeņa.

Veronka atskatījusies to ieraudzīja, un viņai gribējās raudāt par nabaga ķirzaku, taču viņa neuzdrīkstējās nekā sacīt, jo pati sāka baidīties no briesmīgā Goliāta, un tikai klusītēm, tikko dzirdami nomurmināja: «Bende!»

Kad viņi bija nokāpuši no pakalna un ceļš atkal veda garām rozes ziedam, kas tur mētājās, pret akmeņiem apbružāts, krītot novārtījies putekļos, dievs vien zina, ko Veronka domāja, bet viņa strauji noliecās, pacēla ziedu, uzdvesa tam elpu, ar mazo, skaisto mutīti appūta putekļus un piesprauda rozi blakus savam žabo. Zieds tur tik labi iederējās, it kā tepat būtu izaudzis.

Viņa nebilda ne vārda, pat nepaskatījās uz briesmīgo Goliātu, pat aizgrieza galvu projām, lai tas nevarētu ielūkoties viņai sejā, un Goliāts arī bija mierā ar to, ka redz tikai rozi, viņš juta sirdī siltumu un kaut ko tik labu, ka nebūtu žēlojis simt forintu, ja varētu ķirzaku bruņiniekam atkal pielikt galvu pie ķermeņa atpakaļ, taču tas vairs nebija iespējams.

Pa to laiku Jānošs kroga priekšā zirgus jau bija pabarojis, pajūgs pilnīgā kārtībā gaidīja ceļiniekus, viņi arī sasēdās ratos, taču jutās tādā kā īpatnējas mulsas, smagas noskaņas varā. Jaunieši klusēdami sēdēja viens otram pretim, ja viens vēroja ceļa kreiso pusi, otra acis klaiņoja pa labās puses kalnu tēraudkrāsas virsotnēm, ja viņu skatieni tomēr nejauši sastapās, abi tūliņ novērsās. Cik jau nu viņi vispār runāja, tad tikai ar Krisbajni, kas pamazām sāka apjaust, ka ir kaut kas noticis. Bet kas? Ak, kas nu gan būtu varējis notikt? Nekas, sīkumi, pāris bērnišķīgu vārdu, ko viņu jaunie prātiņi bija paplašinājuši un padziļinājuši kā savā laikā Debrecenā velns profesora Hatvani šauro celli, līdz beidzot tanī satilpa visa pilsēta. Ari šajos paris vārdos satilpa viss, viss ...

Un pēc tam notika vēl daudz kas vairāk. Nezinu, kāpēc, laikam taču bija nokritusi kāda kniepadata, bet Veronka pēkšņi nolieca galviņu, it kā ratu dibenā nez ko meklēdama, un, rau, no viņas matiem izslīdēja ilgotā neļķe un iekrita Ģuri klēpī.

Ģuri to pacēla, gribēdams dot atpakaļ, Veronka pamāja ar roku, lai paturot vien.

— Ja jau tur iekrita, lai arī būtu jums, ja reiz tā nevēlējās palikt man matos.

Vai patiesi tā nevēlējās palikt? Ģuri minēja, ieelpodams zieda smaržu. Cik brīnišķīga, salda smarža! Kur gan tā varēja rasties? No matiem. Un kāda smarža varētu būt pašiem matiem bez neļķes?

Kaleša tikai ripoja un ripoja uz priekšu, gan augšup, gan lejup pa Brānas kalna nogāzēm. Ak, Brāna, slavenā Brāna, tā noslēdz pasauli kā vārti pagalmu, tāpēc to arī sauc par Brānu (vārti). Brāna nav nekāds nieks. Tā ir magnāts starp kalniem, pat jaukā laikā valkā cepuri — kalna virsotnē sēž mākonis. Un kā večuks svīst: žiglas urgas un no klints dobumiem burbuļojošie avotu ūdeņi plūst lejup pa dzelteno iz-gravoto kalna muguru uz Kveķinas pļavu, kur pa akmeņainu gultni starp kārkliem apaugušiem krastiem jau laužas liels, gaišs strauts.

— Tā jau ir Belavoda,— Veronka skaidro madame Krisbajai. — Tā ir Glogovas upe. Nu vairs nav tālu!

Jāizbrauc vēl cauri mežam, un tūliņ ielejas viszemākajā vietā skatam pavērsies Glogova ar savām mazajām, baltajām mājiņām. Bet te ceļš ir vissliktākais, šķībs un līks kā velna dvēsele, grambains, klinšains un vietām tik šaurs, ka ratiem tikko pietiek vietas, asis beržas pret klintīm.

Jānošs, galvu kasīdams, pagriežas atpakaļ.

— Šitādās vietās balstekļi būtu zelta vērts!

Balstekļi. Bet viņu kalešā balstekļu nav, tātad ar

kalešu viss nav kārtībā. Un to viņš tādā aplinku ceļā paziņo savam saimniekam.

— Uzmanies, Jānos, ka neapgāžamies!

Jānošs reižu reizēm kāpa ārā piesiet vai atraisīt riteni, zirgi gāja tikai soļiem, dažuviet ceļš gula tik dziļi, ka varēja redzēt vienīgi debesis.

— īsta putnu valstība, — Jānošs pukstēja.

— Vai jums nepatīk šis apvidus?

— Tam pārāk bakurētains ģīmis, — Jānošs domāja, — no šejienes nederētu sievu ņemt!

Ģuri sarāvās. Vai Jānošs būtu ko manījis?

— Kāpēc, Jānoš?

— Mans agrākais saimnieks barons (Jānošs bija kalpojis Šārošas komitātā pie kāda barona) — un viņš jau nu bija ļoti gudrs vīrs — mēdza teikt saviem dēliem: «Nemeklējiet sievu tādā vietā, kur nav odu, kur ir labs gaiss un minerālūdeņi.»

Tagad jau smējās ne vien Ģuri, bet arī Veronka.

— īsts šārošieša spriedums. Taču tu būsi apkaitinājis jaunkundzi.

— Pēc jūsu domām, man jāpaliek vecmeitās? — Veronka pa jokam žēlojās.

Jānošs bija pretim ar rokām un kājām.

— Ak svētie, kur nu jums, kur nu, protams...

Viņš gribēja teikt kaut ko sevišķi patīkamu, tikai

vēl meklēja atbilstošus vārdus, taču dievs gribēja, lai sāktos pamatīga lamāšanās, jo tai brīdī viņi uzgrūdās klints bluķim, un ar milzīgu brīkšķi ratiem atlūza nost priekšgals.

— Tpi tevi jupis! Ass pušu, cienītais kungs.

Sievietes pārbijās, Ģuri izlēca no ratiem un pārbaudīja asi. Paliesi, tā bija pārlūzusi kreisajā puse dīselei.

— Ko nu tagad darīsim? — Jānošs sūkstījās. — Es jau teicu, ka te ir tikai tāda putnu zeme, kur nevar ne kājām iet, ne ratos braukt.

— Tas nekas, — atbildēja Ģuri, kuram patlaban nekas nespēja sabojāt labo garastāvokli, ne viena ass, ne simts asu. — Padod man cirvi! Tu pieturi zirgus, kamēr es nocirtīšu kārti, ko piesiet pie ass.

Zem kučiera sēdekļa atradās cirvis ar īsu kātu, Ģuri to paņēma, nomierināja dāmas, solīdamies atrast tūdaļ izeju, jo nieka vaina vien esot, un, pārlēcis pār grāvi, lauzās pa vīteņiem aizaugušo briksnāju līdz kokiem. Koku te tik vien bija, cik matu uz večuka galvas. Sīks bērziņš, tad lielu gabalu lazdu un mežrožu krūmi, tad vairs nekā, tad vēl daži veci koki, it kā mežs bēgdams būtu tos te aizmirsis. Šie sarkanbrūnie māli nelikās īsta zemes miesa, radīšanas spēka tajos vairs nebija. Te auga tikai sēnes un līga. Šis Glogovas kalns ir kā cietoksnis uz zemes miesas.

Atrast piemērotu balsta koku nebija viegli. Viens par resnu, otrs par tievu, un tā joprojām. Te vajadzēja apiet kādu aizu, tur ūdens izskalotu grāvi. Viņš jau bija aizgājis tik tālu, ka ratus vairs nevarēja redzēt, tikai Veronkas saulessargs iztālēm sārtojās kā sēne.

Beidzot viņš noskatīja aizas malā vientuļu bērzu. Nūjai tas jau bija par lielu, kokam par mazu. īsta meitenīte starp kokiem, daudzsološa, smuidru augumiņu. Vienalga, meitenīt, beigas tev ir! Viņš iecirta tanī cirvi.

Līdzko cirvis pāris reižu noklaudzēja, atskanēja kāda balss: — Reta! Reta! (Palīgā, palīgā!)

Ģuri sarāvās un pagriezās. Kas sauca? Balss šķita atskanam tepat tuvumā, taču te ne tuvu, ne tālu neviena nebija, kaut gan apkārtne bija labi pārredzama. Sauciens pēc palīdzības atkal atskanēja — dobjš un apslāpēts, it kā no zemes apakšas. Nu jau bija skaidrs, ka kliedziens nāk no aizas.

Ģuri sāka skriet gar aizu.

— Esmu šeit! — viņš sauca. — Kas tu esi? Kas noticis?

— Esmu šeit! — atsaucās tā pati balss no dziļās aizas. — Palīdzi man, ja esi kristīga dvēsele.

Ģuri ielūkojās aizā un redzēja, ka tās dibenā sa-kņupis kāds mētelī ģērbies cilvēks, taču saskatīt varēja visai maz, jo bija bīstami pa irdeno zemi iet tuvāk aizas malai.

— Kaut kas traks! Kā jūs tur nokļuvāt?

— Iekritu jau vakar vakarā, — kunkstēja mētelī tērpies cilvēks.

— Kā, jau vakar vakarā? Un ārā tikt nevarat?

— Nav iespējams, nav pie kā pieturēties, tiklīdz ķeros pie kāda krūma, tas iznāk no zemes ar visām saknēm un es atkal krītu atpakaļ.

— Šausmas! Briesmīgs stāvoklis! Un neviens nav nācis uz šo pusi?

— Te neviens nestaigā. Es jau biju sagatavojies uz visļaunāko, kad tuvumā atskanēja cirvja klaudzieni. Lai slavēts dievs! Palīdziet man, labais cilvēk tur augšā, lai jūs būtu kas būdams, es jums atlīdzināšu.

— Labprāt. Kā nu ne. Tikai padomāšu, ka. Ja nolaistu garu koku, vai jūs varētu izrāpties?

— Esmu ļoti novārdzis no bezmiega un izsalkuma, — no dziļuma atsaucās kliedzot aizsmakusi, neskanīga balss.

