Budzati Dino

Tataru tuksnesis

Dino Budzati

Tatāru tuksnesis

I

Kļuvis par virsnieku, Džovanni Drogo kādā septembra rītā devās uz savu pirmo dienesta vietu, Bastjani cietoksni.

Viņu pamodināja pirms rītausmas, kā viņš bija vēlējies, un, petrolejas lampas gaismā ģērbdamies, viņš pirmoreiz apvilka leitnanta formas tērpu. Apģērbies viņš ieskatījās spogulī, taču nejuta tādu prieku, kā bija cerējis. Visā mājā valdīja dziļš klusums, tikai blakusistabā varēja saklausīt mātes rosīšanos; viņa cēlās augšā, lai atvadītos no dēla.

Gadiem ilgi Drogo bija gaidījis šo dienu, savas īstās dzīves sākumu. Viņš iedomājās drūmo laiku, kas aizvadīts militārajā akadēmijā, daudzos vakarus, kad, sēdēdams pie mācību grāmatām, ar skaudrām ilgām tika ieklausījies soļu troksnī, kas skanēja uz ielas, — tur gāja citi jaunekļi, brīvi un droši vien laimīgi, - un ziemas rītus lielajās, ledusaukstajās guļamtelpās, kurās spokojās izciestu sodu atbalsis. Atcerējās, kā bija skaitījis dienas; tās vilkās cita aiz citas tik mokoši lēni, ka likās — tām nekad nebūs gala.

Tagad viņš beidzot ieguvis leitnanta pakāpi; nav vairs nedz jāurbjas grāmatās, nedz jānodreb, izdzirdot seržanta balsi, — tas viss jau aiz muguras. Dienas, ko viņš nīzdams skaitījis, nu rindojas mēnešos un gados, kuri pieder pagātnei. Jā, tagad viņš ir virsnieks, saņems virsnieka algu un varbūt izpelnīsies daiļu dāmu ievērību, taču pirmā jaunība, dzīves visjaukākais laiks - nu Drogo to atskārta -laikam jau aizvadīts. Viņš ielūkojās spogulī: stīvi smaidot, pretī raudzījās seja, kas viņam pašam vēl arvien nepatika.

Un kas tas par negalu, kāpēc viņam neveicas atbildēt mātes labrītam tik moži un bezrūpīgi, kā pienāktos? Kāpēc viņš īsti nesadzird viņas pēdējos padomus, vien kāri tver viņas balsi, tik pazīstamu un mīļu? Kāpēc staigā pa istabu satraukts un neapņēmīgs, meklēdams te pulksteni, te cepuri, te zirga pātagu, lai gan viss stav parastajā vietā? Beigu beigās viņš taču nedodas karā! Desmitiem jaunu leitnantu, viņa agrāko biedru, šobrīd tāpat atvadās no tēva mājām - jautri, smiedamies, kā ejot uz svētkiem... Tad kāpēc viņa mute runā kaut kādas tukšības, lai gan mātei uz atvadām vajadzētu sacīt mīlestības un mierinājuma vārdus? Sirds sāpēja, šķiroties no vecā nama, kur viņš bija piedzimis un uzaudzis, prātā drūzmējās cerību un baiļu domas, ko iedveš jebkuras lielas pārmaiņas, un, pēdējoreiz apskaujot mīļo māmiņu, acīs saskrēja karstas asaras, - bet visu pārmāca kāda neatlaidīga, vārdos neizsakāma jausma vai varbūt neskaidras bažas par ko liktenīgu, it kā viņš dotos ceļojumā, no kura vairs neatgriezīsies.

Pirmajā ceļa posmā viņu pavadīja draugs, vārdā Frančesko. Tukšajās ielās atbalsojās viņu zirgu pakavu troksnis. Gaisma jau svīda, bet pilsēta vēl bija iegrimusi miegā; šur tur namu augšējos stāvos atvērās pa logam, parādījās gurda seja, un blāvs skatiens mirkli uzlūkoja saules piedzimšanas brīnumu.

Draugi jāja klusēdami. Drogo domāja par Bastjani cietoksni, bet nekādi nevarēja to iztēloties. Patiesībā viņš pat nezināja, nedz kur tas īsti atrodas, nedz arī pa kādu ceļu turp dosies. Daži viņam bija teikuši, ka līdz turienei esot jājāj veselu dienu, citi - ka mazāk, taču neviens no viņiem nekad pats tur nebija nokļuvis.

Tuvojoties pilsētas vārtiem, Frančesko sāka pļāpāt par visādām ikdienas darīšanam, it kā draugs dotos vienkāršā pastaigā. Tad piepeši sacīja:

“Vai redzi to zaļo kalnu? Jā, tieši to! Redzi — tā galotnē paceļas tornis? Tas ir Cietokšņa priekšpostenis. Labi atceros, ka pirms diviem gadiem es tur jāju garām... ar tēvoci... mēs bijām medībās.”

Pilsēta jau bija palikusi aiz muguras. Visapkārt pletās pļavas, labības lauki un meža nogabali sarkanīgā rudens rotā. Abi jāja, uz baltā, saules kveldētā ceļa turēdamies viens otram cieši blakus. Džovanni un Frančesko bija draugi, uzauguši kopā; viņiem bija kopīgas izklaides un kopīgs paziņu pulks, un agrāk viņi bija satikušies ik dienu. Pēc tam Frančesko bija sācis pelnīt naudu, bet Džovanni kļuvis par karavīru, un tagad likās, ka abus jau šķir nepārkāpjama plaisa. Džovanni saprata, ka drauga ērtajā dzīvē ar tās greznajām izpriecām viņam vairs nav vietas; viņš nu devās pretī tam, ko bija izvēlējies, - grūtībām un nezināmajam. Šķita, pat viņu zirgi neiet vienādā solī; likās, ka Džovanni zirgs necilā kājas tik raiti un viegli, it kā viņu jau tagad nospiestu gaidāmā grūtību un raižu nasta, it kā pat dzīvnieks nojaustu, ka gaidāmas lielas pārmaiņas.

Viņi bija uzjājuši uz pakalna; Džovanni Drogo pagriezās atpakaļ un paraudzījās uz rīta saules apspīdēto pilsētu. No skursteņiem cēlās brokastlaika dūmi. Viņš redzēja tālumā savu māju. Saskatīja savas istabas logu. Droši vien tas bija vaļā, jo sievietes, jādomā, uzkopa telpu. Viņas novāks gultu, saliks mantas skapī un tad aizbultēs slēģus. Mēnešiem ilgi neviens neielūkosies viņa istabā, tikai skaidrās dienās to šķērsos šauri saulstaru kūlīši, un klusi krāsies lēnīgie putekļi. Viņa bērnības mazā pasaule, iegrimusi krēslā, aizslēģota. Māte to sargās, lai pat pēc visilgākās prombūtnes viņš to atrastu nemainīgu, varētu atkal atgriezties zēna gados; ak, droši vien viņa cerēs saglabāt neskartu zudušo laimīgo laiku, apturēt gadu skrējienu, lai, dēlam pārnākot, atvērtu durvis un logus - un viss atkal būtu kā senāk...

Frančesko sirsnīgi atvadījās no drauga, un Džovanni Drogo turpināja ceļu viens. Saule stāvēja dienvidū, kad viņš sasniedza kalnu ieleju, pa kuru jājot, varēja nokļūt tuvāk Cietoksnim. Pa labi kalna galā pacēlās sargtornis, ko bija rādījis Frančesko. Nelikās, ka līdz tam būtu tāls ceļš.

Degdams nepacietībā ātrāk nokļūt pie mērķa, Drogo pat neapstājas, lai ieturētu maltīti vai atpūtinātu zirgu, tikai dzina un dzina to augšup pa stāvo ceļu. Abās pusēs slējās klintis; arvien retāk viņš satika kādu braucam vai jājam pretī. Džovanni apvaicājās ratos braucošam zemniekam, vai līdz Cietoksnim vēl esot tālu.

“Cietoksnim?” zemnieks brīnījās. “Kas par cietoksni?” “Bastjani cietoksnis,” atbildēja Drogo.

“Šinī apvidū nav nekāda cietokšņa,” zemnieks atteica. “Nezinu vis.”

Laikam gan vīram par šādām lietām nebija sajēgas. Drogo turpināja ceļu; pēcpusdienas ēnām stiepjoties garākam, domās iezagās tik tikko jaušams nemiers. Viņš pētīja augstās krantis abās ielejas pusēs, cenzdamies saskatīt Cietoksni; viņš to iztēlojās kā senatnīgu pili ar tik vareniem mūriem, ka galva sareibst, tos uzlūkojot vien. Stundām ritot, arvien vairāk sāka likties, ka Frančesko norādījumi bijuši nepareizi; viņa rādītajam sargtornim jau vajadzēja būt palikušam kaut kur aizmugurē. Turklāt vakars vairs nebija tālu.

Skat, kur tie abi redzami — Džovanni Drogo un viņa zirgs —, tik sīki pret varenajiem kalniem, kas kļūst arvien kailāki un augstāki! Drogo steidzas, lai vēl ar gaismu nokļūtu Cietoksnī, taču, ātrākas par viņu, no dziļumiem, kur dārd kalnu upe, augšup ceļas ēnas. Kādu mirkli, uz pretējās klintssienas nokļuvušas vienā līmenī ar Drogo, tās it kā apstājas - varbūt negribēdamas jaunekli pārlieku biedēt —, tad, lēni uzplūzdamas, nogulst pār ķērpjiem un akmeņiem, un jātnieks paliek zem tām.

Visa plašā ieleja aizmugurē jau bija pilna tumšzilām ēnām, tikai kaut kur tāltālu, neticamā augstumā zālainas klinšu kores vēl spīdēja saulē, — un tad pēkšņi Drogo pret skaidrajam vakara debesīm ieraudzīja melnējam varenu militāra izskata būvi; tā likās senlaicīga un pamesta. Sirds viņam strauji iepukstējās - tas taču Cietoksnis! bet gan šī ēka, gan visa apkārtne rādījās neviesmīlīgi drūma.

Viņš apjāja mūrim visapkārt, taču ieeju neatrada. Lai gan bija jau satumsis, nevienā logā neatspīdēja gaisma, arī uz mūriem ne reizi neuzplaiksnīja sargposteņa laternas uguns. Vienīgā dzīvības zīme te bija sikspārnis, kas brīžiem pazibēja pret bālganu rieta mākoni.

Beidzot Drogo sadūšojās un uzsauca; “Ehei! Vai te neviena nav?”

No mūru pakājes tumšuma izkūņojās kāds cilvēks, itin kā klaidonis, ubags - ar sirmu bārdu un tādu kā maišeli rokā. īsti saskatīt viņu gan nevarēja, pustumsā vizēja tikai acu baltumi. Drogo viņu pateicīgs uzlūkoja. “Ko jūs meklējat, kungs?” tas vaicāja.

“Meklēju Cietoksni. Vai tas ir šeit?”

“Nē, cietokšņa gan te vairs nav,” vecais labsirdīgā balsī novilka. “Viss slēgts! Jau gadus desmit šie mūri stāv tukši.” “Un kur tagad ir Cietoksnis?” Drogo noprasīja; pēkšņi šis vīrs viņam likās kaitinošs.

“Par kādu cietoksni jūs runājat? Varbūt par to?” Un vecais rādīja ar roku augšup.

Pa tumsā grimušo klinšu spraugu — pāri neskaitāmām robotām galotņu grēdām - prātam neaptveramā tālumā Drogo nu ieraudzīja pēdējos saulrieta staros kā uz burvja mājienu parādījušos kailu augstieni un uz tās - šauru, ģeometriski taisnu joslu īpatnā dzeltenīgā krāsā: Cietokšņa apveidu.

Ak vai, cik tālu! Kas zina, cik stundu vēl jāpavada ceļā, bet zirgs jau galīgi pārguris... Drogo raudzījās nenovērsdamies, sevī jautādams: kas gan ir tik sevišķi pievilcīgs šai mūru blīvā, tik vientuļā, gandrīz nesasniedzamā, nošķirtā no visas pārējās pasaules? Kādus noslēpumus tā glabā? Tikmēr visapkārt strauji biezēja tumsa. Beidzamie saules stari pameta tālo augstieni, un dzeltenīgā josla pēkšņi nozuda nakts smagajā, zilpelēkajā ēnā.

II

Drogo vēl bija ceļā, kad tumsa viņu panāca. Ieleja bija kļuvusi šaurāka un Cietoksnis nozudis aiz kalniem, kas spiedās virsū no abām pusēm. Nekur nemanīja ne gaismas stariņa, arī naktsputni nebija dzirdami, tikai paretam vējš atnesa tālo ūdeņu troksni.

Drogo izmēģinādams iekliedzās - un kalni atbildēja svešādās, naidīgās balsīs. Viņš piesēja zirgu pie nolūzuša koka stumbra ceļmalā, kur bija mazliet zāles. Tad arī pats apsēdās līdzās ar muguru pret krauju un, gaidīdams, kad miegs aizvērs plakstus, domāja par atlikušo ceļu, kas jāveic, par ļaudīm, ko satiks Cietoksnī, un par savu nākotni; sazin kāpēc šīs domas nesagādāja nekādu prieku. Ik pa brīdim zirgs noklaudzināja pakavus pret akmeņiem, un šī skaņa raisīja savādas baismas.

Otrā rītā dodamies tālāk, Džovanni Drogo ievēroja, ka starp kalniem ielejas pretējā pusē ari pavīd ceļš, un drīz pēc tam samanīja uz tā kaut ko kustam. Saule vēl nebija uzkāpusi tik augstu, lai padzītu ēnas no klinšu starpām, tāpēc redzēt vēl neko daudz nevarēja. Drogo paskubināja zirgu; kad viņi bija nokļuvuši vienā līmenī ar pretējās puses ceļu, tomēr izdevās saskatīt, ka pa ceļu virzās cilvēks -virsnieks zirga mugurā.

Beidzot viņš saticis kādu sev līdzīgu! Radniecīgu būtni, cilvēku, ar kuru varēs runāt un smieties, apspriest gaidāmo kopīgo dzīvi, pļāpāt par medībām, sievietēm, pilsētu... pilsētu, kas tagad likās bezgala tāla.

Ieleja pamazām sašaurinājās, un abi ceļi nāca viens otram arvien tuvāk klāt. Drogo saskatīja, ka otrs jātnieks ir kapteinis. Nu jau viņš varēja tam uzsaukt, bet pagaidām vēl neuzdrīkstējās; kas zina, kapteinis to iztulkotu kā pārdrošību, turklāt nekādās jēgas no tā arī vēl nebija. Drogo tikai vairākkārt sveicināja, piemezdams roku pie

cepures naga, taču otrs sveicienam neatbildēja — laikam taču nebija Drogo vēl pamanījis.

“Kapteiņa kungs!” nepacietības mākts, Džovanni beidzot iesaucās.

“Ko jūs vēlaties?” no viņas puses atlidoja balss.

Kapteinis bija pieklājīgi pasveicinājis un apturējis zirgu, un nu gribēja zināt, ko leitnants no viņa vēlas. Balss tonis nepauda nosodījumu, bet zināmu pārsteigumu gan.

“Ko jūs vēlaties?” Kapteiņa sauciens vēlreiz atbalsojās starp kalniem, šoreiz ar tādu kā neiecietības pieskaņu.

Džovanni pievilka pavadu; pacēlis rokas pie mutes un salicis taurītē, viņš uzsauca no visas sirds: “Neko! Es tikai gribēju sasveicināties!”

Tas bija dumjš, gandrīz aizvainojošs paskaidrojums; kapteinim varēja likties, ka viņu apsmej. Izteiktos vārdus Drogo tūliņ nožēloja. Kādā muļķīgā ķezā viņš iekļuvis, meklēdams citu cilvēku sabiedrību, — it kā nevarētu iztikt pats ar sevi!

“Kas jūs esat?” kapteinis nu gribēja zināt.

Tas bija jautājums, no kura Drogo visu laiku bija baidījies. Šī dīvainā saruna - sarunbiedriem atrodoties ielejas pretējās pusēs — atgādināja oficiālu pratināšanu. Netīkams iesākums, jo kapteinis, iespējams - un pat ļoti ticams -, bija no Cietokšņa. Tomēr atbildēt vajadzēja.

“Leitnants Drogo!” Džovanni iesaucās.

Kapteinis, viņu nepazīdams, droši vien tādā attālumā nevarēja uzvārdu īsti sadzirdēt, tomēr rādījās apmierināts, jo devās tālāk, pamādams ar roku, it kā gribētu sacīt — “Uz drīzu redzēšanos!”. Un patiesi pēc pusstundas Drogo sasniedza tiltu, kas bija pārmests pāri ielejai. Abi ceļi šeit saplūda kopā.

Tilta galā viņi satikās. Kapteinis piejāja tuvāk un, nekapdams nost no zirga, paliecas pretī, lai sarokotos. Šim vīram varēja dot gadus četrdesmit; viņam bija smalka, aristokrātiska seja. Vienkaršais, parupjais formastērps izskatījās nevainojami kārtīgs. “Kapteinis Ortizs,” viņš iepazīdamies teica.

Spiezdams viņam roku, Drogo nodomāja, ka beidzot tuvojas Cietoksnim. Sī ir pirmā saikne, tai sekos neskaitāmas citas, daudzas un dažādas, līdz Cietoksnis pieņems viņu pavisam.

Kapteinis tūdaļ atsāka ceļu; Džovanni ar savu zirgu turējās mazliet iepakaļ - aiz cieņas pret augstāku dienesta pakāpi un arī baidīdamies, ka ceļabiedrs atgādinās pirmītējo neveiklo dialogu. Taču kapteinis klusēja; varbūt viņam vienkārši negribējās sarunāties, bet varbūt viņš bija bikls cilvēks un nezināja, kā iesākt.

Ceļš bija stāvs un saule kveldēja, tāpēc zirgi gāja lēnā solī. Beidzot kapteinis Ortizs ierunājās.

“Atvainojiet, pa gabalu man īsti neizdevās saklausīt jūsu uzvārdu,” viņš teica. “Drobo, ja nemaldos?”

“Drogo, ar “g”,” Džovanni atbildēja. “Atvainoties īstenībā pienākas man, kapteiņa kungs, — par to, ka pirmīt jūs tā pasaucu. Zināt, pāri ielejai...” viņš stomīdamies piebilda, “es jūsu dienesta pakāpi nevarēju saskatīt.”

“To jūs tiešām nevarējāt saskatīt,” Ortizs smalkjūtīgi piekrita.

Kādu gabaliņu abi jāja klusēdami, nedaudz samulsuši. Tad Ortizs jautāja:

“Kurp tad jūs dodaties?”

“Uz Bastjani cietoksni. Vai tad šis ceļš nav īstais?” “īstais gan, par to nav šaubu.”

Atkal abi klusēja. Gaiss bija svelmīgi karsts; ceļu no visam pusēm ieskāva milzīgi augstas nogāzes, apaugušas ar asu zāli.

“Tātad jūs dodaties uz Cietoksni?” Ortizs atkal ierunājās. “Varbūt vedat kādu ziņu?”

“Nē, kapteiņa kungs! Tā būs mana dienesta vieta, esmu turp norīkots.”

“Labi, labi... Tad jau laikam man pienākas jūs apsveikt...” “Pateicos, kapteiņa kungs!”

Klusēdami viņi nojāja vēl vienu ceļa gabalu. Jauneklim ļoti gribējās dzert; viņš redzēja pie kapteiņa segliem piesprādzētu koka trauku, kurā guldzēja ūdens.

“Uz diviem gadiem?” Ortizs viņu atkal uzbilda. “Atvainojiet, kapteiņa kungs, jūs teicāt - uz diviem gadiem?”

“Nu jā, uz diviem, - uz parasto laiku, vai ne?”

“Divi gadi? Nezinu, man nesacīja, cik ir parastais laiks.” “Nu, vismaz divi, kā jau visiem jaunajiem leitnantiem, - divi gadi, un tad prom viņi ir.”

“Vai šis laiks, divi gadi, visiem ir vienāds?”

“Divi vismaz; divi gadi Cietoksni izdienai skaitās kā četri, un tas jau ir vienīgais, kas jūs interesē, citādi mēs te nevienu neredzētu. Ja gribas strauji taisīt karjeru, der arī Cietoksnis, vai ne?”

Leitnantam Drogo tas bija negaidīts atklājums, taču, negribēdams nokļūt muļķa lomā, viņš mēģināja izlāpīties ar vispārīgu frāzi:

“Jādomā, ka daudzi tomēr...”

Ortizs neko vairāk neteica; varbūt šis temats viņu neinteresēja. Taču saruna bija iesākta, un Džovanni iedrīkstējās pajautāt:

“Tad jau visiem Cietoksnī izdienas laiks tiek rēķināts divkārši?”

“Kādiem visiem?”

“Es gribēju sacīt - arī vecākajiem virsniekiem?”

“Nu ja! Kas tev deva!” Ortizs nosmējās. “Skaidrs, ka tikai jaunākajiem, citādi kurš gan pats lūgtu, lai viņu komandē tieši uz šejieni?”

Drogo sacīja: “Es to neesmu lūdzis.”

“Jūs to neesat lūdzis?”

“Nē, kapteiņa kungs! To, ka man jādodas uz Cietoksni, uzzināju tikai pirms divām dienam.”

“Hm... Īstenībā tas ir dīvaini.”

Atkal viņi kādu laiku klusēja, katrs iegrimis savās domās. Tad Ortizs ieteicās: “Ja nu vienīgi...”

“Jā, kapteiņa kungs?” Džovanni satrukdamies atbildēja. “Ja nu vienīgi neviens cits nebija pieteicies - un štābs izlēma sūtīt jūs.”

“Varētu būt arī tā, kapteiņa kungs.”

“Jā, tā būs gan.”

Nodūris skatienu, Drogo vēroja abu zirgu tumšās ēnas ceļa putekļos: galvas ik solī klanījās - “jā, jā”; viņš dzirdēja tikai astoņu pakavu troksni un pa reizei aizspindzam dunduru, citu neko. Ceļa gals vēl nebija redzams. Pagriezienā viņš ikreiz ieraudzīja priekšā paceļamies nākamo līkumotā ceļa posmu - nejauki stāvu un šauru; kā asi naži abās pusēs to nocirta klinšu kraujas. Sasniedzis līkumu, viņš paraudzījās augšup - atkal priekšā bija ceļš, vēl stāvāks un šaurāks. “Atvainojiet, kapteiņa kungs...” Drogo ieteicās. “Lūdzu, lūdzu...”

“Vai ilgi vēl līdz Cietoksnim?”

“Ilgi vairs nav, šādā solī varbūt stundas divarpus vai arī visas trīs. Varbūt ap pusdienlaiku jau būsim tur.” Krietnu ceļa gabalu viņi klusēja; abi zirgi jau bija putās, turklāt kapteiņa zirgs rādījās noguris, ar mokām tas cilāja kājas.

“Jūs esat absolvējis Karalisko akadēmiju, vai ne?” Ortizs vaicāja.

“Tieši tā, kapteiņa kungs! Akadēmiju.”

“Jā... Sakiet, vai tur vēl strādā pulkvedis Magnuss?” “Pulkvedis Magnuss? Diez vai. Es tādu nepazīstu." Ieleja sašaurinājās, saule tajā vairs neiespīdēja. Abās pusēs ik pa laikam pavērās drūmas klinšu spraugas, no kurām pūta ledains vējš. Raugoties augšup, varēja saredzēt stāvas konusveida smailes; laikam gan viņi varētu jāt vēl divas vai pat visas trīs dienas, ir tad līdz tam nenonāktu — tik neticami augstas tās likās.

“Sakiet, leitnant,” Ortizs atkal ierunājās, “majors Bosko taču vēl ir Akadēmijā? Viņš vadija šaušanas mācības.

“Nē, kapteiņa kungs, nebūs vis. Šaušanu māca Cim-mermanis, majors Cimmermanis.”

“Jā, Cimmermanis, nu kā tad! Atceros, ka viņu izvirzīja šim postenim. Zināt, kopš maniem studiju laikiem pagājis tik daudz gadu, ka... jādomā, viss mainījies.”

Abi jāja, domādami katrs savu domu. Ceļš atkal bija izvedis saulē; kalni sekoja cits citam, stāvi, dažviet pavisam kailām kraujām.

“Vakar es to redzēju - no tālienes,” sacīja Drogo. “Cietoksni, vai?”

“Jā, Cietoksni.” Džovanni apklusa, tad pieklājības pēc piebilda; “Grandioza celtne, vai ne? Man tā likās milzīgi liela.”

“Cietoksnis - grandiozs? Nē, nē, kur nu, tas ir viens no mazākajiem! Novecojis plānojums. Zināms, pa gabalu izskatās iespaidīgi.”

Brīdi klusējis, viņš piebilda: “Vecs, pavisam nemoderns.” “Tomēr viens no vissvarīgākajiem, vai nav tiesa?” “Tad ne jau, parasts otrās kategorijas cietoksnis,” Ortizs atteica. Likās, viņam patīk Cietoksni nopaļāt, taču balss tonis viņu nodeva; tā dažkārt tēvs mēdz joka pēc norādīt uz dēla trūkumiem, sirdī būdams pārliecināts, ka viņa neskaitāmi daudzās teicamās īpašības tos atsver ar uzviju.

“Cietoksnis atrodas pie mirušas robežas,” Ortizs piebilda. “Tā nekad nav mainīta, vēl arvien ir turpat, kur pirms simt gadiem.”

“Mirusi robeža? Ko tas nozīmē?” Drogo brīnījās.

“Tā ir robeža, kurai nav nozīmes. Aiz tās plešas liels tuksnesis.”

“Tuksnesis?”

“Ja, īsts tuksnesis, akmeņaina, izkaltusi zeme; to sauc par Tatāru tuksnesi.”

“Kāpēc Tatāru? Vai tad tur kādreiz bijuši tatāri?”

“Kaut kad senos laikos. Bet tā drīzāk ir leģenda. No tās puses neviens nekad nav uzbrucis, pat senos laikos ne.” “Tad jau Cietoksnis īstenībā nekam nekalpo?” “Nekam.”

Viņu ceļš jau bija uzvijies tādā augstumā, kur vairs neauga koki, tikai dažviet pa retam krūmam; apkārt varēja redzēt vien saules izdedzinātas kalnu pļavas, klintsbluķus un nogāzēs — sarkanīgas zemes atsegumus.

“Saldēt, kapteiņa kungs, - vai Cietokšņa tuvumā ir arī apdzīvotas vietas?”

“Nē, tuvumā ne. Līdz Sanroko būs kilometri trīsdesmit.” “Tad jau ikdienas dzīvē nav necik daudz prieka?” “Prieka pamaz, tur nu jums taisnība.”

Gaiss bija kļuvis spirgtāks un klinšu apveidi - gludāki, vēstījot par virsotņu tuvumu.

“Vai jums tur nav mazliet garlaicīgi, kapteiņa kungs?” Džovanni jautāja ar smaidu, tādā tonī, lai sarunbiedrs saprastu, ka jaunais leitnants par to īpaši neraizējas.

“Ar laiku pierod,” Ortizs atbildēja. Tad piebilda it kā ar nelielu pārmetumu: “Es tur esmu nokalpojis jau gandrīz astoņpadsmit gadu. Nē, nu jau ir pilni astoņpadsmit!” “Astoņpadsmit gadu!” Džovanni iesaucās godbijīgā apbrīnā.

“Astoņpadsmit gan,” kapteinis atbildēja.

Jātniekiem pāri aiztraucās kraukļu bars, gandrīz viņus aizķerdams, un nozuda tālumā.

“Kraukļi...” noteica kapteinis.

Džovanni nereaģēja; viņš bija iegrimis domās par jauno dzīvi, kas viņu gaidīja Cietoksnī - svešajā apkaimē, vientulībā, kalnu augstumos.

“Bet no jaunajiem virsniekiem, kas dodas uz Cietoksni savas dienesta gaitas pirmajā posmā, kāds taču paliek?” viņš jautāja.

“Tagad tādu ir maz,” Ortizs negribīgi atteica, it kā nožēlodams, ka pirmīt sacītais radījis jauneldim par Cietoksni pārāk sliktu iespaidu. “Īstenība gandrīz neviens. Tagad jau visu mērķis ir kalpot kādā pilsētas garnizonā. Kādreiz tas bija gods — būt Bastjani cietokšņa kareivim bet tagad to uzskata gluži vai par sodu.”

Lai gan Džovanni neko neatbildēja, kapteinis turpināja:

“Beigu beigās mūsējais tomēr ir robežsardzes garnizons! īstenībā mēs pildām ārkārtīgi svarigu pienākumu. Robežpostenis vienmēr ir un paliek robežpostenis.”

Drogo klusēja, piepeši juzdamies nomākts. Apvārsnis bija kļuvis plašāks, gar to stiepās zobainas kalnu kores un klinšu smailes kā debesis izslieti ieroči.

“Mūsdienās daudzi priekšstati ir mainījušies, ari armijā,” kapteinis runāja tālāk. “Agrāk Bastjani cietoksnis bija visu lepnums. Tagad mēdz sacīt — kas nu tur, mirusi robeža, - aizmirzdami, ka robeža vienmēr ir robeža -nekad nevar zināt..."

Ceļam pāri tecēja strauts. Viņi apstādināja zirgus, jo tiem vajadzēja padzerties, un paši izkāpa no segliem, lai izlocītu kājas.

“Vai zināt, kas mūsu Cietoksni ir pirmās šķiras?” Ortizs jautāja un gardi nosmējās.

“Kas tad, kapteiņa kungs?”

“Virtuve! Tad tik redzēsiet, kā mēs tur mielojamies! Ne velti mūs tik bieži brauc pārbaudīt. Ik pārnedēļas pa ģenerālim!”

Ari Drogo aiz pieklājības iesmējās. Viņš nevarēja saprast, vai Ortizs ir muļķis vai ari kaut ko no viņa slēpj, vai ari pļāpā tāpat vien, neko īpašu nedomādams.

“Lieliski,” viņš iesaucās, “esmu pamatīgi izsalcis!”

“Nu, tagad jau vairs nav tālu. Vai redzat to kalna kupri ar oļaino sānu? Tūliņ aiz tā.”

Virzīdamies tālāk, nokļuvuši aiz kalna kupra ar oļaino sānu, abi jātnieki atradās ieslīpas plakankalnes zemākajā malā; tās augšgalā dažu simtu metru attālumā skatienam pavēras Cietoksnis.

Patiešām, salīdzinājumā ar vakar vakarā redzēto ainu jauneklim tas izlikās niecīgs. No centrāla forta - masīvas celtnes ar nedaudziem lodziņiem, kura atgādināja kazarmu ēku, — uz abām pusēm aizstiepās zems, robots mūris, kas to savienoja ar sargtorņiem, pa diviem katrā pusē. Sī bēdīgā izskata aizsardzības līnija stiepās pa visu apmēram puskilometru garo kalna pāreju, ko malās norobežoja stāvas klintis, sliedamās galvu reibinošā augstumā.

Labajā pusē plakankalnes mala bija it kā mazliet iegrimusi; tur veda senais kalnu pārejas ceļš, kas tagad beidzās pie mūra.

Pusdienlaika dedzinošajā saules gaismā Cietoksnis bija pavisam kluss un bez ēnām. Tā mūri (pret ziemeļiem vērstā fasāde viņiem nebija saredzama) pletās kaili un dzeltenīgi. No viena skursteņa cēlās bālgana dūmu grīste. Gar centrālās ēkas jumta malu, uz mūriem un torņiem ar šauteni plecā šurpu turpu staigāja sargkareivji - katrs sava posteņa ierobežotajā teritorijā, vienādā soli. Kā pulksteņa vēzēkļi kustēdamies vientuļās bezgalības klusumā, tie atgādināja par laika ritējumu.

Uz abām pusēm, cik tālu skatiens sniedz, pa labi un pa kreisi aizstiepās kalnu grēdas, kas šķita nepārejamas. Arī tās, vismaz šobrīd, likās dzeltenīgas, saules izdedzinātas.

Džovanni Drogo nevilšus pievilka pavadu. Palēnām laizdams skatienu apkārt, viņš pētīja drūmos, kailos mūrus un centās apjaust, kādas izjūtas tie viņā rada. Tie atgādināja cietumu vai pamestu karaļpili. Viegls vējiņš lika uzplandīt karogam uz centrālā forta - iepriekš tas bija nokarājies nekustīgs, piekļāvies pie kāta. Līdz viņiem atlidoja tikko dzirdamas taures skaņas. Sargi lēni soļoja. Laukumā pie ieejas vārtiem daži viri (varbūt kareivji? Tik tālu nevarēja saredzēt) krāva ratos maisus. Tomēr visu šo ainavu apņēma tāds kā noslēpumains stingums.

Arī kapteinis Ortizs bija apturējis zirgu, lai palūkotos uz Cietoksni.

“Te nu tas ir,” viņš nez kāpēc teica.

Tūdaļ viņš apvaicāsies, kāds tas man šķiet, Džovanni netīksmi nodomāja. Taču kapteinis klusēja.

Necik iespaidīgs jau nu gan nelikās šis Bastjani cietoksnis ar zemajiem mūriem, tā robotajam apveidam nevarēja arī piedēvēt nekādu skaistumu vai gleznainību -viens vienīgs akmens kailums, it nekā tāda, kas atveldzētu skatienu, atgādinātu par jauku un pilnestīgu dzīvi. Un tomēr, gluži tāpat kā vakar ielejā, Džovanni raudzījās uz to kā noburts, un viņa sirdi pārņēma neizprotama pacilātība.

Bet kas gaida tur, iekšā? Tur, aiz nemīlīgajām sienām, aiz robotās dzegas un kazemātiem, un pulvera noliktavām, kas aizsedz skatu, - kāda pasaule tur paveras? Un kāda gan ir tā ziemeļu valsts ar akmeņaino tuksnesi, no kura neviens nekad vēl nav ieradies? Kartē viņpus robežas — Drogo to neskaidri atcerējās - pletās liels, tukšs apgabals ar diviem trim vietu nosaukumiem, taču no Cietokšņa, jādomā, noteikti varēja saskatīt kādu ciemu vai pļavu, vai vismaz māju... vai arī tomēr tikai vientuļu, akmeņainu tuksnesi?

Piepeši Drogo juta, ka jauna virsnieka nebēdnīgā pašpaļāvība, kas līdz šim nekad nebija viņu pametusi — tai līdzšinējā dzīvē ar mierīgām mācībām pilsētas garnizonā, ar vecāku mājas omulību, ar jautriem draugiem, kuri vienmēr ir blakus, ar mīlas dēkām naksnīgos dārzos, ar drošības apziņu, ko tas viss sagādāja, — piepeši Džovanni Drogo juta, ka šī pašpaļāvība izgaist kā nebijusi. Cietoksnis viņa acīs kļuva par pilnīgi jaunu, svešu eksistences veidu - no tādiem, par kādiem viņš nekad netika nopietni iedomājies, ne tāpēc, ka viņam tie liktos īpaši nepieņemami, bet tāpēc, ka viņa pasaulei tie bija pārāk tāli. Skarba eksistence, kuras vienīgais skaistums varēja būt tās likumu matemātiskā precizitāte.

Ak, kaut varētu atgriezties! Pat nepārkāpjot Cietokšņa slieksni, nokļūt atpakaļ līdzenumā, savā pilsētā, pie saviem vecajiem ieradumiem! Tā bija vēlēšanās, kas pārmāca visas citas Drogo domas, - un nieks par to, ja kareivim šāda vēlēšanās tiek uzskatīta apkaunojošu mazdūšību, Drogo bija gatavs to atzīt, ja vien viņam ļautu tūliņ griezties atpakaļ. Taču no lejas, no ziemeļu puses neredzamā apvāršņa virs dzegas robiem jau cēlās biezi mākoņu vāli; nesatricināmi savā vienmuļā gaitā zem pusdienlaika stāvās saules šurpu turpu staigāja sargkareivji. Drogo zirgs īsi iezviedzās. Tad atkal viss noklusa.

Beidzot atrāvis skatienu no Cietokšņa, Džovanni pievērsās kapteinim Ortizam, cerēdams dzirdēt kādu uzmundrinošu vārdu. Arī Ortizs sēdēja zirgā nekustīgs, raudzīdamies vienīgi uz iedzeltenajiem mūriem. Tik tiešām, viņš, kurš te mita jau astoņpadsmit gadu, tīksminājās par tiem kā apburts, kā par nez kādu pasaules brīnumu! Šķita, viņš nespēj no tiem ne acu novērst, - un viņa sejā palēnām atplauka reizē skumjš un priecīgs smaids.

III

Tūliņ pēc ierašanās Drogo pieteicās pie pulkveža vecākā adjutanta, majora Mati. Sardzes leitnants, jautrs, sirsnīgs jauneklis, vārdā Karlo Morels, izveda Džovanni cauri visam Cietoksnim. No plašās vārtu arkas — no turienes pavērās skats uz lielo, tukšo pagalmu - abi iegāja garā un platā gaitenī, kam nevarēja saredzēt galu. Augstie griesti nozuda kaut kur pelēkā krēslā; ik pa gabalam tajos no šaurajiem lodziņiem atspīdēja sīka dienasgaismas svītra.

Tikai uzkāpuši otrajā stāvā, viņi kādu satika — kareivi, kas nesa dokumentu kaudzīti. Kaili, mikli mūri, klusums, nespodra gaisma... Likās, visi šeit aizmirsuši, ka citur ir ziedoši dārzi, smejošas sievietes, jautri un viesmīlīgi nami.

Te, Cietoksnī, viss liecinaja par atsacīšanos, bet kādēļ, kāda noslēpumaina mērķa labā? Nu jau viņi abi gāja pa trešā stāva gaiteni; tas bija tieši tāds pats kā divi pirmie. Kaut kur tālu aiz mūra sienām noskanēja smieklu atbalss — skaņa, kura šeit likās nereāla.

Majors Mati bija miesās tulds un smaidīja pārspīlēti laipni. Viņš sēdēja plašā kabinetā ar lielu rakstāmgaldu, kas bija apkrauts ar papīriem. Sienu rotāja gleznots karaļa portrets un glīta koka pamatne, uz kuras bija nostiprināts majora zobens.

Drogo sveicināja, pasniedza savus personas dokumentus un tūdaļ sāka skaidrot, ka nav rakstījis iesniegumu, lai viņu norīkotu uz Cietoksni (viņš bija nolēmis pēc iespējas drīzāk panākt, lai viņu pārvieto uz citurieni), bet Mati viņu pārtrauca pusvārdā:

“Pirms vairākiem gadiem es pazinu jūsu tēvu, leitnant. Drosmīgs un cēls vīrs! Jādomā, ka jūs darīsiet godu viņa piemiņai. Ja nemaldos, viņš bija Augstākās tiesas priekšsēdētājs?”

“Nē, majora kungs! Mans tēvs bija ārsts,” Drogo atteica.

“Ak tā, ārsts! Tiešām! Es viņu sajaucu ar kādu citu. Ārsts, nu kā tad...” Vienu mirkli Mati it kā mazliet apjuka; Drogo ievēroja, ka viņš ik pa brīdim paceļ roku pie formas tērpa apkaklītes, veltīgi pūlēdamies aizsegt apaļu tauku traipu, kas likās pavisam svaigs.

Tomēr majors tūliņ atguvās un turpināja: “Man prieks jūs redzēt mūsu vidū! Vai zināt, ko sacījis Viņa Majestāte karalis? “Bastjani cietoksnis ir mana kroņa pērle!” Un es vēlētos piebilst, ka dienēt mūsu Cietoksnī ir liels gods. Ceru, ka jūs man piekrītat, leitnant?”

Šīs frāzes majors noskandēja gluži mehāniski, it kā tā būtu iekalta formula, ko viņš attiecīgajās reizēs skaitītu nu jau gadiem ilgi.

“Tieši tā, majora kungs! Jums pilnīga taisnība,” atbildēja Drogo. “Taču, atklāti sakot, norīkojums uz Cietoksni man bija pavisam negaidīts. Man pilsētā palika tuvinieki, tāpēc, ja iespējams, es vēlētos...

“Ka tad, tikko ieradies, un jau gribat mūs pamest! Tas nu gan nav labi, es jums teikšu, - nepavisam!”

“Ne jau savas gribas pēc. Es netaisos apspriest pavēles... tikai gribēju sacīt, ka...”

“Nu ja...” majors nopūzdamies atteica, it kā jau daudzkārt būtu saskāries ar šādu situāciju un justu līdzi tiem, kas tajā nokļuvuši. “Es jau saprotu - Cietoksni jūs bijāt iedomājies pavisam citādu un tagad esat maķenīt sabijies. Taču sakiet godīgi: kā gan jūs varat par to spriest, ja tikai nupat esat ieradies?”

“Majora kungs, man nav ne mazāko iebildumu pret Cietoksni!” apliecināja Drogo. “Es tikai labāk vēlētos kalpot karaspēka daļā, kas atrodas pilsētā vai vismaz tās tuvumā. Saprotat? Es runāju atklātu valodu. Redzu, ka esat iejūtīgs cilvēks, un uzticos jūsu laipnībai.”

“Protams, protams!” Mati atteica, īsi iesmiedamies. “Tāpēc jau esmu šeit. Nevienu mēs te neturam pret paša gribu, pat vispēdīgo sargkareivi ne. Tikai žēl - jūs likāties brašs jauneklis...”

Majors brīdi klusēja, it kā domās meklēdams labāko risinājumu. Un tieši tad, nedaudz pagriezis galvu pa kreisi, Drogo pa atvērto logu ieraudzīja Cietokšņa pagalmu. Varēja saskatīt vienu no iekšējiem mūriem - dzeltenīgu, saules kveldētu, tādu pašu kā citi mūri - ar retiem, melniem logu četrstūriem. Bija redzams arī torņa pulkstenis (patlaban rādīja divi) un augšā uz mūra terases - sargkareivis; ar šauteni plecā tas staigāja šurpu turpu. Un virs ēkas tālumā, kur trīsuļoja pusdienas saulē sakarsušais gaiss, pacēlās klinšu smaile. No tās varēja redzēt tikai pašu galotni. Pati par sevi šī smaile nelikās nekas īpašs, taču jaunajam leitnantam Džovanni Drogo tā bija pirmā paša acīm ieraudzītā liecība par ziemeļu zemi, leģendāro valstību, kas plešas aiz Cietokšņa. Tikai viena klints... Kāds gan ir viss pārējais? Caur tāluma dūmaku no turienes staroja blāva gaisma.

Tad majors atkal ierunājās:

“Sakiet — vai jūs katra ziņā vēlaties tūliņ doties atpakaļ, vai ari jums būtu iespējams paris mēnešu pagaidit? Mums tas, protams, vienalga, kā jau teicu... tas ir, no oficiālā viedokļa,” viņš piebilda, lai sacītais neizklausītos nepieklājīgi.

“Ja jau es tikpat dodos atpakaļ...” atbildēja Drogo, patīkami pārsteigts par to, ka viņam neliek šķēršļus, “ja jau es tikpat dodos atpakaļ, tad man liekas labāk to darīt uzreiz.” “Labi jau, labi!” majors teica kā mierinādams. “Tomēr, redzat,” viņš turpināja, “ja vēlaties tūliņ doties projām, būtu labāk, ja tas notiktu veselības stāvokļa pēc. Aizejiet uz Cietokšņa slimnīcu! Mūsu ārsts jūs pāris dienas novēros un tad izrakstīs izziņu. Daudzi karavīri nepanes kalnu klimatu...”

“Vai tiešām nepieciešams izlikties par slimu?” vaicāja Drogo; tādi paņēmieni viņam nepatika.

“Nepieciešams tas nav, toties visu ļoti atvieglo. Pretējā gadījumā būtu vajadzīgs jūsu rakstisks iesniegums ar lūgumu pārvietot uz citu daļu, šo lūgumu vajadzētu nosūtīt ģenerālštābam, un līdz atbildes saņemšanai paietu vismaz divas nedēļas. Galvenais — tas viss notiek ar pulkveža kunga ziņu, un tieši to es labprāt jums aiztaupītu. Šādas lietas viņam īstenībā ļoti nepatīk. Tās viņu sāpina -nudien sāpina, gluži tā, it kā tas būtu apvainojums viņa Cietoksnim. Tāpēc - ja nu gribat zināt manas domas - es jūsu vietā gan tā nedarītu.”

“Piedodiet, majora kungs, es to nezināju!” atteica Drogo. “Ja Cietokšņa pamešana nelabvēlīgi ietekmē manu karjeru, tā ir cita lieta.”

“Nekā tamlīdzīga, leitnant, jūs mani pārprotat! Jūsu karjerai nav jācieš ne vienā, ne otrā gadījumā. Runa ir vienīgi par... nu, kā to lai saka... zināmu niansi. Skaidrs, ka pulkveža kungam tas viss nepatiks, to es jums jau uzreiz teicu. Bet ja nu jūs tā esat izlēmis...”

“Nē, nē!” iesaucās Drogo. “Ja apstākļi ir tadi, tad tiešām labāk būtu nodrošināties ar ārsta izziņu.”

“Jā... Ja nu vienigi...” Mati ar pieglaimīgu smaidu ieteicās, tad zīmīgi apklusa.

“Ja nu vienīgi?...”

“Ja nu vienīgi jūs būtu ar mieru palikt šeit četrus mēnešus - tas īstenībā būtu vislabākais risinājums.”

“Četrus mēnešus?” Drogo neticīgi pārvaicāja; viņš jutās vilies, saprazdams, ka šovakar projām netiks.

“Tieši tā,” apstiprināja Mati. “Viss būtu daudz vienkāršāk. Tūdaļ paskaidrošu. Divreiz gadā mums visiem pārbauda veselību; tas paredzēts noteikumos. Nākamā pārbaude ir pēc četriem mēnešiem. Manuprāt, jums tas ir visizdevīgākais variants. Un ārsta slēdziens būs negatīvs -ja vēlaties, es pats to varu nokārtot. Jums ne par ko nav jāuztraucas. Turklāt... ’ majors pēc klusuma brīža turpināja, “pēc četriem mēnešiem jūs jau varētu saņemt raksturojumu. Pulkvedis jums to noteikti izsniegs, par to nešaubieties! Jūs taču zināt, cik liela nozīme jūsu turpmākajā karjerā varētu būt labam raksturojumam... Taču saprotiet mani pareizi - tas ir tikai padoms, vienkārši padoms! Jūs varat darīt, kā pats vēlaties.”

“Tieši tā, majora kungs!” atbildēja Drogo. “Es lieliski saprotu.”

“Darbs mums šeit nav grūts, īstenībā tikai sardzes dienesta pienākumi,” Mati turpināja. “Vienīgi Jaunajā sargtorni atbildība varētu būt lielāka, bet to jums iesākumā tik un tā neuzticēs. Nudien jūs šeit nebūsiet pārpūlējies, par to neraizējieties!”

Drogo vairs tikai ar pusausi klausījās majora skaidrojumos. Viņu savādi fascinēja loga četrstūrī redzamā aina ar klints smaili virs mūriem. Tā modināja neskaidras, vēl neiepazītas izjūtas, interesi, kas likās neapdomīga, muļķīga, īstenībā pilnīgi neloģiska.

Viņš jutās ari nedaudz nomierinājies attiecībā uz prombraukšanu. No šīs domas viņš nebija atteicies, taču viņam vairs nelikās, ka būtu īpaši jāsteidzas. Nu jau viņš gandrīz kaunējās par savām pirmā brīža izbailēm. Vai tiešām viņš būtu gļēvulīgāks par citiem, kas šeit dienējuši? Ja tūliņ pat došos atpakaļceļā, būšu apliecinājis, ka esmu pēdējā niecība, Drogo domāja. Patmīlība viņā cīnījās ar ilgām pēc agrākā, pierastā dzīvesveida.

“Pateicos par padomu, majora kungs!” viņš teica. “Tomēr līdz rītdienai es vēl gribētu padomāt.”

“Ļoti labi!” Mati atbildēja, manāmi apmierināts. “Un ko darīsiet šovakar? Vai vēlaties, lai vakariņu laikā jūs iepazīstinu ar pulkvedi, vai arī jums nepatiktu, ka viņš ievēro jūsu klātbūtni?”

“Nu... nezinu, vai ir jēga slēpties. Ja nu vēl gadās, ka šeit jāpaliek četrus mēnešus...” Drogo šaubīdamies sacīja.

“Tā nudien būs labāk!” atteica majors. “Iepazīšanās ar citiem virsniekiem jūs uzmundrinās. Gan redzēsiet - viņi visi ir lieliski vīri!”

Mati pasmaidīja; Drogo saprata, ka laiks atsveicināties. Taču viņam vēl gribējās ko lūgt.

“Majora kungs,” viņš tēloti mierīgā balsī iesāka, “vai drīkstu uzkāpt uz mūra, paskatīties, kas tur, ziemeļu pusē, īsti ir?

“Kas ir aiz mūra? Nu gan brīnumi! Vai jūs interesē dabasskati?” atteica majors.

“Tikai uzmest aci, majora kungs, ziņkārības pēc! Stāsta, ka tur plešoties tuksnesis, bet man to nekad nav gadījies redzēt.”

“Nav arī vērts, leitnant! Vienmuļa ainava, nekā īpaša. Nudien, tas nav pūļu vērts!”

“Ja ne, tad ne,” sacīja Drogo. “Man gan likās, ka ar to es nevienu neapgrūtināšu.”

Majors Mati salika gaļīgos pirkstgalus kopā, it kā grasīdamies skaitīt lūgšanu.

“Jūs vēlaties tieši to vienīgo, ko nedrīkstu jums atļaut,” viņš teica. “Atrasties uz mūriem, sardzes teritorijā, atļauts vienīgi šeit dienošām militārpersonām, un arī tām jāzina parole.

“Bet vienu pašu reizi, izņēmuma kārtā... Vai tad arī virsniekiem tas ir aizliegts?”

“Arī virsniekiem! Saprotu, kā nu ne - jums tur, pilsētā, šāda sīkumainība liekas smieklīga. Un parole droši vien nav nekāds sevišķs noslēpums. Pie mums ir citādi.” “Bet... atvainojiet manu uzmācību, majora kungs...” “Runājiet vien, leitnant!”

“Gribēju sacīt - vai tad mūrī nav kāda šaujamlūka, kāds lodziņš, pa kuru varētu palūkoties?”

“Viens logs ir, un tas pats pulkveža kunga kabinetā. Skatu laukumiņš ziņkārīgajiem diemžēl nav ierīkots. Bet, kā jau teicu, - tas nav jūsu pūļu vērts, ainava ir gaužām neizteiksmīga... Ja nolemsiet šeit kādu laiku uzkavēties, jums tā vēl pamatīgi apniks.”

“Paldies, majora kungs! Vai drīkstu iet?” Drogo piesvieda roku pie cepures.

“Uz drīzu redzēšanos, leitnant!” Mati noteica, draudzīgi pamādams. “Par tuksnesi gan nedomājiet! Nav vērts, es jums saku, - tukšs klajums un vairāk nekas.”

Tomēr tai pašā vakarā leitnants Morels pēc sardzes beigām slepeni uzveda Drogo uz mūra.

Garais gaitenis, ko apgaismoja retas laternas, stiepās gar visu mūri no viena gala līdz otram. Ik pa gabalam gaitenī bija durvis, aiz kurām atradās noliktavas, darbnīcas, sardzes telpas. Nogājuši aptuveni simt piecdesmit metru, viņi sasniedza Trešā sargtorņa ieeju. Pie durvīm stāvēja bruņots kareivis. Morels teica, ka vēloties runāt ar leitnantu Grotu, sardzes vienības komandieri.

Un ta, pārkāpdami reglamentu, viņi iekļuva tornī. Džovanni ieraudzīja savā priekšā šauru eju; pie sienas zem gaismekļa karājās saraksts ar sardzes dienesta kareivju uzvārdiem.

“Nāc, nāc!” aicināja Morels. “Labāk nekavēsimies!” Viņam sekodams, Drogo kapa augšup pa šauram kāpnēm, kas beidzot izveda torņaugšā. Dežurējošam sargkareivim Morels pameta ar roku, it kā norādīdams, ka formalitātes ir liekas.

Piepeši Džovanni stāvēja ar skatu pret mūra ārmalu; dziļi lejā pletās rieta saulē mirdzošā ieleja; ziemeļu robežas noslēpumi nu bija viņa acu priekšā.

Jauneklis stāvēja kā sastindzis, un viņa seja bija tikko jaušami nobālējusi. Tuvumā soļojušais sargkareivis bija apstājies; šķita, ka pār visu pasauli līdz ar krēslu nolaidies bezgalīgs klusums. Nespēdams atraut skatienu no viņam pavērušās ainas, Drogo jautāja:

“Un kas ir tālāk, aiz tiem kalniem? Kā tur izskatās? Viss tāpat?”

“Neesmu redzējis,” atbildēja Morels. “To var redzēt no Jaunā sargtorņa - lūk, tur tas stāv, uz tā konusveida kalna! No turienes viss plašais līdzenums redzams kā uz delnas. Stāsta, ka...” Viņš aprāvās.

“Stāsta? Ko stāsta?” jautāja Drogo; viņa balsi trīsēja neparasts satraukums.

“Stāsta, ka līdzenums esot viss vienos akmeņos, tāds kā akmeņu tuksnesis... Gluži balts, it kā būtu uzsnidzis sniegs...”

“Tikai akmeņi - un vairāk nekā?”

“Tā stāsta. Vietām esot ari slīkšņas.”

“Bet tālumā, ziemeļu pusē - vai tur var kaut ko saskatīt?” “Apvārsni parasti sedz migla,” strupi atbildēja Morels; pirmītējā sirsnīgā atklātība bija pagaisusi. “Ziemeļu miglas ir biezas, neko nevar redzēt.”

“Migla!” Drogo brīnīdamies novilka. “Bet nevar taču būt, ka migla ir pastāvīgi. Kādu dienu apvārsnis, jādomā, ir ari skaidrs.”

“Skaidrs nav tikpat kā nekad, ari ziemā ne. Daži tomēr apgalvo, ka esot kaut ko redzējuši.”

“Kaut ko redzējuši! Ko īsti?”

“Drīzāk jau iedomājušies. Ej nu tici kareivjiem! Viens saka vienu, otrs - pavisam ko citu. Vieni apgalvo, ka redzējuši baltus torņus, citi - ka tur esot vulkāns, no kura ceļoties dūmi; tā arī esot tā migla. Arī Ortizs, mūsu kapteinis, reiz esot kaut ko saskatījis... pirms gadiem pieciem. Pēc viņa sacītā iznāk, ka gar apvāršņa malu stiepjas kaut kāda tumša līnija, varbūt mežs.

Abi apklusa. Kur es to visu jau esmu redzējis? Drogo domāja. Varbūt esmu iztēlojies, lasīdams senu pasaku? Skats likās tik pazīstams: zemas, sadēdējušas klintis, līč-loču ieleja, kur nekas neaug, ne zāle, ne krūmi, robainas kraujas un tālumā starp klintīm - mazs tuksnesīga līdzenuma trijstūris. Tas satrauca Džovanni līdz dvēseles dziļumiem, modinādams tur savādas atbalsis, kas viņu pašu bezgala izbrīnīja.

Drogo stāvēja un raudzījās uz šo ziemeļu pasauli, tuksnesīgajām tālēm, kurās nekad nebija manīti cilvēki. Vēl nekad no tāspuses nebija tuvojusies ienaidnieku armija, nekad te nebija karots, nekas te nebija noticis.

“Nu, kā tev šķiet?” Morels iejautājās, cik spēdams, mundri. “Vai patīk?”

“Hm!” Drogo novilka, nezinādams, ko atbildēt. Viņš juta neskaidras ilgas pēc šīm tālēm, bet arī savādas bailes.

Kaut kur atskanēja īss taures signāls.

“Nu gan labāk ej projām!” Morels sacīja. Tomēr Džovanni viņu likās nedzirdam — nogrimis savās domās, it kā cenzdamies kaut ko atcerēties. Rieta spožums pamazām izdzisa, un klinšu ēnās pamodies vējš iesvilpojās ap Cietokšņa asajiem apveidiem. Sargkareivim laikam bija kļuvis vēsi, jo tas atkal soļoja, ik pa brīdim pamezdams aci uz svešinieku, Džovanni Drogo.

“Nu gan labāk ej projām...” Morels atkārtoja, saņemdams biedru aiz elkoņa.