— Ak, nabadziņš! Pagaidiet!

Viņam ienāca prata āboli, ko Mravučāne šorīt bija sabāzusi viņam kabatās.

— Hallo! Uzmanieties! Nometīšu pāris ābolu, kamēr ko izgudrošu.

Viņš citu pēc cita vilka ārā visus ābolus un svieda tos aizā. Tad satrūkās. Ak, tur taču bija arī Veron-kas ābols! Un ja nu viņa sadusmojas?

— Vai atradāt?

— Jā. Paldies.

— Lūdzu, to sarkano neēdiet, tas nav mans.

— Neēdīšu.

— Jūs laikam piederat pie inteliģences?

— Esmu Glogovas mācītājs.

Ģuri izbrīnā atlēca atpakaļ. Augstais dievs, Glogo-vas mācītājs! Vai lielāki brīnumi pasaulē maz dzirdēti?

— Tūlīt palīdzēšu, mācītāja kungs, lūdzu, pagaidiet mazliet.

Un viņš drāzās atpakaļ pie pajūga, kas mierīgi stāvēja ielejā starp neauglīgām izgravotām kalnu nogāzēm. Šī vieta izskatījās kā pāršķelta magones galviņa no iekšpuses. Viņam nemaz nevajadzēja iet līdz ratiem, kad balss bija jau saklausāma, viņš pakliedza Jānošam:

— Noņem zirgiem aizjūgu un nes šurp, zirgus piesien pie koka!

Jānošs paklausīja, kaut gan purpinādams un galvu grozīdams. Viņš nevarēja iedomāties, kas gan noticis, kam vajadzīgas zirglietas. Reiz kādā vakarēšanā viņš bija dzirdējis pasaku, ka Gābors Kokurāvējs kādudien mežā iejūdzis ratos divus lāčus. Vai te arī to aizjūgu vajadzētu tādai būšanai?

Vienalga. Ja vajag, tad vajag. Viņš ņēma aizjūgu uz pleca un gāja kungam nopakaļ līdz pat aizai. Tur grožus sasēja kopē un nolaida aizā.

— Ķerieties klāt, mācītāja kungs! Mēs abi, Jānos, vilksim augšā!

Mācītājs paklausīja, sasprindzinājis pēdējos spēkus, viņš ieķērās sasietajos grožos un, kaut ^an stāvā aizas mala zem kājām bruka, laimīgi izķepurojās virszemē.

Bet kāds viņš izskatījās! Viss vienās zemēs un dubļos, sejā atspoguļojās briesmīgās nakts pārdzīvojumi, kam pievienojās nogurums un izsalkums. Na-badziņš jau bija zaudējis cilvēka izskatu. Mēs, tas ir, es un mani lasītāji, kas viņu pēdējo reizi redzējām kā jaunu cilvēku, veltīgi meklētu skaisto, samtaino seju, šeit stāvēja bārdas sariem apaudzis vīrs, kura kastaņbrūnajos matos jau vijās sirmas šķipsnas, tikai vērīgāk ielūkojoties, acs vēl atrastu kādu pazīstamu vaibstu. Vienīgi labsirdība un miers tāpat kā agrāk apstaroja šo vājo, nopietno seju, īstu mācītāja seju.

Viņš bija pārsteigts, ieraudzījis savā priekšā labi ģērbušos jaunu kungu. īsts brīnums Glogovas mežāi

— Ak, kā lai pateicos jums par laba darījumu? — viņš izsaucās ar to zināmo patosu, kas smaržo pēc kanceles.

Mācītājs paspēra dažus soļus uz strautiņa pusi, lai ietu nomazgāties, bet viņam paslīdēja kāja un mugurā iedūrās asa sāpe.

— Laikam krizdams būšu sasities, nemaz nevaru paiet.

— Atbalstieties pret mani, mīļais mācītāja kungs, — Ģuri viņu drošināja. — Par laimi, mans pajūgs nav tālu. Tu, Jānoš, nocērt šo kociņu balstam, mēs lēnītēm iesim.

Tiesa gan, viņi gāja lēni; mācītājs lāgā nejaudāja cilāt kreiso kāju, vienā laidā klupa pret izskalotām koku saknēm, kas vijās krustām šķērsām uz visām pusēm kā sultāna paraksts; redzams, ka zem zemes mežs vēl neskarts. Turpretim šeit augšā lielo koku vietā valda punduri: irbenājs un stafileja, divi nabadzīgi krūmi, divi mazi ceļa traucētāji. Vienam no tiem ir vismaz skaisti, sarkanbalti ziedi, un tas lepni šūpo nokarenos ķekarus, bet otrs prot tikai cilvēkam pīties pa kājām.

Pajūgs bija tālu, viņi pa ceļam paspēja izrunāties, mācītājam vajadzēja arī dažas reizes atpūsties, kur apsēsties netrūka, celmu vai cik.

— Pasakiet, mācītāja kungs, tikai to — kā jūs naktī nokļuvāt šeit viens pats?

Mācītājs izstāstīja, ka vakar gaidījis mājās māsu, kas aizbraukusi uz patālo dzelzceļa staciju pretim audzinātājai. Tā kā viņas laikā nav atgriezušās, pret vakaru viņš kļuvis nemierīgs un nepacietīgs un, kā dažkārt citreiz, gājis pa meža taciņu pretim. Gājis, gājis arvien tālāk, rūpju pilns no pakalniem vērojis ceļu un, tumsai iestājoties, klausījies, vai nedzirdēs tālumā ratus rībam. Te viņam iešāvies prātā, ka varbūt viņas pie Pribalska dzirnavām nogriezušās pa garāko, bet skaistāko ceļu caur Uhļavnu. Veronka — lūdzu, tā sauc manu māsu — jūsmo par ēnainiem meža ceļiem. Jā, tā tas būs, droši vien tā. Un nu viņas jau sen ir mājās, kamēr viņš te raizējas. Tātad vislabākais būs tūlīt doties atpakaļ, un par nelaimi viņš nogriezies pa taisnāko celiņu, lai drīzāk tiktu mājās. Steigas velns ievedis viņu nelaimē, tumsā viņš pārskatījies un iegāzies aizā.

— Nabaga māsiņa, — mācītājs nopūtās, — kā viņa tagad mocās manis dēļ!

Ģuri katrā ziņā gribēja izkliedēt viņa drūmo noskaņu.

— Ak, es galvoju, ka jaunkundze drīz nomierināsies un arī mācītāja kungs atžirgs, ja brītiņu pagulēs. Ticiet man, pēc pāris dienām jums šis piedzīvojums liksies pat jautrs.

— Kaut gan tas būtu varējis beigties ar visbriesmīgāko nāvi, ja providence nebūtu atsūtījusi jūs.

— Protams, te iejaukta providence. Maniem ratiem uz ceļa pārlūza ass, tā ka nevarēju braukt tālāk.

Mācītājs aizkustināts pacēla acis pret debesīm.

— Pat ja es dzīvotu vai simt gadu, nekad neaizmirsīšu jūsu labo sirdi, pieminēšu jūs savās lūgšanās. Ak, es nepateicīgais, nemaz nepajautāju, kā jūs sauc.

— Ģerģs Vibra.

— Slavenais Besterces advokāts? Ak dievs, tik jauns! Priecājos, mans kungs, ka varu spiest roku tik ievērojamam cilvēkam, ko godina visa Besterce, taču simtkārt vairāk es priecātos, ja šeit kā mans glābējs stāvētu nevis tik izcils kungs, bet gan nabadzīgs students un es varētu viņam pienācīgi atlīdzināt. Bet kā lai izsaku savu pateicību jums? Es zinu, ka jūs no manis nekā nepieņemtu ...

Ap Ģuri lūpām rotājās viltīgs smaids.

— Tas nu vēl ir jautājums! Vai jūs zināt, ka advokāti ir ļoti mantkārīgi?

— Ak, sakiet, sakiet! — Mācītājs nedroši un aizdomīgi vērās Ģuri acīs. — Vai patiesi? Un jūs nedzenāt jokus?

Advokāts uzreiz neatbildēja. Klusēdami viņi gāja vēl dažus soļus augšup pa kalna nogāzi uz zibens šķeltās bumbieres pusi, kur stāvēja rati.

— Jā gan, — viņš teica aizkustinātā, gandrīz trīcošā balsī, — kaut ko es pieņemtu labprāt.

21

14*

— Lūdzu, sakiet, nekautrējieties!

— Man ienāca prātā, ka manos ratos ir kaut kas, kas pieder jums.

— Jūsu ratos?

— Jūs to nezināt, bet tas darītu mani laimīgu.

Mācītājs strauji sniedza viņam pretim abas rokas.

— Vienalga, lai tas būtu kas būdams, tas piederēs jums.

Pēc maza brītiņa viņi jau bija pie bumbieres.

— Redziet, tur ir mani rati!

Mācītājs paskatījās, vispirms viņš pamanīja sarkanu saulessargu, zem tā mazu, melnu salmu cepurīti ar baltām margrietiņām un zem tās starojošu sejiņu. Tas viss viņam bija tik pazīstams — saulessargs, cepure, margrietiņas un seja.

Viņš sarāvās, it kā redzētu sapni, tad iekliedzās un satvēra advokātu aiz rokas.

— Ak dievs, mana Veronka!

Advokāts rāmi smaidīja, nolieca galvu mācītāja priekšā un lūdzot salika rokas.

— Patiesībā tā būtu jūsu Veronka, — mācītājs labsirdīgi izlaboja, — ja arī viņa tā vēlas.

Sazīmējusi brāli, Veronka izlēca no ratiem un strauji metās pretim, līksmi saukdama:

— Es esmu te! Nekas nav noticis! Ai, kā tu laikam uztraucies! Bet mums salūza rati. Ai, ja tu būtu redzējis mūsu zirgus! Un vēl daudz kas ir noticis. Atvedu arī madame Knsbaju.

Mācītājs apkampa māsu. Viņš bija priecīgs, ka tā nezina par viņa likstām. Kāds lāga cilvēks šis Vibrar ka nav sabaidījis bērnu!

— Labi, labi, manu sirsniņ, gan jau izstāstīsi visu pēc kārtas.

Taču Veronka gribēja stāstīt visu uzreiz, kā Bāba-sēkā salūzuši rati, par vakariņām pie Mravučāna (viņa to godāja par tēvoci Mravučānu), par šīsdienas braucienu, par pazaudēto un atrasto auskaru...

Mācītājs, kas pamazām sāka saprast kopsakarību, viņu maigi pārtrauca.

— Vai tu godīgajam atradējam esi atlīdzinājusi?

Negaidītais jautājums viņu pārsteidza, viņa apklusa, it kā dūcošam ratiņam kāds būtu iegrūdis sprunguli ritenī.

— Nē, nē. Kā tu to domā? — viņa apjukusi, tomēr vientiesīgi jautāja. — Tas taču neklājas, un viņš arī nekā nevēlējās.

— Brīnums, bet no manis gan pieprasīja.

— Tas nav iespējams, — mulsi pretojās Veronka, pa acs kaktiņu vērodama Ģuri. Viņai sirdī iezagās tādas dīvainas, vārdos neizsakāmas aizdomas. — Un ko tad viņš lūdz? — viņa neskanīgā balsī jautāja.

— Viņš lūdz ļoti daudz.

— Daudz? — viņa nobālusi stostījās.

— Lūdz atpakaļ atrasto auskaru kopā ar tā īpašnieci, — mācītājs svinīgi teica. — Un es viņam to jau apsolīju.

Veronkas galva noslīga kā aizlauzta, seja iekvēlojās kā lāpa, krūtis drudžaini cilājās, nāsis drebēja... Nupat sāksies!

— Un tu nekā neatbildi? Vai labi darīju, tevi atdodams? Ko? Atbildi, Veronka!

Pienāca arī Ģuri un klusā, nedrošā balsī lūdza:

— Veronkas jaunkundze, lūdzu, tikai vienu vārdu!

Veronka bailīgi atkāpās pie pusnokaltušās bumbieres, kuras vētras lauztais zars nokarājās līdz pat zemei un gandrīz nosedza viņu.

— Ai, kāds man kauns, — viņa dziestošā balsi čukstēja, — kāds man kauns ...

Viņa neteica vairāk ne vārda, neviena paša vārda, tikai piepeši sāka raudāt. No Brānas puses atskrējusi vēja brāzma spēcīgi sapurināja veco koku, un tas paklausīgi apbārstīja Veronkas galvu un tērpu bāli sārtiem ziediem, varbūt pēdējiem savā mūža novakarē.

Trīs oglītes

Te nu jūs, madame, sēžat ratos un it nekā nesaprotat, jūtat vienīgi izsalkumu. Jums uzticētā meitene izlec no ratiem, aizskrien, krīt ap kaklu kādam garam, mētelī ģērbtam tipam, un nu viņi tur zem koka runājas, dzīvi žestikulēdami, mirdzošām acīm. Tad meitene nāk atpakaļ, lēkādama kā jēriņš, nosarkusi kā roze, sadevusies rokās ar jauno cilvēku, kas vakar bija atradis viņas auskaru. Viss ir tik negaidīti un neparasti. Kamēr sastiprina ratu asi un jūdz zirgus, garais, mētelī tērptais cilvēks, kas, izrādās, ir meitenes brālis, klusām pačukst: «Jūsu audzēkne kļuvusi līgava.» Svētais dievs, kad un kur? Vai zem tā koka?

Ak, madame Krisbaja, es labi saprotu, ka tagad jums vajadzētu noģībt, pa daļai tāpēc, ka smalkai dāmai, dzirdot šādas ziņas, tas pieklājas, pa daļai tāpēc, ka esat nokļuvusi pie tādiem nepilnīgiem cilvēkiem; taču odekolona pudele ir noglabāta tik dziļi ceļa somā, ka labāk tomēr neģībt, pietiks ar dvēseles satraukumu.

Tāds koks jau ir ļoti piemērots flirtam un mīlestības apliecinājumiem mēnesnīcā, bet, lai bildinātu un saderinātos, vismaz romānos ir vajadzīgs skaisti mēbelēts salons. Tad kautrīga meitene izskrien pa durvīm un mazāk kautrīga metas ceļos un izlūdzas vecāku vai aizbildņa svētību, bet kā lai metas ceļos zem koka?

Šausmas! Zem koka! Par civillaulībām mēdz teikt: tie ir zem koka laulāti. Kāds kauns! Ko sacīs ļaudis? Kaut arī tās nav laulības, tomēr saderināšanās zem koka. To nav iespējams noliegt.

To visu domāja tikai madame Krisbaja, Veronka it nemaz. Gluži otrādi, viņa prātoja, ka skaistā laikā atnākšot šurp ar savu skiču burtnīcu, lai iemūžinātu veco koku.

Rati lēnām ripoja uz priekšu. Kučierim tajos vairs neiznāca vietas, Ģuri viņu izsēdināja, lai ejot kājām aiz ratiem. Viņš pats ņēma rokā grožus, un Veron-kai vajadzēja sēsties viņam blakus uz bukas, kā dažkārt dara meitenes, kuras daudz nerūpējas par etiķeti. Ak dievs, ak dievs, ko runās ciematā, ja viņus pamanīs!

Izkūlusies no pāršķeltās magoņu galviņas, kur bieži mainījās plaisas, ieplakas un izbrukumi, Bela-voda tur lejā atkal lēkā no akmeņa uz akmeni un visu laiku kā čigānēns skrien pajūgam blakus. Te pa labu ceļu kaleša virzās ātrāk, riteņi omulīgi rībinās, un Ģuri, palaidis grožus vaļīgi, domās pārstaigā notikušo ... Vai tikai tas nebija sapnis? Nē, Veronka sēž viņam blakus, un aizmugurē mācītāja kungs, lauzīdams gailu valodu, runājas ar madame Krisbaju. Visu, ko viņš zina, var saskatīt ar acīm. Neticamāk kā romānā, tomēr patiesība. Vai vakar viņš būtu drīkstējis ticēt, ka, pirms saule divreiz norietēs, būs atradis savu mantojumu un turklāt arī sievu? Tas ir noticis divdesmit četru stundu laikā. Vakar ap šādu laiku viņš vēl nezināja, ka tāda Veronka Bēji ir pasaulē. Savādi! Un Ģuri sāka pārdomāt, kāda izskatītos pasaule bez Veronkas. Neticami, ka vakar ap šādu laiku viņš vēl nemanīja nekāda trūkuma. Kā tas var būt? Stulbie riteņi klaudzēja tik neganti, ka viņš nespēja iedzīvoties savā vakarējā «es» ... Tīrie brīnumi! Viena leģenda — par lietussargu — ir gājusi bojā, bet tās vietā dzimusi otra. Debesis un zeme uzņemas aizgādību, lai palīdzētu viņam tikt pie mantojuma. Debesis sūtīja sapni un zemes dzīle aizstāvi.

Sirds aiz lielas laimes kvēloja, dega, dauzījās un pamira: ak, meitenīt, ja tu zinātu, cik bagātam vīram sniedz savu rokul

Šī doma Ģuri pacilāja, šūpoja un aijāja, un viņš slepeni smaidīja kā maskējies princis: gan jau maziņā dabūs zināt.

Aiz Kopaņicas kalna atradzes, kas iesniedzās ielejā kā šķirsiena, pēkšņi izlec pretim Glogova ar savām vaboļveidīgajām mājiņām.

— Esam klāt, — saka Veronka.

— Uz kuru pusi ir mācītājmāja?

— Ciema viņā galā.

— Jūs man pasakiet, kad jāgriežas pa labi vai pa kreisi.

— Labi, labi, kučiera kungs, tagad brauciet vien taisni.

Jūtama lavandu smarža. Gar ceļa malām rindojas mazi, licijām iežogoti dārziņi ar līkām saulpuķēm, uz mietiem samauktām krūzēm, uz auklām sakārtu veļu. Pie pītajiem klūgu vārtiem krekliņos ģērbti bērneļi spēlēja ar krūžu osām «zirdziņus», pagalmā draiskojās kumeliņš ar zvaniņu kaklā.

Ciems izskatījās pavisam pamests: visi, kas vien spēja, strādāja uz lauka, un sievas, izvārījušas ēdienu, bija aiznesušas vīriem pusdienas. Vienīgi uz laukumiņa pie skolas valdīja rosība, taču bērni vairs nebija tik vienveidīgi kā agrāk, skolotāja Majzika jaunības laikos; tagad juku jukām — gan gaišmataini, gan tumšmataini, gan sīki, gan apaļīgi — viņi ungāru valodā sauca sveicienus braucējiem.

No vīriešiem mājās laiskojās tikai «magnāti». No skaistas, kārniņiem klātas mājas lievenīša vicina cepuri Gongoja kungs, viņš ir brīnum nobarojies, vēders tāds kā pēc desmit cietumā pavadītiem gadiem^28. Pie kalves sēž Klinčoks; kamēr kalējs uzvelk ritenim stīpu, viņš klusēdams kūpina pīpi.

— Kur tad nu, kur tad nu? — viņš jautri sauc, rokām un kājām mādams mācītājam. — Mēs jau izraudzījāmies citu mācītāju. — Acīm redzot, mācītāja pazušana bija ciematā izraisījusi dzīvu interesi.

Neticami, cik ļoti pārvērtusies Glogova! Pakalna galā aiz Križāna mājas balti spīd kalvārija ar divpadsmit apstāšanās vietām. Arī skaistais, slaidais baznīcas tornis apjumts ar skārdu. Tāda nav līdz pašai Lo-šoncai. Tikai Lošoncas baznīcas tornim galā ir gailis.

Ciema vidū ir viesnīca, tā saucas «Pie svētā lietussarga», aiz tās brīnumjauka, ar meža vīniem apaudzēta un kolonnām rotāta balta, kā no cukura izlieta mājiņa (uz agrākās Mihāja Streļņika mājas pamatiem), viņpus tās iežogots dārzs; mājas priekšā jaunas, slaidas papeles stāv tik lepni kā grenadieri.

— Kam šī māja pieder? — Ģuri, atpakaļ pagriezies, jautāja.

— īpašniece sēž tur, uz bukas.

— Ak tā! Jūs, Veronka?

Viņa klusi un kautri pamāja ar galvu.

— Viņai ir arī nedaudz zemītes, nav gan diez kāda, — mācītājs mazliet lielīgi piemetināja.

Ģuri savilka nevērīgi seju.

— To mēs līdzi neņemsim. Lai paliek brālim. Vai ne, Veronka?

Viņš pagriezās atpakaļ un teica mācītājam:

— Veronkai ir tik liels pūrs, ka pietiktu pat grāfienei, bet par to nezina ne cienītais mācītāja kungs, ne viņa pati.

Mācītājs un arī pati Veronka iegrima pārdomās par šo mīklaino teicienu un nemaz nepamanīja, ka iebrauc mājās. Ģuri būtu braucis vēl tālāk, ja suns Visla, priecīgi smilkstēdams, nebūtu meties pretim un Adamecne, kas raudādama stāvēja vārtos, nesākusi spiegt:

— Svētā jaunava Marija, tu esi uzklausījusi savas kalpones pazemīgo lūgšanu!