IV

Daudzreiz mūžā Džovanni bija palicis viens, pat bērnībā, kad laukos gadījās apmaldīties, un vēlākos gados naksnīgās pilsētas ielās, kur klaiņo noziedznieki, un vēl vakar, kad bija pārlaidis nakti kalnos. Tomēr tagad, kad ceļojuma raizes bija palikušas aiz muguras, jaunie dienesta biedri devušies pie miera un viņš petrolejas lampas gaismā sēdēja savā istabā uz gultas malas, pilns neskaidru skumju un bažu, - tagad tas bija citādi. (Istaba, taisnību sakot, likās tīri pieklājīga - sienas viscaur apdarinātas ar koku, liela gulta, galds, ciets dīvāns un skapis.) Nu viņš no visas tiesas saprata, kas ir vientulība. Viņš bija uzņemts sirsnīgi, vakariņās viņam par godu bija izdzerta pudele vīna, taču šobrīd viņš zināja — nevienam vairs nav gar viņu daļas, visi viņu aizmirsuši (virs gultas — koka krucifikss, pie pretējās sienas — veca gravīra ar garum garu parakstu, no kura var salasīt tikai pirmos vārdus: Humanissimi Viri Francisci Angloisi virtutibus). Visas garās nakts laikā neviens neiegriezīsies viņu apraudzīt, neviens visā Cietoksnī par viņu nedomā - kur nu Cietoksnī, visā pasaulē šobrīd nav nevienas dzīvas dvēseles, kas pieminētu Džovanni Drogo; katrs iegrimis savā pasaulē, aizņemts ar sevi; māte — varbūt pat viņa šobrīd Džovanni neatceras, viņš tai nav vienīgais dēls, visu dienu tā domājusi par viņu, tagad jāpadomā arī par citiem. Taisnīgi vien ir, Drogo sevī noteica bez vismazākā rūgtuma, - tomēr patlaban viņš bija tas, kurš sēdēja Cietokšņa istabā uz gultas malas (sienas panelī - tikai tagad Drogo to ievēroja - bija izgrebts un ar vislielāko rūpību izkrāsots reljefs zobens, ko pirmajā acu uzmetienā gandrīz varēja noturēt par īstu; kāds virsnieks te bija ilgi un centīgi strādājis - kāds, kurš šajā istabā mitinājies pirms viņa), sēdēja sagumis, galvu mazliet pacēlis augšup, gurdi un apātiski blenzdams pretējā sienā un juzdamies tik vientuļš kā vēl nekad.

Beidzot Drogo piespieda sevi piecelties, lai palūkotos ārā; pa istabas logu varēja redzēt tikai Cietokšņa pagalmu. Nakts tumsā Džovanni mēģināja dienvidpusē saskatīt kalnus, ko bija šķērsojis, lai tiktu šurp, bet likās, ka tie ir zemāki par Cietokšņa mūri, jo aiz tā nekas nebija saredzams.

Trīs logos dega gaisma, bet šie logi bija viņa istabas pusē un tajos nevarēja ielūkoties; gaisma no logiem - arī no viņa loga - krita uz pretējās sienas milzīgos, gaišos četrstūros, turklāt vienā no tiem kustējās liela ēna, varbūt kāds virsnieks ģērbās.

Logu aizvēris, Drogo novilka drēbes un atlaidās gultā, un kādu brīdi domīgi raudzījās griestos (ari tie bija apdarināti ar koku). Viņš nebija atvedis līdzi nevienu grāmatu, ko lasīt, taču šobrīd tam nebija nozīmes, jo viņu jau apņēma miegs. Kad lampa bija izdzēsta, tumsā pamazām iegaismojās loga četrstūris un tajā iemirdzējās zvaigznes.

Nogurums bija tik liels, ka likās, tūlīt viņš iemigs, taču apziņa vēl palika modra. Iztēlē pavīdēja nesakarīgi tēli, it kā viņš sapņotu, un sāka jau virknēties kaut kādam stāstam, tomēr pēc brīža Drogo atkal attapās nomodā.

Miegs bija kā ar roku atņemts, un piepeši viņš apjauta; visapkārt plešas milzīgs klusums. Kaut kur tālu, tālu kāds ieklepojās - vai varbūt viņam tikai izlicies? Un tad pēkšņi pavisam tuvu — guldzošs plunkšķis, kas šķita atbalsojamies visās malās. Maza, zaļa zvaigznīte (viņš to varēja redzēt, nepagriežot galvu) nakts ceļojumā pa debesīm nupat bija sasniegusi loga augšmalu, draudēdama izgaist; pamirdzējusi pie četrstūra melnās malas, tā tiešām nozuda. Vēlēdamies vēl mazliet to paturēt acīs, Drogo nedaudz paslējās augšup. Un tai pašā mirklī atskanēja otrs plunkš -it kā kaut kas mīksti iekristu ūdenī. Vai kritīs vēl? Elpu aizturējis, Drogo gaidīja nākamo plunkšķi - skaņu, kas viņam saistījās ar mikliem pagrabiem, pazemes peļķēm un tukšām, spokainām mājām. Vairākas minūtes aizritēja pilnīga klusumā; cik tiešām, nu Cietoksnī valdīja visdziļākais klusums, tā bija īstena miera valstība. Jau atkal ap Drogo drūzmējās nesakarīgi atmiņu tēli no agrākās dzīves.

Plunkš! Pretīgā skaņa! Drogo pietrūkās sēdus. Tātad šis troksnis nerimsies; pēdējie plunkšķi nebija klusāki par pirmo, tātad nebija cerību, ka sakrājies ūdens drīz būs izpilējis. Kā te var aizmigt? Drogo atcerējās, ka gultas malā karājas kaut kāda aukla; varbūt zvans? Viņš pamēģināja auklu pavilkt - tā padevās, un kaut kur telpu labirintā atskanēja tik tikko dzirdams zvaniņa šķindiens. Cik muļķīgi, Drogo nodomāja, saukt cilvēku šurp tīro nieku pēc! Bet kurš gan te nāks?

Tomēr pēc brīža gaitenī atskanēja soļi, arvien tuvāk un tuvāk, līdz beidzot pie durvīm kāds pieklauvēja. “Iekšā!” Drogo uzsauca. Ienāca kareivis ar laternu rokā. “Klausos, leitnanta kungs!”

“Velns parāvis, te taču nevar gulēt!” Drogo teica, valdīdamies, lai nekliegtu. “Kas tā par riebīgu skaņu? Varbūt kāda caurule tek? Pārbaudiet un novērsiet pilēšanu! Citādi es nespēju iemigt. Varbūt pietiek to aptīt ar kādu lupatu.” “Tvertne pil, leitnanta kungs!” kareivis jestri atbildēja, it kā virsnieka sašutums viņam nebūtu nekas neparasts. “Ūdens tvertne! Tur neko nevar līdzēt!”

“Ūdens tvertne?”

“Jā, aiz šīs sienas,” kareivis paskaidroja. “Visi sūdzas, bet pilēšanu nav iespējams novērst. Jūs neesat vienīgais, kas to dzird. Kapteinis Foncazo arī reizi pa reizei paldaigā, bet kāds no tā labums?”

“Labi, ej!” Drogo norūca. Durvis aizvērās, soļi attālinājās un izgaisa, pār visu atkal nolaidās klusums, un logā mirdzēja zvaigznes. Nu jauneklim ienāca prātā sargkareivji, kas tepat dažu metru atstatumā nemitīgi staigāja šurpu turpu kā uzvilktas lelles. Kamēr viņš gulēja gultā un viss apkārt likās iegrimis miegā, desmitiem cilvēku bija nomodā. Desmitiem cilvēku, domāja Drogo, - bet kāpēc, kāda no tā jēga? Disciplīna Cietoksnī laikam gan izkopta līdz idiotiskai pilnībai. Simtiem karavīru sarga kaut kādu kalnu pāreju, ko neviens ir necenšas pāriet! Jatiek prom, pēc iespējas drīzāk jātiek no šejienes prom — tīrā gaisā, prom no šīs savādās miglas! Ak, kaut drīzāk varētu atgriezties mājās, vienkāršībā un parastībā! Māte tagad jau noteikti guļ, visas ugunis izdzēstas, bet varbūt tomēr vēl domā par viņu, Džovanni, - īstenībā tas ir pat ļoti iespējams, mātei tas raksturīgi; pat tīrais sīkums, pirms iemigšanas iešāvies prātā, viņai var likt visu nakti nogrozīties bez miega.

Vēl viena tvertnes atrauga, vēl viena zvaigzne nozūd aiz loga un dodas tālāk - apspīdēt pasauli, apspīdēt Cietokšņa mūrus un sargkareivju iekaisušos plakstus, bet tikai ne Drogo, kas guļ gultā, gaidīdams miegu un veltīgi dzīdams prom arvien drūmākas domas.

Un ja nu Mati laipnās runas ir tikai izlikšanās? Ja nu viņu vairs nelaiž prom - ari pēc četriem mēnešiem ne? Ja nu atrod kādu reglamenta punktu, kura pēc viņš vairs nevar atgriezties pilsētā? Un ja nu viņš paliks te, augšā, šajā Cietokšņa istabā, gadiem ilgi, ja nu viņu piespiež šeit aizvadīt visu jaunību? Nelga tāds, Drogo sevi aprāja, saprazdams, ka tās ir gaužām muļķīgas domas, tomēr nespēdams tikt no tām vaļā; nakts aizsegā tās atgriezās atkal un atkal, viņu mocīdamas.

Nu jau viņam sāka rēgoties kaut kādi dīvaini spēki, kas sazvērējušies pret viņu, Drogo, lai neļautu viņam no šejienes aizbraukt. Un vainīgais droši vien nemaz nebija Mati. Gan Mati, gan pulkvedim viņa liktenis drīzāk pilnīgi vienaldzīgs: vai viņš aizbrauc vai paliek — kas tiem par daļu... Tomēr ir kaut kas tāds, kas stājas ceļā, grib padarīt neiespējamu viņa atgriešanos pie agrākās dzīves; varbūt tās ir viņa paša dvēseles tieksmes, ko viņš vēl nav nojautis.

Tad Džovanni redz pavīdam kaut kādu arku un zirgu uz balta ceļa, kāds it kā sauc viņu vārdā, un pēc tam viņu apņem miegs.

V

Nākamajā vakarā Džovanni Drogo pirmoreiz komandēja sardzi Trešā ja torni. Pulksten sešos visas septiņas sardzes vienības nostājās Cietokšņa pagalmā - trīs, kam bija jādežūrē forta ēkā, un četras malējo torņu vienības. Astotā vienība jau bija izsoļojusi no Cietokšņa, dodamās uz Jauno torni, jo līdz turienei bija krietns ceļa gabals.

Uz Trešo torni vecākā seržanta Tronka vadībā bija jādodas divdesmit astoņiem jeb, kopā ar taurētāju, divdesmit deviņiem vīriem. Visi kareivji bija no kapteiņa Ortiza rotas, kurā tagad dienēja ari Drogo. Pieņemdams dežūru, viņš izvilka zobenu no maksts.

Saskaņā ar tradīciju septiņas sardzes vienības, kurām bija jānomaina iepriekšējas, bija nostādītās perpendikulāri fortam, bet pulkvedis, Cietokšņa komandants, tās pārbaudīja, raudzīdamies pa logu. Kareivju rindas uz pagalma dzeltenīgās zemes fona veidoja melnu rakstu; droši vien no augšas tas izskatījās skaisti.

Virs Cietokšņa zilgmoja tīras debesis, kurās vējš bija izdzenājis visus mākoņus, un tā mūrus apspīdēja slīpi saulrieta stari. Bija septembra vakars. No komandantūras telpām izkliboja, atspiezdamies uz zobena, komandanta vietnieks, apakšpulkvedis Nikolozi; viņa ievainojumi bija gūti agrākās kaujās. Todien sardzes vienību sagatavotību pārbaudīja kapteinis Monti, varena auguma vīrs; pēc viņa piesmakušajā balsī nokliegtās komandas kareivji reizē, visi vienā mirklī - pagalmā noskanot varenai, cietai šalkai -uzmeta šauteni plecā. Pēc tam iestājās pilnīgs klusums.

Un tad septiņu sardzes vienību taurētāji cits pēc cita nopūta signālu. Drogo nu klausījās, kā skan slavenās Bastjani cietokšņa sudraba taures; katra no tām bija rotāta ar sarkanzeltainu zīda auldu un piekārtu ģerboņa vimpeli. To dzidrās balsis piepildīja debess jumu - un šauteņu

durkli miera stājā sastingušo kareivju rokās ievibrējās, iedūcās gluži kā zvans. Kareivji stāvēja stalti kā statujas, stingām, militāri skarbām sejām. Nelikās, ka šos virus gaida parasta sardze; varonīgas apņēmības pilnie skatieni šķita liecinām, ka viņi ir gatavi atvairīt ienaidnieka uzbrukumu.

Pēdējā taures skaņa gari notrīsēja gaisā un atbalsojās Cietokšņa mūros. Durkļi pamirdzēja, atspulgodami augstās debesis, tad, visi vienlaikus apdzisdami, ieslīdēja kareivju ierindā. Pulkveža stāvs aiz loga vairs nebija manāms. Atskanēja kareivju ierindas soļu troksnis, septiņām vienībām pa Cietokšņa gaiteņu labirintiem dodoties uz saviem torņiem.

Pēc stundas Džovanni Drogo stāvēja uz Trešā torņa augšējās terases, tai pašā vietā, no kuras vakardien bija nolūkojies uz ziemeļiem. Vakar viņš bija šeit atnācis tikai kā ziņkārīgs ceļotājs, toties šodien jau bija kļuvis par torņa saimnieku: veselas divdesmit četras stundas gan tornis, gan simt metri mūra būs pilnīgā viņa pakļautībā. Lejā zem viņa četri artilēristi dežurēja pie diviem lielgabaliem, kuru stobri bija notēmēti uz tālē gaistošo ielejas galu. Trīs sargkareivji bija ieņēmuši savas vietas terases malās, pārējie četri - ik pa divdesmit pieciem metriem - sargāja labās puses mūri.

Sardzes posteņu maiņa vecākā seržanta Tronka vadībā bija notikusi stingri pēc reglamenta. Tronks bija īsts Cietokšņa veterāns un reglamentu pārzināja līdz vispēdē-jam sīkumam. Viņš te bija nokalpojis jau divdesmit divus gadus un vairs nepameta Cietoksni pat atvaļinājuma laikā. Neviens tik labi nepārzināja visas nocietinājumu ejas un kaktus kā Tronks; vismelnākajā nakti viņš varēja izlodāt visu Cietoksni bez laternas, un virsnieki nereti uzdūrās viņam nakts vidū — viņš staigāja, pārbaudīdams sargposteņus. Kad dežurēja viņš, sargkareivji ne mirkli nenolika šauteni zemē un neapstājās, lai atspiestos pret mūri, tikai maršēja un maršēja, jo, saskaņā ar reglamentu, apstāšanās

bija pieļaujama tikai īpašos gadījumos. Sardzes laika Tronks nekad negulēja; klusiem soļiem viņš apstaigāja posteņus, un viņa tuvošanās lika kareivjiem nodrebēt. “Kas nāk? Kas nāk?” kareivis iesaucās, satvēris šauteni. “Grota,” vecākais seržants atbildēja. “Gregorio,” noteica kareivis.

Parasti gan sardzes komandieri, kā vecākie, tā jaunākie virsnieki, apstaigādami savā pārziņā esošo teritoriju, nesacīja posteņiem paroli, jo tas būtu bijis smieklīgi -kareivji taču viņus pazina. Vienīgi Tronks allaž izpildīja reglamentu burtiski.

Tronks bija sīks un kalsns, ar skūtu galvu un vecišķu seju; viņš reti ielaidās sarunās, pat ar virsniekiem ne, un visu brīvo laiku veltīja mūzikai. Mūzika bija viņa lielākā kaislība, tās dēļ viņš pat bija iedraudzējies ar kapelmeistaru, seržantu Espinu. Tronkam piederēja skaists akordeons; lai arī viņš to gandrīz nekad nespēlēja, Cietoksnī valdīja uzskats, ka viņš esot lielisks akordeonists. Tronks studēja harmonijas mākslu; stāstīja, ka viņš esot sacerējis vairākus militārus maršus. Tuvāk nevienam nekas nebija zināms.

Brīvajā laikā Tronks reizēm uzsvilpoja kādu melodiju, bet sardzes laikā to nekad neatļāvās. Pa lielākai daļai viņu varēja redzēt staigājam gar balustrādi un saspringti pētām ziemeļpuses ieleju, it kā viņš tur cerētu sazin ko ieraudzīt.

Nostājies blakus Drogo, Tronks ar pirkstu rādīja uz šauro ceļu, kas, aizvīdamies gar stāvām kraujām, veda uz Jauno torni.

“Skat, kur atgriežas sardzes vienība!” viņš teica. Taču Drogo vakara krēslā neko nespēja saskatīt. Vecākais seržants nosodoši papurināja galvu.

“Kas par lietu?” Drogo vaicāja.

“Tāda sistēma nekur neder, to es vienmēr esmu sacījis. Pilnīga nejēdzība!’ atbildēja Tronks.

“Vai kas noticis?”

“Pašreizējā sistēma ir vājprāts! Sardzes maiņa Jaunajā torni jāveic daudz agrāk. Diemžēl pulkveža kungs neko nedara, lai ieviestu kārtību.”

Izbrīnā ieplestām acīm Džovanni uzlūkoja vecāko seržantu: vai tas iespējams, ka viņš uzdrīkstas pulkvedi kritizēt?

“Protams, ja raugāmies uz šo lietu no pulkveža kunga viedokļa, tad pulkveža kungam, protams, ir pilnīga taisnība,” Tronks nopietni, ar pārliecību turpināja; nelikās, ka viņš tikai vēlētos izlīdzināt iepriekš sacītā nevēlamo iespaidu. “Diemžēl neviens viņam nav paskaidrojis briesmas, ko rada pašreizējais stāvoklis.”

“Briesmas?” pārjautāja Drogo. Kādas gan briesmas varēja draudēt sardzes vienības vīriem, pa labi pazīstamu taku dodoties uz Jauno torni, ja ņem vērā, ka bez viņiem visā plašajā apkārtnē nebija nevienas dzīvas dvēseles?

“Jā, briesmas!” Tronks atkārtoja. “Gan jau reiz vakara tumsā kaut kas atgadīsies.”

“Un ko tur varētu darīt?” Drogo pieklājības pēc apjautājās, lai gan šis temats viņā neizraisīja ne mazāko interesi.

“Agrāk Jaunā torņa sardzes vienības mainījās divas stundas pirms sardzes maiņas Cietoksni. Tad vienmēr vēl bija gaišs, ari ziemā, turklāt ar parolēm viss bija daudz vienkāršāk. Viena parole bija vajadzīga, lai iekļūtu torni. Otra, jaunā parole bija derīga diennaktij sardzē un atpakaļceļam uz Cietoksni. Ar divām parolēm pietika. Kad sardzi beigusi vienība atgriezās Cietoksnī, šeit sardzes maiņa vēl nebija notikusi, tātad parole vēl bija derīga,” Tronks labprāt skaidroja, demonstrēdams savu kompetenci.

“Jā, protams,” atbildēja Drogo, lai gan nesaprata, ko īsti vecākais seržants grib sacīt.

“Vēlāk sāka spriest, ka šāda kārtība esot bīstama,” Tronks turpināja. “Neesot pareizi, ka ārpus Cietokšņa atrodas tik daudz kareivju, kas zina paroli. Tas neesot droši. Un virsnieks jau nu diezin vai kļūs par nodevēju, drīzāk gan viens nodevējs atradīsies piecdesmit kareivju vidū.”

“Nu jā,” Drogo piekrita.

“Un tad nolēma, ka paroli turpmāk zinās tikai vienības komandieris. Tagad Jaunā torņa sardzes vienība iziet no Cietokšņa trīs ceturtdaļstundas pirms sardzes maiņas šeit. Piemēram, šodien... Lielā sardzes maiņa notiek sešos. Jaunā torņa vienība iziet no šejienes piecos piecpadsmit un tieši sešos ierodas norādītajā vietā. Lai izietu no Cietokšņa, parole nav vajadzīga, jo vienība formēta šeit.

Lai iekļūtu tornī, vajag zināt vakardienas paroli, bet tā zināma vienīgi virsniekam. Pēc sardzes maiņas tornī / stājas spēkā šodienas parole, un arī to zina tikai virsnieks -un tā veselas divdesmit četras stundas, līdz ierodas nākamā sardzes vienība. Taču rītvakar, kad sardzi beigusī vienība atgriezīsies Cietoksnī - un tā var ierasties arī sešos trīsdesmit, jo atpakaļceļš ir vieglāks, - šeit parole jau būs mainīta. Tā būs jau trešā parole! Virsniekam jāzina trīs paroles: viena iziešanai no Cietokšņa, otra - diennaktij sardzē un trešā — lai atgrieztos Cietoksnī. Un šī kārtība ieviesta tikai tādēļ, lai kareivji, atrazdamies ceļā, nezinātu paroli. Tagad nu atļaujiet jautāt,” Tronks runāja tālāk, neņemdams vērā, vai leitnants viņā klausās vai neklausās, “atļaujiet jautāt: ja nu ar virsnieku, kas vienīgais zina paroli, ceļā kaut kas atgadās, ja nu viņam kļūst slikti, viņš zaudē samaņu - ko šādos apstākļos darīs kareivji? Nevarēs taču panākt no komandiera, lai viņš runātu! Atgriezties Cietoksnī viņi arī nevarēs, jo parole šeit jau ir nomainīta. Vai par to kāds ir domājis? Mūsu slepenības cienītāji laikam neaptver, ka tagad divu paroļu vietā ir trīs, turklāt trešā tiek apstiprināta divdesmit četras stundas pirms tās stāšanās spēkā! Lai kas arī notiktu, viņi to nedrīkst mainīt, pretējā gadījumā vienība nevarēs iekļūt atpakaļ Cietoksnī.”

“Bet vārtu sargposteņi savus dienesta biedrus pazīst,” Drogo iebilda. “Viņi taču redzēs, ka tā ir vienība, kas atgriezusies no Jaunā torņa.”

Tronks nomēroja jauno leitnantu ar augstprātīgu skatienu. “Tā nu gan nenotiks, leitnanta kungs!” viņš atteica. “Cietokšņa noteikumi ir stingri. No ziemeļu puses Cietoksnī nedrīkst ieiet neviens, kas nezina paroli, lai kas viņš arī būtu.”

“Vai šādos apstākļos nebūtu vienkāršāk noteikt īpašu paroli tieši Jaunajam tornim?” Tronka formālās pieejas aizkaitināts, Drogo atvaicāja. “Sardzes maiņa varētu notikt agrāk, bet paroli iekļūšanai Cietoksnī zinātu vienīgi komandieris. Tad kareivjiem nekas nebūtu jāzina.”

“Pats par sevi saprotams!” vecākais seržants iesaucās gandrīz vai līksmi, it kā taisni šādu iebildumu būtu gaidījis. “Ļoti iespējams, ka tā būtu labākā izeja. Tomēr tas nozīmē, ka vajadzētu mainīt reglamentu, apstiprināt jaunu instrukciju! Reglaments paredz: “Parole ir derīga divdesmit četras stundas no vienas sardzes maiņas līdz nākamajai. Cietoksnī un tam pakļautajos novērošanas punktos vienlaikus ir spēkā viena parole,”” Tronks pamācošā balsī citēja. “Formulējums pilnīgi skaidrs - “un tam pakļautajos novērošanas punktos”! Nekādas atkāpes tas nepieļauj.” “Tātad agrāk...” Drogo iejautājās, jo sākumā Tronka runas bija laidis gar ausīm, “agrāk sardzes maiņa Jaunajā tornī bija vienkāršāka?”

“Nu kā tad!” Tronks iesaucās. Tad apķēries pārlaboja: “Tieši tā, leitnanta kungs! Tikai pēdējos divus gadus ieviesta šāda nepareiza kārtība. Agrāk bija daudz labāk.” Tronks apklusa; Drogo viņu uzlūkoja ar šausmām. Par ko gan šis vīrs pārvērties pēc divdesmit diviem Cietoksnī nokalpotiem gadiem? Vai vecākais seržants vēl maz atceras, ka citur pasaulē dzīvo miljoniem cilvēku, viņam līdzīgo, kas nevalkā formas tērpu? Kas brīvi staigā pa pilsētu ielām un vakaros paši izlemj, vai dosies uz mājām gulēt vai varbūt iegriezīsies krodziņā, vai apmeklēs teātra izrādi? Nu nē, šī karavīra izskats nepārprotami liecināja, ka cilvēkus viņš aizmirsis, viņam eksistē vairs tikai Cietoksnis un tā nejēdzīgais reglaments. Tronka dzīvi vairs neizdaiļo ne sieviešu skaistums, ne rami plūstošas upes, ne iekopti dārzi, tikai nīkulīgie Cietokšņa apkaimes krūmi. Tronks raugās uz ziemeļiem tāpat kā Drogo, bet gluži citādām acīm; viņš pēta ceļu, kas ved uz Jauno torni, grāvi un teritoriju ap to, meklēdams vājās vietas Cietokšņa aizsardzībā, bet neredz ne vēju ārdētās klintis, ne teiksmainā līdzenuma trijstūri, ne baltos mākoņus, kuri traucas nu jau naksnīgās debesīs...

Tā nu atgadījās, ka pret nakti jauno leitnanti^ atkal sagrāba vēlēšanās tikt no šejienes projām. Kāpēc nedevos prom uzreiz? viņš sevi tirdīja. Kāpēc pakļāvos majora pieglaimīgajam viltum? Tagad vajadzēs gaidīt četrus mēnešus, simtu divdesmit garumgaras dienas un naktis, pusi no tām aizvadot sardzē uz mūra! Drogo likās, ka viņš nokļuvis kaut kādā dīvainā zemē starp nesaprotamiem cilvēkiem, nežēlīgā un neiejūtīgā pasaulē. Viņa klīstošais skatiens uzdūrās Tronkam: tas stāvēja pilnīgi nekustīgs un vēroja sargkareivjus.

VI

Jau bija ap pusnakti. Apsēdies kailajā sargtorņa istabā pie galda, Džovanni Drogo pavēlēja atnest papīru, spalvaskātu un tinti.

“Mīļo māmiņ!” viņš uzrakstīja - un tūdaļ atkal jutās kā bērnībā. Laternas gaismā viņš viens pats sēdēja Cietokšņa vidū, tālu no mājām, no visa, kas jauks un mīļš, un cerēja - kamēr neviens viņu te neredz, viņš izkratīs mātei sirdi, lai kļūtu vieglāk.

Protams, kolēģu, pārējo virsnieku, sabiedrībā viņam pienācās turēties kā vīram, pļāpāt un smieties, un stāstīt pārdrošas anekdotes par ģenerāļiem un sievietēm. Savu patieso noskaņojumu Drogo varēja atklāt vienīgi mātei -un viņa patiesais noskaņojums šim skarbajam Cietoksnim laikam gan nederēja; to atklādams, viņš kļūtu visiem par apsmieklu. Patiesībā šovakar dūša viņam bija pavisam saplakusi; pēc garā ceļa viņš vēl nebija īsti atpūties, viņu nomāca Cietokšņa drūmums un savas pilnīgās vientulības apziņa.

“Ceļā aizvadīju veselas divas dienas un ierados Cietoksnī galīgi pārguris, un tai pašā brīdī man kļuva skaidrs, ka nevēlos palikt.” Tie bija vārdi, ko jauneklim gribējās rakstīt. “Te ir pārlieku skumīgi. Tuvumā nav neviena ciemata; nav nekādu izpriecu, nekādas jautrības.” Tā viņš labprāt būtu rakstījis.

Tad Džovanni iedomājās māti; šobrīd tā noteikti skumst pēc dēla, bet cenšas sev iegalvot, ka viņš nokļuvis labā dienesta vietā, kur atradis tīkamus biedrus un, kas zina, varbūt pat iepazinies ar kādu jaunu dāmu. Māte remdē skumjas ar domu, ka viņam klājas labi un viņš ir apmierināts.

“Mīļo māmiņ!” Uz papīra rindojās vārdi. “Pēc jauka ceļojuma aizvakar ierados Cietoksnī. Tas tiešām ir iespaidīgs...” Ak, kaut varētu viņai attēlot kailos mūrus, visu Cietokšņa drūmo kopainu, kas liek domāt par sodu un izsūtījumu, un svešādos, dīvainos cilvēkus, kuri šeit mīt! Taču Drogo rakstīja: “Virsnieki mani uzņēma ļoti laipni. Pulkveža vecākais adjutants bija ļoti pretimnākošs; viņš man atļāva atgriezties pilsētā, kad vien vēlos. Tomēr es...”

Varbūt tieši šobrīd māte staigā pa viņa istabu, atdara kādu atvilktni, sakārto viņa vecās drēbes, pēc tam grāmatas, rakstāmgalda piederumus; tās ir mantas, ko viņa jau cilājusi un pārcilājusi nez cik reižu, jo tās ļauj izjust dēla klātbūtni, iztēloties, ka ap vakariņu laiku viņš pārnāks mājās. Viņam izlikās, ka atkal dzird mātes sīkos, steidzīgos soļus, tekājot savās gaitās un visus aprūpējot. Vai gan viņš drīkst māti sāpināt? Ja viņi būtu viens otram blakus — tai pašā istaba, ierastaja lampas gaismā -, tad gan Džovanni viņai atklātu visu patiesību; mātei neiznāktu bēdāties, jo dēls būtu turpat blakus, viss sliktais būtu beidzies, palicis aiz muguras. Bet šādi — no tālienes, vēstulē?... Sēdēdams mātei līdzās pie kamīna vecajās, mīļajās mājās — tad gan viņš pastāstītu par majoru Mati un tā viltīgo lišķību, un par Tronku, to maniaku! Viņš atzītos, cik muļķīgi iekritis, būdams ar mieru palikt Cietoksnī četrus mēnešus, un viņi abi droši vien par to pasmietos. Bet šādi, no tālienes?...'

“Tomēr es...” viņš turpināja, “esmu nolēmis: karjeras labā man kādu laiku vēl jāpaliek Cietoksnī. Visi virsnieki ir ļoti simpātiski, mani pienākumi ir vienkārši un neapgrūtinoši.” Un istaba ar pilošo cisternu aiz sienas? Kapteinis Ortizs? Tuksnesīgā ziemeļu pamale? Vai lai viņš sāktu mātei stāstīt par dzelžaino reglamentu un kailajiem sargtorņa mūriem, starp kuriem viņš tagad sēž? Nē, arī pret māti viņš nedrīkst būt pilnīgi atklāts, pat viņai nedrīkst paust neskaidrās bailes, kas nedod mieru.

Pilsētā, mājās sienas pulksteņi tagad cits pēc cita katrs savā balsī nosit desmit, liekot glāzēm bufetes plauktos maigi iedzinkstēties; no virtuves atskan smiekli; otrpus ielas kāds spēlē klavieres. No tās vietas, kur Drogo sēdēja, pa niecīgo lodziņu, kas nebija platāks par krietnu šaujam-lūku, viņš varēja palūkoties uz ieleju un ziemeļu debespusi, taču ārā jau bija melna tumsa. Rakstāmspalva mazdrusciņ čikstēja. Lai gan ārā valdīja nakts un dzegas robos ik pa brīdim iesvilpās vējš, atnesdams nesaprotamas vēstis, lai gan apkārt savilkās ēnas un gaiss kļuva mikls un auksts, “vispār man klājas labi, un esmu apmierināts,” rakstīja Džovanni Drogo.

No deviņiem vakarā līdz rītausmai katru pusstundu Ceturtajā sargtorni - labajā pusē, pie pašas kalnu pārejas malas, kur beidzās mūris, — nodunēja zvans. Skaņai izdziestot, pēdējais sargkareivis tūdaļ uzsauca tam, kas stāvēja viņam tuvāk, tas uzsauca nākamajam un tā uz priekšu līdz pretējam mūra galam; no torņa uz torni, visgarām fortam un tālāk tumsā skanēja saucieni. “Klausies! Klausies!’’ Bija dzirdams, ka sargkareivji sasaucas bez īpašas patikas, vienaldzīgās un pat savādi pārvērstās balsīs.

Ar visām drēbēm atlaidies vienkāršajā gultā, arvien smagāka gurduma mākts Džovanni klausījās, kā sauciens no tālienes veļas šurp. “Au... Au... Au...” Lēcienveidīgi kļūdams skaļāks, ar vislielāko skaļumu tas pārvēlās viņam pāri un aizvirzījās uz pretējo pusi, palēnām nokluzdams, izdzisdams. Un pēc brīža atkal - tas bija vajadzīgs kontrolei - sauciens vēlās šurpu no pretējās puses, no kreisā flanga vistālākā sargposteņa. Atkal Drogo dzirdēja tā lēno, ritmisko tuvošanos - “Au... Au... Au...” Tikai tad, kad to atkārtoja sargkareivji tepat virs galvas, vārds kļuva pilnīgi saprotams. Taču “Klausies!” drīz pagaisa, atkal kļūdams par savādām gaudām, kas beidzot tālumā izdzisa, atdūrušās pret klintāja sienu.

Četras reizes Džovanni dzirdēja saucienu tuvojamies un aizskanam pāri visā Cietokšņa garumā, un četras reizes viņš to dzirdēja atgriežamies un aizritam turp, no kurienes tas bija nācis. Piektajā reizē viņš to vairs saklausīja tikai kā tālu atbalsi, kas iztrūcināja viņu no snaudas. Drogo nodomāja, ka sardzes vienības komandierim gulēt vis nevajadzētu; īstenībā reglaments to pieļāva, ja vien viņš gulēja neizģērbies, bet Cietokšņa jauno virsnieku vidū tā nebija pieņemts: labais tonis prasīja, lai sardzes virsnieki paliktu nomodā visu nakti, lasītu, smēķētu cigārus un, pretēji reglamentam, cits citu apciemotu un sistu kārtis. Tronks, kam Džovanni sākumā bija apvaicājies par Cietokšņa paradumiem, bija nepārprotami norādījis, ka sardzē neklājas snaust.

Kamēr Džovanni Drogo - nogūlies tā, lai segtās laternas stars nekristu acīs, - pārdomāja dzīvi, nemanot viņu uzveica miegs. Un šajā naktī, miegā — ak vai, ja viņš to būtu zinājis, varbūt nebūtu aizmidzis! - šajā naktī jaunekļa mūžs tika ierauts nežēlīgajā Laika upē.

Līdz šim viņš bija dzīvojis agras jaunības bezrūpībā, kā iedams pa gaišu, platu ceļu, kas sācies bērnībā, kad gadi stiepjas bezgala gari un to vieglais ritējums paliek nemanīts. Tu mierīgi ej, ziņkāri raudzīdamies gan šur, gan tur; steigties nav īpašas vajadzības, neviens tev nemin uz papēžiem un neviens tevi negaida. Draugi soļo tepat blakus, bezrūpīgi tāpat kā tu, bieži apstādamies, lai kārtīgi izsmietos; pieaugušie, namdurvīs stāvot, laipiļi māj un, vēlīgi smaidot, rāda uz apvārsni - un tava sirds iepukstas straujāk, priekšā jauzdama maigas jūtas un drosmīgus varoņdarbus, un visu brīnišķo, ar ko tava dzīve būs pilnum pilna; pagaidām neko tādu vēl nemana, tomēr tu zini, pilnīgi skaidri zini — tas viss tev vēl priekšā.

Vai ilgi vēl jāiet? tu vaicā. Nē, tikai jāšķērso upe, kas plūst pa ieleju, un pēc tam vēl tie zaļie pakalni. Varbūt esmu jau klāt? Varbūt šīs pļavas, šie koki, šis baltais namiņš ir tieši tas, ko es meklēju? Vienu brīdi tev šķiet, ka tā ir, un tu nolem apstāties. Tad padzirdi - viss jaukākais vēl tikai esot priekšā — un vieglā gaitā aizsteidzies tālāk.

Tu soļo, paļaudamies uz likteni, un dienas ir garas un bezrūpīgas, un saule ir augstu debesīs, un vakars vēl tālu.

Tomēr vienubrīd kaut kāda nojausma liek tev atskatīties - un tu redzi: vārti aiz muguras aizbultēti, atpakaļ griezties tu vairs nevari. Pēkšņi tu ievēro, ka daudz kas ir mainījies: saule vairs neliekas stāvam debesīs - ak vai! tā mirgojot steidzas starp kokiem un jau tuvojas horizontam, mākoņi gaišzilo debesu klaidā piepeši joņo, cits citu apdzīdami, — un tad pēkšņi tu sajūti laika skrēju un aptver: nekas nav mūžīgs, arī tavam ceļam reiz pienāks gals.

Tā ir - pienāk brīdis, kad smagie vārti mums aiz muguras aizcērtas un vienā mirklī tiek aizbultēti, un atpakaļceļa vairs nav. Taču Drogo vēl guļ, neko nenojauzdams, un miegā smaida kā bērns.

Dienas un nedēļas paies, iekams Džovanni Drogo atmodīsies un apjēgs, kas atgadījies. Ar neticīgu skatienu palūkosies apkārt, tad sadzirdēs aizmugurē tūkstošiem soļu troksni; tie būs ļaudis, kas atmodušies pirms viņa un steidzas, lai, viņu apdzīdami, pirmie tiktu pie mērķa. Viņš jutis, cik skopi laika mērītājs tagad iemēro dienas. No ceļmalas logiem viņam vairs neuzsmaidīs draudzīgas sejas; ceļā satikto ļaužu vaibsti būs vienaldzīgi un noraidoši. Un, ja viņš iegribēs apvaicāties, cik tālu vēl jāiet, viņi, kā allaž, rādīs uz apvārsni, taču no agrākās labestības un laipnības vairs nebūs ne vēsts. Draugi nozudis kur kurais; kāds būs saļimis ceļmalā, cits aizsteidzies tālu priekšā, kļūdams par sīku punktiņu pamalē.

Pāri upei - ļaudis sacīs -, vēl desmit kilometrus, tad būsi klāt! Taču dienas kļūst arvien īsākas, bet ceļa mērķis nav sasniegts; gandrīz neviena vairs nav, kas soļotu blakus, bet bālie stāvi aiz logu rūtīm tikai truli un apātiski šūpo galvu.

Beigu beigās Džovanni Drogo paliks pilnīgi viens -un tad apvāršņa malā iznirs šaura svītriņa: tā būs neaptverami plaša, nekustīga, svina pelēka jūra. Viņš jutīsies noguris; gandrīz visi ceļmalas logi būs aizslēģoti, bet daži durvis stāvošie, kuriem viņš vaicās padomu, tikai nevarīgi noplātīs rokas: viss labais jau beidzies, palicis ceļa malās, un viņš tam nezinot pagājis garām. Griezties atpakaļ vairs nav iespējams; aizmugurē skan soļu troksnis, tur vēl nāk bezgala daudzi, dzīdamies pēc tās pašas ilūzijas, tikai ceļš vēl ir balts un tukšs, viņi nav redzami.

Džovanni Drogo Trešajā sargtorni cieši aizmidzis. Guļ un smaida. Pēdējo reizi viņu sapni apciemo agrākās, laimīgās dzīves mīļie tēli. Labi gan, ka sapnis nerāda viņu pašu - tādu, kāds viņš reiz kļūs, kad ceļš būs galā un viņš stāvēs zem tumšām, pelēkām debesīm pie svina pelēkās jūras, un apkārt nebūs ne māju, ne koku, ne cilvēku, pat ne sīkākā zāles stiebra, jo tā bijis un būs mūžīgi mūžos.

VII

Beidzot no pilsētas ieradās lāde ar leitnanta Drogo apģērbu. Cita vidū tur bija ari sevišķi elegants virsnieka mētelis. Drogo to uzvilka un pakāpeniski, no augšas līdz lejai sevi apskatīja istabas mazajā spogulītī. Mētelis bija tiešs atgādinājums par agrāko, pilsētas dzīvi; tā audums bija tik smalks un dārgs un krita tik skaistās ielocēs, ka Drogo likās - nu gan viņu apbrīnos.

Cietoksnī kalpodams, viņš to vis nevalkās, sevišķi nakts sardzes laikā starp mitrajiem mūriem. Tā nu patiešām būtu slikta zīme, pirmoreiz apvilkt jauno mēteli šeit - gluži tā, it kā viņš necerētu, ka gadīsies labāka reize! Tomēr, no otras puses, gribējās ar to palepoties; lai gan nebija auksts, Drogo nolēma ar jauno mēteli mugurā aiziet līdz drēbniekam, lai pasūtītu citu, līdzīgu šim, tikai vienkāršāku.

Drogo izgāja no istabas un devās pa kāpnēm lejup, ceļā tīksminoties ar savu slaido ēnu uz sienas. Taču, nokāpjot arvien dziļāk Cietokšņa labirintos, jaunais mētelis nez kāpēc likās zaudējam savu krāšņumu. Piedevām Drogo apjauta, ka neprot to nēsāt dabiski; šejienes apstākļos mētelis šķita neiederīgs, pārlieku uzkrītošs.

Par laimi, kāpnēs un gaiteņos Drogo tikpat kā nevienu nesatika. Beidzot pretī nāca kāds kapteinis, bet tas tikai atņēma sveicienu, uz Drogo īpaši neskatīdamies. Ari nedaudzie sastaptie kareivji viņu neaplūkoja.

Beidzot vajadzēja kāpt lejā pa šaurām, mūrī iecirstām vītņu kāpnēm; Drogo soļi atbalsojās gan augšā, gan dziļi lejā, it kā viņš šeit nebūtu viens. Dārgā mēteļa ieloces šūpodamās slaucīja balti nosūbējušo mūri.

Drogo nonāca pagrabstāvā. Cietokšņa drēbnieka Pros-dočimo darbnīca atradās noliktavas telpās. Saulainās dienās pa niecīgo lodziņu, kas atradās zemes līmenī, te iespīdēja sīks gaismas stars, bet šodien jau bija iedegtas lampas.

“Labdien, leitnanta kungs!” Prosdočimo tūliņ sveicināja, ieraudzījis Drogo nākam.

Apgaismotas bija tikai dažas vietas — galdiņš, pie kura sēdēja večuks, kaut ko rakstīdams kantora grāmatā, un liels skroderu galds, ap kuru likņāja trīs drēbnieku mācekļi, Prosdočimo palīgi. Visapkārt no statņiem gluži kā pašnāvnieki drūmi nokarajās daudzi desmiti formas tērpu, mēteļu un apmetņu.

“Labdien!” atņēma Drogo. “Es vēlētos pasūtīt mēteli, bet ne sevišķi dārgu. Četriem mēnešiem - ilgāk jau man tas nebūs vajadzīgs.”

“Parādiet!” Un, ar skeptisku smaidiņu saņēmis pirkstos Drogo mēteļa malu, Prosdočimo pacēla to pret gaismu; viņam gan bija tikai seržanta pakāpe, bet, kā jau drēbnieks, viņš atļāvās būt nedaudz familiārs. “Skaista drēbe, patiešām skaista... Laikam bargu naudu samaksājāt? Tur, pilsētā, meistari plēš deviņas ādas...” Ar pazinēja skatienu nopētījis visu mēteli, viņš papurināja galvu, tā ka apaļie, sarkanu dzīsliņu klātie vaigi noļumēja vien. “Tikai žēl...” “Kas - žēl?”

“Žēl — kakla aizdare daudz par zemu. Tas nav īsts militārs griezums.”

“Tagad visi tā šuj,” Drogo ar pārākuma apziņu atteica. “Var jau būt, ka pilsētā pašlaik ir modē zema aizdare, bet uz mums, armijniekiem, mode neattiecas,” skroderis atbildēja. “Pie mums mode nozīmē atbilstību reglamentam, bet reglaments norāda: “Mēteļa apkakle cieši pieguļ pie kakla; tā ir septiņus centimetrus plata, stāva, ar apaļiem stūriem.” Varbūt jūs, leitnant, domājat, ka es tikai tāds nieka drēbnieķelis vien esmu, ja tupu šeit, šajā bedrē?”

“Kāpēc tad tā? Nepavisam!” Drogo atteica.

“Jā, jā, droši vien jūs tā domājat! Taču virsnieku vidū es esmu loti iecienīts — arī starp pilsētas virsniekiem, turklāt visaugstākā ranga! Šai pagrabā es strādāju tikai pagaidām!” Pēdējos vārdus viņš pateica ar tādu uzsvaru, it kā no tā būtu daudz kas atkarīgs.

Drogo nezināja, ko sacīt.

“Kuru katru dienu es varu no šejienes aizbraukt,” Prosdočimo turpināja. “Esmu šeit aizkavējies vienīgi pulkveža kunga pēc - viņš neparko negrib no manis šķirties... Jā, smejiet tik, smejiet vien!”

Vienu mirkli pagraba puskrēslā tiešām bija dzirdama mācekļu apspiestā smiekuļošana; tagad puiši bija noliekušies pār galdu un izlikās centīgi strādājam. Večuks rakstīja, it kā neko apkārt nemanītu.    /

“Smejiet vien, smejiet!” Prosdočimo atkārtoja. “Pārgudrie! Redzēsim, cik tālu jūs tiksiet ar savu pārgudrību!” “Tik tiešām nesaprotu, par ko būtu jāsmejas,” sacīja Drogo.

“Ak, ko nu!” drēbnieks atmeta. “Viņiem vēl vējš galvā.” Kāpnēs nodunēja soļi, un durvīs parādījās kareivis; Prosdočimo esot jādodas augšā pie apģērbu noliktavas pārziņa.

“Atvainojiet, leitnanta kungs!” drēbnieks teica. “Ja mani sauc, man jāiet. Pēc brītiņa būšu atpakaļ.” Un izgāja, sekodams kareivim.

Drogo apsēdas, sagatavojies uz gaidīšanu. Tiklīdz meistars bija nozudis, tā palīgi meta darbu pie malas; arī večuks pacēla galvu no kantora grāmatas. Uzslējies kājās, viņš piekliboja pie Drogo.

“Vai dzirdējāt? Dzirdējāt, leitnanta kungs?” viņš savādā balsī apvaicājās, pamezdams ar galvu uz durvīm, pa kurām bija izgājis Prosdočimo. “Vai zināt, cik ilgi šis drēbnieks jau kalpo Cietoksnī?”

“Nezinu vis.”

“Piecpadsmit gadus, leitnanta kungs! Apaļus piecpadsmit nolādētus gadus, un visu šo laiku to vien dara kā atkārto: es te strādāju tikai pagaidām, kuru katru dienu varu aizbraukt...”

Viens no mācekļiem kaut ko pusbalsī piezīmēja; laikam šī tēma visiem trim bija pastāvīgas jautrības avots. Taču vecais viņu nelikās manām.

“Ne viņš kur aizbraucis, ne aizbrauks!” vecais turpināja. “Gan viņš, gan pulkveža kungs, mūsu komandants, gan daudzi citi kalpos šeit, līdz izlaidīs garu. Tā ir kaut kāda apsēstība! Sargieties, leitnant, — jūs esat jauns, nesen ieradies, — sargieties, citādi...”

“No kā man jāsargās?”

“Lai arī jums nepielīp viņu neprāts! Un pirmajā izdevīgajā reizē dodieties prom!”

Drogo atbildēja: “Es šeit palikšu tikai četrus mēnešus un nevienu dienu ilgāk.”

“Tik un tā esiet piesardzīgs, leitnanta kungs... Viss sākās ar pulkvedi Filimoru. Šeit briest diži notikumi, viņš mēdza sacīt. Kā šodien atceros, lai arī tas bija pirms astoņpadsmit gadiem. Tieši tā viņš arī teica - “diži notikumi”! Tie ir viņa vārdi. Viņš bija ieņēmis prātā, ka Bastjani cietoksnis esot sevišķi nozīmīgs, daudz nozīmīgāks par citiem cietokšņiem. Tie tur, pilsētā, neko nejēdzot.” Vecais runāja lēni, un pauzēs starp vārdiem kļuva sadzirdams klusums.

“Pulkvedis ieņēmis prātā, ka mūsu Cietoksnis esot svarīgākais no visiem, te katrā ziņā kaut kam esot jānotiek.”

Drogo pasmaidīja. “Kas gan te notiks? Karš izcelsies,vai:

“Kas zina, varbūt arī karš...”

“Izcelsies karš, jo no tuksneša puses kāds uzbruks?” “'Гак jau no tuksneša puses!” vecais apstiprināja.

“Bet kas? Kas varētu no tāspuses ierasties?”

“Ak tētīt, nu ko lai es jums atbildu! Neviens - tas taču skaidrāks par skaidru. Tomēr pulkveža kungs pēta kartes un apgalvo, ka taipusē esot tatari. I'ie noklīduši no kādas senas armijas un joprojām klaiņojot apkārt.”

Pustumsā varēja dzirdēt jauno drēbnieku muļķīgo zvaigāšanu.

“Un tā mūsējie gaida un gaida,” vecais turpināja. “Pulkveža kungs, kapteinis Sdcjone, kapteinis Ortizs, apakšpulkvedis - no gada uz gadu viņi visi gaida, ka tūliņ kaut kas notiks, — un tā viņi gaidīs līdz pēdējam.” Vecais apklusa un piešķieba galvu, it kā ieklausīdamies. “Man likās, ka dzirdēju soļus.” Taču neviens nenāca.

“Es neko nedzirdēju,” atteica Drogo.

“Un Prosdočimo ari,” vecais runāja tālāk. “Vienkāršs seržants, Cietokšņa drēbnieks un nekas vairāk - viņš ari sadomājies visu to pašu! Gaida, kad sākšoties dižie notikumi, - jau piecpadsmit gadus... Bet redzu, ka leitnanta kungs laikam man netic... Klusē, nesaka ne vārdiņa... Droši vien domā - ko tas vecis te melš...” Un viņš piebilda gandrīz lūgdamies: “Uzmanieties, nudien! Ja ļausiet viņiem sevi apvārdot, paliksiet šeit uz visiem laikiem... Jums ir tik savādas acis...” Drogo klusēja; viņam likās, ka virsniekam nepiedien apspriest nākotnes plānus ar vienkāršu večuku.

“Bet jūs?” viņš vaicāja. “Kāpēc jūs esat šeit?”

“Es? Es esmu Prosdočimo brālis, mēs kopā strādājam.” “Viņa brālis? Vecākais brālis?”

“Jā, vecākais brālis!” večuks smaidīdams apstiprināja. “Es ari reiz biju karavīrs, tad salauzu kāju un tagad, redz, kvernu šeit.”

Pazemes klusumā Drogo izdzirdēja savu sirdi, kas piepeši bija sākusi uztraukti pukstēt. Tātad ari šis večuks, kas, nolīdis pagraba dziļumos, raksta rēķinu grāmatas, šis vecais nabaga dīvainis - ari viņš vēl sapņo par varoņdarbiem? Džovanni izbrīnīts cieši ielūkojās tam acis — un vecais skumīgi piešķieba galvu, it kā atzīdamies: jā, tā nu ir, tur nekas nav līdzams; it kā atzīdamies: tādi mēs visi esam, un tāds ir mūsu liktenis.

Varbūt kaut kur pie kāpnēm bija atvērtas kādas durvis; tagad ari Drogo sadzirdēja caur mūriem skanam cilvēku balsis - tālas balsis, kuru izcelsme nebija nosakāma; ik pa brīdim tās noslāpa un iestājās klusums, tad atkal ieskanējās, it kā tā būtu Cietokšņa lēnā elpa.

Nu Drogo beidzot saprata. Pievērsis skatienu apkārt sakarināto formas tērpu melnajām ēnām, kas lēkāja, lampas liesmai notrisuļojot, viņš domāja: tieši šobrīd, kad padotie neredz, pulkvedis ir atvēris logu un raugās uz ziemeļiem. Jo ir rudens un tumsas, un skumju laiks; kur citur lai raudzītos Cietokšņa komandants kā tikai uz ziemeļiem, kur melnas ēnas sedz tālo ieleju?

No ziemeļpuses tuksneša viņš gaida atnākam savu veiksmi, lielo izdevību, to sevišķo mirkli, ko vismaz reizi mūžā liktenis dāvā katram cilvēkam. Un šis varbūtējās iespējas vārdā — kaut ari, laikam ritot, tā kļūst arvien apšaubāmāka, — stalti viri te, Cietoksni, aizvada mūža labākos gadus.

Parasta dzīve viņiem neder, nedz ari parastu cilvēku prieki vai kaut kāds viduvējs liktenis; viņi dzīvo šeit plecu pie pleca, visi ar vienu cerību, par kuru te netiek runāts — varbūt tāpēc, ka viņi paši to neapzinās, vai arī vienkārši tāpēc, ka viņi, būdami karavīri, nav raduši otram atklāt savas dvēseles noslēpumus.

Varbūt ari Tronks. Ļoti iespējams. Sevi mānot, viņš citē reglamentu, pieprasa disciplīnu pat vispēdējos sīkumos un lepojas ar apzinīgu pienākumu izpildi, pārliecināts, ka tas ir viņa īstenais mērķis. Ja Tronkam kāds apgalvotu: tā būs vienmēr, tu centīgi kalposi Cietoksnim, bet tavā mūžā līdz pašam galam it nekas nemainīsies, - varbūt tad viņš piepeši apjaustu savas darbošanās patieso dzinuli. Un teiktu: nē, nevar būt! Kaut kas taču nāks. Ari man reiz gadīsies piedzīvot diženuma un slavas bridi, lai vēlāk varētu sacit: ja ari viss jau beidzies, man tā nav žēl.

Drogo atvieglots uzelpoja; šo cilvēku bērnišķo noslēpumu viņš bija izpratis un nodomāja, ka viņam gar to nav daļas, viņš šeit ir tikai vienaldzīgs vērotājs. Pēc četriem mēnešiem viņš ar dievpalīgu pametīs viņus un viņu fanta-zijas. Bastjani cietokšņa mīklas atminējums ir tik smiekligi vienkāršs. (Tā viņš domāja.) Bet kāpēc šis vecais viņā tik bažīgi skatās?

Džovanni pēkšņi pārņēma nepārvarama vēlme uzsvilpot, tikt no šejienes ārā, iedzert glāzīti vīna. Iespējams, viņam pašam sev gribējās pierādīt, ka jūtas mierīgs un pilnīgi drošs.

VIII

Virsnieku ēdamzālē pie galda sēž Drogo draugi, leitnanti Karlo Morels, Pjetro Angustīns, Frančesko Grota un Maksis Lagorio. Ir jau vēls, un zāle ir tukša. Palicis tikai kalpotājs - tas stāv telpas galā, atspiedies pret virtuves durvju aplodu; no krēslainajām sienām uz jaunekļiem noraugās Cietokšņa agrāko komandantu portreti. Uz galda pa vidu maltītes paliekām slejas astoņas tumšas pudeles.

Vai nu vīna, vai vēlā vakara iespaidā visi jaunie leitnanti ir mazliet uzbudināti; kad balsis pieklust, ārpusē dzirdama lietus plīkšķēšana.

Svinības notiek par godu grāfam Maksim Lagorio, kurš, nokalpojis Cietoksnī divus gadus, rit dodas projām.

Lagorio piepeši iesaucas: “Ja arī tu gribētu doties mājās, Angustīn, esmu ar mieru tevi pagaidīt!” Šo frāzi viņš izmet parastajā jokupētera toni, bet var jaust, ka tā domāta nopietni.

Arī Angustīns bija nokalpojis divus gadus, bet projām braukt nevēlējās. Jauneklis šovakar izskatījās sevišķi bāls; viņš sēdēja draugu vidū mazrunigs, ar vienaldzīgu sejas izteiksmi, kā allaž, it kā šī sabiedrība viņu īpaši neinteresētu, it kā viņš te būtu nejauši ieklīdis.

“Angustīn!” Lagorio vēlreiz uzsauca iereibuša cilvēka skaļajā balsi. “Ja tu ari gribi doties mājās, es tevi pagaidīšu! Gaidīšu trīs dienas!”

Leitnants Angustlns tikai iecietīgi pasmaidīja un klusēja. Viņa gaišzilais, saulē izbalojušais formas tērps izcēlās citu vidū ar kaut kādu īpašu, neizskaidrojamu eleganci.

Tad Lagorio vērsās pie pārējiem — Morela, Grotas, Drogo: “Nu, vediet taču viņu pie prāta!” Un, uzlikdams labo roku draugam uz pleca: “Lai brauc mājās, tā viņam pašam būs labāk!”

“Man - labāk?” Angustlns ironiski pārvaicāja. “Skaidrs, ka pilsētā tev būs labāk! Mums visiem derētu nokļūt atpakaļ pilsētā. Manuprāt.”

“Es jau tāpat jūtos labi,” Angustlns vēsi atbildēja. “Ārstēšana man nav vajadzīga.”

“Vai es ko teicu par ārstēšanu? Es tikai sacīju - tā tev būs labāk...”

Lagorio apklusa. Aiz loga, pagalmā, plīkšķēja lietus. Angustlns ar diviem pirkstiem nogludināja Ūsiņas; varēja manīt, ka šis temats viņam nav patīkams.

Jaunais grāfs atkal ierunājās: “Padomā par tuviniekiem, par māti! Iedomājies - kad māte...”

“Gan jau māte bez manis iztiks,” Angustlns rūgti, zīmīgi noteica.

Lagorio uzreiz saprata un virzīja sarunu uz citu pusi: “Jā, bet padomā, Angustīn, - ja nu tu jau parit satiktu Klaudlni! Kā nekā divus gadus neesat redzējušies!”

“Klaudlne... Kāda Klaudine?” Angustlns pikti atcirta. “Es tādu neatceros.”

“Nūja! Viņš neatceras Klaudlni! Goda vārds, ar tevi šovakar nav iespējams runāt... Ceru, ka neesmu izpaudis noslēpumu... Visi taču zināja, ka jūs esat pāris.”

“Ak Klaudlne... Jā, tagad atceros,” Angustlns atbildēja, acīmredzot negribēdams izrādīt pret meiteni necieņu. “Ko nu, viņa jau sen mani aizmirsusi!”

“Ei, ei, kā nu viņa varētu tevi aizmirst!” iesaucās Grota. “Droši vien sapņo par tevi dienu un nakti, tāpat ka pārējās! Nemaz neizliecies tik svēts!”

Angustins viņu uzlūkoja ar stivu skatienu; tāda familiaritāte viņam laikam bija aizskaroša.

Iestājās klusums. Ārpusē — tumsā, aukstajā lietū — soļoja sargkareivji. Lietus plīkšķēja uz mūra, gārdza notekcaurulēs, tecēja lejup pa sienām. Ārā jau valdīja melna nakts - un tad Angustīnu piepeši sadrebināja viegls klepus. Likās dīvaini, ka no tik smalka jaunekļa krūtīm var nākt tik parastas skaņas; tomēr viņš klepoja diskrēti un atturīgi, ikreiz noliekdams galvu, it kā pauzdams, ka viņš, diemžēl, tur neko nevar līdzēt, arī viņam šis klepus šķiet apnicīgs, bet vispārības labā tas jāpacieš. Gluži vai radās iespaids, ka šī klepus lēkme ir izlutināta jaunekļa kaprīze, nelāgs ieradums, ko citi varētu atdarināt.

Klusums tikmēr jau kļuva nomācošs, tāpēc Drogo ieteicās: “Paklau, Lagorio, - cikos tu rīt dodies prom?” “Tā ap desmitiem. Varētu arī agrāk, bet gribu vēl atvadīties no pulkveža.”

“Pulkvedis ceļas piecos kā ziemu, tā vasaru. Tāpēc gan nebūtu vērts kavēties.”

Lagorio iesmējās. “Toties es vairs neceļos piecos! Vismaz pēdējo rītu gulēšu tik ilgi, cik patīk. Neviens taču mani nedzen.”

“Parīt jau būsi pilsētā...” Morels noteica, draugu ap-skauzdams.

“Man pašam tas liekas neiespējami, goda vārds!” atbildēja Lagorio.

“Kas tev liekas neiespējami?”

“Ka būšu atpakaļ pilsētā - pavisam drīz... un uz visiem laikiem.”

Angustins sēdēja gluži bāls; viņš vairs neglaudija Ūsiņas, tikai raudzījās kaut kur priekšā, tumsā. Zālē jau valdīja ta naksnīgā noskaņa, kad bailes pamet drūpošos mūrus un skumjas kļūst tikai par vieglu smeldzi, bet gars lepni paceļas spārnos, lai no augšas nolūkotos uz dusošo cilvēci. Pulkvežu stiklainās acis portretos šķita pareģojam izcilus varoņdarbus. Bet ārā vēl arvien lija.

“Padomā, kādi prieki man drīz gaidāmi!” Lagorio atkal raudzīja Angustīnu iekārdināt. “Aizparīt ap šo laiku droši vien ciemošos Konsalvi namā. Sabiedrības krējums... mūzika... daiļas dāmas!”

“Liela muiža!” Angustīns nicīgi atmeta.

“Nesaki vis!” Lagorio, vislabāko nodomu mudināts, turpināja. “Pag, vēl labāk: rīt iešu pie Troņiem, tava tēvoča un tantes! Viņi ir tik jauki cilvēki - un “spēle notiek uz augstām likmēm”, kā būtu teicis Džakomo.”

“Kas tur sevišķs...” novilka Angustīns.

“Lai nu kā, no aizparītdienas es dzīvošu vienos priekos, bet tu kvernēsi šeit, Cietoksnī,” Lagorio nerimās. “Iedomājies tikai — kamēr es došos uz balli...” un viņš pat iesmējās, “kamēr es došos uz balli, tu dosies uz mūri sardzē! Kapteinis ierodas tevi kontrolēt. “Notikumu nav, vienīgi kareivim Martīni sametās nelaba dūša!” Pulksten divos seržants tevi modina: “Leitnanta kungs, kontrole!” Tronks tevi pamodinās nakts vidū, varu derēt! Tad zini: tieši tai laikā es būšu gultā kopā ar Rozāriju...”

Tā bija Lagorio parastā tukšā, netaktiskā pļāpāšana, pie kuras visi bija pieraduši. Tomēr, klausoties viņa vārdos, dienesta biedriem atausa atmiņā tālā pilsēta ar tās lepnajiem namiem, cēlajām baznīcām, gaisīgajām arkām un romantiskajām piekrastes alejām. Viņi iztēlojās pilsētas ielas: nakts vidū tur sijājas smalka migliņa, ko apmirdz laternu dzeltenā, nespodrā gaisma; ielas ir gandrīz tukšas, tikai šur tur var manīt tumsnējus pārīšu siluetus, pie operas nama ugunīs mirdzošās ieejas mūzikai cauri skan kučieru sakliegšanās, no lielo namu pavārtēm atlido sieviešu balsis, un kaut kur neticami augstu, jumtu labirintā vēl spīd kāds apgaismots logs... Tā ir brīnumu

pilsēta, kas glabā viņu jaunības sapņus un neizbaudītos piedzīvojumus.

Nu visi ik pa brīdim neuzkrītoši palūkojās Angustīna saspringtajā sejā, kas nodeva gurdumu; visiem prātā bija nevis Lagorio aizbraukšana, bet gan Angustīna -vienīgā — palikšana. Pamazām vien viņi dosies prom cits pēc cita - Grota, tad Morels - un Džovanni Drogo agrāk par visiem, jo tam atlikuši vairs tikai nepilni četri mēneši. Taču Angustīns paliks - par to viņa biedri bija pārliecināti, tiesa, nesaprazdami, kāpēc viņš tā dara. Lai gan viņi neskaidri nojauta, ka arī šai ziņā Angustīnam izdevies būt j oriģinālam un pārākam, viņi jaunekli neapskauda; viņa izvēle neliecināja par gudrību, drīzāk par muļķīgu apmātību.

Bet kāpēc gan Angustīns, tas nolāpītais snobs, vēl smaida? Kāpēc viņš, slimnieks, nesteidz kravāt somas un lādes, negatavojas atceļam, tikai raugās kaut kur tumsā... un smaida? Ko viņš iztēlojas? Kāds slepeni lolots sapnis neļauj viņam Cietoksni pamest? Vai arī viņš?... Skaties viņā, Lagorio, tu taču esi viņa draugs, — skaties, kamēr vēl vari, lai mūžam paturētu atmiņā viņa seju, kāda tā ir šovakar - smalkais deguns, gurdenais skatiens, savādais smaids... Varbūt kādreiz tu sapratīsi, kāpēc viņš nevēlējās tev sekot, sapratīsi, kādas domas slēpās aiz viņa bālās pieres.

Otrā rītā Lagorio atvadījās. Adjutants gaidīja viņu pie Cietokšņa vārtiem, turēdams pavadā divus zirgus. Rīts bija apmācies, taču nelija.

Lagorio likās labā omā. Lieliem soļiem viņš izgāja no istabas, un, ticis ārā no Cietokšņa, vairs atpakaļ neskatījās. Augstu debesīs viņam pāri slējās Cietokšņa drūmās sienas, sargkareivis pie vārtiem stāvēja gluži kā sasalis, un plašajā ielejā nemanīja ne mazāko dzīvību. No būdas, kas bija uzslieta blakus Cietokšņa mūrim, skanēja ritmiski vesera klaudzieni.

Angustīns bija iznācis draugu pavadīt. Viņš noglauda zirga kaklu. “Skaists zirgs...” viņš teica. Lagorio devās projām; rīt tas sasniegs pilsētu, atgriezīsies vieglā un jautrā dzīvē, bet viņš, Angustīns, paliks. Ar neizdibināmu skatienu Angustīns raudzījās uz draugu - tas tikmēr kārtoja zirgam seglus — un centās smaidīt.

“Nudien, liekas neiespējami doties no šejienes projām,” Lagorio teica. “Tas Cietoksnis mani gluži vai nobūris.”

“Kad tiksi pilsētā, aizej uz manām mājām!” Angustīns lūdza, it kā nedzirdējis viņa vārdus. “Pasaki mātei, ka man klājas labi...”

“Par to neraizējies!” atbildēja Lagorio. Un pēc klusuma brīža piebilda: “Neņem ļaunā, ko es tur vakar melsu... Zinu, ka neesam no viena koka taisīti. Tavas domas nav manas domas - es no tām neko nesaprotu. Man liekas -tevi pārņēmis neprāts, bet, kas zina, varbūt es maldos un tev ir taisnība.”

“Ir nedomāju ņemt ļaunā!” Angustīns atteica, ar roku balstīdamies pret zirga sāniem, galvu nodūris. “Vēl tikai trūka, lai es uz tevi dusmotos...”

Varēja likties, ka šiem jaunekļiem nav nekā kopīga; viņu gaume un noslieces pagalam atšķīrās, jo atšķirīgas bija viņu prāta spējas un audzināšana. Angustīns šķita tik ļoti pārāks, ka tiešām bija jabrīnās, kas viņu saista pie Lagorio. Tomēr viņi bija draugi; vienīgi Lagorio ar kaut kādu sesto prātu spēja Angustīnu patiešām saprast, vienīgi viņš no visas sirds juta draugam līdzi. Tagad Lagorio bija kauns, ka viņš pirmais tiek no Cietokšņa projām; tas likās gluži ka sava pārākuma izrādīšana, tāpēc viņš jutās neveikli.

“Ja satiksi Klaudīni, pasveicini...” Angustīns sacīja stingā balsī. Tad piemetināja: “Nē, labāk nesaki neko...” “Bet viņa pati apvaicāsies, kā tev klājas. Viņa taču zina, ka esi šeit.”

Angustīns klusēja.

“Nu...” Lagorio ieteicās, jo ar adjutanta palīdzību beidzot bija nostiprinājis somas, “nu man laiks doties ceļā. Paliec sveiks!” Un, paspiedis draugam roku, viegli uzlēca zirga mugurā.

“Ardievu, Lagorio!” Angustīns sacīja. “Laimīgu ceļu!” Seglos izslējies, Lagorio nolūkojās uz draugu; jaunais grāfs nebija diez cik attapīgs, bet kaut kāda nojauta viņu brīdināja, ka, iespējams, viņi vairs neredzēsies.

Jātnieks piecirta piešus, un zirgs laidās rikšos. Un tieši tai pēdējā mirklī Angustīns mazliet pacēla roku, it kā vēl gribētu draugu aizkavēt, it kā vēl gribētu tam ko sacīt. Lūkodamies atpakaļ, Lagorio šo kustību pamanīja un, jau metrus divdesmit nojājis, apstādināja zirgu. “Kas ir?” viņš uzsauca. “Vai tu ko gribēji?”

Taču Angustīns jau bija roku nolaidis un stāvēja tikpat vienaldzīgs kā iepriekš. “Nē, nē!” viņš atbildēja. “Ko gan?” “Nu jā, man likās...” Lagorio samulsis noteica un, seglos šūpodamies, lēni jāja prom.

IX

Cietokšņa terases bija apsnigušas baltas, tāpat arī dienvidpuses ieleja un ziemeļu tuksnesis. Sniegs bija pilnīgi pārklājis aizsarggrāvja malas un izdaiļojis roboto dzegu ar baltu, trauslu maliņu; paretam, dobji būkšķēdams, tas krita lejup pa notekcaurulēm; stāvajās klinšu kraujās tā baltums piepeši it kā bez iemesla sadrebēja — un tad, sniega putekļu mākoņiem novirmojot, drausmīgi blāķi dārdēdami gāzās lejup.

Tas nebija pirmais sniegs, drīzāk jau trešais vai ceturtais, tātad krietns laiciņš jau bija pagājis. “Es jūtos tā, it kā tikai vakar būtu ieradies Cietoksnī,” Drogo mēdza sacīt. Nudien viņam šķita, ka tas būtu noticis vakar, —

tomēr laiks, kaut arī likās stāvam uz vietas, nemanāmi ritēja, turklāt visiem vienādi; laimīgajiem tas neaizlidoja straujāk un nelaimīgajiem nevilkās lēnāk.

Un tieši tāpat, ne lēni, ne ātri bija aizritējuši vēl trīs mēneši. Ziemassvētki jau bija pagaisuši tālumā, bija pagājis arī Jaungads, brīdi viesdams cilvēkos neizskaidrojamas cerības. Džovanni Drogo posās uz prombraukšanu. Vajadzēja vēl tikai nokārtot formalitātes, dabūt ārsta izziņu - un pēc tam viņš būtu brīvs, kā jau majors Mati bija solījis. Drogo sev iegalvoja, ka tas ir lieliski; pilsētā viņu gaida pavisam citāda - viegla un priecīga, un varbūt pat laimīga dzīve, — tomēr nez kāpēc prieku nejuta.

Desmitā janvāra rītā Drogo iegāja ārsta kabinetā, kas atradās Cietokšņa augšējā stāvā. Ārstu sauca Ferdinando Rovina, un viņam jau bija pāri piecdesmit; viņam bija apvītusi, inteliģenta, rezignēta gurduma pilna seja un mugurā nevis formas tērps, bet garš, tumšs uzsvārcis, kas padarīja viņu līdzīgu tiesnesim. Uz ārsta rakstāmgalda atradās krietni daudz visādu grāmatu un dokumentu, tomēr Drogo iegājis uzreiz noprata - Ferdinando Rovina neko nedara, tikai nekustīgi sēž, kaut ko domādams.

Lejā aiz kabineta loga bija Cietokšņa iekšpagalms, tur dunēja soļi; bija sākusies sardzes vienību maiņa. Pa logu varēja redzēt gabaliņu mūra un virs tā - neparasti skaidras debesis.

Pēc pirmajām sasveicināšanās frāzēm Džovanni drīz vien aptvēra, ka ārstam par viņa gadījumu jau viss zināms.

“Kraukļi paliek, bet bezdelīgas laižas prom uz siltajam zemēm!” Rovina jokodams noteica un izņēma no atvilktnes veidlapu.

“Varbūt jūs par to neesat informēts, ārsta kungs, bet es šeit atrodos kļūdas pēc,” Drogo sacīja.

“Mīļo dēliņ, visi te, augšā, ir gadījušies vairāk vai mazāk kļūdas pēc... arī tie, kuri palikuši,” Rovina skumīgā tonī atbildēja.

īsti nesaprazdams, ko arsrs grib sacīt, Drogo pieklājīgi pasmaidīja.

“Nedomājiet, ka es jūs, jaunos, nosodu! Jūs darāt ļoti pareizi,” turpināja Rovina. “Nav taču nekāda jēga šeit, Cietoksnī, kvernēt! Pilsēta ir nesalīdzināmi plašākas iespējas. Pat es savu reizi iedomājos, ka varētu..."

“Kā tā?” Drogo iejautajās. “Vai tad jūs nevarat tikt no šejienes projām?”

Ārsts atmeta ar roku, it kā Džovanni būtu ieminējies par kaut ko pilnīgi neiespējamu. “Tikt projām?” Un viņš sirsnīgi iesmējās. “Par vēlu, dēliņ, daudz par vēlu! Par to vajadzēja domāt agrāk.”

Likās - viņš gaida, ka jaunais leitnants iebildīs, bet Drogo klusēja; tad nu ārsts, ilgāk nekavēdamies, aicināja jaunekli apsēsties, pavaicāja viņa vārdu un uzvārdu un visu glīti ierakstīja veidlapā.

“Nu, tātad...” viņš beidzot sacīja, “jūs ciešat no zināmiem sirds un asinsvadu sistēmas traucējumiem, vai ne? Jūsu organisms nepanes kalnu klimatu. Vai tā mēs rakstīsim?”

“Jā, rakstiet vien!" Drogo atteica. “Jūs tās lietas saprotat labāk.”

“Tad jau pie vienas reizes izrakstīsim jums arī atvaļinājumu, ko? Veselības uzlabošanai!” Un ārsts piemiedza aci.

“Paldies, bet man negribētos pārspīlēt,” sacīja Drogo.

“Kā vēlaties! Atvaļinājumu nedabūsiet. Es jūsu gados gan nebiju tik klīrīgs.”

Drogo nebija apsēdies uz piedāvātā krēsla; viņš bija piegājis pie loga un brīdi pa brīdim pameta skatienu lejup, kur balti piesnigušajā pagalmā bija nostājušās kareivju rindas. Saule nupat bija norietējusi, un pagalmu klāja gaišzila ēna.

“Vairums jauno, tādu kā jūs, pēc trim četriem mēnešiem jau pošas no šejienes projām,” ārsts turpināja nedaudz sērīgi. Arī viņu tagad klāja ēna; nevarēja saprast, kā viņš rakstīdams kaut ko saredz. “Ja es būtu jūsu vecumā, tad arī droši vien ta darītu. Tagad, pēc visiem šiem gadiem, tomēr žēl...”

Drogo neklausījās sevišķi uzmanīgi; pārlieku saistošs bija aiz loga redzamais skats. Dzeltenīgās iekšpagalma sienas likās tiecamies augšup tieši kristālskaidrajā zilgmē, un virs tām vēl augstāk debesu plašumos vīdēja atstatu stāvoši, vēl slaidāki torņi un ieslīpi mūri ar balti mirdzošām sniega cepurēm, un tos ieskāva gaisīgi vaļņi un aizsarggrāvji; agrāk viņš tos nebija pamanījis. Saulrieta gaismā tas viss atspīdēja pilns varena, noslēpumaina spēka. Nekad agrāk Drogo nebija iedomājies, ka Cietoksnis varētu būt tik plašs, tik daudzveidīgs. Galvu reibinošā augstumā viņš saskatīja pret ieleju pavērstu šauru logu (varbūt šaujamlūku?). Aiz tā noteikti atradās cilvēki, ko viņš vēl nepazina, varbūt arī kāds jauns virsnieks, ar kuru varētu iedraudzēties. Drogo vēroja stūrainās ēnas bastionu starpā, gaisīgos tiltiņus no jumta uz jumtu, savādas, aizbultētas durvis, kas atradās pie pašas mūru malas, vecas, aizsērējušas renes, augstas, no vecuma sašķiebušās smailes.

Un lejā, zilgi krēslainā pagalmā, laternu un lāpu gaismā, durkļiem spīdot, stāvēja stalti un lepni kareivji. Vīru rindas melnēja sniegā līdzenas un tvirtas kā dzelzs. Skats bija varens. Kareivji stāvēja nekustīgi kā statujas -un tad ieskanējās taure. Sudrabainās skaņas dzidri viļņoja gaisā, likdamas sirdīm sajūsmā nodrebēt.

“Tā jūs mūs pametat - pa vienam vien...” pustumsā purpināja Rovina. “Beidzot šeit paliks tikai veči. Šogad pat...”

Lejā, pagalmā dziedāja taure, metāla un cilvēka balsī saucot uz varoņdarbiem. Un pat tad, kad skaņa bija noklususi, visapkārt vēl strāvoja tās neizskaidrojamais valdzinājums - arī šeit, arsta kabinetā. Iestājas tads klusums, ka varēja dzirdēt sērsnas čirkstēšanu zem karavīra zābakiem. Pats pulkvedis bija nokāpis lejā, lai sasveicinātos

ar sardzes kareivjiem. Trīs īsi signāli ka brīnišķas sudraba bultas uzšāvās debesīs.

“Kurš tad no jums šeit paliks?" ārsts nebeidza gausties. “Leitnants Angustīns - vienīgais! Morels... Varu derēt, ka viņš ari beidzot saslims... Vajadzēs braukt uz pilsētu ārstēties...”

“Morels?” Drogo pārvaicāja, lai apliecinātu, ka klausās. “Vai tad Morels ir slims?” Piepeši viņš saprata, ka ārsta teikto nav dzirdējis.

“Tad ne jau!” Rovina atmeta ar roku. “To es saku pārnestā nozīmē.”

Pat caur aizvērto logu bija dzirdami pulkveža gurkstošie soļi. Durkļu rindas pustumsā spīdēja gluži kā sudrabains ornaments. Kaut kur no neaptveramām tālēm atlidoja tauru signālu atskaņa, laikam gan atbalsodamās no augstajiem mūriem.

Ārsts klusēja. Tad piecēlies teica: “Es jums uzrakstīju izziņu. Tagad vajadzīgs komandanta kunga paraksts.” Pārlocījis lapu uz pusēm, viņš to ielika mapē, tad noņēma no pakaramā apmetni un kažokādas cepuri. “Vai nāksiet man līdzi, leitnant? Uz ko jūs tur skatāties?”

Sardzes vienības ar ieročiem plecā cita pēc citas aizsoļoja uz saviem posteņiem. Soļu troksni slāpēja sniegs, bet tauru dziesma pacēlās visam pāri. Tad, lai cik tas neticami, tumsas apņemtie mūri sāka lēni stiepties augšup, ieaugot debesīs, līdz beidzot apsnigusī robotā dzega kļuva par baltiem mākonīšiem, kas, līdzīgi dzērvēm, aizslīdēja un nozuda zvaigžņu telpa.

Tad jauneklim iztēlē pavīdēja dzimtā pilsēta - pelēcīga aina ar lietainām, trokšņainām ielām, ģipša statujām, miklām kazarmām, aizsmakušiem zvaniem, sakritušām, noguruma pilnām sejām, garlaicīgām pēcpusdienām, nomelnējušiem griestiem.

Toties šeit - Drogo zināja — drīz iestāsies diženā kalnu nakts ar Cietoksnim pāri traucošiem mākoņiem kā

pareģojuma zīmēm. Un no ziemeļiem, no tumsā nesaskatāmās ziemeļu puses viņš juta savu likteni tuvojamies.

“Dakter, dakter...” Drogo izdvesa, balsij aizraujoties, “es esmu vesels...”

“Protams!” ārsts atteica. “Vai jūs domājāt - es to nezinu?”

“Esmu vesels...” Drogo atkārtoja kā nesamanīgs. “Esmu vesels un vēlos palikt.”

“Palikt Cietoksnī? Jūs vairs negribat doties projām? Kas noticis?”

“Nezinu,” atbildēja Džovanni. “Es to nespēju.”

“Ak tā!” Rovina iesaucās, pieiedams viņam klāt. “Ja nejokojat, ja jūs to domājat nopietni - ļoti priecājos!” “Nē, es nejokoju,” atteica Drogo, juzdams, ka jūsma pārtapusi par dīvainu smeldzi, kas gluži vai līdzīga laimei. “Tā lapiņa, dakter, man vairs nav vajadzīga.”

X

Tam bija lemts notikt, un nolemtība varbūt sākās jau ar to tālo. dienu, kad Drogo kopā ar Ortizu pirmoreiz sasniedza plakankalni un Cietoksnis viņam parādījās pusdienlaika saules spožumā.

Drogo bija nolēmis palikt Cietoksnī. Ar vēlēšanos vien, ar sapni par varoņdarbiem, iespējams, nebūtu pieticis, lai nonāktu pie šāda lēmuma. Tobrīd Drogo likās, ka ir rīkojies, cēlu dziņu un nodomu vadīts, un viņš pats jutās pārsteigts par savu krietnumu. Tikai pēc vairākiem mēnešiem, savu rīcību izvērtēdams, viņš saprata, cik nožēlojami sīki bijuši iemesli, kas likuši izšķirties par palikšanu.

Ja taures būtu noskandējušas trauksmi, ja būtu atskanējušas kara dziesmas, ja no ziemeļu puses pienāktu signāli

par ienaidnieka tuvošanos - ja būtu tas vien, Drogo varbūt arī būtu rīkojies citādi, taču bija kas vairāk: dienesta rutīna, virsnieka godkāre un vēl pieradums pie mājvietas, pie savām četrām sienām. Ar dažiem mēnešiem bija pieticis, lai vienmuļais garnizona dzīves ritms paņemtu Drogo savā varā.

Par ieradumu bija kļuvušas sardzes, kas pirmajās nedēļās bija likušās bezgala nogurdinošas. Pamazām vien Drogo bija apguvis tauru valodu un Cietokšņa noteikumus, iemācījies vietējo žargonu un izpratis komandieru dīvainības; tagad viņš labi orientējās sargtorņu ejās un zināja posteņu vietas, un bija atradis kaktus, kur pārāk nepūta vējš.

Dienesta prasmju apguve sagādāja Drogo baudu, un viņš izpelnījās arvien lielāku cieņu kā kareivju, tā virsnieku vidū; pat Tronks, novērtējis jaunā leitnanta nopietnību un precizitāti, raudzījās uz viņu labvēlīgi.

Ari pie dienesta biedriem viņš nu bija pieradis, īstenībā pazina tos tik labi, ka neviens mājiens, neviena divdomība vairs nespēja viņu pārsteigt nesagatavotu; vakaros viņi ilgi tērzēja, pārrunādami pilsētas dzīvi, kas no tāluma šķita īpaši saistoša.

Par ieradumu bija kļuvušas sātīgās maltītes Cietokšņa ēdamzālē un omulīgi rūcošais kamīns virsnieku atpūtas telpā - to kurināja kā dienu, tā nakti. Par ieradumu bija kļuvusi viņam piekomandētā adjutanta gādība; lāgazēns Džeronīmo ar laiku iemācījās uzminēt visas leitnanta vēlēšanās.

Par ieradumu bija kļuvušas izjādes kopā ar Morelu uz tuvāko ciematiņu - divu stundu ceļš zirga mugurā pa šauru ieleju, lai nokļūtu vietā, kur varēja ieraudzīt jaunas sejas, kur tika gatavoti svētku mielasti un dzidri smēja meitenes, kas neliedza viņiem savu labvēlību.

Par ieradumu bija kļuvušas trakās auļošanas sacīkstes pa līdzenumu gar Cietoksni, brīvajās pēcpusdienās sacenšoties ar dienesta biedriem, un pacietīgā sēdēšana vakaros pie šaha galdiņa, kad Drogo bieži guva uzvaru (tiesa, kapteinis Ortizs viņam reiz teica: “Tas nav nekas sevišķs; jaunpienācējiem viemēr veicas. Tad viņi iedomājas, ka ir ipaši labi spēlētāji, bet viņiem ir tikai jaunpienācēju priekšrocības. Ar laiku arī citi apgūst viņu sistēmu, un vienā jaukā dienā viņu veiksme ir zudusi).

Pierasts bija uzturēties savā istabā, naktīs mierīgi nododoties grāmatas lasīšanai, pierasts bija skats uz griestu plaisu, kas atgādināja turka galvu, pierasta cisternas plunkšķēšana - tagad tā bija kļuvusi gandrīz par mīļu skaņu pierasta matraci izgulētā bedre, pierastas segas, kas pirmajās dienās bija slīdējušas nost, bet tagad klausīja, un pierasts vakaros ar gluži vai neapzinātu kustību nogriezt petrolejas lampu un nolikt grāmatu uz naktsgaldiņa. Drogo zināja, kā rītos nostāties pie spoguļa, lai skujoties gaisma kristu tieši uz sejas, kā ieliet ūdeni mazgājamā bļodā, lai tas neizšļakstitos uz grīdas, un kā tikt galā ar kumodes atvilktnes slēdzeni, paspiežot atslēgu nedaudz uz leju.

Drogo bija pieradis pie durvju čīkstēšanas mitrā laikā un zināja, kuru grīdas laukumiņu naktī apgaismos mēness, lēni slīdēdams līdzi stundām; viņš bija pieradis pie trokšņa, kas ik nakti izcēlās tieši pusvienos, kad apakšpulkvedim Nikolozi iesmeldzās sens ievainojums labajā kājā.

Visas šīs lietas Drogo tagad bija kļuvušas tuvas un pierastas, un grūti būtu bijis no tām šķirties. Taču viņš to neapzinājās, viņam ne prātā nenāca, ka no Cietokšņa nebūs viegli tikt projām, ka tā dzīve ievilks viņa dienas citu pēc citas kā atvarā. Vakardiena līdzinājās aizvakardienai, un tas, kas bija atgadījies pirms trim dienām, šķita tikpat tais kā iepriekšējā mēneša notikumi. Laika upe plūda, bet Drogo to nemanīja.

Taču šobrīd viņš, bezrūpīgs un pašpaļāvīgs, skaidrā, saltā naktī stāv uz Ceturtā sargtorņa mūriem. Glābdamies no aukstuma, sargi nemitīgi staigā šurpu turpu, ar zābakiem čirkstinot sniegu. Debesis spīd liels, spoži balts mēness. Cietoksni, klintis, akmeņaino ziemeļpuses ieleju — visu piestrāvo burvīga gaisma, tā apmirdz pat miglas vālus, kas nekustīgi blāvo pie ziemeļpuses apvāršņa.

Lejā, sargtorņa iekšienē, dežurējoša virsnieka istaba palikusi degam lampa; tās liesma vieglītēm trīsuļo, liekot ēnām uz sienas dejot. Drogo pirms brīža mēģinājis rakstīt vēstuli drauga Veskovi māsai Marijai, savai iemīļotajai, ar kuru domā precēties. Taču, uzrakstījis divas rindiņas, viņš sazin kāpēc ir piecēlies un, uzkāpis augšā uz terases, raugās tālumā.

Tas bija viszemākais nocietinājumu sektors kalnu pārejas malā. Šai vietā mūrī atradās vārti, pa kuriem varēja no vienas valsts nokļūt otrā. Smagos, dzelzīm apkaltos vārtus kopš neatminamiem laikiem neviens nebija vēris; Jaunā sargtorņa vienība aizgāja un atgriezās pa šauriem, viena vīra platuma sānu vārtiņiem, ko sargāja viens pats kareivis.

Ceturtajā tornī Drogo dežurēja pirmoreiz. Uzkāpis augšā, viņš pievērsa skatienu labās puses klintīm, kuru ledus gāles mirdzēja mēnesnīcā.

Pamazām cēlās vējš; tas dzina pāri debesjumam mazus, baltus mākonīšus un plandīja Drogo jauno karavīra mēteli, kas viņam tik daudz nozīmēja.

Stalti izslējies, nekustīgs viņš pētīja klinšu grēdas, nepieejamās ziemeļu tāles, un mēteļa malas vējā vijās un plandījās gluži kā karogs. Šai naktī Drogo sevi redzēja lepnu un skarbi skaistu - stāvot uz terases malas, lieliskajam mētelim plandoties vējā. Tronks viņam blakus, ietinies platā apmetnī, pat neizskatījās pēc kareivja.

“Sakiet, Tronk,” Drogo vērsās pie viņa tēlotā izziņas kārē, “vai tas ir tikai acu māns, vai arī šonakt mēness tiešām ir lielāks nekā parasti?”

“Diez vai īstenībā būs lielāks, leitnanta kungs,” Tronks atteica. “Šeit, Cietoksnī, tas vienmēr tāds izskatās.”

Balsis likās skani skaļas, it kā gaisa vietā visapkārt būtu stikls. Tā kā leitnants bija apklusis, Tronks devās gar balustrādi projām, kā vienmēr uzmanīdams, vai kareivji ir pienākuma augstumos.

Palicis viens, Drogo aptvēra, ka jūtas gandrīz vai laimīgs. Ar lepnumu viņš domāja par savu apņemšanos palikt, par spēju atteikties no daudziem sīkiem, bet drošiem prieciņiem lielākas, tālē neskaidri zūdošas nākotnes vārdā (kas zina, zemapziņā varbūt lolodams mierinošu pārliecību, ka vienmēr varēs tikt no šejienes projām, ja vien vēlēsies).

Nojausma par cēliem varoņdarbiem, ko viņš veiks, vai varbūt vienīgi cerība bija viņam likusi izšķirties par palikšanu, bet tikpat labi varēja sacīt, ka viņš tikai ieguvis laiku, lai apdomātu turpmāko rīcību. Beigu beigās nekas vēl nebija noteikti zināms - un tik daudz gadu vēl priekšā! Likās, ka viņu vēl gaida visi dzīves labumi. Kāda jēga steigties? Arī sievietes, šīs mīlamās un neizprotamās būtnes, viņam likās kaut kad noteikti sagaidāma, gluži vai ar parasto dzīves ritējumu nodrošināta laime.

Cik dzīvē daudz laika! Pat gads liekas bezgala garš, turklāt labākie dzīves gadi viņam vēl tikai priekšā! Tie likās rindojamies cits aiz cita garum garā virtenē, kam beigas nav redzamas. Tā ir vēl gluži pilna dārgumu krātuve, no kuras viņš smels tik ilgi, ka apniks.

Un nebija neviena, kas viņam aizrādītu: “Džovanni Drogo, uzmanies!” Lai gan ziedošā jaunība jau sāka vīst, viņš turējās pie stūrgalvīgās iedomas par dzīvi, kas viņam piešķirta bezgalīga. Drogo nejuta laiku. Pat ja viņam būtu atvēlēta simt un vēl simt gadu ilga jaunība, arī tas neko nebūtu līdzējis. Bet viņam bija dota tikai viena parasta ilguma dzīve — skopa velte! Tās posmus var izskaitīt ar vienas rokas pirkstiem, un tā beidzas, pirms mēs to paspējam iepazīt.

Laika vēl atliku likām, Džovanni Drogo domāja. Bet ir taču pasaulē ļaudis - bija dzirdēts par tādiem stāstām -, kuri vienu dienu ne no šā, ne no tā sāk gudrot par nāvi, šo pazīstamo un absurdo jēdzienu, kuram ar viņu, Džovanni, nav ne vismazākā sakara. To iedomājies, Drogo pasmaidīja; aukstums jau spiedās cauri mētelim, tāpēc viņš sāka staigāt pa terases malu šurpu turpu.

Mūris tai vietā aizstiepās lejup pa nogāzi, veidodams īpatnu terašu un laukumiņu rakstu. Raudzīdamies no augšas, Drogo sniega baltumā redzēja pa gabalu citu no cita melnējam sargkareivju stāvus; zem viņu kājām čirkstēja ledainais sniegs.

Sargkareivis tuvākajā laukumiņā acīmredzot nebija tik salīgs kā citi, jo stāvēja nekustīgi, ar muguru atspiedies pret mūri, un likās pat snaužam. Tad Drogo izdzirdēja, ka viņš zemā balsī dūc kādu dziesmu.

Tā bija vārdu virkne (Drogo tos nevarēja izšķirt), dungota vienmuļā, nebeidzamā melodijā. Postenī stāvot, sarunāties — un kur nu vēl dziedāt! — bija uz visstingrāko aizliegts. Drogo pienākums bija kareivi sodīt, taču viņš iežēlojās: nabags, jādomā, naktī jūtas pagalam auksti un vientuļi. Viņš devās pa mazajām kāpnītēm lejup un ceļā ieklepojās, lai kareivi brīdinātu.

Ieraudzījis virsnieku, sargkareivis izslējās taisni, taču vienmuļo dziesmu nepārtrauca. Drogo sagrāba niknums. Kas tam kareivim prātā - ņirgājas, vai? Nu, tūlīt viņš redzēs velnu!

Kareivis laikus pamanīja Drogo draudīgo sejas izteiksmi, un, lai arī (saskaņā ar mūžvecu nerakstītu likumu) kareivji nemēdza sardzes virsniekam vaicāt paroli, viņam uznāca apzinīguma jonis; viņš satvēra šauteni un Cietokšņa īpatnajā izrunā uzsauca: “Kas nāk? Paroli!”

Drogo apstulbis apstājās. Metru piecu atstatumā, gaišajā mēnesnīcā kareivja seja bija skaidri saskatāma - un mute tam bija ciet! Taču vienmuļā dziesma skanēja. No kurienes gan tā nāca?

Domādams par savādo parādību, Džovanni Drogo -kareivis tikmēr gaidīja — mehāniski pateica paroli: “Cēlums.” - “Ciešanas,” atbildēja sargkareivis un nolaida šauteni pie kājas.

Un atkal iestājās dziļš klusums, kurā vienmuļā, dziedošā murdēšana bija vēl skaidrāk sadzirdama.

Beidzot Drogo saprata - un pār muguru viņam pārskrēja viegli drebuļi. Tā bija ūdens balss, kas skanēja kaut kur augstumā, strautam lēkājot pāri klintsbluķiem. Vēja pluinītā ūdens strūkla, krizdama uz akmens, radīja dīvainas, noslēpumainas skaņas, līdzīgas cilvēka balsij, kas dungo un dungo mūsu likteņa dziesmas vārdus, kurus mēs gribētu saprast, bet nav lemts.

Tātad dziedāja ne jau cilvēks - jutīga radība, kas cieš no aukstuma, sodiem un mīlestības -, dziedāja naidīgie kalni! Cik skumja maldīšanās, nodomāja Drogo, - kas zina, varbūt tieši tāpat ir arī ar visu pārējo: mums liekas — visapkārt pasaulē ir mums līdzīgas būtnes, bet patiesībā - tikai ledus un akmeņi, kas runā nesaprotamā valodā. Mēs sniedzam roku, lai sveicinātu draugu, bet smaids izdziest un roka nevarīgi nolaižas: esam sapratuši, ka tuvumā nav nevienas dzīvas dvēseles.

Vējš planda virsnieka skaisto mēteli, un gaišzilā ēna sniegā plandās kā karogs. Sargkareivis stāv nekustīgs. Mēness debesīs lēni slīd - lēni, bet neatlaidīgi, nezaudējot ne mirkli, kas tuvina rītausmai. Tuk, tuk! - krūtīs skali pukst leitnanta Drogo sirds.

XI

Tonakt — gandrīz pēc diviem gadiem — Džovanni Drogo gulēja savā Cietokšņa istabā. Veseli divdesmit divi mēneši bija pagājuši, nenesdami nekā jauna, bet viņš tikai pacietīgi gaidīja un gaidīja, it kā mūžs būtu bezgalīgs.

Divdesmit divi mēneši ir garš laiks, kurā daudz kas var notikt; tas ir pietiekams, lai pāris nodibinātu ģimeni, lai bērns nāktu pasaulē un iemācītos runāt, lai tur, kur bijis klajums, paceltos lepna māja, lai skaistule novecotu un zaudētu visus pielūdzējus, lai ieperinājusies slimība (pat tāda, kas velkas sevišķi gausi) palēnām sāktu cilvēku grauzt (bet viņš tikmēr dzīvo vienos priekos, neko nenojauzdams), lai, izdeldējusi miesu, tā brīžiem atkāptos, ļaujot slimajam cerēt uz brīnumu, — un tad uzbruktu atkal, laupīdama vispēdīgo cerību; un vēl atliek gana laika, lai nelaimīgo apraktu un aizmirstu un lai viņa dēls, tikpat jautrs kā agrāk, vakaros pavadītu meitenes mājup pa šauro ieliņu, kurai vienā pusē stiepjas kapsētas žogs, bet viņas tam ietu garām, neko nenojauzdamas.

Turpretī Drogo dzīve likās gluži vai apstājusies. Bija aizritējušas simtiem dienu, kurās atkārtojās vieni un tie paši notikumi, un it nekas nemainījās. Pār Cietoksni traucās Laika upe, izgrauzdama mūrus, kaisīdama putekļus un sīkus akmentiņus, deldēdama pakāpienus un važas, taču Drogo tā it kā neskāra; viņš vēl nebija pamanījis tās skrējienu.

Arī tā nakts būtu pagājusi kā parasti, ja vien Drogo nebūtu redzējis sapni. Sapnī viņš atkal bija kļuvis bērns un nakts tumsā stāvēja pie kāda loga.

Lūkodamies gar mājas ārsienu (aiz stūra kā dziļa bedre melnēja ielas gals), puisēns Džovanni Drogo redzēja mēness apspīdētu lepnu un skaistu namu. Viņš lūkojās augstā, smalki spraišļotā logā ar marmora apmali. Mēnesnīcā caur rūti varēja saskatīt galdu; uz tā bija galdauts, vāze un dažas ziloņkaula statuetes. Un šie nedaudzie priekšmeti puisēnam ļāva iztēloties tālāk tumsā plešamies lielu un skaistu zāli, vienu no daudzajām lielajām, skaistajām zālēm šai brīnišķīgajā namā, kas pilns dārgu mantu; viss nams dusēja tik ramā un dziļā miegā, kāds valda tikai bagātu un laimīgu ļaužu mājokļos. “Kāds prieks gan būtu dzīvot šādā namā un staigāt pa greznajām zālēm, atklājot tajās arvien jaunus dārgumus!” domāja Drogo.

Tikmēr starp logu, pie kura viņš stāvēja, un brīnišķā nama fasādi — tos šķīra ap divdesmit metru attālums — bija parādījušās gaisīgas radības, tādas kā fejas, kas, laidelēdamās mēness gaismā, vilka nopakaļ mirdzošus plīvurus.

Lai gan Džovanni tādus gaisa garus nekad agrāk nebija redzējis, sapnī tie viņu nepārsteidza. Tie šūpojās gaisā un meta lēnus lokus, arvien nolidodami garām gar augsto logu.

Lidonīši gan izskatījās tik smalki un glezni, ka šķita gluži dabiski piederamies pie bagātā nama, tomēr puisēns Džovanni jutās pagalam skumdināts, jo viņu tie nepavisam neievēroja un viņa logam pat netuvojās. Vai tiešām pat fejas novēršas no vienkāršu ļaužu bērniem, lai riņķotu tikai ap bagātniekiem, laimes lutekļiem, kas guļ savos zīda pēļos, cieši aizmiguši, un uz viņām ne aci nepamet?

“Ei! Ehei!” Drogo pāris reizes klusi un bailīgi iesaucās, cerēdams pievērst lidoņu uzmanību, lai gan sirds jau zināja, ka tas būs velti. Gaisa radības nelikās dzirdot, neviena no tām nepielidoja viņa logam tuvāk par metru.

Tad Drogo ievēroja: viens no brīnumainajiem lidoņiem pieķeras pie pretējā, spraišļotā loga apmales un piegrabina pie rūts, gluži kā aicinot kādu ārā.

Pēc īsa brīža logā parādījās zēna augumiņš, pagalam sīks un trausls pret vareno loga apveidu, - un Drogo pazina Angustīnu; arī viņš bija kļuvis bērns.

Angustīns bija ģērbies samta uzvalciņā ar baltu mežģīņu apkakli; viņa seja bija gaužām bāla, un nelikās, ka klusās dejas aiz loga viņu īpaši priecētu. Drogo nodomāja: nu gan dienesta biedrs viņu ielūgs ciemos - kaut vai tikai pieklājības pēc -, lai viņi abi kopā parotaļātos ar gaisa gariem. Tomēr nekā! Angustīns draugu nemaz nelikās redzam; pat tad, kad Drogo iesaucās - “Augustīn! Angustīn!” —, viņš ir nepievērsa tam skatienu.

Gurdām kustībām atvēris logu, Angustīns paliecās pret lidoni, kas plivinājās pie apmales, it kā ar savādo parādību jau būtu pazīstams un gribētu aprunāties. Gaisa gars ar roku rādija sāņus — un, paskatīdamies turp, Džovanni ieraudzīja lejā starp namiem lielu, tukšu pilsētas laukumu, kur nemanīja nevienas dzīvas dvēseles. Iešķērsām pāri laukumam metrus desmit virs zemes slīdēja cits lidoņu bars, balstīdams tādu kā nesamkrēslu.

Šis krēsls - jādomā, tikpat ēterisks kā tā nesēji - viļņojās viss vienā plīvuru un spalvu rotā. Ar vienaldzīgu, garlaikotu seju kā allaž, Angustīns vēroja krēslu tuvojamies; skaidrs, ka tas bija domāts viņam. Tāda netaisnība aizskāra Drogo līdz sirds dziļumiem. Kāpēc Angustīnam tiek viss, bet viņam - nekas? Lai nu vēl kādam citam, bet kāpēc tieši Angustīnam, kurš vienmēr izturējies tik lepni un augstprātīgi? Drogo palūkojās pārējos logos, cerēdams ieraudzīt kādu, kas atbalstītu viņa viedokli, bet nevienu nesaskatīja.

Beidzot nesamkrēsls līgani apstājās; visi gariņi reizē pielidoja pie loga un salipa ap to tādā kā viļņainā čemurā. Visi tiecās pēc Angustīna, ne vairs goddevīgi, bet ar kārlgu, gandrīz vai ļaunu tīksmi.

Pēkšņi Drogo nepavisam vairs nejuta skaudību; viņš bija atskārtis, kas te notiek. Angustīns stāvēja, piespiedies pie palodzes, un nenovērsdamies lūkojās uz krēslu. Patiešām, feju, likteņa lēmēju, sūtņi bija gan ieradušies pie viņa, bet kādā uzdevumā! Garš ceļš viņam bija gaidāms kopā ar lidoņu svītu, līdz saullēktam viņš nepagūs atpakaļ, arī nakamnakt neatgriezīsies, ne arī aiznākamnakt -viņš neatgriezīsies vairs nekad. Lepnajās zālēs vairs neskanēs puisēna soļi; kāda sieviete saudzīgi aizvērs vaļējo logu, pa kuru viņš aizlidojis, aizvērs un aizbultēs visus logus, lai tumsā izraudātu savu vientulību un izmisumu.

Liegās būtnes nebija ieradušās, lai rotaļātos ar mēness stariem, tās nebija jautras laumiņas, kas izspurgušas no smaržīgiem dārziem, - tie bija sūtņi, kas ieradušies 110 tumsas valstības.

Cits bērns būtu raudājis un saucis mammu, bet Angustlnam laikam gan nebija bail, jo viņš mierīgi sazinājās ar gariem, it kā vēl par ko vienodamies.

Līdzīgi kāpjošām putām spiezdamies un drūzmēdamies pie loga, gari kūleņoja cits pār citu, mākdamies puisēnam virsū, bet tas tikai māja ar galvu, it kā sacīdams - labi jau, labi, es visam pilnīgi piekrītu. Beidzot tas gars (varbūt vadonis), kurš pirmais bija pieķēries pie loga apmales, deva kaut kādu zīmi, īsi, pavēloši pavicinādams roku.

Ar tikpat garlaikotu seju kā iepriekš Angustīns pārvēlās pāri palodzei (laikam gan kļuvis tikpat gaisīgs kā gari) un apsēdās nesamkrēslā stalti kā kungs, pārmezdams vienu kāju pār otru. Lidoņu čemurs, kas bija trīsuļojis pie loga, pajuka tā, ka plīvuri noplivinājās vien, bet dīvainais krēsls iekustēdamies viegli sašūpojās.

Kā blāvs, gaisīgs pakavs ielenkuši nesamkrēslu, gaisa gari kopā ar to apmeta loku tumšajā ielas galā un tad pacēlās debesīs, lidodami uz mēnesi.

Pa ceļam uz ielas galu nesamkrēsls paslīdēja gar Drogo logu nedaudzu metru atstatumā; Drogo māja ar rokām un iekliedzās — “Angustīn, Angustln!” —, raidīdams draugam pēdējo sveicienu.

Beidzot Angustīns pavērsās pret Džovanni, kādu mirkli to uzlūkodams, turklāt viņa seja šķita paužam vislielāko nopietnību - pārmēra nopietnību, nudien, tik mazam bērnam. Bet tad mirušā drauga seja piepeši atmaiga, tajā uzplauka šķelmīgs smaids, it kā viņiem abiem ar Drogo būtu kopīgi noslēpumi, par ko gariņiem nav ne jausmas; tas bija pēdējais mēģinājums jokot, pēdējā iespēja parādīt, ka viņš ne no viena negaida žēlošanu; Angustīns it ka sacīja: kas tur sevišķs, ja dodos ceļojumā, par ko gan tur būtu jābrīnās!

Krēslam slidot arvien uz priekšu, Angustīna skatiens aizklīda prom no Drogo un pievērsās pavadoņu svītai, jautri ziņkārs un mazliet neuzticīgs. Likās, viņš pirmoreiz izmēģina jaunu rotaļlietu, pēc kuras nav tīkojis, taču pieklājība viņam nav ļāvusi no tās atteikties.

Un ta viņš lēni slīdēja projām tumsā, neticami savaldīgs un cēls. Ne skatiena nepamezdams atpakaļ uz savu namu, ne arī uz citiem namiem, ne arī uz pilsētu, kurā bija dzimis un audzis. Lidoņu rindas, kas ieskāva krēslu, lēni vīdamās, kāpa debesīs arvien augstāk un augstāk, līdz kļuva par blāvu joslu, tad par tik tikko jaušamu miglas šķiesnu, līdz izzuda pavisam.

Aiz vaļā pamestā loga mēnesnīcā balsnīja galds un vāze, un ziloņkaula statuetes - viss netraucēts kā iepriekš, nogrimis snaudā. Kaut kur dziļāk namā citā istabā, trīsošu sveču apspīdēts, gultā bez dzīvības varbūt gulēja zēns, kura sejai bija Angustīna vaibsti; viņam mugurā bija samta uzvalciņš ar platu mežģīņu apkakli un bālajās lūpās sastindzis smaids.

XII

Nākamajā dienā Džovanni Drogo tika uzticēta sardze Jaunajā tornī. Tas bija attāls bastions uz konusveida kalna, kas slējās Tatāru tuksneša malā ceturtdaļstundas gājienā no Cietokšņa, vissvarīgākais postenis, pilnīgi izolēts no pārējiem, un tā uzdevums bija sacelt trauksmi, ja draudētu briesmas.

Vakarā Drogo kopā ar septiņdesmit kareivjiem izsoļoja no Cietokšņa; tieši tik daudz vīru kopā ar lielgabalniekiem bija vajadzīgs Jaunajā tornī, jo tur bija veseli desmit sardzes posteņi. Tā bija pirmā reize, kad Drogo devās ārpus Cietokšņa, īstenībā - pārgāja robežu.

Ceļā viņš domāja par veicamo uzdevumu, taču visvairāk par sapni, kurā bija redzējis Angustīnu. Šo vīziju radītais satraukums tik viegli nenorima. Lai gan Drogo nebija īpaši māņticīgs, likās, ka sapnis neskaidri pareģo nākotnes notikumus.

Viņi sasniedza Jauno torni, un pēc sardzes maiņas Drogo uzkāpa terasē, lai noraudzītos uz aizejošo vienību, kas lēni virzījās prom pa oļaino ceļu. No tālienes Cietoksnis atgādināja parastu, garu mūri, aiz kura nekā nav. Sargkareivji uz terasēm no tāda attāluma nebija manāmi. Varēja saredzēt vienīgi karogu, un arī tikai tad, ja vējš to paplivināja.

Visu diennakti Drogo nu bija tālīna forta komandieris. Lai kas atgadītos, neviens viņam nenāktu palīgā. Pat ienaidnieka uzbrukuma gadījumā viņa vienībai bija jāiztiek saviem spēkiem. Šai laikā pat karalim Jaunajā tornī būtu bijusi mazāka vara nekā Drogo.

Gaidīdams tumsas iestāšanos, Džovanni vēroja akmeņaino ziemeļpuses līdzenumu. Līdz šim viņš no tā bija redzējis tikai nelielu trijstūri, jo, no Cietokšņa raugoties, skatu aizsedza kalni. Tagad viņš to varēja aplūkot visu līdz pat pelēkajiem miglas vāliem pie apvāršņa. Tas tiešām bija tuksnesis, akmeņains tuksnesis, kurā vietumis rēgojās tikai zemi, putekļiem klāti krūmi. Tāltālu labajā pusē iezīmējās kaut kāda tumša svītra - jādomā, mežs. Visu ielenca skarbās klintis. īstenībā tās bija ļoti skaistas, ar stāvām, nepieejamām kraujām un balti mirdzošām galotnēm; bija jau uzsnidzis pirmais sniegs. Taču neviens tās neapbrīnoja; kā Drogo, tā kareivji instinktīvi raudzījās tikai ziemeļu virzienā, tukšajā klajumā, kas aizstiepās tālē bez dzīvības, noslēpumains.

Vai nu no apziņas par milzīgo atbildību, kas viņam uzticēta, pilnīgi vienam komandējot sardzi Jaunajā torni, vai nu no vienmuļās tuksneša ainavas, vai arī atceroties sapni par Angustīnu, līdz ar tumsas iestāšanos Drogo sajuta sevī mostamies savādu nemieru.

Tas bija oktobra vakars ar mainīgiem vējiem un šur tur vīdošiem sārtenas gaismas atspulgiem sniegā, kurus svina pelēkā krēsla pamazām izdzēsa.

Kā parasti rieta stundā, Džovanni Drogo sajuta dzejiskas iedvesmas uzplūdus. Tā bija cerību stunda. Atkal viņš prātā pārcilāja sapņus par varoņdarbiem, ko bija iztēlojies garajās sardzes naktīs, ik reizi tos papildinādams ar jauniem sīkumiem. Parastais sapnis bija sīva kauja, kurā Drogo ar nedaudziem kareivjiem stājas pretī nepārredzamiem naidnieku pūļiem; tā varēja atgadīties piemēram, šonakt, ja torni piepeši aplenktu tūkstošiem tatāru. Dienu pēc dienas viņš atvaira uzbrukumus; gandrīz visi cīņu biedri jau krituši vai nāvīgi ievainoti, arī viņu skārusi lode, bet ievainojums nav smags, tas vēl ļauj viņam komandēt torņa aizstāvēšanu. Patronas beidzas; viņš - ar pārsietu galvu - stājas nedaudzo kareivju priekšgalā, lai izlauztos cauri ienaidnieku priekšējām līnijām, bet tieši tobrīd ierodas papildspēki, ienaidnieku kareivji panikā metas bēgt, un tad viņš, sažņaudzis rokā asinīs mērkto zobenu, saļimst uz zemes. Caur nemaņas miglu viņš tomēr dzird, ka viņu kāds uzrunā. “Leitnant Drogo, leitnant Drogo!” sauc kāda balss, un kāda roka purina viņu aiz pleca. Lēni atvēris acis, Drogo redz: pats karalis noliecies viņam pāri un saka: “Tu esi brašs karavīrs, Džovanni Drogo!”

Tā bija cerību stunda, kad viņš iztēlojās visvisādus varoņstāstus, kuriem droši vien nemūžam nebija lemts piepildīties, tomēr tie pacilāja sirdi. Dažreiz viņš sapņoja pieticīgāk, atsakoties no galvenā varoņa lomas, no ievainojuma un pat no karaļa uzslavas. Dažreiz likās, ka viņam pietiktu ar vienu vienīgu kauju — parastu, godīgu kauju, kurā viņš cīnītos pēc visiem likumiem, spītīgi smiedams drūmajiem naidniekiem sejā. Vienu vienīgu kauju — tās skurbuma pietiktu visam mūžam!

Tovakar nezin kāpēc bija pagrūti sevi iedomāties varoņa lomā. Visu redzamo pasauli jau ietina ēnas, ziemeļpuses tuksnesis bija pārvērties par pelēku miglas jūru, tomēr iesnaudies nelikās; tas it kā slēpa sevi kaut kādus viltīgus nodomus.

Bija astoņi vakarā, debesis - aizvilkušās ar mākoņiem. Piepeši klajumā nedaudz pa labi, tieši zem torņa mūriem Drogo domājās saskatām kaut kādu kustīgu melnumu. “Laikam acis galīgi nogurušas, jau rēgojas melni punkti,” viņš nosprieda. Arī agrāk viņam tā bija gadījies - kad studiju laikā viņš naktīs cēlās augšā, lai mācītos.

Drogo uz bridi pievēra acis, tad uzlūkoja tuvākus priekšmetus; spaini, kas bija paredzēts terases mazgāšanai, dzelzs āķi mūri, soliņu, kuru, jādomā, iepriekšējās sardzes virsnieks te bija nolicis savām ērtībām. Tikai pēc krietna brīža Džovanni atkal pievērsās tuksnesim; melnais plankums vēl arvien bija turpat, un tas kustējās.

“Tronk!” Drogo satraukts uzsauca.

“Klausos, leitnanta kungs!” Tronka balss atskanēja tik tuvu, ka Drogo neviļus satrūkās.

“Jūs tepat?” viņš saņēmies atteica. “Varbūt es maldos, Tronk, bet man šķiet... man šķiet, ka tur lejā es redzu kaut kādu kustīgu punktu.”

“Tieši tā, leitnanta kungs!” Tronks kareivīgi atbildēja. “Es arī to redzu un novēroju jau vairākas minūtes.”

“Kā tad tā? Jūs arī to redzat?” Drogo iesaucās. “Un kas tas ir?”

“Kaut kas kustīgs, leitnanta kungs!”

Drogo no šausmām sastinga. Tā, sākas! viņš nodomāja, pilnīgi aizmirsis sapņus par varoņdarbiem. Un tieši manas dežūras laikā tam vajadzēja atgadīties! Kas zina, kāda ķezā mēs tagad iekļūsim.

“Tātad jūs ari to esat pamanījis?” Drogo pārjautāja, muļķīgi cerēdams, ka Tronks noliegs iepriekš sacīto.

“Tieši tā! Jau kopš minūtēm desmit,” Tronks atteica. “Es nokāpu lejā, lai pārbaudītu, kā notiek lielgabalu tīrīšana, tad atgriezos un to ieraudzīju.”

Abi apklusa; likās, ka ari Tronkam melnā plankuma parādīšanās šķiet dīvaina un uztraucoša.

“Un kas tas, jūsprāt, varētu būt, Tronk?”

“Nevaru saprast. Tas kustas pārāk lēni.”

“Ko tas nozīmē - pārāk lēni?”

“Sākumā domāju, ka tās varētu būt niedru pūkas.” “Pūkas?”