— Apturiet! Esam klāt. Atveriet vārtus, Adamecne!

Adamecne noslaucīja asaras, nolaida pātaru krelles uz krūtīm un gāja atvērt vārtus.

— Adamecu māt, vai pusdienas gatavas? — mācītāja kungs kāri vaicāja.

— Ak, kur nu, kur nu! Kam tad es būtu vārījusi? Mēs tak visi domājām, ka cienīgtēvs pazudis. Dievs mans liecinieks, šodien neesmu uguni kūrusi. Kam lai kurtu? Tikpat tā no manām asarām būtu apdzisuši.

— Labi, labi, Adamecu māt, zinu, ka jūs manis dēļ bēdājāties, zinu, ka jums ir laba sirds, bet tagad ķerieties pie pusdienu gatavošanas, tikai labi ātri, mīļā, jo mēs visi beidzamies nost aiz izsalkuma.

Veronkai Adamecnes vārdi likās aizdomīgi, un viņa sāka pratināt brāli, kas noticis, tad apraudājās un sadusmojās ari uz Ģuri, ka tas no viņas kaut ko slēpis. Beidzot bija vien viņai viss jāizstāsta, un mazā sirsniņa plīsa vai pušu, iedomājoties, kādās briesmās atradies brālis.

Pa to laiku virtuvē vārījās pusdienas, abām kalponēm un viņu piepalīdzei darba bija pilnas rokas.

— Puto veiklāk, Hanka! Padod sāli, Borbala! Vai zoss jau noplūkta? Ak jūs, Māķaša sliņķi! Kustas, kustas — viens, divi, trīs! Andris, labi veikli sarauj dārzā pētersīļus! Ak dievs, cik izkāmējušu audzinātāju jaunkundze atvedusi! Vai tikāt redzējuši? Nu, Adamecne (to viņa teica pati sev), te tev būs darbiņš, kamēr to šķeistu uzbarosi! Hei, padod šurp to pannu! Nevis šo, bet to otru! Tu, Borbala, saberz kādu bulciņu! Bet tas jaunais kungs, kas atbrauca līdzi, tas nu gan ir skaists, kur tikai viņi to sameklējuši un kāpēc, netieku gudra. Vai tu ko teici? Tu ari ne? Zoss! Ja jau es nezinu, kā tad tu, tāds cālis, varētu zināt. Lai nu paliek, kur runāts, bet tas gan ir droši, ka jaunkundzei tās acis tādas jocīgas. Tur kaut kas būs gadījies. Lai es līka palieku, ja nav! Es tikai nemāku izlasīt.

Adamecne pļāpāja daudz, gan labu, gan sliktu, taču vārīt viņa vārīja tikai labu; drīz vien galdā bija tādas pusdienas, ka pat iemīlējušies ēda ar labu apetīti.

Pēc pusdienām Ģuri nolīga cilvēku, kas aizved vēstuli uz Besterci tiesas priekšsēdētājam Stolari-kam.

Mīļais audžutēvs! (Tā bija rakstīts vēstulē.) Ziņoju ļoti svarīgu vēsti, bet tikai īsi, sīkumus izstāstīšu pats. Esmu atradis tēva atstāto mantojumu, tas ir, lietussargu, pa daļai ar Mincnes palīdzību, pa daļai, pateicoties gadījumam. Pašlaik atrodos Glogovā pie mācītāja, kura māsu Veronku esmu bildinājis. Ļoti jauka meitene, turklāt mantojumu varu iegūt, tikai viņu apprecēdams. Ir tādi sevišķi apstākļi. Lūdzu atsūtiet ar šo ziņnesi divus zelta saderināšanās gredzenus no juveliera Šāmuela Husāka veikala un manu kristāmzīmi, kas atrodas pie Jums starp aizbildnības dokumentiem. Vēlētos, lai pirmā uzsaukšana notiktu jau parīt. Palieku utt.

Viņš mudināja ziņnesi pasteigties.

— Es jau steigtos, bet zirgs vis negrib.

— Tad paskubini!

— Mjā, dieviņš nav man pie bočkoriem radījis piešus.

Slovaku puisim zirģelis bija slikts, laika zirgs turpretim ļoti straujš. Diena pagāja kā viens mirklis. Otrā rītā norībēja rati, un — kas tur nāk pa lieveni? Tas taču ir tiesas priekšsēdētājs Stolarika kungs!

Lai cik liels kungs un jauks cilvēks bija Stolariks, priecāties par viņu priecājās vienīgi mācītājs. Ve-ronka drīzāk bija nobijusies. It kā ar Stolariku būtu ieplūdusi dzestra, stindzinoša gaisa strāva. Kādēļ gan viņš atbraucis?

Taču tiesnesis bija pret viņu tik sirsnīgs, tik laipns.

— Vai tā būtu mazā Veronka?

— Noteikti, — Ģuri triumfējošā balsī atbildēja.

Sai «noteikti» izskanēja triumfs. (Ak dievs, cik

jauka ir mūsu valoda!)

Priekšsēdētājs skanīgi sita mazajā saujiņā un, kā jau vecāki kungi dažkārt mēdz, nerātni ieknieba nobālušajā vaidziņā, taču tas nespēja sasarkt. Veronkas sirdi spieda nelāga nojauta: kālab gan viņš atbraucis?

Ari Ģuri pats bija pārsteigts. Grūti no vietas izkustināmā priekšsēdētāja ierašanās bija vismaz dīvaina.

— Vai atvedāt? — Ģuri pētīja,

— Jā.

Veronka atviegloti uzelpoja. Ģuri viņai jau bija izstāstījis, ka gaidot no Besterces gredzenus.

— Dodiet šurp!

— Vēlāk, — priekšnieks teica, gari stiepdams vārdus. — Vispirms mums jāaprunājas.

Vispirms jāaprunājas! Tātad viņš grib sacīt kaut ko tādu, ko vēlāk nevarētu (tas jāsaprot: pēc gredzena pasniegšanas). Veronkai likās, ka zeme zem kājām sāk līgoties.

Ģuri ar nepatiku piecēlās no savas vietas blakām Veronkai, kura sāka uztraukti darboties ar tamborējamo adatu.

— Ieiesim manā istabā, audžutēvi

Ģuri istaba atradās burta «L» veidā celtās mācītāja mājas pašā galā. Kādreiz agrāk, kamēr vēl nebija uzcelta skola, šī istaba tika lietota par klasi (arī vecā Adamecne tur bija mācījusies ābeci). Jau iepriekšējais mācītājs bija licis šo šķūņveidīgo istabu pārdalīt ar glītu starpsienu un iekšējo, lielāko dalu ierīkot par viesistabu, otru — par pieliekamo kambari.

Veronka apjauta tikai to, ka ir bezgalīgi nelaimīga un šobrīd atdotu visu, lai dzirdētu, ko viņi runā ... No tā taču atkarīgs viss, itin viss. Kaut kāds dēmons, kas, acīm redzot, nekad nebija mācījies pansionātā pie mūķenēm un tātad nezināja, ka noklausīties nav pieklājīgi, sāka viņu urdīt un mudināt: skrej, Veronka, aši uz pieliekamo kambari, ja tu pieliksi austiņu pie plānās sienas, tad no turienes dzirdēsi, ko viņi runā.

Veronka nelika ilgi lūgties, viņa gāja, viņa skrēja. (Taisni neticami, cik daudz medus var būt uz tāda ļauna čukstētāja dēmona mēles.) Šis labi audzinātais, smalkais bērns bija ar mieru tupēt uz gurķu mucas starp tauku podiņiem un produktu maisiem un saspringtiem nerviem tvert katru skaņu.

Dziļo klusumu pārtrauca tikai viņas neprātīgie sirdspuksti un pie sijas pakārtā speķa gabala tauku pilēšana. Speķis aiz karstuma bija sācis dzeltēt, bojāties un kust — pakš, pakš, pakš. Tauki pilēja arī uz skaistā rezēdu zaļā tērpa — bet vai gan tagad par to kāda bēda? ...

— Denique, tu saki — esi ticis pie lietussarga, — priekšsēdētāja balss bija labi saklausāma, — bet vai tu to esi jau redzējis?

— Kāpēc? — atteica Ģuri. — Pie mantas es varu piekļūt vienīgi pēc laulībām.

— Kāpēc gan ne iepriekš?

— Dažu iemeslu dēļ negribu atklāt lietussarga vēsturi.

Piemēram?

— Pirmkārt, tāpēc, ka tad mācītājs kļūtu par izsmiekla objektu.

— Kas tev daļas gar mācītāju?

— Otrkārt, tas būtu netaktiski pret Veronku; viņa domātu, ka gribu viņu precēt tikai lietussarga dēļ.

— Bet vēlāk viņa to tik un tā uzzinās.

— Es viņai to nekad neteikšu.

— Vai tev ir vēl kāds iemesls?

— Ir. Var gadīties, ka tad viņi man neatdod bankas rēķinu, jo tam nav īpašnieka vārda, — kā gan es varētu pierādīt, ka tas ir mans? Drīzāk tas pieder tiem, kuru rokās atrodas. Var būt — es pat meiteni nedabūtu; ja bagātība ir tāda, kā mēs domājam, viņai būs uz katra pirksta pa magnātam.

Veronkai reiba galva. Viņai šķita, ka naglas Jēzus Kristus miesā ir sistas tā ... tā. Daudz jau viņa nesaprata no šās juceklīgās sarunas — lietussargs, bankas rēķins, liela bagātība. Kāda bagātība? Taču viņa sāka saprast vienu: ka viņa ir tikai līdzeklis kāda neizprotama, noslēpumaina mērķa sasniegšanai.

— Labi, labi, — pēc klusuma brīža priekšsēdētājs atsāka, — katrā ziņā jau līdz šim jautājums bija sarežģīts, taču lielākie sarežģījumi ir vēl priekšā.

— Ak, kas gan vēl varētu gadīties? — Ģuri neticīgā balsī jautāja.

— Nepārtrauc mani, pagaidi, kamēr pērkons norūc. Vispirms noskaidrosim, vai tu šo meiteni mīli.

Nabaga Veronka savā slēptuvē trīcēja kā nosalis putnēns. Viņa aizmiedza acis kā notiesātais, kam jau uz ešafota muļķīgs instinkts iedveš, ka bendes cirvis tad būs mazāk briesmīgs. Ak, ko gan viņš atbildēs?

— Man šķiet, ka mīlu, — Ģuri nedroši izstomīja. — Viņa ir ļoti jauka! Vai jums nepatīk?