“Tur lejā ir niedrājs,” Tronks teica un ar roku norādīja kaut kur pa labi; tumsā tikpat nekas nebija saskatāms. “Pašlaik ir nobriedušas brūnās niedru vālītes. Dažreiz vējš tās sapurina - un tad gaisīgās pūkas lido projām kā dūmu grīstes... Tomēr šinī gadījumā tas nav iespējams,” viņš pēc klusuma mirkļa piebilda, “pūku kamoli kustētos ātrāk.” “Kas tad tas ir?”

“Nav ne jausmas,” Tronks atteica. “Cilvēki tie nevarētu būt, jo tad tie nāktu no pretējās puses. Tomēr tas melnums kustas. Savādi...”

“Trauksme! Trauksme!” tobrīd iekliedzās tuvākais sargkareivis, pēc viņa otrs, trešs un tā tālāk. Arī kareivji bija pamanījuši melno plankumu. No torņa iekštelpām tūdaļ izskrēja citi, kuriem nebija jāstāv sardzē. Visi sapulcējās pie terases margām un ziņkāri, mazliet bailīgi raudzījās lejup.

“Vai tad tu neredzi?” viens jautāja. “Nu re, tepat apakšā! Tagad apstājās...”

“Droši vien tā ir migla,” kāds cits teica. “Dažreiz miglas vālos ir tukšumi, kuriem var redzēt cauri. Tev liekas, ka redzi kādu kustamies, bet tie ir tikai tukšumi miglas vālos.” “Jā, jā, tagad redzu!” atsaucās otrs, uzrunātais. “Bet tas melnums lejā tur bija jau agrāk. Tas droši vien ir kāds melns akmens un nekas cits.”

“Kas par akmeni? Vai tad neredzi, ka tas kustas? Akls esi, vai?”

“Tas ir akmens, nudien! Es to jau sen esmu ievērojis. Tas izskatās pēc tupošas mūķenes.”

Kāds iesmējās.

“Atpakaļ! Visi iekšā!” Tronks pavēlēja, iekāms to bija paguvis izdarīt Drogo, kam visas šīs runas iedvesa arvien lielāku satraukumu. Kareivji nelabprāt sagāja iekšā, un atkal iestājās klusums.

“Kā jūs domājat, Tronk...” Drogo ieteicās, piepeši vairs neuzdrīkstēdamies lemt patstāvīgi, “vai vajadzētu celt trauksmi?”

“Jūs domājat - brīdināt Cietoksni? Šaujot gaisā, leitnanta kungs?”

“Nudien nezinu... Vai, jūsprāt, šis melnums ir trauksmes vērts?”

Tronks papurināja galvu. “Es gan nogaidītu, līdz varēs saredzēt skaidrāk. Ja izšausim un sacelsim kājās visu Cietoksni... un pēc tam izrādīsies, ka velti?”

“Tiesa gan,” atzina Drogo.

“Turklāt tas būtu pretrunā ar reglamentu,” Tronks turpināja. “Reglaments paredz dot trauksmes signālu vienīgi briesmu gadījumā. Tieši tā arī rakstīts: “Briesmu gadījumā, ja parādās bruņotas vienības, kā arī jebkurā gadījumā, kad aizdomīgs cilvēks atrodas pie mūriem mazāk nekā simt metru attālumā.” To nosaka reglaments.” “Tā ir,” Džovanni piekrita. “Un pašlaik attālums pārsniedz simt metrus, vai ne?”

“Pilnīgi manas domas!” piebalsoja Tronks. “Turklāt kā mēs varam zināt, vai tas ir cilvēks?”

“Kas cits gan tas varētu būt — spoks, vai?” Drogo atteica mazliet īgni.

Tronks klusēja.

Bezgalīgās tumsas apņemti, Drogo un Tronks stāvēja, atspiedušies pret margām, stingi vērdamies lejup, uz to vietu, kur sākās Tatāru tuksnesis. Noslēpumainais melnums vairs nekustējās, gluži kā būtu iesnaudies, un maz-pamazam Džovanni aprada ar domu, ka tiešām tas nekas nav, varbūt tikai melns akmens, kas līdzīgs mūķenei; acis viņu vīlušas, tas bijis tikai muļķīgs, noguruma izraisīts redzes māns. Un viņu pārņēma skumja, neskaidra vilšanās izjūta, it kā traģiski notikumi būtu risinājušies, viņu neskarot; draudīgie dārdi pamazam noklust tālumā, bet viņš - palicis stāvam viens augšup uzvirmojušā pērno lapu viesulī — nožēlo, ka dramatiskais un diženais viņam pagājis secen.

Taču līdz ar nakts iestāšanos tumšā ieleja viņam arvien vairāk iedvesa bailes. Stundas ritēja, un melnajā naktī Džovanni sajutās vientuļš un mazs. Tronks viņam bija pārlieku neizprotams, lai varētu cerēt uz tā atbalstu. Ak, ja līdzās būtu draugi, kaut tikai viens, varbūt tad viss būtu pavisam citādi! Drogo varbūt pat spētu jokot, un rītausmas gaidīšana nesagādātu tādas mokas.

Tuksneša plašumos lēni slīdēja miglas palagi -bālgans arhipelāgs melnajā tumsas klaidā. Viena miglas strēle iestīdza torņa pakājē, aizklājot noslēpumaino melnumu. Gaiss bija mikluma pilns; Drogo mētelis pievildzis kļuva smags un ļengans.

Cik gara nakts! Drogo vairs necerēja, ka tā jebkad beigsies, - un tad debesis ieblāzmojās un aukstas vējpūtas vēstīja, ka rītausma vairs nav tālu. Un tieši tobrīd Drogo uzveica nogurums. Stāvēdams kājās, balstīdamies pret terases margām, viņš divreiz iesnaudās, un galva viņam noslīga lejup; abas reizes viņš satrūcies izslējās, bet tad galva atkal nespēkā noslīga un sakļāvās smagie plaksti. Bija sākusies jauna diena.

Viņš pamodās, jo kāds viņu purināja aiz pleca. Iznirstot no sapņu valstības, dienasgaisma viņu apžilbināja. Kāda balss - Tronka balss - viņam sacīja: “Leitnanta kungs, tas ir zirgs!”

Tad Drogo atcerējās dzīves īstenību — Cietoksni, Jauno torni, noslēpumaino melnumu. Ziņkārīgi viņš pavērās lejup, sirdī lolodams gļēvu cerībiņu, ka ieraudzīs tikai krūmus un akmeņus, ka līdzenums izskatīsies tāds pats kā vienmēr — vientulīgs, tukšs.

Balss neatlaidās: “Leitnanta kungs, tas ir zirgs!” Un, lai cik neticami, Drogo tik tiešām ieraudzīja klinšu pakājē stāvam zirgu.

Zirgs bija pazems un drukns, tomēr kuplās krēpes un tievās potītes tam piešķīra īpatnu skaistumu. Tas izskatījās neparasts, taču visneparastākā bija tā spalva — tik spoži melna, ka tuksneša pelēcībā dzīvnieks atgādināja akmeņogļu gabalu.

No kurienes tas atnācis? Kam tas pieder? Daudzus gadu desmitus no tuksneša puses nebija parādījusies neviena dzīva radība, ja neņem vērā varbūt kādu kraukli vai glodeni. Un tagad te pēkšņi stāvēja zirgs, turklāt ne jau savvaļas dzīvnieks — īsts kara zirgs, lai gan tā potītes likās nedaudz par smalku.

Neparasts notikums ar neparedzamām sekām! Drogo, Tronks, sargkareivji, tāpat arī pārējie kareivji lejā pie šaujamlūkām - visi neatņemdamies raudzījās tikai uz zirgu. Šis melnis ar savu reglamentā neparedzēto klātbūtni atsauca atmiņā senus nostāstus par ziemeļu zemēm un kaujām ar tatāriem; tā noslēpumainā ierašanās šķita piepildām tuksneša plašumu.

Viens zirgs pats par sevi varbūt arī vēl neko īpašu nenozīmēja, taču likās skaidrs, ka tā ierašanās ir tikai sākums. Melnis bija apseglots, it kā pavisam vēl nesen ar to kāds būtu jājis. Tātad bija gaidāmi turpmāki notikumi; vakardienas pasakas pēkšņi varēja kļūt par īstenību. Drogo jau likās, ka jūt tos tuvojamies — noslēpumainos ienaidniekus, tatārus; zobus sakoduši, klusi un nekustīgi tie slēpjas aiz krūmiem un klinšu spraugās, gaidot tumsu, lai uzbruktu. Viņu sarodas arvien vairāk un vairāk - draudīgs skudru pūlis, kas lēni virzās šurp no miglas klātajiem ziemeļiem. Tiem nav ne dziesmu, ne mūzikas, ne košu karogu, ne saulē mirdzošu zobenu. To ieroču tērauds ir melnināts, lai saulē nespīdētu, un to zirgi mācīti nezviegt.

Taču šis zirdziņš no viņiem aizbēdzis — tāds bija Jaunā torņa kareivju vienprātīgs spriedums —, aizbēdzis, viņus nododams. Varbūt tatāri to nemaz nezina, jo zirdziņš aizbēdzis naktī.

Tātad melnis ir sevišķi svarīgas ziņas nesējs. Bet kādā attālumā ir jātnieki? Līdz vakaram Drogo nepaspēs nosūtīt Cietoksnim ziņu, un tikmēr tatāri varbūt jau dosies uzbrukumā.

Celt trauksmi? Tronks bija teicis, ka to nevajag darīt. Beigu beigās zirgs varbūt pieder vientuļam medniekam, kas tuksnesī apmaldījies un saslimis vai arī ņēmis galu; palicis viens, dzīvnieks nu meklē patvērumu pie cilvēkiem, gaida, kad tam atnesīs barību.

Tieši pēdējais apsvērums lika nopietni šaubīties, vai tiešām tornim tuvojas karaspēks. Kāpēc lai kara zirgs bēgtu no nometnes, dotos projām tik neviesmīlīgos plašumos? Un Tronks vēl piebilda - viņš esot dzirdējis, ka tatāru zirgi visi ir balti; arī senajā gleznā, kas karājas vienā no Cietokšņa zālēm, tatāri attēloti jājam ar baltiem aidiniekiem, bet šis taču melns kā krauklis.

Pēc ilgas un mokošas svārstīšanās Drogo beidzot izlēma nogaidīt līdz vakaram. Tikmēr debesis bija noskaidrojušās un visu apkārtni apmirdzēja spoža saule; kareivji atsila, un viņiem atgriezās labā oma. Arī Džovanni dienas gaišumā sajutās drošāks; iztēles uzburtās tatāru ordas vairs nelikās reālas, viss pamazām atguva parastās aprises, un zirgs bija vienkārši zirgs, bet tā parādīšanos pie sargtorņa mūriem varēja izskaidrot visvisādi, tatāru uzbrukumu liekot pēdējā vietā. Un, aizmirsis baiso nakti, viņš piepeši jutās gatavs jebkuriem riskantiem piedzīvojumiem, un viņu pārņēma priecīga nojausma: veiksme klauvē pie viņa durvīm, likteņa labvēlība, kas viņu paaugstinas pār citiem cilvēkiem.

Drogo pats cītīgi pārbaudīja visu sīkāko sardzes pienākumu izpildi, it kā lai parādītu Tronkam un kareivjiem, ka atgadījums, zirga ierašanas, lai arī neparasts un ievērības vērts, nav viņu pārlieku satraucis; viņam likās, ka tieši tāda ir īsta virsnieka cienīga uzvedība.

Kareivji, taisnību sakot, nepavisam nebija nobijušies, zirgs pie torņa viņus tikai uzjautrinaja; viņi runāja, ka būtu labi zirdziņu noķert un kā trofeju aizvest uz Cietoksni. Viens no viņiem pat lūdza seržantam atļauju doties pēc zirga, bet Tronks tikai uzmeta viņam stingru skatienu, it kā norādot, ka sardzes laikā kareivim jokot neklājas.

Toties apakšstāvā, kur atradās abi lielgabali, viens no artilēristiem bija satraucies ne pa jokam. Viņa vārds bija Džuzepe Ladzari; tas bija jauns zēns, tikai nesen iesācis dienestu. Viņš apgalvoja, ka tas esot viņa zirgs, viņš to pazīstot, nekādas kļūdīšanās te nevarot būt; kad Cietokšņa zirgi vesti uz upi dzirdīt, zirgs, jādomā, aizklīdis projām no bara.

“Tas taču Melnis, mans zirdziņš!” jauneklis gaudās, it kā dzīvnieks tik tiešām būtu viņa un kāds viņam to būtu nozadzis.

Tronks, nokāpis lejā, tūdaļ apklusināja Ladzari vaimanas, sausi aizrādīdams, ka jauneklis runājot tīrās blēņas: lai nokļūtu ziemeļu puses ielejā, viņa zirgam būtu jātiek pāri Cietokšņa mūriem vai arī jāpāriet kalnu grēda.

Ladzari atbildēja: kalnu grēdu esot iespējams pāriet -tā viņam stāstīts; kalnājam cauri vedot sens karavānu ceļš, ko ļaudis jaunākos laikos vienkārši esot aizmirsuši.

Karavānu ceļš bija viena no Cietokšņa leģendām, bet diez vai tai varēja būt kāds sakars ar īstenību, jo šo seno ceļu nevienam tā arī nebija izdevies atrast. Uz abām pusēm no Cietokšņa tāltālu aizstiepās kalnu grēdas, ko neviens vēl nebija šķērsojis.

Taču kareivis neļāvās pierunāties; viņš drebēja uztraukumā par to, ka viņam neļauj iet un atvest zirgu, lai arī viņš to izdarītu viens divi.

Tikmēr laiks ritēja, saule savā gaitā jau sliecās uz rieta pusi, sargkareivji mainījās precīzi noliktā stundā un minūtē, tuksnesis rādījās vientuļāks nekā jebkad, tikai zirdziņš stāvēja tāpat kā stāvējis, pa lielākai daļai nekustīgs kā snaudā, tikai pa reizei pasperdams pāris soļu, lai noplūktu zāles kumšķiti. Drogo skatiens meklēdams klīda pa apkārtni, bet te nebija it nekā jauna, tikai tās pašas klinšainās nogāzes, krūmi un ziemeļos - miglas vāli, kuru nokrāsa mainījās līdz ar vakara iestāšanos.

Ieradās jaunā sardzes vienība. Drogo ar saviem kareivjiem devās prom pa oļaino ceļu starp violetajām kalnu ēnām, lai atgrieztos Cietoksnī. Pie Cietokšņa vārtiem Drogo pateica paroli, lai viņu un kareivjus ielaistu; vārti atvērās, mazā priekšpagalmiņā vienība nostājās ierindā un Tronks izsauca visus pēc saraksta. Tikmēr Drogo devās pie priekšniecības ar ziņojumu par mistisko zirgu.

Saskaņā ar reglamentu Drogo vispirms nodeva ziņojumu dežurējošam kapteinim, un pēc tam viņi abi kopā devās uzmeklēt pulkvedi; parasti pietika ar to, ka sevišķus notikumus pieteica pulkveža adjutantam, taču šis bija nopietnāks gadījums, nedrīkstēja zaudēt laiku.

Tikmēr visā Cietoksnī jau bija izplatījušās baumas. Attālākajos posteņos stāstīja par tatāru jātnieku bariem, kas ierīkojuši apmetni kalnu pakājē. Pulkvedis, uzzinājis jaunumus, tikai noteica; “Vajadzēja gan to zirgu noķert! Pēc segliem varētu noteikt, kam tas pieder.” Taču bija jau par vēlu.

Piedevām kareivim Džuzepem Ladzari vienības atpakaļceļā bija izdevies slepus pamest kolonnu. Viņš bija paslēpies klinšu spraugā un pēc tam, viens pats ticis lejā pa nogāzi, notvēris zirgu aiz apaušiem un tagad soļoja šurp. Jauneklis bija piedzīvojis lielu pārsteigumu, atklādams, ka tas tiešām nav viņa zirgs, bet nu jau vairs nebija citas izejas kā vest to uz Cietoksni.

Tikai nonākuši šaipus Cietokšņa vārtiem, pāris Ladzari draugu aptvēra, ko viņš pastrādājis. Ja Tronks to uzzinātu, zēnam draudēja vismaz divi mēneši cietuma. Viņu vajadzēja glābt. Tāpēc pārbaudes laikā, kad seržants uzsauca: “Ladzari!” - kāds viņam atsaucās: “Ir!”

Vēlāk, kad ierinda bija izklīdusi, draugi attapās: Ladzari taču nezina paroli. Nu vairs nebija runa par cietumsodu, bet gan par nāvi: katru, kas tuvojās mūrim no ziemeļpuses, bija pavēlēts nošaut. Draugi devās pie Tronka, lai tas kaut ko izdomātu.

Par vēlu! Ladzari jau tuvojās Cietokšņa vārtiem, vezdams aiz apaušiem melno zirgu. Un uz Cietokšņa terases stāvēja Tronks — kaut kādas nojausmas vadīts, uzsteidzies augšā. Tūliņ pēc vienības pārbaudes seržantu bija pārņēmis savāds nemiers; viņš nezināja tā cēloni, tikai juta, ka viss vēl nav pilnīgā kārtībā. Domās pārcilājis notikumus nesenās sardzes laikā, viņš saprata: viss bijis labi līdz brīdim, kad viņi ienākuši pa Cietokšņa vārtiem un kareivji nostājušies ierindā; tieši pārbaudes laikā bija gadījusies kaut kāda aizķeršanās, kura tagad nedeva mieru, lai gan tai mirklī, kā jau mēdz būt, viņš to nebija ievērojis.

Uz mūru terases tieši virs vārtiem stāvēja sargkareivis. Lejā, pustumsā viņš ieraudzīja pa oļaino ceļu tuvojamies divus tumšus apveidus. Tie vēl bija ap divsimt metru attālumā. Kareivis nesatraucās, domādams, ka tā ir kārtējā halucinācija: ilgi stāvot sardzē, pat gluži vientuļā apvidū skaidrā dienas laikā var parēgoties cilvēka galva krūmos vai ēna starp klintīm; sargkareivim sāk likties, ka viņu novēro, taču pārbaudot izrādās, ka neviena tur nav.

Lai tiktu no rēgiem vaļā, sargkareivis paraudzījās apkārt, pamāja ar roku draugam, otram sargkareivim, kurš stāvēja metru trīsdesmit attālumā, pakustinaja smago cepuri, kas viņam spieda pieri, - un tad, pagriezis galvu uz kreiso pusi, ieraudzīja seržantu Tronku; tas viņu uzlūkoja ar ledainu skatienu.

Kareivis satrūkās, vēlreiz paraudzījās uz priekšu un pārliecinājās, ka tumšie apveidi nav nekāds māns, tie jau bija pievirzījušies krietni tuvāk, tikai metri septiņdesmit tos vairs šķīra no Cietokšņa, nu jau skaidri varēja redzēt, ka tuvojas karavīrs un zirgs. Sargkareivis satvēra šauteni, atvilka aizslēgu un pacēla Šauteni augšup, kā simtreiz bija darījis kaujas mācībās. Tad uzsauca: “Stāt! Kas nāk?” Jauniņajam Ladzari, kas tikai nesen dienēja armijā, ne prātā nebija nācis, ka bez paroles viņš varētu netikt atpakaļ. Visvairāk viņš baidījās, ka tiks sodīts par patvaļīgu iziešanu no ierindas, tomēr cerēja — varbūt pulkvedis viņam piedos, ņemot vērā, kādu lielisku zirgu viņš ieguvis Cietoksnim; dzīvnieks bija izcili skaists, nudien, uz tāda varētu sēdēt ģenerālis, pieņemdams parādi!

Līdz Cietoksnim vairs bija atlikuši varbūt metri četrdesmit. Zirga pakavi vientuļi ldabēja uz ceļa akmeņiem, bija jau vēls, gandrīz pilnīgi satumsis, un no tāluma atlidoja taures skaņas.

“Stāt! Kas nāk?” sargkareivis atkal uzsauca. Vēl viena reize — tad būs jāšauj.

Pēc pirmā sauciena Džuzepe Ladzari piepeši bija sajuties neomulīgi; likās dīvaini, ka dienesta biedrs viņu šādi uzrunā, taču pēc otrā uzsauciena viņš nomierinājās, pazīdams draugu, ar kuru dienēja vienā rotā; draugu vidū šis kareivis bija iesaukts par Morīti.

“Tas esmu es, Džuzepe!” Ladzari atsaucās. “Pasaki komandierim, lai atver vārtus! Es noķēru zirgu! Un netrokšņo, citādi mani ietupinās!”

Sargkareivis stāvēja nekustīgs. Viņš gaidīja ar paceltu šauteni, līdz pēdējam mirklim novilcinādams trešo “Stāt!”. Varbūt Ladzari apjēgs briesmas, varbūt griezīsies atpakaļ; rītrltā viņš varētu piebiedroties sardzes rotai, kas atgriezīsies no Jaunā torņa... No nedaudzu metru atstatuma uz sargkareivi bargi raudzījās Tronks.

Tronks neko neteica. Tikai lūkojās te uz sargkareivi, te uz Ladzari, kura pēc ari viņu, seržantu, varēja sodit. Kas zina, ko isti viņš tobrīd domāja.

Kareivis un zirgs tagad bija apmēram trīsdesmit metru atstatumā. Jo tuvāk Ladzari nāca, jo mazāka kļuva iespēja netrāpīt.

“Stāt! Kas nāk?” sargkareivis iekliedzās trešoreiz, pavisam savādā balsī; tā pauda brīdinājumu draugam un lūgumu, lai gan tas reglamentā nepavisam nebija paredzēts. Morītim gribējās uzsaukt: “Džuzepe, atpakaļ, glābies, kamēr vēl nav par vēlu! Vai gribi, lai tevi nošauju?”

Un tad beidzot Ladzari saprata; pēkšņi atmiņā viņam uzplaiksnīja, ko bija dzirdējis par Cietokšņa bargajiem likumiem, - un zēns nu zināja, kas viņam draud. Tomēr -kas zina, kāpēc? - viņš nebēga, tikai palaida vaļā zirgu un skrēja uz priekšu viens, spalgi kliegdams:

“Tas esmu es, Džuzepe! Vai tad neredzi? Morīt, Morīt, vai tu mani nepazīsti? Kāpēc tu pacel šauteni? Ko tu dari, Morīt, vai esi jucis?”

Taču sargkareivis vairs nebija Morītis, tas bija vienkārši Cietokšņa kareivis ar skarbu kareivja seju — un, lēni pacēlis šauteni augšup, viņš notēmēja uz draugu. Piespiedis laidi pie pleca, viņš šķielēja uz Tronku, domās lūgdamies, lai seržants dod pavēli nešaut. Taču Tronks stāvēja nekustīgs, urbdamies viņā ar acīm.

Joprojām ar seju pret Cietoksni, Ladzari, pa akmeņiem streipuļodams, paskrēja nedaudz atpakaļ. “Tas esmu es, Džuzepe!” viņš kliedza. “Skaties, tas esmu es! Morīt, nešauj!”

Taču sargkareivis vairs nebija Morītis, kurš kazarmās kopā ar draugiem bija plēsis jokus, tagad viņš bija tikai Cietokšņa kareivis ar tumšzilu formas tērpu un siksnu, nakts tumsā ne ar ko neatšķirdamies no pārējiem kareivjiem, — viens no daudziem; viņš bija notēmējis un tagad nospieda mēlīti. Ausīs viņam zvanīja, likās, viņš dzird Tronku sakām - “Notēmē labi!” —, kaut gan tas neko nebija teicis.

No stobra izšāvās uguntiņa un siks dūmu mākonītis; arī šāviena troksnis pirmajā mirkli nelikās necik skaļš, bet atbalsis, svaidīdamās no mūra uz mūri, to pastiprinaja, un tas vēl ilgi drebēja gaisā, beidzot izskanēdams kā tāla pērkona dārdi.

Kad pienākums bija izpildīts, sargkareivis nosvieda šauteni zemē un, pārliecies pāri balustrādei, raudzījās lejā, cerēdams, ka būs aizšāvis garām. Un tumsā viņam izlikās, ka Ladzari nav sašauts.

Zēns patiešām vēl turējās kājās; zirgs bija pienācis viņam klāt. Klusumā, kas bija iestājies pēc šāviena, atskanēja Ladzari balss, bezgala izmisusi: “Morit, Morīt, tu mani nošāvi!”

To teicis, Ladzari lēni sabruka ar seju uz akmeņiem. Tronks - vēl arvien tikpat stingiem vaibstiem - nebija ne pakustējies; Cietoksnī jau varēja dzirdēt kaujas trauksmes sacelto kņadu.

XIII

Tā sākās šī neaizmirstamā nakts ar laternu šūpošanos brāzmainā vējā un nedzirdētiem tauru signāliem, un soļu dipoņu ejās, - nakts, kad mākoņi, no ziemeļu apvāršņa celdamies stāvus debesīs, skrējienā aizķēra klinšu smailes, pamezdami uz tām miglas driskās, bet traucās tālāk, jo kaut kas bezgala svarīgs tos dzina uz priekšu.

Bija pieticis ar vienu plīkšķi, parastu šautenes šāvienu, lai Cietoksnis pamostos. Gadiem ilgi tajā bija valdījis klusums, lai gan tā iemītnieki allaž saspringti ieklausījās, vai no ziemeļpuses līdz viņiem neatlidos kauju dārdi;

pārāk ilgi bija valdījis klusums. Bija izšauts tikai viens šāviens — ar paredzēto pulvera devu un lodi, kas svēra trīsdesmit divus gramus, — bet visiem likās, ka tas ir signāls un tagad kaut kam būtu jāsākas.

Skaidrs, ka arī šovakar, tāpat kā vienmēr, neviens vēl neizrunāja to vārdu, kas visiem bija sirdī un prātā, — ja nu tikai kāds vientiesīgs kareivis. Virsnieki labāk klusēja: neizteiktam ir lielāka cerība piepildīties. Jo, tieši tatārus gaidot, bija uzcelti Cietokšņa mūri un, tatārus gaidot, stalti karavīri te aizvadīja lielāko daļu mūža; tatārus gaidot, sargkareivji uz mūra soļoja dienu un nakti kā uzvilkti mehānismi. Dažs virsnieks ik rītu modās ar cerību, cits to bija paslēpis dziļi un neizrādīja, vēl cits nemaz nezināja, ka viņam tā ir, jo likās - tā jau sen zaudēta. Tomēr nevienam nebūtu pieticis drosmes to nosaukt vārdā - aiz māņticības, turklāt karavīri, kā zināms, kautrējas atklāt citiem savas visdziļākās jūtas.

Šobrīd jau arī tik vien vēl ir kā viens nošauts kareivis un nezināmas izcelsmes zirgs. Sardzes vienībā pie ziemeļu vārtiem, kur tas noticis, izcēlies pamatīgs satraukums. Pie kareivjiem atrodas arī Tronks (tas gan neatbilst reglamentam), nekur nerazdams mieru, domādams par sodu, kas viņu gaida; visa atbildība gulstas uz viņu: tieši viņam vajadzēja novērst kareivja bēgšanu, tieši viņam vajadzēja pamanīt, ka pārbaudes laikā kareivis neatbildēja.

Ierodas majors Mati, kam notikušais pavēris iespēju nodemonstrēt savu varu un izdarīgumu. Sejas izteiksme viņam ir dīvaina — īsti nevar saprast; varētu izlikties, ka viņš smaida. Nav šaubu, ka viņš ir par visu informēts; nu viņš pavēl dežurējošam leitnantam Mentanam ienest kareivja līķi Cietoksnī.

Mentāna ir kluss virsnieks, visvecākais leitnantu vidū; ja viņš nenēsātu gredzenu ar lielu briljantu un nespēlētu šahu, neviens viņu īpaši neievērotu. Gredzens Menranas pirkstā ir skaists un dārgs, un retam virsniekam izdodas viņu uzveikt šaha spēlē, tomēr majora Mati priekšā viņš trīc un dreb, un, saņēmis tādu vienkāršu uzdevumu — norīkot kareivjus līķa ienešanai -, galīgi apjūk un nespēj to izpildīt.

Montānam par laimi, majors Mati ir ievērojis malā stāvošo seržantu Tronku un viņam pavēl:

“Tronk, jums te nav nekas darāms, - nu tad uzņemieties šī pasākuma vadību!”

To viņš pasaka tik dabiskā tonī, it kā Tronks būtu kaut kāds leitnantiņš, kuram ar notikušo nav sakara. Mati neprot nevienam aizrādīt tieši; no niknuma nobālējis, viņš stostās, meklēdams vārdus, tāpēc bieži ķeras pie daudz bargāka ieroča, oficiālas izmeklēšanas ar protokoliem un ilgu pratināšanu, kuras gaitā pat nelieli pārkāpumi kļūst par briesmīgiem noziegumiem, lai vainīgie saņemtu pelnītu sodu.

Tronks, protams, ne aci nepamirkšķina, tikai atbild — “Tieši tā!” — un izsteidzas priekšpagalmiņā, aiz kura atrodas vārti. Pēc brīža vairāki kareivji laternu gaismā iziet no Cietokšņa: priekšgalā Tronks, tad četri vīri ar nestuvēm un vēl četri bruņoti — drošības dēļ -, un pēdējais — pats majors Mati, uzmetis plecos izbalojušu apmetni, zobena galam dauzoties pret akmeņiem.

Viņi atrod Ladzari tā, kā tas pakritis, - ar seju pret zemi un lūdzot uz priekšu pastieptām rokām. Plecā uzkārtā šautene krītot iestrēgusi akmeņu starpā ar laidi uz augšu - nudien tas ir savāds skats. Krizdams Ladzari ir pāršķēlis delnu un, iekāms augums paspējis atdzist, no tās sūkušās asinis; uz baltajiem akmeņiem melnē traips. Noslēpumainais zirgs ir pazudis.

Pārliecies pār kritušo, Tronks grasās to saņemt aiz pleciem, bet tad atraujas nodrebēdams, gluži kā atcerējies, ka tas nav paredzēts reglamentā. “Celiet uz nestuvēm!” viņš caur sakostiem zobiem pavēl. “Bet vispirms noņemiet viņam šauteni!”

Viens no kareivjiem, gatavodamies atspradzēt šautenes siksnu, noliek laternu zemē līdzās kritušajam. Ladzari acis nav īsti ciet, un acu baltumi laternas gaismā viegli iemirdzas.

“Tronk!” piepeši uzsauc Mati, kas līdz šim turējies ēnā.

“Jā, leitnanta kungs?” Tronks atbild, izslējies miera stājā; arī kareivji sastingst.

“Kur tas notika? Kurā vietā viņš aizbēga?” majors jautā - lēni un garlaikoti, it kā starp citu. “Varbūt pie avota? Tur, kur tie lielie akmeni?”

“Tieši tā, pie avota!” atbild Tronks.

“Un viņa bēgšanu neviens nepamanīja?”

“Tieši tā, neviens!” noskandē Tronks.

“Tu saki - pie avota... Tātad tur bija tumšs?”

“Tieši tā, majora kungs! Tur bija visai tumšs.”

Stāvēdams miera stājā, Tronks vēl kādu brītiņu gaida, ko Mati teiks, bet nesagaidījis pavēl kareivjiem turpināt darbu. Viens no viņiem rauga atsprādzēt šautenes siksnu, bet tā ir jauna un cieta. Kareivis pavelk - un sajūt nošautā ķermeni, tas liekas neizskaidrojami smags, kā no svina.

Kad šautene noņemta, divi kareivji saudzīgi apgriež mirušo ar seju uz augšu. Tagad tā labi redzama. Mute ir aizvērta, neizteiksmīga, tikai pavērtās acis — to nekustīgajos baltumos plivinās laternas liesmiņa - atgādina par nāvi.

“Vai pierē?” vaicā majors, kas tūdaļ ievērojis starp uzacīm mazu bedrīti.

“Atvainojiet, majora kungs?” Tronks nav sapratis.

“Es jautāju: vai trāpīts pierē?” Mati ir dusmīgs par to, ka viņam liek jautājumu atkārtot.

Tronks paceļ laternu un apgaismo mirušā zēna seju; arī viņš ierauga bedrīti un neviļus pastiepj pirkstu, gribēdams pieskarties, tad atraujas gluži kā apdedzinājies.

“Jā, laikam tā ir, majora kungs, tieši pierē starp uzacīm.” (Kāpēc viņš pats nenāk klāt un neapskata līķi, ja jau viņu tas interesē? Kāpēc uzdod muļķīgus jautājumus?)

Kareivji, izlikdamies, ka nemana Tronka mulsumu, centīgi darbojas: mirušo divi paceļ aiz pleciem un divi aiz kājām. Galva, ko neviens nepietur, nedabiski un briesmīgi atkaras, un mazlietiņ paveras stingās lūpas.

“Un kas bija šāvējs?” majors atkal iztaujā, stāvēdams malā, tumsā.

Bet Tronks tobrīd majoru nedzird. Viņa uzmanība pilnīgi pievērsta mirušajam. “Pieturiet galvu!” viņš norūc tik neganti, it kā viņu pašu celtu uz nestuvēm. Tad aptver, ka Mati kaut ko sacījis, un atkal izstiepjas miera stājā.

“Piedodiet, major, es...”

“Atkārtoju: kas bija šāvējs?” majors atkārto, katru vārdu izrunādams ar uzsvaru, likdams saprast - viņš valdās tikai tāpēc, lai nekliegtu blakus mirušajam.

“Vai zināt viņa vārdu?” Tronks klusi vaicā kareivjiem.

“Martelli,” viens atbild. “Džovanni Martelli.”

“Džovanni Martelli!” skaļi atkārto Tronks.

“Martelli...” domīgi novelk majors. (Pazīstams uzvārds! Tam jābūt vienam no kareivjiem, kuri dabūja pirmās vietas šaušanas sacensībās.) Šaušanas mācības ir majora Mati tiešā pārziņā, un labāko šāvēju vārdus viņš atceras. “Vai tas, kurš iesaukts par Morīti?”

“Tieši tā, majora kungs!” Tronks atbild, stāvēdams miera stājā. “Man arī šķiet, ka viņš iesaukts par Morīti. Zināt, kareivji savā starpā...”

Un Tronks kaut ko runā, lai šāvēju attaisnotu, - vai tad kareivis vainīgs, ka viņš tā iesaukts, vai tāpēc viņš pelnījis sodu...

Taču majors ir nedomā Morīti sodīt, tas viņam ne prātā nav nācis. “Ak tad Morītis!” viņš teic ar manāmu labpatiku.

Tad seržants, majoru dzeldīgi uzlūkojis, beidzot saprot. Nu jā, protams, viņš domā, - tagad tu, maita, viņu vēl apbalvosi par to, ka nošāvis biedru! Teicams šāvējs, vai ne?

Teicams šāvējs, nav vārdam vietas! Tieši to nodomā Mati. (Un ja ievērojam, ka šāviena brīdī redzamība jau bija tik vāja! Šaušanas mācībās tiešām sagatavo lieliskus kaujiniekus.)

Šai brīdī Tronks majoru nāvīgi ienīst. Jā, jā, lepojies vien! viņš domā. Viens kareivis nošauts — liela muiža! Uzslavē savu Morīti, ierindas priekšā izsaki viņam pateicību!

Tā arī ir, Mati gluži mierīgā balsī turpina: “Jā, ar Morīti jokot nav ieteicams!” (It kā sacītu: viltnieks Ladzari droši vien cerēja — Morītis nopūdelēs un viņš tiks sveikā cauri. Ehē, Ladzari, nekā nebija, nu tu zini, kā vīri šauj! Un Tronks? Tas arī varbūt vēlējās, kaut Morītis aizšautu garām un visiem viss laimīgi beigtos ar pāris nedēļām aresta.) “Brašs zēns, nudien!” majors jūsmīgi iesaucas, nepavisam vairs neatcerēdamies mirušo. “Morītis man ir šāvējs uz goda!”

Beidzot Mati tomēr apklust, un seržants drīkst novērsties, lai pārbaudītu, kā mirušais uzlikts uz nestuvēm. Džovanni Ladzari guļ uz nestuvēm, pārklāts ar brezentu, redzamas vienīgi rokas — lielas, raupjas zemnieku zēna rokas, šķiet, vēl sārtas no dzīvības asinu karstuma.

Tronks pamāj. Kareivji paceļ nestuves. “Vai drīkstam iet, majora kungs?” viņš jautā.

“Vai tad tu gaidi vēl kādu?” Mati atcērt gaužām nejaukā tonī. Tikai tagad viņš, patiesi pārsteigts, sajutis Tronka naidu un grib tam atdarīt desmitkārt, piedevām liekot seržantam apzināties savu niecību majora priekša.

“Nesiet!” Tronks saka. īstā pavēle būtu bijusi “Soļos -marš!” — bet šobrīd tā šķiet kā zaimi.

Tikai tagad Tronks paceļ acis uz Cietoksni un sargkareivi uz mūra, kura augums pavīd laternu gaismā. Kaut kur aiz šiem mūriem kopēja istabā stāv zēna gulta un lāde ar mantām, kas atvestas līdzi no mājām: tur ir svētbildīte, maisiņš ar kukurūzas vālītēm, šķiltavas, rūtaini mutautiņi un vairākas sudraba pogas parādes formas tērpam; ar šīm pogām reiz lepojies vectēvs, bet šeit, Cietoksnī, tās tikpat nebūtu noderējušas.

Spilvens varbūt vēl glabā viņa pakauša iespiesto bedrīti, varbūt tas palicis nesakārtots, zēnam steidzoties prom uz ierindu... Droši vien būs arī tintes pudelīte, Tronks sevī piezīmē, pedantisks pat personiskajās pārdomās, - pudelīte un spalvaskāts. Tas viss tiks iesaiņots un aizsūtīts atpakaļ uz kareivja mājām - kopā ar pulkveža kunga vēstuli. Visas pārējās, kroņa mantas (pat līdz tīrajam apakškreklam) tiks iedotas citam kareivim. Tikai ne skaistais formas tērps un šautene; Ladzari tos paņems līdzi kapā, jo tā ir sena Cietokšņa tradīcija.

XIV

Un tad, gaismai austot, Jaunā torņa sargi ieraudzīja ziemeļu klajumā sīciņu, melnu svītru. Tik tikko manāmu zīmi. Svītra kustējās, tā noteikti nevarēja būt redzes māns. Pirmais to ieraudzīja sargkareivis Androniko, tad sargkareivis Pjetri, pēc tam seržants Bata - sākumā viņš par to smējās tad arī leitnants Maderna, sardzes vienības komandieris.

Sīciņa, melna svītra, kas no ziemeļiem pāri neapdzīvotajam klajumam virzījās šurp; tas likās neticams brīnums, lai gan jau naktī Cietoksnis bija jutis tā tuvošanos. Ap sešiem sargkareivis Androniko pirmoreiz cēla trauksmi. Bija noticis kaut kas nepieredzēts - ziemeļi bija atdzīvojušies. Kad kļuva pavisam gaišs, uz tuksneša baltā fona jau bija skaidri saskatāma šurp nākošu cilvēku ierinda.

Nedaudz vēlāk drēbnieks Prosdočimo uzkāpa Cietokšņa terasē, kā bija paradis darīt ik rītu kopš neatminamiem laikiem (iesākumā - cerību pilns, pēc tam kārtības pēc, vēlāk aiz ieraduma), lai paraudzītos uz ziemeļiem. Sargkareivji viņu neaizturēja, jo tas jau bija kļuvis par Cietokšņa tradīciju: Prosdočimo uzkāpa augšā, papļāpaja ar dežurējošo seržantu, tad devās atpakaļ savā pagrabā.

Torīt Prosdočimo, uzkāpis augšā uz mūra un paraudzījies uz ziemeļu pusi, nodomāja: laikam jau esmu miris. Sapnis tas nevar būt. Sapņu ainas ir juceklīgas un absurdas, cilvēks pa miegam noprot, ka viss ir ačgārni un drīz viņš noteikti pamodīsies. Sapņu ainas nekad nav tik skaidras un nepārprotamas: tuksnesīgs klajums, pa kuru rindā tuvojas kaut kādi svešinieki.

Kopumā aina bija tik neiespējama un tik ļoti atgādināja Prosdočimo jaunības fantāzijas, ka drēbnieks ir domāt nedomāja, ka tas viss varētu norisināties no tiesas; tas, ka viņš būtu miris, likās ticamāk.

Prosdočimo domāja, ka ir miris un Visuaugstais piedevis viņa grēkus. Viņš nokļuvis viņpasaulē, kura acīmredzot līdzinās šaipasaulei, tikai, ja cilvēks iecerējis ko labu, viņsaulē cerības piepildās un sirds jūt svētlaimi, nevis tā kā uz zemes, kur pat visjaukākos brīžus allaž sabojā kaut kāds rūgtums.

Prosdočimo domāja, ka ir miris, un nekustējās, jo mirušie guļ un augšā neceļas, ja vien tos netraucē ar bazūņu skaņām. Pēkšņi blakus atskanēja seržanta balss; drēbnieks juta, ka viņu diskrēti pavelk aiz piedurknes. “Prosdočimo kungs! Kas jums lēcies? Vai jūtaties labi?”

Un tad Prosdočimo pamazām noticēja.

Gandrīz kā sapņos, tikai vēl jaukāk: no ziemeļiem uz Cietokšņa pusi virzījās karaspēks! Laiks nemanot ritēja, Prosdočimo, acis nemirkšķinādams, blenza uz brīnišķo skatu, virs apvāršņa sārtās malas izsprāga saule, un svešie mazpamazām tuvojās, tiesa gan, neizturami lēni. Kads ieteicās, ka redzot ļaudis gan jāšus, gan kājām, tie virzoties zosu gājienā cits aiz cita un nesot karogu. Kad nu tas bija pateikts, ari citi domājās saskatam ir kājniekus, ir jātniekus, ir vējā plandošu karogu, lai gan īstenība neko daudz vairak nevarēja redzēt ka vien ļaužu rindu, kas lēni kustējās.

“Tatāri!” Androniko smīnēdams sacīja, it kā pats priecādamies par savu joku, taču viņa seja bija bāla kā krīts.

Pēc pusstundas Jaunā sargtorņa komandieris, leitnants Maderna deva pavēli izšaut ar lielgabaliem — brīdinājumam; tā bija jārīkojas, ja tiktu novērota svešu bruņotu spēku tuvošanās.

Jau daudzus gadus Cietokšņa apkaimē nebija dzirdēta lielgabala zalve. Mūri mazdrusciņ nodrebēja. Šāviena skaņa, lēni izplatīdamās, kļuva par dobju rūkoņu, līdzīgu baisajam troksnim, kas vēsta par lavīnu kalnos. Un leitnanta Madernas skatiens pievērsās Cietoksnim, lai pārliecinātos, vai tur saceļas rosība. Tomēr zalve nevienu vairs nepārsteidza, jo svešzemnieki virzījās šurp tieši pa to tuksneša daļu, kas bija redzama no centrālā forta; ziņa par tiem jau bija aplidojusi visu Cietoksni. Pat sargkareivim, kas nīka pie lāpstu un laternu noliktavas visattālākajā pazemes ejā zem kreisās puses mūra, - pat viņam, kam tumšajā pazemē nebija iespējams zināt neko, pat viņam tatāru ierašanās vairs nebija jaunums. Un viņš trīcēja nepacietībā, gaidīdams maiņas beigas, kad drīkstēs uzkāpt uz mūra un redzēt to pats savām acīm.

Viss turpinājās kā agrāk - sargkareivji katrs savā terases daļā soļoja šurpu turpu, rakstveži pārrakstīja virsnieku ziņojumus, nesteidzīgi un ritmiski pamērcēdami spalvu tintē, — bet tikmēr no ziemeļiem tuvojās kaut kādi ļaudis, un likās gluži dabiski pieņemt, ka tie ir ienaidnieki. Staļļos kavalēristi tīrīja zirgus, lēni dūmoja virtuves skurstenis, trīs kareivji slaucīja Cietokšņa pagalmu, tomēr pār visu klājās svinīga nopietnība un sirdis sažņaudzās trauksmainās gaidās, it kā lielais brīdis jau nenovēršami tuvotos.

Virsnieki un kareivji pilniem malkiem elpoja rīta gaisu, juzdamies dzīvības pilni un drosmīgi. Artilēristi ņēmās gatavot savus ieročus kaujai, jokodami, ka tie esot viņu zirgi, kas labi jāapkopj, turklāt uzlūkodami tos ar zināmām bažām: ja nu šie vecie lielgabali vairs nekam neder, ja nu agrākos gados tīrīšana nav veikta, kā pienākas? Nu gan ar sparu jāķeras klāt, jo tuvojas bridis, kad tas viss kļūs svarīgi! Nekad agrāk ziņneši nebija tādā ātrumā traukušies augšā lejā pa kāpnēm, nekad agrāk tā nebija spīdējuši šauteņu durkļi un mundieru pogas, nekad agrāk taures nebija skanējušas tik izaicinoši. Tātad gaidīšana nav bijusi velta, un nav bijuši veltīgi ziedotie gadi; beidzot taču visi sapratīs, ko nozīmē vecais Cietoksnis!

Tagad visi gaidīja īpašu taures signālu - “kaujas trauksmi”; nevienam kareivim to vēl nebija gadījes dzirdēt. Rāmās vasaras novakarēs taurētāji (taures spēlē tie vingrinājās kādā nomaļā ieplakā tālu no Cietokšņa, lai signāli neizraisītu apjukumu) bija šo slaveno signālu mēģinājuši, jāteic gan, vairāk aiz apzinīguma, jo nevienam nenāca prātā, ka šī māka tiešām varētu noderēt. Tagad viņi nožēloja, ka nav vingrinājušies cītīgāk; bija jāspēlē garš arpedžo, kas beidzās ar sevišķi augstu trilleri, — un ja nu kāda skaņa nav īsti tīra?

Vienīgi Cietokšņa komandants drīkstēja pavēlēt, lai notaurē kaujas trauksmi, tāpēc visiem prātā bija tikai viņš; kareivji iztēlojās, ka pulkvedis uzkāps uz mūra un, lepni smaidīdams, citu pēc cita pārbaudīs sargposteņus, katram vīram cieši ielūkodamies acīs. Laikam gan viņam šī diena ir īpaša; vai tad viņš to nav gaidījis visu mūžu?

Taču komandants, pukvedis Filimors, negāja ārā no sava kabineta, tikai pa logu vēroja sīko tuksneša trijstūriti starp klintīm, kurā melnu punktiņu rinda gluži ka skudras virzījās šurp uz Cietokšņa pusi; tiešām likās, ka tie būtu kareivji.

Bridi pa brīdim kabinetā ieradās kāds no virsniekiem, vai nu apakšpulkvedis Nikolozi, vai dežurējošais kapteinis, vai arī sardzes komandieris. Viņi nāca šurp ar dažādiem ieganstiem — nepacietības pilni, gaidīdami pavēli —, lai ziņotu par visādiem niekiem: no pilsētas ieradies pārtikas pievedums, sākusies maizes krāsns labošana, desmit kareivjiem pagājis atvaļinājuma termiņš, uz centrālā forta terases uzstādīts tālskatis - varbūt pukveža kungam labpatiks tajā ielūkoties?

Noziņojuši viņi sasita kopā papēžus, piemeta roku pie cepures un aizgāja neizpratnē, kāpēc pulkvedis stāv kā mēms un nedod pavēles, ko viņi gaida jau no rīta agruma. Viņš vēl nebija licis ne pastiprināt apsardzi, ne izsniegt kareivjiem divkāršu munīcijas daudzumu, ne taurētājiem noskandēt kaujas trauksmi.

Ar neizskaidrojamu vienaldzību viņš stingi vēroja tumšās ierindas tuvošanos, ne priecādamies, ne bēdādamies, it kā tas viss neattiektos uz viņu.

Turklāt oktobra rīts bija brīnum jauks, ar spožu sauli un vieglu vēju - īstie laika apstākļi kaujai! Cietokšņa karogs mastā plīvoja, iekšpagalms bija skaisti dzeltens, un kareivju ierinda tajā meta precīzu ēnu. Lielisks rītiņš, pulkveža kungs!

Tomēr Cietokšņa komandants visiem nepārprotami lika manīt, ka vēlas, lai viņu atstāj vienu. Kad kabinets beidzot bija tukšs, viņš sāka soļot - no rakstāmgalda pie loga, no loga pie rakstāmgalda —, it kā viņu plosītu šaubas, un, pieglauzdams sirmās ūsas, ik pa brītiņam gari, vecišķi nopūtās.

Tagad pa logu redzamajā tuksneša daļā melnā svešzemnieku rinda vairs nebija saskarama, tātad tā virzījās aizvien tuvāk robežai; vēl dažas stundas — un tā jau būs sasniegusi kalnu piekāji.

Taču pulkveža kungs tikai domīgs spodrināja ar mutautu brilles un pacilāja uz galda noliktos ziņojumus; viņa parakstu gaidīja Cietokšņa dokumenti: kāds lūgums piešķirt atvaļinājumu, ārsta ikdienas atskaite un seglu darbnīcas rēķini.

Ko tu vēl gaidi, pulkvedi? Saule jau augstu, un pat tavs adjutants, majors Mati, kas netic vispār nekam, - pat viņš nespēj slēpt satraukumu. Vismaz uzkāp uz mūra un parādies sargkareivjiem! Kapteinis Forca, kas bijis Jaunajā torni, taču ziņoja: svešzemniekus tagad var labi redzēt, apskatīt katru atsevišķi, un viņi tiešām ir bruņoti - ar šautenēm plecā -, tāpēc vilcināties vairs nedrīkst.

Taču Filimoram vēl gribētos nogaidīt. Viņš jau nenoliedz, ka Cietoksnim tuvojas bruņoti kareivji, - labi, lai būtu, - bet cik daudz to ir? Viens saka - divi simti, otrs -divsimt piecdesmit, un vēl cits aprēķinājis — ja šis esot avangards, tad galvenie spēki esot ne mazāk kā divi tūkstoši viru. Tomēr no galvenajiem spēkiem vēl nav ne miņas, un kas zina, vai tie vispār eksistē.

Pulkveža kungs! Galvenie spēki nav redzami vienīgi tāpēc, ka tos vēl klāj migla. Šorīt, vēja dzīti, ziemeļu miglas vāli pievirzījušies tuvāk un apslēpj lielas tuksneša platības. Nezin vai divsimt vīru ietu tik droši, ja viņiem nesekotu vesela armija. Gan jau līdz pusdienlaikam tā parādīsies. Viens no sardzes kareivjiem apgalvo, ka tālē pie miglas robežas redzējis kaut ko kustamies.

Taču komandants staigā šurpu turpu no rakstāmgalda līdz logam un atpakaļ, un, galvu šūpodams, pacilā rokā dokumentus. Kāpēc gan svešzemniekiem būtu jāuzbrūk Cietoksnim? Tā viņš domā. Varbūt tie ir parasti manevri, lai pārbaudītu kaujas gatavību tuksneša apstākļos. Tatāru laiki pagājuši, tagad tie ir tikai leģenda. Kuram gan būtu vajadzīga šī tālā robeža? Visa šī lieta pulkvedim nešķiet pārliecinoša.

Nē, tie nav tatāri, pulkveža kungs, tur jums taisnība, tomēr karavīri tie neapšaubāmi ir. Jau vairākus gadus karalistei ir nopietnas domstarpības ar ziemeļu kaimiņvalsti, visi to zina, ir pat dzirdētas baumas par bruņotām sadursmēm. Un tie, kas tur nāk, bez šaubām, ir karotāji. Cits zirgā, cits kājām, un gan jau atvedis arī artilēriju.

Varbūt uzbrukums sāksies jau šovakar, bet Cietokšņa mūri ir veci, šautenes — novecojušas un lielgabali tāpat, — viss te vecs, jaunas ir tikai kareivju sirdis. Uz ko gan tu ceri, pulkvedi?

Cerības! Ak, cik labprāt viņš necerētu nemaz, jo dzīve aizvadīta, lolojot cerības, atlikuši vairs nedaudzi gadi, un, ja šinī reizē viņš pievilsies, tad cerēt vairs neatliks spēka. Ne jau bailes pulkvedi kavē, ne jau nu iespēja zaudēt dzīvību kaujā. Tas viņam vispār ne prātā nav nācis.

Ko lai dara, ja Fortūna aplaimojusi Filimoru par vēlu — mūža galā piepeši ieradusies ar sudraba bruņām un spožu zobenu. Viņš, kas to vairs nepavisam nav gaidījis, brīnīdamies redz lielisko dievieti draudzīgi tuvojamies, bet -ak vai! — nespēj ne pasmaidīt, ne paspert soli tai pretī, jo tik daudzas reizes jau pievīlies, ka tagad nekam vairs netic.

Citi, pārējie Cietokšņa virsnieki, tūdaļ ar lielu sajūsmu Fortūnu sveicina. Pretēji pulkvedim, viņi tai uzticas un šķiet jau saožam sūro un reibinošo kaujas smārdu, it kā tas būtu viņiem pazīstams. Taču pulkvedis, tieši otrādi, nogaida. Aiz tīrās māņticības viņš nepakustēsies tik ilgi, līdz skaistā solītāja nebūs pieskārusies viņam pie pleca. Varbūt pietiek ar tīro nieku, tikai rokas mājienu, pāris soļiem uz priekšu, lai dieviete izgaistu, neatstādama pēdas.

Tāpēc Filimors tikai purināja galvu - nē, Fortūna kļūdījusies! Un neticīgi raudzījās apkārt: tuvumā jābūt citiem, īstajiem Fortūnas mīluļiem, uz ko tā raugās. Tomēr nevienu nesaskatīja; tātad kļūdas nav, gribot negribot jāatzīst, ka tieši viņam lemta šī apskaužamā veiksme.

Bija viens mirklis rītausmā, kad tuksneša klaidā Filimors bija pamanījis noslēpumaino melno svītru, — viens mirklis, kad sirdi viņam bija piepildījis aumaļains prieks. Tad sudraba bruņās tērptās dievietes tēls ar zobenu rokā sazin kāpēc bija pabalējis; tā patiešām nāca pulkvedim pretī, bet tālums starp viņiem nesaruka, tas bija un palika neaptverami liels.

Nelaime tāda, ka Filimors gaidījis pārāk ilgi, un mūža norietā cerēt ir gaužām mokoši, tas nav tāds prieks kā divdesmit gadu vecumā. Pārāk ilgi viņš veltīgi gaidījis, viņš parakstījis pārlieku daudz visādu dokumentu un pārāk bieži ar skatienu kavējies akmeņainajā līdzenumā, kur ne reizi nekas nav bijis saskatāms. Un tagad, kad svešzemnieki parādījušies, viņam šķiet, ka tā ir kaut kāda kļūda (pārāk skaisti, lai būtu...), — kaut kur šajā situācijā ir kāda milzīga kļūda.

Tikmēr pulksteņa vēzēklis pie pretējās sienas skaldīja stundas un pulkveža sausnējie, laika vējos sažuvušie pirksti slaucīja un slaucīja briļļu stiklus ar mutautiņu, lai gan to darīt nepavisam nebija vajadzīgs.

Pulkstenis jau rādīja gandrīz pusvienpadsmit; ienāca majors Mati, lai komandantam atgādinātu - pienācis laiks uzklausīt virsnieku ziņojumus. Filimors to bija piemirsis un tagad ar nepatiku aptvēra, ka no svešo nācēju pieminēšanas nevarēs izvairīties un lēmumu atlikt vairs nebūs iespējams; vajadzēs vai nu atzīt svešos par ienaidniekiem vai pārvērst visu par joku, vai izvēlēties vidusceļu - dot pavēli par drošības pasākumu veikšanu, vienlaikus izliekoties par skeptiķi, it kā “tatāri” viņu nepavisam nebūtu satraukuši. Lēmums, lai kāds,- bija jāpieņem - un tas Filimoram nepatika visvairāk. Viņam vislabāk būtu paticis saglabāt pilnīgu neitralitāti, nogaidīt, gluži kā likteni izaicinot, lai tas rāda, ko spēj.

Taču majors Mati ar parasto glumo smaidiņu sacīja: “Nu, šoreiz gan laikam būs!” Pulkvedis neatbildēja, un majors turpināja: “Tagad arī pārējie ir skaidri redzami. Trīs kolonnas. Pat no šejienes varēs saskatīt!”

Pulkvedis ielūkojās adjutantam acīs, un vienu mirkli tas viņam gandrīz kļuva mīļš. “Jūs sakāt, ka ierodas vēl?” viņš jautaja.

“Pat no šejienes varēs saskatīt, pulkveža kungs! Viņu jau ir krietni daudz!”

Piegājis pie loga, pulkvedis pārliecinājās, ka ziemeļpuses līdzenumā tiešām paradījušās jaunas svītras; ritausmā viņš bija redzējis tikai vienu, bet tagad bija veselas trīs, tās kustējās paralēli, un gals tām nebija redzams.

Karš! Sākas karš! pulkvedis nodomāja, gluži vai izbijies no tādas domas, it kā tā būtu aizliegta. Adjutanta vārdi bija modinājuši cerību; sirds iepukstējās jūsmīgā priekā.

Kaudamies ar pretrunīgajām izjūtām, pulkvedis piepeši attapās zālē, kur viņa priekšā ierindā stāvēja visi Cietokšņa virsnieki (vienīgi tie ne, kuriem pašlaik bija dežūra). Virs ziliem plankumiem - formas tērpiem - vidēja bālganas sejas, kuras viņš šobrīd neatšķīra; jaunas vai pieredzējušas, tajās visās bija lasāma viena vēlme, drudžaini spīdošās acis bija pievērstas pulkvedim, gaidot pavēli, lai sāktu gatavošanos kaujai ar uzbrucējiem. Sastinguši miera stājā, visi raudzījās tikai uz viņu, cerēdami, ka nenāksies vilties.

Zāles klusumā bija dzirdama tikai virsnieku satrauktā elpošana. Un pulkvedis zināja; viņam jārunā. Tai brīdi viņu piepeši pārņēma kaut kādas jaunas, vētrainas izjūtas. Pēkšņi (pats brīnīdamies, kāpēc) viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka tie, kas tuvojas Cietoksnim, tiešām ir ienaidnieki, kuru mērķis ir pāriet robežu. Filimors pats neatpvēra, kā tas iespējams, — pirms brīža viņš taču bija uzveicis kārdinājumu ļauties cerībai. Ierauts kopīgās jūsmas straumē, viņš juta, ka spētu runāt bez aplinkiem. “Virsnieku kungi!” viņam gribējās sacīt. “Beidzot pienācis brīdis, ko mēs visi tik ilgi gaidām.” Tā vai apmēram tā viņam gribējās uzsākt runu -un virsnieki būtu uztvēruši viņa vārdus ar pateicību, saklausīdami tajos gluži vai oficiāli solītu varoņslavu.

Filimors jau pavēra muti, lai virsniekus šādi uzrunātu, bet tad kādā attālā dvēseles nostūrī modās šaubas. “Pulkvedi, tas nav iespējams!” šaubu balss ierunājās. “Attopies, kamēr vēl vari, — tā ir kļūda (lai gan brīnišķi būtu tai noticēt), attopies, jo tas viss ir viena milzīga maldīšanās!”

Tātad sajūsmas pacilātībā, kas Filimoru bija pārņēmusi, ik pa brīdim ielauzās šaubas. Taču vilcināties vairs nedrīkstēja; klusums zālē jau kļuva savāds.

Paspēris soli uz priekšu, pulkvedis Filimors jau paslēja galvu augšup - tā viņš allaž darīja, sākdams uzrunu, - un tad virsnieki ievēroja viņu pietvīkstam; tik tiešām, pulkveža kungs bija pietvīcis gluži kā zēns, jo grasījās viņiem atklāt savas dzīves slēptāko sapni.

Maigi, zēniski pietvīcis, viņš jau vēra lūpas, lai sacītu pirmo vārdu. Dvēselē atkal sarosījās šaubas, Filimors nodrebēja - un tad viņam izlikās, ka sadzird kāpnēs atskanam steidzīgus soļus; jānudien, tie tuvojās zālei, kur viņi visi patlaban stāvēja. Virsnieki tos vēl nedzirdēja, jo visi kā viens neatņemdamies vērās pulkvedī, taču Filimora ausis ilgajos gados bija radušas saklausīt pat vissīkākās Cietokšņa trokšņu nianses.

Soļi tuvojās; nu vairs nebija šaubu - kāds ļoti steidzās. Soļiem bija svešāda, ļaunu vēstoša skaņa, tie atsauca atmiņā augstākās priekšniecības sūtītās pārbaudes; likās, tiem būs tiešs sakars ar to, kas notiek ziemeļu līdzenumā. Nu arī virsnieki bija tos sadzirdējuši, un šis troksnis viņiem iedūrās sirdī, lai gan viņi nesaprata, kāpēc. Beidzot durvis atvērās, tanīs parādījās nepazīstams virsnieks dragūnu pulka formas tērpā - aizelsies, viss vienos putekļos.

Virsnieks izstiepās miera stājā. “Leitnants Fernandess,” viņš teica, “no Septītā, dragūnu! Man jums jānodod vēsts no Viņa Ekselences ģenerālštāba virspavēlnieka.”

Eleganti turēdams augsto cepuri kreisās rokas elkoņa līkumā, sūtnis tuvojās pulkvedim un pasniedza viņam aizzīmogotu aploksni.

Filimors paspieda sūtnim roku. “Pateicos, leitnant! Redzu, ka esat centīgi pildījis uzdevumu. Leitnant Santi! Pavadiet kolēģi, gādājiet par viņa atpūtu un spirdzinājumiem!” Neizrādīdams ne mazāko satraukumu, pulkvedis pamāja leitnantam Santi (pirmajam, kas viņam bija trāpījies acīs), lai tas izpilda viesmīlības rituālu. Abi leitnanti izgāja, aizvērdami durvis.

“Ceru, ka neiebilstat...” Un pulkvedis ar bālu smaidiņu pacēla un parādīja virsniekiem aploksni, it kā teikdams -tā man jāizlasa tūlīt. Viņa pirksti uzmanīgi atlauza zīmogus; noplēsis vienu malu, viņš izvilka uz pusēm pārlocītu, viscaur aprakstītu papīra lapu.

Kamēr pulkvedis lasīja, virsnieki pētīja viņa vaibstus, it kā cerēdami ko uzminēt. Tie neko nepauda. It kā viņš lasītu avīzi, miegainā ziemas pēcpusdienā pēc maltītes sēžot pie kamīna. Tikai piesārtums viņa sausnējā sejā vairs nebija redzams.

Beidzis lasīt, pulkvedis salocīja vēstuli, ielika to atpakaļ aploksnē un pacēla galvu, kā vienmēr, kad sāka uzrunu. Varēja jaust, ka noticis kaut kāds pavērsiens; zālē valdošā pacilātība bija noplakusi.

“Virsnieku kungi!” komandants teica, un bija manāms, ka viņam ir grūti runāt. “Kā zināms, šorīt kareivju... un, ja nemaldos, arī virsnieku vidū... bija izcēlies zināms satraukums par karaspēka vienībām, kuru parādīšanās vērojama tā sauktajā Tatāru līdzenumā...”

Pulkveža vārdi tik tikko spēja sašķelt zāles klusumu. Kāda muša džinkstot šaudījās šurpu turpu.

“Šīs vienības...” viņš turpināja, “Ziemeļu karaļvalsts uzdevumā iezīmēs robežas līniju, tāpat kā esam darījuši mēs pirms daudziem gadiem. Cietoksnim tās netuvosies... drīzāk gan, sadalījušās nelielās grupās, izklīdis kalnos. Tā man vēstulē oficiāli paziņo Viņa Ekselence ģenerālštāba virspavēlnieks.”

Runādams Filimors smagi pūta un aizelsās, bet ne jau aiz steigas vai grūtsirdības; tās nebija dvēseles nopūtas, tikai parasts veca cilvēka elpas trūkums; arī balss piepeši likās kļuvusi vecišķi nedroša un acis - dzeltenīgas un blāvas.

Skaidrs, ka tā būs, - pulkvedis Filimors to jau sākumā bija nojautis; tik daudzreiz mūžā muļķīgi pievīlies,

Filimors skaidri zināja, ka nav dzimis varoņa slavai. Nu kāpēc, kāpēc es atkal iekritu? viņš domās sevi dusmīgi rāja. Jau sākumā taču nojautu, kā viss beigsies...

“Kā jau zināt,” viņš turpināja uzsvērti vienaldzīgi, lai balsi neieskanētos visdziļākais rūgtums, “robežstabi un citas demarkācijas zīmes mūsu pusē uzstādītas pirms daudziem gadiem. Tomēr, kā norāda Viņa Ekselence, viens nenosprausts posms vēl palicis. Darbu veikšanai kalnos dosies dažas kareivju vienības kapteiņa un kāda jaunākā virsnieka vadībā. Apvidū, par kuru ir runa, cita aiz citas paceļas vairākas kalnu grēdas; nez vai man būtu īpaši jānorāda, ka robežu vēlams nospraust pēc iespējas tālāk, lai ari pēdējā kalnu grēda paliek mūspusē. Tīri no stratēģiskā viedokļa šim ieguvumam, protams, nebūtu īpaša nozīme, jo kaujai kalnos nav jēgas, tur nav manevru iespējas...” Pulkvedis apklusa un brītiņu iegrima domās. “Tātad — kur es paliku? Manevru iespējas?...”

“Jūs teicāt — robežu vēlams nospraust pēc iespējas tālāk uz ziemeļiem,” Mati atgādināja tēlotā iztapībā.

“Nu jā - pēc iespējas tālāk uz ziemeļiem. Diemžēl tas nebūs tik vienkārši, jo pretējā puse mūs apsteigusi. Tomēr... Labi, par to aprunāsimies vēlāk,” Filimors noteica, pievērsies apakšpulkvedim Nikolozi.

Pulkvedis apklusa it kā no paguruma. Runādams viņš bija manījis virsnieku sejās iezogamies vilšanās ēnu; viņa acu priekšā no drosminiekiem, kas tiecas pēc kaujas, tie bija pārvērtušies par neizteiksmīgiem armijas ierēdņiem. Taču viņi ir jauni, Filimors domāja, viņi vēl visu pagūs.

“Tagad man diemžēl...” pulkvedis turpināja, “dažiem no jūsu vidus jāizteic aizrādījums. Vairākkārt esmu ievērojis, ka sardzes maiņas laikā, kad vienības dodas uz posteņiem, tās nepavada dežurējošie virsnieki. Acīmredzot šie kungi uzskata, ka drīkst ierasties ar nelielu nokavēšanos...”

Muša džinkstēja zālē gan šur, gan tur, karogs mastā slābani nokarājās, komandants runāja par disciplīnu un reglamentu; pa ziemeļu lidzenumu Cietoksnim tuvojās bruņotas vienības, bet tie vairs nebija naidpilni uzbrucēji, tikai tādi paši lādzīgi karaviri, sūtīti šurp, lai veiktu gandrīz vai mērnieku darbus; viņu šautenes nebija pielādētas un durkļi nebija uztrīti. Ziemeļpuses klajumu piepilda nekaitīga karaspēka parodija, bet Cietoksnī viss pa vecam, dzīve atkal rit ierastā gaitā.

XV

Ekspedīcija, kam bija jānosprauž atlikušais robežas posms, devās ceļā nākamās dienas rītausmā. To vadīja augumā raženais kapteinis Monti, viņam palīgos bija norīkots leitnants Angustīns un viens no seržantiem. Katram no viņiem bija iedota tāsdienas parole un paroles turpmākajām četrām dienām, lai varētu atgriezties Cietoksnī. Nelikās ticami, ka uzdevuma izpildes laikā varētu iet bojā visi trīs, bet, ja tā notiktu, gados vecākajam no kareivjiem bija tiesības atdarīt bojāgājušā vai samaņu zaudējušā virsnieka jaku un mundiera iekškabatā sameklēt aizzīmogoto aploksni.

Saulei austot, četrdesmit bruņotu vīru vienība izsoļoja pa Cietokšņa vārtiem, lai dotos uz ziemeļiem. Kapteinis Monti bija apāvis raupjus, naglotus puszābakus, tādus pašus kā kareivjiem. Vienīgi Angustīnam kājās bija smalki stulmaiņi; pirms došanās ceļā kapteinis bija nopētījis leitnanta zābakus, tēlodams milzīgu izbrīnu, bet neko nebija teicis.

Pārsimt metru nogājuši pa oļaino ceļu, viņi nogriezās taisnā leņķī pa labi, kāpdami paugurā, aiz kura sākās dziļa un šaura ieplaka; tā veda kalnāja iekšienē.

Pēc pusstundas kapteinis ierunājās:

“Ar tādiem...” un viņš norādīja uz Angustīna stul-maiņiem, “jums būs grūti.”

Angustīns neko nesacīja.

“Man negribētos jūsu dēļ kavēties,” pēc brīža kapteinis atkal ieteicās. “Gan redzēsiet - tie smalkie zābaki jums vēl noberzīs kājas!”

Angustīns atbildēja: “Tagad jau par vēlu, kapteiņa kungs! Ja tā ir, kā jūs sakāt, jums vajadzēja man aizrādīt agrāk.” “Diez vai no tā būtu jēga,” kapteinis atcirta. “Tik un tā jūs mani nebūtu klausījis.”

Kapteinis Monti leitnantu Angustīnu necieta. Jūties pēc velna iedomīgs? Izlecējs tāds... viņš sevī sprieda. Bet pagaidi, es tev vēl parādīšu... Un bez atelpas dzina visus uz priekšu, gluži vai teciņus augšup pa stāvām nogāzēm, labi zinot, ka Angustīns nav no stiprajiem. Viņi sasniedza augsto klinšu piekāji; oļi šeit bija smalki un soļošana pa tiem — grūta, jo kājas grima kā smiltīs.

Kapteinis ierunājās:

“Parasti šajā ieplakā ellīgi auro vējš. Labi, ka šodien laiciņš tāds patīkams...”

Leitnants Angustīns klusēja.

“Saule arī nekarsē,” turpināja Monti. “Jauka iešana!” “Vai kādreiz jau esat šeit bijis?” Angustīns apvaicājās. “Jā, reiz, kad meklējām dezer...”

Monti nepaguva teikumu pabeigt, jo no pelēko klinšu korēm viņiem virs galvas atskanēja lavīnas rīboņa. Varēja dzirdēt iežu gabalus kritienā atsitamies un sašķīstam; krītošās atlūzas kopā ar putekļu mākoni drausmīgā ātrumā lidoja bezdibenī. Pērkona dārdiem līdzīgā skaņa atbalsojās no klints uz klinti. Neredzamais nobrukum:, klinšu kraujās ilga vairākas minūtes, tomēr mitējās, ieplaku neskardams; pie cilvēkiem noripoja tikai daži akmentiņi.

Vīri bija pieklusuši; lavīnas dārdos viņi bija saklausījuši naidīga spēka brīdinājumu. Monti kā izsmiedams pameta skatu uz Angustlnu, cerēdams ieraudzīt leitnanta sejā izbili, tomēr cerības nepiepildījās. Tiesa, neilgā pārgājiena laikā Angustīns likās pārlieku nomocījies un sasvīdis; smalkais mundieris bija pagalam zaudējis formu.

Jūties pēc velna iedomīgs? Pārāks par citiem? Pagaidi, tu man vēl redzēsi... domāja Monti., Tūdaļ viņš pavēlēja vienībai atkal doties uz priekšu — vēl ātrākā soli —, un iedams ik pa brīdim atskatījās uz Angustīnu. Jā, tieši tā, kā viņš bija paredzējis, - smalkie zābaki leitnantiņam jau sāka berzt. Angustīns gan turējās citiem līdzi, un viņa seja nebija sāpēs saviebta, tomēr viņš mazliet kliboja, un cieši sakniebtās lūpas liecināja, ka viņam neklājas viegli.

“Šodien gan var kaut sešas stundas soļot bez atelpas!” kapteinis atkal ierunājās. “Diemžēl kareivjiem vajag atpūsties... Ir taču jauka soļošana, vai ne?” viņš apvaicājās ar naivu, tīksmīgu ļaunumu. “Kā klājas, leitnant?”

“Atvainojiet, kapteini Monti... Vai jūs ko sacījāt?” atsaucās Angustīns.

“Neko īpašu!” Un Monti ņirdzīgi pasmīnēja. “Tikai jautāju, kā jums klājas.”

“Ak tā... Paldies!” Angustīns, smagi elpodams, atmeta. Un pēc brītiņa piebilda: “Vienīgi žēl, ka...”

“Kā žēl?” jautāja Monti, cerēdams izdzirdēt žēlošanos par nogurumu.

“Žēl, ka doties kalnos neiznāk biežāk. Te ir tik skaisti dabasskati...” Un Angustīns atturīgi pasmaidīja, kā vienmēr.

Monti paātrināja gājiena tempu. Angustīns turējās līdzi; no pārpūles seja viņam bija bāla un gar deniņiem tecēja sviedru straumītes, bet mundiera svārku mugura bija galīgi slapja, tomēr viņš nesacīja ne vārda un neatpalika no kapteiņa.

Tagad vienība gāja starp klintīm, baisām granīta sienām, kas slējās apkārt; ieplaka cēlās arvien augstāk, gluži neaptveramos augstumos.

Ieleju dabas ainavas, kurās cilvēks radis aizvadīt dzīvi, bija pilnīgi izzudušas, to vietā rādījās vienīgi augstkalnu kailais, mūžīgais stingums; sajūsminātais Angustīns brīdi pa brīdim pacēla acis uz kalnu galotnēm, kas mirdzēja pāri.

“Paiesim vēl uz priekšu, tad atpūtīsimies. Pagaidām neredzu piemērotu vietu,” kapteinis Monti sacīja, arvien uzmanīdams, ko dara Angustīns. “Bet jūs - patiešām, vai neesat noguris? Dažreiz cilvēks pēc tāda kāpiena nejūtas labi. Tādā gadījumā jāatzīstas uzreiz, lai arī tas nozīmē visas vienības aizkavēšanos.”

“Ejam, ejam!” Angustīns uzsauca, it kā komandieris te būtu viņš.

“Es jūs brīdinu tāpēc, ka dažreiz cilvēks tiešām nejūtas labi. Tikai tāpēc...”

Angustīns bija bāls, sviedri no cepures apakšas plūda aumaļām, un skaistie svārki no sviedriem bija pilnīgi slapji. Taču viņš kliboja, zobus sakodis, padoties neparko negribēdams; tad drīzāk viņš mirtu! Kapteinim nemanot, viņš ar ilgām raudzījās augšup, cenzdamies uzminēt, vai mokošais kāpiens drīz būs galā.

Tikmēr saule bija uzaususi un apspīdēja augstākās virsotnes, tomēr šis augusta rīts nebija dzidrs un skaidrs, kā parasti. Debesis klāja vienmērīga, blāva dūmaka, arvien vairāk savilkdamās un sabiezēdama.

Nu jau stulmeņi tiešām sagādāja Angustīnam elles mokas. Papēži bija noberzti; spriežot pēc sāpju stipruma, āda jau bija pušu.

Oļu sanesām beidzoties, viņi nokļuva nelielā ieplakā ar asu zāli. No abām pusēm to ielenca varenu klintsbluķu labirints, paceldamies neizmērojami augstu.

Lai arī negribīgi, kapteinis Monti galu galā tomēr deva vienībai pavēli atpūsties un ieturēt maltīti. Angustīns mierīgi apsēdās uz akmens, bet vējš viņu vienā mirklī tā atvēsināja, ka viņš sāka drebēt pie visam miesām.

Abi ar kapteini viņi dalījās kopīgajā pārtikas devā; tur bija maize, gabals gaļas, siers un pudele vīna.

Angustīnam bija pagalam salti; viņš raudzījās uz kapteini un kareivjiem, vai kāds neatraisīs muguras nastā uzsieto apmetni, - tad arī viņš tā varētu darīt. Taču kareivji laikam bija nejutīgi pret gājiena grūtībām, viņi vēl jokoja savā starpā. Kapteinis kāri ēda, pa vidu kumosiem pamezdams acis uz kailo kalnu, kas pacēlās viņiem pāri.

“Tagad...” viņš sacīja, “tagad es saprotu, kā mēs uz turieni tiksim.” Un rādīja uz stāvo nogāzi, pa kuru varēja nokļūt uz pēdējās kalnu grēdas. “Jāiet tik taisni augšā! Vēl jau esam gana žirgti, vai ne? Ko jūs par to sakāt, leitnant?” Angustīns palūkojās turp. Lai sasniegtu kalnus, aiz kuriem pienācās iezīmēt robežu, šī stāvā nogāze tiešām likās vienīgais ceļš, ja neņem vērā iespēju doties tālāk, lai meklētu kādu pāreju. Taču pārejas meklēšana aizņemtu pārāk daudz laika, viņiem vajadzēja steigties, lai apsteigtu ziemeļu valsts karaspēka vienības, kuras bija labākā stāvoklī, jo pirmās bija devušās ceļā, turklāt no pretējās puses pie kalniem bija vieglāk piekļūt. Jā, viņiem pienācās ieņemt šo krauju triecienā!

“Vai tieši šeit?” jautāja Angustīns; vērojot akmeņu krāvumus, viņš bija pamanījis, ka simt metrus pa labi tikšana augšā būtu daudz vieglāka.

“Jā, tikai taisni augšā! Kā jūs uz to raugāties, leitnant?” Angustīns atbildēja: “Galvenais, lai mēs ierastos pirmie.” Kapteinis viņu uzlūkoja ar pretīgumu. “Labi,” viņš noteica. “Tagad uzrausim kāršu partiju.”

Viņš izņēma no kabatas kāršu kavu, uzklāja apmetni uz kāda plakana akmens un aicināja Angustīnu uzspēlēt, piebilzdams: “Mākoņi... Redzu, ka jūs uz tiem skatāties. Taču neuztraucieties, tie mums gājienu r.eizbojās!” Un nosmējās, it kā būtu pateicis sevišķu joku.

Viņi iesāka spēli. Angustīns, sēdēdams vējā, neganti sala. Kapteinis bija iegrozījies starp diviem klintsbiuķiem, kur bija aizvējš, ber Angustīnam vējš pūta mugurā. Šoreiz gan netikšu sveikā cauri, viņš nodomāja.

“Ehei, Angustln, tas nu par traku!” kapteinis Monti piepeši iesaucās, pareizāk sakot, iebļāvās. “Šitā atdot man trumpi! Kas jums prātā, leitnant? Raugāties tikai uz kalnu galotnēm, bet kārtīs - nemaz?”

“Nu jā,” Angustīns atteica, “es pārskatījos.” Un mēģināja iesmieties, bet tas viņam neizdevās.

“Labāk atzīstieties!” Monti sacīja ar vislielāko labpatiku. “Atzīstieties: tie jūs ir gaužām nomocījuši! To es jau no paša sākuma zināju.”

“Kādi tie?”

“Skaistie zābaki! Pārgājiena grūtībām tie nav domāti, godājamo leitnant! Atzīstieties: tie jūs ir gaužām nomocījuši!”

“Tie nav ērti,” Angustīns īsi noteica, it kā būtu zem viņa goda šo jautājumu apspriest. “Tie patiešām nav ērti,” viņš vēl atļāvās piebilst.

“Ha, hā! To es gan zināju!” Kapteinis smējās kā kutināts. “Ar tādiem zābakiem doties ceļā! Pa akmeņiem!”

“Pīķa kungs, kapteini,” Angustīns vēsi teica. “Vai jums ir, ko likt pretī?”

“Ha, hā! Es pārskatījos!” kapteinis vēl arvien priecājās. “Tie tik ir zābaki!”

Leitnanta Angustīna stulmeņi tiešām nebija derīgi kāpšanai kalnos. To gludās zoles slīdēja, turpretī kapteiņa Monti un kareivju raupjie, naglotie puszābaki šādam apvidum bija lieliski piemēroti. Tomēr šīs grūtības Angustīnu nespēja kavēt; lai gan viņš bija pārguris un ledainajā vējā nejauki izvēsis, ar divkāršu neatlaidību viņš mina uz papēžiem kapteinim, kāpjot augšā pa akmeņaino krauju.

Nogāze nebija tik nepieejama, kā varēja likties, raugoties no apakšas; tajā bija daudz visādu spraugu un iedobju, un iežu izvirzījumu, un robainu klintsbluķu, kur varēja labi pieķerties. Kapteinis, nebūdams necik veikls, pārvietojās ar smagnējiem palēcieniem, brīžiem atskatīdamies uz Angustinu — vai tas jau nav saļimis. Taču Angustlns turējās; ar vislielāko izmaņu viņš manevrēja no vienas drošas vietas uz otru, pats brinidamies, kā spēj tik veikli kāpt, būdams nāvīgi pārguris.

Mazpamazām ieplaka bija palikusi dziļi lejā, bet ari ilgotā kalnu kore šķita attālināmies; no tās viņus tagad šķira gluži stateniska dzeltena klints. Un satumsa arvien straujāk, lai gan biezais pelēko mākoņu slānis aizsedza sauli un nevarēja zināt, vai jau tuvojas riets. Gaiss kļuva aukstāks. No aizas dziļumiem cēlās vējš un gaudoja viņiem apkārt kalnu spraugās.

“Kapteiņa kungs!”

Saucējs bija seržants, viņš pēdējais kāpa visiem nopakaļ. Monti apstājās, un apstājās Angustlns, un pamazām apstājās ari kareivji. “Nu, kas tad atkal?” kapteinis īgni jautāja, it kā ne par ko citu tagad nespētu domāt.

“Viņi jau ir uz kores! Tie ziemeļnieki!” seržants sauca. “Traks esi, vai? Kur tu viņus redzi?”

“Pa kreisi tai ieliekumā, tūliņ aiz garā akmens, kas līdzīgs degunam!”

Tik tiešām! Pret debesu pelēkumu, skaidri saredzami, kustējās trīs melni stāvi. Nebija šaubu, ka tie jau novietojuši savas zīmes otrpus kalna un tagad pirmie grib sasniegt virsotni.

“Nolādēts!” Zvērojošām acīm kapteinis palūkojās uz kareivjiem, kuri tam sekoja, it kā viņu pēc viss būtu nokavēts. Tad izmeta Angustlnam; “Vismaz augšā mums jātiek pirmajiem. Bez vārda runas... Citādi pulkvedim nedrīkstēsim ne acīs rādīties!”

“Tos tur, augša, derētu kaut kā aizkavēt,” teica Angustlns. “No iedobes, kur viņi atrodas pašlaik, līdz virsotnei ir labi ja stunda. Ja viņi neapstāsies, apsteigt jau nu mēs viņus nespēsim.”

Un kapteinis atbildēja: “Varbūt tā tiešām būs labāk. Es ar dažiem kareivjiem došos uz priekšu, bet jūs mierīgi kāpiet nopakaļ vai arī palieciet šeit, ja esat noguris.”

Paskat, ko izgudrojis, maita, Angustīns nodomāja, -grib uzkāpt virsotnē, bet mani atstāt šeit, lai viņš viens būtu varonis!

“Kā pavēlat, kapteiņa kungs!” viņš atteica. “Tomēr es labāk kāpšu augšā, jo, ja nekustēšos, man sals.”

Kapteinis izvēlējās no kareivjiem četrus veiklākos, un, sastājušies tādā kā ķīlī, viņi strauji virzījās tālāk. Angustīns, kura ziņā bija atstāti visi pārējie kareivji, cerēja turēties kapteinim līdzi, taču veltīgi. Kāpšanas ātrumam palielinoties, vienība izretojās un pēdējie tik ļoti atpalika, ka no augšas vairs nebija sakatāmi.

Tālu augšā starp pelēkām klinšu skaldnēm Angustīns redzēja kapteiņa vadīto grupu. Kādu laiku vēl varēja dzirdēt, kā lejup ripo viņu zābaku izkustinātie akmeņi, bet drīz noklusa arī tie. Viņu balsis izgaisa tālumā.

Tikmēr debesis bija galīgi satumsušas. Apkārtnes klintis un gludās, bālganās kraujas otrpus ieplakai, un dziļums, no kura viņi bija šeit uzrāpušies, — viss bija ieguvis savādi mēļu nokrāsu. Ap klinšu galotnēm ķērkdami riņķoja nelieli kraukļi; tie likās sakliedzamies, it kā brīdinātu cits citu par draudošām briesmām.

“Leitnanta kungs, tūliņ sāks līt!” viens no kareivjiem uzsauca.

Angustīns mirkli apstājās, lai viņu uzlūkotu, bet neatbildēja.

Zābakus viņš vairs nejuta, tikai visdziļāko nogurumu. Katrs solis augšup prasīja pūles. Par laimi, nogāze šinī posma vairs nebija tik stāva, bet klintājs šķita vēl vairāk sadēdējis nekā iepriekš. Kas zina, kur tagad jau ir kapteinis, Angustīns domāja, varbūt jau uz virsotnes, varbūt jau atzīmējis robežu, iespraudis karodziņu un devies atpakaļceļā.

Raugoties augšup, Angustins pamanīja, ka virsotne jau gandrīz klāt. Nevarēja tikai saprast, kā to sasniegt, ^o pieeju pie tās sargāja pilnīgi gluda un stāva klintssiena. Beidzot Angustīns atrada platu, oļainu pārkari — un, virzīdamies pa to, nonāca aci pret aci ar kapteini Monti. Uzkāpis kareivim mugurā, Monti pūlējās kaut kur pieķerties, lai uzrāptos pa metrus divpadsmit augstu krauju. Bija skaidrs, ka Monti tā pūlējies jau krietnu brīdi, taču bez panākumiem. Kamēr Angustīns vēroja, Monti trīs četras reizes mēģināja sataustīt kādu vietu, kur atsperties, bet tad nolamādamies atkrita atpakaļ uz muguras nabaga kareivim, kas drebēja no sasprindzinājuma. Beidzot kapteinis padevās un nolēca lejā uz oļainās pārkares.

Smagi elsodams, Monti naidīgi uzlūkoja Angustīnu.

“Varējāt gan pagaidīt lejā, leitnant!” viņš teica. “Visi vienības vīri šeit noteikti nespēs uzrāpties, ja nu vienīgi es ar pāris kareivjiem. Labāk pagaidiet mani lejā; tuvojas vakars, un tumsā atpakaļceļš būs bīstamāks.”

“Jūs pats man atļāvāt, kapteiņa kungs,” Angustīns gurdi atbildēja. “Jūs ļāvāt man izvēlēties — jums sekot vai palikt.”

“Lai būtu,” kapteinis noteica. “Tagad jāatrod kaut kāds ceļš... Līdz galotnei atlicis nedaudz metru!”

“Vai mēs kāpjam augšā, lai meklētu ceļu?” leitnants jautāja, bet Monti nesadzirdēja ironiju.

“Metri desmit, varbūt mazlietiņ vairāk!” kapteinis gaudās. “Pie velna, vai tiešām man neizdosies? Lai tas maksā ko...”

Viņu pārtrauca pārgalvīgs sauciens; pie krants bija parādījušās divas smaidošas ziemeļnieku sejas.

“Labvakar, kungi!” viens no kareivjiem tīksmīgi pakliedza. “Tur nu jūs augšā netiksiet! Ir jāiet pa kalna kori!”

Sejas nozuda; varēja dzirdēt tikai balsis, vairākiem viriem apspriežoties.

Monti no dusmām kļuva gluži zils. Viss pagalam! Ziemeļnieki jau kalna virsotnē! Kapteinis smagi apsēdās uz klintsbluķa, ir neskatīdamies uz kareivjiem, kuri no apakšas kāpa šurp.

Un tieši tai mirklī sāka snigt. Sniga lielām, smagām pārslām gluži kā ziemā; dažos mirkļos pārkare kļuva pilnīgi balta, bet visa apkārtne satumsa. Piepeši bija iestājies vakars, par ko līdz šim neviens nebija nopietni iedomājies.

Kareivji, neizrādīdami ne mazāko satraukumu, atritināja katrs savu apmetni un ietinās tajā.

“Velns parāvis, ko jūs darāt?” Monti gluži vai uzsprāga. “Tūliņ satiniet apmetņus! Varbūt jūs domājat, ka mēs šeit nakšņosim? Pēdējais laiks doties lejā!”

Angustīns ieteicās: “Atvainojiet, kapteiņa kungs... Bet, ja viņi ir tur, uz virsotnes...”

“Ko? Ko jūs gribat ar to teikt?” kapteinis saniknots apvaicājās.

“Manuprāt, mēs nevaram griezties atpakaļ, kamēr ziemeļnieki atrodas uz virsotnes. Skaidrs, ka vini tur > •> nonāca pirmie un mums te vairs nav, ko meklēt, bet kā tas izskatīsies, ja mēs tagad dosimies atpakaļ!”

Kādu brīdi kapteinis neatbildēja, tikai staigāja šurpu turpu pa plato pārkari. Tad sacīja: “Tagad aizvāksies arī viņi. Tur augšā viņi nevar patverties no sniega un jūtas vēl sliktāk nekā mēs šeit.”

“Kungi!” kāda balss iesaucās; virs kraujas malas bija parādījušās četras vai piecas galvas. “Nekautrējieties, tveriet šīs virves un ķepurojieties šurp! Lejākāpšana tādā tumsā taču nav iespējama.”

Tūliņ arī no augšas nokārās divas resnas virves; Cietokšņa sūtņiem nu bija iespēja tikt augšā pa pēdējo, stāvo krauju.

“Paldies par labo sirdi!” Monri izsmiedams atbildēja. “Gan jau mēs kaut kā iztiksim!”

“Kā vēlaties!” skanēja atbilde. “Tomēr virves mēs atstāsim — varbūt noderēs!”

Krietnu bridi valdīja klusums, bija dzirdama tikai krītošā sniega čabēšana, un daži kareivji kāsēja. Redzamības - gandrīz nekādas; tik tikko varēja saskatīt kraujas augšu, kur blāzmoja sarkans laternas spīdums.

Arī vairāki Cietokšņa kareivji, atkal ietinušies apmetņos, iededzināja laternas. Laternu iedeva rokā arī kapteinim.

“Kapteiņa kungs...” Angustīns ieteicās gurdā balsī.

“Kas tad atkal?”

“Kapteiņa kungs, varbūt uzspēlēsim kārtis?”

“Pie velna visas kārtis!” Monti atcirta, saprazdams, ka šovakar lejā nokāpt vairs nevarēs.

Angustīns klusēdams izņēma no kapteiņa somas kāršu kavu. Uzklājis sava apmetņa malu uz akmens, viņš nolika blakus laternu un ņēmās kārtis jaukt.

“Kapteiņa kungs!” viņš atkal teica. “Uzspēlēsim, lai arī jums negribas!”

Nu Monti saprata leitnanta nodomu. Ziemeļnieki no augšas viņus droši vien vēro; tad jau labāk sist kārtis, izliekoties, ka neveiksme viņiem nepavisam neķeras pie dūšas. Un, kamēr kareivji iekārtojās pie klints, katrs meklēdams ērtāku iedobi, vai arī ar smiekliem un jautrību ķērās pie vakariņām, abi virsnieki biezi krītošajā sniegā spēlēja kārtis. Virs galvas - stāva klints, blakus - melns bezdibenis.

“Sadod viņam, sadod!” no augšas skanēja uzjautrinātās piezīmes.

Ne Angustīns, ne Monti ir galvu nepacēla, tikai spēlēja tālāk. Kapteinis to darīja nelabprāt, nikni sviezdams kārtis uz apmetņa malas. Angustīns veltīgi mēģināja uzmundrināt viņu ar jokiem: “Lieliski, divi dūži uzreiz! Šo es paceļu... Atzīstieties, šo kāravu jūs nopūdelējāt...” Turklāt Angustīns reizēm pat iesmējās; likās, ka viņam tiešām ir jautri.

Augšā atkal skanēja balsis, un varēja dzirdēt veļamies akmeņus. Ziemeļnieki laikam cēlās uz iešanu.

“Labu veiksmi!” vēlreiz iesaucās tas, kurš jau iepriekš bija Cietokšņa vīrus uzrunājis. “Jautru spēli... un neaizmirstiet auklas!”

Ne kapteinis, ne Angustīns neatbildēja un pat nelikās dzirdam, tēlodami, ka pilnīgi iegrimuši kāršu spēlē.

Laternas spīdums virsotnē vairs nebija manāms; laikam gan ziemeļnieki jau devās prom. Sniegs kārtis bija galīgi izmērcējis, tās sajaukt nebija viegli.

“Nu gan pietiek!” kapteinis teica, nosviezdams savas kārtis uz Angustīna apmetņa malas. “Pietiek māžoties!” Un, apmetnī tīstīdamies, ierāvās klints pavēnī. “Tonij!” viņš pasauca. “Atnes somu un sadabū ūdeni, man gribas dzert!”

“Vēl viņi mūs redz,” sacīja Angustīns. “No kores viņi mūs var redzēt!” Tad, sapratis, ka Monti vairs nav pierunājams, turpināja darboties vienatnē. Kreisajā rokā turēdams savas kārtis, ar labo viņš lika un cēla augšā, it kā viņam joprojām būtu spēles partneris; caur biezi krītošo sniegu svešzemnieki no kores noteikti nevarēja redzēt, ka leitnants palicis viens.

Sēdēdams Angustīns bija briesmīgi pārsalis. Ledainais saltums spiedās līdz kauliem; likās, viņš vairs nespēs ne piecelties, ne pakustēties. Nekad mūžā viņš vēl nebija juties tik slikti. Uz kores šūpojās aizejošo vīru laternas sārtais atspīdums sniegā; vēl to varēja redzēt. (Un skaistā nama augstajā logā parādās trausls augumiņš: tas ir mazais puisītis Angustīns, ģērbies greznā samta uzvalciņā ar baltu mežģīņu apkakli. Viņa seja ir gaužām bāla; ar gurdām kustībām viņš atver logu un paliecas pretī gaisa gariem, kas pieķērušies pie palodzes, it kā tos pazīdams, it kā viņiem ar tiem būtu kas jānorunā.)

“Jūs esat zaudējis!” viņš mēģināja iesaukties tā, lai svešie dzirdētu, taču balss bija pavisam aizsmakusi un vāja. “Jau otrā reize, kapteini!”

Satinies biezajā apmetnī, kaut ko lēni košļādams, Monti vēroja Angustīnu; dusmas sazin kāpēc bija no-plakušas. “Pietiks, leitnant!” viņš uzsauca. “Nāciet taču aizvējā! Viņi jau ir prom!”

“Jūs esat daudz labāks spēlmanis par mani, kapteiņa kungs, bet šovakar jums neveicas,” Angustīns atbildēja gandrīz bez skaņas, aizrāvies ar tēlošanu un viņu nedzirdēdams. “Kāpēc jūs visu laiku raugāties augšup, uz virsotni? Varbūt pārlieku uztraucaties?”

Tad sniegpārslu virpulī pēdējās miklās kārtis izslīdēja leitnantam Angustīnam no stingajiem pirkstiem, roka laternas raustīgajā gaismā nošļuka gar sāniem un tā ari palika.

Viņš bija sēdējis ar muguru pret akmeni un nu gurdeni atslīga pret to; viņu bija pārņēmusi dīvaina miegainība. (Mēnesnīcas naktī pa gaisu slīdēja šurp cits lidoņu bars, vilkdams līdzi tādu kā nesamkrēslu.)

“Leitnant, nāciet šurp, kaut ko uzkodiet! Tādā aukstumā vajag ēst, pat ja negribas, - tas dod spēku! Nu, saņemieties!” kapteinis sauca, un viņa balss jau skanēja pavisam bažīga. “Nāciet te! Nogaidīsim, drīz jau beigs snigt.” Patiešām - dažos mirkļos biezais un smagais krītošā sniega aizsegs bija pārvērties par plānu un vieglu plīvuru, gaiss it kā bija kļuvis skaidrāks un laternu gaismā jau varēja saskatīt apkartnes klintis.

Un tad pēkšņi, putenim uzbrāzmojot un noplokot, kaut kur bezgala tālumā pavīdēja Cietokšņa ugunis. Likās, ka to ir nebeidzami daudz, kā noburtā pili, kur pusnakti notiek balle. Angustins tās redzēja, un viņa sastingušajās lūpās lēni uzplauka smaids.

“Leitnant!” kapteinis atkal iesaucās; beidzot viņš bija sapratis, kas notiek. “Lieciet mierā tās kārtis, leitnant, un nāciet šurp, aizvējā!”

Taču Angustīna skatiens bija pievērsts tālajām ugunīm; viņš gan pats īsti nezināja, vai redz tālumā mirdzam Cietoksni vai pilsētu, vai varbūt augsto namu, kurā neviens viņu vairs negaidīja.

Varbūt no Cietokšņa mūriem tai brīdī kāds sargkareivis, izklaidīgi paraudzījies uz kalnāju, visaugstākajā virsotnē ieraudzīja spīdam gaišumu, bet pēdējā, nepieejamā klints tādā tālumā nebija saskatāma, tā nenozīmēja vispār neko. Varbūt tas bija tieši Drogo, kas šovakar komandēja sardzi, - Drogo, kas, ja būtu izteicis vēlēšanos, droši vien būtu varējis doties kalnos kopā ar kapteini Monti un Angustīnu. Taču viņam šis pasākums bija licies muļķīgs; ja nekādas tatāru briesmas nedraudēja, robežas nospraušana kalnos, viņaprāt, bija formāls pienākums, kurā neko nevar izpelnīties. Tomēr, redzēdams raustīgo laternu gaismu kalnu augstumos, Drogo tagad nožēloja, ka nav devies līdzi. Laikam gan drosme un varonība bija iespējama ne tikai kaujā; nu arī viņam gribējās būt tur, tālajos kalnos puteņa naktī. Par vēlu! Liktenis bija sūtījis izdevību, bet viņš to bija palaidis garām.

Labi paēdis un atpūties, un ievīstījies siltajā, sausajā mētelī, Džovanni Drogo varbūt ar ilgām noraudzījās uz tālo guntiņu kalnos; tikmēr Angustīns, viss vienā sniegā un ledū, saņemdams pēdējos spēkus, pieglauda gaišās, mitrās Ūsiņas un glīti sakārtoja apmetņa krokas, bet ne jau tādēļ, lai tas labāk sildītu, nē - viņam atkal bija prātā kas īpašs. Kapteinis Monti blenza no sava patvēruma, brīnīdamies par to, ko Angustīns dara, un cenzdamies atcerēties, kur viņš jau agrāk būtu redzējis kādu ļoti līdzīgu tēlu, bet, protams, neatcerējās.

Vienā no Cietokšņa zālēm karājās sena glezna, kas attēloja prinča Sebastjāna pēdējos brīžus. Nāvīgi ievainotais Sebastjāns saļimis meža biezoknī; ar muguru viņš atspiedies pret koka stumbru, galva viegli noslīgusi sāņus, un skaistais apmetnis krīt elegantās krokās. Nekas šajā gleznā neliecināja par īstās nāves atbaidošajām mokām; tajā raugoties, pārņēma apbrīns par mākslinieku, kas mirstošajam atvēlējis tik daudz lepna cēluma.

Nu Angustīns - ak, ne jau apzināti! - sagatavojās prinča Sebastjāna lomai. Angustīnam gan nebija ne mirdzošu bruņu, ne salauzta zobena, nedz arī asinīm noplūdušas bruņucepures, kas nokritusi pie kājām; viņš nebija atspiedies pret varenu koku, tikai pret aukstu klintsbluķi, un ne jau saule rietēdama ar pēdējiem stariem apgaismoja viņa bālos vaibstus - tikai vāja laternas liesmiņa. Tomēr viņš ļoti atgādināja Sebastjānu gan ar cēlo pozu, gan ar apmetņa skaistajām ielocēm, gan ar bezgalīgā gurduma izteiksmi sejā.

Blakus Angustīnam nu kapteinis, seržants un visi pārējie, lai arī stipri un drošsirdīgi, izskatījās pēc neaptēstiem laukiem. Un kapteiņa Monti dvēselē, lai cik neticami, pat aizmetās apbrīnas pilna skaudība.

Sniegs bija pārstājis snigt, bet vējš iegaudodamies skrēja starp klintīm, griezdams vērpetēs ledus smelkni, biedēdams laternu vārgās liesmiņas. Angustīns laikam neko nemanīja, tikai nekustīgs sēdēja, atspiedies pret klintsbluķi, acis pievērsis tālajām Cietokšņa ugunīm.

“Leitnant!” kapteinis Monti mēģināja vēlreiz. “Celieties augšā, leitnant, un nāciet šurp, citādi sasalsiet ragā! Nāciet! Tonijs te uztaisījis tādu kā aizslietni.”

“Paldies, kapteini...” Angustīns nočukstēja, taču runāt bija pārāk grūti, tāpēc viņš tikai mazliet pakustināja plaukstu, it kā sacīdams - nekas... tas viss ir tikai nenozīmīgas blēņas. (Beidzot garu vadonis deva Angustīnam kaut kādu zīmi, īsi, pavēloši pamādams. Ar vienaldzīgu, garlaikotu, seju, kā allaž, Angustīns nokāpa no palodzes un stalti apsēdās nesamkrēslā; dīvainais krēsls iekustēdamies viegli sašūpojās.)

Kādu bridi varēja dzirdēt tikai vēja skarbo gaudošanu. Pat kareivji - klints aizvējā tie bija saspiedušies kopā bariņos, lai būtu siltāk, — vairs nepļāpāja un nesmējās; katrs tikai klusībā domāja, kā izdosies pārciest auksto nakti.

Vējam pieklustot, Angustīns mazliet pacēla galvu un sakustināja lūpas, lai runātu. Taču pateica tikai divus vārdus: “Rītdien vajadzētu...” — un apklusa. Tikai divus vārdus, un tie paši bija tik klusi - kapteinis Monti tik tikko sadzirdēja, ka Angustīns vispār runā.

Pāris vārdu - un leitnanta galva noslīga uz krūtīm. Viena roka, bāla un stinga, gulēja starp apmetņa krokām, mute bija aizvērusies, un lūpās atkal bija uzplaucis bālais smaids. (Krēslam slīdot arvien uz priekšu, Angustīna skatiens aizklīda prom no Drogo un pievērsās pavadoņu svītai, uzjautrināts un mazliet neuzticīgs. Tā viņš pamazām slīdēja iekšā tumsā, gluži neticami savaldīgs un cēls. Lidoņu rindas, kas ieskāva krēslu, lēni vīdamās, kāpa debesīs arvien augstāk un augstāk, līdz kļuva par blāvu joslu, tad par tik tikko jaušamu miglas šķiesnu, līdz izzuda pavisam.)

“Ko tu gribēji teikt, Angustīn? Ko vajadzētu rītdien?” Beidzot pametis savu patvērumu, kapteinis Monti ar spēku purina leitnanta plecus, lai viņš nāktu pie samaņas, taču velti; kapteinim izdodas vienīgi izjaukt apmetņa kroku cēlo kritumu; tiešām žēl! Neviens no kareivjiem vēl nav sapratis, kas te notiek.

Un vienīgi vēja balss atbild kapteinim Monti, kā pārmetums celdamās no melnajiem bezdibeņiem: “Ko tu gribēji teikt, Angustīn? Tu aizgāji, teikumu nepabeidzis. Varbūt tās bija tīrās blēņas, ko gribēji sacīt, kāda muļķīga vēlēšanās... bet varbūt vispār nekas.”

XVI

Angustīnu apbedīja, un laika upe skrēja Cietoksnim pāri tāpat kā agrāk.

Majors Ortizs reiz pavaicāja leitnantam Drogo: “Cik ilgi jau esat šeit?”

“Četrus gadus,” Drogo atbildēja.

Piepeši bija iestājusies ziema; tā valdīs ilgi. Sniegs uzsnigs vispirms četru piecu centimetru kārtā, pēc laiciņa atkal — un sniega sega kļūs biezāka —, tad vēl tik daudzas reizes, ka sajuks skaits, un bezgala tālu vēl būs līdz pavasarim. (Tomēr tas pienāks daudz agrāk, nekā cerēts, daudz agrāk - kādu dienu gar terašu malām urdzēs straumītes, un ziema - pavisam neticami -būs galā.)

Ar karogu apsegtais leitnanta Angustīna zārks bija aprakts netālu no Cietokšņa mūriem, un kapavietai apkārt uzslieta zema sētiņa. Uz kapa bija uzstādīts balts marmora krusts ar vārdu. Kareivim Ladzari bija mazāks, koka krustiņš, un viņš bija apbedīts attālāk.

Ortizs teica: “Reizēm es domāju: mēs gaidām karu, alkstam pēc kaujas un kā likteņa netaisnību izjūtam to, ka nekas nenotiek. Tomēr paskat, kā Angustīns...”

“Jūs gribat sacīt, ka Angustinam likteņa sūtīta izdevība nebija vajadzīga? Ka viņš tāpat bija karavīrs?”

“Viņš bija vārgs, laikam pat slims,” Ortizs turpināja. “Viņš jutās vēl sliktāk par mums. Viņam, tāpat kā mums, nebija lemts sagaidīt kauju, stāties pretī ienaidniekam. Tomēr viņš gāja bojā kā karavīrs, gluži kā kaujā. Jūs taču zināt, Drogo, kā viņš gāja bojā?”

Un Drogo atbildēja: “Jā, es biju klāt, kad kapteinis Monti stāstīja.”

Līdz ar ziemas iestāšanos svešzemnieki bija nozuduši. Cerību karogi - kaujā izlietu asiņu krāsā - palēnām bija noslīguši lejup un prāti nomierinājušies, tomēr debesis bija tik tukšas; skatieni veltīgi kavējās pie tālā apvāršņa, cerēdami tur kaut ko ieraudzīt.

“Jā, viņš gāja bojā īstajā brīdī, gluži kā no ienaidnieka lodes!” prātoja majors Ortizs. “Kā varonis, nav vārdam vietas! Lai arī neatskanēja neviens šāviens. Todien visiem, kas bija ar viņu kopā, apstākļi bija vienādi, Angustīnam nebija nekādu priekšrocību, ja nu vienīgi tas, ka viņš vieglāk spēja šķirties no dzīvības. Bet ko citi? Citiem tā bija gluži parasta diena.”

“Tikai mazliet aukstāka,” piemetināja Drogo.

“Jā, mazliet aukstāka... Arī jūs, leitnant, varējāt doties viņiem līdzi, būtu pieticis palūgt atļauju.”

Viņi sēdēja Ceturtā torņa augšā uz koka soliņa. Leitnantam Drogo bija sardze, un Ortizs bija atnācis pakavēt viņam laiku. Ar katru dienu viņu draudzība kļuva ciešāka.

Viņi sēdēja uz sola, satinusies apmetņos, ļaudami skatieniem klaiņot savā vaļā, kavēties pie ziemeļpuses apvāršņa, kur krājās lieli sniega mākoņu blāķi. No tās-puses uzbrāzdams, vējš spiedās cauri apmetņiem un saldēja miesu. Augstās klinšu grēdas labajā un kreisajā pusē šķita nomelnējušas.

Drogo teica: “Liekas, rīt snigs arī šeit, Cietokšņa apkārtnē.”

“Iespējams,” majors bez intereses atbildēja.

“Noteikti snigs,” turpināja Drogo. “Kraukļi jau nemitīgi laižas pāri.”

“Mēs paši arī esam vainīgi,” Ortizs vērpa savu domu. “Katrs saņem pēc nopelniem! Angustīns bija gatavs maksāt par visu dārgi, bet mēs tam neesam gatavi, -varbūt tur ir tā vaina. Mēs tikai sazin ko gaidām. Tik tiešām, katrs saņem pēc nopelniem.”

“Un kas tad mums būtu jādara?” vaicāja Drogo. “Man - nekas,” Ortizs ar smaidu atteica. “Es jau esmu gaidījis par ilgu. Toties jūs...”

“Kas ir ar mani?”

“Taisieties no šejienes prom, kamēr vēl varat! Atgriezieties pilsētas garnizonā, pie pilsētas dzīves! Jūs man neliekaties tāds cilvēks, kas būtu gatavs atsacīties no dzīves baudām. Tur jums karjeras izredzes noteikti būs lielākas. Ne jau katrs piedzimst par varoni...”

Drogo klusēja.

“Šeit jūs jau esat nokalpojis četrus gadus,” turpināja Ortizs. “Skaidrs, ka tas ievērojami palielinās jūsu dienesta stāžu, to nevar noliegt, bet padomājiet, cik daudz labāk jūs šo laiku būtu aizvadījis pilsētā! Šeit jūs esat pilnīgi nošķirts no pasaules. Visi jūs aizmirsīs. Dodieties prom, kamēr vēl ir laiks!”

Drogo klausījās, nodūris acis, un neko neatbildēja. “Tādus kā jūs es jau esmu redzējis,” majors runāja tālāk. “Pamazām vien viņi tā pierod pie Cietokšņa, ka kļūst par tā gūstekņiem, nespēj vairs no šejienes izkustēties. Trīsdesmit gadu vecumā gluži kā aprakti!”

“Varbūt jums taisnība, majora kungs,” Drogo atbildēja, “bet es vēl neesmu tik...”

“Jūs vēl esat jauns, tas tiesa, un kādu bridi vēl tāds būsiet. Bet jūsu vietā es uz to pārāk nepaļautos,” Ortizs sacīja. “Paies vēl pāris gadu - ticiet man, ar diviem gadiem pietiks, lai jums jau liktos, ka atgriezties pilsētā vairs nav vērts!”

“Paldies par padomu!” atteica Drogo; majora teiktais viņu nebija pārliecinājis. “Tomēr beigu beigās ari šeit, Cietoksni, vienmēr ir cerības uz kaut ko labāku. Varbūt tas skan muļķīgi, bet, manuprāt, ari jūs atzītos...”

“Diemžēl jā,” atteica majors. “Vairāk vai mazāk mēs visi vēl arvien ceram. Bet tās ir blēņas. Reāli domājot...” un viņš pamāja ar roku uz ziemeļu pusi, “ir skaidrs, ka no tās puses nekad neviens neuzbruks. Turklāt vēl tagad, pēc nesenās viltus trauksmes, - vai tiešām jums liekas, ka tam vairs kāds nopietni tic?”

Tā viņš runāja un runādams bija piecēlies kājās, arvienu raudzīdamies uz ziemeļiem, kā tajā tālajā rītā, kad Drogo viņu bija redzējis kā noburtu raugāmies uz noslēpumainajiem Cietokšņa mūriem. Četri gadi bija pagājuši, vērā ņemams dzīves posms, un nekas, itin nekas nebija noticis tāds, kas spētu kaut mazdrusciņ attaisnot viņu cerības. Dienas bija aizritējušas cita aiz citas, kaut kad to ritējumā pie tālā apvāršņa bija parādījušies svešzemnieku kareivji - miermīlīgā nolūkā nospraust robežu — un pēc tam nozuduši. Cietoksni valdīja miers, sargkareivji necēla trauksmi; nekas neliecināja, ka dzīve varētu mainīties. Tāpat kā visus agrākos gadus, tuvojās ziema, un salts vējš paklusām svilpoja ap kareivju šauteņu durkļiem. Taču majors Ortizs nez kāpēc (viedlgi brīdinājis jaunāko biedru) atkal stāv uz Ceturtā torņa augšas un raugās tālē, uz neizzināto ziemeļu zemi, it kā īstenībā vienīgi viņam pienāktos uz to raudzīties, it kā vienīgi viņam būtu tiesības ar visādiem ieganstiem allaž gaidīt šeit, augšā, bet Drogo - lāgazēns, tikai neatrodas īstajā vietā; ar dienestu Cietoksni tas pārrēķinājies, labāk lai dodas atpakaļ.

XVII

Un tad sniegs uz Cietokšņa terasēm kļuva mīksts un kājas tajā grima kā dubļos. No tuvīnās kalnienes piepeši atskanēja pavasara strautu maigā burbuļošana, kalnu galotnēs parādījās stateniskas baltas svītras, kas mirdzēja saulē, un kareivji pieķēra sevi dungojam, ko mēnešiem ilgi nebija darījuši.

Saule debesjumā vairs nesteidzās uz rietu kā citkārt, tagad tā jo dienas, jo vairāk pakavējās, irdinādama kupenas, un veltīgi ziemeļu kalnājs raudzīja uzsūtīt mākoņus: sniegpārslu tiem vairs nebija, ko kaisīt, tikai lietus, un tas izkausēja to mazumu sniega un ledus, kas vēl bija atlicis. Pavasaris atkal bija klāt.

Rītos skanēja putnu treļļi, ko visi jau sen bija aizmirsuši. Pat kraukļi vairs neriņķoja virs Cietokšņa, gaidīdami ēdiena atliekas, bet laidelējās pa ieleju, meklēdami svaigus kumosus.

Naktīs koka kārtis, uz kurām bija sakarinātas kareivju mugursomas, tāpat arī šauteņu paliktņi, kazarmu durvis, skaistās riekstkoka mēbeles pulkveža kunga istabā, īsi sakot, viss, kas Cietoksnī bija no koka, lai ari visvecākā, sāka čīkstēt. Dažreiz tumsā atskanēja sausi krakšķi kā pistoles šāvieni, likās, kaut kas patiešām ir sašķaidīts driskās, -tad karavīri pacēlās gultā sēdus un ieklausījās, bet neko citu nesaklausīja kā tikai to pašu pavasara nemieru.

Bija iestājies laiks, kad pat sažuvušā koka gabalā pamostas dzīvības jausmas. Pirms daudziem gadiem, laimīgās zaļās jaunības dienās koka zaros, ikkatrā dzīslā bija ritējušas reiblgas sulas, briedinādamas pumpurus. Tad koks bija nocirsts. Tomēr ik pavasari tā šķiedrās ietrīsas dzīvība, lai cik bezgala vārga. Reiz - lapas un ziedi, tagad - tikai neskaidras atmiņas, ar kurām pietiek, lai vienreiz gadā -krāks! Un tad jau ir gana un var gaidīt nākamo gadu.

Tas nu ir laiks, kad Cietokšņa vīriem nāk prātā visādas domas, kam ar reglamentu vairs nepavisam nav sakara. Mūri vairs nenozīmē aizsardzību, drīzāk gan ieslodzījumu. To kailums un iedzeltenā krāsa ar tumsnējiem notecējumiem, un skarbās kontūras galīgi neatbilst visus pārņēmušajai noskaņai.