— Kā nu ne, es jau arī neesmu no maizes mīkstuma lipināts. Taču jautājums — vai tu būtu viņu bildinājis, ja nebijis šis lietussargs? Atbildi godīgi!

— Prātā nebūtu nācis!

No blakus telpas atskanēja apslāpēts kliedziens un kaut kāds blīkšķis, it kā gāztos mēbeles.

Priekšsēdētājs kļuva uzmanīgs un, rādīdams uz sienu, vaicāja:

— Vai tu nezini, kas tur ir — otrā pusē?

— Šķiet, ka pieliekamais kambaris.

— It kā būtu kāds iekliedzies.

— Kāda kalpone būs ieraudzījusi peli.

Lūk, tā! Tā izskatās traģēdija no blakus istabas, ja sienas ir plānas; ja sienas mazliet biezākas, tad nemana pat to. Vai kalpone ieraudzīja peli, vai salūza kāda sirds. Kas to lai sazina, gan izmisumam, gan jautrām izbailēm ir vienāda balss. Veronka ar ērkšķi sirdī izskrēja ārā, vairāk viņa negribēja zināt, tikai projām, te viņa nosmaks, projām, vienalga, vienalga, kurp... No blakus istabas liekas — Adamecne vai Hanka uzminušas pelei.

Vienalga, lai nu likās šā vai tā, tas ilga tikai mazu brītiņu, pēc tam viņi šo sīkumu aizmirsa un atkal turpināja svarīgo sarunu.

— Tu saki, ka prātā nebūtu nācis bildināt... Tur jau ir tā lieta. Tā sasteigt nedrīkst pat saderināšanos, ne nu vēl kāzas. Vispirms jāredz galvenais, lietussargs, proti, tā saturs, tad var runāt tālāk.

Ģuri vienaldzīgi tina cigareti un domāja: Stolariks kļūst vecs, tik daudz nieku sarunāja. Taču Ģuri centās būt laipns.

— Mīļo audžutēv, es esmu visu pārdomājis, nekas cits neatliek kā meiteni precēt.

Stolariks piecēlās no krēsla, pienāca jaunajam cilvēkam cieši klāt un vērīgi urbās viņā ar savām viltīgajām acīm, it kā gatavodamies minēt kādu svarīgu ieganstu.

— Bet ja nu tu arī bez Veronkas vari tikt pie sava mantojuma?

Ģuri nespēja apslēpt nevērīgu smaidu.

— Es nupat paskaidroju, ka tas nav iespējams, — viņš nepacietīgi sacīja, — un, ja arī varētu, es viņu neizslēgtu no mantojuma, kas pa daļai ir atradums, jo providence to it kā ar nolūku nometusi viņai priekšā.

Stolariks pagrieza jautājumu citādi.

— Bet ja nu tu arī ar Veronkas palīdzību nevarētu tikt pie mantojuma?

— Tas nav iespējams.

— Ak tā? Tad paklausies, Ģurka brāl, jo tūlīt nāks tas pērkona spēriens, par ko es pirmīt ieminējos.

— Jā gan. Klausos.

Taču Ģuri domas klejoja citur, viņš izklaidīgi un nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu.

— Šorīt, kā tu savā vēstulē biji lūdzis, iegāju pie juveliera Husāka nopirkt gredzenus, lai ar ziņnesi tos nosūtītu (tobrīd man vēl ne sapnī nerādījās, ka atbraukšu pats), Husāka kungu pašu veikalā nesastapu, tur bija tikai viņa palīgs Jožefs Klanicajs, tas ar to zaķalūpu.

Ģuri pamāja ar galvu, ka pazīstot.

— Saku viņam, lai dod divus saderināšanās gredzenus. Šis jautā: kam tie būs? «Uz tālieni,» es atbildu. «Uz kurieni?» — «Uz Glogovu.» — «Vai tikai nebūs mācītāja jaunkundzei?» — «Tieši tai pašai.» — «Brīnumjauka meitene,» šis saka. «Vai pazīstat viņu?» — «Ļoti labi.»

Ģuri pārstāja bungot un, šausmu pārņemts, pielēca kājās.

— Vai viņš ko teica par Veronku?

— Tūlīt uzzināsi. Kamēr Klanicajs iesaiņo gredzenus — vārds pa vārdam. Kā viņš pazīst mācītāja jaunkundzi? Pērn bijis Glogovā. Kas tad šim tur bijis meklējams? Ciematnieki pasūtījuši sudraba rokturi vecajam lietussargam, ko te glabājot baznīcā.

— Stulbeņi, neuzdrīkstējās vest to šurp, — viņš saka,

— baidījās, ka nenozog, kaut gan tas nav ne pāris grašu vērts; vajadzēja man braukt turp, lai pieliktu rokturi.

— Tas būtu briesmīgi! — Ģuri nobālis iekliedzās,

Tiesas priekšsēdētājs augstprātīgi smīnēja.

— Tāpēc es saku, karstgalvi, vispirms noskaidro par lietussargu!

— Iesim tūlīt! Runāsim ar mācītāju!

Zeme dega zem kājām. Viņš jau bija tik tuvu pie mantojuma, un tagad tas atkal zūd kā malduguns, kas vilina ceļinieku sev līdzi.

Mācītāju atrast nebija grūti, viņš pie būra baroja baložus.

— Svētais tēvs, — viņu uzrunāja Ģuri, kurš jau no iepriekšējām vakariņām ar nākamo svaini bija uz «tu». — Priekšsēdētājs gribētu redzēt slaveno lietussargu, ja jau nu reiz ir atbraucis. Vai varēs?

— Kāpēc gan ne! — un mācītājs tūdaļ uzsauca Adamecnei, kas uz lieveņa plucināja cāli: — Iznes, mīļā, baznīcas atslēgu!

Vecā Adamecne at joza ar lielo baznīcas atslēgu, un mācītājs, iedams pa priekšu, veda savus viesus baznīcā, zem vēsajām velvēm, garām laika plūduma nomelninātiem soliem.

Ak, cik skaistas ir tādas nabadzīgas lauku baznīcas! Tāpat arī viss, kas ar tām saistīts. Mauriņš ap baznīcu, sarkanie, zaļie un diezin kādi vēl baznīcas karogi, kas ar siksnām piestiprināti solu galos, ar skaistu, rāmu sieviešu attēliem — Sanda Barbara, Sanda Rosalia, ora pro nobis![29] Cik daudz svētu leģendu reizē! Debesu gari tās nonesuši šurp pusceļā (jo baznīca ir pusceļā uz debesīm), kur tiem ļauts tikties ar zemes ļaudīm. Taisni pretim atrodas galvenais altāris, kur svētais Miklošs, Glogovas līdzšinējais sargātājs, dala bērniem riekstus. (Līdzšinējais tāpēc, ka nu jau labu laiku svētais Pēteris ņem viņam maizi nost.) Pa kreisi no svētītā ūdens trauka Kristus tēls ar rožu vainagu virs ērkšķu kroņa. Te jaunais mācītājs bija lūdzis dievu tai dienā, kad Mate Billegi atveda mazo bārenīti Veronku. Viss tik kluss un varens, drūmās sienas izelpo debesu žēlas-tībur un vēl kopš svētdienas neizgaisusi tvan vīraka smarža, sajaukta ar rezēdu aromātu, ko pametušas gaišmatainās Glogovas meitenes; te šūpojas pa augšējo lodziņu iezadzies dzirkstošs saules staru kūlis.

Visam šeit ir sava vēsture: greznās, resnās vaska sveces dievam nopirka Miklošne Domaņika todien, kad dievs aizsauca pie sevis viņas vīru; cilvēks domā, ka roka roku mazgā, bet tā vis nav, jo to skaisto altāra segu izšuva Gongojne, kas vēlāk tomēr noslīka (dievu vis nevar piekukuļot).

— Šurpu, šurpu, cienītais kungs, uz sakristeju!

Jau iekšā ejot, starp baznīcas traukiem un stolām

acīs dūrās vecais Pāla Gregoriča lietussargs; noplukušais sarkanais audums smaidīja pretim kā sens paziņa, tikai sudraba rokturis, ak, sudraba rokturis bija svešs.

Ģuri skatījās kā pārakmeņojies un nespēja izteikt ne vārda. Viņš juta, ka liktenis cīnās pret viņu. Kāds velns soļo viņam līdzās un mudina: «Steidzies, steidzies mantojumam pakaļ,» — otrs velns iet pa priekšu un ķircinās: «Šurpu, šurpu, tepat ir.» Taču atrodas vēl trešais, pats delverīgākais velns, kas, aizjozis garām otrajam, jau slaistās pie mērķa, lai Jauni ņirgdams pavēstītu: «Te nekā nav.»

Stolariks palika mierīgs un ļoti uzmanīgi aplūkoja lietussarga rokturi, it kā apbrīnodams māksliniecisko izpildījumu.

— Vai tam vienmēr ir bijis šis rokturis? — viņš vaicāja.

— Nebija vis. Šis ir masīva sudraba un patiesi skaists darbs. Besterces Husāks ir krietns meistars, to darinājis viņš. Aplūkojiet labi, kas par gaumi, kas par stilu! Lielisks darbs, vai ne? Pērn mani draudzes locekļi to bija likuši pagatavot kā pārsteigumu man, kamēr atpūtos Sklenojas kūrvietā. Vecais kaula rokturis jau bija salūzis, tikko vairs lietojams. Šis ir Ištvāna Klinčoka nopelns, viņš esot uzsācis ziedojumu vākšanu. Ak, ir taču vēl atrodamas kristīgas dvēseles I

Pēc tam viņš pievērsās Ģuri.

— Es iepazīstināšu tevi ar šo Klinčoku. Patiesi cienījams cilvēks.

Ģuri labprāt pasūtītu cienījamo Klinčoku uz elli, būtu atradies arī pavadonis, jo pirmais velns jau atkal stāvēja Ģuri aiz muguras un musināja: «Steidzies pēc sava mantojuma!»

— Droši vien jūs esat saglabājuši arī veco rokturi? — viņš jautāja, atplaukstošas cerības mudināts.

— Nez vai, — mācītājs atteica, — tā bija pavisam vienkārša koka nūjiņa, man liekas — toreiz Ada-mecne to izlūdzās no Veronkas.

(It kā otrais velns runā ar mācītāja muti. «Lietussarga rokturis ir pie Adamecnes.»)

Tagad arī priekšsēdētājs kļuva ziņkārīgs:

— Kas tā Adamecne tāda ir?

— Mana vecā virēja, tā, kas iznesa atslēgu.

Stolarika kungs sāka skaļi smieties, viņš smējās tā,

ka asaras ritēja pār vaigiem. Smiekli atbalsojās baznīcas sienās, tās akmens mūros, visa baznīca šķita smejamies.