Kāds virsnieks — no mugurpuses mēs to nevaram pazīt, bet, ļoti iespējams, tas ir Džovanni Drogo, - pavasara rītā garlaikots staigā pa plašo, tukšo kareivju mazgātavas telpu. Viņš nav ieradies neko pārbaudīt, tikai tāpat vien pastaigājas, jo nespēj palikt uz vietas; un, starp citu, viss tiešām ir kārtībā - izlietnes tīras, grīda izslaucīta, bet, ja kāds krāns kaut kur pil, tā nav kareivju vaina.

Virsnieks ir apstājies un pacēlis acis augšup, uz vienu no augstajiem logiem. Tā rūtis gan laikam jau gadiem nav mazgātas, stūros redzami zirnekļu tīkli. Tas nav skats, kas šādā rītā spētu ielīksmot dvēseli. Tomēr aiz noputējušā loga redzamais zilums laikam ir debesis. Tās pašas debesis, tā pati saule, kura šobrīd — varbūt virsnieks tā domā — staro gan pār kareivju mazgātavu, gan ielejas pļavām.

Kaut kur tālumā pļavās sazaļojusi jaunā zāle un nesen uzziedējušas kaut kādas sīkas puķītes, laikam baltas. Un kokiem parādījušās lapas, jo tā tas notiek. Būtu gan jauki tāpat vien, bez īpaša uzdevuma zirga mugurā traukties pa tādu pļavu... Un varbūt uz takas starp dzīvžogiem ceļā gadītos meitene, kura jātniekam uzsmaidītu... Nu ir gan blēņas, vai vispār pieļaujams, ka Cietokšņa virsnieks nokaujas ar tik muļķīgām domām?

Caur mazgātavas loga putekļiem viņam, lai cik neticami, pat izdodas saskatīt baltu, pūkainu mākoni. Tādi balti, pūkaini mākoņi pašlaik slīd arī virs tālās pilsētas; ļaudis pastaigādamies ik pa brīdim paraugās augšup zilajās debesīs, priecādamies, ka ziema galā; visiem ir jaunas vai vismaz glītas drānas, sievietēm galvā skaistas cepures ar piespraustiem ziediem un mugurā krāsaini tērpi. Visi izskatās līksmi, it kā nākotnē viņus gaidītu kaut kas labs. Vismaz kādreiz tā bija; kas zina, varbūt tagad pilsētā citāda mode. Un ja nu viņš ietu pa ielu un kāda nama otrajā stāvā skaista meitene stāvētu, atspiedusies pret palodzi, un viņam uzsmaidītu -tāpat vien, bez sevišķa nolūka -, jauki, draudzīgi viņam uzsmaidītu? Muļķīgas domas, puikas sapņi, nudien...

Caur netīrajiem stikliem šķērseniski var saredzēt mūri. Ari to apspīd spoža saule... Nu, un tad? Tas ir kazarmu mūris, un šādos mūros nav nozīmes, vai spīd saule vai mēness, ja tikai tas nerada šķēršļus sekmīgam dienestam. Kazarmu mūris un nekas cits! Tomēr reiz kādā tālā septembra dienā virsnieks uz to bija raudzījies gluži kā noburts; tolaik bija šķitis, ka šie mūri ir viņa skarbais un brīnišķais liktenis. Lai ari nesaskatīdams tajos skaistumu, vienu brīdi viņš bija sastindzis gluži kā brīnuma priekšā.

Kāds klīst pa tukšajām mazgātavām, citi komandē sardzi torņos, citi zirgos auļo pa Cietokšņa apkārtni, vēl citi sēž pie dokumentiem. Neviens no jaunajiem leitnantiem īsti nesaprot, kas viņam vainas, taču pārējo klātbūtne viņu tracina. Arvien tās pašas sejas, tās pašas runas, tie paši pienākumi, tie paši dokumenti! Sirdī modušās citādas alkas; leitnants gan pats īsti nesaprot, ko viņš gribētu, bet ne jau šos mūrus, ne sargkareivjus, ne tauru signālus.

Tad auļo prom, jaunais kumeliņ, prom pa ceļu no Cietokšņa, - auļo bez apstājas, līdz ieraudzīsi zaļas pļavas un kokus, un cilvēku mājas, un baznīcu zvanutorņus!

Ardievu, Cietoksni! Apstāties vēl būtu bīstami, bet tava burvība jau ir lauzta, jo zināms, ka ziemeļu pamale kā bijusi, tā arī paliks tukša, nekādi ienaidnieki no turienes nenāks šurp apdraudēt tavus vecos, nožēlojamos mūrus. Ardievu, major Ortiz, skumīgais draugs, tu, kas vairs nevari šķirties no vecā bastiona! Pārāk ilgi tu esi dzīvojis cerībās - tu un citi; laiks jūs apsteidzis, jūs vairs nespēsiet sākt visu no gala.

Toties Džovanni Drogo to spēs. Nav vairs pienākuma, kas viņu šeit saistītu. Viņam laiks atgriezties līdzenumā, pie cilvēkiem, un, kas zina, ļoti liela ir varbūtība, ka viņu nozīmēs kādā īpašā posteni, varbūt pat aizsūtīs kopā ar kādu ģenerāli uz ārzemēm. Skaidrs, ka, šos gadus kalpojot Cietoksni, palaistas garām daudzas lieliskas izdevibas, tomēr Džovanni vēl jauns, viss mūžs priekšā, lai atgūtu nokavēto.

Tad nu ardievu, Cietoksni, - ardievu, nevajadzīgie sargtorņi un to cītīgie sargi, ardievu, pulkveža kungs, tu, kas ik ritu, citiem neredzot, ar tālskati pēti tuksneša ziemeļu malu, — veltīgi, jo tur nekā nav! Paliec sveiks, Angustin saltajā kapā! Varbūt tev ir veicies vairāk par visiem; tu esi gājis bojā kā karavīrs, nevis izlaidis garu, gulēdams slimnīcas palagos. Paliec sveika, Cietokšņa istabiņa, - beigu beigās Drogo te godīgi aizvadījis vairākus simtus nakšu! Sveiks, pagalms! Arī šovakar te stāvēs kareivju rindas, un kāds ar visām ceremonijām pieņems sardzi. Un paliec sveiks, ziemeļu tuksnesi... Tu esi galīgi tukšs, tev nav vairs pat ilūziju.

Prom, Drogo, prom, nekavējies! Jau sasniegta augstienes mala, tavā priekšā aizvijas ceļš uz ieleju. Tā būtu nožēlojama mazdūšība — raudzīties atpakaļ; Bastjani cietoksni tu taču pazīsti, varētu sacīt, līdz pēdējam akmentiņam; šos mūrus tu noteikti neaizmirsīsi! Zirgs naigi rikšo, saule spīd, gaiss ir tik viegls un silts un dzīve priekšā vēl bezgala gara, īstenībā nupat tik sākusies; kāda jēga atskatīties uz torņiem un kazemātiem, un sargkareivjiem, kas soļo pa mūri? Lapa lēni pāršķiras, lai nogultu otrā pusē, pie izlasītajām; to vēl pavisam maz, plāna kārtiņa, turpretī lasāmo - bezgalīgs daudzums. Tomēr lapa ir pāršķirta, leitnanta kungs, - daļa dzīves neapšaubāmi aizvadīta.

Sastindzis zirga mugurā pie augstienes malas, Drogo ir negrasās raudzīties atpakaļ; bez mazākās svārstīšanās viņš piecērt piešus un lejupceļā skatās tikai uz priekšu, un visai nebēdīgi svilpo kaut kādu dziesmiņu, lai gan viņam tā īsti neizdodas.

Namdurvis bija vaļā, un ieiedams Drogo uzreiz saoda veco labo dzimtā mājokļa aromātu, gluži kā bērnībā, pēc vairāku mēnešu prombūtnes atgriežoties no laukiem. Tas bija pazīstams, labdabīgs aromāts, tomēr pēc tik ilga laika tas uzvēdīja ari kaut ko ne visai tīkamu. Tas lika atcerēties gan tālu pagātni, aizmirsto zēnību un vienotru jauku svētdienu, bet ari aizvērtus logus, mājasdarbus, ikrīta uzkopšanu, slimības, strīdus un peles.

“Jaunkungs pārbraucis!” iesaucās krietnā Džovanna, vērdama istabas durvis. Tūliņ ari atnāca māte; paldies Dievam, viņa nemaz nebija pārvērtusies.

Sēdēdams viesistabā un atbildēdams uz jautājumiem, Džovanni juta - prieks pamazām gaist un pret paša gribu uzmācas skumjas. Izrādījās, ka māja ir gandrīz tukša, brāļi izklīduši uz visām pusēm: viens ārzemēs, otrs diezin kādā ceļojumā, trešais dzīvo laukos. Tikai māte bija palikusi, un arī viņai pēc brīža vajadzēja doties uz baznīcu, kur viņu gaidīja draudzene.

Džovanni istaba izskatījās tieši tāda pati, kādu viņš to bija atstājis, neviena grāmata nebija izkustināta no vietas, - un tomēr tā likās citāda. Apsēdies mīkstajā krēslā, viņš klausījās ratu rīboņā lejā, ielā un skaļajās balsis, kas nāca no virtuves. Izrādījās, ka viņš palicis viens; māte -baznīcā, brāļi - tālumā, katrs dzīvo savu dzīvi, pilnīgi iztikdams bez viņa, Džovanni Drogo. Viņš atvēra logu: pelēkas mājas un jumtu jūra, debesis, pārvilkušās ar miglu. Tad izņēma no atvilktnes skolas burtnīcas, dienasgrāmatu, ko bija rakstījis vairākus gadus, un šķirstīdams brīnījās - vai tiešām tam visam kāds sakars ar viņu? Ierakstos bija minēti visādi dīvaini, aizmirsti notikumi. Apsēdies pie klavierēm, viņš uzsita dažus akordus, tad nolaida vaku. Ko tālāk?

Gluži kā svešinieks Drogo klīda pa pilsētu, meklēdams vecos draugus un atrazdams visus bezgala aizņemtus gan darījumos, gan politikā. Tie stāstīja viņam par visādām vajadzīgām un svarīgām lietām - uzņēmumiem, dzelzceļiem, slimnīcām. Viens viņu ielūdza pusdienās, otrs bija precējies, visi bija aizgājuši katrs savu ceļu un četros gados no Džovanni atsvešinājušies. Lai kā viņš centās (varbūt arī pats bija vainīgs), nekādi neizdevās no jauna rast agrāko saprašanos, kopīgās valodas, kopīgos jokus. Viņš bija devies pilsētas ielās, lai satiktu vecos draugus - un reiz to bija ne mazums! —, taču beidzot attapās ietves vidū pavisam viens, galīgi nezinādams, ko iesākt, jo vakars vēl bija tālu.

Vakaros viņš tagad vienmēr gāja ārā no mājas, jo bija apņēmies kārtīgi izklaidēties. Ikreiz viņš devās ceļā, lolodams neskaidras cerības par satikšanos un iemīlēšanos, kā jau tas jaunībai raksturīgi, un ikreiz atgriezās vīlies. Kā senāk, viņam gluži vai riebās tukšā iela, kas veda uz mājām, — pārāk vientuļi tajā skanēja viņa soļi.

Drīz gadījās, ka pilsētā rīkoja lielu balli; arī Drogo kopā ar Veskovi, vienīgo draugu, kas vēl bija palicis, devās uz balles namu, beidzot reiz juzdamies lieliskā noskaņojumā. Lai arī pavasaris jau klāt, naktis vēl bija garas, laika līdz rītausmai bezgala daudz, un šai laikā daudz kas varēja atgadīties; Drogo gan īsti nezināja, kas, tomēr nešaubījās, ka viņu gaida vairākas stundas prieka un baudu. Patiešām, pusnakts vēl nebija pienākusi, kad viņš jau bija uzsācis jautru sarunu ar kādu meiteni violetā tērpā; kas zina, varbūt līdz rītam viņus jau saistītu maigas jūtas. Taču namatēvs piepeši aicināja Drogo sev līdzi, lai izrādītu māju, un nenoguris vadāja viņu pa gaiteņu labirintiem, tad ilgi noturēja bibliotēkā, pēc tam lika apbrīnot savu ieroču kolekciju, celdams priekšā eksponātus citu pēc'cita, spriezdams par stratēģiju un taktiku, un militāriem paņēmieniem, stāstīdams amizantas epizodes no karaļnama

dzīves, bet laiks tikmēr ritēja, pulksteņu rādītāji riņķoja ar gluži vai biedējošu steigu. Kad Drogo beidzot tika no viņa vaļā un steidzās atpakaļ, kur skanēja mūzika, zāles jau bija pustukšas un meitene violetajā tērpā - nozudusi, droši vien devusies mājās.

Drogo veltīgi raudzīja piedzerties, ļauties dzēruma jautrībai — nekas neizdevās. Vijoļmūzika likās kļūstam arvien vārgāka, vienu brīdi tā, burtiski, skanēja tukšumā, jo neviens nedejoja. Sarūgtinātais Drogo izgāja dārzā starp kokiem; kādu brīdi līdz viņam vēl atlidoja neskaidras valša skaņas, tad svētku burvība pagaisa un debesis ieblāzmojās; ausa rīts.

Zvaigznes norietēja, bet Drogo palika stāvam melnajās koku ēnās un gaidām dienas iestāšanos; zeltītās karietes tikmēr cita pēc citas aizbrauca projām. Orķestris klusēja, bet kalpotājs gāja no zāles zālē, nodzēsdams sveces. Koka zaros tieši virs Drogo galvas piepeši ietrizuļojās mundra un skanīga putna balss. Debesis kļuva arvien gaišākas, tomēr pasaule apkārt vēl mierīgi gaidīja, it kā zinādama — drīz uzausīs skaista diena. Sai brīdī, domāja Drogo, pirmie saulstari sasniedz Cietokšņa torņus un salstošos sargkareivjus. Viņš neviļus ieklausījās, vai nedzirdēs tauri skanam.

Šķērsojis miegā slīgstošo pilsētu, Drogo pārnāca mājās; klusumā namdurvis vērās neparasti skaļi. Caur logu aizvirtņiem telpās jau staroja rīta blāzma.

“Ar labunakti, māmiņ!” Džovanni noteica, iedams pa gaiteni, un viņam likās, ka aiz durvīm — gluži kā agrāk, kad viņš mēdza naktīs vēlu pārrasties mājās, — viņam kaut ko neskaidri atbildētu mātes miegainā, mīlestības pilnā balss. Un viņš gāja tālāk, gandrīz jau ar visu samierinājies, bet tad it kā izdzirdēja, ka māte vēl kaut ko saka. “Ko tu teici, māmiņ?” viņš jautāja tukšajā klusumā. Un tai pašā brīdī aptvēra, ka noturējis tālumā aizbraucošas karietes rīboņu par mīļotās mātes balsi. Īstenībā māte nebija neko teikusi, dēla soļi vairs nespēja viņu pamodināt nakts vidū kā agrāk; varbūt tie viņai jau skanēja kā svešinieka soļi?

Agrāk šo soļu skaņa pat cauri miegam bija māti aizsniegusi, it ka tā būtu norunāts signāls, ko viņa gaidītu. Citi nakts trokšņi, pat visstiprākie, nespēja viņu uztraukt no miega - ne ratu rīboņa, ne zīdaiņa brēkšana, ne suņu gaudošana, ne pūču kliedzieni, ne aizvirtņu klaudzēšana, ne vēja kaukšana notekcaurulēs, ne lietus, ne mēbeļu krak-šķēšana. Tikai Džovanni soļus dzirdot, viņa ikreiz pamodās, un ne jau tāpēc, ka viņš soļotu skaļi; vēlu pārnākdams mājās, viņš ikreiz tipināja uz pirkstgaliem. Māte pamodās vienīgi tāpēc, ka Džovanni bija viņas mīļotais dēls.

Laikam taču kaut kas bija mainījies. Viņš bija novēlējis mātei labunakti — gan pusbalsī, kā vienmēr, taču citkārt jau dēla soļu troksnis vien viņu būtu pamodinājis; šoreiz māte neatbildēja, tikai kariete aizrībēja tālumā... Blēņas, Džovanni sevī noteica, muļķīga sagadīšanās! Tomēr, taisīdamies uz naktsguļu, viņš juta, ka sirdī iezadzies rūgtums; likās, ka agrākā mīļuma jūtas būtu izplēnējušas, it kā laiks un tālums būtu viņus nošķīruši ar smalku atsvešinātības plīvuru.

XIX

Drogo devās apciemot Mariju, drauga Frančesko Veskovi māsu. Nams atradās dārza vidū, un, kā jau pavasarī, kokiem bija izplaukušas jaunās lapas un zaros dziedāja putni.

Marija smaidīdama stāvēja namdurvīs un gaidīja Džovanni. Zinādama, ka viņš ieradīsies, meitene bija apvilkusi gaišzilu, viduklī pieguļošu kleitu, kas viņam reiz, tālajās dienās, bija patikusi.

Drogo bija šķitis, ka atkalredzēšanās būs satraucoša un liks sirdij skaļi pukstēt. Tomēr, meitenei tuvojoties un ieraugot viņas smaidu, un izdzirdot balsi, kas sacīja: “Džovanni! Beidzot tu esi klāt!” — viņš saprata, cik daudz ūdeņu aiztecējis.

Viņš pats gan nemaz nebija pārvērties (tā viņam šķita), varbūt tikai kļuvis plecīgāks un Cietokšņa saulē brūni iededzis. Arī Marija likās tāda pati. Tomēr kaut kas viņus šķīra.

Abi iegāja lielajā viesistabā, jo ārā saule bija pārāk karsta; telpā valdīja klusums un maiga krēsla, tikai viens saulstaru kūlis apgaismoja paklāju, un tikšķēja pulkstenis.

Viņi apsēdās uz dīvāna - ieslīpi, lai varētu viens otrā raudzīties. Drogo mēmi lūkojās Marijai acīs, nezinādams, ko teikt; meitenes skatiens šaudījās apkārt, pievērsdamies gan jauneklim, gan mēbelēm, gan tirkīzu rokassprādzei, kas izskatījās pavisam jauna.

“Frančesko drīz pārnāks!” viņa priecīgi sacīja. “Tikmēr pakavējies kopā ar mani! Tev noteikti ir ļoti daudz stāstāmā.”

“Nekā sevišķa jau nav,” Drogo iesāka, “viss, kā vien...”

“Kāpēc tu uz mani tā skaties?” meitene viņu pārtrauca. “Vai es esmu tik ļoti pārvērtusies?”

Īstenībā viņa nepavisam nebija pārvērtusies, tieši otrādi: Drogo brīnījās, kā tas var būt, ka aizritējušie četri gadi meiteni nemaz nav skāruši. Tomēr, viņā raugoties, Drogo juta vienīgi kaut kādu neizprotamu vilšanos un vienaldzību. Saruna nevedās tik raiti kā agrāk, kad viņi mēdza pļāpāt un jokot par visu ko gluži kā brālis un māsa. Kāpēc viņa nu sēž uz dīvāna tik elegantā pozā un runā tik melodiski un smalki? Vajadzētu paraut viņu aiz rokas un iesaukties: “Kas tev lēcies? Kāpēc tu tēlo dāmu?” Atturības ledus būtu lauzts.

Taču Drogo to nespēja. Viņa priekšā bija pavisam jauna, citāda Marija, kuras domas viņam nebija izdibināmas. Kas zina, varbūt arī viņš pats nav vairs tāds kā agrāk, varbūt viņš pats sācis šo sarunu no nepareizas nots.

“Pārvērtusies? Nē, nē, nemaz!” Drogo atbildēja.

“Jā, tu tikai tā saki, bet īstenībā domā, ka esmu kļuvusi galīgi neglīta. Nu, atzīsties!”

Vai runātāja tiešām ir Marija? Varbūt viņa māžojas. Džovanni klausījās sabiedrības dāmas koķetērijā, neticēdams savām ausīm, gaidīdams, ka kuru katru mirkli draudzene iesmiesies, apliecinādama, ka tas viss bijis joks.

“Jā, tas tiesa, tu esi briesmīga neglītene!” Tā viņš agrāk būtu atbildējis un tad, apķerdams draudzeni ap vidu, piespiedis sev klāt. Tagad? Laikam tā būtu netaktiska, pat rupja uzvedība.

“Nu nē taču, nē! Apliecinu, ka tu nepavisam neesi pārvērtusies!” Drogo atteica.

Marija viņā nolūkojās ar šaubīgu skatienu. “Saki - tu taču vairs nebrauksi projām?” viņa piepeši iejautājās.

Šim jautājumam Drogo jau bija gatavojies (viņš bija domājis atbildēt “tas atkarīgs no tevis” vai ko tamlīdzīgu). Tomēr viņš to bija gaidījis agrāk, pirmajā satikšanās brīdi; likās, ka Marija to būtu varējusi pavaicāt uzreiz, ja jau viņai tas patiešām ir svarīgi. Tagad jautājums likās skanam citādi, it kā meitene to būtu uzdevusi tikai tāpat vien, lai turpinātu sarunu.

Brīdi krēslainajā viesistabā iestājās klusums; varēja dzirdēt tikai putnu dziesmas dārzā un kaut kur nama dziļumos - klavierspēli, lēnu un tādu kā mehānisku: kāds mācījās skaņdarbu.

“Pagaidām nezinu. Esmu tikai ieradies atvaļinājumā,” Drogo atbildēja.

“Tikai atvaļinājumā?” Marija iesaucās. Viņas balss bija tikko jaušami ietrīsējusies; varbūt tas nebija nekas sevišķs, bet varbūt liecināja par vilšanos vai pat dziļu sāpinājumu. Tomēr kaut kas viņus šķīra - kaut kāds neredzams un nesataustāms tīmeklis, ko viņi nespēja notraukt; varbūt tas bija audies pamazām, dienu no dienas ilgās atšķirtības gados, un viņi to nebija nojautuši.

“Uz diviem mēnešiem,” Drogo paskaidroja. “Pēc tam... varbūt vajadzēs atgriezties, bet varbūt mani pārcels kur citur. Iespējams, ka palikšu pilsētā.” Saruna viņam bija kļuvusi apgrūtinoša, jo tās iznākums viņu vairs neinteresēja.

Abi apklusa. Pār pilsētu bija nolaidusies miegaina pēcpusdiena; putni bija apklusuši, tikai tālumā skanēja klavieru akordi - sērīgi, uzstājīgi; kāpdami augstāk un augstāk, tie likās piepildām visu namu ar savu neatlaidīgo vēlmi izteikt kaut ko tādu, kas nebija izsakāms.

Ievērojusi, ka Džovanni klausās, Marija teica: “Tā ir Mikēli meita augšstāvā, kas spēlē.”

“Arī tu reiz spēlēji šo skaņdarbu, vai ne?”

Marija viegli pielieca galvu, it kā ieklausīdamās.

“Nē, nē, tas ir ļoti grūts... Tu to būsi dzirdējis kur citur.”

“Bet man likās...” Drogo noteica.

Akordi vēl arvien skanēja, kā pauzdami nebeidzamas mokas. Vērodams saules gaismas laukumiņu uz paklāja, Džovanni domāja par Cietoksni; viņš iztēlojās kūstošo sniegu un lāsteku pilēšanu terasēs, un skopo augstkalnu pavasari: sīki ziediņi kalnu pļavās, zaļas zāles smarža, ko atnes vējš.

“Bet tu taču lūgsi, lai tevi pārceļ uz citurieni, vai ne?” meitene atkal jautāja. “Jādomā, ka pēc tik ilga laika tev ir tiesības. Tas Cietoksnis gan laikam ir garlaicīga vieta!”

Marijas balsī skanēja tādas kā dusmas; varēja jaust, ka uz Cietoksni viņa netur labu prātu.

“Jā, tur tiešām ir garlaicīgi, man daudz labāk patiktu palikt šeit, kopā ar tevi!” Vienu mirkli šī neveiklā frāze pazibēja Drogo domās, un viņš gandrīz bija gatavs riskēt un pateikt to skaļi. Pliekana, muļķīga atbilde, bet varbūt ar to būtu pieticis. Taču nākamajā mirklī vēlme ko sacīt jau bija apdzisusi — un Džovanni ar netīksmi nodomāja, ka, runādams tādas blēņas, var tikai kļūt smieklīgs.

“Tā jau gan ir,” viņš atbildēja. “Bet laiks paiet ātri.”

Augšstāvā vēl arvien spēlēja klavieres... Kāpēc gan akordi turpinās tik uzstājīgi, nebeidzami? Skolnieciski un neizteiksmīgi spēlētais skaņdarbs, bez gala atkārtodamies, uzjundīja senas un dārgas atmiņas. Par kādu vakaru pilsētas ielās un laternām miglā, un diviem jauniešiem, kuri, staigādami pa tukšām ietvēm zem pilošiem koku zariem, sadevušies rokās kā bērni, piepeši bija jutušies laimīgi, paši nezinādami, kāpēc. Arī tovakar no māju gaišajiem logiem bija lidojušas klavieru skaņas, arī tovakar, iespējams, bija spēlētas tikai parastas, garlaicīgas etīdes, taču Džovanni un Marija tās bija klausījušies kā neizsakāmi brīnišķu, jūtām bagātu mūziku.

“Skaidrs, ka tur augšā, kalnos, nav sevišķu izpriecu,” Drogo ar smaidu piezīmēja, “bet mēs kaut kā...”

Sarunājoties viesistabā, kur vēdīja ziedošā dārza smaržas, katra frāze pamazām ieguva dzejisku smeldzi un skanēja gandrīz kā mīlestības apliecinājums. Un Džovanni domāja: tā ir tikai pirmā satikšanās pēc četriem gadiem, kas zina, varbūt mums atkal vienam pie otra jāpierod; laika vēl diezgan, lai visu noskaidrotu, - veseli divi mēneši -, varbūt Marija mani vēl mīl, varbūt es neatgriezīšos Cietoksnī...

Taču meitene pēkšņi teica: “Žēl gan! Mēs ar mammu un Džordžīnu pēc trim dienām braucam projām... šķiet, uz vairākiem mēnešiem!” Likās, ka šī iespēja viņai sagādā prieku. “Mēs brauksim uz Holandi,” viņa piemetināja.

“Uz Holandi?”

Tad meitene ņēmās jūsmīgi čalot par gaidāmo ceļojumu un līdzbraucējiem, kā arī par saviem zirgiem, par svētkiem, kādi pilsētā notikuši karnevāla laikā, par draudzenēm, par visu savu dzīvi, it kā Drogo būtu pilnīgi aizmirsusi.

Tagad viņa jutās brīvi un izskatījās vēl jaukāka.

“Lieliska doma - braukt uz Holandi!” Drogo teica, juzdams kaklā briestam rūgtu kamolu. “Pavasarī tur esot visskaistāk. Stāsta, ka tur esot bezgalīgi līdzenumi, visi vienās tulpēs.”

“Jā, tam jābūt skaisti,” apliecinaja Marija.

“Un rozes tur audzē labības vieta,” Džovanni runāja tālāk, balsij nedaudz iedreboties. “Kur vien skaties — rozes un rozes! Un pa vidu vējdzirnavas. Visas svaigi nokrāsotas, lai izskatās košas.”

“Svaigi nokrāsotas?...” Marija beidzot bija sadzirdējusi jaunekļa balsī ironiju. “Ko tu ar to gribi teikt?” “Tā stāsta,” atbildēja Džovanni. “To es lasīju arī kādā grāmatā.”

Saulstaru kūlis, pārslīdējis pāri paklājam, tagad apgaismoja rakstāmgalda intarsijas. Diena jau sliecās uz vakaru; klavieru balss bija pieklususi, toties dārzā atkal skanēja vientuļa putna treļļi. Palūkojies uz kamīna restēm, Drogo ievēroja, ka tās ir tieši tādas pašas kā Cietoksnī; šis sīkums viņu nedaudz nomierināja, it kā liecinādams, ka Cietoksnis un pilsēta ir divas līdzīgas pasaules ar līdzīgu dzīvesveidu. Tiesa gan, ja neņem vērā kamīna restes, nekādu citu līdzību viņam neizdevās saskatīt.

“Tam visam tik tiešām jābūt skaisti,” Marija teica, acis nodūrusi. “Tikai man nez kāpēc vairs negribas braukt.” “Nieki! Pēdējā brīdī pirms ceļojuma cilvēks vienmēr tā jūtas. Ceļasomu kravāšana ir tik apnicīga!” Drogo atbildēja, izlikdamies, ka nesaprot sacītā nozīmi.

“Nē... nav jau runa par ceļasomām...”

Ar pāris vārdiem būtu pieticis, ar pāris vienkāršiem vārdiem, kas apliecinātu, ka viņas aizbraukšana jaunekli skumdinās, - taču Drogo nespēja tos pateikt. Šobrīd viņš tiešām nespēja lūgt, lai Marija nebrauc prom, jo tad viņš pats sev liktos kā liekulis. Tāpēc viņš tikai pieklājīgi smaidīja un neko neteica.

“Varbūt iziesim dārzā?” nezinādama cita padoma, meitene beidzot ierosināja. “Saule jau būs norietējusi.”

Abi piecēlās no dīvāna. Marija klusēja, it kā vēl gaidīdama, ka Drogo ko teiks, un viņas skatienā vēl bija mīlestība. Taču, izejot ziedošajā dārzā, Drogo tūdaļ iedomājās kalnu pļavas ap Cietoksni; ari tur iestājies pavasaris, starp akmeņiem izspraukušies sīki, varonīgi zāles stiebriņi. Varbūt tieši ap šo laiku pirms daudziem gadsimtiem tur iebrukuši tatāri...

Drogo teica: “Vēl aprīlis, bet jau tik karsts! Gan redzēsi - sāksies lietavas.”

Tieši tā ari viņš pateica - un Marija apjukusi pasmaidīja trauslu, nelaimīgu smaidu. “Jā, pārāk karsts,” viņa piesmakušā balsī atbildēja — un tad viņi abi aptvēra, ka viss beidzies. Atkal viņus šķira tālums, nepārkāpjams bezdibenis, un veltīgi viņi stiepa rokas viens otram pretī - ar katru mirkli atstatums palielinājās.

Drogo saprata, ka Marija viņam arvien vēl ir mīļa un ka viņš mīl ari šo pasauli ap viņu, tomēr viss, kas agrāk bija piepildījis viņa dzīvi, tagad bija kļuvis tāls; šī pasaule tagad piederēja citiem, viņa vieta tajā jau aizņemta. Tagad viņš uz šo pasauli skatījās no malas, tiesa gan, ar nožēlu. Atgriezties vairs nepavisam nebūtu vienkārši: citas sejas, citādi paradumi, citādi joki un runasveids, ko viņš nesaprot. Tā vairs nav viņa dzīve, viņš izvēlējies citu ceļu; tagad griezties atpakaļ būtu muļķīgi un bezjēdzīgi.

Frančesko vēl arvien nenāca, tāpēc Drogo un Marija atvadījās - pārspīlēti sirsnīgi, katrs klusībā domādams savas domas. Marija stipri paspieda Drogo roku un ielūkojās acis; varbūt tas bija lūgums apdomāties, piedot viņas trūkumus, pamēģināt atgūt to, kas jau zaudēts?

Arī Džovanni viņu cieši uzlūkoja un sacīja:

“Uz redzēšanos! Ceru, ka pirms tavas aizbraukšanas mēs vēl tiksimies.”

Un, atpakaļ neskatīdamies, karavīra solī aizsoļoja uz vārtiņiem; klusumā zem viņa zābakiem šņirkstēja oļi.

XX

Ar četriem Cietoksnī nokalpotiem gadiem parasti pietika, lai dabūtu norikojumu uz citu dienesta vietu, tomēr, vēlēdamies palikt pilsētā un nebūdams drošs par to, vai viņu neaizsūtīs uz kādu nomali, Drogo devās personiskā vizītē pie divīzijas komandiera. īstenībā viņu bija pamudinājusi māte; ja tu pats par sevi nerūpēsies, Džovanni, neviens cits to nedarīs, viņa teica, aizsūtīs atkal sazin kur uz kaut kādu robežu! Ar paziņu palīdzību māte izkārtoja dēlam tikšanos ar ģenerāli, un bija pamats cerēt, ka ģenerālis pret Džovanni būs noskaņots labvēlīgi.

Vecīgais ģenerālis sēdēja milzum plašā kabinetā pie milzīga rakstāmgalda un smēķēja cigāru; diena bija visai parasta, varbūt lija, bet varbūt nelija, tikai debesis bija aizvilkušās ar mākoņiem.

Ģenerālis iespieda acī monokli un laipni uzlūkoja leitnantu Drogo.

“Labi gan, ka jūs atnācāt!” viņš teica, it kā tikšanās būtu viņa paša ierosināta. “Gribēju apvaicāties, kā jums tur, augšā, klājas. Vai Filimors vēl arvien tikpat mundrs?” “Todien, kad devos projām, Jūsu Ekselence, viņa veselība bija lieliska!” Drogo apliecināja.

Ģenerālis brīdi klusēja. Tad tēvišķā labvēlībā papurināja galvu un sacīja: “Jā, jūs tur, savā Cietoksni, - jūs gan protat sagādāt galvassāpes! Jau... jau... tā robežas lieta vien! Gadījums ar to leitnantu... neatceros viņa uzvārdu... Viņa Augstībai karalim gaužām nepatika.”

Drogo klusēja, nesaprazdams, ko lai atbild.

“Jā, tas leitnants...” ģenerālis turpināja monologu, “kā viņu sauca? Arduīns vai kas līdzīgs...”

“Viņu sauca Angustīns, Jūsu Ekselence.”

“Angustīns, nu kā tad! Ak es, caurā galva! Muļķīgas ietiepības pēc aizkavēt robežas iezīmēšanu... I iešām

nezinu, kā viņi varējuši... Labi, lai paliek!” Un ģenerālis atmeta ar roku, it kā aiz tīrās augstsirdības vairs nevēlētos par to runāt.

“Atvainojiet, Jūsu Ekselence... Angustins taču ir gājis bojā!” Drogo iebilda.

“Iespējams... lai būtu... lai būtu jums pa prātam! Es vairs tik labi neatceros,” ģenerālis noteica, it kā šim apstāklim nebūtu ne vismazākās nozīmes. “Lai nu kā, Viņa Augstībai tas tiešām ļoti nepatika.”

Ģenerālis apklusa un jautājoši uzlūkoja Drogo. “Tātad jūs esat ieradies...” viņš atkal iesāka daudznozīmīgā diplomāta tonī, “lai lūgtu norīkojumu uz pilsētas garnizonu, vai ne? Jūs visi kā sadeguši traucaties tikai uz pilsētu! Nesaprotat, ka vienīgi tālajos robežas fortos cilvēks rūdās par īstu karavīru.”

“Tieši tā, Jūsu Ekselence!” Drogo atbildēja, cenzdamies, lai balss skanētu moži. “Tieši tāpēc jau esmu nokalpojis Cietoksnī četrus gadus.”

“Četri gadi? Jūs savā vecumā pieminat četrus gadus? Tas taču tīrais sīkums!” ģenerālis iesmiedamies attrauca. “Es jau jums nepārmetu... Es tikai runāju par šo vispārējo nelabvēlīgo tendenci, kas nudien neveicina mūsu komandējošā sastāva nostiprināšanos...”

Viņš piepeši apklusa, it kā būtu pazaudējis domas pavedienu. Un pēc brītiņa turpināja: “Nu labi, jaunekli, raudzīsim jūsu labā kaut ko darīt! Es likšu, lai atnes jūsu personas lietu.”

Dokumentus gaidot, ģenerālis risināja iepriekš uzsākto tematu. “Cietoksnis... Bastjani cietoksnis...” viņš domīgi teica. “Parunāsim par to! Vai zināt, leitnant, kur slēpjas Bastjani cietokšņa vislielākais vājums?”

“īsti nezinu, Jūsu Ekselence... Varbūt Cietokšņa vājums ir tas, ka Cietoksnis atrodas pārāk nomaļā vietā?” Drogo minēja.

Ģenerālis iecietīgi pasmaidīja.

“Tīrais posts ar jums, jaunajiem! Pārāk nomaļā vietā!” viņš teica. “Goda vārds, man tas ne prātā nebūtu nācis! Bastjani cietokšņa vislielākais vājums, ja vēlaties zināt, ir tas, ka tur atrodas par daudz cilvēku. Pārlieku daudz!” “Par daudz cilvēku?...”

“Un šai sakarā...” ģenerālis turpināja, nelikdamies ne zinis par leitnanta pārsteigumu, “Cietokšņa reglamentu ir nolemts mainīt. Starp citu, kāda attieksme pret to ir Cietoksnī?”

“Pret ko, Jūsu Ekselence? Piedodiet...”

“Jūs taču dzirdējāt! Pret jauno reglamentu, es teicu!” ģenerālis pikti atcirta.

“Es par to neko nezinu, tiešām neesmu...” Drogo satraukts stomījās.

“Nu jā, oficiāla paziņojuma jau vēl nav,” ģenerālis atteica pielaidīgāk, “bet es domāju, ka jums jau tikpat viss zināms. Virsnieki vienmēr visu kaut kā izokšķerē.”

“Jauns reglaments, Jūsu Ekselence?” Drogo pauda izbrīnu.

“Jā, Cietokšņa garnizonu nolemts samazināt gandrīz uz pusi,” ģenerālis strupi atmeta. “Par daudz cilvēku — to es vienmēr esmu teicis! Cietoksnis jāsapurina, lai pamostas no snaudas!”

Ienāca ģenerāļa adjutants, nesdams lielu kaudzi ar personas lietām. Nolicis kaudzi uz viena no mazākajiem galdiem, adjutants no tās izcēla mapi ar Džovanni Drogo vārdu un pasniedza ģenerālim, kurš to pašķirstīja, uzmezdams dokumentiem pieredzējušu aci.

“Viss būtu labi,” viņš sacīja, “tomēr, manuprāt, šeit trūkst jūsu lūguma. Lūguma pārcelšanai uz citu dienesta vietu.”

“Lūguma? Es biju domājis, ka pēc četriem gadiem tas vairs nav vajadzīgs,” atteica Drogo.

“Parasti nav vajadzīgs,” ģenerālis atbildēja mazliet īgni, it kā viņam nepatiktu skaidrot savu rīcību padotajam.

“Taču pēc lēmuma par Cietokšņa garnizona skaitlisko samazināšanu visi grib tikt no turienes projām, tāpēc jāievēro rindas kārtība.”

“Bet, Jūsu Ekselence, Cietoksni to neviens vēl nezina un neviens nav iesniedzis...”

Ģenerālis pievērsās adjutantam.

“Kapteini, vai mēs esam saņēmuši no Bastjani cietokšņa virsniekiem lūgumus par pārcelšanu?” viņš jautāja.

“Esam saņēmuši, Jūsu Ekselence, vismaz divdesmit!” kapteinis atbildēja.

Tas tik ir vareni, satriekts sevi noteica Drogo. Dienesta biedri šo jaunumu no manis slēpuši, lai mani apietu! Vai tiešām ari Ortizs mani tik zemiski mānījis?

“Atvainojiet, Jūsu Ekselence...” saprazdams, ka izšķiras viņa liktenis, Drogo ierunājās, “tomēr, manuprāt, četriem nokalpotiem gadiem varētu būt lielāks svars nekā vienkāršam lūgumam, ja ari tas iesniegts agrāk...”

“Jūsu četri gadi, leitnant, nav nekas,” ģenerālis vēsi atcirta, likdamies aizvainots. “Tie nav nekas salīdzinājumā ar to daudzo virsnieku likteni, kuri tur, augšā, aizvadījuši visu mūžu! Es izturos pret jums ar vislielāko labvēlību un labprāt atbalstītu jūsu likumīgos centienus, tomēr taisnīgums man ir svarīgāks. Turklāt jāņem vērā arī dienesta nopelni...”

Džovanni Drogo bija nobālējis.

“Bet tad jau, Jūsu Ekselence...” viņš turpināja gandrīz vai stostīdamies, “tad jau var gadīties, ka man tur jāpaliek visu mūžu?”

“Jāņem vērā dienesta nopelni,” ģenerālis nesatricināmi atkārtoja, pārlapodams Drogo dokumentus. “Bet šeit es, piemēram, redzu - tāpat vien, nedaudz pašķirstot -“vienkāršs brīdinājums”. Vienkāršs brīdinājums jau nu nav nekas sevišķs... bet, lūk, pašķiram tālāk - un atrodam visai nepatīkamu gadījumu! Šķiet, kļūdas pēc nošauts kareivis...”

“Jūsu Ekselence, es diemžēl...”

“Taisnošanās te nelīdzēs, mīļo leitnant, jūs taču saprotat!” ģenerālis viņu pārtrauca. “Es tikai lasu to, kas rakstīts jūsu ziņojumā. Pieļauju, ka tas bijis nelaimes gadījums - kas tik viss nenotiek -, tomēr citi virsnieki no šādiem gadījumiem ir pratuši izvairīties. Iespēju robežās es labprāt jums palīdzētu - kā redzat, es pat biju ar mieru pieņemt jūs personiski, - bet šajos apstākļos... Ja jūs būtu iesniedzis lūgumu vismaz pirms mēneša... Tiešām dīvaini, ka neesat informēts! Neko labu jau nu tas par jums neliecina.”

Ģenerālis vairs nerunāja laipni kā tikšanās sākumā. Viņa tonis bija skolmeistariski pamācošs, balsī skanēja vāji slēpts izsmiekls un nepatika. Drogo saprata, ka galīgi izgāzies; dienesta biedri viņu krāpuši, ģenerālim par viņu radies iespaids kā par nožēlojamu viduvējību - tātad viss zaudēts. Sirds asi iesmeldzās no tādas netaisnības. Beigu beigās es varu armiju pamest, viņš domāja. Esmu vēl jauns, badā nenomiršu...

Ģenerālis viņam familiāri pavēcināja ar roku. “Ejiet nu, leitnant, lai jums labi klājas! Un rādiet jautrāku ģīmi!” Drogo sastinga miera stājā, sasita papēžus, atkāpās līdz durvīm un pēdējoreiz sveicināja.

XXI

Un atkal vientulīgajā ielejā atskan zirga pakavu klaboņa, tālu atbalsodamās klusajās klinšu spraugās; kalnāja krūmi stāv nekustīgi, neviens nodzeltējušās zāles stiebrs nesalīgojas vējā, pat mākoņi debesīs slīd sevišķi gausi. Zirgs lēni nāk šurp pa balto ceļu; laikam Džovanni Drogo atgriežas Cietoksnī.

Tas tiešām ir Drogo - nu, kad viņš piejājis tuvāk, viņu var labi saskatīt; šķiet, seja nepavisam nav ciešanu apēnota. Viņš tātad nav sacēlies pret savu likteni, nav pametis armiju. Nepretodamies norijis apvainojumu, viņš nu atgriežas vecajā dienesta vietā. Sirds dziļumos viņš pat jūt kaut kādu zaķpastalas līksmi par to, ka dzīve nav strauji jāpārkārto, ka viss atkal ritēs kā parasti. Mierinādams sevi ar maldīgo cerību, ka laika vēl bezgala daudz un kaut kad beigās viņš tik un tā svinēs uzvaru, Drogo ir atteicies no cīkstēšanās par ikdienas labumiem. Gan pienāks reize, kad dzīve man atlīdzinās ar uzviju, - tā viņš domā. Tikmēr citi Drogo apsteidz, grūstīdamies, lai tiktu priekšā, skrējienā atstāj viņu aiz muguras, nepamet uz viņu ne skatienu. Drogo samulsis raugās tiem nopakaļ -un viņu pārņem nekad agrāk neizjustas šaubas: ja nu viņš tomēr maldās? Ja nu viņš ir tikai viens no daudziem, kam lemts parasta cilvēka necilais liktenis?

Džovanni Drogo jāja augšup pa ceļu uz Cietoksni tāpat kā tai tālajā septembra dienā, tikai ielejas pretējā pusē nejāja otrs virsnieks; tai vietā, kur ceļi saplūda, viņu nesveica kapteinis Ortizs.

Šoreiz Drogo ceļoja viens un ceļodams pārdomāja dzīvi. Viņš atgriežas Cietoksni - kas zina, cik ilgi viņam lemts tur palikt, - atgriežas tieši tad, kad daudzi dienesta biedri to pamet uz visiem laikiem. Draugi bijuši veiklāki, Drogo domāja, bet varbūt viņiem tiešām ir lielāki nopelni, varbūt notikušo pienākas izskaidrot tieši tā.

Laikam ritot, Cietokšņa nozīmība arvien mazinājās. Pirms daudziem gadiem tam bijusi sevišķa loma valsts aizsardzībā — vismaz tā bija pieņemts uzskatīt. Tagad, kad tajā mītošā karaspēka daļa bija samazināta uz pusi, kļuva skaidrs, ka Cietoksnis kalpo tikai par tādu kā aizsargvalni, stratēģiskā ziņā tam vairs nav nekādas nozīmes. Cietoksnis tika uzturēts vienīgi tādēļ, lai robežu neatstātu pavisam vaļā. Neviens nepieļāva iespēju, ka no ziemeļu puses jebkad varētu draudēt briesmas; ja te kas varēja parādīties, tad varbūt vienīgi kāda klejotāj tautu karavāna. Kas gan tā būs par dzīvi?

Visu to pārdomādams, Drogo ap pusdienlaiku sasniedza plakankalni un atkal ieraudzīja savā priekšā slejamies Cietoksni. Tas vairs nelikās vilinām ar noslēpumiem, kā agrāk. Kas cits gan tas īstenībā bija, ja ne vienkārša kazarmu ēka, smieklīgs bastions, kas moderno lielgabalu uzbrukumam nespētu turēties pretī ilgāk par stundu? Reiz tas pārvērtīsies par drupām; jau tagad robotā dzega vietām nogāzusies, bet uzbērums pamazām nobrūk, un neviens tam nepievērš uzmanību.

Tā domāja Drogo, apturējis zirgu pie kraujas un vērodams sargkareivju parasto gaitu šurpu turpu pa mūri. Karogs uz jumta bezvējā nokarājās, no skursteņiem nekāpa dūmi, visā plašumā ap Cietoksni nemanīja nekādu dzīvību.

Kāda garlaicība mani te gaida... Droši vien jautrais Morels būs aizbraucis prom viens no pirmajiem, Drogo domāja, man šeit īstenībā vairs nebūs neviena drauga. Un tad sāksies - tās pašas sardzes dežūras, tā pati kāršu spēle, tās pašas izjādes uz tuvīno ciematiņu, lai piedzertos un baudītu pliekanus mīlas priekus! Cik nožēlojami...

Tomēr dzelteno torņu apveidi vēl arvien uzdvesa teiksmainu jausmu, tumšajos aizsarggrāvjos un mūru ēnās vēl arvien bija patvērusies kaut kāda noslēpumainība, un tas viss vēl arvien nākotnē solīja kaut ko neizzinātu.

Izrādījās, ka Cietokšņa ikdiena kļuvusi gluži citāda. Drīzumā bija gaidāma daudzu virsnieku un kareivju aizbraukšana, un šis pagaidu stāvoklis nepavisam neveicināja pienākumu izpildi. Skaidri vēl nebija zināms, kuram lemts aizbraukt, kuram - palikt; virsnieki, kuri gandrīz visi bija iesnieguši lūgumu par pārcelšanu, dzīvoja saspringtās gaidās, agrākie godkarie centieni bija pamesti novārta. Arī Filimors, pēc drošām ziņām, grasījās Cietoksni pamest, un tas nu bija galīgi visam laupījis ierasto ritumu. Nemiers bija pārņēmis arī kareivjus; klīda runas, ka lielāka daļa vienību — kas zina, kuras - tikšot pārvietota uz citurieni. Sardzē uz mūra kareivji devās nelabprāt, pienākot sardzes vienību maiņas brīdim, tās bieži vēl nebija nostājušās; visi piepeši bija vienisprātis, ka Cietokšņa sargāšana tikai blēņas un māžošanās vien esot.

Piepeši likās saprotams, ka runas par ienaidniekiem, kas varētu atnākt no ziemeļiem, cerības uz nākotnē gaidāmām kaujām, visa šī ilūziju uzturēšana bijusi vajadzīga tikai tāpēc, lai dzīvei piešķirtu jēgu. Tagad, kad bija radusies izdevība atgriezties civilizētā dzīvē, šie sapņi likās puiciskas muļķības; neviens vairs neatzinās, ka reiz tiem nodevies, un nekavējās tos izsmiet. Tagad galvenais bija — tikt no šejienes projām. Ikviens no leitnantiem, Drogo biedriem, lika lietā visus sakarus, visas pazīšanās, lai iegūtu sev kādas priekšrocības; sirds dziļumos ikviens cerēja uz veiksmi.

“Un ko tu darīsi?” viņi apvaicājās, vērsdamies pie Džovanni paviršā labsirdībā, - tie paši draugi, kas viņam bija noklusējuši svarīgo jaunumu, lai paspētu pirmie, lai būtu par vienu sāncensi mazāk! “Un ko tu darīsi?” viņi jautāja.

“Man laikam vajadzēs vēl dažus mēnešus palikt šeit,” Drogo tad atbildēja. Un draugi steidza viņu mierināt: skaidrs, ka arī Drogo drīz tikšot projām, tas būtu tikai taisnīgi, nevajag būt tādam pesimistam... un tā tālāk.

Vienīgi Ortizs, atšķirībā no pārējiem, izturējās kā vienmēr. Ortizs nebija iesniedzis lūgumu, jo viņu jau vairākus gadus šis jautājums neinteresēja; ziņu par garnizona samazināšanu viņš bija saņēmis pēdējais, tāpēc arī nebija paspējis brīdināt Drogo. Vispārējais satraukums viņu neskāra, un, tāpat kā agrāk, viņš cītīgi nodevās dienestam.

Beidzot prombraukšana sākās no tiesas. Cietokšņa pagalmā rībēja rati, vezdami projām armijas inventāru, un vienības stājās ierindā atvadu ceremonijai. Pulkvedis katrreiz nokāpa leja no sava kabineta, lai pieņemtu ziņojumu un klusā, neizteiksmīgā balsī sacītu karavīriem atvadu vārdus.

Virsnieki, kas Cietoksnī bija aizvadījuši tik daudz gadu, kas nebeidzami ilgi no torņiem bija pētījuši vienmuļo ziemeļu līdzenumu, kas bija runājuši un sprieduši par ienaidnieka uzbrukuma iespēju, - daudzi no šiem virsniekiem tagad bez jebkādas manāmas nožēlas šķīrās no Cietokšņa; smīnīgi pamirkšķinājuši tiem, kuri šeit palika, viņi braši izslējās zirga mugurā un vienības priekšgalā devās projām uz ieleju, nepagriezdamies atpakaļ, nealkdami uzmest pēdējo atvadu skatienu savam Cietoksnim.

Vienīgi Morels; kad saulainā rītā viņš bija nostādījis savu vienību pagalma vidū un nodevis pulkvedim ziņojumu, un pēdējā sveicienā nolaidis zobenu lejup, vienīgi viņam acīs mirdzēja asaras un, kareivjus komandējot, aizlūza balss. Drogo to visu vēroja, ar muguru atspiedies pret mūri, un pēc tam draudzīgi uzsmaidīja dienesta biedram, kas ceļā uz vārtiem zirga mugurā pajāja viņam garām. Varbūt tā bija pēdējā reize, kad viņi viens otru redzēja, — un Džovanni piemeta roku pie cepures naga militārajā sveicienā.

Pēc tam Drogo atkal devās iekšā Cietokšņa gaiteņos, kur pat vasarā vēdīja saltums; ar katru nākamo dienu tie kļuva arvien tukšāki. Domājot par to, ka Morels jau dodas projām, bet viņam jāpaliek, netaisnības cirstā rēta piepeši atkal bija atvērusies un sapēja. Viņš meklēja Ortizu. Vecākais biedrs iznāca no kabineta ar papīru žūksni rokā; Drogo viņu panāca un sāka iet līdzās.

“Labdien, majora kungs!” Drogo sveicināja.

“Labdien, Drogo!” Ortizs atbildēja un apstājās. “Vai ir kādi jaunumi? Vai jūs no manis ko gribējāt?”

Drogo tiešām gribēja viņam ko pajautāt. Tā bija tāda vispārīga lieta, nekas steidzams, tomēr jau vairākas dienas tā viņam nedeva miera.

“Atvainojiet, majora kungs...” viņš ieteicās. “Vai atceraties - kad ierados Cietoksni — pirms četrarpus gadiem -, majors Mati man teica, ka te nevienu ar varu neturot? Ja kāds negribot dienēt Cietoksni, drīkstot to atstāt, kad vien vēloties. Jūs taču atceraties - es jums stāstīju. Pēc Mati vārdiem, bija vajadzīga tikai ārsta izziņa - tādēļ, lai Cietokšņa atstāšanai būtu formāls pamats; tiesa, viņš apgalvoja, ka pulkvedim tas galīgi nepatikšot.”

“Jā, kaut ko tādu es atminos,” Ortizs atteica ar vieglas nepatikas pieskaņu balsi. “Bet, piedodiet, mīļais Drogo, man tagad...”

“Vienu mirklīti, majora kungs! Jūs taču atceraties -lai nesagādātu neērtības, es piekritu palikt tos četrus mēnešus šeit. Kaut gan īstenībā to nevēlējos.”

Ortizs atbildēja: “Es jau saprotu, mīļais Drogo, bet jūs neesat vienīgais...”

“Tātad iznāk...” Drogo viņu iekarsis pārtrauca, “iznāk, ka tā bijusi mānīšanās? Iznāk, ka es nepavisam nevarēju pēc paša gribas tikt no šejienes projām? Mani mānija, lai es ar to samierinātos!”

“Nu, ko jūs...” atteica majors. “Tam nu es neticu. Izmetiet to no prāta!”

“Kāpēc jūs to noliedzat, majora kungs? Vai tiešām gribat apgalvot, ka Mati izturējās pret mani godīgi?” Drogo atcirta.

“Man gadījās apmēram tāpat,” Ortizs atbildēja un samulsis nodūra acis. “Ari es kādreiz nodevos sapņiem par spožu karjeru...”

Sarunādamies viņi bija apstājušies; viņu dialogs skumīgi atbalsojās visā gaiteņa garumā, jo neviena cita te nebija.

“Tātad nav tiesa arī tas, ka visi pārējie virsnieki tikuši nosūtīti uz Cietoksni pēc pašu lūguma? Visus gluži vienkārši piespieda palikt, vai ne?”

Ortizs klusēja, bakstīdams zobena galu grīdas plātņu spraugā.

“Un tie, kuri apgalvoja, ka dienests Cietoksnī viņiem vareni iet pie dušas, - tātad tie ari mānījās?” tincināja Drogo. “Kāpēc gan nevienam nebija drosmes to pasacīt?” “Varbūt nav gluži tā, kā jūs to iztulkojat," Ortizs atteica. “Ir jau arī tādi, kuri tiešām pēc pašu gribas izvēlējušies dienestu Cietoksnī. Protams, tādu ir bijis maz, tomēr kāds taču, jādomā...”

“Kurš? Vai varat kaut vienu nosaukt?” Drogo kaismīgi ievaicājās, tad aprāvās. “Piedodiet, majora kungs,” viņš stomījās, “jūs es biju piemirsis... laikam biju par daudz aizrāvies.”

Ortizs pasmaidīja. “Bet es jau nerunāju par sevi! Es jau nu arī, var sacīt, esmu šeit palicis tikai pienākuma pēc.” Abi devās tālāk, soļodami plecu pie pleca; viņi gāja garām restotajiem gaiteņa lodziņiem, pa kuriem varēja saskatīt tukšo laukumu Cietokšņa dienvidpusē, kalnus un ieleju, no kuras dvašoja tvanīgs valgums.

“Un visas šīs runas par tatāru uzbrukumu, gaidīšana un cerības...” Drogo pēc klusuma brīža atsāka. “Patiesībā neviens taču necerēja, ka tāds brīdis varētu pienākt, vai ne?” “Un kā vēl cerēja!” iesaucās Ortizs. “Ne tik vien cerēja — ticēja!”

Drogo papurināja galvu. “Goda vārds, neko nesaprotu...” “Ko jūs gribat, lai es jums saku? Tas viss nav tik vienkārši...” turpināja Ortizs. “Šeit, augšā, mēs visi jūtamies mazliet ka atstumtie. Vajag taču izdomāt sev kādu sūtību, kaut kam ticēt. Varbūt viens atcerējās tatārus, pēc tam visi sāka mēļot par gaidāmo uzbrukumu... Ej nu tagad sazini, kurš bija pirmais...”

Drogo teica: “Varbūt tam ir kāds sakars ar Cietokšņa atrašanās vietu? Ja pastāvīgi raugās uz tuksnesi...”

“Jā, arī vieta... tuksneša tāles, miglas blāķi pie apvāršņa, kalni - tas viss nenoliedzami ietekmē... Veicina, varētu sacīt.” Brītiņu klusējis, it kā ko pārdomadams, viņš turpināja, gluži kā sarunādamies pats ar sevi: “Tatāri...

tatari... Sakumā kaut kas tāds liekas tīras blēņas, bet ar laiku gribot negribot sāc tam ticēt... Tā notiek ar daudziem.” “Bet jūs, majora kungs, - atvainojiet, bet jūs tomēr...” “Es esmu cits gadījums,” Ortizs viņu pārtrauca. “Cita paaudze. Man vairs nav godkārīgu karjeras tieksmju, man pietiek ar mierīgu dienestu... Ar jums, leitnant, ir citādi. Jums vēl viss mūžs priekšā. Pēc gada vai, ilgākais, pēc pusotra gada jūs norīkos citur...”

“Re, kur Morels! Laimīgais!” Drogo iesaucās, apstādamies pie viena no lodziņiem. Tiešām, tālumā varēja redzēt Morela vienību, kas devās uz ieleju. Saules izdedzinātajā plakankalnē precīzi iezīmējās kareivju stāvi. Kaut gan mugurā bija smagas nastas, visi soļoja braši.

XXII

Pēdējā aizejošā vienība bija nostājusies Cietokšņa pagalmā. Visi gaidīja brīdi, kad tā būs prom un Cietoksnī sāksies uz pusi samazinātā garnizona jaunā dzīve; mūžīgie salūti un atvadas visus jau kaitināja, tas likās neciešami — noskatīties, kā citi aiziet.

Vienība gaidīja apakšpulkvedi Nikolozi, lai tas pieņemtu ziņojumu; Džovanni Drogo, kas komandēja atvadu ceremoniju, piepeši ieraudzīja pagalmā ienākam - ar gaužām dīvainu sejas izteiksmi — leitnantu Simeoni.

Simeoni kalpoja Cietoksnī trešo gadu. Viņš bija lāga zēns, tikai pārlieku centīgs; priekšniecības rīkojumus viņš izpildīja mats matā un cieši ticēja fizisko vingrinājumu lielajai nozīmei. Nu viņš satraukts raudzījās apkārt, it kā meklēdams kādu, kam varētu uzticēt īpašu ziņu. Tieši kuram - tas droši vien nelikās svarīgi, jo tuvu draugu leitnantam nebija.

Ievērojis, ka Drogo uz viņu lūkojas, Simeoni pienāca klāt. “Atnāc paskaties!” viņš klusi sacīja. “Drīzāk tiec galā ar ceremoniju un atnāc paskaties!"

“Ko tad?” Drogo jautāja.

“Man ir sardze Trešajā tornī, es aizskrēju prom uz vienu mirklīti... Tiklīdz būsi brīvs, tūliņ nāc! Redzu kaut ko tādu, kas man nav saprotams..” Viņš runāja, mazliet aizelsdamies, it kā no tiesas būtu skrējis.

“Kur? Ko tu tur esi ieraudzījis?” Drogo ziņkārots apvaicājās.

Simeoni atteica: “Pagaidi, te es tev nevaru stāstīt. Lai aiziet tā vienība.”

Tobrīd gaisos aiztraucās tauru skaņas; kareivji sastinga miera stājā, jo bija ieradies noplicinātā, uz pusi samazinātā garnizona komandieris, pulkvedis Filimors.

“Pagaidīsim, kad aizies vienība! Gribu vismaz redzēt, ka tā iziet pa vārtiem,” Simeoni teica leitnantam Drogo, kas piepeši nezin kāpēc bija satraucies un dega nepacietībā uzzināt biedra noslēpumu. “Jau piecas dienas es to gribēju kādam pateikt,” viņš turpināja, “bet vispirms man vajag, lai aizvācas tie.”

Beidzot pēc Nikolozi īsajiem atvadvārdiem un pēdējā tauru signāla garajam gājienam ekipētā kareivju vienība smagā solī izmaršēja no Cietokšņa, lai dotos uz ielejas pusi. Tas notika septembra rītā; debesis bija melanholiski pelēkas.

Pa garajiem, tukšajiem gaiteņiem Simeoni veda Drogo uz Trešo torni. Izgājuši cauri sardzes istabai, viņi uzkāpa augšā uz terases.

Sadabūjis tālskati, leitnants Simeoni aicināja Drogo pievērsties tālajam ziemeļpuses tuksneša trijstūrim, ko neaizsedza kalni.

“Kas tur ir?” Drogo vaicaja.

“Vispirms paskaties! Varbūt es maldos. Paskaties tu un tad man pasaki, vai esi ko redzējis!”

Atbalstījies pret balustrādi, Drogo ar tālskati, Simeoni personisko īpašumu, vērīgi ielūkojās tuksnesī; viņš lieliski saskatīja seklās gravas un akmeņus, un retos krūmus, kaut gan tie atradās ļoti tālu.

Ar skatienu taustīdams tuksnesi gabaliņu pa gabaliņam, Drogo jau grasījās sacīt — nē, neko neredzu —, bet tad pie vistālākās robežas, tur, kur jebkādi redzes tēli nenovēršami saplūda ar mūžīgo miglas priekškaru, viņš šķita saskatām mazu, kustīgu melnumiņu.

Vienu brīdi viņš palika nekustīgs stāvam, ar elkoņiem atspiedies pret balustrādi, lūkodamies tālskatī un ieklausīdamies savas sirds trakajā dunēšanā. Tāpat kā pirms diviem gadiem, viņš domāja, - tāpat kā toreiz, kad bija licies - tuvojas ienaidnieks.

“Vai tu man gribēji rādīt to melno punktiņu?” Drogo vaicāja.

“Es to redzu jau piecas dienas, bet pagaidām negribēju nevienam teikt.”

“Kāpēc?” atmeta Drogo. “No kā tu baidījies?”

“Ja es par to pastāstītu, varbūt vienībām neļautu atstāt Cietoksni. Tad Morels un visi pārējie, kas mums parādījuši garu degunu, palikm, jo būtu radusies lieliska izdevība. Labāk lai mūsu ir mazāk.”

“Par kādu izdevību tu runā? Kas tad tas melnums, tavuprāt, ir? Beidzot izrādīsies kā toreiz - topogrāfi. Vai arī tie būs gani ar ganāmpulku, varbūt pat tikai kāds savvaļas dzīvnieks.”

“Jau piecas dienas es to vēroju,” atteica Simeoni. “Ja tie būtu gani ar ganāmpulku, tie sen būtu pārvietojušies citur; arī dzīvnieki būtu aizgājuši. Tas melnais plankums šķiet kustīgs, tomēr visu laiku ir apmēram vienā vietā.”

“Un kādu izdevību tu šai plankumā saskati?” Simeoni smaidīgs lūkojās Drogo acīs, it kā vaicādams, vai tas pratīs glabāt noslēpumu. Tad teica:

“Pēc manām domām, tur būvē ceļu. Ceļu, pa kuru atnākt armijai. Beidzot tā reize ir klāt! Pirms diviem gadiem viņi staigāja izlūkodami, tagad ieradīsies no tiesas.

Drogo sirsnīgi smējās.

“Ieradīsies? Tu ceri, ka viņiem ienāks prātā vēlreiz vilkties uz šejieni? Vai tad ar tāsreizes karadarbību tev nepietika?”

“Varbūt tu esi nedaudz tuvredzīgs,” sacīja Simeoni. “Tu varbūt nesaskati, bet man redze ir teicama un es saskatu, ka viņi jau uzber ceļa pamatu. Vakar, kad spīdēja saule, varēja redzēt vēl labāk.”

Drogo papurināja galvu, patiesi brīnīdamies par tādu neatlaidību. Nabaga Simeoni, vēl arvien cer! Un baidījies stāstīt citiem par savu atklājumu, it kā tā būtu dārgumu lāde, ko viņam varētu atņemt.

“Reiz...” viņš sacīja, “reiz arī es tam būtu ticējis. Bet tagad man šķiet, ka tev vienkārši rādās. Es tavā vietā labāk klusētu, jo tevi izsmies.”

“Viņi būvē ceļu!” Simeoni atkārtoja. “Skaidrs, ka tādam darbam vajadzīgs ilgāks laiks, vismaz pāris mēnešu. Bet tā reize ir pienākusi,” viņš piebilda, uzlūkodams Drogo ar dīvainu līdzcietību.

“Labi, ja arī būtu, kā tu apgalvo, - ja ziemeļnieki taisītu ceļu savai artilērijai, — vai tu domā, ka šādos apstākļos Cietokšņa garnizons tiktu samazināts? Skaidrs, ka ģenerālštābs to zinātu, pie tam vairākus gadus iepriekš,” sacīja Drogo.

“Ģenerālštābs mūsu Cietoksni ne par ko netur. Kamēr to nesāks dragāt ar lielgabaliem, neviens mūsu teiktajam neticēs... un tad būs jau par vēlu.”

“Tu man vari stāstīt, ko gribi,” Drogo pastāvēja uz savu. “Ja viņi tiešām būvētu ceļu, it nemaz nešaubos, ka ģenerālštābam tas būtu zināms.”

“Ģenerālštābā pienāk tūkstošiem ziņu, bet labi ja viena no tām ir patiesa, tāpēc ģenerālštābs vairs nekam netic. Un mūsu strīdam nav ne mazākās jēgas; gan redzēsi — būs tieši tā, kā es teicu.”

Tobrīd torņaugšā viņi bija vieni. Sargkareivji - posteņus tagad šķīra daudz lielāks atstatums nekā agrāk - katrs savā sektorā staigāja šurpu turpu. Drogo vēlreiz uzmeta skatienu ziemeļu pusei: klintsbluķi, tuksnesis, migla pie apvāršņa - viss likās nedzīvs un pilnīgi tukšs.

Vēlāk sarunā ar Ortizu izrādījās, ka leitnanta Simeoni tā saucamais noslēpums gandrīz visiem jau zināms. Neviens to nebija ņēmis par pilnu. Daudzi pat brīnījās, kāpēc tādam nopietnam jauneklim kā Simeoni vajadzētu izdomāt jaunas tenkas.

Tai laikā Cietoksnī pietika citu rūpju. Ņemot vērā divkārt samazināto kareivju skaitu, poteņus nācās izretināt, lai iznāktu visam Cietokšņa mūru garumam; tika veiktas visādas pārbaudes, cenšoties panākt, lai ar novājinātiem spēkiem Cietoksnis tiktu sargāts gandrīz tikpat labi kā agrāk. Dažus sargposteņus vajadzēja likvidēt, citus - apgādāt ar lielāku daudzumu bruņojuma, izformēt vairākas vienības un no jauna sadalīt vietas kazarmās.

Pirmo reizi visā Cietokšņa pastāvēšanas laikā vairāki telpu bloki tika aizslēgti, un durvis vēl nostiprināja ar dzelzs aizbīdņiem. Drēbniekam Prosdočimo vajadzēja atlaist mācekļus, jo vairs nebija tik daudz darba. Dažreiz Drogo gadījās kļūdas pēc ieiet kādā pilnīgi tukšā telpā, bijušā kabinetā vai istabā, kur mēbeļu un gleznu vietā bija palikuši vien gaišāki sienas laukumi.

Par melno plankumiņu, kas kustējās ziemeļu tuksneša tālajā malā, vēl arvien bija pieņemts jokot. Reti kurš aizņēmās no Simeoni tālskati, lai pats savām acīm pārliecinātos, par ko ir runa, - un šie cilvēki vienmēr teica, ka neko neesot redzējuši. Biedru vidū dzirdīgas ausis neatradis, Simeoni vairs nerunāja par savu atklājumu un, gudrinieks būdams, vēl pasmējās kopā ar citiem.

Tad kādu vakaru Simeoni ienāca Drogo istabā un aicināja viņu sev līdzi. Bija jau vēla novakare, sardzes vienību ziņojumi nodoti. No Jaunā torņa bija atsoļojusi -izretinātās rindās - savu diennakti nokalpojusī vienība; Cietoksnis gatavojās naktij un vēl vienai gluži nevajadzīgai sardzei.

“Nāc paskaties!” Simeoni teica. “Manis pēc vari neticēt, bet nāc paskaties! Vai nu man ir halucinācijas, vai arī es redzu gaismu.”

Abi aizgāja skatīties. Viņi uzkāpa uz mūra Ceturtā torņa tuvumā. Simeoni tumsa pasniedza Drogo tālskati.

“Bet ir taču tumšs!” Drogo protestēja. “Ko tu gribi, lai es tumsā ieraugu?”

“Skaties!” sacīja Simeoni. “Es jau tev teicu - gribu pārliecināties, vai tā nav halucinācija. Skaties turp, kur es tev toreiz rādīju, un saki, vai tu ko redzi!”

Pacēlis tālskati pie labās acs, Drogo pievērsās ziemeļu apvārsnim un tūdaļ saskatīja sīku, bezgala tālu guntiņu, kas dūmakā reizēm apdzisa, lai iemirdzētos no jauna.

“Redzu kaut kādu gaišumu!” Drogo iesaucās. “Pag, pag...” Un viņš grozīja tālskati, pūlēdamies to labāk pielāgot acij. “Nevaru saprast, vai gaismas ir divas vai viena... Reizēm liekas, ka redzu divas.”

“Nu re!” iesaucās Simeoni. “Vai es, tavuprāt, runāju muļķības?”

“Nē, bet kāda tam nozīme?” Drogo vilcinādamies atteica. “Uguns vēl nav nekas sevišķs. Varbūt tur apmetušies gani vai čigāni.”

“Ne gani, ne čigāni! Tas ir ceļa strādnieku ciemats,” atteica Simeoni. “Gan redzēsi - man būs taisnība!”

Dīvaini, bet ar neapbruņotu aci gaismu saskatīt nevarēja. Pat sargkareivji (un to vidū bija izcili strēlnieki) neredzēja neko.

Drogo vēlreiz pacēla tālskati, lai sameklētu sīko gaišumu apvāršņa malā; brītiņu viņš to vēroja, tad ziņkārīgs paslēja rālskati augšup, pret zvaigznēm. To bija tik bezgala daudz, to brīnišķais mirdzums piepildīja visas debesis no vienas malas līdz otrai. Tikai austrumos tās redzēja mazāk; maiga blāzma taipusē liecināja, ka tūlīt uzausīs mēness.

“Simeoni!” Drogo iesaucās, vairs nemanīdams biedru sev blakus. Neviens viņam neatbildēja; Simeoni laikam bija nokāpis zemāk — pārbaudīt posteņus.

Drogo palūkojās visapkārt. Tumsā varēja izšķirt tikai tukšo terasi, torņu siluetus un melnās kalnu ēnas pret debesīm. No tālienes atlidoja zvana šķinda. Labās puses pēdējam sargkareivim nu vajadzēja uzsākt sasaukšanos, lai no posteņa uz posteni visā mūru garumā lidotu naksnīgais “Klausies! Klausies!” Pēc tam tas pats kliedziens lidotu atpakaļ, pretējā virzienā, visbeidzot noslāpdams vareno klinšu pakājē. Tagad, kad posteņu kļuvis divreiz mazāk, Drogo domāja, saucienam būtu daudz ātrāk jāveic savs skrējiens turp un atpakaļ. Taču viss kā bijis, tā palika klusu.

Un piepeši Drogo iztēle uzbūra kaut kādu tālu, brīnišķu ainu ar pili pie jūras; ir maiga vasaras nakts, viņam blakus sēž burvīgas būtnes, skan mūzika... Sapņi par laimi, kuriem jaunībā atļauts nodoties... Tālīnā selgas mala austrumpusē kļuvusi melna pret gaišajām debesīm; tuvojas saullēkts... Cik brīnum jauki būtu tā dzīvot, neskaitot stundas un negaidot miegu kā aizmiršanos, un nedrebot bailēs kaut ko nokavēt, — mierīgi sagaidīt rītu ar apziņu, ka laika vēl ir tik bezgala daudz, par to nav jādomā! No visiem pasaules jaukumiem Džovanni visvairāk vēlējās iegūt šo jūras krastu un pili, mūzikas skaņas un laika bezrūpību, un saullēkta gaidīšanu. Lai arī cik muļķīgs, šis sapnis likās visspēcīgāk paužam ilgas pēc zaudētā sirdsmiera. Jo nu jau krietni ilgi Drogo mocīja kaut kādas nervozas bažas, no kurām viņš nespēja atbrīvoties, — bažas, ka varētu kaut ko nokavēt, ka varētu pienākt svarīgs brīdis un viņš tam nebūtu gatavs.

Pēc sarunas ar ģenerāli - toreiz pilsētā — vairs nebija īpaša pamata cerēt uz dienesta vietas maiņu un spožu karjeru, tomēr visu mūžu aizvadīt Cietoksnī Drogo negrasījās. Agrāk vai vēlāk vajadzēja rasties kaut kādam atrisinājumam. Dzīve atkal bija atguvusi pierasto ritmu, un Drogo bija pārstājis domāt par citiem leitnantiem, kas bija pamanījušies tikt projām, un vecajiem draugiem, kuri bija iedzīvojušies mantā un godā; daudz labprātāk viņš nu kavējās domās pie saviem tagadējiem, trimdas biedriem: tie sevi nebūt neuzskatīja par vājākiem vai uzvarētiem, - patiesi, atdarināšanas cienīgs paraugs!

Izšķirošā lēmuma pieņemšanu Drogo arvien atlika -no dienas uz dienu; vēl taču viņš ir jauns, tikko divdesmit pieci gadi. Tomēr neskaidrās bažas viņu pastāvīgi grauza. Piedevām vēl šis gadījums ar gaismu ziemeļu līdzenumā... Kas zina, varbūt beigu beigās Simeoni ir taisnība.

Cietokšņa virsnieki par to īpaši nerunāja, bet, ja runāja, tad kā par kaut ko nesvarīgu, kas neattiecas uz viņiem. Pārāk labi visiem vēl bija atmiņā vilšanās par nenotikušo kauju, kaut arī nevienam nebūtu pieticis drosmes to atzīt. Un vēl nebija izzudis rūgtums, noskatoties, kā citi aizbrauc, bet viņi - nedaudzie - paliek, lai sargātu nevienam nevajadzīgus mūrus. Garnizona skaitliskā sastāva samazināšana skaidri liecināja, ka ģenerālštābam Cietoksnis šķiet pārlieku nenozīmīgs. Ilūzijas, kuras visi reiz bija tik labprāt lolojuši, tagad tika ar niknumu noraidītas. Simeoni, lai netiktu izsmiets, klusēja.

Un turpmākās naktīs noslēpumainais gaišums vairs nebija redzams; arī dienā pie ziemeļu apvāršņa nekādu kustību nemanīja. Majors Mati, aiz tīras ziņkāres uzkāpis torņa terasē, palūdza leitnantam Simeoni tālskati un labu brītiņu pētīja tuksnesi.

“Ņemiet savu tālskati, leitnant!” viņš beidzot īdzīgi sacīja. “Es jums ieteiktu veltīgi nemaitāt redzi, vērojot akmeņus. Labāk vērojiet savus padotos! Vienam no sargkareivjiem nav plecu siksnas - lūk, tam viņā malā!”

Mati pavadīja leitnants Maderna; vēlāk ēdamzālē viņš visiem stāstīja majora lielisko joku, un citi leitnanti smējās, vēderu turēdami. Tagad virsniekiem vairāk rūpēja sadzīves ērtības nekā gatavošanās kaujai ar ienaidniekiem, kas nepavisam vairs nelikās ticama.

Drogo bija vienīgais, ar kuru Simeoni joprojām apspriedās. Veselas četras dienas apvārsnis atkal bija pilnīgi tukšs - ne gaismu, ne kustīgu plankumiņu -, taču piektajā dienā tie atkal bija parādījušies. Simeoni to izskaidroja ar miglu, kas sabiezējot vai izklīstot atkarībā no gadalaika, vēja un temperatūras maiņām; pēdējās četrās dienās miglas vāli pavirzījušies vairāk uz dienvidiem, aizsedzot ceļabūves teritoriju.

Gaismas ne tikai bija atkal redzamas, aptuveni pēc nedēļas Simeoni apgalvoja - tās virzoties uz Cietokšņa pusi. Šoreiz gan Drogo iebilda: kā var nakts tumsā, bez orientieriem spriest par jebkādu virzīšanos, pat ja tā liktos skaidri manāma?

“Redzi nu!” Simeoni spītīgi attrauca. “Tu pats atzīsti, ka pārvietošanos nevar noteikti pierādīt. Tātad tev jāatzīst, ka nevar pierādīt arī pretējo, un varbūtība, ka gaismas ir pārvietojušās, ir tikpat liela kā varbūtība, ka tās palikušas uz vietas. Nekas, gan jau ar laiku viss noskaidrosies! Es tās ik dienu uzmanīšu; esmu pārliecināts, ka tās pamazām virzās šurp.”

Nākamajā dienā viņi abi vēroja apvāršņa malu, pārmaiņus izmantodami tālskati. Nekā liela jau īstenībā tur nebija, trīs četri melni punktiņi, kas it kā pārvietojās, bet lēni, gandrīz vai pilnīgi nemanāmi. Bija vajadzīgi vairāki orientieri — pakalns, liels klintsbluķis -, tikai tad salīdzinot varēja novērtēt pārmaiņas. Pēc brīža tiešām varēja saskatīt, ka punktiņu vieta ainavā — attiecībā pret orientieriem - ir nedaudz mainījusies. Par to, ka punktiņi kustas, vairs nebija šaubu.

Parādība nudien bija dīvaina, bet tas, ka Simeoni to tagad atklājis, vēl neko nenozīmēja; kas zina, varbūt šīs gaismas tuksnesī spīdējušas jau gadiem vai gadsimtiem ilgi; varbūt tur bija ciemats vai aka, pie kuras piestāja karavānas, — beigu beigās līdz šim Cietoksnī neviens nebija izmantojis tik spēcīgu tālskati, kāds piederēja Simeoni.

Punktiņi kustējās gandrīz tikai pa vienu taisni - gan turp, gan atpakaļ. Simeoni domāja, tie esot rati, kas ved granti vai akmeņus; cilvēkus tādā attālumā droši vien nevarot saskatīt.

Parasti varēja izšķirt trīs četrus plankumiņus, kas kustējās vienlaikus. Pieņemot, ka tie patiešām ir rati, sprieda Simeoni, uz katriem trim, kas tur kustas, jābūt vēl vismaz sešiem, kas stāv uz vietas, kamēr tos piekrauj vai izkrauj; tos nevar redzēt, jo, būdami nekustīgi, tie saplūst ar apkārtni. Tātad šai ceļa posmā vien ir savs desmits ratu, un katriem priekšā aizjūgti četri zirgi, kā vienmēr, kad krava ir smaga, - bet cilvēku skaits, jo tam jābūt proporcionālam, ir vērtējams simtos.

Šie novērojumi — vispirms tie likās vienīgi joks, iemesls derību slēgšanai — beidzot kļuva par Drogo dzīves vienīgo interesanto norisi. Lai gan Simeoni, pedants un garlaicīgs sarunbiedrs, nebija Drogo necik simpātisks, gandrīz visu brīvo laiku viņi tagad pavadīja kopā, pat vakaros ilgi palikdami virsnieku atpūtas telpā un apspriezdamies par redzēto.

Simeoni jau bija veicis aplēsi. Pat pieņemot, ka ceļa būve veiktos gausi un attālums būtu lielāks, nekā viņi abi kopīgi aprēķinājuši, vienalga - lai piekļūtu Cietoksnim lielgabala šāviena attālumā (tā viņš teica), ienaidniekiem nevajadzētu vairāk par pusgadu. Visticamāk viņam liekoties, ka beidzot tie apstāšoties pie akmeņu grēdas, kas stiepjas pāri ziemeļu līdzenumam.

Šī akmeņu grēda parastos apstākļos nebija manāma, jo pilnīgi saplūda ar tuksneša akmeņu klaidu; tikai reizēm to izcēla vakara ēnas vai sniega kupenas. Nebija zināms, cik stāva un gara ir tās nogāze ziemeļu pusē, un tuksneša daļa, kura sākās aiz tās, arī lūkojoties no Jaunā torņa, palika neizzināta (no Cietokšņa mūriem grēda vispār nebija redzama, to aizsedza kalni).

No šī dabiskā vaļņa līdz kalnu piekājei, kur pacēlās apaļā klints ar Jauno torni, pletās vienmuļš un līdzens tuksnesis, ko izraibināja vien zemes plaisas un akmeņu kaudzes, un dažviet pa miklai ieplakai - tur slējās niedres.

Kad ceļš jau būs ierīkots līdz akmeņu grēdai, sprieda Simeoni, pārējais gabals ienaidniekiem vairs grūtības nesagādās, pietiks ar vienu miglainu nakti. Zeme ir gana cieta un līdzena, lai pa to bez pūlēm varētu pavilkt pat lielgabalus.

Tiesa, aprēķinātais ilgākais laiks, seši mēneši, varot kļūt par septiņiem, astoņiem un vēl vairāk; tas esot atkarīgs no visādiem apstākļiem. Tad Simeoni ņēmās uzskaitīt iespējamos kavēšanās iemeslus: kļūda attāluma aplēsē, citas akmeņu grēdas, kas no Jaunā torņa nav redzamas (tās ievērojami palēninātu virzīšanos uz priekšu), pakāpeniska tempa samazināšanās, darbu veikšanas vietai attālinoties no materiālu krājumiem, politiski sarežģījumi, kuru pēc ceļa būvi uz laiku varētu atlikt, sniegs - tas spētu visu pārtraukt vismaz uz diviem mēnešiem -, un lietus, kas līdzenumu pārvērš par dubļu skrīni. Tādi būtu galvenie aizkavēšanās iemesli. Simeoni tos rūpīgi aplūkoja citu pēc cita, lai neliktos, ka viņu tikai apsēdusi uzmācīga doma.

Un ja nu ceļabūves pamatā nav militāri mērķi? Ja nu šis ceļš ir vajadzīgs, lai tuksnesi apūdeņotu un iekoptu, lai plašajā, neizmantotajā teritorijā uzsāktu lauksaimniecību? Un ko tad, ja pēc pāris kilometriem darbs tiks vienkārši pārtraukts? pratoja Drogo.

Par atbildi Simeoni tikai šūpoja galvu. Tuksnesis — tie ir vieni vienīgi akmeņi, nekāda lauksaimniecība tur nav iespējama. Turklāt Ziemeļu valstī ir daudz citu, zālainu līdzenumu, ko izmanto tikai ganībām; zemkopībai tie būtu daudz labāk piemēroti.

Bet kā lai zina, ka tas, ko ziemeļnieki tur būvē, tiešām ir ceļš? Simeoni apgalvoja, ka skaidrās novakarēs ap saulrietu, kad ikkatrs akmens met garu ēnu, viņš saskatot taisno uzbēruma līniju. Tomēr Drogo to nespēja saredzēt, lai kā pūlējās. Kāda drošība, ka šķietamais uzbērums nav tikai viens no reljefa elementiem? Melno, neizprotamo punktiņu kustēšanās, tāpat arī naktīs iedegtās ugunis vēl neko nepierāda; varbūt tas viss norisinājies jau gadu gadiem, tikai līdz šim to nav ļāvuši saredzēt miglas blāķi (nemaz nerunājot par to, ka līdz šim Cietoksnī sardzes vajadzībām nav bijis sagādāts neviens kaut cik derīgs tālskatis).

Kamēr Drogo un Simeoni tā strīdējās, kādu dienu iesāka snigt. Rudens vēl īsti nav sācies, bet jau snieg! Tāda bija pirmā doma, kas iešāvās prātā leitnantam Drogo. Viņš patiešām vēl dzīvoja vasarā; likās, ka tikai pirms dažām dienām viņš no pilsētas atgriezies Cietoksnī, pat mantas vēl nebija īsti izkravātas. Tomēr kalendārs jau rādīja divdesmit piekto novembri; laiks bija ritējis strauji.

Sniga ilgi un pamatīgi, viss Cietoksnis drīz bija iegrimis dziļās kupenās. Uz baltajām terašu apmalēm raugoties, Drogo atkal pārņēma agrākais nemiers, un velti viņš centās sev iestāstīt, ka bažām nav pamata, ka viņš vēl ir jauns un tik daudzi gadi vēl priekšā. Dīvaini - laiks it kā traucās arvien ātrāk, dienu pēc dienas aizraudams mūžībā. Likās, Džovanni nepagūst ne kārtīgi apskatīties, kad saule jau nogājusi un iestājas nakts, bet — necik ilgi — tā, apskrējusi zemeslodi pa apakšu, iznirst pretējā pusē, lai atkal apspīdētu šo sniegā ieputināto pasauli.

Likās, ka viņa biedri, pārējie virsnieki, par laika skrējienu īpaši nebēdātu. Gluži otrādi: dienestu Cietoksnī izjuzdami kā bezjēgas kalpību, viņi tā priecājās par jaunu mēneša nosaukumu kalendārā, it kā tas būtu dāvana. Par vienu mēnesi mazāk, viņi sacīja. Viņiem tātad bija nosprausta laika robeža - mērķis, un nebija svarīgi, vai tas izcils vai pieticīgs, — tas viņus apmierināja.

Pat majors Ortizs, kuram jau tuvojās piecdesmit, vienaldzīgs skaitīja aizritējušās dienas un nedēļas. Nākotnē viņš vairs ne uz ko īpašu necerēja; vēl gadi desmit, viņš mēdza sacīt, tad varēšu doties pensijā. Viņš esot nodomājis atgriezties dzimtajā pusē, provinces pilsētiņā, kur viņam vēl esot radinieki. Drogo viņu uzlūkoja ar simpātijām un līdzjūtību, bet saprast nespēja. Ko gan Ortizs iesāks tur, lejā, pie sīkpilsoņiem, - vientuļš, bez mērķa?

“Esmu samierinājies,” majors tad mēdza sacīt, kā atminējis leitnanta domas. “Gadiem aizritot, esmu mācījies gaidīt no dzīves arvien mazāk. Ja labi veiksies, pārbraukšu mājās kā pulkvedis.”

“Un ko tad?” jautāja Drogo.

“Tad jau pietiks,” Ortizs ar rezignētu sejas izteiksmi atteica. “Tad vēl kādu laiciņu gaidīšu - tāpat vien... Pienākums jau būs izpildīts!” viņš jokodams piebilda. “Bet šeit desmit gadu laikā... vai tad, jūsuprāt...” “Uzbrukums? Kaujas? Vai vēl par tām sapņojat? Vai tad nav gana ar to, kas pieredzēts?”

Ziemeļu tālē, pie debesmalas, ko sedza mūžīgā migla, nekas aizdomīgs nebija redzams, un gaisma naktīs vairs nespīdēja. Simeoni tas bija tieši pa prātam. Tas liecināja, ka viņam taisnība: tur nav ne ciemats, ne čigānu apmetne, tur būvē ceļu, tikai darbu uz laiku pārtraucis biezais sniegs.

XXIII

Ziema jau vairākas dienas turēja Cietoksni savā varā — un tad kādu rītu uz ziņojumu dēļa, kas atradās mūra nišā, parādījās neparasts paziņojums.

“Nosodāma panikas celšana un baumu izplatīšana” -tāds bija virsraksts. “Saskaņā ar virspavēlniecības skaidri formulētu norādījumu, aicinu virsniekus, jaunākos virsniekus un kareivjus neticēt tukšām, pilnīgi nepamatotām baumām par ienaidnieku tuvošanos mūsu robežai, kā arī neatkārtot šīs baumas un neveicināt to izplatīšanos. Šīs baumas, kuras ir nevēlamas jau disciplināru iemeslu pēc, var iedragāt draudzīgās kaimiņattiecības ar Ziemeļu karaļvalsti, turklāt, izraisīdamas karavīros nevajadzīgu spriedzi, tās traucē sekmīgai pienākumu izpildei. No šīsdienas kareivjiem sardzes laikā nav atļauts lietot optiskas palīgierīces, jo tās — it sevišķi tādas, kuras neparedz reglaments, — neprasmīgi lietotas, veicina maldīgus pieņēmumus un esošo priekšstatu sagrozījumus. Katram, kuram pieder šāds optisks instruments, tas jāpiesaka savas vienības komandierim; komandiera pienākums ir veikt minēto instrumentu konfiskāciju un nodošanu glabātavā.”

Sekoja parastie norādījumi par dienaskārtību un sardzes maiņām; dokumentu bija parakstījis apakšpulkvedis Nikolozi.

Bija skaidrs, ka pavēle par optiskām palīgierīcēm, lai arī tā, formāli ņemot, attiecās tikai uz kareivjiem, īstenībā bija adresēta tieši virsniekiem. Nikolozi bija panācis divējus mērķus: neizsakot rājienu nevienam tieši, viņš bija informējis par jaunajām nostādnēm visu Cietoksni. Skaidrs, ka neviens virsnieks vairs neuzdrīkstēsies kareivju klātbūtnē ar sevišķi spēcīgu tālskati pētīt Tatāru tuksnesi! Sargtorņos esošie tālskati bija tik veci, ka nekam nederēja, turklāt daži no tiem jau sen bija nozaudēti.

Kurš bija ziņotājs? Un kurš bija par notiekošo informējis štābu? Visiem neviļus uzreiz ienāca prātā majors Mati; tas varēja būt vienīgi viņš, kurš ik vārda galā piesauca reglamentu un allaž bija gatavs nomākt jebkuru iniciatīvu, sabojat jebkuru prieku.

Vairumu virsnieku jaunā kārtība uzjautrināja. Priekšniecība, kā vienmēr, ir uzdevumu augstumos, viņi mēļoja, - uz notikumiem reaģē ar divu gadu novēlošanos! Kurš gan vairs satraucas par uzbrukumu no ziemeļiem? Ak jā, Drogo un Simeoni (visi viņus bija aizmirsuši)! Tomēr nelikās ticams, ka rīkojums būtu izdots divu virsnieku pēc. Un, ja arī lāgazēns Drogo kaut visu dienu tālskatī blenztu uz tuksnesi, - kas tur sevišķs? Nevienam no tā nekāds ļaunums neceļas.

Un Simeoni arī ir miermīlīgs tips.

Tomēr Džovanni nojauta — apakšpulkveža rīkojums tiešām ir domāts viņam. Jau kuro reizi pasaule likās pret viņu gluži kā sazvērējusies! Kam gan viņš traucē, pāris stundu dienā ar tālskati vērodams apvārsni? Kāpēc viņam grib atņemt vienīgo prieku? Drogo nespēja mierīgi par to domāt, tūdaļ viņā modās negants aizkaitinājums. Viņš tā bija gaidījis pavasari, domādams - tiklīdz nokusīs sniegs, pie ziemeļu apvāršņa atkal parādīsies noslēpumainā gaisma, un punktiņi atkal kustēsies turp un atpakaļ, viesdami cerību...

Ar šo cerību bija saistīti visi viņa sapņi un ilgas; tiesa, šai ziņā viņš sapratās vienīgi ar Simeoni, citiem tas viss likās gauži vienaldzīgi, pat kapteinim Ortizam, pat drēb-niekmeistaram Prosdočimo. Tas nemaz nelikās slikti -divatā lolot šo noslēpumu -, nevis tā kā agrākās dienās, pirms Angustīna nāves, kad visi uzlūkoja cits citu greizsirdības pilniem skatieniem, juzdamies sāncenši.

Un tagad tālskatis bija aizliegts! Simeoni, centīgais visu pavēļu pildītājs, nez vai uzdrošināsies vairs to izmantot. Pat ja pie miglas robežas atkal iedegsies ugunis, pat ja melnumiņi kustēsies šurpu turpu, Drogo un Simeoni to vairs neredzēs, un bez tālskata ari neviens cits to neuzzinās, pat ne vislabākie strēlnieki, kuri spēj ieraudzīt kraukli nez cik tālu.

Kaut gan Drogo degtin dega nepacietībā aprunāties ar Simeoni, viņš tomēr nogaidīja līdz vakaram, lai satikšanās nedurtos acīs; kāds jau viņus noteikti nosūdzētu. Pusdienu laikā Simeoni pat nebija ieradies ēdamzālē un ari nekur citur nebija manāms.

Vakariņās Simeoni beidzot parādījās, taču ar nokavēšanos, kad Drogo jau bija sācis maltīti. Steigšus paēdis, Simeoni piecēlās pirmais un tūliņ devās pie kāršu galda. Varbūt baidījās palikt ar Drogo divatā?

Tovakar abiem bija brīvais vakars. Džovanni apsēdās atpūtas krēslā pie zāles durvīm, lai Simeoni nevarētu aiziet nepamanīts. Un ievēroja, ka, spēlēdams kārtis, tas ik pa brīdim slepeni pablenž uz viņa pusi, tomēr sargādamies, lai citi neievērotu.

Simeoni spēlēja kārtis sevišķi ilgi, līdz vēlai naktij, lai gan parasti viņš tā nedarīja, - arvien paglūnēdams uz durvīm, vai Drogo nav aizgājis. Beidzot, kad visi pārējie meta mieru, arī Simeoni bija spiests celties augšā no galda un doties uz durvju pusi. Drogo piestājās viņam līdzās.

“Sveiks, Drogo!” Simeoni sacīja, mulsi smaidot. “Kur tad tu biji? Es tevi neredzēju.”

Viņi bija nonākuši vienā no neskaitāmajiem drūmajiem gaiteņiem, kas stiepās visā Cietokšņa garumā.

“Turpat vien sēdēju,” atbildēja Drogo. “Lasīdams nemaz nemanīju, ka jau tik vēls.”

Brītiņu abi klusējot soļoja caur gaismas apļiem, ko meta retās, vienādos atstatumos pie sienām piestiprinātās lampiņas. Pārējo virsnieku bariņš bija tālu priekšā; viņu balsis neskaidri atskanēja no gaiteņa dziļumiem. Bija jau dziļa nakts, kļuva auksti.

“Vai pavēli lasīji? Par baumu izplatīšanu,” Drogo piepeši jautāja. “Ko tas varētu nozīmēt? Un kurš mūs nodevis?” “Kā lai es to zinu?” Simeoni atcirta gandrīz rupji. Un pie kāpnēm, kas veda uz augšstāvu, apvaicājās: “Vai tu ari nāc uz šopusi?”

“Un tālskatis!” Drogo neatlaidās. “Tālskati vairs nevarēs izmantot, vismaz tik ilgi, līdz...”

“To es jau nodevu komandantam,” sausi attrauca Simeoni. “Man likās - tā būs labāk. Mūs jau tik un tā uzmanīja.”

“Varēji gan nogaidīt... Kas zina - pēc mēnešiem trim, kad sniegs būs nokusis, nevienam šie aizliegumi vairs nebūs prātā. Mēs būtu varējuši atkal vērot tos punktiņus... Kā tad mēs tavu ceļu novērosim bez tālskata?”

“Ak ceļu...” Simeoni novilka mazliet augstprātīgi. “Beidzot esmu sapratis, ka tev bija taisnība.”

“Kāda taisnība?”

“Nekādu ceļu tur nebūvē. Droši vien tur redzams ciemats vai čigānu apmetne, kā jau tu teici.”

Vai tiešām Simeoni tik ļoti pārbijies, ka gatavs noliegt pilnīgi visu? Un bailēs no soda vairs neuzdrīkstas atklāti runāt? Džovanni ielūkojās dienesta biedram acīs. Gaitenis tagad bija pilnīgi tukšs un kluss, tikai abu leitnantu milzīgās, garās ēnas svārstījās viena pret otru.

“Tātad tu vairs tam netici?” Drogo vaicāja. “Tiešām domā, ka esi maldījies? Un kā tad ar taviem daudzajiem aprēķiniem?”

“Ak, ko tik cilvēks nedara, lai nosistu laiku!” Simeoni atbildēja, it kā gribēdams visu pārvērst par joku. “Cerams, ka tu tos neņēmi pārāk nopietni.”

“Labāk atzīsties, ka tev bail!” Drogo teica ar pretīgumu. “Kopš tās pavēles tu vairs neuzdrīksties tam ticēt.” “Nu, kas tev šovakar lēcies? Es nesaprotu, par ko tu runā,” atteica Simeoni. “Visas blēņas tu uztver nopietni, naivs kā tāds bērns, nudien...”

Neko nesacīdams, Drogo tikai uzlūkoja Simeoni ar ilgu skatienu. Abi klusēja, stāvēdami draudīgi tumšajā gaitenī, līdz klusums kļuva pārlieku nomācošs.

“Nu tad es eju gulēt. Ar labunakti!” Simeoni beidzot sacīja un pagriezās, dodamies augšup; arī kāpņu laukumiņos dega pa blāvam gaismeklim. Uzkāpis pirmajā laukumiņā, Simeoni nogriezās kāpņu līkumā; uz sienas pavīdēja viņa ēna, tad nozuda arī tā. “Pretīgais līdējs...” klusi noteica Drogo.

XXIV

Un laiks tikmēr rit. Tā nedzirdamie tikšķi arvien straujāk steidzina dzīvi, un pat ne mirkli nevar apturēt, kaut tādēļ vien, lai pamestu skatienu atpakaļ. Gribētos iesaukties - pag, pag, lēnāk! Taču mēs zinām, ka tas ir velti. Viss, viss aiztrauc garām - cilvēki, gadalaiki, mākoņi; ir veltīgi tverties pie akmeņiem vai kādas augstākas virsotnes — pirksti atlaižas, rokas atslābst, un upes plūdums nemanāmi nes arvien tālāk.

Jo dienas, jo vairāk Džovanni Drogo juta šo noslēpumaino, bīstamo plūsmu, centās tai turēties pretī, bet veltīgi. Cietokšņa dzīvē nebija atskaites punktu, dienas aiztraucās ātrāk, nekā viņš spēja tās skaitīt.

Taču viņu spēcināja slepenā cerība, kuras dēļ viņš šeit aizvadīja dzīves labākos gadus. Tai uzticīgs, viņš ziedoja dienas un mēnešus, kaut arī nelikās, ka drīz to varētu aptrūkt. Bezgalgarā Cietokšņa ziema šķita kā uzkrājums. Tā beidzās, bet Drogo vēl arvien gaidīja.

Kad laiks kļūs siltāks, svešinieki atkal ķersies pie ceļa būves, viņš sprieda. Diemžēl tos vairs nebija iespējams vērot ar Simeoni tālskati. Lai nu kā, bet, ceļam virzoties šurp, domāja Drogo, svešie kaut kad (kas zina, pēc cik ilga laika) kļūs redzami arī ar vecajiem instrumentiem, kas saglabājušies dažos sargtorņos.

Svešinieku parādīšanās brīdi Drogo nu bija nolicis ne vairs uz pavasara sākumu, bet pāris mēnešu vēlāk (ja teorija par ceļa būvi vispār bija patiesa). Tagad tās bija vienatnē slepeni lolotas cerības; Simeoni - bailēs no represijām — ne dzirdēt vairs negribēja par kopīgo atklājumu; pārējie virsnieki par to zobotos, bet priekšniecība padoto fantāzijas noteikti neatbalstītu.

Maijs jau bija pusē, bet, pat pētot ziemeļu līdzenumu ar vislabāko tālskati, kāds bija dabūjams, Drogo velti tajā meklēja cilvēku darbības zīmes; viņš nesaskatīja arī ugunis, lai gan zināms, ka naktī jebkura gaisma tālu redzama.

Mazpamazām Drogo ticība kļuva vājāka. Ir tik grūti vienatnē lolot cerības, par kurām nevienam nedrīkst pat ieminēties! Tas bija laiks, kad Drogo apjauta cilvēka vientulību. Arī vistuvākie cilvēki mūžam paliek viens otram tāli: ja vienam sāp, tās ir vienīgi viņa sāpes, otrs tāpēc nejūtas sliktāk; ja viens cieš, otrs ne mazāko daļu no šīm ciešanām nespēj uzņemties, lai kā viņš šo cilvēku mīlētu. Tātad dzīve nozīmē vientulību.

Ticība sāka pagurt, bet nepacietība auga, klausoties pulksteņa tikšķienos, kas likās kļūstam arvien ātrāki. Tagad gadījās, ka pagāja vairākas dienas, bet ziemeļu pamalei Drogo ne aci neuzmeta (pats sev to izskaidrodams kā aizmāršību, kaut gan īstenībā tas notika tīši, lai rastos kaut niecīga cerība, ka beidzot kaut kas būs mainījies).

Un tad kādu vakaru - bet cik bezgala ilgi gan bija gaidīts! — tālskata lēcā parādījās raustīga gaismiņa, vārgs gaišums, kas trīsuļoja, it kā draudēdams apdzist; ņemot vērā milzigo attālumu, tomēr varēja domāt, ka gaisma īstenībā ir visai spēcīga.

Bija septītā jūlija nakts. Pēc tam Džovanni vēl gadiem ilgi atminējās brīnišķā prieka vilni, kas tobrīd bija ieplūdis dvēselē, karsto vēlēšanos skriet un visiem pavēstīt savu atklājumu, un lepnuma pilno apvaldu, nevienam to neizpaužot, lai neaizbiedētu veiksmi, lai gaismiņa neapdzistu.

Ik vakaru Drogo ieradās uz mūra gaidīt gaismiņas parādīšanos, un ik vakaru likās, ka tā, kļūdama spožāka, pamazām virzās šurp. Daudzkārt tas, iespējams, bija tikai māns, vēlamā pieņemšana par esošo, tomēr vairākas reizes gaismiņas pārvietošanās bija skaidri redzama; taisnību šalcot, tā tuvojās diezgan strauji, drīz jau kāds sargkareivis to bija pamanījis pat bez tālskata.

Arī dienā pret tuksneša akmeņu baltumu Drogo nu varēja samanīt daudzus melnus, kustīgus punktus, gluži tāpat kā gadu iepriekš, tikai tagad tālskatis bija daudz vājāks, tātad svešinieki jau bija pavisam tuvu.

Varbūtējā ceļa būves vieta septembrī, sevišķi skaidrās naktīs, jau bija tik labi saskatāma, ka to vēroja arī tie sargkareivji, kuriem redze nebija īpaši asa. Virsnieku vidū nemanāmi atsākās runas par ziemeļu līdzenumu un svešajiem, kas varētu ierasties, un savādo kustību apvāršņa malā, un gaišumu naktīs. Daudzi teicās saskatām ceļu, lai gan tā nozīmi izskaidrot nevarēja; militāru operāciju iespēja nešķita reāla. Turklāt šis darbs, ceļa būve, laikam noritēja sevišķi lēni, jo attālums vēl bija pamatīgs.

Tomēr kādu vakaru viens no virsniekiem aplinkus ierunājās par gaidāmo karu — un Cietokšņa viru sirdis atkal pamodās cerība.

XXV

Ieslīpi pāri Tatāru tuksnesim aizstiepjas akmeņu grēda, un tās virsotnē - nepilnu kilometru no Cietokšņa -paceļas stabs. Apvidū starp stabu, Cietoksni un Jauno torni tuksneša pamats ir ciets un līdzens, pa to bez pūlēm varētu pārvietot lielgabalus. Virsotnē, aiz kuras sākas grēdas ziemeļu nogāze, slienas šis stabs, nepārprotama cilvēku darbības zīme, kas pat ar neapbruņotu aci no Jaunā torņa lieliski redzama.

Tik tālu nu svešinieki beidzot ar savu ceļu ir tikuši. Milzīgais darbs nu pabeigts - bet ar kādiem pūliņiem! Leitnants Simeoni savās aplēsēs bija paredzējis tam sešus mēnešus. Taču ar sešiem mēnešiem ceļa būvei nebija pieticis, ne ari astoņiem, ne ari desmit. Ceļš uzbūvēts, un ienaidnieka jātnieki tagad var pa to auļos traukties šurp no ziemeļiem, lai uzbruktu Cietoksnim; tik vien viņiem vēl piedevām jānojāj kā nepilns kilometrs līdzenuma, kur nav vairs nekādu šķēršļu. Tiesa, par šādu iespēju ir dārgi maksāts. Piecpadsmit gadi bijuši vajadzīgi ceļa būvei, piecpadsmit gari gadi, tomēr tie aiztraukušies kā sapnis.

Pirmajā acu uzmetienā šķiet, ka nekas nav mainījies. Kalni visapkārt stāv kā stāvējuši. Cietokšņa mūrus izraibo tie paši plankumi; varbūt ir ari daži jauni, bet tie nav ievērojami. Tās pašas debesis, tas pats oļainais līdzenums, vienīgi stabs melnē pret debesim un aiz tā aizstiepjas taisna līnija - atkarībā no gaismas, citreiz to var un cit-, reiz nevar sasakatīt, - un tas ir ceļš.

Kalniem piecpadsmit gadi nav vispār nekas, un ari Cietokšņa mūriem tie neko lielu nav spējuši padarīt. Taču cilvēkam piecpadsmit gadi nozīmē krietnu daļu no mūža, kaut gan šķiet pilnīgi nesaprotami, kur īsti šis

laiks palicis. Visapkart arvien tādas pašas sejas - apmēram tādas pašas; nav mainījušies ne paradumi, ne dienas kārtība, ne virsnieku vakara sarunas.

Tuvumā aplūkojot, sejās gan skaidri redzamas gadu ievilktās rievas. Un Cietokšņa garnizons pa šo laiku ticis vēlreiz samazināts; gari mūra posmi tagad ir neapsargāti, un tiem var piekļūt bez paroles; tikai dažos, vissvarīgākajos punktos dežūrē sargkareivju grupas, bet Jauno torni ir nolemts slēgt, tikai reizi nedēļā turp dosies neliela vienība — pārbaudei. Tik zemu ģenerālštābs tagad vērtē Cietoksni.

Ceļa būvei ziemeļu līdzenumā karaļvalsts nepiešķir īpašu nozīmi. Dažiem liekas, ka cēlonis varētu būt parastās domstarpības starp militāriem grupējumiem, citiem - ka galvaspilsētas ļaudis ir labāk informēti. Ceļš acīmredzot nenozīmē agresijas draudus; tas ir vienīgais izskaidrojums, kas atliek, jo cita, labāka, nav.

Dzīve Cietoksnī kļuvusi noškirtāka un vienmuļāka nekā jebkad. Apakšpulkvedis Nikolozi, majors Monti un apakšpulkvedis Mati jau pensijā; garnizonu tagad komandē pulkvedis Ortizs; arī visi pārējie virsnieki - ja neņem vērā mūžīgo seržantu, drēbnieku Prosdočimo, — dabūjuši paaugstinājumu.

Brīnum dzidrā un skaistā septembra rītā Džovanni Drogo — kapteinis Drogo — zirga mugurā jāj pa stāvo ceļu, kas gar ieleju ved uz Cietoksni. Viņam piešķirts mēnesis atvaļinājuma, taču pēc divdesmit dienām viņš jau ir devies atpakaļ; pilsētā viņš tagad jūtas galīgi svešs, senās draudzības izjukušas, visi agrākie paziņas ieņem svarīgus posteņus un ar Drogo pavirši sasveicinās kā ar jebkuru armijas virsnieku. Pat dzimtais nams, ko Drogo vēl arvien nespēj aizmirst, uzdveš sāpīgas skumjas. Ik reizi ierodoties viņš atrod to gandrīz neapdzīvotu: mīļotā māte savu istabu pametusi uz mūžiem, brāļi aizklīduši — viens aizprecējies uz citu pilsētu, otrs pastāvīgi ceļo. Istabas ir kā bez dzīvības, balsis dobji atskan tukšajās telpās, un nepietiek atvērt logus, lai tajās atgrieztos siltums.

Tā nu Drogo atkal no ielejas dodas uz Cietoksni, tikai nu viņam atlicis piecpadsmit gadu mazāk, ko dzīvot. Viņam pašam gan šķiet, ka viņš nav pārvērties, — laiks paiet tik ātri, ka dvēsele nepagūst novecot. Un, lai gan stundu un dienu skrējiens vieš arvien lielāku nemieru, Drogo ir pilnīgi pārliecināts, ka viss svarīgākais viņam vēl priekšā. Džovanni pacietīgs gaida savu lielo brīdi, kas vēl tikai nāks, neapjauzdams, ka viņa mūža nākotnes daļa ir traģiski sarukusi, šī nākotne, kas reiz likās nepārskatāmi plaša, īsta dārgumu krātuve, no kuras var smelt un smelt.

Tomēr kādudien viņam iešāvās prātā, ka jau sen nav devies izjādē gar Cietokšņa mūriem. Pēc tam viņš iedomājās, ka pēdējos mēnešos (īstenībā — kas zina, kopš kura laika?) vairs arī neskrien augšup pa kāpnēm, lēkdams pa diviem pakāpieniem uzreiz. Tās nu ir blēņas, viņš sevi noteica, fiziski neesmu ne drusciņu novecojis, vēl arvien spēju visu darīt tāpat kā agrāk; smieklīgi būtu, ja es censtos sev pašam to pierādīt.

Nē, Džovanni vēl tiešām ir lieliskā formā, viņš spētu gan auļot gar mūriem, gan skraidelēt augšup lejup, lēcot pa diviem pakāpieniem, bet ne jau tur ir tā vaina. Lieta tāda, ka viņam to visu vairs negribas; pēc pusdienu maltītes viņš labprātāk piesaulē pasnauž, nevis zirga mugurā auļo kā neprātīgs. Un tieši tas ir viszīmīgākais, tieši tas liecina par aizvadītajiem gadiem.

Ak, ja viņš to būtu zinājis — tai pirmajā vakarā, kad vairs neskrēja augšup pa diviem pakāpieniem uzreiz! Tovakar viņš bija tikai mazdrusciņ noguris, sāpēja galva; viņš bija atsacījies pat no parastās kāršu partijas. (Protams, arī agrāk visādas vieglas kaites savu reizi bija viņu piespiedušas kustēties rāmi un prātīgi.) Viņš nezināja, ka šis vakars ir īpašs - skumjš pagrieziena punkts viņa mūžā, brīdis, kad beigusies jaunība, - un ka turpmāk (īstenībā bez noteikta iemesla) viņš atmetīs veco paradumu, joņot pa kāpnēm, un nekad pie tā neatgriezīsies, ne nākamajā, ne aiznākamajā nedēļā... vairs nekad.

Tātad, kamēr Džovanni Drogo, filozofēdams par dzīvi, dzidrajā, skaistajā rītā jāj pa ceļu uz Cietoksni - ceļš ir stāvs, un zirgs, mazliet noguris, rāmi soļo -, no ielejas pretējās puses atskan sauciens:

“Kapteiņa kungs!”

Drogo izdzird balsi un pagriezies ielejas otrā pusē ierauga jaunekli zirgā; viņš šo jaunekli nepazīst, taču šķiet saskatām leitnanta zīmotnes, tāpēc nodomā — laikam puisis, tāpat kā es, pēc atvaļinājuma atgriežas Cietoksnī.

“Kas ir?” kapteinis uzsauc, atbildējis uz jaunā leitnanta militāro sveicienu un nodomādams: kāpēc viņš tā kliedz pāri ielejai? Kas tā par vaļīgu uzvedību? Atbildi nesaņēmis, viņš otrreiz uzsauc: “Kas ir?” - šoreiz jau mazliet īgni.

Saslējies seglos un salicis delnas taurītē, jaunais leitnants auro, cik spēka:

“Nekas! Es tikai gribēju sasveicināties!”

Tā nu ir muļķīga, gluži vai apvainojoša atbilde, it kā jauneklis viņu izsmietu. Vēl tikai pusstunda — un tilta galā viņi satiksies. Kāda jēga no tādas bļaustīšanās, kas drīzāk piedienas civilistiem?

“Kas jūs esat?” Drogo pāri ielejai jautā.

“Leitnants Moro!” pie kapteiņa atlido atbilde; vismaz viņam šķiet, ka uzvārds skanējis tā. Leitnants Moro! viņš brīnās. Starp Cietokšņa virsniekiem nav neviena ar tādu uzvārdu. Varbūt tas ir kāds jaunais, kas pirmoreiz dodas uz Cietoksni?

Un tikai tobrīd Džovanni, sirdij sāpīgi iesmeldzoties, atcerējās to bezgala tālo rītu, kad pats pirmoreiz bija mērojis ceļu uz Cietoksni, un satikšanos ar kapteini Ortizu šai pašā vieta, un savu dedzīgo vēlmi dzirdēt draudzīgu vārdu, un neveiklo sarunu pāri ielejai.

Viss tāpat kā toreiz, Džovanni domāja, tikai lomas mainījušās: tagad es, Drogo, esmu vecais kapteinis, diezin kuro reizi jau atpakaļceļā uz Bastjani cietoksni, un ielejas otrā pusē jāj kāds nepazīstams, jauns leitnants ar uzvārdu Moro. Un tai brīdī Drogo saprata — aizritējušie gadi nozīmē veselu paaudzi; viņš jau nokļuvis otrpus gadu kalnam, pie vecajiem: tieši tāds viņam bija rādījies Ortizs tanī tālajā dienā. Pāri četrdesmit, neko dzīvē nepaveicis, bez bērniem, viens kā koks, Džovanni piepeši dziļā apjukumā palūkojās visapkārt un secināja, ka mūžs iet uz galu.

Nīkulīgiem krūmeļiem apaudzis klintājs, drēgnas ieplakas, kailas, klinšainas virsotnes cita aiz citas neaizsniedzamā tālumā... un otrpus ielejai - jaunais leitnants, kautrīgs un neziņas pilns; skaidrs, ka viņš nedomā palikt Cietoksnī ilgāk par dažiem mēnešiem, skaidrs, ka viņš sapņo par spožu karjeru, kaujas slavu, mīlestību un romantiku.