Kad viņi jau bija atstājuši baznīcu un mācītājs ienesa atslēgu, Stolarika kungs izvilka zīdpapīrā ietītus gredzenus un iespieda tos Ģuri saujā, zobgalīgi piebilzdams:

— Pēc tavas pirmītējās loģikas tev tagad būtu jāprec Adamecne. Steidzies nu saderināties, te būs tie gredzeni!

Ģuri nemaz neatbildēja uz šo dzēlīgo joku, bet ar nedrošības nervozo kaismi metās virtuvē, kur Adamecne patlaban uz pavarda liesmas cepa bliņas.

— Paklausieties, Adamecne, kur jūs likāt baznīcas lietussarga veco rokturi?

Adamecne vispirms izcepa bliņu, uzmanīgi izklāja to koka bļodā, kur tādu jau bija vesela kaudze, un tikai tad palūkojās, kas viņu uzrunā.

— Ak jūs par veco rokturi jautājat, balodīt, cienīgais kungs? Tas bija tā: Maķko, mans mazdēls, saslima, tas gadījās pērn taisni uz kāpostu novākšanas laiku, bet varbūt vēl agrāk ...

— Kas man daļas, kad tas bija!

Adamecne mierīgi uzlēja mīklu uz pannas.

— Ak tā ... kur es paliku? Pie Maķko. Nobrīnīts bija. Tas Maķko tak ir varen skaists puika ...

Ģuri nepacietīgi piespēra ar kāju.

— Un jūs neteiksiet, kur tas ir?

— Vei kur kaktā ēd!

— Rokturis?

— Tak nē, Maķko.

Patiesi, tur pie mazgājamās baļļiņas uz apgāzta groza sēdēja nosmulējies zilacains slovaku zēns, rokā grabinādams raibas pupas. Viņš bija piebāzis tik pilnu muti ar bliņām, ka vaigi plīsa vai pušu.

Deviņi pērkoni, vecā! Tu kurla esi, vai? — advokāts saskaitas. — Es tak taujāju par veco lietussarga kātu.

Adamecne cienīgi pagrozīja galvu.

— Tad es jau to pašu stāstu ... saku, nobrīnīts bija Maķko, galīgi pie beigām mans maziņais, vienīgās zāles, cienīgais kungs, jāiemet ūdenī trīs kvēlojošas

oglītes un trīs dienas jādod bērnam no tā dzert. Bet tu dieniņ, nekā nepalīdz, bērniņš jo dienas jo dilst, man skatoties sirds vai pušu lūst, man jau sirds vāja, cienīgtēvs vis to zina...

— Tagad es arī zināšu, bet, dieva dēļ, stāstiet, ko jautāju.

— To pašu vien jau stāstu, piedošanu, tolaik iztaisīja svētajam lietussargam to sudraba kātu, un jaunkundzīte, lāga dvēselīte, man atdāvināja veco. Nu, es saku, tam Maķko pašā reizē, tagad būs trīs oglītes no svētā koka, ja tas nepalīdzēs, tad mans Maķko aizies pie dieviņa zaldātos.

Viņu tā satrauca doma, ka Maķko būtu varējis aiziet pie dieviņa zaldātos, ka asaras viņai lija aumaļām, par laimi, mīklā tās netika.

— Adamecne! — Ģuri kliedza no uztraukuma trīcošā balsī. — Jūs tak nebūsiet sadedzinājusi lietussarga kātu?

Večiņa izbrīnījusies atskatījās.

— Bet kur tad es būtu ņēmusi tās trīs oglītes, ja nesadedzinā j usi?

Ģuri aizstreipuļoja līdz sienai, virtuve ap viņu sāka griezties, šķīvji, katli un pannas joņoja apkārt kā traki, mums pazīstamais trešais velns pa plīts caurumu rādīja milzīgu liesmainu mēli un ņirdza: «Te nav nekā!»

Pēkšņi Ģuri uz pleca nogūla smaga roka un sapurināja viņu; Stolarika roka.

— Bija, nav, nenokar degunu, brāl. Tā iegribējis liktenis — un punkts. Tagad tu vismaz nenoņemsies ar godkārīgiem plāniem, tev jāpaļaujas uz paša spēkiem. Tici man, arī tas ir ko vērts.

Mazo Veronku aizved

Veltīgi Stolariks viņu .mierināja. Ir viegli sludināt, ka laicīgie labumi kavē gūt dvēseles mieru, tomēr tie laicīgie labumi ir gan ko vērts.

Kad cilvēkam nomirst mīļš bērns, arvien rados gadās kāds filozofs, kas grib izdziedināt sāpēs sastingušo sirdi, teikdams, ka nevarot zināt, kas no bērna būtu izaudzis, varbūt tas pie karātavām galu ņemtu, varbūt labāk, ka tagad nomiris, tomēr šāda gudrība nekad vēl nevienu asaru nav nožāvējusi.

Arī Stolariks runāja riņķī un apkārt, bet Ģuri sirdi žņaudza doma, ka viņam nekad nebūs nekustama īpašuma, angļu parka, nedz pārējā, kas tur pieder klāt; visa pasaule izskatījās pārvērtusies un nožēlojama.

Taču tā bija tā pati vecā. Viss ritēja tālāk taisni tāpat, kā būtu ritējis, ja Adamecne nebūtu sadedzinājusi veco lietussarga rokturi. Mācītāja nama viesistabā pulksteņa rādītāji sasniedza romiešu divnieku, pulkstenis nospēlēja dziesmu, un kalpotāji klāja pusdienu galdu, Adamecne ienesa zupu, cienīgtēvs uzmeklēja viesus, ieveda tos ēdamistabā, nosēdināja blakus madame Krisbajai un piepeši pamanīja, ka Veronkas nav.

— Es jau gribēju jautāt, — sacīja madame. — Vai tad viņa nebija kopā ar kungiem?

— Es domāju, ka viņa ir pie jums, — atteica mācītājs.

—:Nu jau pāris stundu es viņu neesmu redzējusi.

— Mēs arī ne.

— Es arī ne.

— Varbūt viņa ir virtuvē?

Mddame Krisbaja ar niknu seju cēlās no savas

priekšsēdētāja vietas, lai atvestu Veronku, bet drīz atgriezās, plecus raustīdama.

— Arī virtuvē neesot redzēta.

— Tas tik ir jauki, — mācītājs sadusmojās un pats izskrēja ārā parīkot kalpotājus, lai aši sameklē jaunkundzi kādā parka lapenē, kur tā droši vien noslēpusies lasot romānu.

Adamecne žēlojās, ka ēdiens stāvot par ilgu, viss sabojāšoties.

— Celiet galdā, — mācītājs pavēlēja, — kas nav ieradies, lai iztiek bez pusdienām. Nevar taču likt tik godājamam viesim kā priekšsēdētājs gaidīt, jo vairāk tādēļ, ka viņš vēlas doties mājup.

Tātad ēdienus nesa iekšā citu pēc cita, zupai sekoja biezputra ar ceptu zosi, sautēti kāposti ar cūkas šņukuru, ausīm un taukumu — pats karalis nav ēdis labāku —, sivēna cepetis, bliņas, bet no Veronkas ne vēsts. Vienīgi Hanka ienāca pastāstīt, ka jaunkundzi nekur nevarot atrast.

Ģuri sēdēja nejūtīgs kā pīķa dūzis, tikai seja viņam bija bāla kā līķim.

— Ak, viņa varbūt ir bišu dārzā aizmigusi, — mācītājs ieteicās, — vai arī (te viņš brītiņu padomāja, vai pieklātos turpināt) — varbūt starp jums kas atgadījies?

Viņš pētījoši paraudzījās uz Ģuri.

— Starp mums? Nē, nekas, — Ģuri vēsi atbildēja.

— Nu tad aizskrien, Hanka, uz jauno māju un apskaties bišu dārzā. Bet mēs, kungi, dzersim un neļausimies traucēties. Viņa jau vēl ir bērns, untumi viņu dzenā šurpu turpu. Varbūt viņa ķersta kādu tauriņu. Nogaršojiet no šā sarkanā, priekšsēdētāja kungs.

Mācītājs vairāk drošināja sevi nekā viesus, sēdēja kā uz adatām, viņa sirdi māca raizes un valoda bija izklaidīga. Priekšsēdētājs vaicāja — vai agri uznākušais karstums esot ietekmējis šai apvidū ražu un kā?

— Nezinu.

— Vai mācītāja kungam ir vēl kāda māsa vai varbūt brālis?

— Kāds pāris bija, — mācītājs atteica.

Paviršās atbildes liecināja, cik viņš satraukts un ka starp viņiem valda tikai ar varu uzspiesta pieklājība. Beidzot priekšsēdētājs saņēmās un pie melnās kafijas tases ieminējās:

— Labāk būtu, ja mācītāja kungs pats pameklētu jaunkundzi. Un pie reizes esiet tik laipns, pasakiet manam kučierim, lai jūdz, Besterce ir diezgan tālu.

Mācītājs izmantoja šo iespēju, arī madame Kris-baja lūdza atļauju aiziet, jo viss notiekošais bija tik savāds, ka viņa sāka uztraukties;

Abi vīrieši palika vieni. Iestājās mocošs klusums. Spokaini tikšķēja sienas pulkstenis.

Ģuri plaši ieplestām acīm stingi, nekustīgi blenza uz būrītī sakņupušo kanārijputniņu. Arī tas bija tāds kā sadudzis.

— Jūdz arī tu, — priekšsēdētājs pārtrauca klusumu. — Brauksim reizē.

Ģuri izdvesa tādu kā kunkstienu, neko lielu no tā nevarēja saprast, bet, tā kā viņš papurināja galvu, tad bija skaidrs, ka jūgt viņš netaisās.

— Tomēr tev jābrauc. Mūsu spēlītē ir gala.

— Es saku, ka nevar.

— Kāpēc?

— Vai tad jūs neredzat, ka Veronka pazudusi?

— Kas tev daļas? Lietussarga rokturis arī ir pazudis.

Ģuri nikni zvēla ar elkoni starp glāzēm.

— Kas man daļas gar lietussarga rokturi?

— Ak tā? Tad to meiteni tev vajag? Pirms pusdienām tu runāji citādi.

Ģuri paraustīja plecus.

— Tas bija toreiz. Toreiz es vēl nezināju.

— Un tagad jau zini?

— Tagad jau zinu, — viņš strupi atteica.

— Ak vai, — priekšsēdētāja kungs dzēlīgi sacīja, — pa kuru laiku gan Amors paspējis sakurt to brī-numuguni, jo tu par meitenes nozušanu necik vis neinteresējies.

— Tieši tāpēc šobrīd izjūtu visas elles mokas. Ak, audžutēv, ticiet man, ka tagad mantojuma zaudēšana man liekas jau tīrais nieks.

Priekšsēdētāju dziļi aizkustināja jaunekļa sāpes, kas patlaban izlauzās tik atklāti.

— Tas ir pavisam kas cits. Tā arī saki, tu svārstīgais radījums! Tādā gadījumā palieku arī es. Dosimies arī mēs mazulīti meklēt, palūkosimies viņai acīs, ko viņa grib.

Kad viņi izgāja, pagalmā valdīja pilnīgs sajukums, Adamecne, rokas lauzīdama, vaimanāja visskaļāk.

— Es jau zināju, es jau zināju, ka tā beigsies. Pasaku fejai nedrīkst ne pirkstiņa piedurt, tad tā izgaist kā migla. Ak, mīļā jaunkundzīte! Viņa bija Jēzus līgava, bet viņu pataisīja par mirstīga cilvēka līgavu, un Jēzus viņu aizsauca pie sevis.

Stolariks metās pie viņas un satvēra viņu aiz rokas.

— Ko jūs runājat? Ko jūs esat dzirdējusi?

— Nupat gana Gundroša sieva stāsta, ka redzējusi jaunkundzīti pirms pusdienas, kā viņa pa pļavu gājusi taisni uz Belavodu, actiņas bijušas saraudātas. Ak dieviņ, nu ir skaidrs!

Pie virtuves durvīm grozījās vesels bars sievu un bērnu, kas, ļauno vēsti izdzirduši, bija atskrējuši šurp. Dažs no viņiem bija redzējis Veronku pie dārza, bet jau agrāk nekā Gundrošne.

— Vai viņa bija noskumusi? — Ģuri vaicāja.

— Raudāja.

— Ak vai! — Ģuri izmisumā caur zobiem izspieda.

— Sameklēsim, — drošināja priekšsēdētājs.

— Kur?

— Pa laukiem, tagad jau skaidrs, ka viņa ir tur, tūliņ uzzināsim, kur.

— Ak, ja tas būtu tik viegli, — Ģuri nopūtās. — Tikai pasakās ir tāds spogulītis...

— Tūlīt sanesīšu šurp visus laukus!

Ģuri neticīgi purināja galvu, laikam Stolarika kungs prātu zaudējis, grib atnest šurp visus līkloču laukus līdz ar ielejām, mežiem, klajumiem, paskatīties, kur ir Veronka. Un tomēr Stolarika kungs par to lauzīja galvu. Veronka jādabū rokā, vienalga, no kurienes, pārējo uzzinās no viņas.

— Kur ir mācītāja kungs? — viņš jautāja apkārtējiem.

— Aizskrēja uz kaņepju mārkiem paskatīties, vai jaunkundze nav tur iekritusi.

— Un kur ir zvaniķis?

— Es esmu šeit.

— Kāp tūliņ tornī un zvani ar lielo zvanu.

— Bet nedeg taču!

— Vienalga, es tā pavēlu. Vai tu mani pazīsti?

Kā nu nepazīs? Agrāk Stolarika kungs bija šai rajonā strādājis par policijas priekšnieku, un jau tolaik Glogovā labi auga lazdu vicas, tātad Pāls Kvapka joza kā prātu zaudējis, un itin drīz lielais zvans sāka dziedāt savu dobjo, briesmas vēstošo — bim-bam-bam...

Vēja nebija. Brīdinošā skaņa plūda un plūda dzidri un skaidri uz visām pusēm, un pļavas, ielejas, kalni, ieplakas, meži un niedrāji ziemeļos, dienvidos, rietumos, austrumos sāka raidīt šurp cilvēkus, kas visi skrēja uz ciema pusi. Taisni brīnums, kur uzreiz rodas tik daudz cilvēku! Vienīgi tas, kas piedzīvos tiesas dienu ar eņģeļa Gābriela bazūnēm, vēl dabūs redzēt ko līdzīgu.

Stolariks no baznīcas pakalna apmierināts vēroja pūli.

— Nu redzi, mums tikai jānostājas ciema vidū, un no visām malām saskrējušie ļaudis sniegs mums vēstis par Veronku. Taču arī tas ir lieki. Jo tūliņ ieradīsies arī pati Veronka. Ei, zvaniķi, paraugies pa logu — vai neredzi kaut kur jaunkundzi?

— Redzu gan, tur viņa skrien gar Šranko kukurūzas lauku.

— Dzīva! — Ģuri iekliedzās kā dzelts, bet tūlīt pierima, izdarījis secinājumu: — Dzīva, nekas nav noticis, tātad slēpās no manis.

Un viņš sāka apsvērt, vai tomēr nebūtu labāk, ja viņa būtu mirusi. Tad varētu ticēt, ka viņa viņu mīlējusi, varētu apraudāt, jo viņš viņu mīlēja.

Priekšsēdētājs uzbrēca zvaniķim, kas vēl joprojām raustīja zvana virvi:

— Met mieru, ēzeli! Parādi, uz kuru pusi ir Šranko kukurūza.

Zvaniķis rādīja uz pļavas pusi.

— Ej pretim, Ģuri, un izdibini, kas noticis.

Un Ģuri jau gāja cauri mācītāja dārzam, tad nogriezās uz Jožefa Magāta lucernas lauku, te sirds viņam sāka pukstēt spējāk, jau varēja redzēt Veronku zaļos, krokainos svārciņos, bez cepures, uz galvas viņai bija uzmests sarkans lakats; Ģuri steigšus izlīda caur Ģerģa Slāvika kārklāju un uz Gongoju pļavas pēkšņi parādījās Veronkai priekšā.

Viņu ieraudzījusi, meitene iespiedzās un nodrebēja.

— Kur deg? —viņa strupi noprasi ja.

— Nebaidieties, Veronka. Nekur nedeg. Mans audžutēvs pavēlēja zvanīt, lai atvilinātu jūs mājās. Kāpēc jūs aizgājāt?

Meitene nobāla un saknieba sārtās lūpas.

— Tā ir mana darīšana, — viņa klusu, nevarīgi atteica, — lūdzu, lieciet mani mierā ...

Un pagriezās, it kā atkal gribētu bēgt projām uz mežu.

— Veronka, dieva dēļ... nemociet mani. Kas jums kaiš? Ko es esmu nogrēkojis?

Meitene uzmeta viņam dzēlīgu un saltu skatienu. Viņas acis bija kā divi krusas graudi.

— Lieciet mani mierā, — viņa atkārtoja. — Ko jūs no manis gribat?

Jauneklis strauji metās pie viņas un satvēra viņu aiz rokas. Veronka gribēja atbrīvoties, tā viņi tur stīvējās, bet Ģuri nelaida meiteni vaļā, iekāms ar varu nebija uzvilcis viņai pirkstā gredzenu.

— To es gribu, — viņš lūdzoši sacīja.

— Ak tā? — meitene rūgti pasmējās. — Bet es gribu tā, lūk!

Un viņa nopurināja gredzenu un aizmeta to tālu pļavā, viļņojošo, drebošo zāļu stiebru biezoknī.

Nabaga Ģuri ar abām rokām tvēra sev pie deniņiem.

— Ak, ko jūs darāt? Ko jūs izdarījāt?

— Nespēlējiet komēdiju, Vibras kungs! Gredzenu velciet nevis man pirkstā, bet lietussargam uz kāta, jo jums vajadzīgs lietussargs, nevis es. Vai sapratāt?

Un Ģuri pēkšņi atģida sarežģījuma cēloni.

— Ak dievs, jūs esat noklausījusies!

— Jā, es zinu visu, — viņa atbildēja, viegli piesarkdama. — Jums nelīdzēs nekāda liegšanās.

— Mīļais dievs, es netaisos neko noliegt. Klausieties, lūdzu, klausieties.

Viņi lēnām gāja pa pļavu, Ģuri stāstīja, meitene klausījās, zālē čabinājās un sisināja vaboļu un sienāžu miljardi, krustām šķērsām staigādami savus brīnumainos ceļus. Ģuri stāstīja, izstāstīja visu savu dzīves gājumu, stāstīja par tēvu, par mantojumu, kā viņš atklājis, kur Gregoričs to noslēpis, kā izsekojis pavedienam līdz Bābasēkai, ar vārdu sakot, izstāstīja visu. Meitene klusēja, sākumā kā apsūdzētāja ar klusu, rūgtu pārmetumu acīs, vēlāk kā tiesnesis, kas vēlas izlobīt patiesību, beidzot viņu sāka interesēt notikumu gaita, viņa aizrāvās un dzīvoja līdzi, vairs nebija ne tiesneša, ne apsūdzētāja, tikai apbrīna pārņemts klausītājs, kas ar pārsteiguma izsaucieniem pārtrauc stāsta pavedienu.

Šis stāsts virzījās viņai arvien tuvāk, lēni, bet droši, jau redzami pavedieni, kas ieaužas viņas dzīvē. Tālāk, tālāk!...

Un stāsts turpinās... tas jau nonācis pie Minča dēla. Mines atklāja, ka lietussargs ir Glogovā. Pēc tam vakariņās pie Mravučāna mežziņa sieva sāk stāstīt... jā, mežziņa sieva izpļāpāja, ko svētais Pēteris bārenītei atnesis.

Vēl pāris vārdu, un Veronka zināja visu, saprata visu, un viņas acīs parādījās asaras.

— Ak dievs, un to kātu Adamecne sadedzināja!

— Lai dievs viņu svēti par to, — Ģuri jautri atbildēja, pamanījis, ka meitene atmaigusi, — tagad es vismaz varu pierādīt, ka mīlu jūs arī bez lietussarga.

Veronka noraisīja sarkano lakatiņu un, roka paburzījusi, pēkšņi iesita ar to Ģuri pa plecu un caur asarām pasmaidīja.

— Vai tad jūs vēl tagad vēlaties mani precēt?

— Protams. Ko jūs par to teiksiet?

— To, ka . .. (Viņa apklusa, savāds mulsums aizžņaudza viņai kaklu.)

— Ko tad?

— Ka jūs esat ļoti vieglprātīgs cilvēks un ...

— Un?

— Un ka ... iesim atpakaļ meklēt gredzenu.

Viņa pagriezās atpakaļ un, draiskodamās kā kumeļš, skrēja uz Gongoja pļavu, Ģuri tikko spēja tikt līdzi.

Gredzenu meklēja ilgi, bet veltīgi. Drīz pienāca ari mācītāja kungs. (Paklau, Ģuri, nesakiet brālim nekā par lietussargu. Nē, sirsniņ, nekad nesacīšu.) Mācītāja kungs sarāja Veronku: — Ak, tu nerātne — vai tā drīkst? Kur tu klaiņoji? Kā mēs bijām pārbijušies. Skrēji pakaļ tauriņiem, vai ne?

— Drīzāk skrēju pa priekšu, bet mani noķēra.

— Tauriņš?

— Tur tas lielais, neglītais tauriņš.

Sapratis, cik jau nu drīkstēja saprast, mācītājs arī pats sāka meklēt gredzenu, taču viņi varētu meklēt līdz pastardienai, ja par to nebūtu uzzinājis Gongojs un atslājis uz pļavu ar savu lielo vēderu, pie kura lepni šūpojās ar aitādas bārkstīm rotāts tabakas maks.

Veronka jau bija izmisumā gredzena dēļ.

— Nu, nu, — sacīja Glogovas nabobs, grozīdams galvu ar gludeni nosukātajiem sirmajiem matiem. — Nebēdājieties, jaunkundzīt, gan Gongojonkulis atradīs. Droši vien atradīs. Man ir savs paņēmiens. Mišu turēt ir viena lieta, šī atkal cita. Stundas laikā pļava būs nopļauta.

Kaut gan zāle vēl nebija ne divu pirkstu garumā (tikai pirms divām nedēļām bija novestas pērnās siena kaudzes), Gongojs tomēr norīkoja pļāvējus, un vienam zem izkapts nošķindēja un pavizēja mazais zelta gredzentiņš, kas nākamajā dienā jau spīdēja Veronkas pirkstā. Par galantā Gongoja pļavu palicis tas brīnišķīgais nostāsts, ka vienā gadā tā pļauta trīs reizes, un ar to lielās katrs glogovietis, ja svešinieki sāk nievāt Glogovas zemi.

Ko vēl vajadzētu pastāstīt? Vēl jau daudz kas prasās pēc manas spalvas. Šis un tas arī paliek mūžīgs noslēpums; piemēram, par Pāla Gregoriča īpašumu līdz šai dienai nav ne ziņas, ne miņas. Bija vai nebija tas iedomātais bankas rēķins vecajā lietussarga rokturī, to nezina neviens, pat mazais Maķko ne, kaut gan viņš tika dzēris trīs oglītes. Tik dārgu dzērienu kā Maķko nedabū baudīt ne ķeizari — ja tā ir bijusi patiesība.

Leģenda par svētā Pētera lietussargu tai apvidū dzīvo vēl šobaltdien. Stolariks gan labprāt mēdza stāstīt, kā vecais ebrejs Mines uzdāvinājis kristīgajiem svētu relikviju, un tā dažubrīd paspīdēja arī kailā patiesība, taču ticība ir stiprāka par patiesību un pamazām to nomāca pilnīgi. Es jau arī vairs ne-rakšu to ārā. Par līdzšinējo lūdzu piedošanu. Nevar noliegt, ka te ir kaut kas mistisks. Svētais lietussargs tika sniedzis visiem bezgalīgu svētību un laimi, arī Ģuri, kas, pateicoties lietussargam, ieguva visapburošāko sievu pasaulē. Tas notika trešajā svētdienā pēc nupat aprakstītajiem notikumiem.

Glogovā nekad vēl nebija pieredzētas tādas kāzas. Veronkai ienāca prātā salūgt viesus, kas bija piedalījušies vakariņās pie Mravučāniem, lai kāzās būtu klāt visi tie, kas bijuši pie viņu iepazīšanās. Bija arī daudz besterciešu, līgavaiņa māte melnā tērpā, tiesas priekšsēdētājs, vicegubernators, un dievs zina, kas vēl. No Kopaņicas ieradās Ursiņi ģimene, no Le-hotas muižas pārvaldnieka meitas krokotos, sārtos svārciņos, no Bābasēkas Minča atraitne ar zelta auskariem, tik lieliem kā dūre. Glogovā bija sabraucis tāds lērums kariešu un kalešu, ka zirglietu vien būtu ko apbrīnot veselai nedēļai.

Pēc vakara dievkalpojuma baznīckalps ātri izvadīja ārā zemniekus, bet mācītāja kungs palika iekšā. Protams, viņš gaidīja kāziniekus.

Jēzus Marija, cik smalki ļaudis, kāds milzums audekla viņu tērpos! Viņi nāca pa pāriem, sieviete un vīrietis, jaunkundze un puisis. Pirmā gāja līgava baltā tērpā, ar baltu vainagu galvā. (Ak, cik daiļa, žēl, ka arī viņa kādreiz kļūs veca!)

Arī līgavainis ne sliktāks, bija vērts uz viņu palūkoties — tieši tādā tērpā, kādā mēdz gleznot karaļus. Pret baznīcas akmens klonu šķindēja zelta zobens samta makstī... Cilvēkiem sirdis kņudēja aiz prieka skatoties.

Tad viņi nostājās puslokā ap altāri, katrai sievietei rokās puķu pušķis un mati apslacīti dārgiem smaržūdeņiem. Baznīca sāka smaržot kā aptieka. Bija mazliet vēsi. Vārgās muižnieka jaunkundzes sava tillā trīcēja, bet vispār bija jauki... brīnumjauki.

Līgavainis droši teica «jā», tā ka atbalsojās lielajās velvēs, turpretim līgava tik maigi un klusi, ka tas likās kā bites dūciens. Nabadzīte beigās bija tik aizkustināta, ka sāka raudāt. Un meklēja kabatas lakatiņu savā cēlajā baltajā tērpā. Kur nu tādā būs kabata! Neatrada, mīlulīte, pēdīgi viņai pasniedza savējo kāda dāma, kas stāvēja aiz muguras un visu laiku atgādināja savam vīram:

— Aizpogā svārkus, Vladin.

SATURS

Pirmā daļa..........

LEĢENDA...........

Mazo Veronku aizved.......

Glogova agrāk.........

Jaunais Glogovas mācītājs......

Lietussargs un svētais Pēteris......

Otrādaļā...........

GREGORIČI...........

Netaktiskais Gregoričs.......

Aizdomīgas parādības.......

Pāla Gregoriča nāve un testaments .... Alkatīgie Gregoriči........

Trešā daļa ..........

PĒDAS.........* * *

Atkal lietussargs.........

Mūsu Rozālija.........

Pēdas ved uz Glogovu.......

Auskars...........

Ceturtā daļa.........

BĀBASEKAS INTELIĢENCE.......

Vakariņas pie Mravučāniem......

Nakts dod padomu........

Piektādaļa ..........

TREŠAIS VELNS..........

Coboru Marijas roze, aiza un vecais bumbier-

koks............

Trīs oglītes..........

Mazo Veronku aizved.......

Kālman Mikszāth. SZENT PETER ESERNYOJE. Regēny Budapest 1968

Кальман Миксат. ЗОНТ СВЯТОГО ПЕТРА. Роман

Издательство «Художественная литература»

Москва 1967

Издательство «Лиесма». На латышском языке Художник Мара Пурвинь

Redaktore R. Rambeka. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore A. Pelikša. Korektore I. Kopiņa. Nodota salikšanai 1969. g. 20. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 22. janvārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70x100/32. 7,67 fiz. iespiedi.; 9,97 uzsk. iespiedi.; 10,24 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 41 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23115 D-226. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 3020.

1

Cienījamo brāli. (Latin.)

2

Zlevka — vīns, ko dod mācītājām nodevās, turklāt visu salej kopējā traukā.

3

Menķeks — slovaku nacionāls apģērbs — grezna kažokādas virsjaka, kas kalpojusi vairākām paaudzēm.

4

No vārda «magnāts» — tā saucās divpadsmit bagātākie zemnieki ciemā.

5

Dievs ir visvarens. (Latin.) 38

6

Kalvārija — Golgātas lokalizējums. 14. un 15. gs. katoļu draudzes ierīkoja šādas svētvietas piemērota kalna virsotnē, ai krustiem atzīmējot divpadsmit atpūtas vietas Kristus ceļā uz soda vietu.

7

Pēc seniem nostāstiem Romas pāvesta Urbāna I dvēsele ilgi nevarējusi rast mieru.

8

Dembinskis (1791—1864) — viens no ievērojamākiem karavadoņiem ungāru nacionālās atbrīvošanas armijā 1849. g.

9

Beidzot. (Latin.)

10

Terezianums — 1749. g. dibināta koledža Vīnē.

11

Cienītais kungs. (Latin.)

12

Ģerģs К 1 а p к а — ungāru nacionālās atbrīvošanas armijas ģenerālis, pēc revolūcijas dzīvoja emigrācijā.

13

Nicīgs apzīmējums mazam zemes īpašumam tai apvidū.

14

Saistīti ar jūtām. (Latin.)

15

b Nu. (Latin.)

16

No ādas sloksnītēm pīti apavi.

17

Vārdu spēle: Bābaszek — aranyszek; szēk — krēsls.

18

M a t i с a — slovaku kultūras un izglītības biedrība 1862.— 1875. g.

19

Zapekačka — māla pīpe, ko slovaki piebāztu uz brītiņu ierauš kvēlojošās oglēs.

20

Та paiet tā pasaules godība! (Latin.)

21

Pēc domu asociācijas. (Latin.)

22

Pirmkārt. (Latin.)

23

Otrkārt. (Latin.)

24

Treškārt. (Latin.)

25

Mans dievs! (Franc.)

26

Vārdu spēle: kis (kiš) — mazs, ujj — pirksts, szāllās (sāllāš) — mājoklis.

27

Patīkams juceklis. (Latin.)

28

Vienkāršā tauta mēdza apgalvot, ka uzbaroties varot tikai cietumā.

29

Lūdziet par mums! (Latin.)

Content

Miksats Kalmans Svētā Pētera lietussargs

PIRMĀ DAĻA

LEĢENDA * Mazo Veronku aizved

Glogova agrāk

Jaunais Glogovas mācītājs

Lietussargs un svētais Pēteris

OTRĀ DAĻA

GREGORIČI Netaktiskais Gregoričs

Aizdomīgas parādības

Pāla Gregoriča nāve un testaments

Alkatīgie Gregoriči

TREŠĀ DAĻA

pēdas. Atkal lietussargs

Mūsu Rozālijā

Pēdas ved uz Glogovu

Auskars

CETURTĀ DAĻA

BĀBASEKAS INTELIĢENCE. Vakariņas pie Mravučāniem

Nakts dod padomu

PIEKTĀ DAĻA.

TREŠAIS VELNS. Coboru Marijas rozer aiza un vecais bumbierkoks

Trīs oglītes

Mazo Veronku aizved

SATURS

1