Džovanni paplikšķināja zirgam pa kaklu; dzīvnieks pagrieza galvu atpakaļ un paskatījās mīļi, bet nesaprazdams. Drogo sirds krūtīs savilkās sāpīgā kamolā. Ardievu, brīnišķie sapņi, ardievu, skaistums un prieks, kas ir jaunības daļa! Laipnā saule no skaidrajām debesīm, kā arvien, apspīd visus bez atšķirības, pavasarīgā ieleja uzvēdī ziedu smaržu, upes maigā šalkoņa saplūst ar putnu dziesmām. Tādā rītā cilvēkam jājūtas laimīgam, Drogo domā, — pasaule ir tāda pati kā tolaik, kad tādos brīnišķos rītos viņš tiešām bija juties laimīgs. Pēc pusstundas Drogo ierauga tiltu, kura galā satiekas abi ceļi, nodomā, ka tūdaļ vajadzēs sarunāties ar jauno leitnantu, - un viņam izlaužas sāpīga nopūta.

XXVI

Kāpēc tagad, kad ceļš pabeigts, svešinieki ir aizgājuši? Kāpēc cilvēki, zirgi un rati atkal nozuduši plašajā līdzenumā aiz ziemeļu miglājiem? Vai tad viss darbs bijis velts?

Jau vairākus mēnešus ceļa strādnieku brigādes tika redzētas cita pēc citas attālināmies un atkal kļūstam par sīksīkiem punktiņiem, kas saredzami tikai ar tālskati, tāpat kā pirms piecpadsmit gadiem. Nu ceļš bija brīvs, lai pa to ierastos karavīri, lai armija dotos triecienuzbrukumā Bastjani cietoksnim.

Armijas tuvošanās tomēr vēl arvien nebija manīta. Tuksnesi rēgojās tikai ceļa svītra — cilvēku iedibinātas kārtības zīme akmeņainajā pirmatnlgumā. Armija neuzbruka, plāni šķita atlikti - kas zina, uz cik ilgu laiku.

Tā nu līdzenums palika stings un bez dzīvības, gluži kā agrāk, un Cietokšņa reglamentētā ikdiena nemainījās; sargkareivji, kā allaž, staigāja šurpu turpu no viena noteikta punkta līdz otram, katra nākamā diena bija līdzīga iepriekšējai, un tās virknējās cita aiz citas līdz bezgalībai, neatšķiramas gluži kā kareivju soļi ierindā. Tomēr it visu appūta laika vēji; bez bēdu par cilvēkiem tie joņoja pāri pasaulei, nīdēdami jaunību un skaistumu, un neviens nespēja no tiem patverties, pat ne tikko piedzimis zldainītis, kam vēl nav vārda.

Ari Džovanni sejā bija ievilkušās rievas, mati jau sirmoja, un solim vairs nebija agrākā viegluma. Dzīves upe viņu bija izgrūdusi straumes malā, kur tecējums lēnāks, lai gan īstenībā viņam vēl nebija pat ne piecdesmit gadu. Drogo tagad, protams, vairs nedežūrēja sardzē, viņam bija pašam savs kabinets komandatūrā, blakus apakšpulkveža Ortiza kabinetam.

Kad pār Tatāru tuksnesi nolaidas krēsla, nedaudzie atlikušie sargkareivji vairs nespēja atvairīt nakti, kas paņēma

Cietoksni savā varā. Gari mūra posmi palika neapsargāti, un no turienes piezagās domas par tumsu un cilvēka vientulību. Vecais forts bija kļuvis par saliņu neapdzīvotu plašumu okeānā: no abām pusēm - kalni, uz dienvidiem -gara un tukša ieleja, uz ziemeļiem - akmeņains līdzenums. Vismelnākajās nakts stundās mūru un torņu labirintos sāka atbalsoties spokainas skaņas, likdamas sargkareivjiem nodrebēt. Sauciens “Klausies! Klausies!” vēl arvien lidoja no viena mūru gala līdz otram, tomēr tagad kareivji vairs tik tikko spēja sakliegties — tik liels bija atstatums starp viņiem.

Šai laikā Drogo kļuva liecinieks leitnanta Moro dvēseles mokām; viņš redzēja atkārtojamies savu jaunību. Arī Moro pirmajā izbīlī bija griezies pie majora Simeoni (tas aizvietoja pensijā aizgājušo majoru Mati), arī Moro bija ļāvies pierunāties, palicis Cietoksnī četrus mēnešus un iestidzis te kā dūkstī, arī Moro bija padevies apsēstībai ar Tatāru tuksnesi un pārlieku cītīgi pētīja apvārsni ziemeļu pusē un jauno ceļu: pagaidām tas bija tukšs, bet pa to gaidīja ierodamies visu karavīru cerību piepildījumu. Nez cik reižu Drogo jau gribēja ar jauno leitnantu aprunāties, brīdināt, lai viņš uzmanās, lai pamet Cietoksni, kamēr vēl iespējams, - jo Moro tiešām bija apzinīgs un patīkams jauneklis, - taču vienmēr gadījās kaut kāds sīkums, kas izjauca sarunu, turklāt diezin vai arī tā būtu ko līdzējusi.

Cita pār citu nogūla nakšu melnās un dienu pelēkās lappuses, un, ikreiz pāršķirot jaunu, gan Drogo, gan Ortizs (un varbūt vēl dažs labs no vecajiem virsniekiem) pamazām sāka apjaust, ka droši vien nepagūs. Ziemeļnieki, it kā laika postošo iedabu neapjauzdami, nerādījās uz šopusi, — nudien, it kā viņi būtu nemirstīgi un drīkstētu ziemas un vasaras aizlaist pa vējam! Turpretī Cietoksnī gaidīja parasti mirstīgie, kuru laiks jau gāja uz beigām. Mūža pretējais krasts, kas reiz bija licies pārlieku tāls, gandrīz nesaredzams, piepeši bija parādījies pie apvāršņa un nenovēršami tuvojās. Ikreiz, kad viņi saņēma dūšu, lai turpinātu iesākto, vajadzēja izdomāt jaunu sistēmu, jaunus atskaites punktus, mierināt sevi ar domu, ka citiem klājas vēl ļaunāk.

Beidzot Ortizam gribot negribot nācās pensionēties (bet ziemeļu līdzenumā nemanīja ne mazākās dzīvības zīmes, ne gaismas stariņa). Apakšpulkvedis Ortizs, nodevis Cietoksni jaunā komandanta Simeoni pārziņā, sapulcināja visus kareivjus pagalmā (bez sardzes vienības, protams), lēni un apātiski norunāja atvadvārdus, tad, ar adjutanta palīdzību ticis seglos, izjāja pa Cietokšņa vārtiem. Viņam bija ari eskorts - viens leitnants un divi kareivji.

Drogo viņu pavadīja pāri plakankalnei, tad abi atvadījās. Bija lielisks vasaras rīts, debesīs slīdēja mākoņi, izraibodami apkārtni ar savādām ēnām. Apakšpulkvedis Ortizs nokāpa no zirga un pagājās ar kapteini Drogo sāņus; krietnu bridi viņi klusēja, nemācēdami ardievoties. Atvadu vārdi iznāca samocīti un banāli, un nepavisam neizsacīja to, ko abi glabāja sirdī.

“Tagad man viss liksies citādi,” iesāka Drogo. “Gandrīz vai gribētos doties jums līdzi. Kas zina, varbūt iesniegšu atlūgumu.”

Ortizs atteica: “Tu vēl esi jauns! Tas būtu muļķīgi. Vēl vari paspēt...”

“Ko paspēt?”

“Sagaidīt karu. Gan redzēsi — nepaies ne divi gadi...” (Tā viņš teica, bet sirds dziļumos cerēja, ka tā nenotiks; patiesībā viņš vēlējās, kaut arī Drogo būtu spiests atgriezties mājās tāpat kā viņš, nesagaidījis likteņa sūtīto lielo izdevību, — pretējā gadījumā tas liktos pārlieku netaisni. Lai gan viņš uzskatīja Drogo par draugu un vēlēja tam visu labāko.)

Taču Džovanni neatbildēja.

“Jā — ne divi gadi nepaies, un...” Ortizs atkārtoja, gaidīdams Drogo iebildumus.

“Ko nu par diviem gadiem...” tas beidzot atteica. “Gadsimti paies, un arī nekas nemainīsies! Tas ceļš ir pamests, no turienes vairs neviens nenāks.”

Drogo mute izrunāja šos vārdus, bet sirdsbalss viņam teica ko citu; par spīti aizvadītajiem gadiem, sirds kā jaunībā vēl naivi ticēja dzīvei, kas dāvās dižus un svarīgus notikumus, un glabāja neizskaidrojamu, ciešu pārliecību, ka viss labākais vēl tikai priekšā.

Abi apklusa, saprazdami, ka saruna tikai padziļina nošķirtības izjūtu. Un ko gan lai viņi arī viens otram sacītu — pēc trīsdesmit gadiem, kas kopīgi aizvadīti Cietokšņa mūros, sapņojot kopīgus sapņus? Viņu ceļi, tik ilgi gājuši blakus, tagad šķiras, aizvijas katrs uz savu pusi, bet ceļa gals ne vienam, ne otram nav zināms.

“Cik spoža saule!” sacīja Ortizs, ar vecīgi blāvām acīm uzlūkodams sava Cietokšņa mūrus, ko grasījās pamest uz visiem laikiem. Mūri slējās vēl arvien tādi paši — kaili, dzeltenīgi un noslēpumaini. Ortizs lūkojās uz tiem neatņemdamies, un vienīgi Drogo nojauta viņa ciešanas.

“Jā, top jau karsts,” Džovanni atteica, atminēdamies Mariju Veskovi, viņu abu sarunu tālajā pavasarī, kad, viesistabā sēžot, viņi bija klausījušies skumīgos klavieru akordus.

“Diena tiešām būs karsta,” Ortizs vēl piebilda, un abi sasmaidījās; šo tukšo vārdu jēga viņiem bija skaidra. Nupat viņiem slīdēja pāri kāds mākonis, visu plakankalni aptumšodams ar savu ēnu; Cietoksnis, ko vēl sasniedza saules stari, toties atmirdzēja draudīgā spožumā. Virs Pirmā torņa riņķoja divi lieli putni. No tālienes atskanēja tik tikko sadzirdams taures signāls.

“Vai dzirdēji? Taure!” iesaucās vecais virsnieks.

“Nedzirdēju vis,” atteica Drogo. Tie bija meli, bet viņam nez kāpēc likās, ka draugam tie varētu labāk iet pie dūšas.

“Varbūt pārklausījos... Pārāk tālu,” Ortizs sacīja dreboša balsī. Tad saņēmies turpināja: “Vai tu vēl atceries dienu, kad ieradies šeit? Biji nobijies, negribēji palikt... Vai atceries?”

“Tas bija sen...” Neko vairāk Drogo nespēja pateikt, jo kaklā sakāpa kamols.

Kādu brīdi Ortizs klusēja, nogrimis savās domās, tad sacīja: “Kas zina, kaujā varbūt es tiešām kam derētu. No manis būtu kāds labums. Kaujā - varbūt, bet citādi, pats redzi, dzīve aizvadīta bez jēgas.”

Mākonis bija aizpeldējis tālāk, pāri Cietoksnim; tagad tā ēna, noslēpumaini slīdot, šķērsoja vientulīgo Tatāru tuksnesi. Ardievu, ardievu! Saules apspīdēti, abi vīriešu stāvi atkal meta uz zemes ēnu. Metrus divdesmit attālāk Ortiza un viņa pavadoņu zirgi nepacietīgi dīdījās, kārpīdami ar pakaviem oļus.

XXVII

Lappuses pāršķiras, paiet dienas un gadi. Drogo bijušie skolasbiedri jau gandrīz paguruši no darbošanās, viņiem ir sirmas pilnbārdas, viņi cienīgi staigā pa pilsētu ielām, atņemdami goddevīgus sveicienus, viņu bērni jau pieauguši, dažs labs no viņiem jau kļuvis par vectēvu. Drogo agrāko laiku draugi, kuri ar savu dzīves gājumu apmierināti, tagad labprāt nostājas uz pašu būvētā nama sliekšņa, lai noraudzītos dzīves straujajā skrējienā un pavērotu, kā dēli kuļas tās vērpetēs; viņi tos mudina steigties, apdzīt citus, pirmajiem tikt pie mērķa. Tikmēr Džovanni Drogo vēl arvien kaut ko gaida, lai ari cerība kļūst ar katru mēnesi vājāka.

Tagad Drogo tiešām ir pārmainījies. Viņam ir piecdesmit četri gadi, majora pakāpe, un šajā Cietoksnī ar tā noplicināto garnizonu viņš nu ir komandanta vietnieks. Vēl nesen viņš turējās pavisam braši un izskatījās gluži jauneklīgs; reizi pa reizei, lai kauli nekļūtu stīvi, viņš pat mēdza zirga mugurā apmest pāris loku pa augstieni.

Tad viņš sāka izkristies miesās, seja kļuva dzeltenbāla, muskuļi sašļuka. Aknu vaina, sacīja ārsts Rovina, sirms večuks, kas bija cieši nosolījies līdz savai pēdējai stundiņai palikt Cietoksnī. Diemžēl ārsta pulveri nelīdzēja, Džovanni ik rītu jau pieceldamies juta nejauku sagurumu, kas viņu pagalam nomāca. Vēlāk, sēdēdams kabinetā, viņš nevarēja vien sagaidīt dienas beigas, lai gluži bez spēka saļimtu atpūtas krēslā vai gultā. Aknu darbības traucējumi un vispārēja organisma novājēšana, sacīja ārsts, - taču, jāatzīst, ņemot vērā Džovanni dzīvesveidu, novājēšanai nebija iemesla. “Tas ir pārejošs stāvoklis, saistīts ar zināmu vecumu,” apgalvoja Rovina. “Nedaudz ieildzis, bet tas jau vēl neko nenozīmē.”

Tā Drogo dzīvē sākās vēl viena gaidīšana - gaidīšana uz izveseļošanos. Drogo gan bija pacietīgs. Ziemeļu tuksnesis joprojām palika tukšs, nekas neliecināja, ka drīzumā būtu gaidāms ienaidnieku uzbrukums.

“Šodien tu jau izskaties labāk!” dienesta biedri ik rītu atkārtoja. Tomēr Džovanni nepavisam nejutās labāk. Tiesa, galvassāpes un pirmā laika mokošā caureja bija mitējušās; tagad Drogo nebūtu varējis pateikt, kas viņam īsti kait, tikai spēka palika arvien mazāk un mazāk.

Cietokšņa komandants Simeoni viņam jau bij^ vairākkārt aizrādījis: “Tev vajadzīga atpūta. Paņem atvaļinājumu, aizbrauc uz kādu jūrmalas pilsētiņu, tas tev noteikti nāks par labu!” Džovanni ikreiz sacīja — nē, viņš jau jūtoties labāk un nekur nebraukšot, — un Simeoni ikreiz bargā pārmetumā šūpoja galvu: majors Drogo, nepateicīgais, noraida vērtīgu padomu, kas pilnīgi atbilst reglamenta burtam un garam un virsnieku fiziskās sagatavotības prasībām, un paša majora personiskajām interesēm. Jo augsti apzinīgais Simeoni ar savu tieksmi pēc perfek-cijas visus tā nomāca, ka garnizonā gandrīz jau sāka nožēlot majora Mati aiziešanu.

Lai ko Simeoni sacītu, arvien viņa vārdos - pat tad, kad viņš it kā runāja laipni, — skanēja netiešs pārmetums sarunbiedram, it kā vienīgi komandants būtu tas, kurš šajā Cietoksni izpilda savu pienākumu, it kā viņš būtu vienīgais īstais Cietokšņa balsts, it kā tieši viņam arvien būtu jālabo citu kļūdas un paviršības un bez viņa viss vienkārši aizietu postā. Arī majors Mati savos ziedu laikos bija izturējies līdzīgi, tikai bez Simeoni liekulības; savu neiejūtību viņš nebija pūlējies slēpt, un viņa neapvaldītā rupjība kareivjiem savu reizi bija gandrīz vai patikusi.

Par laimi, Drogo bija iedraudzējies ar Rovinu; ārsta atbalsts noderēja, lai atspēkotu uzmācīgos piedāvājumus doties atvaļinājumā. Kaut kāda neskaidra nojauta Drogo sacīja: ja viņš tagad - slimības pēc - pametīs Cietoksni, tad vairs nekad tajā neatgriezīsies. To iedomājoties, viņu pārņēma skumjas. Pirms gadiem divdesmit viņš labprāt būtu no Cietokšņa šķīries, lai mestos pilsētas garnizona vieglajā, izpriecu pilnajā dzīvē: šaušanas treniņi, jāšanas sacensības, vasarā - manevri, pārējā laikā - teātri, balles un daiļas dāmas. Bet ko viņš iesāktu tagad? Līdz pensijai -daži gadi, karjeras iespējas izsmeltas; varbūt viņam piešķirs mierīgu posteni kādā komandantūrā, kur nokalpot pēdējos gadus. Taču šie pēdējie gadi ir vienīgais, kas viņam vēl atlicis, - un ja nu tie vēl dāvā cerēto brīnumu? Dzīves labāko daļu ziedojis Cietoksnim, tagad viņš vēlējās vismaz līdz pēdējam brīdim gaidīt.

Lai sekmētu izveseļošanos, Rovina ieteica viņam nepārpūlēties, ari dienas aizvadīt gultā un likt, lai vajadzīgos dokumentus viņam atnes uz istabu. Marts togad bija īpaši auksts un lietains, un zemes nogruvumi kalnos sekoja cits aiz cita; sazin kāda iemesla pēc augstas virsotnes nobruka un sašķīzdamas ar drausmīgu troksni gāzās bezdibeņos, ik nakti vairākas stundas biedējot ar ļaunu vēstošiem dārdiem.

Beidzot, lai arī nemanāmi, laiks tomēr griezās uz labo pusi. Kalnu pārejā sniegs bija nozudis, taču ap Cietoksni vēl arvien staigāja drēgna migla. Ieleju gaiss vēl bija piestrēdzis ziemas drūmuma, un bālā saule nejaudāja to kliedēt. Tomēr, kādurīt pamodies un ieraudzījis uz grīdas zeltainu staru kūli, Džovanni atskārta - pavasaris ir klāt.

Un ļāvās cerībai, ka dabas atmoda arī viņā modinās jaunus spēkus. Pat vecās griestu sijas, pavasarim pienākot, sajūt sevī kaut kādu dzīvību un nakts tumsā sāk krakšķēt un čīkstēt. Viss it kā sākas no jauna, pasaulē iestrāvo labsajūta un prieks.

Tieši to sev pūlējās iestāstīt Drogo, turklāt atsaukdams atmiņā izcilu autoru viedokli šajā jautājumā. Viņš piecēlās kājās un grīļodamies tika līdz logam. Acu priekšā viss sagriezās, bet Drogo sev atgādināja, ka pēc tik daudzām gultā aizvadītām dienām cilvēks vienmēr jūtas vājš, pat ja būtu jau izveseļojies. Nelāgā sajūta tiešām pārgāja, un Džovanni baudīja saules siltumu.

Visa pasaule likās reibstam no pāri plūstoša prieka. Drogo to nevarēja uzzināt tieši, jo logam bija priekšā mūris, bet viņš to nekļūdīgi nojauta. Pat šīs vecās sienas, pagalma brūnganā zeme, noplukušie koka soliņi, tukšie rati, kareivis, kas lēni aizslāja garām, — viss likās izstarojam tīksmi un labsajūtu. Un kā vēl ir ārpusē, aiz mūriem!

Viņam iegribējās saģērbties un iziet ārā, lai atpūtas krēslā pasauļotos, taču pārskrēja viegli drebuļi - un viņš sabijies atgriezās gultā. Tomēr šodien es noteikti jūtos labāk, pavisam noteikti, viņš nodomāja, ticēdams, ka tā arī ir.

Skaistajam pavasara ritam topot par dienu, saulstaru kūlis palēnām aizslīdēja pa grīdu tālāk. Drogo to vēroja, un nebija ne vismazākās vēlēšanās pacelt acis uz galdu, uz kura bija sakrājies tik daudz darāmā. Turklāt visapkārt valdīja neparasts klusums, ko nesašķēla ne tauru pūtieni, ne cisternas pilēšana. Ari paaugstināts par majoru, Drogo nebija vēlējies istabu mainīt, gandrīz kā baidīdamies, ka tas nenesīs veiksmi, turklāt cisternas plunkšķi tagad bija tik pierasti, ka viņu vairs nekaitināja.

Drogo vēroja mušu, kas bija nometusies uz grīdas tieši saules apspīdētajā laukumiņā: nez ko tā šeit dara tik agri pavasari, brīnums, ka ziemā izdzīvojusi... Kamēr viņš raudzījās mušas tekalēšanā, kāds pieklauvēja pie durvīm.

Klauvējiens likās citāds; adjutants tas noteikti nebija, ne arī kapteinis Koradi no Cietokšņa kancelejas (tas katrā ziņā būtu pajautājis “Vai drīkst?”), ne arī kāds cits no parastajiem apmeklētājiem. “Iekšā!” uzsauca Drogo.

Durvis atvērās; uz sliekšņa stāvēja drēbniekmeistars Prosdočimo - no vecuma salīcis, ieģērbies savādās lupatās, kas reiz varbūt bijis seržanta formas tērps. Viņš iešļūca iekšā, mazliet aizelsies, tad pacēla labo roku un ar pirkstu rādija ārā, aiz mūriem.

“Nāk! Nāk!” Prosdočimo pusčukstus iesaucās, it kā atklādams lielu noslēpumu.

“Kas nāk?” Drogo atjautāja pārsteigts, pirmoreiz redzēdams veco tik uzbudinātu. Un nodomāja: nu esmu iekritis, nu man Prosdočimo pļāpāšana būs jāklausās vismaz stundu.

“Pa ceļu nāk, paldies Dievam, - nāk pa ceļu no ziemeļiem! Visi jau saskrējuši uz mūra skatīties!”

“No ziemeļiem? Karavīri?”

“Jā, pulkiem! Pulkiem vien!” večukiņš aizelsies iekliedzās, žņaudzīdams dūres. “Šoreiz vis nebūs nekāda kļūdīšanās, no ģenerālštāba jau vēstule pienākusi, sak, šie

sūtot mums papildspēkus! Būs kauja, būs!” viņš klaigāja, un nebija īsti izprotams, vai viņš klaigā no prieka vai ir ari mazdrusciņ nobijies.

“Un viņus jau var redzēt? Var redzēt bez tālskata?” taujāja Drogo. (Viņš bija pieslējies gultā sēdus; pēkšņi viņu bija pārņēmis milzīgs satraukums.)

“Nu kā tad, ka var redzēt! Ir lielgabalus var redzēt, mūsējie saskaitīja jau veselus astoņpadsmit!”

“Un kad viņi varētu uzbrukt? Pēc cik ilga laika viņi varētu ierasties šeit?”

“E! Ceļš kā galds, lielgabali ripo bez aizķeršanās — pēc divām dienām viņi visi būs klāt, ka es jums saku!”

Nolādētā slimība, Drogo domās šķendējās, piekalusi mani pie gultas... Ne prātā viņam nenāca, ka Prosdočimo varētu muldēt niekus, viņš uzreiz bija nojautis, ka teiktais ir patiesība: tas vēdīja gaisā, pat saules gaisma šodien bija kaut kāda īpaša.

“Prosdočimo!” viņš, smagi elpodams, ieteicās. “Ej atsauc šurp Lūkasu, manu adjutantu... Zvanīt nav jēgas, viņš noteikti gaida kancelejā, lai man atnestu dokumentus... Ej nu labi ātri, lūdzu!”

“Tūliņ tiks izpildīts, majora kungs!” Prosdočimo atbildēja, jau steigdamies projām. “Trieciet to slimību rata, majora kungs, un kāpiet uz mūra!”

Steidzīgs viņš metās pāri slieksnim, piemirsdams aizvērt durvis; gaiteni aizskanēja viņa šļūcošie soļi, tad atkal iestājās klusums.

“Dievs debesis, ļauj man izveseļoties! Lūdzu, lai kaut uz nedēļu atgriežas spēki!” Drogo čukstēja. No satraukuma * viņš nespēja valdīties; gribējās tūdaļ celties, lai notiek kas notikdams, un steigties augšā uz terases, lai Simeoni redz, lai saprot, ka Drogo atkal ir kopā ar visiem, gatavs komandēt un uzņemties atbildību, kā vienmēr, it kā nemaz nebūtu slimojis.

Blaukt! Caurvējš ar blīkšķi aizcirta durvis. Negantais trieciens atbalsojās dziļajā klusumā gluži kā skarba atbilde Drogo lūgumam. Kāpēc Lūkass nenāk, cik daudz laika tam slaistam vajadzēs, lai uzkāptu divus kāpņu posmus?

Nolēmis viņu negaidīt, Drogo piecēlās no gultas un uzreiz sajuta spēju reiboņa vilni, kas tomēr palēnām pārgāja. Nokļuvis spoguļa priekšā, viņš ar izbailēm uzlūkoja pats savu dzelteno, sadēdējušo seju. Bārda apaugusi, tāpēc jau izskatos tik kārns, Džovanni sev raudzīja iestāstīt un nedrošiem soļiem, vēl arvien ģērbies naktskreklā, pagājās istabā šurpu turpu, meklēdams bārdasnazi. Kur gan tas Lūkass kavējas?

Blaukt! Gaisa strāvas bija durvis pavērušas un aizcirta vēlreiz. “Ka tevi nelabais...” Drogo norūca un devās tās aizdarīt. Tobrīd gaitenī atskanēja adjutanta steidzīgie soļi.

XXVIII

Pagāja diennakts; majors Džovanni Drogo gulēja gultā, un ik pēc brīža līdz viņa ausīm atlidoja cisternas plunkšķis; tas bija vienīgais, ko viņš varēja dzirdēt, lai gan visā Cietoksnī auga augumā satraukta rosība. Pilnīgi nošķirts no visa, Drogo nervozi uzmanīja savu pašsajūtu, cerēdams, ka zaudētie spēki varbūt tomēr atgriezīsies. Ārsts Rovina gan bija sacījis, ka tas varētu notikt pēc vairākām dienām. Pēc cik dienām īsti? Vai ienaidnieku uzbrukuma dienā viņš vismaz varēs tikt ārā no gultas, apģērbties un kaut kā uzkāpt uz terases? Reizi pa reizei, kad šķita, ka kļuvis labāk, Džovanni piecēlās un bez turēšanās pārgāja pāri istabai, lai sasniegtu spoguli, taču seja, ko viņš tur ieraudzīja, - ar iekritušiem vaigiem,

zemes krāsā —, ikreiz nomāca no jauna modušās cerības.

Ar reiboņa aizmiglotām acīm viņš grīļodamies atgriezās gultā, lādēdams ārstu, kas neprata viņu izdziedināt.

Saulstaru laukumiņš jau bija krietni pavirzījies pa grīdu uz priekšu - tātad pulkstenis rādīja vismaz vienpadsmit; pagalmā bija dzirdama neparasta kņada. Drogo gulēja nekustēdamies, pievērsis skatienu griestiem, -un tad istabā ienāca Cietokšņa komandants, apakšpulkvedis Simeoni.

“Nu, kā klājas?” Simeoni sparīgi uzsauca. “Jau labāk? Bāls gan tu esi...”

“To es pats zinu,” Drogo atcirta. “Vai ziemeļnieku armija tuvojas?”

“Un kā vēl tuvojas! Lielgabali jau ir uz akmeņu grēdas, pašlaik tos regulē. Neņem ļaunā, ka neatnācu agrāk,” Simeoni turpināja, “mums tur, ārā, iet karsti; šopēcpusdien ierodas pirmie papildspēki. Tikai tagad beidzot atradās brīvāks brītiņš.”

Drogo ierunājās, ar šausmām dzirdēdams balsi ietrīsamies: “Rīt domāju celties, tad jau es tev varēšu palīdzēt...”

“Nē, nē, par to nemaz nedomā! Galvenais, lai tu izveseļotos! Un nebēdājies, es tevi neesmu aizmirsis, tieši otrādi, man tev ir labas ziņas! Es dabūju lielisku karieti, kas tevi aizvedīs. Protams, kara apstākļos tas nebija viegli, bet draugs draugam...”

“Kariete? Mani... aizvedīs?”

“Nu kā tad, ka aizvedīs! Tu taču nevari palikt šeit, šajā kazarmu istabā! Pilsētā ir pavisam citāda ārstēšana, * tur tevi drīz vien dabūs uz kājām. Par Cietoksni neraizējies, galvenie pasākumi jau veikti!”

Drogo smacēja briesmīgs niknums. Gandrīz viss mūžs aizvadīts šeit, atsakoties no dzīves priekiem un baudām, -tikai tādēļ, lai sagaidītu ienaidnieka uzbrukumu,

trīsdesmit gadus ta bijusi viņa vienīgā cerība, - un tagad viņu padzen no Cietokšņa, tieši tagad, kad gaidāma kauja!

“Varēji vismaz pavaicāt, vai es to vēlos,” viņš atbildēja, un viņa balsī drebēja dusmas. “Nekur es nebraukšu! Es palieku tepat. Nemaz neesmu tik slims, kā tu domā. Rit celšos augšā...”

“Dieva dēļ, nesatraucies! Tūlīt jau nav jābrauc. Satraukums var tavu stāvokli pasliktināt,” Simeoni atteica, piespiesti pasmaidīdams. “Man tikai likās, ka tā tev būs labāk, ari Rovina sacīja...”

“Rovina? Vai tad Rovina tev lika gādāt karieti un vest mani projām?”

“Nē, nē! Tai ziņā es viņam padomu nelūdzu. Bet viņš teica, ka tev derētu gaisa pārmaiņa.”

Tad Drogo iedomājās - varbūt vajadzētu aprunāties ar Simeoni atklāti, draudzīgi, - tā, kā ar Ortizu... Beigu beigās cilvēks vien ir.

“Paklau, Simeoni,” viņš citādā toni iesāka, “tu taču zini, ka te, Cietoksni... visi paliek, tikai cerēdami, ka... Man grūti to izteikt vārdos, tomēr šķiet, ka šīs izjūtas ari tev nav svešas...” (Nē, neizdodas neko paskaidrot; nu kā lai iestāsta tādas lietas šim Simeoni?) “Tagad, kad radusies iespēja...”

“Nudien nesaprotu!” Simeoni atbildēja ar acīm redzamu nepatiku. (Kas tā par nožēlojamu komēdiju? viņš domās sev teica. Tam Drogo no slimības atmiekšķējušās smadzenes.)

“Kā tad tu nesaproti!” Drogo uzstāja. “Jau trīsdesmit gadu es te, Cietoksnī, gaidu... Kādas tik izdevības neesmu palaidis garām... Trīsdesmit gadi nav joks! Un visu šo laiku esmu gaidījis uzbrukumu. Tagad tu nevari pieprasīt... tagad tu nevari pieprasīt, lai braucu projām... man ir zināmas tiesības... manuprāt...”

“Diezgan!” Simeoni sacīja aizkaitināts. “Es tev gribēju labu, bet ko tu? Nudien nebija vērts pūlēties! Tevis dēļ aizsūtīju divus ziņnešus, tevis dēļ apturēju uz ceļa vienību, lai palaistu garām karieti...”

“Es taču tevi nevainoju! Tieši otrādi, esmu pateicīgs; tu to dari vienīgi manā labā...” (Ak, kādas mokas -pieglaimoties šim nelietim!) “Bet kariete taču var šeit pakavēties... Tādu ceļojumu es pašlaik nemaz nespētu izturēt...” “Tikko tu teici, ka rītdien celsies no gultas, bet tagad tev karietē sēdēt jau būšot par grūtu! Neņem ļaunā, bet man gan šķiet - tu pats vairs nezini, ko īsti gribi...”

Drogo steigšus centās kļūdu labot. “Nu nē, tas ir pavisam kas cits!” viņš sacīja. “Ceļojumā doties es vēl neuzdrošinos, bet uzkāpt augšā uz mūra - to taču spēju. Paņemšu līdzi ķeblīti, apsēdīšos, ja uznāks vājums...” (Viņš bija gribējis sacīt “krēslu”, bet tad iedomājies, ka tas būtu smieklīgi.) “No turienes varēšu pārraudzīt situāciju... vismaz redzēt, kas notiek.”

“Nu labi, tad paliec, paliec vien!” Simeoni iesaucās, it kā jautājums būtu izlemts. Tad turpināja: “Es tikai nezinu, kur likšu virsniekus, kad tie ieradīsies. Vai lai es viņiem ierādu vietu gaiteni? Vai varbūt pagrabā? Šajā istabā varētu novietot trīs gultas...”

Paraudzījies uz viņu, Džovanni nodrebēja. Tad tāds ir Simeoni īstais nolūks? Izlikt Drogo, lai būtu viena istaba vairāk? Un par viņa prombraukšanu tiek gādāts vienīgi tāpēc? Ne jau aiz rūpēm par viņa veselību, ne jau aiz draudzības! To taču man uzreiz vajadzēja apjēgt, Drogo domāja, - ko citu gan varēja gaidīt no tāda maitas!

Drogo klusēja, un Simeoni - nu jau pavisam drošs -runāja tālāk: “Trīs gultas te varētu ērti novietot. Divas gar sienu un trešo kaktā. Redzi?” Un turpināja bez vismazākās intereses par biedra ciešanām: “Drogo, ja tu man klausītu, tu man ļoti atvieglotu šo uzdevumu! Un kāda jēga, ka tu šeit paliec? Piedod, ka es tā saku, bet, manuprāt, no tevis patiešām — šādā stāvoklī — vairs nebūs nekāda labuma.”

“Skaidrs!” Drogo viņu pārtrauca. “Es visu saprotu, bet tagad, lūdzu, atstāj mani vienu! Man sāp galva.”

“Atvaino, bet man gribētos nokārtot šo lietu līdz galam!” sacīja Simeoni. “Kariete jau ir ceļā, Rovina neiebilst, istaba atbrīvojas, tu drīzāk izveseļosies, bet es... taisnību sakot, es nudien uzņemtos pārlieku lielu atbildību, paturot tevi, tik slimu, šeit. Un ja nu ar tevi kas notiek? Diemžēl man jāsaka atklāti - paturot tevi šeit, es uzņemtos pārlieku lielu atbildību.”

“Zini...” Drogo ieteicās, gan saprazdams, ka pretošanās ir velta; viņa skatiens bija pievērsts saulstaru kūlim, kas ieslīpi virzījās augšup pa koka sienu, “neņem ļaunā, bet man jāsaka “nē”. Es vēlētos palikt. Tev nebūs nekādu nepatikšanu. Varu rakstiski apliecināt, ka tā bijusi mana griba. Lūdzu, ej prom, Simeoni, un liec man mieru! Kas zina, varbūt drīz man lemts aiziet pavisam, — tāpēc atstāj mani tepat! Šajā istabā esmu aizvadījis veselus trīsdesmit gadus...”

Simeoni brītiņu klusēja, nicīgi raudzīdamies uz vājnieku. Tad pārvērstā balsī ar ļaunu smīniņu teica: “Un ja nu es kā priekšnieks liktu tev izvākties? Ja tā būtu pavēle? Ko tad tu sacītu?” Viņš apklusa, tīksminādamies ar radīto iespaidu. Tad turpināja: “Dārgais Drogo, diemžēl man jāaizrāda, ka tā nav virsnieka cienīga attieksme. Beigu beigās tev tik un tā būs jāaizbrauc. Kas zina, cik Cietoksnī tādu, kas ļoti labprāt ar tevi mainītos... Saprotu - tev tas nav patīkami, bet nevar jau gribēt visu, jāsamierinās. Tagad atnāks tavs adjutants, palīdzēs sakravāt mantas; divos karietei jābūt šeit. Vēlāk redzēsimies!”

To teicis, Simeoni tūdaļ pagriezās un devās ārā, lai vairs nevajadzētu uzklausīt Drogo iebildumus; sparīgi piecirtis durvis, viņš aizsoļoja pa gaiteni — pašapzinīga cilvēka drošajā gaitā, kā jau tāds, kurš rīko un nosaka.

Iestājās kapa klusums. Tad — plunkš! — atskanēja aiz sienas. Pēc tam istabā ilgu laiku nekas cits vairs nebija dzirdams kā vien Džovanni smagā ieelsošanās, kas atgādināja šņukstu. Ārā saule jau stāvēja dienvidū, diena bija brīnišķi skaidra un tik karsta, ka sāka iesilt pat akmeņi, tālu kalnos pa stāvajām kraujām urdzēja strauti, ienaidnieku karaspēks grēdas aizsegā kārtojās uzbrukumam, pa tuksneša ceļu virzījās klāt arvien vairāk kareivju vienību un ratu. Cietoksnī viss jau kārtībā: munīcija sagatavota, kareivji izvietoti, ieroči pārbaudīti. Visu skatieni pievērsti ziemeļiem, lai gan nekas nav samanāms, jo priekšā kalni (ziemeļnieku tuvošanās redzama tikai no Jaunā torņa). Tāpat kā tajās tālajās dienās, kad svešinieki bija ieradušies, lai nospraustu robežu, - arī tagad sirds visiem pukstēja straujāk, bet jaunajiem leitnantiem prieks mijās ar bailēm. Skaidrs, ka šobrīd nevienam nebija prātā Drogo, kurš ar Lūkasa palīdzību ģērbās, gatavodamies prombraukšanai.

XXIX

Kariete pati par sevi tiešām bija laba, pat pārlieku laba šejienes akmeņainajiem ceļiem. To gandrīz varēja noturēt par kāda bagāta kunga braucamo, ja uz durvīm nebūtu pulka ģerboņa. Uz bukas sēdēja divi kareivji, kučieris un Drogo adjutants.

Cietokšņa ļaužu jūklī — jau bija ieradušās pirmās papildspēku vienības - neviens īpaši neievēroja virsnieku ar izģindušu, dzeltenu seju, kurš lēni nokāpa lejā pa kāpnēm, nogriezās uz galveno vārtu pusi un izgāja ārā, kur kariete viņu jau gaidīja.

Pa saules appludināto augstienes līdzenumu tobrīd tuvojās gara kareivju, zirgu un mūļu kolonna, ieradusies no ielejas. Noguruši no pārgājiena, vīri, tuvodamies Cietoksnim, tomēr pielika soli; muzikanti, kas soļoja kolonnas priekšgalā, pat novilka no instrumentiem pelēkos pārvalkus, it kā grasītos spēlēt.

Pa ceļam daži no virsniekiem Drogo sveicināja, bet tādu bija maz, un arī sveiciens nebija vairs tik bijības pilns kā agrāk. Likās, visi jau zina, ka majors aizbrauc uz visiem laikiem, tātad Cietokšņa hierarhijā viņam vairs nav itin nekādas nozīmes. Leitnants Moro un vēl pāris citu bija atnākuši pie vārtiem atvadīties; no viņu īsajiem vēlējumiem strāvoja tā pieklājīgā, bezpersoniskā laipnība, kas raksturīga jauniešu attiecībām ar vecāko paaudzi. Kāds atnesa mutisku vēsti: komandants, Simeoni kungs, lūdzot viņu atvainot, viņš pašlaik esot pārlieku aizņemts; ja majors, Drogo kungs, būtu tik laipns un kādu brītiņu pagaidītu, viņš katrā ziņā ierastos atvadīties.

Taču Drogo, jau iekāpis karietē, pavēlēja tūlīt doties ceļā. Pēc viņa vēlēšanās karietes jumts bija nolaists, lai viņam būtu vairāk gaisa, un viņa kājas bija ietītas tumšās segās, uz kurām saulē zvīļoja majora zobens.

Uz lielākiem akmeņiem palēkdamās, kariete aizripoja pa oļaino līdzenumu; sākās Drogo ceļš uz pēdējo piestātni. Sagriezies sēdeklī sāniski, galvai katrā karietes šūpā klanoties, Drogo ar stingu skatienu nolūkojās uz Cietokšņa dzeltenīgajiem mūriem, kas attālinoties šķita kļūstam zemāki.

Aiz tiem viņš bija aizvadījis dzīvi, nošķirts no pasaules; vairāk neka trīsdesmit gadus viņš bija ilgojies pēc naidnieku uzbrukuma, bet tagad, kad ziemeļnieki bija ieradušies, viņš tika no turienes padzīts. Un citi virsnieki -tie, kuri pilsētā dzīvojuši viegli un jautri, - nu ieradās, lai ar augstprātīgu smīnu sejā saņemtu slavas laurus.

Drogo skatiens, izmisīgi ciešs, tvērās pie Cietokšņa dzeltenīgajiem mūriem un kazarmu un pulvera noliktavu taisnstūrainajiem apveidiem. Lēnas, bezgala rūgtas asaras lāsoja pār grumbu izvagotajiem vaigiem; tik skumji un nožēlojami viss beidzies, un nekas vairs nav līdzams.

Nekas, itin nekas šai pasaulē viņam vairs nebija atlicis. Vientuļš, slims un tagad vēl arī izraidīts gluži kā spitālīgais! “Nešķīstie, nešķīstie...” viņš sevī purpināja. Tad nolēma likties mierā un vairs par to nedomāt, citādi krūtīs no jauna cēlās dusmas un gluži vai smacēja nost.

Saule jau sliecās uz novakari, bet ceļš priekšā vēl bija tāls. Kareivji, sēžot uz bukas, jautri pļāpāja, nebēdājot, vai viņus sūta šur vai tur; viņi vienkārši dzīvoja, neplosīdami sevi ar aplamām iedomām. Lieliskā kariete -it kā īpaši taisīta slimo vizināšanai — uz katra zemes grubuļa nošūpojās kā smalki svari. Un Cietoksnis apkārtnes ainavā vērtās arvien zemāks un tālāks, vien mūri šai pavasarīgajā pēcpusdienā likās atspīdam sevišķi gaiši.

Droši vien tā ir pēdējā reize, Drogo nodomāja, kad kariete sasniedza kraujas malu, no kuras ceļš laidās lejā uz ieleju. “Ardievu, Cietoksni!” viņš nočukstēja. Šķiet, viņš bija mazliet apdullis, jo neattapa - un, taisnību sakot, ari nedrīkstēja - karieti apturēt, lai atvadoties ilgāk palūkotos uz veco fortu, kur tikai tagad, pēc gadsimtu snaudas, beidzot bija pamodusies īsta dzīvība.

Vēl tikai mirkli Drogo acis skatīja Cietokšņa tēlu -bāli dzeltenos mūrus un to iešķībos balstus, noslēpumainos sargtorņus un abās pusēs - atkušņa ūdeņu nomelninātās kalnu nogāzes. Un viena sirdspuksta ilgumā viņam izlikās, ka mūri negaidot iestiepjas debesīs un atplaiksnī brlnum spoži, — bet tad, karietei ripojot lejup, visu spēji aizklāja zālainā krants.

Ap pieciem viņi sasniedza ceļmalas krodziņu. Vienā ceļa pusē - tik neticami augstu, ka atgādināja mirāžu, — haotiski drūzmējās kalnu virsotnes, gan zālēm apaugušas, gan kailas, ar rūsganu smilšu nogāzēm, - pirmatnīgi kalni, kur cilvēks vēl nekad nebija iedrīkstējies spert kāju. Lejā joņoja upe.

Tieši tobrīd, kad kariete bija pieturējusi krodziņa priekšā, parādījās garām soļojošs musketieru pulks. Drogo visapkārt ieraudzīja no karstuma un garā gājiena pietvīkušas jauniešu sejas un acis, kas viņā nolūkojās ar izbrīnu. Sveicināja tikai virsnieki. Rindās, kas bija aizsoļojušas garām, viņš dzirdēja kādu iesaucamies: “Večuks gan ceļo lepni!” Smiekli tomēr neatskanēja. Jaunie kareivji dodas kaujā, bet viņš gļēvi patveras ielejā! Ir nu gan virsnieks, viņi droši vien nodomāja, ja vien Drogo acīs nebija izlasījuši, ka arī viņš dodas tikties ar nāvi.

Drogo nespēja nokratīt savādo apdullumu, kas apņēma viņu kā migla; varbūt vainīgs bija slimības nespēks vai karietes šūpošanās, vai arī neciešami sāpīgā apziņa, ka dzīvei lemts tik nožēlojami beigties. Viss viņam tagad bija vienaldzīgs, pilnīgi viss. Un doma par atgriešanos dzimtajā pilsētā - staigāšanu vārgiem soļiem pa vecās, pamestās mājas istabām vai garlaicīgu, mēnešiem ilgu gulēšanu pilnīgā vientulībā - iedvesa bailes. Drogo neilgojās tur nokļūt, tāpēc izlēma, ka pārlaidīs nakti tepat ceļmalas krogā.

Viņš nogaidīja, līdz viss bataljons bija aizgājis, līdz bija noplakuši tā saceltie putekļi un ratu rīboņa vairs nebija dzirdama, to pārmāca krācošā straume. Tad palēnām ar Lūkasa palīdzību tika ārā no ratiem.

Uz sliekšņa sēdēja kāda sieva un adīja zeķi, un viņai pie kājām vienkāršā koka šūpulītī gulēja bērns. Drogo pārsteigts vēroja bērna maigo un dziļo miegu, kas bija pavisam citāds nekā pieaugušajiem. Šo mazo radībiņu vēl nemocīja murgaini sapņi; bērna dvēsele — bezrūpīga, bez alkām un nožēlām — kuģoja skaidrā un pilnīgi rāmā miega jūrā. Nekustīgi stāvot un vērojot guļošo bērnu, Drogo sirdī iedzēlās skaudras skumjas. Viņš raudzīja iedomāties sevi pašu guļam, ieraudzīt tādu Drogo, kādu nekad nebija redzējis. Iztēlojās dzīvniekam līdzīgu ķermeni, kas lāgiem nervozi noraustās, šņācošu elpu, pavērtu, vecišķi ļenganu muti. Tomēr arī viņš kādreiz bija šādi gulējis, būdams maigs un nevainīgs bērniņš, un kāds vecs, slims virsnieks varbūt bija apstājies, ar skumju izbrīnu viņu uzlūkodams. “Ak tu, nabaga Drogo!” viņš sev teica -un tai pašā brīdī saprata, kas tā par nepieredzētu vājuma izpausmi, taču viņš bija šai pasaulē pilnīgi viens - neviena cita, kas varētu sacīt šādus vārdus, jo viņu mīlētu.

XXX

Viņš attapās sēžam lielā atzveltnes krēslā kādā guļamistabā; bija iestājies silts, brīnum jauks vakars, un smaržīgs gaiss plūda iekšā pa atvērto logu. Ar stingu skatienu Drogo noraudzījās uz debesīm, kuru zilums pamazām kļuva arvien dzidrāks, uz ielejas violetajām ēnām un kalnu galotnēm, kas vēl spīdēja saulē. Cietoksnis bija tālu, no šejienes nebija saredzamas pat tāspuses kalnu grēdaj.

Tik jaukā vakarā visi droši vien jūtas laimīgi, pat tie, kuriem dzīvē nav īpaši veicies. Džovanni iedomājās pilsētas novakari, dabas atmodas jundīto saldo smeldzi, jaunus pārīšus, kas staigā pa upmalas ielām, gaišus logus, no kuriem plūst klavieru akordi, un lokomotīves svilpienu tālumā... Viņš iztēlojās gaismekļus ienaidnieku nocietinājumos Tatāru tuksneša vidū un vējā zibošas

Cietokšņa laternas trauksmainā bezmiega nakti pirms kaujas. Visiem ir kaut kāda cerība, kaut ari visniecīgākā, — visiem, tikai ne viņam!

Lejā, viesu zālē kāda vīrieša balss uzsāka tautasdziesmu par milestibu, kāda cita tai pievienojās. Augstumos, tur, kur debesu krāsa jau bija tumšzila, mirdzēja dažas zvaigznes. Drogo bija istabā viens, adjutants bija nokāpis lejā iedzert glāzīti vīna; kaktos un zem mēbelēm biezēja ēnas. Vienu mirkli Džovanni juta, ka neizturēs (tik un tā neviens viņu neredz, neviens nezinās), vienu mirkli majoram Drogo likās, ka sirdij gribēsies atbrīvoties no sāpju nastas, aizskalot to ar asarām.

Tieši tad dvēseles dziļumos modās jauna, skaidra un briesmīga apjausma: nāve ir tuvu.

Likās, ka laika skrējiens piepeši būtu apstājies, it kā būtu beigusies kāda burvestība. Laika atvars, pēdējos gados griezies ar neaptveramu ātrumu, piepeši izzuda; pasaule bija sastingusi apātijā, un pulksteņi tikšķēja veltīgi. Drogo ceļš bija galā; viņš bija nonācis vientuļā krastā pie nekustīgas, svina pelēkas jūras, un apkārt neredzēja ne mājas, ne kokus, ne cilvēkus, viss tukšs un vientuļš, kā bijis un būs mūžīgi mūžos.

No tālajiem apvāršņiem Drogo juta sev apkārt pamazām savelkamies tumšu ēnu; tā tuvojās lēni, varbūt viņu no tās vēl šķira daudzas stundas, dienas, varbūt pat mēneši, - bet arī mēneši liekas īsi, ja šķir no nāves. Dzīve tātad bija ar viņu izspēlējusi ļaunu joku; visu viņš bija licis uz vienas kārts un visu zaudējis.

Debesjums nu bija samtaini zils, tikai virs kalnu violetajiem apveidiem vēl kavējās rieta blāzma. Istaba bija pie-strēgusi ar tumsu; Drogo varēja saskatīt vienīgi melnas, draudīgas mēbeļu muguras, balto gultu un zobena spīdumu. Viņš nodomāja: no šejienes es vairs neiziešu.

Un tumsas ielenkumā — kamēr balsis lejā, ģitārai strinkšķot, dziedāja maigas melodijas — Džovanni Drogo piepeši juta mostamies jaunu, vispēdējo cerību. Viņš, sirgstošais vientulis, ko Cietoksnis bija izmetis gluži kā lieku apgrūtinājumu, viņš, kas dzives skrējienā bija palicis visiem iepakaļ, viņš, kautrais un vājais, — piepeši viņš bija iedomājies, ka gluži viss vēl nav zaudēts; varbūt tik tiešām viņam vēl paveras mūža vislielākā izdevība, sīvākā kauja, un gūtā uzvara būs gandarījums par visu.

Visbriesmīgākais ienaidnieks bija devies uzbrukumā Drogo! Ne jau viņam līdzīgas būtnes — cilvēki, ko plosa ilgas un ciešanas, ar acīm, kurās var ieskatīties, un ievainojamu miesu -, bet gan ļauns un pārvarīgs spēks; un šī kauja vis nenotiks dzidrā rītā uz mūriem, starp tauru skaņām un brašiem uzsaucieniem, un biedriem, kuru varonība aizrauj līdzi, visapkārt vēdījot pulvera dūmiem un slavas reibonim. Viss notiks nomaļa krodziņa istabā, sveces gaismā, vispilnīgākajā vientulībā. Tā nebūs kauja, no kuras viņš saulainā rītā atgriezīsies ar ziedu vainagu galvā, iedams pretī smaidošām meitenēm. Šeit neviens viņu neredzēs, un nekāda atzinība nav gaidāma.

Ak, šī gan būs sīvāka kauja par tām, ko viņš agrāk iztēlojies! Pat veci karavīri tajā dodas nelabprāt. Jo varbūt ir cēli un skaisti zaudēt dzīvību kaujaslaukā, zobeniem šķindot, kad paša augums vēl vesels un jauns, un tauru skaņas vēsta par uzvaru; mazliet skumjāk ir nomirt slimnīcas gultā no ievainojuma, kad izciestas ilgas mokas, un vēl bēdīgāka ir nāve paša mājās starp vārgi spīdošām naktslampiņām un zāļu pudelītēm, un raudošiem tuviniekiem. Tomēr grūtāk par visu ir sagaidīt nāvi svešā pusē, kur neviens tevi nepazīst, viesnīcas gultā, vecam un neglītam, nevienu šai pasaulē neatstājot...

“Esi drosmīgs, Drogo, jo tā ir tava pēdējā izdevība! Stājies nāvei pretī, kā pieklājas krietnam karavīram, lai cienīgi izbeigtu savu maldu un vilšanās pilno .dzīvi... Beidzot atriebies liktenim! Neviens tev nedziedās slavas dziesmas, neviens tevi nesauks par varoni, nebūs it neka tamlīdzīga, bet tieši tāpēc ir vērts! Nenodrebēdams pārkāp ēnas robežu, izslienies stalts, kā iedams parādē, un smaidi, ja spēj! Galu galā tava grēku nasta nav smaga, Dievs piedos...”

To visu Džovanni sev čukstēja, it kā lūgšanu skaitīdams, jo ēnas loks jau savilkās apkārt, iezīmējot viņa dzīves pēdējo robežu. Un no pagātnes rūgtās akas ar taja nogrimušām aizmirstām jūtām un zaudētiem sapņiem, un izciestām pārestībām cēlās tāds gara spēks, kādu viņš pat nebija varējis iedomāties. Ar neizsakāmu prieku Džovanni Drogo piepeši aptvēra, ka jūtas pilnīgi mierīgs, — viņam pat nedaudz gribējās, lai drīzāk sāktos šis pēdējais pārbaudījums. Visu dzīvē jau nevar gribēt, vai ne? Vai tā tu man sacīji, Simeoni? Pagaidi, es vēl parādīšu, ko Drogo spēj...

Esi drosmīgs, Drogo! Un viņš saņēmās drosmi, lai turētos pretī un nepadotos, un spētu pasmieties par biedējošajām jausmām. Visus gara spēkus viņš sakopoja šai varonīgajai apņēmībai, it kā viens stādamies pretī veselai armijai. Negaidot sensenās bailes izzuda, rēgi atkāpās, nāve zaudēja savu baismīgo viepli un bija vairs tikai vienkārša dabas norise. Majors Džovanni Drogo, vecs, vājš un slimības nomocīts, bija pūlējies atdarīt milzīgus, melnus vārtus - un patiešām, vārti bija atvērušies, un aiz tiem viņam pretī spīdēja gaisma.

Cik sīki tagad likās visi agrākie pūliņi — ziemeļu tuksneša pētīšana, karjeras centieni, nemitīgās gaidas uz Cietokšņa mūriem! Pat Angustīnu vairs nebija iemesla apskaust. Tiesa, Angustīns bija miris uz augsta kalna vētrainā naktī, šķīries no dzīves sev raksturīgajā, elegantajā veidā. Tomēr vēl cēlāk ir varonīgi gaidīt nāvi tādos apstākļos, kādos patlaban atrodas Drogo, - slimības sagrauzts, izdzīts, starp svešiniekiem.

Tikai vienu viņam netikās iedomāties - to, ka viņš stāsies mūžības priekšā ar savu veco, nožēlojamo ķermeni, ar savītušu, bālganu ādu, zem kuras izspiežas kauli. Angustīnam laimējās atstāt šo pasauli jaunības svaigumā, Drogo domāja, - lai cik ilgs laiks paietu, viņu atcerēsies kā slaidu un skaistu leitnantu ar aristokrāta seju, kura tik ļoti patika dāmām. Bet, kas zina, varbūt tur, aiz mūžības sliekšņa arī viņš, Drogo, atgūs agrāko veidolu, vismaz jaunības svaigumu, jo necik daiļš viņš nekad nav bijis... Cik tas būs jauki! Džovanni sev domās teica bērna paļāvībā, juzdamies savādi laimīgs un brīvs.

Tad viņam iešāvās prātā: un ja nu tā ir maldīga ilūzija? Un ja nu mana drosme ir tāds kā noreibums no šī brīnišķā vakara, smaržīgā gaisa, no tā, ka šobrīd man nesāp un lejā skan senās dziesmas? Ja nu pēc neilga brīža - pēc stundas — es būšu agrākais Drogo, vājš un uzvarēts?

Nē, nedomā tādas domas, Drogo, un nemoki sevi -varoņdarbs jau ir veikts! Pat tad, ja tev atkal uzbruks sāpes, ja apklusīs mūzika, dvēseles veldzētāja, un pēc brīnišķās nakts tevi stindzinās rīta drēgnums, - kaujas iznākumu tas nemainīs. Varoņdarbs veikts, neviens tev to nevar atņemt.

Istabā jau galīgi satumsis, tik tikko var redzēt balti saklāto gultu, viss pārējais - melns. Drīz vajadzētu atspīdēt mēnesnīcai.

Vai Drogo acis vēl skatīs tās gaišo vaigu, vai arī viņš to vairs nepagūs? Istabas durvis, viegli iečīkstēdamās, paveras. Varbūt tas ir vējš, parasta vējpūsma, kādas klaiņo apkārt nemierīgajās pavasara naktīs. Bet varbūt viņa ir ienākusi - klusiem soļiem - un tuvojas krēslam, kurā sēž Drogo. Saņēmis drosmi, Džovanni Drogo izslie-nas taisnāk, sakārto mundiera apkaklīti un pamet pēdējo skatienu ārā pa logu, visīsāko mirkli, lai uzlūkotu tās zvaigznes, kas viņam vēl atvēlētas. Tad tumsā, kaut arī neviens viņu neredz, pasmaida.

Content

Budzati Dino Tataru tuksnesis

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX