Moriaks Fransuā

Terēze Dekeirū. Odžu ņudzeklis

Fransuā Moriaks

Terēze Dekeirū. Odžu ņudzeklis

Romani

TERĒZE DEKEIRŪ

Kungs, apžēlojies, apžēlojies par neprātīgajiem — gan vīriem, gan sievām! Ak, radītāji Vai var uzskatīt viņus par necilvēkiem, ja tu vienīgais zini, kāpēc viņi ir pasaulē, kāpēc viņi tādi kļuvuši un kāpēc viņi nemaz nevarēja būt citādi…

Šarls Bodlērs

Terēze, daudzi sacīs, ka tevis nav. Bet es zinu —• tu esi, jo gadiem ilgi tev sekoju, bieži apturu, kad ej garām, un norauju tev masku.

Atceros, jaunībā ieraudzīju tavu bālo sejiņu ar plānajām lūpām smacīgā tiesas zālē, kur tavu likteni izlēma tiesneši, kas tomēr nebija tik bargi kā spalvu pušķiem greznojušās dāmas.

Vēlāk tu man parādījies kādas lauku mājas viesistabā —* jauna, nervoza sieviete, ko ar aprūpēšanu kaitināja gan vecas radinieces, gan aprobežots virs. «Kas viņai lēcies?» viņi teica. «Mēs taču izpildām visas viņas iegribas.»

Cik reižu kopš tā laika esmu tīksmi vērojis tevi, kad tu sēdēji, atbalstījusi palielajā rokā savu augsto, skaisto pieri! Cik reižu caur ģimenes sprosta dzīvajiem režģiem esmu redzējis, kā tu riņķo tur gluži kā vilcene un šad tad uzmet man niknu, drūmu skatienu!

Daudzi brīnīsies, kā es esmu varējis radit tik atbaidošu tēlu, vēl nesimpātiskāku par citiem maniem varoņiem. Vai tiešām man nekad neizdosies parādīt cilvēkus, no kuriem strāvot strāvo tikumība, kuriem ir «sirds uz delnas»? Taču

ar cilvēkiem, kam «sirds uz delnas», neatgadās traģiski notikumi, bet man zināmas drāmas, kas risinās noslēgtās sirdis un ir cieši saistītas ar miesas nešķīstību.

Es vēlētos, Terēze, lai ciešanas tevi pievērstu dievam, un jau sen loloju domu, ka tu būsi svētās Lokustas 1 vārda cienīga. Taču daudzi, kas vēl tic kritušo un cietēju dvēseļu izpirkšanai, tad sāktu klaigāt par zaimošanu.

Lai nu kā, bet, šķiroties no tevis uz šās drūzmainās ietves, es vismaz ceru, ka tu nebūsi vientuļa.

1 Lokusta — senās Romas burve, kas ar savām dzirām noindēja Imperatoru Klaudiju un viņa dēlu Britāniku. (T u l k.)

Advokāts atvēra durvis. Terēzei Dekeirū, stāvot tiesas nama gaiteni pie sānu izejas, sejā iesitās miglas dzestrums, nu viņa dziļi ieelpoja valgo gaisu. Viņa baidījās, vai ti/. ielas negaida ziņkārīgie, un vilcinājās iet laukā. No plalanas stumbra atdalījās kāds cilvēks paceltu apkakli; viņa pazina savu tēvu. Advokāts uzsauca: «Lieta izbeigta!» — un pagriezās pret Terēzi:

—   Varat nākt ārā, neviena nav.

Viņa nogāja pa mitrajiem pakāpieniem. Jā, mazais laukums likās pilnīgi tukšs. Tēvs nenoskūpstīja meitu, pat nepaskatījās uz viņu, — viņš sāka izjautāt advokātu Diro, un tas atbildēja pusbalsī, it kā baidīdamies, vai kāds nenoklausās. Terēze uztvēra aprautu sarunu:

—        Rīt saņemšu oficiālu paziņojumu par lietas izbeigšanu nozieguma sastāva trūkuma dēļ.

—   Vai vēl nevar būt kāds pārsteigums?

—   Nē, cauri ir, kā mēdz teikt.

•— Pēc mana znota liecības tas kļuva skaidrs.

—    Skaidrs … skaidrs … Nekad visu nevar zināt.

—       Ja jau viņš pats apgalvo, ka nekad nav skaitījis pilienus…

—   Ziniet, Larok, šādās prāvās upura liecība ,,.

Atskanēja Terēzes balss:

—   Nekāda upura nebija.

—    Es gribēju teikt — savas neuzmanības upura, kundze.

Abi vīrieši uzmeta ašu skatienu jaunajai sievietei, kura

stāvēja nekustēdamās, cieši ietinusies apmetnī, un ieraudzīja viņas bālo seju, kas nekā nepauda. Viņa jautāja, kur stāv kariete; izrādās, tēvs bija licis kučierim gaidīt ārpus pilsētas uz Bido ceļa, lai nepievērstu uzmanību.

Viņi pārgāja pāri laukumam — platānas lapas bija pielipušas pie lietus saslapētajiem soliem. Par laimi, tagad agri satumsa. Turklāt nokļūt līdz Bido ceļam varēja pa

'

visklusākajām šās suprefektīiras pilsētas ielām. Terēze soļoja vidū, abi vīrieši — viņai katrā pusē; tie atkal bija sākuši spriedelēt, taču, iedama tiem cieši blakus, viņa traucēja sarunu biedrus, un tie grūstīja viņu ar elkoņiem. Tad viņa mazliet atpalika un, novilkusi kreisajai rokai cimdu, sāka aizgaiņāt mušas no veco māju mūra sienām, gar kurām viņi gāja. Reizēm garām pabrauca kāds strādnieks ar divriteni vai zemnieku rati; vairoties no dubļu šļakatām, Terēze piespiedās pie sienas. Cik labi, ka krēsla aizplīvuroja seju un cilvēki nevarēja viņu pazīt. Tikko ceptas maizes un miglas smarža viņai nebija vienīgi parastais aromāts, kas vakaros plūsmo šai mazpilsētā, — Terēze juta tajā beidzot atgūtās dzīves smaržu; viņa aizvēra acis, ieelpodama dusošās zemes un mitrās zāles dvašu, cenzdamās nedzirdēt, par ko tērgā mazais līkkājis, kas ne reizi nepagriezās un nepaskatījās atpakaļ uz meitu, — ja viņa nokristu ceļmalā, nedz viņš, nedz advokāts Diro to nepamanītu. Tagad viņi vairs nebaidījās pacelt balsi.

—    Dekeirū kunga liecība tiešām bija lieliska. Taču vēl uzrādās recepte: tātad runa bija par viltojumu… Un ārsts Pedmē iesniedza sūdzību …

—   Viņš paņēma savu sūdzību atpakaļ…

—   Bet kādu paskaidrojumu viņa sniedza! Svešs cilvēks viņai iedevis recepti…

Terēze joprojām gausināja soļus — ne tik daudz aiz noguruma kā aiz nevēlēšanās atkal dzirdēt visus šos vārdus, ar kuriem viņu apdullināja daudzas nedēļas; tomēr atstatums noklusināja tēva griezīgo balsi:

—   Cikreiz neesmu viņai teicis: «Izdomā taču, nelaimīgā, kaut ko citu … izdomā ko citu …»

Viņš tiešām bija to vairākkārt teicis un varēja mazgāt rokas nevainībā. Kāpēc viņš vēl uztraucas? Tas, ko viņš sauc par ģimenes godu, ir glābts; līdz senāta vēlēšanām neviens neatcerēsies šo gadījumu. Tā domāja Terēze, un viņai ļoti gribējās, lai viņa vairs nevarētu panākt abus vīriešus, bet pārspriedes iekarsībā tie bija apstājušies ceļa vidū un žestikulēja.

—    Ticiet man, Larok, drošam pieder pasaule — pārejiet uzbrukumā, ievietojiet rakstu «Le Setneur» svētdienas numurā. Vai vēlaties, lai es par to parūpējos? Nosaukumu vajadzēs dot, piemēram, «Nekrietnas baumas» …

—    Nē, draugs, nē, nē! Bez tam — kāpēc jāatbild? Ir taču pārāk skaidrs, ka izmeklēšana izdarīta pavirši, nav

pat aicināti eksperti grafoloģijā. Sī liela jānoklusē, jānolušē, citas izejas, manuprāt, nav. Es pats rīkotos, netaupītu pūles, bet ģimenes labā tas viss jānotušē, viss jānotušē…

Terēze vairs nesaklausīja advokāta Diro atbildi, jo abi pielika soli. Viņa atkal alkaini ieelpoja valgo nakts gaisu, it kā viņai draudētu noslāpšana; pēkšņi prātā ienāca Zili Bellāda — nepazīstamā vecmāmiņa no mātes puses: viņas seja Terēzei bija sveša, un velti būtu meklēt pie Larokiem vai Dekeirū kādu šās sievietes ģīmetni, degerotipu vai fotogrāfiju — neviens par viņu nezināja nekā cita kā tikai to, ka viņa kādā jaukā dienā aizgājusi no mājas. Terēze (edomājās — arī viņa būtu varējusi tāpat pazust, nogrimt nebūtība; vēlāk viņas meita, mazā Mārī, vairs neatrastu albumā tās sievietes attēlu, kura laidusi viņu pasaulē. Taču patlaban Marī jau guļ vienā no apakšstāva islabām, un šovakar vēlu, atbraukusi Arželūzā, Terēze ieies tur un tumsā ieklausīsies, kā meitenīte miegā elpo, nolieksies pār gultiņu, un slāpēs iztvīkušās lūpas sameklēs šo dusošo dzīvībiņu.

Pie ceļmalas grāvja stāvēja kariete ar nolaistu jumtu, tās laternas meta gaismu uz divjūga zirgu kārnajiem krustiem. Pa labi un pa kreisi no ceļa kā tumšs mūris slējās mežs. No abiem ceļa uzbērumiem pirmās priedes stiepa citcitai pretī zarus un savijās galotnēm, — zem šās arkas ceļš ietiecās noslēpumainā tumsā. Blīvajam zaru režģim centās izlauzties cauri debesis.

Kučieris skatījās uz Terēzi ar klaju ziņkāri. Viņa jautāja, vai paspēšot tikt līdz Nizānas stacijai uz pēdējo vilcienu, un kučieris viņu nomierināja, tomēr piebilda, ka jābrauc bez kavēšanās.

—   Šī ir pēdējā reize, kad uzlieku jums šādas klaušas, Gardēr.

—   Vai kundzei te vairs nav ko darīt?

Terēze papurināja galvu, bet kučieris joprojām nenovērsa acis. Vai tiešām viņu visu mūžu tā nolūkos?

—   Nu, vai tu esi apmierināta?

Tēvs, liekas, beidzot bija pamanījis, ka viņa ir šeit. Terēze uzmeta ašu, pētīgu skatienu viņa žultainajai, pelēkbālajai sejai; karietes laternas spilgti apgaismoja sirmo, dzeltenīgo bārdu, kuras cietie sari spuroja ap vaigiem. Viņa klusi atbildēja:

—   Esmu tik daudz pārcietusi… Jūtos kā salauzta…

Un tad aprāvās. Kālab par to jārunā? Tēvs taču neklausās, viņu nemaz neievēro. Kāda viņam daļa gar meitas . pārdzīvojumiem? Viņam svarīgs tikai viens — tikšana uz augšu senātā, bet karjera izjuka Terēzes dēļ. («Viņas visas ir vai nu histēriķes, vai idiotes!») Par laimi, Terēzes uzvārds vairs nav Laroks, tagad viņa ir Dekeirū. Zvērināto tiesa izpalika, un tēvs atviegloti uzelpoja. Bet kā apvaldīt pretiniekus, lai tie neuzplēš viņa brūci? Jau rīt jāaiziet pie departamenta prefekta. Paldies dievam, avīzes «La Lande conservatrice» izdevējs ir viņa nagos kopš skandalozā gadījumā ar nepilngadīgajām meitenēm… Viņš satvēra Terēzi aiz elkoņa:

—    Kāp žigli iekšā, ir laiks braukt!

Tad advokāts — varbūt ar viltīgu nodomu, varbūt vienīgi gribēdams atvadām Terēzei kaut ko teikt — jautāja, vai viņa šovakar tiksies ar Bcrnāru Dekeirū kungu. Viņa atbildēja: «Nu protams, vīrs mani gaida…» — un tikai tad pirmo reizi pēc tiesas iedomājās, ka tiešām pēc dažām stundām pārkāps pār slieksni tai istabā, kur guļ viņas vīrs, kas vēl nav pavisam atlabis, un viņai būs jādzīvo daudzas dienas un naktis ciešā tuvībā ar šo cilvēku.

Izmeklēšanas sākumā viņa bija pārnākusi uz tēva māju pie šās mazpilsētas robežām un, zināms, bieži vien veikusi tādu pašu ceļojumu kā šovakar; taču tad viņa domāja tikai par to, lai iespējami tiešāk informētu vīru; pirms iekāpšanas karietē viņa uzklausīja Diro pēdējās norādes par atbildēm, kādas Dekeirū kungam jādod nākamajā nopratināšanā, bet tai laikā Terēze nejuta nekādas mokošas bailes, nekādu neveiklumu, iedomājoties, ka atradīsies aci pret aci ar slimo vīru: tad taču runa bija nevis par to, kas tiešām noticis, bet par to, kas ir vai nav jāsaka. Nekad abi laulātie nebija jutušies tik vienoti — viņus vienoja mazā Marī, miesa no viņu miesas. Viņi sacerēja izmeklētājam vienkāršu un visai sakarīgu vēstījumu, kas varētu apmierināt viņa loģisko prātu. Izmeklēšanas laikā Terēze sēdās tai pašā karietē, kas gaida viņu arī patlaban, bet tad viņa katrreiz nepacietīgi vēlējās, lai naksnīgais ceļojums drīzāk beigtos, turpretī tagad gribēja, lai tas ilgtu bezgalīgi! Terēze atcerējās, ka, tikko iekāpusi karietē, nevarēja vien sagaidīt, kad nokļūs Arželūzā, bet ceļā viņa sev atgādināja, kādas ziņas gaida Bernārs Dekeirū. (Bernārs nebija baidījies apliecināt izmeklētājam, ka sieva kādu vakaru stāstījusi, — gluži nepazīstams cilvēks lūdzis, lai viņa

pasūtot pēc ārsta receptes viņam zāles, viņš neuzdrīkstoties aptiekā rādīties, jo esot parādā aptiekāram naudu … Bet pēc advokāta Diro uzskata, Bernārs gājis pārāk tālu, apgalvodams, ka atceroties, viņš esot vēl pārmetis sievai šādu nepiesardzību …)

Taču murgs nu bija izgaisis, — par ko šovakar lai runā viņa un Bernārs? Terēze domās redzēja nomaļo māju, kur Bernārs viņu gaida; viņa iztēlojās guļamistabu ar akmens plātņu gridu un gultu vidū, zemo lampu uz galda starp avīzēm un zāļu pudelītēm … Pagalmā vēl rej ķēdes suņi, kurus pamodinājusi ratu rīboņa, tad apklust arī tie, un atkal valda svinīgs klusums tāpat kā tais naktīs, kad Terēze vēroja, kā Bernāru moka briesmīgas vemšanas lēkmes. Terēze centās iedomāties pirmo skatienu, ko viņi drīz pārmīs: pēc tam — kā paies nakts, kas būs rīt un parīt, un turpmākās dienās un nedēļās šai Arželūzas mājā, kur viņai un Bernāram vairs nevajadzēs kopā izgudrot pārdzīvotās drāmas ticamu versiju. Tagad starp viņiem būs vienīgi tas, kas tiešām noticis … Paniskās bailēs Terēze nomurmina, pavērsusies pret advokātu (patiesībā viņa to saka tēvam):

—    Es domāju palikt dažas nedēļas pie vīra. Kad viņam kļūs labāk, atgriezīšos tēva mājā.

—   Tā? Nē, nē, mana mīļā, nē!

Gardērs sagrozījās uz bukas, un Laroks klusāk piebilda:

—    Vai tu esi galīgi jukusi? Aiziet no vīra šādā brīdī? Pielūko, lai jūs tagad būtu nešķirami kā monētas abas puses!… Kā monētas abas puses, vai dzirdi? Līdz mūža galam …

—   Tev taisnība, tēv. Kas man ienācis prātā? Tātad tu pats brauksi uz Aržclūzu?

—    Kāpēc, Terēze? Es jūs gaidīšu pie sevis ceturtdienās — tirgus dienās, kā parasti. Brauksiet pie manis, kā vienmēr esat braukuši!

Tiešām neticami, ka viņa līdz šim vēl nesaprot, cik bīstama viņiem ir vismazākā paradumu neievērošana. Tā ir nāve! Vai tas nav pilnīgi skaidrs? Vai viņš var paļauties uz Terēzi? Viņa sagādājusi savai ģimenei tik daudz nepatikšanu …

—    Tu darīsi visu, ko tev liks darīt vīrs. Es taču runāju pietiekami skaidru valodu.

Un Laroks iestūma meitu karietē.

Advokāts sniedza Terēzei roku ar melnumiem aiz cietajiem nagiem.

—    Viss ir labs, kas labi beidzas, — viņš no sirds sacīja; ja šī prāva būtu gājusi parasto gaitu, tas nemaz nebūtu bijis izdevīgi: Laroku un Dekeirū ģimenes būtu aicinājušas advokātu Peirekavu no Bordo tiesas iecirkņa. Jā, viss labi beidzies …

II

Terēzei patika šī veco kariešu sarepējušās ādas smarža … Cigaretes viņa bija aizmirsusi, bet to nenožēloja, jo necieta smēķēšanu tumsā. Karietes laternas apgaismoja ceļa uzbērumu, paparžu bārkstis, milzīgo priežu pakājes. Oļu kaudzes saraustīja karietes ēnu. Reizēm pabrauca garam zemnieku rati, mūļi paši nogriezās pa labi, bet snaudošais dzinējs pat nepamodās. Terēzei šķita, ka viņa nekad neaizkļūs līdz Arželūzai, viņa cerēja, ka nekad neaizkļūs; vairāk nekā stundu ilgst brauciens līdz Nizānas stacijai, tad jāsēžas šaursliežu vilcienā, kas bezgalīgi stāv katrā piestātnē. No Senklēras, kur viņa kāps ārā, līdz Arželūzai vēl desmit kilometru jābrauc ar ratiem (ceļš tur ir tāds, ka neviens auto neuzdrošinās to izmantot nakti). Katrā ceļa posmā vēl var iejaukties liktenis un viņu paglābt no šās tikšanās. Terēze atkal nodevās iztēlei, kam būtu nodevusies arī tiesas dienas priekšvakarā, ja apsūdzība paliktu spēkā, — tad viņa cerētu uz zemestrīci. Viņa noņēma cepuri, piekļāva bālo vaigu sēdekļa smaržīgajai ādai, viņas mazā galviņa kratījās grumbuļainajā ceļā, un viņa ļāvās karietes šūpām. Līdz šim vakaram viņa dzīvoja kā vajāts zvērs; nu viņa ir glābta un tikai tagad jūt bezgalīgu nogurumu. Iekrituši vaigi, izspiedušies vaigu kauli, plānas lūpas un plata, lieliska piere — notiesāta cilvēka seja; jā, lai arī tiesneši viņu neatzina par vainīgu, viņa ir notiesāta uz mūžīgu vientulību. Tāds valdzinājums — nesen sabiedrībā taču viņu uzskatīja par neatvairāmu — ir visiem, kam seja nodod slepenas mokas, sūrstošu brūci dvēselē, ja tie nespēj apslēpt savas sāpes. Ierāvusies kratīgās. karietes stūrī, jauna sieviete — atmaskota indētāja, braucot pa grambainu ceļu, kas aizstiepjas priežu sila tumšajā ēnā, viegli pārvelk ar labo roku pār seju, — tāda seja ir moceklei, kuru dzīvu sadedzina sārtā.

Ko satiekoties teiks Bernārs, kas ar savu viltus liecību izglābis viņu? Protams, šovakar viņš vēl neuzdos nekādus jautājumus … Bet rit? Terēze aizver acis, tad, tās atkal atvērusi, mana, ka zirgi iet soļos, un cenšas noteikt, kas šī ir par piekalni. Ak! Nevajag domāt par tikšanos! Varbūt viss būs daudz vienkāršāk, nekā viņa iztēlojas. Neko nevajag iedomāties iepriekš. Jāaizmieg… Kāpēc viņa vairs nav karietē? Sis cilvēks pie galda, kas apklāts ar zaļu tūku, — tas taču ir izmeklēšanas tiesnesis… Atkal viņš… Bet viņš ļoti labi zina, ka lieta ir izbeigta. Tomēr viņš noliedzoši krata galvu. Rīkojums par prāvas izbeigšanu nav dots, ir atklājies kāds jauns fakts. Jauns fakts? Terēze novēršas, lai ienaidnieks neredz viņas pārvērsto seju. «Atcerieties labi, kundze! Vai jūs neko neesat aizmirsusi, neko neesat paslēpusi vecās pelerīnes iekškabatā, —• šo pelerīni jūs tagad valkājat tikai oktobrī, kad ejat lauka baložu medībās?» To nevar noliegt. Terēzei aizžņaudzas elpa. Nenovērsdams acis no sava upura, izmeklētājs uzliek uz galda mazu paciņu, kas aizzīmogota ar sarkanu zīmoglaku. Terēze varētu no galvas pateikt, kas rakstīts uz paciņas, bet izmeklētājs savā griezīgajā balsī skaļi nolasa recepti: ,

Hloroforms — 10 grami,

Akonilins — 2 grami,

Digitalins — 0,2 grami.

Tiesnesis sāk skaļi smieties … Nočīkst karietes bremze. Terēze pamostas, pilnu krūti ieelpo miglu (droši vien sakas Baltā strauta nogāze). Tieši tāpat viņa pusaudzes gados bieži sapņoja, ka aiz pārskatīšanās viņai liek par jaunu nokārtot vidusskolas beigšanas eksāmenus. Šovakar viņa izjūt tādu pašu atvieglojumu kā toreiz, uztrūkusies no miega; mazliet raizē tikai tas, ka vēl nav oficiālā dokumenta par lietas izbeigšanu. «Bet tu taču zini, ka vispirms paziņo advokātam …»

Brīva… Ko vēl vairāk var vēlēties! Tagad viņai būs tik rotaļīgi viegli darīt iespējamu dzīvi blakus Bernāram. Jāatklāj viņam savas dvēseles dzīles, neko nedrīkst atstāt ēnā — lūk, kur ir glābiņš. Jāizvelk dienas gaismā viss, kas bija paslēpts, un tas jādara jau šovakar. Sī apņemšanas pilda sirdi ar prieku. Pa ceļam līdz Arželūzai viņa paspēs

«sagatavoties grēksūdzei», kā mēdza teikt viņas dievbijīgā draudzene Anna de la Trava katru sestdienu laimīgajā skolas brīvlaikā. Mazā māsiņa Anna, mīļā, nevainīgā būtne, cik svarīga loma tev ir visā šai notikumā! Visskaidrākajiem cilvēkiem nav ne miņas, kur viņi ir iejaukti katru dienu un katru nakti, kādi indīgi asni uzdīgst tur, kur iet pāri šīs bērnu kājiņas.

Protams, šai jauniņai meitenei bija taisnība, kad viņa nemitīgi apgalvoja savai draudzenei Terēzei — prātulīgai un zobgalīgai liceja audzēknei: «Tu nemaz nevari iedomāties, cik viegla top sirds pēc atzīšanās un grēku piedošanas, — viss bijušais pazūd, var sākt dzīvi pilnīgi no jauna.» Un, līdzko Terēze nolēma, ka visu atklās, viņa tiešām juta tīkamu atvieglojumu: «Bernārs dabūs zināt visu, es viņam visu izstāstīšu …»

Bet ko viņa izstāstīs? No kā jāsāk atzīšanās? Vai maz var ietērpt vārdos visu šo vēlmju, nolēmumu, neparedzēto rīcību neskaidro mistrojumu? Kā izsūdz grēkus tie, kas apzinās savus noziegumus? «Es taču neapzinos savu nodarījumu. Es negribēju izdarīt noziegumu, kurā mani apvaino. Es pati nezināju, ko gribu. Es nebūt nezināju, kurp ved pārvarīgais spēks, kas plosās manī un ap mani: cik daudz tas ir sagrāvis savā ceļā! Pat man pašai kļūst baisi…»

Kūpoša petrolejas lampa apgaismoja Nizānas stacijas nobalsinato sienu un ratus pie durvīm. (Cik melna tumsa sabiezt ap gaismas strēli!) No vilciena, kurš bija novietots uz rezerves ceļa, atskanēja lokomotīves svilpieni, kas atgadināja žēlus blējienus. Gardērs paņēma Terēzes ceļa somu un atkal vai aprija viņu ar acīm. Droši vien sieva piekodinājusi: «Noskati labi, kāda viņa tagad ir, kādu ģīmi rāda…» Terēze neapzināti apveltīja tēva kučieri ar savu agrāko smaidu, par kuru ļaudis mēdza teikt: «Tā arī netieci gudrs, vai viņa ir glīta vai neglīta, tikai ļaujies viņas valdzinājumam …» Terēze lūdza Gardēru nopirkt viņai biļeti, — viņa pati baidījās iet pie kases cauri uzgaidāmajai zālei, kur sēdēja divas zemnieces: uzlikušas groziņu uz ceļiem, abas, galvu klanīdamas, adīja.

Kučieris atnesa biļeti, Terēze atstāja viņam naudas pārpalikumu. Viņš piemeta roku naģenei, uzkāpa uz bukas un, savilcis grožus, pēdējo reizi pagriezās atpakaļ, lai paskatītos uz sava saimnieka meitu.

Vilciens vēl nebija padots. Senāk, braucot šurp vasaras brīvlaikā vai dodoties projām mācību gada sākumā,, Terēze Laroka un Anna de la Trava priecājās par ilgo stāvēšanu Nizānas stacijā. Viņas mēdza uzkost ceļmalas krogā olas ar šķiņķi, pēc tam, apskāvušas viena otru ap vidukli, pastaigājās pa šo ceļu, kas tagad liekas tik tumšs un drūms; turpretī tais aizgājušajos gados Terēze to redzēja tikai baltu, mēness apmirdzinālu. Draudzenes smējās par savām garajām, kopā saplūdušajām ēnam. Protams, viņas tērgāja par audzinātājām, par biedrenēm — viena aizstavēja savu klostera skolu, otra — savu liceju. «Anna …» Terēze tumsā skaļi izrunāja šo vārdu. Vispirms Bcrnāram jāpastāsta par Annu … Bernārs taču skaidrību vērtē augstāk par visu: viņš sašķiro visas jūtas, katru aplūko atsevišķi un neliekas ne zinis, kāds ceļu un pāreju tīklojums pastāv starp tām. Kā lai ieved viņu tais miglainajos apgabalos, kur dzīvo un cieš Terēze? Tomēr tas ir nepieciešams. Atliek tikai viena iespēja — šovakar jaieiet Bernāra istabā, jāapsēžas uz viņa gultas un soli pa solim jāved viņu sev līdzi tikmēr, kamēr viņš apturēs viņu un sacīs: «Tagad es saprotu, piecelies; es tev piedodu.»_

Terēze, tumsā izgāja cauri stacijas priekšnieka darziņam, juzdama krizantēmu smaržu, bet pašus ziedus nevarēdama samanīt. Pirmās klases kupejā neviena nebija,_— starp citu, skopajā apgaismojumā viņas seja tikpat nebutu sazīmējama. Lasīt nebija iespējams, bet jebkurš romāns Terēzei liktos pliekans salīdzinājumā ar viņas pašas briesmīgo dzīvi. Varbūt viņa nomirs aiz kauna, skumjām, aiz sirdsapziņas pārmetumiem vai noguruma, bet nekad ne aiz garlaicības.

Viņa ierāvās kaktā, aizvēra acis. Vai tiešām tik gudra sieviete kā viņa nepratīs izstāstīt visu šo drāmu tā, ka tās būtība kļūs saprotama? Jā, kad grēksūdze būs galā, Bernārs viņu piecels un sacīs: «Ej ar mieru, Terēze, vairs neuztraucies. Mēs kopā dzīvosim šai Arželūzas mājā līdz savai nāves stundai, nekad mūs neatsaldēs tas, kas noticis. Man slāpst. Noej lejā virtuvē. Pagatavo man glāzi apelsīnu dzēriena. Es to iztukšošu vienā malkā, pat ja tas būs duļķains. Vai nav vienalga, ka piegarša tam tāda pati kā šokolādei, ko citkārt dzeru no rītiem? Vai atceries, mīļotā, kā es vēmu? Tavas maigās rokas balstīja manu galvu, tu nenovērsi acis no zaļganā šķidruma, tevi neizbiedēja vemšanas lēkmes. Bet cik bāla tu biji tai naktī,

kad ievēroji, ka manas kājas kļuvušas nekustīgas un nejutīgas! Mani kratīja drebuļi, vai atminies? Tas muļķa ārsts Pedmē bija gaužām izbrīnījies, ka man tik zema temperatūra, bet pulss tik ātrs …»

«Ai nē!» nodomāja Terēze. «Viņš nesapratīs. Jāsāk no paša sākuma…» Bet kur ir sākums mūsu rīcībām? Mūsu liktenis, kad mēs gribam to nošķirt, atgādina augus, kurus nav iespējams izraut no zemes ar visām saknēm: Varbūt Terēzei jāsāk no pašas bērnības? Taču arī bērnība ir kaut kam beigas, kaut kāds noslēgums.

Terēzes bērnība — visduļķainākās upes skaidra, tīra izteka. Licejā viņa šķita pret visu vienaldzīga, it kā nemanīja sīkās traģēdijas, kādas sāpināja biedrenes. Skolotājs bieži ieteica par priekšzīmi Terēzi Laroku: «Terēzei nevajag cita atalgojuma kā līksmā apziņa, ka viņu var uzskatīt par augstāko cilvēcisko jūtu iemiesojumu. Sirdsapziņa ir viņas vienīgā ceļa zvaigzne. Lepnums, ka viņa pieder pie izredzētajiem, viņai ir daudz drošāks balsts nekā bailes no soda …» Sādā augstā stilā izteicās kāda no skolotājām. Terēze sev jautāja: «Vai es biju tik laimīga? Vai biju tik sirdsšķīsta? Visa mana dzīve pirms apprecēšanās tēlojas atmiņā kā skaidrums un šķīstība; protams, pretstatā laulības nakšu neizdzēšamai neķītrībai. Licejs un viss, kas noticis pirms laulībām un bērna piedzimšanas, man tagad šķiet kā paradīze. Bet toreiz es to neapzinājos. Kā es varēju zināt, ka tais gados, kad mana dzīve vēl nebija sākusies, es tieši dzīvoju savu īsto dzīvi? Jā, es biju skaidra, jā, es-biju eņģelis! Taču kaislību pārņemts eņģelis. Lai skolotājas runāja ko runādamas, es cietu, es sagādāju ciešanas citiem. Es priecājos, ka varu darīt kādam sāpes, un priecājos par sāpēm, kādas man darīja draudzenes; šīs ciešanas bija skaidras, tās nesadangāja nekādi sirdsapziņas pārmetumi: mūsu bēdas un prieki dāvāja mums visnevainīgākās izklaides.»

Cik tīkama Terēzei bija apziņa, ka viņa it nemaz nav sliktāka par Annu, ar ko vasarā tikās zem Arželūzas ozoliem. Tad viņa varēja pasacīt Annai, ko bija audzinājušas Svētās Sirds ordeņa mūķenes: «Lai būtu tikpat šķīsta kā tu, man nav vajadzīgas nedz visas tās jūsu lentes, nedz lūgšanu skaitīšanas…» Turklāt Annas de la Travas skaidrību galvenokārt radīja neziņa. Svētās Sirds ordeņa māsas klāja pāri dzīves īstenībai biezum biezus pārsegus, lai to slēptu no savām audzēknēm. Terēze nicināja klostera

skolnieces, tāpēc ka viņas neprata atšķirt tiklību no neziņas. «Tu, mīļā, nepazīsti dzīvi…» viņa mēdza atkārtot Annai talajās vasaras brīvlaika dienās Arželūzā. Tais skaistajās vasaras brīvlaika dienās … Un, domādama par tām šaursliežu vilcienā, kas beidzot sāka kustēties, Terēze sev teica, ka jāsāk tieši ar šīm atmiņām, ja viņa grib visu izprast. — Neticami, bet tā tas patiesībā ir — dzīves gaišajā rītausmā jau slēpjas visplosīgāko vētru draudi. Zila debess no rīta sola negaisu dienā vai vakarā. Bet pēc negaisa ieraugi izpostītu puķu dārzu, nolauztus zarus un dubļus. Kādreiz Terēze dzīvoja, daudz neprātodama, neko iepriekš neparedzēdama, viņas dzīvē nebija nekādu strauju pagriezienu, viņa nemanot slīdēja lejā pa nogāzi, sākumā lēnām, vēlāk aizvien ātrāk. Un tā jaunā, līksmes pilnā būtne, kāda viņa bija tais tālajās vasaras brīvlaika dienās, ir kļuvusi par pazudušu sievieti, kas šai rudens vakarā atgriežas tai pašā Arželūzā, atgriežas zagšus, nakts aizsegā.

Cik viņa ir nogurusi! Kāpēc jāmeklē slepenās atsperes tam, kas jau noticis? Jaunā sieviete, skatīdamās laukā, neredzēja neko citu kā vienīgi savas stingās, mironīgi bālās sejas atspulgu loga rūtī. Riteņu klaudzoņa kļuva gausāka; gari nosvilpa lokomotīve, vilciens piesardzīgi tuvojās stacijai. Kāda pacelta roka šūpoja laternu, kaut kādi cilvēki sasaucās vietējā izloksnē, spalgi kvieca sivēni, kurus krāva ārā no vagona. Jau klāt Uzeste. Nākamā pietura būs Senklēra, bet no turienes vajadzēs braukt līdz Arželūzai ar ratiem. Tik maz laika atlicis Terēzei, lai sagatavotos aizstāvībai!

III

Arželūzā tiešām atrodas pašā pasaules galā, nekur tālāk vairs nav iespējams tikt; vietējie to sauc par «aizkakti» — tur nav nedz baznīcas, nedz mērijas, nedz kapsētas, tikai dažas lauku mājas izklaidus ap rudzu lauku; tā ir desmit kilometru attālu no Senklēras, mazas pilsētiņas, ar kuru to savieno viens vienīgs, turklāt dangains ceļš. Izbraukts vienās grambās un bedrēs, tas aiz Arželūzas sadalās smilšainās takās, un līdz pašam okeānam — astoņdesmit kilometru platībā stiepjas tikai purvi, lagūnas, nīkulīgas priedes un klajumi, tajos ganās aitas, kuru vilna ziemas beigās kļūst pelnu pelēkumā. Visas ievērojamākās

Senklēras dzimtas ir cēlušās no šā nomaļā apvidus. Pagājušā gadsimta vidū, kad priežu sveķi un koksne sāka dot peļņu piedevām niecīgajiem ienākumiem, ko arželūzieši guva no saviem aitu ganāmpulkiem, tagadējo Senkļēras dižvīru vectēvi pārcēlās uz šo pilsētiņu, bet viņu agrākās mītnes Arželūzā kļuva par lauku saimniecībām. Grieztās nojumu sijas un šur tur saglabājušies marmora kamīni vēl liecina par seno godību. Taču šīs mājas ar katru gadu aizvien vairāk nosēžas, un platā jumtspārne jau vietumis gandrīz skar zemi.

Divi no šiem vecajiem mitekļiem tomēr vēl ir kungu mājas. Laroku un Dekeirū ģimenes saglabājušas vecās mītnes Arželūzā tādas pašas, kādas mantojuši no saviem senčiem. Zeroms Laroks, departamenta ģenerālpadomes loceklis un B. pilsētas mērs, kas savu galveno rezidenci bija izraudzījies pie šās suprefektūras pilsētas robežas, neko negribēja pārkārtot Arželūzas mājā, ko bija ieguvis no nelaiķes sievas (viņa nomira drīz pēc radībām, kad Terēze vēl gulēja šūpulī); Laroka kungs nemaz nebrīnījās, ka meitai patīk vasaras brīvlaiku pavadīt Arželūzā. Terēze atbrauca jūlijā un dzīvoja tur tantes Klāras uzraudzībā, — Klāra bija Terēzes tēva māsa, kurla vecmeita, kurai arī patika šis vientuļais nostūris, jo šeit, kā vecīte mēdza sacīt, viņa neredz vienā laidā kustamies citu lūpas un zina, ka nav dzirdams nekas cits kā tikai vēja šalkoņa priedēs. Laroka kungs priecājās, ka Arželūzā, atbrīvodama viņu no rūpēm par meitu, Terēzi tuvina Bernāram Dekeirū, ar ko viņai reiz būs jāprecas, jo tā vēlas abas ģimenes, lai arī saderināšanās vēl nav oficiāli pasludināta.

Bernārs Dekeirū bija mantojis no tēva māju Arželūzā, blakām Laroku mājai; viņš gan tur neparādījās agrāk par medību sezonas atklāšanu un pārgulēja tikai oktobrī, jo bija netālu uzcēlis būdu, kur apmetās tikmēr, kamēr ilga lauka baložu medības. Ziemu šis saprātīgais jauneklis Parīzē studēja tieslietas; vasarā viņš savai ģimenei veltīja ne vairāk kā dažas dienas, tāpēc ka neieredzēja patēvu Viktoru de la Travu, ar ko viņa māte, kļuvusi atraitne, bija apprecējusies, lai gan tas bija pliks kā baznīcas žurka un visā Senklērā izdaudzināts ar savu pārmērīgo izšķērdību. Pusmāsa Anna de la Trava likās Bernāram tikai skuķēns, kas nepelna nekādu uzmanību. Vai viņš daudz vairāk domāja par Terēzi? Visa apkaime uzskatīja, ka

viņiem jāapprecas, jo viņu īpašumi likās it kā radīti, lai savienotos, un lietišķais jauneklis piekrita šim vispārējam uzskatam. Taču viņš neko nelika uz spēles un lepojās ar savu māku pareizi nokārtot dzīvi. «Cilvēks ir nelaimīgs tikai pats savas vainas dēļ,» mēdza sacīt šis diezgan aptaukušais puisis. Līdz precībām viņš atvēlēja vienādu daļu darbam un izpriecām, viņam patika gan labi paēst, gan iedzert, bet it sevišķi patika medības; turklāt viņš juridiskajā fakultātē, pēc viņa mātes izteiciena, «mācījās, ka galva kūp». Vīram taču jābūt augstāk skolotam nekā sievai! Un Terēze pat jaunībā bija izslavēta ar savu prātu, bet prāts, kā zināms, noved pie brīvdomības… Taču Bernārs zināja, kā jātur grožos sieviete, bez tam nemaz nenāktu par ļaunu, kā apgalvoja māte, «nodrošināt sev atbalstu arī brīvdomātāju nometnē», un Laroka kungs, Terēzes tēvs, varēja būt viņam noderīgs. Tātad divdesmit sešu gadu vecumā Bernāram Dekeirū pēc «iepriekš pamatīgi izstudētiem» ceļojumiem pa Itāliju, Spāniju un Holandi vajadzēja apprecēties ar Terēzi Laroku — apkaimes bagātāko un saprātīgāko, lai arī ne pašu skaistāko meiteni — «… neticci gudrs, vai viņa ir glīta vai neglīta, tikai ļaujies viņas valdzinājumam …».

Terēze pasmaidīja, — tik jocīgs viņai iztēlē atainojās Bernārs. «Patiesībā viņš bija daudz gudrāks nekā lielākā daļa no maniem varbūtējiem preciniekiem.» Lauku sievietes ir garīgā ziņā krietni pārākas par vīriešiem, — vīrieši no skolas sola biedrojas tikai savā starpā un nekādu gara smalkumu neiegūst; viņu sirdis atdotas laukiem, domās viņi vienmēr ir savos laukos, viņiem nekārojas nekā cita kā izpriecas, ko sniedz lauki; viņiem tā liktos ne tikai atsvešināšanās no dzimtās puses, bet īsta nodevība, ja viņi vairs nelīdzinātos saviem zemniekiem, nerunātu vietējā izloksnē, atteiktos no robustas uzvedības un nejaukiem paradumiem. Bet vai Bernāram zem raupjās čaulas neslēpjas sava veida labsirdība? Kad viņš bija pavisam tuvu nāvei, zemnieki teica: «Ja šis necelsies, tad te īsta saimnieka vairs nebūs.» Jā, Bernārs ir gan labsirdīgs, gan arī ar veselo saprātu un lielu apzinīgumu apveltīts — viņš nekad nerunā par to, ko nezina, nepārvērtē savu prātu un spējas. Jaunībā šis neaptēstais Ipolīts 1 bija diezgan glīts,

1 Nevainīgs jauneklis sengrieķu mītā. (Tulk.)

taču atzina par labāku skriet paka] nevis meiteņu brunčiem, bet laukos dzīt zaķus …

Tomēr Terēze, piespiedusi pieri pie vagona loga un aizvērusi acis, redz nevis viņu, bet viņa mazo māšeli Annu, — rau, kur tais senajās dienās meitene sasārtušu sejiņu joņo ar divriteni no Senklēras uz Arželūzu deviņos rītā, kad karstums vēl nav tveicīgs, bet cikādu dzirkstis jau pārlec no priedes uz priedi un zem skaidrajām debesīm zeme sāk svelmēt kā nokaitusi krāsns. Veseli mākoņi knišļu paceļas no biezā virsāja. «Uzmet uz pleciem pelerīni, viesistaba ir īsts ledus pagrabs…» Un tante Klāra piebilda: «Meitiņ, es tev vēlāk došu padzerties, kad tev sviedri vairs nelīs aumaļām…» Anna uzsauca kurlajai tantei labdienas. «Nekliedz, mīļā, viņa visu saprot pēc lūpu kustībām…» Taču meitene kā skaldīt noskaldīja katru vārdu, šķobīdama mazo mutīti. Tante atbildēja pavisam ačgārni, līdz beidzot draudzenes neizturēja un izbēga laukā, lai brīvi pasmietos.

Krēslainajā kupejā Terēze atceras šīs savas jaunības dienas — skaidras, bet liegas, neizprotamas svētlaimes pilnas; tad vēl nebija zināms, ka šie trīsuļojošie prieka atspulgi ir viņas vienīgā laimes daļa virs zemes. Nekas nevēstīja, ka viņas mūžā vairs nebūs līksmāku brīžu par tiem, kādus viņa pavadīja pašā vasaras sutoņā tumšā viesistabā uz dīvāna, kas apvilkts ar sarkanu ripsu, sēžot blakus Annai, kura apskatīja fotogrāfijas albumā, ko turēja uz ceļiem. No kurienes tad radās laime? Vai Annai un Terēzei bija vienāda gaume? Anna nevarēja ciest lasīšanu, viņai patika vienīgi šūt, mēļot un smieties. Viņa ne par ko nopietni nesprieda, turpretī Terēze rīšus aprija gan Pola de Koka1 romānus, gan «Sarunas pa pirmdienām»2 , gan «Konsulāta vēsturi»3 — visu, kas bija samests lauku mājas sienas skapjos. Nekas kopējs gaumes ziņā, viņu domas sakrita tikai vienā atzinumā — abām patika būt kopā šais versmīgajās vasaras dienās, kad debesu liesmainā kvēle spieda meklēt glābiņu istabu pustumsā. Reizēm Anna piecēlās, lai palūkotos, vai karstums krītas. Bet, līdzko

1 Pols de Koks (1794—1871), franču rakstnieks, bulvārromānu autors. (Tulk.)

2 Sent-Bčva (1804—1869) literāri kritisku rakstu izdevums daudzos sčjutnos. (Tulk.)

3 Ādolfa Tjēra (1798—1877) vēsturisks darbs. (Tulk.)

viņa pavēra aizvirtņus, saules spozme gluži kā kausēta metāla strūkla pēkšņi iešļācās iekšā un it kā aizdegās inašas pinums uz grīdas, un atkal vajadzēja visu aizdarīt, paslēpties no svēles.

Pat dienas dziesnā zem ozoliem joprojām turējās karstums, lai gan saule tikai zemu sārtoja priežu stumbrus un pēdējā cikāde vēl aizrautīgi zizinaja pie pašas zemes. Draudzenes apsēdās ežmalā it kā ezera krastā. Mainīdami apveidu, viņām pāri slīdēja negaisa mākoņi; kamēr Terēze paspēja samanīt spārnoto sievieti, ko Anna bija ieraudzījusi debesīs, tikmēr gaistošā parādība izvērtās par kādu dīvainu zvēru.

Septembrī jau pēc launaga varēja iziet no mājas un p.ak'aiņāt pa sauso, izkaltušo apvidu — Arželūzā nav neviena strauta, ilgi jāiet pa smiltaini,' līdz nonāk pie Jurupītes izteces. Tā rodas no daudzām urdziņām, kas strāvo šaurās, zālainās iedobītēs starp alkšņu saknēm. Meiteņu kailās kājas ledainajā ūdenī sastinga, bet, tikko pēdas nožuva, tās atkal apdedzināja zeme. Viena no būdām, kur oktobrī slēpjas lauka baložu mednieki, Annai un Terēzei deva patvērumu kā tīkama, krēslaina viesistaba. Viņām nebija par ko runāt un runāt arī negribējās, — viņas nepārmija ne vārda; mirkļi aizritēja cits pēc cita šais ilgajās, nevainīgajās atelpās, meitenes neuzdrīkstējās pakustēties, tāpat kā baidās pakustēties mednieks, kad, izdzirdis šurp lidojam putnu baru, dod zīmi klusēt. Abām draudzenēm šķita, ka no visniecīgākā žesta izgaisīs skaidrā un neapjaustā laimes izjūta. Anna, atguvusies pirmā, izgāja no būdiņas un izstaipījās — viņa nevarēja vien sagaidīt, kad varēs mijkrēslī pašaudīt cīruļus. Terēze necieta šo izpriecu, tomēr sekoja draudzenei, nespēdama no tās šķirties. Anna noņēma priekšnamā no āķa medību ieroci, kas nedeva atsitienu. Stāvēdama piekalnē, Terēze redzēja, ka medniece, ielīdusi rudzos, mērķē uz sauli, it kā grasīdamās to nodzēst. Terēze aizspieda ausis. Gaviļains trillis aprāvās zilgmē, un medniece pacēla ievainoto putniņu, piesardzīgi saspieda plaukstā un, ar lūpām glāstot siltās spalviņas, pēkšņi to nožņaudza.

—   Vai rit atbrauksi?

—   Ai nē! Kur nu katru dienu!

Anna nebūt nevēlējās redzēties ar draudzeni diendienā; šo prātīgo atbildi nekādi nevarēja atspēkot. Terēze pat ne

domāt nedomāja strīdēties, ja Anna atzina par labāku sastapties retāk. Protams, neviens neliedza viņai atbraukt katru dienu, bet kāpēc jātiekas tik bieži? «Tā galu galā varam apriebties viena otrai,» viņa mēdza teikt. Un Terēze atbildēja: «Jā, jā … Galvenais, nepiespied sevi, brauc šurp tikai tad, kad tev gribēsies, kad nebūs nekā labāka, ko darīt.» Pusaudzes figūriņa pazuda tālumā, uz jau tumšā ce|a bija vēl dzirdami tikai divriteņa zvaniņa drebelīgie strinkšķi. Terēze atgriezās mājās; zemnieki iztālēm sveicināja, bērni nenāca klāt. Sai stundā aitas izklaidus ganījās zem ozoliem, bet pēkšņi viss bars metās skriet, un gans ūjināja tās kopā. Tante Klāra gaidīja Terēzi uz sliekšņa un, kā kurlie paraduši, sāka runāt vienā laidā bez apklusas, lai neiebilstos Terēze. Kāpēc kļuvis tik skumji? Lasīt negribējās, darīt neko negribējās, un Terēze atkal devās paklaiņot. «Neaizej nekur tālu, drīz būs vakariņas.» Terēze atkal izgāja uz ceļa — tas bija tukšs, cik tālu skatiens sniedza. Uz virtuves sliekšņa sāka šķindēt zvans. Liekas, šovakar jau vajadzēs iedegt lampu. Tante Klāra nekustīgi sēdēja pie galda, sakrustojusi rokas uz galddrānas, un kurlo vecenīti apņēma tikpat dziļš klusums kā jauno, sevī ierāvušos meiteni.

Bcrnār, Bernār, kā iai ieved tevi šai neskaidrajā pasaulē, tevi, kas pieder pie aklo sugas, pie to cietsirdīgo ļaužu sugas, kas visu mēdz vienkāršot. «Bet,» domā Terēze, «viņš jau no pirmajiem vārdiem mani pārtrauks: «Kāpēc jūs apprecējāties ar mani? Es taču jums pakaļ neskrēju…» Tiešām, kāpēc viņa apprecējās ar Bernāru? Viņš patiesi neizrādīja nekādu steigu. Terēze skaidri atcerējās, ka Bernāra māte, pēc otrajām laulībām de la Trava kundze, skandināja visiem, kas gadījās ceļā: «Viņš jau vēl varēja pagaidīt, bet viņa pati bija kā uzburta, jā, taisni kā uzburta. Viņai diemžēl gan nav tādi principi kā mums, viņa, piemēram, smēķē, kūp kā skurstenis, tas ir viņas stilā; tomēr viņai ir zelta raksturs — taisns un atklāts. Mēs drīz vien pievērsīsim viņu veselīgiem uzskatiem. Protams, šai laulībā mums viss nebūt nav pa prātam. Jā, jā, šī Bellāda, viņas vecmāmiņa no mātes puses, mēs jau zinām … Bet tas ir aizmirsts, vai ne? Visu toreiz notušēja, skandāls neizcēlās. Sakiet — vai jūs ticat iedzimtībai? Viņas tēvam, protams, ir pilnīgi aplama domu gaita,

loties uzvedība nevainojama — gluži svēts cilvēks, meitai viņš vienmēr rādījis tikai labu priekšzīmi. Turklāt viņam ir plaši sakari. Tie visur var noderēt. Un galu galā uz dažām lietām arī jāraugās caur pirkstiem. Bez tam, ticiet vai neticiet, Terēze ir bagātāka par mums. Tīri neticami, tomēr tā tas ir. Turklāt viņa dievina Bernāru, bet tas nekad nenāk par ļaunu.»»

Jā, viņa dievināja Bernāru, tas viņai izdevās bez pūlēm. Tikšanās reizēs Arželūzā — vai nu viesistabā, vai zem ozoliem rudzu lauka malā — Terēze prata skatienam piešķirt sirsnīgas mīlestības izpausmi, līdzko uzmeta viņam acis. Redzot šādu upuri pie kājām, Bernārs jutās glaimots, taču tas viņu neizbrīnīja. «Nespēlējies ar meiteni,» māte atgādināja, «viņa nonīks sirdssāpēs …»

«Es apprecējos ar viņu tāpēc, ka …» saraukusi pieri, aizklājusi ar plaukstu acis, Terēze cenšas atcerēties. Vispirms savs svars bija bērnišķīgajam priekam, ka ar šo laulību viņa kļūs Annai svaine. Taču tas ielīksmināja galvenokārt pašu Annu, jo Terēze šādas radniecības saites neturēja nekādā vērtē. Taisnību sakot — kāpēc jāsarkst? Viņai.nemaz nebija vienaldzīgi tie divi tūkstoši hektāru, kas Bernāram piederēja. «īpašuma tieksme Terēzei jau ir asinīs.» Tēva mājā, kad pēc garam maltītēm novāca traukus un pasniedza dzērienus, Terēze bieži palika vīriešu sabiedrībā un ar interesi klausījās viņu sarunās par lauku saimniecībām un rentniekiem, par stutmalku, priežu sveķiem un terpentīnu. Viņu aizrāva skaitļi un aprēķini, kas saistījās ar īpašumiem. Nav nekādu šaubu, ka Terēzi valdzināja doma kļūt par tik lielas priežu meža platības noteicēju. «Starp citu, arī Bernārs bija iemīlējies manās priedēs …» Bet varbūt Terēze pakļāvās daudz mīklainākām izjūtām, kuras viņa pašreiz pūlas izprast: varbūt meklēja laulībā ne tik daudz materialu virskundzību, bagātību, cik patvērumu. Vai tās nebija paniskas bailes, kas viņu mudināja uz šo laulību? Būdama jauna, bet praktiska meitene, kopš bērnības radusi saimniekot, viņa steidzās ietikt pienācīgās aprindās, ieņemt tajās savu noteiktu vietu; viņa gribēja paglābties no kādām nezināmām bailēm. Nekad Terēze nebija likusies tik saprātīga kā saderināšanās laikā: viņa tiecās iekļauties ģimenes klanā, «iekārtoties», ieiet noslēgtā pasaulītē. Viņa centās sevi glābt.

Tajā pavasarī, kad notika viņu saderināšanās, viņi gāja pastaigāties pa smilšaino taku, kura veda no Arželūzas uz Vihnēžu. Sausās lapas, kas vēl turējās ozolos, tumšiem plankumiem aptraipīja debesu zilgmi; pērnās, nokaltušās papardes bija pieplakušas zemei, bet no tām jau spraucās laukā jauno dzinumu indīgi zaļie asmeņi. Bernārs teica: «Esiet piesardzīga, nenometiet cigareti, var izcelties ugunsgrēks, bet visā apkaimē vairs nemaz nav ūdens.» Terēze jautāja: «Vai tiesa, ka papardes satur zilskābi?» Bernārs nezināja, vai papardēs ir pietiekami zilskābes, lai varētu noindēties. Un viņš maigi vaicāja: «Jūs taču negribat mirt?» Terēze iesmējās. Viņš sacīja, — viņai jāapsolās kļūt vaļsirdīgākai. Terēze atcerējās, ka viņa aizvēra acis, divas lielas plaukstas aptvēra viņas galvu un zema •balss čukstēja ausī: «Sai mazajā galviņā droši vien ir vēl citas maldīgas domas.» Viņa atbildēja: «Jūs tās izkliedēsiet, Bernār.» Viņi vēroja, ka strādā mūrnieki, kuri cēla piebūvi Vilmēžas lauku mājai. Tās īpašnieki, kas dzīvoja Bordo, gribēja tur iemitināt savu dēlu, kam bija «vājas krūtis». Viņa māsa bija nomirusi ar to pašu slimību. Bernārs nicināja šos Azevedo. «Tie lādējas un dievojas, it kā nebūtu žīdi… Bet vajag tikai paskatīties uz tiem! Turklāt visiem ir dilonis un arī pārējās kaites…» Terēze jutās mierīga. Drīz uz kāzām no Sensebastjena klostera atbrauks Anna. Viņai kopā ar muižas īpašnieka Degilema dēlu vajadzēs vākt ziedojumus. Anna lūdza Terēzi atbildēt ar nākamo pastu un aprakstīt, kā būs ģērbušās pārējās «līgavas māsas». «Vai nevarētu atsūtīt audumu paraugus? Mūsu kopējās interesēs ir izvēlēties tādus toņus, kuri saskan…» Nekad vēl Terēze nebija izjutusi tādu sirdsmieru — viņai šķita, ka tas ir miers, bet patiesībā tā bija tikai snauda, indigo rāpuli, kas slēpās viņas krūtīs, stindzināja miegs.

IV

Laulības notika Senklērā, šaurā baznīcā, kur dāmu pļāpāšana apslāpēja dusulīgo harmoniju un viņu stiprās smaržas pārspēja vīraka aromātu, — tajā tveicīgajā dienā Terēze juta, ka ir pazudusi. Gluži kā mēnessērdzīgā viņa bija iegājusi sprostā un pēkšņi atmodās, kad klaudzot aizkrita smagās durvis. Nekas it kā nebija mainījies, bet viņa apzinājās, ka no šā brīža vairs nevar sevi pazudināt

viena. Ģimenes paradumu biezokni viņa būs kā gruzdoša nguns, kas lodā zem viršiem, apņem vienu priedi, pēc tam otru, tad pamazām pārsviežas no koka uz koku, līdz viss mežs liesmo kā lāpa. Sai pūlī nav nevienas sejas, kam gribētos pievērst skatienu, tikai Annas sejiņa; bet jauniņās draudzenes bērnišķais prieks kā valnis nodala viņu no Terēzes. Par ko viņa priecājas? Anna nezina, ka šovakar viņas šķir ne vien atstatums, bet ari tas, ka Terēze stāv uz mocību robežas, viņu attālina tas neizbēgamais, ko vajadzēs izciest viņas nevainīgajai miesai. Anna palika tai krastā, kur savu kārtu gaida šķīstās būtnes; Terēze ir iejukusi vienā barā ar tām sievietēm, kuras jau sevi ziedojušas. Viņa atcerējās, ka sakristejā, kad viņa noliecās, lai noskūpstītu Annu, kas sniedza pretī līksmi smaidošu sejiņu, acu priekšā pēkšņi parādījās bezdibenis, kam apkārt viņa, Terēze, bija radījusi veselu pasauli neizskaidrojamu skumju un neizskaidrojamu prieku; dažos mirkļos viņai atklājās bezgalīgā atšķirība starp tumšajiem spēkiem, kas plosās viņas sirdī, un šo gaišo, ar pūderi notriepto sejiņu.

Vēl ilgi pēc tam gan Senklērā, gan B. pilsētā cilvēki, runājot par.šīm Gamaša1 kāzu dzīrēm (vairāki simti rentnieku un kalpu mielojās zem ozoliem), vienmēr atminējās, ka jaunlaulātā — «lai ari nav nekāda skaistule, toties gauži pievilcīga» — visiem toreiz likās neglīta, pat atbaidoša. «Viņa nemaz nav savā ģīmī, galīgi pārvērtusies…» Cilvēki redzēja tikai to, ka viņas izskats pārmainījies, un vainoja gan balto līgavas tērpu, kas viņai nepiestāvēja, gan karstumu — viņi neatskārta, ka redz viņas īsto seju.

So pa daļai zemniecisko, pa daļai kundzisko kāzu vakarā viesu bariņi, kuros spilgti izdalījās meiteņu tērpi, apstāja jaunā pāra automobili, tā ka tas bija spiests palēnināt gaitu, un uzsauca skaļus sveicienus. Uz ceļa, kas bija nokaisīts balto akāciju ziediem, viņi aizšāvās garām zemnieku pajūgiem, kas brauca zigzagu, jo tos vadīja iereibuši kučieri. Atceroties pirmo nakti, kas sekoja pēc kāzām, Terēze nočukstēja: «Tas bija briesmīgi…» — un tad apķērās: «Bet nē… ne tik briesmīgi…» Vai viņa ļoti cieta šai ceļojumā uz Itālijas ezeriem? Nē, nē, viņa spēlēja

1 Domāts bagāts zemnieka Gamaša kāzu mielasta apraksts. Servantesa romānā «Dons Kihots». (Tulk.)

grūtu spēli — «nenodot sevi!». Līgavaini apmānīt ir viegli, — bet vīru! … Jebkurš var izrunāt melīgus vārdus, turpretī miesas meliem vajadzīga gluži citāda māka. Katram vis neizdodas notēlot alkas, baudu, svētlaimīgo nogurumu. Terēze mācēja pieradināt savu miesu šādai liekulībai, un tas viņai sagādāja rūgtu prieku. Šai svešo izjūtu pasaulē, kurā vīrietis piespieda viņu ieiet, iztēle palīdzēja Terēzei aptvert, ka arī viņai tajā varbūt ir iespējama laime — bet kāda laime? Pretī it kā bija lietus aizplīvurota ainava, un viņa centās iedomāties, kāda tā būtu spožā saules gaismā, — un šādi Terēze atklāja, kas ir baudkāre.

Bet cik viegli bija piekrāpt Bernāru, šo jaunekli ar tukšo skatienu! Tas vienmēr uztraucās, ka izstādīto gleznu numuri neatbilst norādījumiem Bedekerā, un jutās apmierināts, ka visīsākajā laikā redzējis visu, ko piederas redzēt. Viņš ļāvās tīksmei tāpat kā mazie, burvīgie sivēniņi, kurus ir amizanti vērot, kad tie aplokā, aiz labpatikas rukšķot, metas pie siles. («Šāda sile biju kļuvusi es,» Terēze nodomā.) Viņš izskatījās tikpat steidzīgs, lietišķs un nopietns kā šie sivēni, bija tikpat metodisks. «Bet vai tā vajag, vai tā ir pareizi?» reizēm uzdrošinājās jautāt pārsteigtā Terēze. Viņš smiedamies viņu nomierināja. Kur gan viņš iemācījies klasificēt visu, kas attiecas uz jutekliskajām baudām, atšķirt glāstus, kādi atļauti krietnam cilvēkam, no sadista paņēmieniem? Te viņš nekad nešaubījās. Kādu vakaru Parīzē, kur viņi apstājās atceļā, Bernārs demonstratīvi atstāja muzikholu, sašutis par programmu, ko tur rādīja. «Iedomājies, ārzemnieki redz šo preteklību! Kāds kauns! Pēc tādiem skatiem viņi spriež par mums!…» Terēze nevarēja vien nobrīnīties, ka šis kautrīgais cilvēks pēc kādas stundas piespiedis viņu tumsā paciest savus mokošos izgudrojumus.

«Nabaga Bernārs, — bet viņš nav sliktāks nekā citi! Taču iekāre pārvērš cilvēku, kas tuvojas sievietei, par briesmoni, kurš viņam nemaz nelīdzinās. Nekas tā neatsaldē mūs no mūsu līdzdalībnieka kā viņa jutekliskā nevaldāmiba: es redzēju Bernāru iegrimstam miesaskāres bezdibenī, bet pati sastingu, it kā šis ārprātīgais, šis epileptiķis varētu mani nožņaugt, līdzko mazliet pakustēšos. Visbiežāk viņš jau uz saldkaisles pēdējās robežas pēkšņi manīja, ka ir tur atstāts viens; drūmā trakošana aprāvās. Bernārs atģidās, juzdams, ka es guļu it kā krastā izmesta — auksta, zobus sakodusi.»

Anna atsūtīja tikai vienu vēstuli — meitene nebija nekāda lielā rakstītāja, bet, kā par brīnumu, katra rindiņa lajā Terēzei patika: vēstulēs taču mēs izsakām ne tik daudz savas patiesās jūtas, cik tās, kādas vajadzētu izjust, lai sagādātu saņēmējam prieku. Anna žēlojās, ka vairs nevarot braukt ar divriteni uz Vilmēžas pusi, tur tagad dzīvojot jaunais Azevedo, esot iztālēm redzējusi papardēs viņa guļamkrēslu, — diloņslimnieki iedvešot viņai šausmas.

Terēze vairākkārt pārlasīja šo vēstuli un vairs negaidīja no Annas nekādas ziņas. Tāpēc viņa bija ļoti pārsteigta, ka nākamajā dienā (otrā rītā pēc pārtrauktā muzikhola apmeklējurna)parastajā pasta pienākšanas stundā ieraudzīja uz trim aploksnēm Annas de la Travas parakstu. Dažādas pasta nodaļas «uz pieprasījumu» bija pārsūtījušas viņiem uz Parīzi veselu žūksni vēstuļu, jo viņi nebija apstājušies vairākās pilsētās, steigdamies «atgriezties savā ligzdiņā», kā teica Bernārs, bet īstenībā tā iemesla dēļ, ka abi laulātie vairs nespēja būt pastāvīgi kopā: vīrs mira nost aiz ilgām pēc saviem medību ieročiem, pēc saviem suņiem, pēc lauku kroga, kur pasniedza «tik labu aperitīvu, kādu nekur citur nedabūsi»; turklāt te ir šī sieviēte, tik salta, tik izsmējīga, tā neizrāda nekādu prieku nedz laulības gultā, nedz sarunās par interesantām lietām!… Un arī Terēzei gribējās ātrāk atgriezties Senklērā — tā notiesātajam, kas nīkst pārsūtīšanas cietumā, interesē paskatīties uz to salu, kur viņš izsūtīts mūža katorgā. Terēze ar pūlēm salasīja uz katras aploksnes datumu, kas bija norādīts pasta zīmogā, un jau grasījās atplēst visagrāko vēstuli, kad Bernārs piepeši iekliedzās un viņai kaut ko uzsauca — vārdus viņa nesaprata, logs bija vaļā, un tobrīd ielu krustojumā autobusi rūkdami pārslēdza ātrumu. Bernārs bija pārtraucis skūšanos un * lasīja mātes vēstuli. Terēze kā šodien redz viņa plāno kokvilnas auduma kreklu, kailās, muskuļainās rokas, tik pārsteidzoši baltas, un pēkšņi piesārtušo kaklu un seju. Sai jūlija rītā jau bija tveicīgs karstums, saule, kas spīdēja dūmakainajās debesīs, atklāja, cik netiras izskatās veco māju fasādes salīdzinājumā ar balkoniem. Bernārs piegāja pie Terēzes un iesaucās:

—   Tas nu ir par daudz! Tava labiņā draudzene Anna izspēlējusi īstu numuru! Kas to būtu gaidījis no manas mazās ināšeles!…

Un, atbildot uz Terēzes vaicājošo skatienu, sacīja:

—    Iedomājies, viņa iemīlējusies jaunaja Azevedo! Jā, tiešām, iemīlējusies šai diloņniekā, kura dēļ vecāki uzcēla

. Vilmēžā to piebūvi… Un liekas, tas ir ļoti nopietni… Viņa paziņojusi, ka gaidīšot tikai līdz pilngadībai… Māte raksta, ka skuķis galīgi prātu zaudējis. Kaut tikai Degilemi nedabūtu zināt! Citādi jaunais Degilems vēl apdomāsies un viņu nebildinās! Vai tu saņēmi vēstules no viņas? Tūlīt visu uzzināsim … Plēs taču ātrāk vaļā!

—   Gribu izlasīt visas trīs vēstules pēc kārtas. Turklāt nemaz netaisos tās rādit tev.

Pat šādā reizē izpaužas viņas raksturs — viņa vienmēr visu sarežģī. Bet galu galā svarīgs ir tikai viens — lai viņa vestu meiteni pie prāta.

—   Mani vecāki paļaujas uz tevi, tev taču ir tik liela ietekme uz Annu … Jā … jā … Viņi gaida tevi kā savu glābēju.

Kamēr Terēze ģērbsies, viņš dosies nodot telegrammu un pasūtīt divas vietas Dienvidu ekspresī. Terēzei viņš ieteica sākt jau sakravāt ceļasomas.

—    Kāpēc tu nelasi tās mazās palaidnes vēstules?

—   Gaidu, lai tu aizej.

Kad viņš bija aizvēris durvis, Terēze vēl ilgi palika gultā un smēķēja cigareti pēc cigaretes, cieši raudzīdamās uz zeltītajiem, bet jau nespodrajiem burtiem lielajā izkārtnē, kas bija piestiprināta pie pretējās mājas balkona. Beidzot viņa atplēsa pirmo aploksni. Nē, nē, nevar būt, ka to rakstījusi šī mīļā, mazā muļķīte Anna, klostera skolas audzēkne, aprobežotā meitene! Vai viņa maz spēj izdomāt šādus liesmainus vārdus! Nevar taču no viņas cietās sirds — Terēze jau bija noskārtusi, ka Annai ir cieta sirds, — izstrūklot šī Augstā dziesma, šīs laimes pilnās žēlabas, ko izsaka kaisles pārņemta sieviete, kas vai mirst aiz sajūsmas no pirmā mīlestības pieskāriena.

«… Kad es viņu satiku, nemaz neticēju, ka tas ir viņš: viņš skrēja, spēlēdamies ar suni, un klaigāja. Nevarētu pat iedomāties, ka tas ir smagi slims cilvēks… Bet viņš nebūt nav slims: tuvinieki tikai visu dara piesardzības labā, tāpēc ka viņa ģimenē bijuši traģiski gadījumi. Viņš pat neizskatās vājš, bet drīzāk trausls; tomēr viņš ir pieradis, ka viņu lolo, lutina… Tu mani vairs nepazītu: es

esmu tā, kas atnes viņam pelcrlni, kad karstums krīl.is …»

J;i Bernārs šai mirklī atgrieztos un ienāktu viesnīcas Istabā, viņš izbrīnītos, ieraudzijis savu sievu sēžam uz gultas, — tā bija sveša, dīvaina sieviete, kas nemaz nelīdzinājās Terēzei. Viņa nometa cigareti, atplēsa otru aploksni.

«… Es gaidīšu tik ilgi, cik būs vajadzīgs; mani nebiedē nekādi šķēršļi, mana mīlestība tos pat nemana. Mani tagad nelaiž laukā no Senklēras, bet Arželūza nav tik tālu, ka mēs ar Zanu nevarētu satikties. Vai atceries mednieku būdu? Redzi nu, Tu, mīļā, jau iepriekš izraudzījies vietu, kur man lemts iepazīt tādu laimi… Ai! Tikai nedomā, ka mēs darām kaut ko sliktu. Viņš ir tik smalkjūtīgs! Tev nav ne mazākā priekšstata par tādiem jaunekļiem kā viņš. Viņš ir daudz mācījies, daudz lasījis (tāpat kā Tu), bet tas mani nekaitina, lai gan viņš ir tik jauns, man ne reizi neuznāk vēlēšanās viņu paķircināt. Ai, kā es gribētu būt tik gudra kā Tu! Mīļā, Tu pašlaik droši vien izbaudi svētlaimi, ko es vēl nepazīstu, — cik lielai gan jābūt šai svētlaimei, ka mani jau pārņem tīksmas trīsas, līdzko tai tuvojos? Kad tiekos ar Zanu mednieka būdā — tai pašā, kurā mēdzam ieturēt palaunadzi, — un kad viņš mani-apskauj, mani pārņem tāda laime, ka es, liekas, varētu to satvert rokām. Tomēr man šķiet, ka bez šā prieka ir vēl kaut kas, kāds citāds prieks; un, kad Zans galīgi bāls aiziet, atmiņas par mūsu glāstiem un rītdienas varbūtību gaidas vērš mani kurlu pret tuvinieku gaudam, lūgumiem un apvainojumiem — šie nožēlojamie cilvēki nekā nezina un nekad nav zinājuši… Mīļā, piedod man, es stāstu Tev par laimi, it kā Tu vēl nebūtu to iepazinusi; es esmu galīgi nepieredzējusi salīdzinājumā ar Tevi un jūtos pārliecināta, ka Tu būsi ar mums — pret tiem, kas vēl mums ļaunu…»

Terēze atplēsa trešo aploksni, tajā bija īsa, steigā uzšņāpta vēstulīte:

«Brauc ātrāk atpakaļ, miļā, viņi mūs izšķīruši, mani uzrauga. Viņi iedomājas, ka Tu nostāsies viņu pusē. Es viņiem teicu, ka paļaušos uz Tavu spriedumu. Tūlīt Tev visu paskaidrošu: viņš nav slims… Es esmu laimīga un ciešu. Esmu laimīga, ka ciešu viņa dēļ, un priecājos par viņa ciešanām — tas taču pierāda, ka viņš mani mīl…»

Tālāk Terēze vairs nelasīja. Bāžot zīmīti atpakaļ aploksnē, viņa pamanīja fotogrāfiju, ko sākumā nebija

ievērojusi. Piegājusi pie loga, viņa sāka aplūkot attēlu, kurā bija redzams jauneklis ar tik biezu matu ērkuli, ka viņa galva likās pārāk liela. Terēze pazina vietu, kur uzņēmums izdarīts, — Zans Azevedo stāvēja pakalnā, lepni izslējies kā blbeles Dāvids (aizmugurē bija lauks, kur ganījās aitas). Svārkus viņš turēja uz rokas, krekla apkaklīte bija vaļā… «…Viņš to sauc par pēdējo at|auto glāstu…» Terēze pacēla acis un izbrīnījās, ieraugot spogulī savu seju. Viņai vajadzēja piepūlēties, lai atlaistu vaļā sakostos zobus, norītu siekalas. Viņa norīvēja ar odekolonu pieri un deniņus. «Tātad Anna iepazinusi mīlestības laimi… Bet es? Ko tad es? Kāpēc es neesmu?» Uzņēmums bija palicis uz galda, blakus spīdēja kniepadata …

«Es to izdarīju… Jā, izdarīju…» Kratīgajā vilcienā, kas nogāzē pēkšņi ir paātrinājis gaitu, Terēze atkārto: «Jā, es to izdarīju. Pirms diviem gadiem viesnīcas istabā es paņēmu kniepadatu un ieduru šai fotogrāfijā — tai vietā, kur cilvēkam ir sirds, izdarīju to nevis dusmās, bet mierīgi, it kā tā vajadzētu rīkoties, pēc tam iemetu sadurto fotogrāfiju atejā un uzlaidu virsū ūdeni.»

Bori?ārs atgriezies nopriecājās, ka sievai tik nopietns izskats, it kā viņa būtu daudz ko apsvērusi un jau izstrādājusi darbības plānu. Gudra sieviete! Viņai vienīgi nevajadzēja tik daudz smēķēt, saindēt organismu. Pēc Terēzes domām, nav vērts piešķirt tik lielu nozīmi jaunas meitenes kaprīzēm. Nebūs grūti viņai apskaidrot prātu… Bernāram bija tikami dzirdēt šos nomierinošos vārdus, tīkami apzināties, ka biļetes atceļam ir kabatā; it īpaši viņam glaimoja, ka tuvinieki jau griežas pie viņa sievas pēc palīdzības. Viņš paziņoja — lai tas maksā ko maksādams, bet uz ceļojuma atvadām viņš noteikti aizvedis sievu paēst brokastis kādā labā restorānā Buloņas mežā. Taksometrā Bernārs jau bez mitas runāja par saviem nodomiem sakarā ar medību sezonu. Viņš nevarot vien sagaidīt, kad varēšot izmēģināt suni, ko Baljons apmācījis. Māte rakstot, ka viņa ķēvei izdarīta piededzināšana un tā vairs neklibojot… Restorānā vēl nebija daudz apmeklētāju, neskaitāmie viesmīļi viņus mazliet mulsināja. Terēze vēl tagad atceras šā restorānā raksturīgo aromātu: tur smaržoja pēc ģerānijām un dažādām uzkodām. Bernārs

vēl nekad nebija dzēris reinvīnu: «Sasodīts, tas te nav!» 7.el gan, bet ne jau katru dienu ir svētki! Bernāra platie pleci aizklāja Terēzei skatu uz zāli. Aiz lielajiem spoguļ: tikla logiem klusi slīdēja un apstajās automašīnas. Terēze redzēja, kā Bernāram pie ausim pietūkst dzīsla, viņa zinaja, ka tur pulsē asinis. Pēc pirmajiem vina malkiem Bernārs tūlīt piesarka: glītajam lauku puisim jau vairākas nedēļas trūka plašumu, kur izkustēties, lai organismā ātrāk sadegtu ikdienējā barības un alkohola deva. Terēze nejuta pret viņu naidu. Bet cik ļoti viņai gribējās vienatnē padomāt par savām mokām, atcerēties, kad bija visgrūtāk! Lai tikai nebūtu blakus Bernāra, lai nebūtu sevi jāpiespiež ēst, smaidīt, uzmanīt sejas izteiksmi, lai nebūtu jācenšas aizmiglot skatienu un varētu brīvi ļauties slēptajam izmisumam: lava draudzene aizbēgusi no neapdzīvotās salas, kur viņai, kā tu biji iedomājusies, vajadzēja nīkt tev blakus līdz mūža galam, viņa pārlēkusi pār bezdibeni, kas tevi šķir no citiem cilvēkiem, pievienojusies viņiem — tātad dzīvo tagad uz citas planētas… Bet nē, nekādas citas planētas tur nav! … Anna taču vienmēr ir piederējusi pie nesarežģītu raksturu pasaules. Viņu vientulīgajā vasaras brīvlaikā Terēze ilgi bija vērojusi Annas seju, kad meitene' gulēja, uzlikusi galvu viņai uz ceļiem. Mānīgs veidols! īsto Annu de la Travu viņa nekad nav pazinusi, to Annu, kas tagad skrien uz satikšanos ar 2anu Azevedo pamestajā mednieku būdā starp Senklēru un Arželūzu.

—   Kas tev lēcies? Kāpēc tu neēd? Nevajag viņiem neko atstāt, taisni žēl atstāt, ja plēš tādu naudu. Vai tev slikti no karstuma? Vai nāk virsū ģībonis? Varbūt vēmiens?… Jau?

Terēze pasmaidīja — smaidīja tikai viņas lūpas. Teica, ka domājot par Annas rīcību (vajadzēja ieminēties par Annu). Bernārs atbildēja, ka tagad esot pilnīgi mierīgs, ja Terēze ņēmusi visu to savās rokās, un tad Terēze jautāja, kāpēc viņa vecāki pretojoties šīm laulībām. Viņš nosprieda, ka sieva zobojas par viņu, un lūdza nelietot paradoksus.

—   Pirmkārt, kā tev zināms, šie Azevedo ir žīdi. Māte labi pazina veco Azevedo, to, kas atteicās kristīties.

Taču Terēze iebilda, ka Bordo iedzīvotāji, kam esot veci portugāļu ebreju vardi, piederot pie visai dižciltīgām dzimtām.

—   Azevedo jau bija sabiedrības pīlāri, kad mūsu senčus, nabadzīgus aitu ganus, purvos vēl kratīja drudzis.

—    Nu, Terēze, tu jau strīdies tikai strīdēšanas dēļ. Visi žīdi pār vienu kārti metami… Turklāt šie Azevedo ir deģenerāti — caur un cauri diloņnieki, visi to zina.

Viņa aizdedza cigareti ar plašu žestu, kas vienmēr radīja Bernārā sašutumu.

—   Bet vai tu zini, Bernār, ar ko nomira tavs vectēvs un vecvectēvs? Un, kad precēji mani, vai painteresējies, ar kādu slimību nomirusi mana māte? Vai tiešām tu domā, ka tavā un ari manā ģimenē nav nedz tuberkuloznieku, nedz sifilitiķu? Atradīsies, mīļais, atradisies, turklāt tik daudz, ka varēs aplipināt visu pasauli.

—   Atļauj aizrādīt, Terēze, ka tu ej pārāk tālu! Tikai joka pēc, tikai tādēļ, lai mani kaitinātu, tu nedrīksti aizskart manu ģimeni!

Bernārs jutās apvainots, lepni izrieza krūtis, viņš gribēja gūt virsroku un nekļūt smieklīgs Terēzes acīs. Tomēr viņa nepadevās:

—   Gan mana, gan tava ģimene izturas muļķīgi savā aklajā piesardzībā. Šausminās par visiem redzamām vainām, turpretī izrāda pilnīgu vienaldzību pret skaita ziņā daudz lielākām, bet slēptām dvēseles un miesas kaitēm. Tu taču arī reizēm lieto izteicienu «apslēptas slimības», vai ne? Pēcnācējiem visbīstamākās ir tieši tās slimības, kas palikušas apslēptas; mūsu ģimenēs nekad par tām nerunā, jo mūsu tuvinieki tik labi prot apslēpt un paglabāt ģimenes trumus; par laimi, kalpotājiem arī ir acis pierē …

—   Es tev nemaz neatbildēšu: ja tu kam uzēdies, tad labāk nogaidīt, līdz tev pāriet apetīte. Turklāt man par to nav liela bēda — es zinu, ka tu joko. Taču mūsu mājā to necietīs. Mums nepatīk joki, kas aizskar ģimenes godu.

Ģimene! Terēze nodzēsa cigareti un sāka cieši raudzīties vienā punktā. Acu priekšā viņa redzēja sprostu ar neskaitāmiem dzīviem režģa stieņiem — sprostu, kam visapkārt ir acis un ausis; un tajā sēž viņa, ierāvusies kaktiņā, aptvērusi ar rokām ceļgalus, atbalstījusi pret tiem zodu, un tā sēdēs, gaidīdama nāvi.

—   Nu, Terēze, atjēdzies! Ja tu redzētu, kāda tev pašlaik ir seja!

Viņa pasmaidīja, atkal uzlika masku.

—   Es tikai tapat… Kāds tu esi dumiķis, mans mīļais.

Taču, kad viņi brauca mājās un Bernārs taksometrā Terezei piespiedās, viņa ar roku viņu atstūma, atgrūda.

Sai pēdējā vakarā pirms aizbraukšanas viņi likās gulēt Jmi deviņos. Terēze ieņēma tableti, bet veltīgi gaidīja miegu — miegs nenāca. Mirkli viņa tumsā iesnaudās, bet I.kI Bernārs, kaut ko nesaprotamu nomurminādams, pagriezās, un viņa juta, ka vīra lielais, karstais ķermenis piespiežas viņai; viņa to atgrūda un, lai izvairītos no šiem dedzinošajiem pieskārieniem, izstiepās pašā gultas malā, tanī pēc brīža viņš no jauna atvēlās pie viņas, it kā viņa miesa būtu nomodā ari tad, kad gars guļ, un pat miegā meklētu ierasto upuri. Ar spēcīgu grūdienu, no kā Bernārs lomēr nepamodās, Terēze viņu atkal atbīdīja… Ak, ja varētu viņu atgrūst reizi par visām reizēm! Izsviest no gultas kaut kur tumsā!

Naksnīgajā Parīzē sasaucās autotaures, tāpat kā mēness naktīs Arželūzā sarējās suņi, kā aizgūtnēm dziedāja gaiļi. No ielas neieplūda iekšā ne mazākā vēsmiņa. Terēze aizdedza lampu un, elkoni atbalstījusi pret spilvenu, sāka vērīgi aplūkot cilvēku, kurš nekustīgi gulēja viņai blakarn, — šo jauno vīrieti, kam apritēja divdesmit septītais gads. Nosviedis segu, viņš gulēja tik mierīgi, ka nebija pat dzirdama viņa elpa; sajukušie mati krita uz pieres, kas vel bija ļ’.luda, bez nevienas grumbiņas deniņos. Sis kailai., neapbruņotais Ādams gulēja, gulēja dziļā un it kā mužīgā miegā. Sieva uzmeta segu nekustīgajam ķermenim, piecēlās no gultas, sameklēja pusizlasīto vēstuli, piegāja tuvāk lampai.

«… Ja viņš gribētu, lai viņam sekoju, es pamestu visu un ietu viņam līdzi, atpakaļ neskatīdamās. Mēs apstājāmies uz robežas, uz «atļauto glāstu» pēdējās robežas, nevis tāpēc, ka es pretojos, bet tāpēc, ka tā vēlējās viņš, pareizāk sakot, pretojās viņš, bet es labprāt gribētu pāriet to nezināmo pēdējo taisni, par ko viņš mēdz teikt, ka tuvošanās vien tai esot neizsakāma svētlaime; ja klausītu viņam, tad vienmēr būtu jāpaliek šaipus taisnes; viņš lepojas, ka var apstāties uz slīpnes, turpretī citi nespēj noturēties un slīd lejā …»

Terēze atvēra logu un saplēsa visas trīs vēstules sīkos gabaliņos, noliekusies pār akmens bezdibeni, kur šajā pirmsausmas stundā bija dzirdama tikai rokas ratiņu klaudzoņa. Papīra strēmelītes, virpuļodamas gaisā, nokrita uz apakšstāva balkoniem. Terēze ieelpoja svaigu zaļumu

2*

35

smaržu. No kurienes, no kādām lauku ārēm to atnesa šurp vējš šajā asfalta tuksnesī? Terēze iztēlojās, ka ir nokritusi lejā uz bruģa, briesmīgi sasitusies un ap viņas sadragāto ķermeni drūzmējas cilvēki — policisti, visādi nakts klaidoņi… «Nē, Terēze, tev ir pārāk daudz iztēles, tu sev nepadarīsi galu.» Patiesībā viņai ari nemaz negribējās mirt, viņu gaidīja neatliekams uzdevums, to izpildīt vajadzēja nevis aiz naida vai atriebības, bet tādēļ, lai pārmācītu to mazo muļķīti no Senklēras, kura tic laimes iespējai. Lai viņa uzzina, tāpat kā Terēze, ka laime zemes virsū nepastāv. Ja Terēzei nav nekas cits kopējs ar Annu, tad lai būtu vismaz šis: skumjas, augstāka mērķa, augstāka pienākuma trūkums, lai viņu gaida tikai zemiska, diendienīga parastība un neremdināma vientulība. Rītausma jau apgaismoja jumtus. Terēze atkal nolikās gultā blakus cieši aizmigušajam vīram; bet, līdzko viņa apgūlās, viņš tūlīt pievirzījās viņai tuvāk.

Viņa pamodās skaidru galvu, nosvērta. Kāpēc jāraugās tik tālu? Ģimene sauc palīga, un jārīkojas saskaņā ar ģimenes prasībām, tā būs drošāk, vismaz nenogriezīsies no pareizā ceļa. Terēze tagad piekrita Bernāram, kad viņš vai simto reizi atkārtoja, — ja Annas un jaunā Degilcma precības izjukšot, tad tā būšot katastrofa. Degilerni gan neesot viņu aprindu cilvēki, vectēvs bijis gans… Toties viņiem piederot labākie priežu meži visā apkaimē; Anna jau galu galā nemaz neesot tik bagāta — no tēva viņai gaidāms vienīgi vīna dārzs purvainajā ieplakā pie Langonas, un tas gandrīz katru gadu applūstot. Anna nekādā ziņā nedrīkstot palaist vaļā tādu precinieku kā Degilems … Šokolādes smarža, ēdot brokastis, Terēzei šķebināja dūšu, šis vieglais nelabums apstiprināja citas pazīmes: grūtniecība, jau! «Labak tūlīt pagādāt bērnu,» Bernārs teica, «lai vēlāk nav par to vairs jadomā.» Un viņš ar cieņu skatījās uz šo sievieti, kas savā klēpī nesa viņa mantinieku, neskaitāmo priežu vienīgo īpašnieku.

V

Drīz Senklēra! Senklēra … Terēze domās izmēra ceļu, ko nostaigājusi atcerē. Vai izdosies aizvest Bernāru kaut vai līdz šai robežai? Maz cerību, ka viņš būs ar mieru noiet šo līčloču ceļu tik lēniem soļiem; taču neko būtisku

viņa vēl nav pateikusi. «Kad es kopā ar viņu būšu sasniegusi to šauro pāreju, kur patlaban esmu, vēl tik daudz paliks, ko atklāt.» Un Terēze iegrimst pārdomās par savas dvēseles mīklu, iztaujā jauno precēto dāmu, kuras prātu visi cildināt cildināja, kad viņa apmetās Senklērā; viņa atsauca atmiņā pirmās nedēļas, ko nodzīvoja aukstajā un tumšajā Bernāra vecāku mājā. Logiem, kas izgāja uz pilsētas laukumu, slēģi vienmēr bija ciet, bet pa kreisi aiz treliņiem varēja redzēt dārzu, kur liesmoja heliotropi, ģerānijās, petūnijas. Terēze bija uzticības persona, vidutāja starp de la Travu laulāto pāri, kas bija paslēpušies no saules mazā, krēslainā viesistabā pirmajā stāvā, un Annu, kura klīda pa dārzu, ko viņai bija aizliegts atstāt. Terēze sacīja vecākiem: «Esiet drusku piekāpīgāki, piedāvājiet viņai, piemēram, kopīgu ceļojumu, pirms viņa pieņem kādu lēmumu; es panakšu, ka viņa braucienam piekritīs. Un jūsu prombūtnē es sākšu rīkoties.» Bet kā? De la Travu laulātais pāris uzskatīja par vēlamu, lai Terēze tiekas ar jauno Azevedo. «No tieša uzbrukuma neko labu nevar gaidīt, māt,» Terēze iebilda. Pēc de la Trava kundzes domām, nekādas baumas, paldies dievam, vēl nebija izplatījušās. Vienīgi Mono jaunkundze, pasta darbiniece, bija lietas kursā, — viņa bija pārķērusi dažas Annas vēstules. < Bet ši vecmeita būs klusa kā kaps. Turklāt viņa ir musti rokās un pļāpāt neuzdrīkstēsies.»

«Jācenšas vismaz pasargāt meiteni no liekām ciešanām …» mēdza runāt I lektors de la Travs. Tomēr viņš, šis tēvs, kurš nesen izdabāja katrai, pat vismuļķīgākai Annas kaprīzei, tagad pilnīgi piekrita sievai, sacīdams: «Neko darīt, kur malku cērt, tur skaidas lec,» — vai: «Kādreiz viņa mums vēl paldies pateiks.» Jā, tā jau ir, bet ja viņa no tā saslimst? Laulātie draugi apklusa, skatiens abiem aizmiglojās; bez šaubām, viņi garā sekoja meitai, redzēja saules tveicē klīstam savu novārgušo acuraugu, kas ar riebumu atsacījās no ēdiena; viņa klaiņo pa dārzu, neievērodama, ka samin puķes, staigā gar treliņiem kā stirniņa, meklēdama izeju. De la Trava kundze runāja, galvu kratīdama: «Es taču nevaru viņas vietā dzert gaļas buljonu, vai nav tiesa? Dārzā viņa saēdas augļus, lai pie galda varētu nekā nelikt uz šķīvja.» Bet Hektors de la Travs sevi mierināja: «Ja mēs dotu piekrišanu, tad viņa pati mums vēlāk pārmestu … Kaut vai tāpēc, ka laistu pasaulē nelaimīgus bērnus…» Sieva dusmojās, — kālab

viņš it kā meklē attaisnojumus? «Cik labi, ka Degilemi vēl nav atgriezušies. Par laimi, viņiem ļoti gribas apprecināt savu dēlu ar mūsu meitu, lai maksātu ko maksādams …» Un, pagaidījuši, līdz Terēze iziet' no istabas, viņi viens otram jautāja: «Ar ko šīm meitenēm piebāž galvu klosteri? Mājās taču viņa redz tikai labus piemērus, un mēs vienmēr pārraugām, kādas grāmatas viņa lasa… Terēze saka — nekas tā nesagrozot jaunām meitenēm galvu kā mīlestības romāni no divdomīgās literatūras, bet Terēze jau vienmēr mētājas ar paradoksiem… Turklāt Anna, paldies dievam, nemaz neaizraujas ar lasīšanu, šai ziņā man nekad nav vajadzējis viņai aizrādīt. Viņa var kļūt par lielisku ģimenes māti. Tiešām, ja vien izdotos pierunāt viņu aizbraukt kopā ar mums, mainīt apstākļus… Vai atceries, kā viņai līdzēja jūras peldes pēc slimošanas ar masalām un bronhītu? Brauksim, kur viņa gribēs, jā, taisni uz turieni, kur viņa gribēs. Nabaga meitene, cik man viņas žēl!» De la Trava kungs nopūzdamies čukstus sacīja: «Ek, ir gan viņai prieks ceļot kopā ar mums!…» — «Ko tu teici?» jautāja sieva, — viņa jau sāka slikti dzirdēt. «Neko, neko…» Vai šis vecais vīrs, kas bija ērti iekārtojies bagātas sievas mājā, pēkšņi atcerējās ceļojumu ar mīļotu sievieti, savas jaunības mīlestības svētlaimīgās stundas?

Dārzā Terēze uzmeklēja Annu — meitene bija tik ļoti novājējusi, ka pērngada kleita karājās uz auguma kā maiss. «Nu, kas ir?» iesaucās Anna, ieraudzījusi draudzeni. Celiņu grants pelnu pelēkumā, izkaltusi, čaukstoša zāle, sauies apsvilinātu ģerāniju smarža un jaunā meitene, kas šai tveicīgajā augusta pēcpusdienā likās vēl vairāk panīkusi nekā svelmes nodedzinātie stādi, — no tā visa Terēzei sažņaudzās sirds. Citkārt aumalīgas lietus gāzes piespieda viņas paslēpties siltumnīcā; rupji krusas graudi bungoja pa stikliem.

—   Kāpēc tu liedzies braukt? Viņu tā kā tā neredzi.

—    Jā, es viņu neredzu, bet zinu, ka viņš ir tuvu, tikai desmit kilometru no šejienes. Kad vējš pūš no austrumiern, viņš dzird skanam baznīcas zvanu tai pašā stunda, kad es. Vai tad tev vienalga, kur būs Bernārs — Parīzē vai Arželuzā? Es neredzu Zanu, bet zinu, ka viņš nav tālu. Svētdien mesas laikā es pat nemēģināju pagriezt galvu un paskatīties, vai viņš ir baznīcā vai nav, — no mūsu vietas

Ir redzams tikai altāris, un resna kolonna nošķir mūs no vi .iom pārējiem. Bet ejot ārā …

—   Vai pagājušajā svētdienā viņš nebija?

Terēze zināja, ka viņš nebija, zināja, ka Anna, ko māte aiz rokas, velti meklēja pūlī mīļo seju, — Zana tur nebija.

Varbūt ir saslimis… Varbūt viņa vēstules pārķer. I jau nekā nezinu.

Tomēr dīvaini, ka viņš neatrod nekādu iespēju nodčt tev zīmīti.

—     Ja tu gribētu, Terēze… Bet nē… Es taču zinu, ka tu esi sarežģītā stāvoklī…

—     Piekrīti ceļojumam, tavā prombūtnē man varbūt palaimēsies …

—   Es nespēju doties kaut kur tālu projām no viņa.

—     Bet viņš jau tik un tā aizbrauks no šejienes, mīļā. Pēc dažām nedēļām viņa vairs nebūs Arželūzā.

—     Ai, klusē! Tā ir nepanesama doma! Nekādu ziņu no viņa! Es nespēju tā dzīvot. Es jau tikko velku dzīvību: lai nenomirtu, man ik brīdi sev jāatgādina viņa vārdi, kas mani visvairāk iepriecēja; bet es tik daudzkārt esmu tos atkārtojusi un vairs neesmu pārliecināta, ka viņš tiešām tā teicis. Pag, mūsu pēdējā tikšanās reizē viņš sacīja vārdus, kas man vēl tagad skan ausīs: «Manā dzīvē nav neviena cita kā tikai jūs…» Jā, tieši tā viņš teica, bet tas taču nozīmē: «Jūs esat man visdārgākā pasaulē…» Nevaru skaidri atcerēties.

Saraukusi uzacis, viņa it kā ieklausījās šo mierinošo vārdu atbalsī un līdz bezgalībai paplašināja to jēgu.

—   Bet kāds šis jauneklis izskatās?

—   Tu pat iedomāties nevari!

—     Vai tad viņš nemaz nelīdzinās citiem jauniem cilvēkiem?

—     Es gribētu tev viņu aprakstīt, bet nerodu vārdus… Galu galā viņš tev varbūt liksies gluži parasts… Bet es skaidri zinu, ka tā nav.

Anna vairs nevarēja pateikt, tieši ar ko šis jauneklis atšķiras no citiem, viņu apmirdzēja viņas mīlestības žilbā gaisma. «Bet mani,» domāja Terēze, «kaisle darītu vēl gaišredzīgāku, manām acīm nekas nepaliktu apslēpts cilvēkā, ko es iemīlētu.»

—     Terēze, ja es piekritīšu aizbraukšanai, vai tu redzēsies ar viņu, atstāstīsi man viņa vārdus? Vai nosūtīsi

viņam manas vēstules? Ja es aizbraukšu, ja man pietiks drosmes aizbraukt…

Terēze aizgāja, atstāja šo gaismas un ugunīgās svelmes valstību un gluži kā tumša lapsene atkal ieslīdēja kabinetā, kur sēdēja Annas vecāki, gaidīdami, lai nokrit karstums un lai viņu meita piekāpjas. Daudz vajadzēja šādu starpniecisku sarunu, līdz Anna beidzot bija ar mieru braukt projām kopā ar vecākiem. Taču Terēzei droši vien neizdotos viņu pierunāt, ja nepienāktu ziņa, ka drīz atgriezīsies Degilemi. Annu pārņēma trīsas no šīm jaunajām briesmām. Terēze centās pārliecināt viņu, ka jaunais Degilems ir ne vien bagāts, bet arī «diezgan glīts» precinieks.

—   Ko tu runā, Terēze! Es viņam negribu ne virsū skatīties! Viņam ir pensnejs, pliks pauris, viņš taču ir vecs!

—   Viņam ir divdesmit deviņi gadi.

—   Es jau teicu — vecs! Vai nav vienalga, vecs vai jauns …

Beidzot pie vakariņu galda de la Travu laulātais pāris sāka runāt par Biaricu, raizējās, kādā viesnīcā apmesties. Terēze vēroja Annu — mēmu, sastingušu miesu bez dvēseles. «Piespied taču sevi ieēst kaut ko… var jau sevi piespiest…» nemitīgi atkārtoja de la Trava kundze. Anna automātiski pielika karoti pie mutes. Acīs nedzirkstīja ne mazākais spožums. Nekas, neviens cits viņu nesaistīja kā tikai klātneesošais. Brīžiem lupās paplaiksnīja smaids — viņa atcerējās kādu vārdu, glāstu, ko viņš dāvāja viņai mednieku būdā, ap kuru biezi kuploja virši, to reizi, kad Zans Azevedo ar pārāk strauju kustību gandrīz saplēsa viņas blūzi. Terēze paskatījās uz Bernāru, kas bija noliecies pār šķīvi; viņš sēdēja ar muguru pret gaismu, viņa nevarēja redzēt Bernāra seju, bet dzirdēja, kā viņš lēnām košļā, svētsvinīgi samaļ ar žokļiem barību … Terēze steigšus piecēlās no galda. Vīramāte sacīja: «Viņa negrib, lai citi kaut ko nomana. Es labprāt viņu palutinātu, bet viņai nepatīk aptekāšana. Šāds nelabums ir gluži dabisks, ja jau viņa ir stāvokli, mēdz būt arī sliktāk. Bet tur nav ko runāt, viņa taču briesmīgi daudz smēķē.» Un de la Trava kundze gremdējās atmiņās par savu pirmo grūtniecību: «Atceros, kad es gaidīju tevi, Bernār, man katrā ziņā vajadzēja paostīt gumijas bumbiņu, — tikai tad man iekšas vairs negriezās apkārt.»

■— Terēze, kur lu esi?

—   Te, uz sola.

—   Л! Jā, es redzu tavas cigaretes guntiņu.

Anna apsēdās blakus, atslēja galvu pret Terēzes nekustīgo plecu un, lūkodamās uz debesīm, teica:

—        Viņš redz šis pašas zvaigznes, dzird vakara zvanus … — Un tad piebilda: — Noskūpsti mani, Terēze.

Bet Terēze nenoliecās pie galviņas, kas tik uzticīgi bija viņai piekļāvusies. Tikai jautāja:

—   Vai tev smagi?

—        Nē, šovakar nav smagi. Es zinu, ka, vai nu šā, vai tā, satikšos ar viņu. Tagad jūtos mierīga. Galvenais, lai viņš to zinātu, un viņš to uzzinās no tevis. Es nolēmu piekrist aizceļošanai. Bet, kad atgriezīšos, caur uguni un ūdeni izskriešu, agri vai vēlu metīšos viņam pie krūtīm, — tas ir tikpat droši kā tas, ka es dzīvoju šai pasaulē. Nē, Terēze, nē, vismaz tu nesāc lasīt man morāli, runāt par ģimeni…

—        Es nemaz nedomāju par ģimeni, mīļā, es domāju par viņu: nedrīkst tā iebrukt cilvēka dzīvē, viņam taču arī ir vecāki, savas intereses, savs darbs, varbūt ir arī mīlas sakari…

—        Nē, viņš man teica: «Manā dzīvē nav neviena cita kā tikai jūs…» Un citu reizi: «Mūsu mīlestība man pašlaik ir visdārgākā pasaulē …»

—    Pašlaik?

—        Nu ko tu iedomājies? Vai tiešām tu domā, ka viņš gribēja teikt «šai brīdī»?

Terēzei vairs nebija nekādas vajadzības jautāt Annai, vai tai ir smagi: viņa zināja, ka meitene, kas sēž blakus tumsā, cieš, bet nejuta pret to nekāda žēluma. Kāpēc šī meitene jāžēlo? Ir taču tik tīksmi klusām atkārtot iemīlēta cilvēka vārdu un ticēt, ka abu sirdis cieši vienotas! Viena vienīga doma, ka viņš dzīvo, elpo, vakaros aizmieg, nolicis galvu uz elkonī saliektas rokas, ka rītausmā pamostas, ka viņa jaunais augums pārrauj rīta miglas plīvuru …

—        Vai tu raudi, Terēze? Raudi manis dēļ? Tātad tu mani mīli.

Meitene nometās ceļos, piespieda galvu pie Terēzes sāna un pēkšņi izslējās: -

—   Ai, mani kaut kas pagrūda, tur kaut kas kustas! …

—   Jā, kopš dažām dienām kustas.

—   Bērniņš?

—   Jā, jau ir dzīvs.

Viņas atgriezās mājās apskāvušās, tāpat kā reiz staigāja gan pa Nizānas, gan pa Arželūzas ceļu. Terēze atceras, ka nasta, kas trīcēja zem viņas sirds, tad iedvesa viņai bailes: cik daudzām kaislībām, kuras slēpjas viņas būtības pašās dzīlēs, jāpāriet uz šo vēl bezveidīgo embriju! Viņa nevar aizmirst, kā, neiedegusi lampu, tovakar sēdēja savā istabā pie vaļēja loga (Bernārs uzsauca viņai, kad viņa vēl bija dārzā: «Nededz gaismu, odi lido iekšā!»). Viņa skaitīja, cik mēnešu atlicis līdz dzemdībām. Viņai gribējās ticēt dievam un izlūgties, lai šī nezināmā radībiņa, ko viņa vēl nes savā klēpī, nekad nenāktu pasaulē.

VI

Cik dīvaini, ka dienas, kas sekoja pēc Annas un de la Travu laulātā para aizbraukšanas, Terēze tagad atceras kā trula sastinguma laiku. Bija nolemts, ka, palikusi Arželūzā, viņa atradīs kādu veidu, kā ietekmēt šo Zanti Azevedo, piespiest, lai viņš izlaiž no nagiem laupījumu, bet viņa šai sakarā nedarīja neko — viņai gribējās tikai mieru, tikai atdusu. Bernārs bija piekritis pa šo laiku apmesties Arželūzā, turklāt nevis savā, bet Laroku mājā, jo tajā bija ērtāk, bez tam tur dzīvoja tante Klāra, kas atbrīvoja viņus no visām rūpēm par saimniecību. Kāda Terēzei daļa gar citiem? Lai paši tiek galā ar savām likstām! Kaut varētu palikt šai miegainajā bezdarbībā līdz dzemdībām! Bernārs viņu ik rītu sadusmoja, atgādinadams, ka viņa solījusi parunāt ar Zanu Azevedo. Bet Terēze viņu skarbi pārtrauca: viņa tikai ar pūlēm panesa vīra klātieni. Iespējams, ka šai neiecietībā, kā domāja Bernārs, vainojama grūtniecība. Bernārs pats tolaik pārcieta pirmās slimīgu aizdomu lēkmes, kas tik raksturīgas tāda tipa cilvēkiem kā viņš, lai gan reti parādās pirms trīsdesmit gadiem, — viņu vajāja bailes no nāves, kuras likās tik pārsteidzošas tādam zaļoksnējam spēkavīram. Bet ko varēja viņam atbildēt, kad viņš cietēja balsī sacīja: «Jūs nemaz nezināt, ko es izjūtu …» Sie lielie izēdāji, šie dīko un aptaukušo cilvēku pēcnācēji tikai izskatās spēcīgi.

Iestādiet priedi auglīgā, mēslotā zemē, tā izaugs ļoti ātri, bet koka serde drīz sāks pūt un priedi visā tās šķietamajā krāšņumā vajadzēs nocirst. «Tas ir nervozums,»

Dernāru mierināja, bet viņš skaidri samanīja liktenīgo Ieplaisājumu, kas irdina metālu. Sī aizdomība lika sevi just: viņš vairs neēda, bija zudusi apetīte. «Kāpēc tu neaprunājies ar ārstiem?» Tēlotā vienaldzībā viņš paraustīja plecus: tiešām, neskaidrība viņu biedēja mazāk nekā varbūtējs nāves spriedums. Naktīs Terēzi reizēm pēkšņi pamodināja vira vaidieni, viņš satvēra sievas roku un piespieda kreisajā pusē pie krūtīm, lai Terēze justu, cik nevienmērigi pukst viņa sirds. Terēze aizdedzināja sveci, piecēlās un iepilināja glāzē ar ūdeni baldriāna tinktūru. «Ta taču ir tikai nejaušība,» viņa nodomāja, «ka baldriāns ir dziedniecības līdzeklis! Kāpēc tas nevarētu būt nāvējošs? Nekas taču nespēj mūs nedz nomierināt, nedz īsti iemidzināt, vienīgi mūžīgais miegs. Kāpēc šis gaudulis tā baidās no nāves? Tā viņu reizi par visām reizēm nomierinātu.» Bernars aizmiga ātrāk nekā viņa. Terēzei miegs bēga no acīm, guļot blakus šim lielajam ķermenim, klausoties, kā krākšana lāgiem pāriet žēlos kunkstos. Paldies dievam, Bernārs tagad viņai vairs neuzmācās — viņam šķita, ka no visām fiziskajām piepūlēm miesīga mīlestība ir pati bīstamākā viņa sirdij. Ausmā sāka dziedāt gaiļi, modinot saimi lauku mājās. Austrumu vējš atnesa no Senklēras baznīcas zvanu skaņas — tur iezvanīja rīta dievkalpojumu. Terēzei beidzot aizvērās acis. Bet tad pietrūkās kājās blakus guļošais vīrs, aši apģērbās un pēc zemnieku parašas nomazgājās (tikko apskaloja seju ar aukstu ūdeni). Pēc tam, kā izsalcis suns iezadzies virtuvē, izņēma no pieliekamā vakariņu atliekas un steigā iekoda brokastis — apgrauza vistas krūtiņu, ātri notiesāja gabalu auksta cepeša vai tikai apēda vīnogu ķekaru un grauzdētas maizes šķēli, kas ierīvēta ar ķiploku; šīs steidzīgās brokastis viņam bija vienīgā patīkamā maltīte visā dienā. Viņš meta gabalus suņiem — Flambo un Diānai, un suņi, zobus klakstinādami, tos saķēra gaisā. Miglā jautās rudens smaržas. Tās bija stundas, kad Bernārs necieta un atkal juta sevī jaunības visvarenos spēkus. Drīz lidos projām lauka baloži — jāsāk nodarboties ar pievilinātājputniem, jāizdur tiem acis. Vienpadsmitos viņš atgriežas mājās un atrada Terēzi vēl gultā.

—   Nu? Kā ir ar to Azevedo? Tu taču zini, ka māte Biaricā gaida ziņas.

—   Bet kā ir ar tavu sirdi?

—   Nepiemini manu sirdi! Kā iejautājies, tā atkal sāku

to just. Tas tikai pierāda, ka visam pamatā ir nervozums … Tu taču arī domā, ka tas viss ir uz nervu pamata?

Terēze nekad neatbildēja tā, kā viņam gribējās.

—   Kā lai es to zinu? Tikai tev vienam ir zināms, ko tu izjūti. Tavs tēvs nomira ar stenokardiju, bet tas, protams, vēl nenozīmē, ka ari tev… it īpaši tavos gados… Skaidrs, ka sirds visiem Dekeirū ir vārīga. Cik tu esi smieklīgs, Bernār, ar savam bailēm no nāves! Vai tiešām tev nekad nav, kā, piemēram, man, tāda sajūta, ka esam pilnīgi nevajadzīgi? Nē? Vai tev nešķiet, ka lādu cilvēku dzīve, kādi esam mēs, jau ir apbrīnojami līdzīga nāvei?

Bernārs paraustīja plecus: Terēze viņu kaitināja ar saviem paradoksiem. Nav jau nekāda māksla dižoties ar asprātību, jāruna tikai visu pretēji veselajam saprātam. Bet Terēze veltīgi šķiež vārdus, ērcinādama viņu, Bernārs piebilda, labāk būtu tos pataupījusi sarunai ar jauno Azevcdo.

—   Liec vērā, ka viņš aizbrauks no Vilmēžas oktobra vidū!

Villandro, pēdējā stacijā pirms Senklēras, Terēze prāto: «Kā pārliecināt Bernāru, ka es nepavisam nebiju iemīlējusies šai jaunekli? Viņš katrā ziņa iztēlojas, ka biju neprātīgi iemīlējusies. Kā visi aukstsirži, kam mīlestība ir pilnīgi sveša, viņš noteikti iedomājās, ka tāds noziegums, kādā mani apvaino, izskaidrojams tikai ar mīlas kaisli.» Jāpanāk, lai Bernārs saprot, ka tai laikā viņa vēl bija tālu no naida, lai gan bieži viņš likās viņai pretīgs; tomēr viņai ne prātā nenāca, ka cits vīrietis būtu tīkamāks. Galu galā Bernārs nemaz nebija tik peļams. Viņa ne acu galā necieta romānos aprakstītos neparastos cilvēkus, kādi dzīvē nekad nav sastopami.

No visiem, kurus Terēze pazina, par izcilu cilvēku viņa uzskatīja tikai savu tēvu. Viņa centās piešķirt kaut kādu gara cildenumu šim ietiepīgajam, neuzticīgajam radikālim, kas reizē darbojās vairākās nozarēs: viņš bija gan muižnieks, gan rūpnieks — B. viņam piederēja kokzāģētava, un Senklērā viņš savā nelielajā fabrikā pārstrādāja sveķus, ko ieguva pats savos īpašumos un daudzo radinieku priežu mežos. Taču Laroka kunga galvenā nodarbo

šanās bija politika, un, kaut gan skarbums viņam nāca par ļaunu, prefektūrā viņu uzklausīja. Kā viņš ienīda sievietes! Pat Terēzi — vēl tai laikā, kad visi daudzināja viņas prātu. Bet pēc meitas ģimenes drāmas viņš apgalvoja advokātam: «Viņas visas ir vai nu histēriķes, vai idiotes!» Sim antiklerikālim patika parādīt sevi ka tiklu cilvēku. Lai arī viņš reizēm nodungoja kādu Beranžē dziesmiņu, tomēr nevarēja ciest, ka viņa klātienē sarunās skar zināmus tematus, un tumši piesārta kā jauneklis. Bernārs bija dzirdējis no de la Trava kundzes, ka Laroka kungs apprecējies nevainīgs. «Paziņas man apgalvo, ka arī tagad, kad viņš jau sen ir atraitnis, viņam neesot nevienas mīļākās. Ir gan īpatnis tavs papiņš!» Jā, tiešām īpatnis. Bet, ja tālumā no tēva Terēze radīja izpušķotu viņa tēlu, tad tiekoties uzreiz samanīja visu viņa maziskumu. Senklērā viņš ieradās reti, biežāk brauca uz Arželūzu, jo negribēja satikt de la Travu laulāto pāri. Kaut gan pēc norunas viņu mājās bija aizliegts runāt par politiku, taču, līdzko pasniedza viru, sākas muļķīgs strīds, kas drīz pieņēmās skaļumā. Terēzei bija kauns iejaukties, aiz lepnuma viņa tikmēr ne muti neatvēra, kamēr strīds neskāra reliģiju. Tad viņa vairs neizturēja un metās palīgā tēvam. Visi klaigāja tik skaļi, ka pat tante Klāra uztvēra atsevišķas frāzes un arī iejaucās ķīviņā; izkliegdama vārdus kurla cilvēka briesmīgajā balsī, vecā radikāle ļāva vaļu savām politiskajām kaislībām: «Jā, jā, zinām jau, kas notiek tais klosteros!» Taču patiesībā (tā toreiz domāja Terēze) tante Klāra dievam ticēja vairāk nekā jebkurš no de la Traviem, bet sacēlās pret visuvaldītāju tādēļ, ka pēc tā prāta viņa ir kurla un neglīta un tāda ari nomirs, neizjutusi nedz mīlestību, nedz fiziskas tuvības baudu. Kopš tās dienas, kad de la Trava kundze sašutumā bija aizgājusi no galda, pēc kopējas vienošanās viņi sāka vairīties no strīdiem par metafiziku. Starp citu, netrūka politisku tematu, lai pretinieki iekarsībā zaudētu savaldību, tomēr, lai cik dažādi viņu uzskati, pašos pamatos viņi bija vienprātīgi: viņi visi domāja, ka vienīgais šās pasaules labums ir privātīpašums un augstākais mērķis, kura dēļ vērts dzīvot, ir pārvaldīt zemi. Bet kāpēc tad viņi strīdas, šķiļ zibeņus un pērkonu? Arī pūšot miglu acīs, vajadzētu ievērot mēru. Terēzei, kam «īpašuma tieksme jau ir asinīs», gribētos, lai šo jautājumu iztirzā ciniskā vienkāršībā — viņa necieta skanīgos vārdus, ar

kuriem tēvs un de la Travi maskēja viņu visu kopējo saistību. Kad tēvs paziņoja savu «stingro uzticību demokrātijai», Terēze viņu partrauca: «Ko tu pūlies, mēs taču esam

■  vieni!» Viņa mēdza teikt, ka viņai kļūst nelabi no pārāk augsta stila, runājot par politiku; šķiru cīņas traģiskā puse viņai nebija saprotama, — viņa taču uzaugusi apvidū, kur pat visnabadzīgakiem pieder savs stūrītis zemes, ko tie cenšas paplašināt, kur vispārējā tieksme pēc īpašuma, medibu kaisle, patika labi paēst un krietni iedzert rada zināmās brāliguina saites starp buržuā un zemniekiem. Bernāram turklāt ir arī izglītība, par viņu runā, ka viņam ir plašāks redzesloks nekā pārējiem šejieniešiem.

■  Terēze pati priecājās, ka viņas vīrs ir tads cilvēks, ar ko var patērzēt. «Vispār viņš krietni paceļas pāri savai videi …» Tā viņa domāja līdz tam laikam, kamēr nebija tikusies ar Zanu Azevedo.

Tas bija agrā rudenī, kad nakts dzestrums turas visu rītu un tūlīt pēc palaunaga, lai saule silda kā sildīdama, vēl ilgi pirms krēslas sāk celties viegla migla. Jau lidoja projām pirmie lauka baložu bari, un Bernārs mēdza atgriezties mājās tikai pievakarē. Torit viņš pēc slikti pavadītas nakts bija aizbraucis uz Bordo pie ārsta.

«Man tad neko negribējās,» domā Terēze, «es kādu stundu pastaigāju pa ceļu, jo grūtniecēm ir veselīgi iet kājām. Es vairījos no meža — mednieku būdu dēļ ik mirkli vajadzēja apstāties, iesvilpties un gaidīt, līdz mednieks uzsauc, ka drīkst paiet garām, bet reizēm par atbildi sekoja garš svilpiens, tatad ozolainē nometies gājputnu bars, un tad bija jāpaslēpjas un ilgi jāsēž klusām. Pēc tam es atgriezos mājās, snauduļoju pie uguns viesistabā vai virtuvē un mani aptekāja tante Klāra. Es, gluži kā dieviete, kas neapveltī pat ar skatienu savu priesterieni, nepievērsu uzmanību šai vecmeitai, kura, caur degunu runādama, atstāstīja dažādus gadījumus, ko bija uzzinājusi no virējam un rentniekiem; viņa runāja vienā runāšanā — tad viņai nevajadzēja piepūlēties, lai saklausītu citu vārdus; gandrīz vienmēr viņa izklāstīja kādu drūmu atgadījumu no to zemnieku dzīves, kurus labi pazina, cītīgi dziedināja un pašaizliedzīgi kopa, kad tie saslima; viņa stāstīja, kā lauku mājās mērdē badā sirmgalvjus, piespiež strādāt līdz nāves stundai, kā pamet bez aprūpēša-

nas kropļus, kā smagos darbos tiek nokalpinātas sievietes. Ar tādu kā labpatiku tante Klāra atkārtoja vietējā izloksnē viscietsirdīgākos šo cilvēku izteicienus. īstenībā mīlēt viņa mīlēja vienīgi mani, bet es pat nelikos zinis, ka viņa metas ceļos, lai atraisītu man kurpju saites, novilktu zeķes un sasildītu kāju pēdas ar savām vecītes rokām.

Ienāca Baljons pēc rīkojumiem, jo viņam otrā rītā vajadzēja braukt uz Senklēru. Tante Klāra sastādīja pirkumu un uzdevumu sarakstu un pievienoja receptes priekš visiem Arželūzas slimniekiem.

—   Pirmāk ieejiet aptiekā, Darkejam paies puse dienas, kamēr sataisīs visas šīs zāles …

Pirmā tikšanās ar Zanu… Jāatsauc atmiņā visi apstākļi, katrs sīkums. Biju nolēmusi aiziet līdz pamestajai mednieku būdai, kur mēs ar Annu agrāk launagojām un kur vēlāk viņa, kā man zināms, mēdza tikties ar šo Azcvedo. Nē, es nebūt netaisījos doties turp svētceļojumā. Tikai priedes tai pusē slējās tik garas, ka nebija iespējams uzglūnēt lauka baložiem, tāpēc nebaidījos, ka traucēšu medniekus. Sī būda bija kļuvusi medībām nepiemērota, jo visapkārt saaugušais mežs aizsedza apvārsni; starp kuplajām priežu galotnēm vairs nespīdēja cauri platas debesu strēles, kur mednieks, uzglunot medījumam, redz parādāmies gājputnu barus. Atceros — oktobra saule vēl cepināja, man bija grūti iet pa smilšaino ceļu, arī mušas nelika mieru. Cik mans vēders bija smags! Es ilgot ilgojos apsēsties būdā uz vecā sola. Kad atvēru durvis, no būdas iznāca kāds jauns cilvēks kailu galvu. Pirmajā acu uzmetienā pazinu Zanu Azevedo un sākumā nodomāju, ka esmu izjaukusi viņam satikšanos, tik apjucis viņš izskatījas. Es gribēju iet projām, bet viņš, lai cik dīvaini liktos, visādi centās mani aizturēt: «Bet nē, ienāciet, lūdzu, kundze, zvēru, ka jūs mani it nemaz netraucējat.»

Es iegāju, paklausīdama viņa neatlaidīgajiem lūgumiem, un jutos ļoti izbrīnījusies, ka būdā neviena nav. Varbūt gane aizbēgusi pa otru izeju? Bet nedzirdēja lūstam ne zariņu. Viņš arī bija pazinis mani un tūlīt ieminējās par Annu de la Travu. Es biju apsēdusies, viņš stāvēja — tādā pašā pozā kā fotogrāfijā. Es mēģināju samanīt cauri plānajam indiešu auduma kreklam to vietu krūtīs, kur fotogrāfijā iedūru kniepadatu; es skatījos uz viņu ar ziņkāri, bez jebkāda satraukuma. Vai viņš bija skaists?

Lielisks pieres veidojums, samtainas acis, kādas raksturīgas viņa tautībai, pārāk tukli vaigi un pretīgas, strutainas pūtītes — zīme, ka jaunekļiem brāzmo asinis; bet galvenais — mitras plaukstas, kuras viņš steigšus noslaucīja kabatas lakatiņā, pirms paspieda man roku. Taču acis un kvēlais skatiens bija skaisti; man patika arī viņa lielā mute, kas mazliet atsedza asos zobus, likās, viņš tūlīt izkārs mēli kā jauns suns, kad tam karsti. Bet kāda es tad biju? Cik atceros, pilna Dekeirū ģimenes gara. Es runāju augstpratigi, svinīgā tonī apvainoju viņu, ka «viņš radījis uztraukumu un ķildas cienījamā ģimenē». Ak, pietiek atcerēties viņa netēloto izbrīnu! Sis jauneklis sāka sirsnīgi smieties: «Tātad jūs iedomājaties, ka es gribu precēt Annu? Jūs domājāt, ka tīkoju pēc šā goda?» Es biju pārsteigta, un man uzreiz kļuva skaidrs, kāds bezdibenis šķir kaisles pārņemto Annu no šā vienaldzīgā jaunekļa. Viņš sparīgi aizstāvējās: protams, kā lai neļaujas tik skaistas meitenes valdzinājumam? -Parotaļaties taču nav aizliegts; un tieši tāpēc, ka te nevarēja būt ne runas par precēšanos, rotaļa viņam šķita gluži nevainīga. Viņš, protams, tikai izlicies, ka piekrīt Annas nodomiem … Un, kad es lepni viņu pārtraucu, viņš dedzīgi iebilda, — pati Anna varot apliecināt, ka viņš nekad neesot gājis par tālu. Galu galā de la Trava jaunkundzei esot viņam jāpateicas par tām īstas kaisles stundām, laikam gan vienīgajam, kas viņai lemtas izbaudīt savā vienmuļajā dzīvē. «Jūs teicāt, kundze, ka viņa cieš; bet ticiet man, ka šīs ciešanas ir labākais, ko viņa var gaidīt no likteņa. Es jūs pazīstu kā brīvdomātāju un zinu, ka drīkstu jums to visu stāstīt, jo jūs nelīdzināties šejienes mietpilsoņiem. Pirms Annas došanās skumīga ceļojumā ar vecu Senklēras baržu es apgādaju viņu ar prāvu krājumu dažādu izjūtu un sapņu — varbūt tie paglābs viņu no izmisuma un katrā gadījumā no notrulināšanās.» Tagad vairs neatceros, vai mani sadusmoja šī pārmērīgā pašapzinība vai tā man likās pat tīkama. Taisnību sakot, viņš runāja tik ātri, ka es sākumā neuztvēru jēgu, bet drīz pieradu pie šā valodīguma. «Un jūs uzskatāt, ka esmu spējīgs vēlēties šādu laulību? Iemest enkuru šais smiltīs vai uzlikt sev kaklā sakas — vilkt līdzi uz Parīzi muļķa meiteni? Annas burvīgais tēls, protams, paliks man atmiņā, un tai brīdī, kad jūs mani pārsteidzat, es tieši domāju par viņu… Bet vai drīkst pieļaut, kundze, ka cilvēks iestieg vienā vietā? Ik mirklim

jādod cilvēkam savs īpašs prieks, pilnīgi atšķirīgs no visiem pieredzētajiem priekiem.»

Sis neapšaubāma prāta un jauna dzīvnieka alkatības apvienojums vienā būtnē man likās tik neparasts, ka es klausījos, viņu nepārtraukdama. Jā, es biju pilnīgi apstulbota. Augstais dievs, ar lētiem vizuļiem! Tomēr apžilbināta. Atceros, dzirdēju tuvojamies ganāmpulku — sīki dipināja aitas, šķindēja zvaniņi, skaļi klaigāja gani. Es teicu jauneklim, ka varbūt liksies dīvaini, ja mūs ieraudzīs divatā šai būdā, man gribējās, lai viņš atbild: «Neiesim projām, labāk izturēsimies klusi, līdz ganāmpulks paiet garām.» Man patiktu šī klusā gaidīšana, it kā mēs būtu divi sazvērnieki (es pēkšņi arī biju kļuvusi prasīga un vēlējos, lai katra minūte sniegtu man asu pārdzīvojumu). Taču Zans Azevedo bez ierunām atvēra būdas durvis un pieklājīgi pagaja sāņus, palaizdams mani sev pa priekšu. Vispirms pārliecinājies, ka man nav iebildumu, viņš pavadīja mani līdz Arželūzai. Cik ātri, kā man likās, mēs tur nonācām, bet pa šo laiku mans ceļabiedrs paspēja skart tik daudz tematu! Un kādā jaunā gaismā viņš parādīja to, ko es, manuprāt, jau labi zināju! Kad, piemēram, viņš ierunājas par reliģiju, es atkārtoju vārdus, kādus parasti mēdzu teikt mājās, bet viņš mani pārtrauca: «Jā, protams … taču tas ir daudz sarežģītāk …» Un tiešām —■ viņš iemeta strīdā tādus pierādījumus, kas mani sajūsmināja ar savu oriģinalitāti. Bet vai tie maz bija tik apbrīnojami?… Liekas, es ari tagad varu atkārtot to putrojumu, ar ko viņš mani pacienāja: viņš sacīja, ka ilgi iedomājies, it kā vissvarīgākā ir gremdēšanas sevī, dieva meklēšana: «Jakāpj uz kuģa, jādodas jūra, kā no nāves jābēg no cilvēkiem, kas jūtas pārliecināti, ka jau visu atraduši, kas iesīkstējuši vienā vietā, kur ietaisījuši sev midzeņus, lai tur varētu snaust; es ilgi tos nicināju …»

Viņš jautāja, vai esmu lasījusi Renē Bazēna grāmatu «Fuko tēva dzīve». Par atbildi es māksloti iesmējos; un tad viņš teica, ka šī grāmata viņu satriekusi. «Dzīvot vienās briesmās šo vārdu visdziļākajā izpratnē,» viņš piebilda, «tas droši vien nozīmē, ka cilvēks nevis tikai meklē, bet jau ir atradis savu dievu un, viņu atklājis, paliek viņa orbītā.» Viņš jūsmoja par «mistiķu izdarībām», žēlojās par savu kaislo dabu, kas liedz sekot viņu piemēram, «pat kopš agras jaunības es neatceros, ka esmu bijis tikls». Sī

nekautrība, šis vieglums, ar kādu viņš sevi atklāja, likās pat valdzinoši pēc mūsu provinciālās noslēgtības, klusēšanas, ar ko ikviens no mums sarga savu iekšējo dzīvi. Tenkas Senklērā skar tikai ārējos apstakļus, sirdis vienmēr paliek nepieejamas. Ko es īstenībā zinu par Bernāru? Varbūt viņā ir kaut kas bezgaldaudz vērtīgāks nekā tā kariķētā figūra, kādu es iztēlojos? Zans runāja, un es klusēdama klausījos. Mēles gala bija tikai nodrāztās frāzes no mūsu ģimenes strīdiem. Tāpat kā šeit laukos ratus vienmēr taisa «pēc sliedēm», tas ir, pietiekami platām asīm, lai riteņi iegultu vezumu iebrauktās grambās, arī manas domas līdz šim gāja «pēc sliedēm», sakrita ar mana vīra un vīra vecāku domu gaitu. Zans Azevedo soļoja kailu galvu; es joprojām acu priekšā redzu viņa kreklu ar atliektu apkaklīti, zēniskās krūtis un pārāk drukno kaklu. Vai viņš mani valdzinaja? Ak dievs, nē! Taču es pirmo reizi biju satikusi cilvēku, kas uzskatīja, ka svarīgāka par visu ir gara dzīve. Viņš nemitīgi lietoja savu skolotāju izteicienus, runāja par saviem Parīzes draugiem, atkārtoja viņu vārdus, stāstīja par grāmatām, tāpēc es nevarēju uzskatīt viņu par kaut kādu fenomenu: viņš piederēja pie kuplās izcilu prātu grupas, pie «tiem, kas tiešām dzīvo», kā viņš sacīja. Viņš minēja uzvārdus un pat nevarēja iedomāties, ka es tos varētu nezināt; un es neizrādīju, ka dzirdu tos pirmo reizi mūžā.

Kad ceļa likumā paradījās Arželūzas rudzu lauks, es neviļus iesaucos: «Jau!» Pār šo lieso tīrumu, no kura nesen bija novākta raža, stiepās dumi — tur ugunskuros dedzināja nezāles; pa iegrauzi ceļa uzbērumā gluži kā netīra piena straume plūda aitu bars, un lejā aitas tūlīt sāka ganīties, it kā plūca smiltis. Zanam vajadzēja iet pa šo lauku līdz Vilmēžai. Es teicu: «Es jūs pavadīšu, visi šie jautājumi mani ļoti interesē.» Bet pēkšņi mēs vairs neatradām, par ko runāt. Asie rugāji līda man sandalēs un sāpīgi durstīja kājas. Man šķita, ka Zans grib drīzāk palikt viens un brīvi nodoties savām domām. Es atgādināju, ka mēs vēl neesam runājuši par Annu. «Mēs nevaram brīvi izvēlēties nedz sarunu, nedz pārdomu tematus, vai arī mums jāpiekrīt mistiķiem un jāseko viņu metodēm …» viņš dižmanīgi sacīja. «Tādi cilvēki kā mēs vienmēr peld pa straumi, iet pa mazākas pretestības ceļu.» Vārdu sakot, viņš visu saistīja ar to, ko pašlaik lasīja grāmatās. Mēs norunājām tikties vēlreiz, lai apspriestos, kā iztu

rēties pret Annu. Viņš runāja izklaidīgi un pēkšņi, neatbildējis uz kādu manu jautājumu, noliecās un ar bērnišķīgu lepnumu parādīja man baraviku, paostīja to, pēc tam pielika pie lūpām.»

VII

Bernārs gaidīja Terēzi uz lieveņa.

—   Man nekā neatrada! Itin nekā!—viņš iesaucās, krēslā ieraudzījis viņas stāvu. — Iedomājies, man, tādam dūšīgam vīram, izrādās, ir mazasinība. Neticami, bet tā ir patiesība: āriene maldina. Tagad sākšu ārstēties… Lietošu Faulera1 pilienus — tie satur arsēnu. Ir no liela svara, lai es atkal atgūstu ēstgribu.

Terēze atcerējās, ka sākumā viņu pat nepārņēma dusmas: viss, kam bija sakars ar Bernāru, viņu kaitināja mazāk nekā parasti (it kā viņa vārdi un izsaucieni aizskanētu kaut kur talu projām). Viņa nedzirdēja, ko viņš saka, jo tagad ar miesu un dvēseli tiecās uz citu pasauli, kur dzīvo alkatīgas būtnes, kur ikviens vēlas tikai visu izzināt, visu izprast un, kā dziļā gandarījumā apgalvoja Zans, «būt tāds, kāds esi». Kad pie galda viņa beidzot ierunājās par šo tikšanos, Bernārs iesaucās:

—   Kāpēc tu man tūliņ to neteici? Tu tomēr esi dīvains putns! Nu, kā? Ko jūs nolēmāt?

Terēze tūlīt izdomāja plānu, ko viņi tiešām vēlāk īstenoja: Zans Azevedo uzrakstīs Annai vēstuli, kurā ļoti maigā izteiksmē laupīs viņai jelkādas cerības. Bernārs skaļi iesmējās, kad Terēze paziņoja, ka šis jaunais cilvēks nemaz netīko pēc Annas rokas. Kaut kāds Azevedo nekārojot apprecēties ar de la Trava jaunkundzi!

—   Vai tu esi pie pilna prāta? Viņš gluži vienkārši saprot, ka tur nekas neiznāks, šie zebiekstes taču neies riskēt, kad jau iepriekš zina, ka zaudēs. Cik tu vēl, mīlulīt, esi naiva!

Bernārs neļāva aizdegt lampu — odu dēļ, tāpēc neredzēja, ar kādu skatienu viņā pavērās Terēze. — Man atkal ir radusies ēstgriba, — viņš sacīja. Brauciens uz Bordo nav bijis veltīgs — ārsts bija atgriezis viņu dzīvē.

1 Tomass Faulers (1736—1801) — ang|u ārsts, viņa vārdā nosaukti pilieni, ko lieto nervu sistēmas saslimšanas gadījumos vai pret apetītes trūkumu. (Tulk.)

«Vai es bieži redzējos ar Zaņu Azevedo? Viņš aizbrauca no Arželūzas oktobra beigās … Kādas piecas sešas reizes mēs kopā pastaigājāmies; īpaši prātā palikusi tā reize, kad abi sacerējām vēstuli Annai. Naivais jauneklis, viņš izraudzījās mierinošus vārdus, bet, lai gan nekā neteicu, es jutu, cik tajos daudz cietsirdības. Mūsu pēdējās pastaigas atmiņa saplūdušas kopā. Zans Azevedo man aprakstīja Parīzi, savu draugu loku, un es centos iztēloties šo pasauli, kur valda tikai viens likums — «būt tāds, kāds esi». «Jūs šeit esat nolemta mūžīgai melošanai — līdz savai nāves stundai.» Vai viņš tā sacīja ar kādu slēptu nolūku? Kādās aizdomās viņš mani turēja? «Nemaz nevaru iedomāties,» viņš teica, «kā jūs varat paciest šejienes smacējošo atmosfēru. Paskatieties uz šo milzīgo, gludo ledus vāku, tāds te klājas pār visām dvēselēm! Reizēm parādās plaisa, redzams melns ūdens: kads tajā cīnās pēdējiem spēkiem, nogrimst dibenā, un plaisa atkal sakļaujas… jo arī šeit, tāpat kā citur, katrs piedzimst pats ar savām tiesībām, arī šeit, tāpat kā citur, katram ir savs liktenis; tomēr jāpakļaujas kopīgajam drūmajam liktenim. Daži tam pretojas, un tad cienījamās ģimenēs noris drāmas, par kurām tajās nerunā. Kā šeit saka: «Tas jānoklusē…»»

«Jā, taisnība!» es iesaucos. «Esmu dažkārt apjautājusies par kādu mūsu radinieku — kādu vectēvu vai vecmāmiņu, kuru fotogrāfijās bija pazudušas no visiem albumiem, bet nekad neesmu dabūjusi atbildi; tikai par vienu man sacīja: «Viņš ir pazudis… Viņam lika pazust…»»

Vai Zans Azevedo baidījās, ka mani gaida tāds pats liktenis? Viņš apgalvoja, ka viņam ne prātā nav nācis runāt par šādām lietām ar Annu, jo Annai, lai mīlētu cik kaisli mīlēdama, ir ļoti vienkārša dvēsele, un diezin vai viņa spēs sevi aizstāvēt, tāpēc drīz tiks pakļauta. «Bet jūs! Katrā jūsu vārdā es jūtu, cik jūs esat izsalkusi, kā slāpstat pēc patiesības…» Vai jāatstāsta Bernāram visā pilnībā' mūsu sarunas? Būtu neprāts cerēt, ka viņš spētu kaut ko saprast! Lai viņš tomēr zina, ka es nepadevos bez cīņas. Atceros, reiz iebildu šim jauneklim, ka viņš ar veiklām frāzēm izpušķo viszemiskākā tikumiskā pagrimuma atzīšanu. Es pat ņēmu palīgā didaktisko lasāmvielu, ko mums lika apgūt liceja. «Būt tāds, kāds esi?» es atkārtoju. «Bet tas iespējams vienīgi saskaņā ar to, kā mēs paši veidojam savu dzīvi.» (Nav vērts tālāk risināt šo domu, lai gan Bernāra dēļ droši vien vajadzētu to darīt.)

Zans Azevedo apgalvoja, ka nav briesmīgāka tikumiska pagrimuma par sevis noliegšanu. Viņš paziņoja, ka nav neviena varoņa, nav neviena svētā, kam nebūtu gadījies, turklāt ne vienreiz vien, sasprindzināt gribas spēku, lai uzveiktu pats sevi. «Jāpārspēj pašam sevi, lai atrastu dievu,» viņš apliecināja. Un vēl sacīja: «Atzīt sevi — tas liek labākajiem no mums cīnīties pašiem ar sevi, bet atklāti, godīgā cīņā, bez viltus. Un bieži gadās, ka šie atbrīvojušies vergi labprātīgi sasaista sevi ar visciešākiem reliģijas žņaugiem.»

Lieki strīdēties ar Bernāru par to, cik šāda morāle ir pamatota, pat jāpiekrīt viņam, ka tie visi ir nožēlojami sofismi; bet lai viņš saprot, kaut vai mēģina saprast, cik saistošas šādas sarunas likās tādas dabas sievietei kā es un ko es izjutu vakaros Arželūzas ēdamistabā. Blakus, virtuvē, Bernārs vilka nost medību zābakus, vietējā izloksnē stāstīdams, vai medības bijušas veiksmīgas un kādu guvumu viņš pārnesis. Noķertie lauka baloži spirinājoties piepūta maisu, kas bija uzsviests uz galda; Bernārs ēda lēnām, priecādamies par atgūto apetīti, pēc tam ar labpatiku noskaitīja Faulera pilienus. «Tie uzlabo veselību,» viņš mēdza atkārtot. Kamīnā gaiši kurējās uguns, un pēc deserta Bernaram vajadzēja tikai pagriezt atzveltnes krēslu, lai pastieptu pret liesmām filca kurpēs ieautās kājas. Rokās viņš turēja «La Petile Gironde» — departamenta avīzi, bet acis viņam vērās ciet. Reizēm viņš iekrācās, bet bieži elpoja pavisam klusi, pat nedzirdami. Baljona sieva virtuvē vēl šļūkāja ar tupelēm, pēc tam viņa ienesa svečturus ar svecēm. Un iestājās klusums, Arželūzas klusums! Tie, kas nav bijuši šai nomaļajā apvidū, nezina, kas ir klusums: tas apņem māju kā blīva, tumša masa, tāda pali kā mežs, kur naktī viss norimis, tikai brīžiem iekliedzas pūce (un tad šķiet, ka tumsā atskan elsas).

Šo nomācošo klusumu es īpaši izjutu pēc Zaņa Azevedo aizbraukšanas. Tikmēr, kamēr es zināju, ka dienā atkal ar viņu tikšos, viņa klātiene vien vērta paciešamu tumsu, kas melnoja aiz logiem; Zans gulēja tepat netālu, lauki un nakts bija viņa tuvuma piesātināti. Taču viņš aizbrauca no Arželūzas, pēdējā tikšanās reizē nolicis man sastapšanos pēc gada, izteikdams cerības, ka tai laikā es jau būšu brīva. (Es vēl šodien nezinu, vai viņš tā sacīja, daudz negudrojot, vai ar kādu apslēptu domu. Es vairak ticu, ka

jaunajam parīzietim jau bija kļuvis neizturams šis klusums, šis īpašais Arželūzas klusums, bet mani viņš cienīja ka savu vienīgo auditoriju.) Taču, līdzko mēs bijām šķīrušies, es it ka iegāju bezgalīgā tunelī, kur aizvien vairāk sabiezēja tumsa. Vai es kādreiz izkļūšu brīvā gaisa vai tur nosmakšu? Līdz manām dzemdībām, kas notika janvārī, nekas neatgadījās …»

Seit Terēze sāminstinājās, centās atvairīt domas par to, kas notika Arželūzas mājā trešajā dienā pēc 2ana aizbraukšanas. «Nē, nē,» viņa domā, «tam nav nekāda sakara ar to, ko man tūlīt būs jāpaskaidro Bernāram; es nevaru tērēt laiku, klīstot pa tekām, kas nekur neaizved.» Taču cilvēka domas ir neatlaidīgas, tās nav iespējams aizkavēt, tās tiecas tur, kur tām gribas: Terēzei neizdevās izdzēst no atmiņas to oktobra vakaru. Otraja stāvā guļamistabā Bernārs izģērbās. Terēze apakšā gaidīja, lai izdeg malka, pēc tam viņai vajadzēja doties augšā, bet pagaidām viņa jutās laimīga, kaut uz brīdi palikusi viena. Ko pašlaik dara Zans Azevedo? Varbūt iedzer tai mazajā barā, par ko viņai stāstīja, bet varbūt (nakts taču ir tik silta) braukā ar savu draugu automašīnā pa tukšajām Buloņas meža alejam. Varbūt strādā pie rakstāmgalda, bet tālumā dun Parīze. Zans pats sev rada klusumu, atkaro to pasaules skaļībai; klusums viņam nav uzmākts no ārienes kā tas, kas smacē Terēzi; klusums Parīzē ir viņa ieguvums, tas nesniedzas tālāk par galda lampas gaismu, par plauktiem, kas piekrauti grāmatām… Tā domaja Terēze; pēkšņi ierējās, tad iesmilkstējās suns; pazīstama, bet tik gurda balss priekšnamā mierināja suni — Anna de la Trava atvēra durvis; viņa bija atnākusi no Senklēras kājām tumša naktī, viņas kurpes bija dubļu pilnas. Sīkajā, spēji novecojušajā sejiņā drudžaini mirdzēja acis. Viņa nometa cepuri uz krēsla, tūlīt jautāja: «Kur viņš ir?»

Terēze un Zans, uzrakstījuši vēstuli un to iemetuši pastkastītē, nolēma, ka šī lieta ir izbeigta, — viņi nevarēja ne iedomāties, ka Anna negribēs izlaist no rokām savu laimi. Bet vai gan cilvēks pakļaujas loģiskiem pamatojumiem un spriedumiem, kad runa ir par viņa paša dzīvi! Annai bija izdevies izsprukt no mātes uzraudzības un iekāpt vilciena. Tumšaja ceļā līdz Arželūzai viņa vadījās pēc debesu strēmeles, kas balgoja starp priežu galotnēm.

«Man viņš jāsatiek, lai tur vai kas! Ja mēs redzēsimies, es viņu atkal atgūšu. Man jātiekas ar viņu!» Un Anna gāja klupdama krizdama, izgriezdama kājas grambās, steigtin steidzās nokļūt Arželūzā. Un tagad Terēze saka viņai, ka 2ans aizbraucis, ka viņš ir Parīzē. Anna neticēja, noliedzoši kratīja galvu. Nē, tas nevar būt, citādi viņa vairs neizturēs, tūlīt sabruks aiz bezspēka un izmisuma.

—   Tu melo! Tu vienmēr esi melojusi!

Un, kad Terēze aizstāvējās, viņa piebilda:

—   Tu esi īsts mūsu ģimenes gara iemiesojums! Un vēl izliecies par brīvību alkstošu sievieti… Līdzko apprecēs jies, tūlīt sāki kalpot ģimenei… Jā, jā, tu, protams, domā, ka rīkojies labi — nodevi mani, lai mani glābtu, vai ne? Vari aiztaupīt savus paskaidrojumus!

Anna atvēra āra durvis. Terēze jautāja:

—   Kur tu iesi?

—   Uz Vilmēžu, pie viņa.

—   Es taču tev teicu, ka viņa tur nav jau divas dienas.

—   Es tev neticu.

Viņa izgāja. Tad Terēze paņēma laternu, kas karājās priekšnama uz āķa, aizdedzināja un devās viņai pakaļ.

—   Tu maldies, Anna, šis ceļš ved uz Biuržu, bet uz Vilmēžu jānogriežas, redz, tur.

Viņas izgāja cauri miglas strēlei, kas gūlās pār pļavu. Pamodās suņi. Lūk, jau Vilmēžas ozoli; nē, tā nav iemigusi, tā ir mirusi māja. Anna iet apkārt šai tukšajai kapličai, klauvē, dauza durvis ar abām dūrēm. Terēze stāv nekustēdamās, nolikusi laternu zālē. Viņa redz, ka draudzenes trauslais siluets pieplok pie katra pirmā stāva loga. Droši vien Anna katrreiz izrunā viņa vārdu, bet neizsauc skaļi, zinādama, ka tas ir veltīgi. Bridi viņa pazuda —■ bija iegājusi mājā, tad parādījās, atkal piegāja pie durvīm, noslīga uz sliekšņa, apņēma ar rokām ceļgalus, atspieda pret tiem seju. Terēze viņu piecēla, aizveda uz ceļa, Anna gāja grīļodamās, vienā laidā atkārtodama:

—   Rīt no rīta es braukšu uz Parīzi. Parīze nemaz nav tik liela, es viņu Parīzē atradīšu …

Bet viņa to runāja gluži kā noguris bērns, kam vairs nav spēka pretoties, kas jau ir gatavs samierināties.

Bernārs, ko bija pamodinājusi skaļā saruna, rītasvārkos viņas gaidīja viesistabā. Terēze velti cenšas aizgainīt no atmiņas scēnu, kas norisa starp brāli un māsu. Sis cilvēks, kurš spējīgs rupji sagrābt aiz rokām novārgušu

meiteni, uzvilkt viņu pa kāpnēm trešajā stāvā, iegrūst guļamistabā un aizbultēt durvis, — taču ir tavs virs, Terēze, tas pats Bernārs, kas pēc divām stundām būs tavs tiesnesis. Viņu iedvesmo ģimenes gars, pasarga no visām šaubām. Bernārs vienmēr, jebkuros apstākļos zina, kā jārīkojas ģimenes interesēs. Tu ar skumjām un satraukumu gatavo garu aizstāvēšanās runu, bet vienīgi cilvēki bez principiem pakļaujas citu pamatojumiem. Bernārs pasmiesies par taviem argumentiem: «Es zinu, kas man jādara.» Viņš vienmēr zina, kas jādara. Ja viņš dažreiz nevar izšķirties, tad saka: «Mēs to pārrunājām ģimenes vidū un uzskatām, ka .. .» Kā tu vari domāt, ka viņš vēl nav iztaisījis tev spriedumu? Tavs liktenis ir negrozāmi izlemts, tāpēc labāk mēģini aizmigt.

VIII

Pēc tam kad de la Travi aizveda pieveikto Annu uz Senklēru, Terēze līdz pašām dzemdībām neatstāja Arželūzu. Tad viņa īsti iepazina klusumu, kāds tur valda, it sevišķi garajās novembra naktīs. Vēstule, ko viņa aizsūtīja Zanam Azevcdo, palika bez atbildes. Droši vien viņš nosprieda, ka nav vērts sākt garlaicīgu saraksti ar kaut kadu provinciāli. Turklāt šī sieviete ir stāvoklī, un tās nav nekādas patīkamas atmiņas. Varbūt tagad, no attāluma, Terēze šim nelgām liekas banāla? Viņu daudz vairāk valdzinātu mākslota sarežģītība un klīrēšanās. Vai viņš maz var saprast šo mānīgo vienkāršumu, Šo tiešo skatienu un vienmēr noteiktās kustības? Laikam viņš uzskata, ka Terēze ir spējīga pieķerties viņa vārdiem tāpat kā Anna, visu pamest un sekot viņam. Žans Azevedo neuzticējās sievietēm, kas tik ātri noliek ieročus, ka uzbrucējs nepaspēj izbeigt aplenkšanu. Visvairāk viņš baidījās gūt uzvaru, plūkt uzvaras augļus. Terēze tomēr centās iedziļināties šā jaunekļa garīgajā pasaulē; taču grāmatas, par kurām Zans jūsmoja un kuras viņa izrakstīja no Bordo, viņai likās nesaprotamas. Viņa dzīvoja pilnīgā bezdarbībā. Nebija ne domas, ka viņa sāks gatavot zīdaiņa pūriņu. «Tas nav viņas garā,» skandināja de la Trava kundze. Uz laukiem daudzas sievietes nomirst radībās. Terēze noveda tanti Klāru līdz asarām, apgalvodama, ka arī viņa nomiršot tāpat kā viņas māte, ka nepalikšot dzīva, par to viņa esot pārlie-

cinata. Un vienmēr piebilda — «vienalga, reiz jāmirst, tad jāmirst». Meli! Viņa vēl nekad nebija jutusi tik kaismas dzīves alkas, un vēl nekad Bernārs nebija veltījis viņai tādu gādību. «Viņš taču rūpējās nevis par mani, bet par to, ko es nesu savā klēpī. Veltīgi viņš savā briesmīgajā vietējā izloksnē atkārtoja: «Ņem vēl biezeni… Neēd zivi… Tu šodien jau esi diezgan staigājusi…» Mani tas nemaz neaizkustināja, — tāpat taču apietas ar nolīgtu zīdītāju, lai tai būtu vairāk piena. Vīra vecāki glabāja mani kā svētu trauku — tvertni savam nākamajam pēctecim; ja kaut kas atgadītos, viņi, bez šaubām, ziedotu mani šā embrija dēļ. Es biju zaudējusi sajūtu par savu pašas esību. Es biju tikai vīnogulāja stīga; ģimenes acīs nozīme bija tikai auglim, kas brieda manī.»

«Līdz decembra beigām vajadzēja dzīvot īstā tumsībā. It kā vēl nepietiktu ar neskaitāmo priežu melno sienu, nepārtrauktās lītavas nemitīgi pavairoja ap šo drūmo mājokli miljoniem strauju urdziņu režģi. Kad vienīgais ceļš uz Senklēru draudēja kļūt neizbraucams, mani pārveda uz pilsētiņu, uz namu, kur bija mazliet gaišāk nekā Arželūzas mājā. Vecās platānas Lielajā laukumā vēl aizstāvēja savas lapas pret vēju un lietu. Tante Klāra negribēja pārvākties uz Senklēru, lai kļūtu par manu kopēju, —• vecīte varēja dzīvot vienīgi Arželūzā, bet viņa bieži brauca šurp savos lauku ratos, vienalga, kāds laiks, un atveda man gardumus, kas man tik ļoti garšoja bērnībā un, pēc viņas domām, garšo vēl joprojām: pelēkas lodītes no rudzu maizes un medus, saldu cepumu, ko sauca par «fugasu» vai «rumadžadu». Ar Annu es redzējos tikai ēdamreizēs, viņa neveltīja man ne vārda, ārēji likās mierīga, padevusies liktenim, uzreiz bija zaudējusi savu svaigumu. Atpakaļ atsukātie, gludi pieglaustie mati atsedza neglītās, bālganās ausis. Jaunā Degilema vārds netika minēts, bet de ia Trava kundze apgalvoja, ka Anna, lai arī vēl nesakot «jā», tomēr vairs nesakot «nē». Ak, cik pareizi par viņu spriedis Zans! Nevajadzēja ilga laika, lai Annu iegrožotu un savaldītu. Bernārs jutās sliktāk, tāpēc atkal bija sācis pirms maltītes iedzert pa glāzītei aperitīva ēstgribas rosināšanai. Par ko runāja šie cilvēki man apkārt? Viņi daudz spriedelēja par draudzes mācītāju (mēs dzīvojām tieši pretī mācītāja mājai). Visus interesēja, piemēram,

kāpēc kirē vienā dienā četras reizes kaut kur devies pāri laukumam, bet droši vien atgriezies pa citu ceļu …»

Atcerēdamās dažas sarunas ar Zanu Azevedo, Terēze tagad daudz pētlgāk vēroja šo vēl jauno garīdznieku; viņš maz sagājās ar draudzes locekļiem, un tie viņu uzskatīja par augstprātīgu: «Te šāda izturēšanās neder.» Retajās reizēs, kad mācītājs ciemojās pie dc la Trava kundzes, Terēze ieraudzīja, ka viņam ir sirmi deniņi un augsta piere. Sim cilvēkam nav neviena drauga. Kā viņš pavada vakarus? Kāpēc izvēlējies šādu dzīvi? «Viņš akurāti izpilda visus rituālus,» sacīja de la Trava kundze, «katru vakaru skaita lūgšanas, bet viņam trūkst aizgrābtības, viņu nevar saukt par dievbijīgu. Un mūsu labdarības biedrību viņš ir galīgi pametis novārtā.» Viņa žēlojās, ka mācītājs likvidējis pūtēju orķestri, ko nodibinājuši šās biedrības pabalstītāji; vecāki bija apvainojušies, ka viņš vairs neved pusaudžus uz futbola sacīkstēm. «Ir jau ļoti jauki, ka viņš vienmēr sēž, iebāzis degunu grāmata, bet tā var drīz pazaudēt draudzi.» Lai viņā paklausītos, Terēze pāris reižu'apmeklēja baznīcu. «Kas jums ienācis prātā, mīļā? Jūsu stāvoklī taču var arī neiet uz dievkalpojumiem.» Mācītāja sprediķi skāra dogmatus, morāles principus un bija bezpersoniski. Taču Terēzi interesēja viņa balss modulācijas, žesti; viens otrs vārds likās vairāk uzsvērts nekā pārējie… Ak, viņš varbūt palīdzētu viņai izprast šo domu un izjūtu jucekli, jo tik ļoti atšķīrās no visiem, viņš arī uztvēra dzīvi traģiski; savai iekšējai vientulībai viņš bija pievienojis vēl to tuksnesi, kāds rodas ap cilvēku, kas uzģērbis sutanu. Kādu atbalstu viņš guva, ik dienas izpildot baznīcas ceremonijas? Terēzei gribētos aiziet uz mesu darbdienā, kad baznīcā nav neviena cita kā tikai kora zēns un mācītājs, noliecies pār gabalu maizes, murmina liturģijas vārdus. Taču šāda ziņkāre liktos dīvaina ģimenei un pilsētiņas iedzīvotājiem — sāktu tērgāt, ka viņa pievērsusies kristīgai ticībai.

Lai kā Terēze cieta šai laikā, tikai pēc dzemdībām viņa īsti izjuta, ka šādu dzīvi vairs nespēj izturēt. Arēji tas nekādi neizpaudās; starp viņu un Bernāru nenotika nekādas scēnas, pret viņa vecākiem Terēze izturējās pat daudz goddevīgāk nekā viņš pats. Traģēdija bija tieši tā, ka neradās nekāda iemesla izšķirošam strīdam un nebija pa

redzami nekādi notikumi, kas izjauktu vienmuļai diendienībai iet savu gaitu līdz pašai nāvei. Lai rastos nesaskaņas, bija vajadzīga augsne ķildām, bet Terēze gandrīz nemaz netikās ar Bernāru un vēl mazāk ar viņa vecākiem. Viņu vārdi Terēzi neskāra, un viņai ari ne prātā nenāktu atbildēt uz viņu aizrādījumiem. Vai tad viņiem vispār bija kopēja valoda? Pašiem svarīgākajiem vārdiem viņi piešķīra pavisam citu jēgu. Bet, ja Terēzei paspruktu kads atklāts izsauciens, tad ģimenē jau bija reizi par visām reizēm atzīts, ka viņa ir īsta untumniece, kam ļoti patīk neapvaldīti izlēcieni. «Es izliekos nedzirdam,» mēdza teikt de la Trava kundze, «bet, ja viņa pastāv uz savu, nemaz neievēroju viņas vārdus; viņa zina, ka ar mums šādi joki neizdodas …»

Tomēr de la Trava kundze tik tikko varēja izturēt vedeklas dīvainības: Terēze necieta, ka paziņas izbrīnā iesaucas, apgalvodamas, ka mazā Marī ir «uz mata kā māte». Šādos gadījumos parastie izsaucieni («Nu, šo meitu jūs gan nevarēsiet noliegt…») viņai aizdeva niknas dusmas, kuras ne vienmēr izdevās apslēpt. «Viņa nemaz nav man līdzīga,» Terēze uzstāja. «Redziet, cik viņa tumsnēja, acis melnas kā ahāts. Paskatieties uz manām fotogrāfijām — es biju bāla, sīciņa meitenīte.»

Viņa negribēja, lai Marī viņai līdzinātos. Māte vēlējās, lai viņai nebūtu nekā kopēja ar šo mazulīti, miesu no viņas miesas. Un pilsētiņā jau sāka izplatīties baumas, ka Terēzei Dekeirū gan nemaz nevajagot apvaldīt mātes maigumu. Taču de la Trava kundze apliecināja, ka Terēze mīlot meitu pēc sava prāta. «Protams, nevar prasīt, lai viņa pārrauga, kā zīdainīti mazga vai maina tam autiņus, — šādas rūpes nav viņai raksturīgas, bet es esmu redzējusi viņu augiem vakariem sēžam pie šūpuļa, tad viņa pat atturas no smēķēšanas un visu laiku tikai skatās uz aizmigušo meitenīti… Starp citu, kopš Anna ir te, mums ir ļoti saprātīga aukle. Varu zvērēt, ka no Annas gan iznāks lieliska māmiņa!…» Un tiešām, līdzko mājā paradijās bērns, Anna atsāka dzīvot. Šūpulis vienmēr ir valdzinājis sievietes, taču Anna jutās laimīgāka par jebkuru citu, kad paņēma rokās mazuli. Lai brīvāk varētu ieiet bērnistabā, Anna salīga mieru ar Terēzi, bet no agrākās maigās draudzības bija palikuši tikai ierastie glāsti un iesaukas. Anna ļoti baidījās, ka Terēzi pārņems mātes greizsirdība. «Maziņā mani pazīst labāk nekā savu

māmiņu. Kā ierauga, tā smejas. Nesen turēju Mari rokās, un, kad Terēze gribēja viņu paņemt, maziņā sāka brēkt. Viņa mani mil vairāk nekā savu māti, man reizēm kļūst pat neveikli…»

Anna gluži lieki jutās neveikli. Sai dzīves posmā Terēze bija tālu no meitas, tāpat ka no visa pārējā. Gan cilvēkus, gan lietas, gan savu ķermeni, pat dvēseli viņa uztvēra it kā mirāžu, ka miglāju, kas karājas gaisā. Sai nebūtībā vienīgi Bernārs bija ieguvis baismu realitāti: druknais stāvs, runāšana caur degunu, kategoriskais tonis, pašapmierinātība. Jaizraujas no šīs pasaules… Bet kā? Un kurp iet? Pirmās karstās dienas Terēzi nomāca. Taču nekas nevēstīja par rīcību, ko viņa jau bija gatava izdarīt. Kas notika tai gadā? Terēze nevar atcerēties nevienu starpgadījumu, nevienu strīdu; atmiņā palicis vienīgi, ka Tā kunga miesas svētkos Bernārs likās sevišķi pretīgs, kad viņa no rīta caur spraugu loga aizvirtņos vēroja krusta gājienu. Bernārs bija gandrīz vai vienīgais vīrietis šai procesijā. Pilsētiņa dažos mirkļos bija kļuvusi tukša, it kā ielās būtu izlaists nevis jēriņš, bet lauva.1 Cilvēki bija paslēpušies, lai nevajadzētu noņemt cepuri vai mesties ceļos. Tiklīdz briesmas bija garām, durvis atkal atdarījās cita pēc citas. Terēze cieši skatījas uz mācītāju, kas gāja, gandrīz aizvēris acis, abās rokās turēdams savu dīvaino nastu. Viņa lūpas kustējās: ko viņš piesauca ar tādām skumjam? Un tūlīt aiz mācītāja soļoja Bernārs, kurš «izpildīja savu pienākumu».

Aizritēja nedēļa pēc nedēļas, un visā šai laikā nenolija ne pilīte lietus. Bernārs dzīvoja nemitīgās bailēs no ugunsgrēkiem, viņam atkal sāka sāpēt sirds. Lušā pusē nodega piecsimt hektāru priežu meža. «Ja pūstu ziemeļu vējš, aizietu bojā arī manas priedes Balisakā.» Terēze pastāvīgi kaut ko gaidīja, — bet pati nezināja, ko, — no šīm skaidrajām, rāmajām debesīm. Varbūt nekad vairs nelīs… Un kada jaukā dienā mežs visapkārt sāks sprakšķēt liesmās un sadegs arī pati pilsētiņa. Kāpēc uz laukiem nekad nenodeg ciemi? Cik netaisni, ka liesmas vienmēr piezogas priedēm, bet neskar cilvēkus! Dekeirū ģimenē nemitīgi

1 Pec katoļu paražas, Tā kunga miesas svētkos uz ielas izlaiž jēriņu. (Tulk.)

spriedelēja, strīdējās par nelaimes iemesliem: varbūt kāds nometis nenodzēstu cigaretes galu, bet varbūt tā ir ļaunprātīga dedzināšana? Terēze sapņoja, ka viņa naktī pieceļas, izlavās no mājas, aiziet līdz tam silam, kur aug visvairāk viršu, nosviež aizdegtu cigareti, un rītausmā milzīgs dūmu mākonis aizklāj debesis… Taču viņa aizgainīja šo domu: mīlestība uz priedēm viņai bija asinīs — ne jau pret kokiem viņa vērsa savu naidu.

Pienācis brīdis vaļā acīm paskatīties uz to, ko viņa izdarījusi. Kādu paskaidrojumu lai dod Bernāram? Nekas cits neatliek, kā soli pa solim jāatgādina, kā tas viss notika. Tas notika todien, kad pie Mano bija izcēlies milzu ugunsgrēks. Ēdamistabā, kur visa ģimene steigā brokastoja, nemitīgi nāca iekšā cilvēki. Vieni apgalvoja, ka degot ļoti tālu no Senklēras, otri uzstāja, ka jāzvana trauksmes zvans. Gaiss šai svelmainajā dienā bija degošu sveķu smaržas piesātināts un saule šķita ar sodrējiem nokvēpusi. Terēze atkal ierauga acu priekšā Bernāru: pagriezis galvu, viņš klausās, ko ziņo Baljons, un nemaz neievēro, ka Faulēra pilieni cits pēc cita krīt ūdenī no pudelītes, ko virs glāzes tur viņa stiprā, spalvainā roka. Bernārs izdzēra zāles vienā malkā, bet Terēzei, kas bija gurdena no karstuma, pat prātā neienāca pateikt, ka viņš iedzēris divkāršu devu. Visi piecēlās no galda, tikai viņa palika sēžam un joprojām gausi lobija mandeles, vienaldzīga pret šo uztraukumu, — Terēzi interesēja tikai viņas pašas drāma, nedz šī, nedz jebkura cita viņu neskāra. Trauksmi nepasludināja. Beidzot atgriezās Bernārs. «Nu gan tu, Terēze, vienreiz darīji prātīgi, ka neuztraucies,» viņš teica, «deg tālu, Mano pusē…» Pēc tam jautāja: «Vai es iedzēru pilienus?» Un, nepagaidījis atbildi, atkal iepilināja glāzē zāles. Terēze noklusēja, droši vien aiz laiskuma, aiz gurdenības. Uz ko viņa cerēja šai brīdī? «Nevar taču būt, ka es to noklusēju tīšām!»

Tomēr naktī, kad Bernārs gultā raudādams mocījās ar vemšanu un ārsts Pedmē sāka iztaujāt, kas noticis dienu, viņa neko neteica par to, ko redzējusi pie galda. Bija taču tik viegli, nemetot uz sevi ēnu, pievērst ārsta uzmanību tam, ka Bernārs ieņēmis daudz arsenika. Viņa varēja izteikt, piemēram, šādu frāzi: «Tai mirklī tas man neuzkrita .. ._Mes visi bijām briesmīgi uztraukušies tā ugunsgrēka dēļ… Bet tagad varu zvērēt, ka viņš ieņēmis divkāršu devu …» Tomēr viņa klusēja. Vai viņai maz bija

vēlēšanās to teikt? Slepenais nodoms, kas kopš brokastlaika neapjausts mita Terēzes dvēselē, sāka iznirt no viņas būtības dzi|uiniem, vēl bezveidīgs, bet jau pusapzināts.

Pēc ārsta aiziešanas viņa ilgi skatījās uz beidzot aizmigušo Bernāru un domāja: «Nav taču nekādu pierādījumu, ka viņš saslimis no tā; varbūt viņam ir apendicīta lēkme, lai gan nekādu citu simptomu nav.,. vai infekciozā gripa.» Taču pēc dienas Bernārs jau bija uz kājām. «Ļoti iespējams, ka tas bija tieši no tā.» Tomēr Terēze nevarētu to apgalvot, bet viņai Joti gribējās pārliecināties. «Man nepavisam nebija tada sajūta, ka esmu briesmīga kārdinājuma varā; man šķita, ka mani vada ziņkāre, tiesa, to apmierināt bija diezgan bīstami. Pirmaja dienā, kad es, iekams Bernārs ienāca ēdamistabā, pilināju Faulera pilienus viņa glāzē, — atceros, es sev vairākkārt atkārtoju: «Tikai vienu vienīgu reizi, lai būtu skaidrs… tad zināšu, no kā viņš saslima. Vienu vienīgu reizi — un pietiek.»»

Vilciens palēnina gaitu, gari nosvilpjas, atkal sāk iet ātrāk. Divas trīs ugunis tumsā — Senklēras stacija. Taču Terēzei jau vairs neko nevajag analizēt: viņa metas baismīgajā nozieguma bezdibenī, un noziegums viņu ierauj sevī. To, kas sekoja, Bernārs zina tikpat labi, cik viņa; slimība pēkšņi atkārtojās, un Terēze kopa Bernāru dienu un nakti, pati bija galīgi nomocījusies — viņa nevarēja norīt ne kumosa. (Bernārs pat pierunāja viņu lietot Faulera pilienus, un viņa dabūja recepti no ārsta Pedmē.) Nabaga ārsts! Kā viņš brīnījās, ka Bernārs vemj kaut kādu zaļganu šķidrumu; viņš nebija pieredzējis, ka slimniekam var būt tada nesaskaņa starp pulsu un temperatūru; viņam daudzreiz bija gadījies konstatēt, ka paratīfa slimniekiem pulss ir vienmērīgs, lai gan slimnieku krata stiprs drudzis, — bet ko nozīmē šis paātrinātais pulss pie temperatūras, kas zemaka par normālo? Bez šaubām, infekcioza gripa. Gripa — ar to viss pateikts.

De la Trava kundze bija nodomājusi ataicināt konsultācijai slavenu ārstu, bet negribēja’ apvainot Pedmē, vecu mājas draugu. Turklāt Terēze baidījas izbiedēt Bernāru. Tomēr augusta vidū pēc ļoti uztraucošas lēkmes Pedmē pats vēlējās dzirdēt kāda autoritatīva kolēģa domas. Par laimi, nākamajā dienā Bernāra stāvoklis uzlabojās, pēc trim nedēļām jau sprieda, ka viņš ir izveseļojies. «Es

veikli tiku cauri,» Pedmē jokoja. «Ja būtu ieradies šis korifejs, slavu par izārstēšanu iegūtu viņš, nevis es.»

Bernārs pieprasīja, lai viņu pārved uz Arželūzu, domādams, ka pilnīgi atlabs lauka baložu medībās. Terēzei tolaik neklājās viegli — akūta reimatisma lēkme saistīja pie gultas tanti Klāru, viss uzgūla uz jaunās saimnieces pleciem: divi slimnieki, bērns, turklāt dažādi citi darbi, ko vajadzēja veikt tantes Klāras vietā. Terēze ar lielu dedzību centās veco sievieti aizstāt, aprūpējot Arželūzas trūcīgos ļaudis. Viņa apskrēja visas lauku mājas, pasūtīja pēc receptēm slimniekiem zāles, kā mēdza darīt tante Klāra, samaksāja par tām no savas kabatas naudas. Viņai ne prātā nenāca skumt, ka māja Vilmēžā ir aizslēgta. Viņa vairs nedomāja nedz par Žanu Azevedo, nedz par kādu citu. Viņa viena pati gāja caur tuneli galvu reibinošā tumsā; viņai bija jāiet, jaiet bez apdomas kā dzīvniekam, lai izkļūtu no šās tumsas smacējošajiem dūmiem, izrautos svaigā gaisā. Ātrāk! Ātrāk!

Decembra sākumā slimība par jaunu uzbruka Bcrnāram: kādu rītu viņš pamodās, trīcēdams drudzī, bet kājas bija kā sastingušas, galīgi nejutīgas. Un kas pēc tam sekoja! De la Trava kungs vakarā atveda no Bordo ārstu konsultācijai; izmeklējis slimnieku, ārsts ilgi klusēja. Terēze turēja lampu, un Baljona sieva vēlāk atcerējās, ka jaunā saimniece bijusi nāves bāluma.) Skopi apgaismotajā kāpņu laukumiņā Pedmē apslāpētā balsī, lai nedzirdētu Terēze, kas bija sākusi ausīties, stāstīja savam kolēģim, ka aptiekārs Darkejs parādījis viņam divas viltotas receptes, ko tomēr parakstījis viņš — ārsts Pedmē; vienā receptē kāda noziedzīga roka pievienojusi: «Faulera pilieni,» — bet otrā parakstīts diezgan lielās devās hloroforms, digitalīns un akonitīns. Baljons atnesis uz aptieku šīs receptes kopā ar daudzām citām. Darkejs, satraucies, ka izsniedzis šādas indes, otrā dienā atsteidzies pie Pedmē… Taču Bern'āram tas viss zināms tikpat labi kā Terēzei pašai. Bernāru tūlīt sanitāros ratos aizveda uz Bordo un ievietoja klīnikā, un viņam tai pašā dienā kļuva labāk. Terēze palika Arželūza viena, bet, lai cik dziļa bija šī vientulība, viņa sadzirdēja visapkārt pieņemamies spēkā dimdoņu: alā paslēpies zvērs jūt tuvojamies suņu baru; viņa bija pārgurusi gluži kā pēc nevaidama skrējiena, it kā būtu skrējusi pēdējiem spēkiem, tikusi pavisam tuvu mērķim, jau izstiepusi roku, kad pēkšņi viņu notrieca zemē un viņa

nokrita kā nopļauta. Kādu vakaru ziemas beigās atbrauca tēvs un ņēmās viņu pierunāt, lai viņa atspēko apvainojumu. Vēl visu varot glābt. Pedmē esot ar mieru ņemt atpakaļ sūdzību, ko iesniedzis tiesā, un aizbildināties, it kā vairs nevarot pilnīgi droši apgalvot, ka viena no receptēm nav rakstīta ar viņa roku. Protams, ir neiespējami, ka akonitīnu, hloroformu un digitalīnu viņš parakstījis tik lielās devās, bet tā kā slimnieka asinīs nav atrastas ne mazākās šo līdzekļu sekas …

Terēze atceras izskaidrošanās scēnu ar tēvu, kura notika pie tantes Klāras gultas. Viņiem negribējās iedegt lampu, istabu apgaismoja tikai kamīna uguns atblāzma. Terēze runāja monotoni ka skolniece, kas iekaļ stundu (šo stundu viņa bija iemācījusies no galvas garajās bezmiega naktīs) :

—    Es satiku uz ceļa kādu cilvēku, viņš nebija šejienietis, nebija no Arželūzas, un viņš man teica, ja jau es sūtot kādu uz Darkeja aptieku, tad viņš ļoti lūdzot paņemt zāles arī pēc viņa receptes, — viņam pašam negriboties aptiekā rādīties, viņš esot parādā Darkejam naudu … Viņš man nepateica ne savu vārdu, ne adresi, sacīja, ka pats atnākšot šurp pēc zālēm …

—    Izdoma, Terēze, kaut ko citu, es tevi lūdzu mūsu ģimenes goda dēļ! Izdomā taču, nelaimīgā, kaut ko citu!

Tēvs stūrgalvīgi atkārtoja pārmetumus; kurlā tante, pacēlusi galvu no spilveniem, veltīgi ieklausījās un, juzdama, ka Terezei draud nāves briesmas, kunkstēja:

—   Ko viņš tev saka? Ko viņam no tevis vajag? Tev grib nodarīt kaut ko ļaunu?

Terēze atrada sevī spēku uzsmaidīt slimajai tantei un satvert viņas roku, bet pati kā skolniece katķisma stundā tikai atkārtoja:

—    Es satiku uz ceļa kādu cilvēku. Jau bija tumšs, tāpēc nevarēju saskatīt viņa seju; viņš man nepateica, kādās mājās dzīvo… Nesen vakarā viņš atnāca pec savām zālēm… Diemžēl te mājā neviens viņu nav pamanījis.»

IX

Beidzot Senklēra. Terēze izkāpa no vagona, neviens viņu nepazina. Kamēr Baljons nodeva viņas biļeti, viņa apgāja apkārt stacijai un, laipodama starp dēļu grēdām, iznāca uz ceļa, kur stāvēja rati.

Patlaban šie rati viņai ir patvērums: uz izdangātā ceļa nav jabaidās satikt pazīstamus. Taču viss viņas nozieguma izklāsts, kas ar tādām pūlēm bija atsaukts atmiņā, sagruva, nekas nepalika pāri no sagatavotās grēksūdzes. Nē, viņai nekas nav sakāms sev par attaisnojumu, ir pat neiespējami minēt kādu iemeslu; visvienkāršākais — klusēt vai tikai atbildēt uz jautājumiem. No kā viņai tagad jābaidās? Nakts paies tāpat kā visas naktis, rit uzlēks saule; viņa ir pārliecināta, ka izkļūs no šā posta, lai turpmāk notiktu kas notikdams. Un nekas nevar notikt sliktāks par šo vienaldzību, to pilnīgo atsvešinātību, kas viņu šķir no visas pasaules, pat no sevis pašas. Jā, mirusi, vēl dzīvai esot, — viņa jūt sevī nāvi, cik to dzīvs cilvēks vispār var just.

Viņas acis pierada pie tumsas, un ceļa pagriezienā viņa samanīja lauku mājas — zemas ēkas, kuras atgādināja zemē nometušos un aizmigušus dzīvniekus. Te Anna agrāk vienmēr baidījās no suņa, kas metās zem viņas velosipēda riteņiem. Tālāk biezais alksnājs liecināja, ka tur ir mitra ieplaka; šai vietā pat vistveicīgākās dienās vēsums apvēdīja draudzenēm satvīkušos vaigus. Meitene uz divriteņa, sinaidā mirdzošie zobi, cepure ar platām malām, kas aizsargā no saules, divriteņa zvaniņa tinkšķi un līksma balss: «Skaties! Es neturos ar rokām!» Terēzes atmiņā vēl saglabājies šis miglainais tēls, viss, ko viņa var atrast pagātnē, lai atveldzētu savu izmocīto sirdi. Un viņa mehāniski atkārto līdzi rikšojošā zirga pakavu klikstiem: «Veltīga mana dzīve — nevērtīga mana dzīve — mūžīga mana vientulība — bezcerīgs mans liktenis.» To vienīgo, kas visu atrisinātu, Bernārs nedarīs. Ak, ja viņš atplestu pretī rokas, nekā nevaicādams! Ja viņa varētu pieglaust galvu pie cilvēka krūtīm un izraudāties, jūtot siltu, dzīvu ķermeni!

Viņa ieraudzīja to piekalni pie rudzu lauka, kur kādā tveicīgā dienā reiz bija sēdējis Zans Azevedo. Ak dievs, tolaik taču viņa iedomājās, ka pasaulē ir tāda vieta, kur visa viņas būtība varētu uzplaukt — starp cilvēkiem, kas viņu saprastu, varbūt par viņu jūsmotu un dāvātu viņai mīlestību! Taču vientulība apsēda viņu vēl stiprāk nekā trurrri spitālīgo. «Neviens neko nevar darīt man par labu; neviens neko nevar darīt man par ļaunu.»

—    Re, kungs un mamzele Klāra!

Baljons pieviika grožus. Tuvojās divas ēnas. Bernārs, vēl tik vārgs, tomēr iznācis viņai preti — drīzāk grib uzzināt, kā viss beidzies. Terēze pacēlās sēdekli un jau iztālēm sauca: «Lieta izbeigta!» Atskanēja tikai īsa atbilde: «Tas jau bija skaidrs.» Bernars palīdzēja vecajai tantei ierausties ratos un paņēma grožus. Baljons tālāk gaja kājām. Tante Klāra sēdēja vidū — starp abiem laulātājiem. Vajadzēja kliegt viņai ausī, ka viss nokārtojies (starp citu, viņai bija visa? miglains priekšstats par notikušo drāmu). Kā parasti, kurlā vecīte sāka runāt, līdz aizrāvās elpa; viņa klāstīja, ka viņiem vienmēr esot viena un tā pati taktika, ka te atkārtojoties Dreifūsa prāva: «Apmelojiet, apmelojiet — vienmēr kaut kas paliks. Viņi sagraba varu, bet republikāņi nedarīja pareizi, ka no viņiem nepiesargājās. Pa|auj tik šiem smirdīgajiem zvēriem vaļu, tic tūlīt metas cilvēkiem virsū …» Viņas vāvuļošana paglāba laulāto pāri no nepieciešamības sarunāties — viņi nepārmija ne vārda.

Pēc tam tante Klāra elsodama smagi kāpa augšā pa kāpnēm, nesot roka svečturi.

—   Jūs vēl neiesiet gulēt? Terēze droši vien ir pārgurusi. Guļamistabā tev, mīļa, ir atstāta tase buljona un auksts cālis.

Taču laulātie joprojām stāvēja priekšnamā. Vecīte redzēja, ka Bernārs atver viesistabas durvis, palaiž pa priekšu Terēzi un pazūd durvīs aiz viņas. Nebūtu šis kurlums, viņa piespiestu ausi pie durvīm … bet tagad neviens pat nedomā no viņas piesargāties, viņa ir kā dzīva iemūrēta. Tomēr tante Klāra nodzēsa sveci, notaustījās lejā pirmaja stāvā, paskatījās pa atslēgas caurumu: Bernārs pārvietoja lampu, viņa seja bija spoži apgaismota, tā likās baiļpilna un vienlaikus svinīga. Terēze sēdēja ar muguru pret durvīm; apmetni tin cepuri viņa bija nosviedusi uz atzveltnes krēsla, kājas izstiepusi pret uguni, un no viņas mitrajam kurpēm cēlās garaiņi. Uz mirkli viņa pagrieza galvu pret vīru, un vecīte nopriecājās, ieraugot, ka Terēze pasmaida.

Terēze pasmaidīja. Tais nedaudzajās minūtēs, blakus Bernāram noejot nelielo attālumu no zirgu staļļa līdz mājai, viņa pēkšņi saprata vai arī iedomājās, ka saprot, kā

viņai jāizturas. Līdzar pirmo skatienu, ko viņa uzmeta Bernāram, sabruka visas cerības paskaidrot savu rīcību, uzticēties viņam. Kā atšķirtība maina priekšstatu par cilvēkiem, kurus labi pazīstam! Visu ceļu viņa neapzināti bija pūlējusies radīt jaunu Bernāru, kas spētu viņu saprast vai vismaz censtos saprast, bet, tikko uzmetusi viņam acis, ieraudzīja viņu tādu, kāds viņš patiesībā ir, — cilvēks, kas nekad, ne reizi mūžā nav nedz varējis iedomāties sevi otra vietā, nedz mēģinājis saskatīt to, ko redz pretinieks. Tiešām, vai tad Bernārs viņu vispār uzklausītu? Viņš staigāja šurp turp pa plašo, mitro istabu ar zemajiem griestiem, no viņa soļiem krakšķēja vietumis satrunējušie grīdas dēļi. Uz sievu viņš pat nepaskatījās —■ bija pilnīgi nodevies jau iepriekš sagatavotajai runai. Arī Terēze zināja, ko tūlīt Bernāram teiks. Visvienkāršākais atrisinājums, kā izrādās, vienmēr ir tas, kas nekad agrāk nav ienācis prātā. Tagad viņa sacīs: «Es pazudīšu, Bernār. Par mani neraizējieties. Ja gribat, pazudīšu nekavējoties, šo pašu nakti. Nedz mežs, nedz tumsa mani nebaida. Es ar tiem esmu saradusi, mēs sen pazīstam viens otru. Es esmu radīta tāda pati kā šis neauglīgais apvidus, kur nav nekā dzīva, te vienīgi lido pāri gājputni un klaiņo meža cūkas. Esmu ar mieru kļūt par izstumto. Sadedziniet visas manas fotogrāfijas, lai neviens, pat mana meita, vairs nedzird minam manu vārdu, lai visa jūsu ģimene uzskata, ka es it kā nekad neesmu bijusi.»

Un Terēze jau atvēra muti, jau izteica:

—    Ļaujiet man pazust, Bernār …

Izdzirdis viņas balsi, Bernārs pagriezās, metās viņai klāt no istabas attālākā kakta; uz pieres viņam bija pietūkušas dzīslas, viņš stostīdamies izgrūda:

—    Ko? Jūs uzdrošināties izteikt savas domas? Uzdrošināties izsacīt kādu vēlēšanos? Pietiek! Ne vārda vairs! Jums ir tikai jāklausās, jāsaņem no manis rīkojumi, bez ierunām jāpakļaujas maniem lēmumiem.

Tagad viņš vairs nestomījās, runāja rūpīgi izraudzītām frāzēm. Atbalstījis elkoni uz kamīna dzegas, viņš izteicās stingrā tonī, izvilka no kabatas papīra lapiņu un ieskatījās tajā. Terēzei pagaisa bailes, gribējās smieties. Viņš bija smieklīgs, tiešām smieklīgs. Kāda nozīme tam, ko viņš tur deklamē savā pretīgajā izrunā, par kādu nesmejas vienīgi Senklērā? Viņa tik un tā aizies. Kādēļ visa šī drāma? Tiešām nerastos nekāds zaudējums, ja šā muļķa

pasaulē vairs nebūtu. Terēze ievēroja, ka uz baltās papīra lapiņas, kas trīcēja Bernāra roka, skaidri izcēlās viņa nekoptie nagi; manšetes viņš nevalkāja, viņš piederēja pie tiem lauķiem, kas atgādina karikatūras, kad atstaj savu nomaļo kaktu, un viņu dzīve nekam nav vajadzīga — nedz kādai lietai, nedz idejai, nedz kādam cilvēkam. Vispār vienīgi aiz ieraduma piešķir tik ārkārtīgi lielu nozīmi jebkura cilvēka dzīvei. Robespjēram bija taisnība, un Napoleonam bija taisnība, un Ļeņinam ir taisnība… Bernārs ievēroja, ka viņa pasmaida, un saniknojies pacēla balsi; Terēzei gribot negribot vajadzēja klausīties.

—   Jūs esat manās rokās! Vai saprotat? Jums jāpakļaujas lēmumiem, kas pieņemti ģimenes apspriedē, pretējā gadījumā …

—   Kas pretējā gadījumā?

Viņa atmeta tēloto vienaldzību, sāka runāt izaicinošā, zaimīgā tonī:

—    Par vēlu! Jūs tiesā liecinājāt man par labu un vairs nevarat atsaukt savu liecību. Citādi jūs sauks pie atbildības par viltus liecību …

—   Vienmēr var atklāties kāds jauns fakts. Manā sekretēra ieslēgts neapstrīdams pierādījums. Tam, paldies dievam, nav noilguma!

Viņa nodrebēja, tad jautāja:

—   Ko jūs gribat no manis?

Viņš sāka rakņāties piezīmēs, un Terēze dažus mirkļus ieklausījās Arželūzas dziļaja klusumā. Līdz rīta gaiļu stundai bija vēl tālu, neviens strautiņš neurdzēja šai tuksnesī, ne mazākā vēja pūsma nesakustināja neskaitāmo priežu galotnes.

—    Es nevados no saviem personiskajiem apsvērumiem. Pats es atturos, man svarīgas tikai ģimenes intereses. Visus manus lēmumus vienmēr diktējušas ģimenes intereses. Ģimenes goda deļ es biju ar mieru apmānīt tiesu. Lai mani tiesā dievs!

Šis pārspīlēti augstais tonis Terēzei derdzās. Viņai gribējās palūgt Bernāru, lai viņš runā vienkāršāk.

—   Mūsu ģimenei ir svarīgi, lai mūs uzskata par saskanīgu laulātu pari un lai es, pēc sabiedrības domām, esmu pārliecināts par jūsu nevainīgumu. No otras puses, es vēlos cik iespējams izsargaties …

—   Vai es jums iedvešu bailes, Bernār?

Viņš nomurmināja:

—        Bailes? Nē. Šausmas! — un turpināja savu runu:

—   Vienosimies ātrāk, lai viss būtu izlemts reizi par visām reizēm: rīt mēs atstāsim šo mitekli un pārvāksimies uz māju, kas pieder manai ģimenei, — es negribu, ka jūsu tante pastāvīgi rēgojas man acu priekšā. Ēdienu jums uznesīs guļamistabā Baljona sieva. Visās pārējās istabās jums ieiet aizliegts; skraidīt apkārt pa mežu varat, cik patīk. Svētdienās mēs kopā brauksim uz mesu Senklēras baznīcā. Ir vajadzīgs, lai cilvēki redz, ka jūs ejat ar mani zem rokas, — bet katra mēneša pirmajā ceturtdienā, kad B. ir tirgus, mēs vaļējā karietē brauksim ciemos pie jūsu tēva, kā vienmēr esam darījuši.

—    Bet Marī?

—   Marī rīt ar aukli brauks uz Senklēru. Pēc tam mana māte aizvedīs viņu uz dienvidiem — ar ieganstu uzlabot veselību. Jūs taču necerējāt, ka jums atstās meitu? Ari viņa jāpasargā no briesmām. Manas nāves gadījumā viņa pēc divdesmit viena gada sasniegšanas iegūs īpašuma tiesības uz mantojumu. Pēc vīra var arī bērnu… Kāpēc gan ne?

Terēze pietrūkās kājās, tikko apvaldīja kliedzienu.

—   Tātad jūs domājat, ka jūsu priežu dēļ es…

Šis muļķis nav pratis saskatīt nevienu no daudzajiem viņas nodarījuma motīviem un izgudrojis viszemiskāko iemeslu!

—   Protams, priežu dēļ … Kā gan citādi? Jāmeklē pēc izslēgšanas metodes. Vai varat minēt vēl kādu pamudinājumu? Starp citu, tam nav nekādas nozīmes, tas mani nemaz neinteresē, es vairs neuzdodu sev tādus jautājumus; jūs tagad neesat nekas, bet — ak vai! — paliek vārds, ko jūs nesat. Pēc dažiem mēnešiem, kad sabiedrība būs pārliecināta, ka mēs dzīvojam labā saskaņā, Anna apprecēsies ar jauno Degilemu … Vai jums zināms, ka Degilemi pieprasījuši atlikšanu? Viņi gribot vēl pārdomāt… Un pēc Annas kāzām es beidzot varēšu apmesties Senklērā, bet jūs — jūs paliksiet šeit. Aizbildinājumam noderēs neirastēnija vai kaut kas cits …

—   Ārprāts, piemēram.

—   Nē, tas varētu kaitēt Marī. Bet ticamu iemeslu jau netrūkst. Lūk, tā.

Terēze nočukstēja:

—   Arželūzā … līdz pašai nāvei…

Viņa piegāja pie loga, atvēra to. Bcrnārs šai mirklī izbaudīja patiesu prieku: viņš vienmēr šās sievietes klātienē .bija juties bikls un pazemots. Kā viņš šovakar pacēlās viņai pāri! Terēzei jāsaprot, ka visi viņu nicina! Viņš lepojas ar savu savaldību. De la Trava kundze skandināt skandināja, ka viņš ir svētais, visa ģimene cildināja viņa augstsirdību; pirmo reizi mūžā viņš apjauta savas dvēseles cēlumu. Kad Bernāram slimnīcā ar vislielāko piesardzību atklāja, ka Terēze gribējusi laupīt viņam dzīvību, viņš parādīja aukstasinību, kādēļ viņu cildināja, taču tas viņam neprasīja nekādas pūles. Nekam nav patiesi lielas nozīmes to cilvēku acīs, kuri nespēj mīlēt. Tā kā Bcrnāra sirdī nebija mīlestības, tad viņš izjuta tikai prieka trīsas, ka izvairījies no lielām briesmām; ta var justies cilvēks, kas pēkšņi atklājis, ka, pats to nezinādams, ilgus gadus dzīvojis ciešā tuvībā ar nevaldāmu ārprātīgo. Toties šovakar Bernārs tīksminājās par savu spēku — viņš bija stāvokļa kungs. Viņu sajūsmināja apziņa, ka nekādas grūtības nevar salauzt tādu ar veselu saprātu apveltītu godavīru kā viņš; tūlīt pēc uzbrukušās vētras viņš bija gatavs apgalvot, ka ikviens ir nelaimīgs tikai pats savas vainas deļ. Viņš bija «ticis galā» ar visbriesmīgāko drāmu, tāpat kā nokartoja jebkuru darījumu. Par viņa nelaimi gandrīz vai neko neuzzinās, ārējā pieklājība ir ievērota, neviens vairs neiedomāsies viņu žēlot — viņš negribēja, ka viņu žēlo. Nav taču nekāds pazemojums, ka viņš ir apprecējis necilvēku, ja to galu galā padarījis rāmu? Starp citu, vecpuiša dzīvei ir savas labās puses, un no tā, ka viņš bijis tuvu nāvei un tikai brīnumainā kārtā izglābies, sevišķi saasinājušās visas viņa kaislības — mīlestība uz saviem īpašumiem, aizraušanās ar medībām, ar savu automobili, ar labu ēdienu un labu vīnu — saasinājusies dzīvotkāre.

Terēze ilgi stāvēja pie loga; viņa samanīja tumsā balsnījam ceļu, juta smaržojam krizantēmas, ko dārza restes atdalīja no aitu ganāmpulka. Aiz žoga kā tumša siena slējās ozoli, aizsegdami priedes; bet valgais nakts gaiss bija sveķu smaržas piesātināts; Terēze zināja, ka māju apņem priežu mežs it kā ienaidnieka kara pulks, neredzams, tomēr pienācis pavisam tuvu. Sie sargi, kuru dobjās gaudas Terēze dzird, redzēs, kā viņa šeit nīkuļo visas garās ziemas, kā iztvīkst karstajas vasarās no svelmes, tie kļūst liecinieki viņas lēnajai noslāpšanai. Viņa aizvēra logu un piegāja pie Bernāra.

—   Tātad jūs esat nodomājis mani šeit aizturēt ar varu?

—   Sauciet to, kā gribat, bet lieciet vērā, ka no šejienes jūs aiziesiet tikai sasietām rokām.

—    Kāpēc jāpārspīlē? Es taču jūs pazīstu: jūs nemaz neesat tik ļauns, kā cenšaties izlikties. Vai tiešām jūs gribat, ka jūsu ģimene krīt šādā kaunā? Nē, šai ziņā es esmu pilnīgi mierīga.

Tad Bernārs, kā jau cilvēks, kas visu labi apsver, paskaidroja, ka bēgšana liecinātu, ka viņa atzīst sevi par vainīgu. Kauns skartu viņa ģimeni, un šādā gadījumā no tā izvairīties varētu, vienīgi amputējot saindēto locekli, atsakoties no noziedznieces atklātības priekšā.

—    Tieši šādam lēmumam sākumā gribēja piekrist mana māte, jūs varat to iedomāties! Mēs jau gribējām ļaut, lai prāva iet savu gaitu, ja tur nebūtu iejaukti Annas un Mārī likteņi. Bet to izdarīt vēl nav par vēlu. Nepārsteidzieties ar atbildi. Es jūs atstāju līdz rītam.

Terēze pusbalsī sacīja:

—   Man vēl ir tēvs.

—    Tēvs? Bet mēs ar viņu esam pilnīgi vienis prātis. Viņam ir sava dzīve — sava politiskā karjera, sava partija, idejas, kuras viņš aizstāv. Viņš domā tikai par to, kā noklusēt, notušēt šo skandālu, lai maksā ko maksādams. Atzīstiet kaut vai, ka viņš ne mazums darījis jūsu labā. Par to, ka izmeklēšanu izdarīja pavirši, jāpateicas tieši viņam… Starp citu, viņš jau izteica jums savu gribu, kategoriski izteica … Vai ne?

Bernārs vairs nepacēla balsi, atkal bija gandrīz laipns. Taču ne jau tāpēc, ka viņam būtu kļuvis žēl Terēzes. Bet šī sieviete, kas, šķiet, pat vairs neelpoja, bija noliekta pie zemes, ieņēmusi beidzot savu īsto vietu. Viss atkal nokārtojās. Viņš ar lepnumu nodomāja, ka jebkuram citam dzīves laime būtu drupās no tāda trieciena, kādu saņēma viņš, bet viņš, Bernārs Dekeirū, spēj atrast izeju. Turklāt jebkurš cilvēks var maldīties attiecībā uz Terēzi, taisnību sakot, ir maldījušies itin visi, pat de la Trava kundze, kas parasti ļoti ātri un pareizi spriež par saviem paziņām. Lieta tā, ka tagad nepievērš pietiekamu uzmanību principiem un neņem vērā, cik bīstama ir tāda audzināšana, kādu guvusi Terēze. Protams, Terēze ir necilvēks; tomēr veltīgi saka: ja viņa būtu ticējusi dievam… bailes ir visas gudrības sākums. Ta uzskatīja Bernārs. Un vēl viņš domāja, ka visa pilsētiņa nepacietīgi alkst redzēt viņu

ģimenes kaunu, bet kā šie ļautiņi pievilsies, katru svētdienu baznīcā ieraugot saskanīgo laulāto pāri! Kaut ātrāk pic.nāktu svētdiena, gribas paskatīties uz šiem ģīmjiem!… Bez tam taisnīgais sods no tā visa nekā nezaudē. Viņš paņēma lampu un turēja to paceltā rokā, gaisma krita uz Terēzes noliekto galvu.

—   Vai jūs vēl neiesiet augšā?

Terēze, liekas, nedzirdēja. Viņš izgāja, atstājis viņu tumsā. Uz kāpņu pirmā pakāpiena, čokura sarāvusies, sēdēja tante Klāra. Redzēdams, ka vecīte bažīgi skatās viņā, Bernārs piespieda sevi pasmaidīt un paņēma tanti aiz elkoņa, lai palīdzētu viņai piecelties. Taču viņa neļāvās — gluži kā vecs suns, kas negrib atiet no mirstošā saimnieka gultas. Bernārs nolika lampu uz klona grīdas un iekliedza večiņai ausī, ka Terēze jau jūtoties daudz labāk, bet vēloties palikt kādu brīdi viena:

—   Jūs taču pazīstat viņas untumus.

Jā, vecā tante pazina šos untumus, sev par nelaimi, viņa ne reizi vien bija iegājusi pie Terēzes tieši tai mirklī, kad Terēzei gribējās būt vienai. Bieži, tikko pavēra durvis, tūdaļ jutās kā nelūgta viešņa.

Viņa ar pūlēm piecēlās un, atbalstījusies uz Bernāra rokas, aizkļuva līdz savai istabai blakus lielajai viesistabai. Bernārs viņai sekoja, rūpīgi aizdedza sveci, kas stavēja uz galda, tad, noskūpstījis viņu uz pieres, izgāja. Vecīte nebija nolaidusi no viņa acis. Ko tik viņa nenolasīja no sejas cilvēkiem, kuru vārdus nevarēja sadzirdēt! Viņa nogaidīja, lai Bernārs ieiet savā guļamistabā, klusi atvēra durvis… bet ieraudzīja, ka viņš vēl stāv kāpņu laukumiņā un, atspiedies pret margām, uztin cigareti; viņa steigšus atravās atpakaļ, kājas viņai trīcēja, elpa aiztrūka, vairs nebija spēka noģērbties. Tā viņa palika guļam gulta vaļā acīm.

X

Bet viesistabas tumsā sēdēja Terēze. Zem pelniem vēl gailēja ogles. Terēze nepakustējās. Tagad, kad jau bija" par vēlu, atmiņā uzpeldēja driskātās no grēksūdzes, ko viņa bija sagatavojusi vilcienā. Vai maz vērts sev pārmest, ka nav izmantota šī pārdomātā atzīšanās? Patiesību sakot, tik secīgs izklāsts ne visai atbilst īstenībai. Kāpēc

viņai ienāca prātā piedēvēt tik lielu nozīmi sarunām ar 7.:inu Azevedo? Cik muļķīgi! It kā šā jaunekļa spriedelējumiem būtu kāds svars! Nē, protams, ne! Viņa bija pakļāvusies iesīkstējušam, nepārkāpjamam likumam; viņa nepazudināja šo ģimeni, nu tad šī ģimene pazudinās viņu; viņiem ir dibināts iemesls turēt Terēzi par necilvēku, bet ari viņa uzskata viņus par necilvēkiem. Arēji neparādot savu nodomu, viņi grib lēnām, ar mērķtiecīgu rīcibu viņu iznīcināt. «Tagad pret mani laidis darbā visu vareno ģimenes mehānismu, — es taču nespēju to nedz salauzt, nedz izkļūt no tā zobratiem. Pilnīgi veltīgi meklēt citus iemeslus bez šā galvenā — «tāpēc ka viņi ir viņi, tāpēc ka es esmu es…». Jānēsā maska, jācenšas ievērot pieklājība, jāizliekas — tam visam man pat divus gadus nepietiktu pacietības; bet, ja iedomājas, ka citi cilvēki, tādi paši kā es, ciešas līdz pašai nāvei, — droši vien tiem palīdz spējas piemēroties apstākļiem, iemidzinošais paraduma spēks, un beigu beigās tie notrulinās un iegrimst miegā, toties paliek visvarenās ģimenes klēpī. Bet es, bet es, bet es …»

Viņa piecēlās, atvēra logu, uzvēdīja pirmsausmas dzestrums. Kādēļ neaizbēgt? Jaizkāpj tikai pa logu. Vai viņi dzīsies pakaļ? Atkal nodos viņu tiesai? Var taču izmēģināt laimi. Lai nāk kas nākdams, tikai ne šī nebeidzamā agonija. Terēze jau piebīdīja krēslu, pielika to pie palodzes. Bet nav taču naudas! Viņai pieder milzum daudz priežu, bet las viss neko nelīdz: bez Bcrnāra atļaujas viņa nevar dabūt ne graša. Tad jau labāk mesties skriešus pāri klajumiem, kā reiz bēga Dagērs, slepkava, kam dzinās paka], — Terēze bērnībā juta pret viņu lielu žēlumu (viņa vēl atceras žandarmus, kas bēgli meklēja: Baljona sieva tos virtuvē cienāja ar vīnu); bet nelaimīgajam pēdas uzgāja Dekeirū kunga suns. Viņu saķēra virsējā tikko dzīvu no bada. Terēze redzēja, ka viņu sasietu uz salmiem aizved ratos. Runāja, ka viņš nomiris arestantu baržā, nesasniedzis Kajenni Arestantu barža … Katorga … Vai viņi ir spējīgi nodot viņu tiesai, kā grasījās darīt? Par kādu pierādījumu runāja Bernārs? Droši vien melo… ja vien nav atradis vecās pelerīnes kabatā paciņu ar indi…

1 Kajenne — agrāk pilsēta un osta franču Gvajānā (Latlņamerikā), katordznieku izsūtīšanas vieta. (Tulk.)

Jānoskaidro, nolēma Terēze. Viņa sāk taustīties augšā pa kāpnēm. Jo augstāk, jo kļuva gaišāks, — laikam rītausma jau atspīd rūtīs. Beidzot kāpņu laukumiņš pie bēniņiem, tur skapis, kur karājas vecās drēbes, ko nevienam vēl neatdod, jo tās noder medībās. Izbalējušajai pelerīnei ir dziļa kabata; tante Klāra tajā lika adīkli tais laikos,, kad arī viņa, paslēpusies savā «teltī», uzglūnēja lauka baložiem. Terēze iebāž kabatā roku un izvelk ar laku aizzīmogotu paciņu:

Hloroforms — 10 gramu,

Akonitins — 2 grami,

Digitalins — 0,2 grami

Viņa izlasa šos vārdus, šos ciparus. Nomirt. Viņa vienmēr briesmīgi baidījusies no miršanas. Galvenais — nedrīkst skatīties nāvei acīs, jādomā vienīgi par to, kas jādara: jāielej glazē ūdens, jaizšķidina tajā pulveris, vienā malkā jāizdzer, jānoliekas gultā, jāaizver acis. Jācenšas nedomāt, kas būs pēc nāves. Kāpēc no mūžīgā miega jābaidās vairāk nekā no jebkura cita? Ja viņa tagad dreb, tad tikai tāpēc, ka rīta agrumā vienmēr ir vēss. Terēze nokāpj lejā, apstājas pie tās istabas, kurā guļ Mārī. Aukle krāc tik skaļi, it kā rēktu kāds zvērs. Terēze klusām atver durvis. Caur aizvirtņu spraugām vīd austošā rīta gaisma. Pustumsā balsnī šaura dzelzs gultiņa. Uz segas guļ divas mazas dūrītes. Spilvenā iegrimis vēl nenoteikts bērna profils. Terēze pazīst Marī ausi — pārāk lielu, tāpat ka mātei. Taisnība tiem, kas saka: «Meitenīte ir uz mata kā māte. . .» Tur viņa guļ — satīstīta, aizmigusi. «Es aiziešu. Bet šī daļiņa no manis paliks, un viņas liktenis piepildīsies līdz galam, neko no tā nevar nedz izmest, nedz par sprīža tiesu grozīt.» Domāšanas veids, tieksmes, asiņu balss — nesagraujami likumi. Terēze bija lasījusi, ka pašnāvnieces, novestas līdz izmisumam, aiznesot līdzi nebūtībā arī savus bērnus. Miermīlīgie iedzīvotāji šausmās izlaiž no rokam avīzi. «Vai tas vispār iespējams?» Tā kā Terēze ir necilvēks, viņa jūt, ka tas ir pilnīgi iespējams, daudz netrūkst un arī viņa … Viņa nometas ceļos, viegli pieskaras ar lūpām pie mazās rociņas, kas guļ uz segas; un, kā par brīnumu, kaut kas atraisās viņas būtības dziļumos, sakāpj acīs, apdedzina vaigus: skopas asaras sāk līt sievietei, kas nekad nav raudajusi.

Tad Terēze pieceļas, vēlreiz pārlaiž skatienu bērnam, beidzot ieiet savā istabā, ielej glāzē ūdeni, salauž lakas /unogu un neziņā vilcinās, kuru no trim indēm ņemt.

Logs bija vaļā; gaiļi ar savām dziesmām it kā saraustīja miglas plīvuru, un tā caurspīdīgās skaras ieķērās priežu zaros. Pār laukiem lija sidrabaina rītausma. Kā lai ķiras no šāda mirdzuma? Kas ir nāve? Neviens taču nezina, kas ir nāve. Terēze nebija pārliecināta, ka tā ir nebūtība. Viņa nevarēja noteikti apgalvot: tur nekā nav. I\a viņa sevi nicināja par to, ka viņai bail. Viņa taču nesvārstījās, kad gribēja nogrūst otru cilvēku nebūtības bezdibenī. Cik pazemojošs gļēvums! Ja visvarenais pastāv (uz mirkli uzvilnī atmiņas — tā kunga miesas svētki, spiedīgais karstums, vientuļais cilvēks smagā zelta ģērbā, biķeris, ko viņš nes abām rokām, lūpas, kas kustas, un skumjā seja) — jā, ja visvarenais pastāv, lai viņš novērš noziedzīgo roku, pirms vēl nav par vēlu, bet, ja tā ir viņa griba, ka nabaga akla dvēsele pārkāpj mūžības slieksni, lai viņš vismaz pieņem ar mīlestību necilvēku, ko pats radījis. Terēze ielej glāzē ar ūdeni hloroformu — šis nosaukums jau ir pazīstams un mazāk biedē, jo rada priekšstatu par miegu. Jāpasteidzas! Māja jau mostas: Baljona sieva atsit vaļā aizvirtņus tantes Klāras guļamistabā. Ko viņa tur kliedz kurlajai vecītei? Tā viņu parasti saprot pēc lūpu kustībām. Noklaudz durvis, kāds skrien lejā pa kāpnēm. Nepieklauvējusi iedrāžas Baljona sieva.

—   Mamzele nomirusi! Kad ienācu, viņa mirusi gulēja gultā ar visām drēbēm. Jau auksta.

Tantei Klārai, vecajai bezdievei, tomēr apvija ap pirkstiem rožu kroni, uzlika uz krūtīm krucifiksu. Atnāca zemnieki, locīja ceļus un aizgāja, uzmetuši acis Terēzei, kas stāvēja gultas kājgalī. («Ko var zināt, varbūt arī vecenīti nogalējusi!») Bernārs aizbrauca uz Senklēru paziņot tuviniekierp un nokārtot visu nepieciešamo. Viņš droši vien nodomāja, ka šis atgadījums noticis īstā laikā — novērsīs uzmanību no galvenā. Terēze raudzījās uz stingo ķermeni, uz veco, uzticīgo radījumu, kas nokrita viņai pie kājām tai brīdī, kad viņa gribēja mesties nāvē. Nejaušība? Sakritība? Ja viņai teiktu, ka tas noticis pēc kādas īpašas gribas, viņa tikai paraustītu plecus. Ļaudis sačukstējās: «Vai redzējāt? Kaut izskata pēc būtu asariņu nobirdinā

jusi!» Bet Terēze savā sirdī sarunājas ar to, kuras vairs nav. «Kā lai es tagad dzīvoju? Vai man jākļūst par dzīvu mironi, jāpaliek to cilvēku varā, kas mani ienīst? Vai man liegts pat mēģināt kaut ko saskatīt aiz savas kapličas sienām?»

Bērēs Terēze ieņēma savu pienācīgo vietu. Nākamajā svētdienā viņa iegāja baznīcā Bcrnāram zem rokas, un viņš devās uz ģimenes solu nevis caur sānu eju kā parasti, bet tīšām izveda viņu cauri jomam. Terēze atmeta atpakaļ sēru plīvuru tikai tad, kad bija nostājusies starp vīramāti un vīru. Kolonna viņu aizsedza pārējiem baznīcēniem, bet viņai pretī bija vienīgi lukta. Terēze bija ielenkta no visām pusēm: aizmugurē — pūlis, pa labi — Bernārs, pa kreisi — de la Trava kundze, tikai pretskats palika atvērts gluži kā arēna, kurā no tumsas izdrāžas vērsis, — šī tukšā telpa, kur starp diviem kora zēniem dīvaini ietērpies cilvēks kaut ko čukst, mazliet papletis rokas.

XI

Vakarā Bernārs un Terēze atgriezās Aržclūzā, Dekeirū mājā, kura jau daudzus gadus gandrīz netika apdzīvota. Kamīni dūmoja, logus nevarēja lagā aiztaisīt, pa durvjapakšu, ko bija sagrauzušas žurkas, pūta iekšā vējš. Taču togad rudens bija tik jauks, ka sākumā Terēze pat nepamanīja šīs neērtības. Bernārs augas dienas pavadīja medībās. Atgriezies mājās, viņš tūlīt devās uz virtuvi un pusdienoja kopā ar Baljonu — Terēze dzirdēja šķindam dakšiņas, saklausīja monotonas balsis. Oktobrī ātri iestājas tumsa. Grāmatas, ko Terēze bija likusi atnest no kaimiņmājas, viņa jau zināja no galvas. Bernārs neko neatbildēja uz viņas lūgumu nogādāt uz Bordo, uz grāmatnīcu, pasūtījumu pēc jaunas lasāmvielas; viņš atļāva sievai vienīgi papildināt cigarešu krājumu. Vai viņai atliek tikai bikstīt ogles kamīnā? Bet no sveķainajām pagalērņ vējš iesita atpakaļ istaba dūmus, un tie koda viņai acīs un cirtās kaklā, kas jau bija iekaisis no tabakas. Līdzko Baljoniete bija aiznesusi gandrīz neskartās vakariņas, Terēze nodzēsa lampu un likās gultā. Cik stundas viņa tā nogulēja, izstiepusies zem segas, velti gaidīdama miegu! Arželūzas klusums traucēja viņai aizmigt: kad naktīs gaudoja vējš, bija vieglāk — bezgalīgajās vaimanās, kas skanēja

priežu galotnēs, jautās tāds kā cilvēcīgs maigums. Terēze j.iva sevi ieaijāt šai šūpļa dziesmai. Nemierīgās laika maiņu naktis viņu iemidzinaja labāk nekā rāmās.

Lai cik bezgala gausi vilkās garie vakari, tomēr Terēze reizēm atgriezās no pastaigas jau pirms krēslas, un tad vai nu kāda zemniece, viņu ieraudzījusi, tūlīt saķēra savu bērnu pie rokas un ierāva mājā, vai lopu dzinējs, ko viņa pazina pēc sejas un vārda, neatņēma viņas sveicienu. Ai, cik labi būtu nozust, iejukt lielas, apdzīvotas pilsētas ļaudīs! Arželūzā katram ganam zināma par viņu, Terēzi, sacerētā leģenda (viņai piedēvēja pat tantes Klāras nonāvēšanu). Viņa te neuzdrīkstētos nevienā svešā mājā pārkāpt pār slieksni; no savas sētas viņa izlavījās pa sānu vārtiņiem, meta likumu ap zemnieku mājām; kolīdz tālumā ierībējās rati, viņa nogriezās no lielceļa zemes ceļā. Viņa gāja atri, sirds bailēs dauzījās kā izbiedētam meža putnam; izdzirdusi trinkšķam divriteņa zvaniņu, viņa paslēpās viršos un palika tur guļam, līdz velosipēdists pabrauca garām.

Svētdienas mesā Senklērā viņa neizjuta tādas bailes, guva mazliet atelpu. Pilsētiņas sabiedrības noskaņojums likās kļuvis labvēlīgāks. Viņa nezināja, ka tēvs un de la Travu ģimene notēloja viņu kā nevainīgu upuri, ko līdz nāvei satriecis neģēlīgs apmelojums. «Mēs baidāmies, ka nabadzīte vairs neatspirgs, viņa nevienu negrib redzēt, un ārsts saka, viņai neko nevajagot liegt. Bernārs viņu vai uz rokām nēsā, bet ja viņai skarta psihe …»

Oktobra pēdējā naktī stiprs vējš, kas brāzās šurp no Atlantijas, ilgi plosīja priežu galotnes, un Terēze pusmiegā klausījas šai troksni, kas atgādināja okeāna šalkoņu. Taču tās vairs nebija meža vaidas, kas viņu pamodināja gaismas svīdumā. Viņa atgrūda vaļā aizvirtņus, bet istabā joprojām bija tumšs; lija sīks mirkoņas lietus, tecēja pa saimniecības ēku dakstiņu jumtiem, pa vēl kuplo ozolu lapotni. Todien Bernārs negāja medības. Terēze aizsmēķēja cigareti, nometa, izgaja kāpņu laukumiņā un tur dzirdēja, kā viņas virs apakšstāvā staigā no vienas istabas otrā; stipra pīpes tabakas smarža ieplūda Terēzes guļamistabā, pārmāca cigarešu smaržu, — uzreiz viņai uzvēdīja agrakās dzīves aromāts. Pirmā rudens litavu diena… Cik ilgi vēl jānīkst šajā istabā pie kamīna, kur

tikko plēnē ogles? Kakti sapelējuši, no mitruma atlekušas tapetes. Uz sienām vēl palikuši plankumi no ģimenes fotogrāfijām, kuras Bernārs aizvedis uz Senklēru, lai greznotu viesistabu, un joprojām rēgojas vairs nevajadzīgās sarūsējušās naglas. Uz kamīna dzegas, tāpat kā senāk, lielos mākslīga bruņurupuča rāmjos stāv trīs fotogrāfijās, tik balas, it kā abi nelaiķi, kas tur parādīti, būtu nomiruši otrreiz, — Bernāra tēvs, vecmāmiņa un pats Bernārs bērnībā ar matu sasuku «kā Eduarda bērniem»1 . Jānodzīvo šai istabā vēl visa šī diena un pēc tam jādzīvo te nedēļām, mēnešiem ilgi…

Kad sāka tumst, Terēze neizturēja, klusām atvēra durvis, nokāpa lejā un iegāja virtuvē. Bernārs, kas sēdēja uz zema krēsla pie pavarda uguns, pielēca kājās. Baljons pārstāja tīrīt šauteni, bet viņa sieva izlaida no rokām adikli. Visi trīs raudzījās uz Terēzi ar tādu izteiksmi, ka viņa jautāja:

—   Vai nobijāties no manis?

—   Nākt virtuvē jums ir aizliegts. Vai jūs to nezināt?

Terēze neko neatbildēja un atkāpās līdz durvīm. Ber-

nars viņai uzsauca:

—    Nu, ja esmu jūs saticis … tad uzskatu par vajadzīgu jums pateikt, ka mana klātiene te vairs nav nepieciešama. Mums ir izdevies radīt Senklērā jums labvēlīgu noskaņojumu; visi vai nu uzskata, vai izliekas uzskatām jūs par mazliet neirastēnisku. Visiem ir skaidrs, ka jums labāk patīk dzīvot vienatnē, bet es jūs bieži apciemoju. Turpmāk es jūs atbrīvoju no pienākuma apmeklēt mesu …

Terēze nomurmināja, ka viņai «nemaz nebija nepatīkami» iet uz mesu. Bernārs atbildēja, ka nav svarīgi, kas viņai ir patīkami vai nepatīkami. Vajadzīgais rezultāts ir sasniegts.

—   Un tā kā mesa jums neko nenozīmē …

Terēze jau bija pavērusi muti, grasījās kaut ko teikt, bet noklusēja. Bernārs pavēlošā tonī paziņoja, ka viņai jāizturas tā, lai neviens vārds, neviens žests nekaitētu tik ātriem un negaidītiem panākumiem. Terēze jautāja, kā klājas Marī. Viņš atbildēja, ka Mārī klājas labi un rīt viņa kopā ar Annu un de la Trava kundzi brauks uz

1 «Eduarda bērni» (1831) — Pola Delaroša glezna Luvrā; tajā attēlota divu Eduarda IV dēlu nogalināšana, ko izdara hercoga Glostera algotiji. Zēniem ir gari, uz pieres apgriezti viļi.iaini mati, kas krīt līdz pleciem. (Tulk.)

Boljē. Viņš pats arī tur pavadīšot kādu laiku — divus trīs mēnešus. Pēc tam Bernārs atvēra durvis un, pagājis sāņus, palaida garam Terēzi.

Blāvajā rītausmā viņa dzirdēja, ka Baljons iejūdz zirgu. Tad atskanēja Bernāra balss, nozviedzās zirgs, un ratu rīboņa kļuva aizvien klusāka. Un atkal lija lietus, lija uz dakstiņiem, uz nosvīdušajam logu rūtīm, lija pār tukšajiem laukiem, pār visiem šiem simt kilometriem klajumu un purvu, lija pār pēdējām ceļojošām kāpām un pār okeānu.

Terēze smēķēja, aizdedza cigareti citu pēc citas; ap četriem viņa aplika gumijotu apmetni un nolēma lietū pastaigāties. Tumsā viņai kļuva bail, un viņa atgriezās savā istaba. Uguns kamīna bija izdzisusi, viņa trīcēja no aukstuma un, lai sasildītos, apgulās gultā. Ap septiņiem Baljoniete atnesa ceptu olu ar šķiņķi, bet Terēze atteicās no ēdiena; no speķa smaržas vien viņai jau metās nelabi. Katru dienu gaļas konservi vai šķiņķis! Baljoniete apgalvoja, ka mājās nekas vairāk neesot. Kaut putnus saimnieks aizliedzis. Un sāka žēloties, ka Terēze liekot viņai veltīgi kāpt augšā un lejā — viņai taču esot slima sirds un kajas pietūkušas. Šis darbs viņai jau esot par smagu, tikai Bernara kunga dēļ viņa to visu uzņēmusies.

Naktī Terēzi kratīja drudzis, bet galva bija neparasti skaidra, viņa iztēlojas dzīvi Parīzē. Lūk, Buloņas meža restorāns, kur viņa kādreiz bija ar Bernaru, bet tagad sēž kopā ar 2anu Azevedo un kādām jaunām sievietēm. Viņa noliek uz galda savu bruņrupuča portsigāru, aizsmēķē cigareti Abdullah. Viņa runā, atvieglo sirdi, bet pa to laiku klusam spēlē orķestris. Viņas stāstā klausās ar sajūsmu, visapkārt uzmanīgas, nevis izbrīna pilnas sejas. Viena no sievietēm saka: «Tāpat bija ar mani… jā, es ari to pārcietu.» Kāds literāts paved Terēzi sāņus: «Uzrakstiet to, ko esat pārdzīvojusi. Mēs publicēsim savā žurnālā šo «Mūsdienu sievietes dienasgrāmatu».» Mājās viņu ved savā mašīnā kāds jauns cilvēks, kas viņas dēļ cieš. Viņi brauc pa Buloņas meža aleju, viņa nejūt nekādu satraukumu, bet viņai tīkami, ka jaunajā vīrietī, kas sēž blakus pa kreisi, bango kaisle. «Nē, šovakar es nevaru,» viņa saka, «šovakar pusdienoju kopā ar draudzeni.» — «Bet rīt?» — «Arī nevaru.» — «Tātad jūs vakaros nekad

neesat brīva?» — «Gandrīz nekad … varētu teikt, nekad .. .»

Taču viņas dzīvē ir cilvēks, kura klātienē viņai viss pārējais liekas nenozīmīgs; šo cilvēku viņas aprindās neviens nepazīst, viņš ir ļoti vienkāršs, gluži nepazīstams; tomēr visa Terēzes būtība griežas ap šo sauli, ko redz tikai viņa, tikai viņa vienīga pazīst tās siltumu. Parīze dobji šalc kā vējš priedēs. No mīļotā pickļaušanās viņai aizraujas elpa, bet, kaut arī jānoslāpst, lai tikai viņš paliktu te blakām. (Un Terēze izdara tādu kustību, it kā apskautu kādu, ar labo roku cieši satver savu kreiso plecu, bet kreisās rokas nagi iekampjas labajā plecā.)

Viņa pieceļas, basām kājām pieiet pie loga, atver to; nakts nav auksta. Bet vai cerams, ka vismaz vienu dienu šai rudenī nelīs lietus? No rīta līdz vakaram līst un līst, un tā līs mūžīgi. Ja viņai būtu nauda, viņa aizbēgtu uz Parīzi un dotos tieši pie Zana Azevedo, uzticētos viņam; viņš varētu sagādāt viņai darbu. Viņa dzīvotu Parīzē viena, turklāt pati pelnītu sev maizi, būtu pilnīgi neatkarīga! Kaut tiktu vaļā no šās ģimenes! Lai sirds pati izraugās sev tuviniekus — nevis pēc asinsradniecības, bet garīgi un arī miesīgi radnieciskus; jāatrod savi īstie vecāki, kaut tie būtu izkaisīti pa visu pasauli… Beidzot viņa aizmiga pie vaļēja loga. Pamodās rītausmā no aukstuma un mitruma; aiz pārsaluma viņai klabēja zobi, tomēr viņa nevarēja saņemties, lai pieceltos un aizvērtu logu, nebija pat spēka pastiept roku un uzraut noslīdējušo segu.

Todien viņa nedz piecēlās no gultas, nedz nomazgājās, nedz sakārtojās. Norija pāris kumosu gaļas konservu un iedzēra kafiju, lai varētu smēķēt (tukšā dūšā viņas kuņģis vairs nepanesa tabaku). Viņa mēģināja nodoties savam nakts izdomām; dienu Arželūzā trokšņu gandrīz nemaz nebija un pievakarē jau iestājās īsta nakts tumsa. Sais visīsākajās gada dienās, turklāt pastāvīgās lietavās, laiks sajuka, stundas saplūda kopā; rīta migla ātri pārgāja mijkrēslī, bet visapkārt valdija nesatricināms klusums. Terēzei tagad nepavisam negribējās aizmigt, viņas nomoda sapņi šai klusībā kļuva vēl skaidraki; viņa neatlaidīgi meklēja pagātnē aizmirstas sejas, kas viņu valdzināja no tālienes; viņa notrīsēja, atceroties nejauši satiktus vīriešus, kas sapņos alka tuvību ar viņas nevainīgo augumu.

Viņa izdomāja sev laimi, iztēlojās dzīvē prieku, radīja teiksmu par kaut kādu neiespējamu mīlestību.

—    Šī tagad vairs nelien laukā no gultas, ari neko neēd, nedz konservus, nedz maizi, — pēc kāda laika Baljoniete teica savam vīram. — Bet nebaidies, pudeli gan izdzer tukšu līdz dibenam. Dod cik dodams vīnu tai nckrietnelei, visu izlok. Un vēl ar savām cigaretēm palagus sadedzina. Agri vai vēlu tur izcelsies ugunsgrēks. Kūp kā skurstenis, pirksti un nagi pavisam dzelteni no smēķēšanas, it kā arnikā mērcēti. Tīrais negals! Palagi taču stipri, mājās austi. Gaidi vien, mīļā, ka es tev bieži mainīšu ve|u!

Baljoniete gaudās, ka viņa jau neatsakoties izslaucīt Terēzes istabu un uzklāt gultu, bet tā sliņķe jau negribot līst lauka no cisām. Vai tādas dēļ maz vērts pūlēties? Viņai, nabaga vecenītei, ar savām piepampušajām kājām jāraušas augšā pa kāpnēm, nesot krūzes ar karstu ūdeni, bet, kā no rīta pie durvīm noliktas, tā stāv līdz vakaram.

Terēzes domas jau novērsās no nepazīstamā iemīļotā tēla, ko viņa bija radījusi sev par prieku, viņu jau garlaikoja šī mānīgā laime, viņa bija to pārpārēm izbaudījusi, un tagad fantāzija viņu aizveda citā virzienā. Viņa guļ uz nāves gultas, apkārt ceļos nometušies ļaudis. Šurp atnes mirstošu bērnu (vienu no tiem, kas aizbēga, ieraugot Terēzi); viņa uzliek uz puisēna galvas roku ar nikotīna nodzeltinātiem pirkstiem, un puisēns kļūst sveiks un vesels. Rodas ari citādi, daudz pieticīgāki sapņi: viņa uzcēlusi sev māju jūras krastā; viņa skaidri iedomājas dārzu, terasi, istabu izvietojumu; viņa izvēlas tām iekārtu, noliek šur un tur mēbeles, kas viņai bija Senklērā, strīdas pati ar sevi, pērkot audumus. Pēc tam šī dekorācija izplūst, paliek vienīgi dārza lapene un sols pie jūras. Terēze sēž uz šā sola, atslējusi galvu pret kādu plecu, ieskanas zvans, aicinot pusdienās; viņa pieceļas, iet pa tumšo aleju, kāds soļo viņai blakām un pēkšņi apskauj viņu abām rokām, piekļauj sev klāt. «Skūpstam,» viņa nodomā, «jāapstādina laiks.» Viņai šķiet, ka mīlestībā mēdz būt bezgalīgi mirkļi. Tā viņa iedomājas. Bet vai pareizs šāds minējums? To viņa nekad neuzzinās. Atkal parādās baltā māja, aka; čīkst pumpis, pagalmā smaržo tikko aplietie heliotropi; pusdienas būs atpūta pirms svētlaimes, kas viņu gaida vakarā un nakti, — neizsakāma svētlaime, kurai nav iespējams skatīties sejā, tā ir bezgalīga, cilvēka

sirds to nevar sevī ietilpināt. Tādējādi mīlestība, kas Terēzei liegta vairāk par visiem, pārņēma visu viņas būtību, .viņa bija mīlestības pārmākta. Viņa gandrīz nedzirdēja Baljonietes spiedzīgo balsi. Ko tā vecene tur kliedz? «Kuru katru dienu Bernāra kungs bez paziņošanas var atgriezties no dienvidiem. Un ko viņš teiks, kad ielūkosies jūsu istabā? īsta cūkkūts! Celieties augšā ātrāk, cienīgā, citādi vajadzēs jūs piecelt ar varu.» Terēze apsēžas uz gultas, ar mulsu izbrīnu skatās uz savām kājām — tās ir kaulainas kā skeletam, pēdas liekas milzīgas. Baljoniete uzģērbj viņai rītakleitu, iestumj atzveltnī. Terēze meklē sev blakus cigaretes, bet roka paliek tukša. Salti saules stari plūst iekšā pa vaļējo logu. Baljoniete rosās ar slotu rokā, tusnī, purpina lamas, — bet runā taču, ka šī sieviete esot labsirdīga, kad uz ziemsvētkiem kaujot sivēnu, ko viņa nobarojusi, viņa lejot rūgtas asaras. Taču viņa skaišas tāpēc, ka Terēze viņai neko neatbild: klusēšanu Baljoniete uztver kā apvainojumu, nicinājuma izrādīšanu.

Bet Terēzei nebija spēka runāt. Kad viņas augums sajuta tīro palagu svaigmi, viņai šķita, ka viņa saka «paldies», tomēr patiesībā ne skaņa nenāca par viņas lūpām. Baljoniete aizejot nošņāca: «Nu, šitos palagus jūs man nesadedzināsiet!» Terēze izbijās, — vai tikai vecā nav aiznesusi cigaretes, un pastiepa roku pret naktsgaldiņu: cigarešu tur nebija. Kā lai dzīvo bez smēķēšanas? Viņai vajadzēja just pirkstos šo sauso un silto stobriņu, vajadzēja mūžīgi ostīt un spaidīt cigaretes, vajadzēja redzēt, kā istaba ieslīgst zilpelēkos dūmos, ko ievelk un izpūš viņas mute. Baljoniete tagad ierodas tikai vakaros; visu dienu jāiztiek bez cigaretēm! Terēze aizvēra acis, bet viņas nodzeltējušie pirksti joprojām izdarīja ierasto kustību, it kā spaidīja cigareti.

Septiņos vakarā ienāca Baljoniete, atnesa sveci, nolika uz galda paplāti: pienu, kafiju, gabalu maizes. «Nu, vai jums vēl kaut ko nevajag?» Viņa ļaunpriecīgi skatījās uz Terēzi, gaidīdama, ka Terēze prasīs cigaretes, bet Terēze klusēja, pagriezusies ar seju pret sienu.

Baljoniete droši vien nebija kārtīgi aizvērusi logu, no vēja brāzmas tas atsprāga vaļā, un istabā ieplūda nakts aukstums. Terēze nespēja sadūšoties un atmest segu, piecelties un basām kājām pieskriet pie loga Saritinājusies, uzvilkusi segu līdz acīm, viņa gulēja nepakustēdamās, juzdama uz plakstiem un pieres vēja ledaino elpu. Lai arī

priežu mūžīgās šalkas atgādināja okeāna šņākoņu, tomēr mežā valdīja klusums, dziļais Arželūzas klusums. Terēze domāja, — ja viņai patiktu moceklība, tad viņa netīstītos segas. Viņa mēģināja tās atsviest, bet izturēja aukstumu tikai dažus mirkļus. Pēc tam viņai izdevās to paciest jau ilgāk, un viņa it kā uzsāka spēli. Gluži neapzināti, bez gribas līdzdalības ciešanas kļuva par viņas vienīgo nodarbi un — kas zina? — varbūt par viņas esamības jēgu pasaulē.

XII

—   Vēstule no kunga!

Terēze neņēma pretī pastiepto aploksni, bet Baljoniete neatlaidās: droši vien kungs ziņo, kad atgriezīsies, un viņai tas jazina, lai jau laikus visu sagatavotu.

—   Varbūt cienītā grib, lai es izlasu …

Terēze atbildēja: «Lasiet, lasiet!» — un, kā vienmēr Baljonietes klātienē, pagriezās ar seju pret sienu. Taču tas, ko gandrīz burtodama lasīja Baljoniete, viņu izrāva no stinguma.

«Es biju ļoti priecīgs, uzzinājis no Baljona, ka Arželūzā viss kārtībā …»

Bernārs rakstīja, ka braukšot mājās ar automobili, bet, tā kā esot nodomājis pa ceļam apstāties vairakas pilsētās, tad nevarot pateikt noteiktu atgriešanās datumu.

«Katrā ziņa bušu ne vēlāk par 20. decembri. Nebrīnieties, ka ieradīšos kopā ar Annu un jauno Degilemu. Boljē viņi saderinājās, bet saderināšanās vēl nav oficiāla. Degilems katrā ziņā vispirms grib redzēties ar Jums. Viņš apgalvo, ka to prasot pieklājība, bet es jutu, ka viņš grib gūt ieskatu par zināmiem apstākļiem, — Jūs, protams, tos nojaušat. Jūs esat tik gudra, ka noteikti izturēsiet šo pārbaudi. Atcerieties — Jlis esat slima, Jums skarta psihe. Vārdu sakot, es paļaujos uz Jums. Es būšu Jums pateicīgs, ja Jūs centīsieties neizpostīt Annas laimi, neizjaukt šā nodoma labvēlīgu iznākumu, kas no visiem viedokļiem apmierina mūsu ģimeni. Pretējā gadījumā Jūs dārgi samaksāsiet par vismazāko mēģinājumu mums kaitēt; tomēr esmu pārliecināts, ka no tā mums nav jābaidās …»

Bija skaidra un auksta diena. Terēze piecēlās no gultas, paklausot Baljonietes neatlaidīgajiem mudinājumiem, un, atbalstījusies pret viņas roku, mazliet pastaigāja pa

dārzu, bet brokastīs ar mokām tika galā ar gabaliņu baltas cāļa gaļas. Līdz divdesmitajam decembrim bija atlikušas .vēl desmit dienas. Baljoniete apgalvoja, — ja cienīgā drusku saņemšoties — iziešot laukā svaigā gaisā, tad drīz tikšot uz kājām.

—    Nevarētu teikt, ka viņa ietiepjas aiz ļaunuma, — Baljoniete sacīja savam vīram. — Ir jau nu pavisam šļaugana. Bernara kungs prot dresēt nepaklausīgus suņus — kā tik rāda zobus, tā uzliek naglotu kakla siksnu. Ar šito kuci nevajadzēja ilgi noņemties, re, tagad jau lien uz vēdera. Tomēr lai viņš labāk tai neuzticas …»

Terēze tiešām visiem spēkiem pūlējās atvairīt sapņojumus, miegainību, aizmiršanos. Viņa jau piespieda sevi staigāt, ēst un, galvenais, atkal atgūt domu skaidrību, veselīgi skatīties uz lietām un cilvēkiem, un, tāpēc ka viņa bija atgriezusies zemē, kas cietusi no ugunsgrēka viņas vainas dēļ, tāpēc ka bija bridusi pa pelniem, staigājusi starp mēmām, apdegušām priedēm, viņa mēģinās ari runāt un smaidīt šās ģimenes vidū — savas ģimenes vidū.

Astoņpadsmitajā decembrī pelēkā, bet ne lietainā dienā Terēze sēdēja savā guļamistabā pie kamīna, atslējusi galvu pret krēsla atzveltni un aizvērusi acis. Pēkšņi viņu pamodināja motora rūkoņa. Pēc tam viņa izdzirda Bernāra balsi, kas skanēja priekšnamā, izdzirda arī de la Trava kundzes balsi. Kad Baljoniete aizelsusies ieklupa guļamistabā, pat aizmirsusi pieklauvēt, Terēze jau stāvēja pie spoguļa, sārtinādama vaigus un lūpas. Viņa sacīja: «Citādi vēl pārbiedēšu to jaunkungu!»

Bernārs izdarīja kļūdu — vispirms neuzgāja augšā pie sievas. Jaunais Degilems, kas bija apsolījis vecākiem «turēt acis vaļā», ievēroja šādu vīra neuzmanību un nosprieda, ka tā «liek padomāt». Mazliet atgājis sāņus no Annas, viņš uzcēla mētelim kažokādas apkakli, jo «šīs lauku viesistabas nemaz nav iespējams sakurināt». Viņš jautāja Bernāram: «Vai jums zem mājas ir pagrabs? Nav? Tad vienmēr pūs grīda, vienīgi ja paliksiet apakšā kārtu cementa…»

Annai bija vāverādu kažociņš un filca cepure bez lentas un pušķa. («Bet,» sacīja de la Trava kundze, «lai gan šai filca cepurei nav nekādu rotājumu, tā ir dārgāka nekā musu agrākās cepures ar spalvām un pušķiem. Tiesa, filcs

ir brīnišķīgs. Tas pirkts pie Lelhaka, bet fasonu veidojis pats Rebū.») De la Trava kundze bija izstiepusi kājas pret kamīna uguni, bet tuklo, valdonīgo seju pievērsusi durvīm. Viņa bija apsolījusi Bernāram būt sava uzdevuma augstumos, tomēr paziņoja: «Neprasi, lai es viņu noskūpstu. To taču nedrīkst prasīt no mātes! Man jau šermuļi skrien pār kauliem, iedomājoties, ka sasveicinpties būs jāpieskaras viņas rokai. Tikai dievs vien zina kādu briesmu darbu viņa izdarījusi, bet ne jau tas mani uztrauc visvairāk, mēs taču zinām, ka ir cilvēki, kas spējīgi noslepkavot. Mani uztrauc viņas liekulība! Tas ir šausmīgi! Atceries: «Māmiņ, labāk apsēdieties tai krēslā, tur jums būs ērtāk…» Un kā viņa baidījās tevi izbiedēt! «Mans nabaga mīļumiņš tik ļoti bīstas no nāves; ja mēs atsauksim ārstu konsultācijai, viņš būs pagalam …» Dievs zina, ka es neko nenojautu, bet, izdzirdusi no viņas mutes «mans nabaga mīļumiņš», biju ārkārtīgi pārsteigta . ..»

Taču tagad šai Arželūzas mājas viesistabā de la Trava kundzi uztrauca tikai viens — skaidri redzamā neveiklība, ko izjuta katrs no klātesošajiem; viņa uzmanīgi vēroja jauno Degilemu, kas nenolaida no Bernāra savas žagatas acis.

—   Bernār, tev vajadzētu uziet un paskatīties, ko dara Terēze … Varbūt nejūtas vesela?

Anna, vienaldzīga, it kā atraisījusies no visa, kas varētu pēkšņi atgadīties, pirmā izdzirda pazīstamos soļus:

—   Viņa jau nāk lejā pa kāpnēm.

Bernārs piespieda roku pie sirds — tā atkal sāka dauzīties. Cik muļķīgi, ka viņš neatbrauca šurp vakar vakarā, vajadzēja iepriekš izmēģināt šo scēnu ar Terēzi. Ko viņa teiks? Viņa ir spējīga visu sabojāt, nedarot nekā tāda, ko viņai varētu pārmest. Cik lēnām viņa kāpj zemē! Visi jau stāvēja kājās, pagriezušies pret durvīm, un beidzot Terēze tās atvēra.

Bernārs droši vien daudzus gadus atcerējās, ka, parādoties šai novārgušajai būtnei, šai sīkajai, bālajai un nokrāšļotajai sejiņai, viņam vispirms iešāvās prātā doma: «Zvērināto tiesa.» Taču šī doma neradās sakarā ar Terēzes noziegumu. Viņš pēkšņi atcerējās «Petit Parisieti» krāsaino pielikumu, kas starp daudzām citām bildēm greznoja dēļu lapenītes Arželūzas mājas dārzā; karstajās dienās, kad

sīca mušas un zālē kā negudri sisināja sienāži, viņš, vēl bērns, ar bailēm skatījās uz sarkanzaļo zīmējumu, kur bija attēlota «Puatje pils gūstekne».

Tāpat ari viņš tagad izbijies lūkojās uz Terēzes izģindušo bezasins seju un pārmeta sev šādu neprātu: vajadzēja uzreiz, lai maksātu ko maksādams, aizvākt šo briesmīgo sievieti, aizmest viņu, kā iemet ūdenī mīnu, kas jebkuru brīdi var sprāgt. Apzināti vai neapzināti, bet Terēze radīja katra domu par kādu drāmu, vēl sliktāk — par kādu notikumu no kriminālhronikas; viņa varēja būt vienīgi vai nu noziedzniece, vai upuris… Tuvinieki saņēma viņu ar tik neviltotiem izbrīna un žēluma izsaucieniem, ka jaunais Dcgilems saka apšaubīt savus secinājumus un vairs nezināja, ko domāt. Taču Terēze paskaidroja:

—    Bet tas ir ļoti vienkārši — laiks bija slikts, es nemaz negāju ārā un zaudēju ēstgribu. Es gandrīz neko neēdu. Bet labāk jau ir novājēt nekā aptaukoties… Nu, parunāsim par tevi, Anna. Es esmu tik priecīga …

Terēze satvēra Annas rokas (viņa sēdēja, Anna stāvēja). Ilgi skatījās uz viņu. Šikajā, it ka izkusušajā sejā uz Annu raudzījās tik pazīstamas acis, senāk to urbīgais skatiens Annu kaitināja, un viņa Terēzei mēdza sacīt: «Ko tu tā raugies uz mani, rimsties!»

—   Es priecājos par tavu laimi, Anna.

Un Terēze gaistoši pasmaidīja — smaids bija veltīts gan Annas «laimei», gan ari jaunajam Degilemam — viņa plikajam paurim, žandarma ūsām, nošļukušajiem pleciem, īsajiem vizītsvārkiem un paresnajiem gurniem, ko iespīlēja pelēkmelni svītrotas bikses (bet kas par to — vīrietis kā jau vīrietis, vārdu sakot, virs). Tad viņa atkal pievērsa acis Annai un sacīja:

—   Noņem cepuri… Ā, nu es tevi pazīstu, mana maziņā!

Anna tagad redzēja pavisam tuvu Terēzes mazliet saviebto muti un acis, kurās nekad nebija sarietējušas asaras, bet nenojauta, ko Terēze šobrīd domā. Jaunais Degilems sacīja, ka ziema laukos nemaz neesot tik briesmīga sievietei, kam patīk sava ligzdiņa. «Mājā nekad darba netrūkst…»

—   Kāpēc tu man nekā nejautā par MarI?

—   Ak jā, taisnība … Pastāsti par MarI…

Un Anna atkal kļuva it kā naidiga, neuzticīga, ne velti viņa vairākus mēnešus bieži bija atkārtojusi tādā pašā

balss noskaņā kā māte: «Es Terēzei visu piedotu, viņa galu galā ir garīgi slima, bet viņas vienaldzību pret Mārī es nevaru paciest. Māte, kas nemaz neinteresējas par savu bērnu! Lai attaisnojums būtu kāds būdams, es to uzskatu par nekrietnību.» Terēze uzminēja, ko domā Anna: «Viņa mani nicina, tāpēc ka es vispirms neapvaicājos par Marī. Kā lai viņai paskaidro? Viņa nesaprastu, ka es esmu pārpilnā ar sevi pašu, pilnīgi aizņemta ar sevi. Anna gaidīt gaida, kad viņai būs bērni, lai varētu tiem nodoties tāpat kā viņas māte, tāpat kā visas sievietes — ģimenes mātes. Turpretī man vienmēr ir nepieciešami iedziļināties sevī, es cenšos atgūt sevi… Anna drīz aizmirsīs gan savu jaunību, gan draudzību ar mani, aizmirsīs arī Žana Azevedo glāstus — visu aizmirsīs, tiklīdz pirmo reizi iebrēksies mazulis, ar ko viņu apveltīs šis gnoms, pat nenovilcis vizītsvārkus. Sievictes-ģimenes mātes alktin alkst zaudēt savu individuālo dzīvi. Cik skaists ir tads upuris sugas turpināšanas labā! Es jūtu šās bezpersonības, šās pašaizliedzības skaistumu … Bet es … bet es …»

Terēze centās nedzirdēt, ko mēļo apkārt, un domāt par Marī; maziņā tagad droši vien jau runā. «Uzjautrinoši būtu paklausīties viņas čivināšanā, bet tikai neilgi, tā man ātri apniktu un atkal gribētos jo drīz būt vienatnē…» Viņa jautāja Annai:

—   Marī laikam jau labi runā?

—   Atkārto visu, ko dzird. Briesmīgi jocīgi! Līdzko iedziedas gailis vai ietaurējas auto, viņa tūlīt paceļ pirkstiņu un saka: «Vai dildi? Ki-kī! Tū-tū!» Cik mīļa drostaliņa, cik burvīgs meitēniņš!

Terēze domāja: «Jāieklausās, par ko viņi tur spriedelē. Galva man pilnīgi tukša … Ko stāsta līgavaiņa kungs?» Ar lielām pūlēm viņa sasprindzinaja dzirdi.

—   Man Balisakā ir īpašums, bet mūsu darvdeģi nav tik cītīgi kā te: savāc sveķus tikai četrreiz gadā, bet Arželūzā septiņas vai pat astoņas reizes.

—   Jūsu darvdeģi ir īsti slaisti, cena taču sveķiem krietna!

—   Jā, darvdeģi izpelna simt franku dienā… Bet mēs, liekas, esam nogurdinājuši Dekeirū kundzi …

Terēze atslēja galvu pret krēsla atzveltni. Visi piecēlās. Bernārs nolēma palikt Arželūzā. Jaunais Degilems teica, ka pats vadīšot viņa mašīnu, bet rīt šoferis atbraukšot ar to atpakaļ no Senklēras un atvedīšot Bernāra bagāžu.

Terēze ar pūlēm mēģināja piecelties, bet vīramāte viņu atturēja.

Viņa aizvēra acis un dzirdēja, ka Bernārs saka de la Trava kundzei:

—   īstie gnīdas tie Baljoni! Es tiem tādu sutu sadošu, ka vēl ilgi atcerēsies!

—    Pieraugi, nepāršauj pār strīpu, vēl uzteiks un aizies, bet mums tas nemaz nav vajadzīgs: pirmkārt viņi pārāk daudz zina, bez tam īpašumiem… Vienīgi Baljonam zināmas visas robežas.

Tad, atbildējusi uz kādu Bernāra repliku, ko Terēze nesadzirdēja, de la Trava kundze piemetināja:

—   Tomēr esi piesardzīgs, pārāk daudz viņai neuzticies, uzmani katru viņas žestu, nekad nepieļauj, ka viņa viena ieiet virtuvē vai ēdamistabā … Nē taču, viņa nav zaudējusi samaņu, vai nu guļ, vai izliekas guļam.

Terēze atver acis — pretī stāv Bernārs, viņš tur rokā glāzi un saka:

—   Izdzeriet to, tas ir spāņu vīns, ļoti spēcinošs.

Tā kā Bernārs vienmēr dara tā, kā nolēmis, viņš tūlīt ieiet virtuvē un ļauj vaļu savam sašutumam. Saruna notiek vietējā izloksnē, Terēze klausās Baljona kladzināšanā un domā: «Bernārs ir nobijies, tas ir skaidrs. Bet no kā?» Viņš atgriežas.

—* Man šķiet, ka jūs daudz labāk ēdīsiet ēdamistabā, nevis savā istabā. Es jau devu rīkojumu, lai jums klāj galdu tāpat kā agrāk ēdamistabā.

Tiešām, Bernārs bija kļuvis tāds pats kā izmeklēšanas laikā: sabiedrotais, kas cenšas par katru cenu izpestīt viņu no nelaimes. Viņš grib, lai viņa izveseļojas, lai tas maksātu ko maksādams. Jā, viņš neapšaubāmi ir nobijies. Viņš sēž viņai pretī, biksta kamīnā ogles, Terēze viņu vēro, bet nenojauš, kāds tēls iznirst no liesmām Bernāra ieplesto acu priekšā; viņš ierauga sarkanzaļo zīmējumu no «Pelit Parisien» — «Puatjē pils gūstekni».

Lai ari lijis bez mitas, Arželūzas smiltienē nav palikusi neviena peļķe. Pašā ziemas vidū pietiek ar vienu saules stundu, un jau var droši staigāt audekla kurpēs ar auklas zoli pa ceļiem, kas noklāti sausām un atsperīgām priežu skujām. Bernārs augas dienas pavadīja medībās, bet pievakarēs vienmēr atgriezās mājās un jautāja, kā Terēze jūtas, — nekad viņš nav tā raizējies par viņu. Viņu attiecībās nebija mākslotības. Viņš piespieda Terēzi

katru dienu svērties, atļāva smēķēt tikai pēc ēšanas — ne vairāk par divām cigaretēm. Pēc viņa ieteikuma, Terēze tagad daudz staigāja pa aru: «Fiziski vingrinājumi vairo ēstgribu labāk nekā jebkurš aperitīvs.»

Terēzei vairs nebija bail no Arželūzas. Viņai šķita, ka priedes atkāpjas, pašķir savas rindas, ar zariem dod zīmi, lai viņa iziet plašumā. Kādu vakaru Bernārs viņai teica: «Es lūdzu jūs pagaidīt tikai līdz Annas kāzām. Lai viss novads vēl vienu reizi redz mūs abus kopā, pēc tam jūs būsiet brīva.» Tonakt viņa nevarēja iemigt. Prieks un satraukums neļāva ne acu aizvērt. Rītausmā viņa izdzirdēja dziedam gaiļus — likās, tie nevis sasaucas, bet dzied visi reizē, kori, piepildīdami zemi un debesis ar vienu vienīgu gaviļainu kliedzienu. Bernārs atlaidis viņu brīvībā, kā reiz bija izlaidis klajumā meža cūku, ko nevarēja pieradināt. Kad Anna būs apprecējusies, lai ļaudis runā ko runādami! Bernārs aizvedis Terēzi uz Parīzi, viņa nogrims tās dzīlēs, un viņš atgriezīsies mājās. Tā viņi bija izlēmuši. Nekādas laulības šķiršanas, nekādas oficiālas uzturēšanās atsevišķi; sabiedrībā par ieganstu minēs viņas veselības stāvokli («viņa jūtas labi tikai ceļojumos»), Bernārs viņai regulāri katru gadu Visu svēto dienā (1. novembrī) sūtīs viņas daļu no ienākumiem par sveķu savākumu.

Bernārs neizjautāja Terēzi par viņas plāniem — lai viņa iet kaut vai kārties. «Es tikai tad nomierināšos,» viņš teica mātei, «kad viņa būs prom no šejienes.» — «Ceru, ka viņa pieņems savu meitas vārdu… Bet taisi, kādus stiķus gribi, tik un tā tevi atradīs.» Taču Bernārs apgalvoja, ka Terēze «spārdās, tikai ilksīs iejūgta». Ja viņa jutīsies brīva, tad varbūt kļūst prātīgāka. Katrā ziņā ir jāriskē. Tā uzskatīja arī Laroka kungs. Liekot to visu vērā, vislabākais ir, ka Terēze pazūd no redzesloka; tā viņu drīz vien aizmirsīs, ļaudis atradīs par viņu tenkot. Tagad pats galvenais ir klusēšana. Sī doma bija iesakņojusies viņu galvās, viņi vairs nevarēja no tās atteikties: Terēze «jāizjūdz no ilksīm». Ai, kā viņiem gribējās to izdarīt jo ātrāk!

Terēzei ļoti patika ziemas beigas, kad zeme un mežs jau ir pavisam kaili, tomēr tumšbrūnas sakaltušu lapu skrandas vēl cieši pieķērušās koku zariem. Tais dienas viņa atklāja, ka Arželūzā pilnīga klusuma nemaz nav. Pat visrāmākajā laikā mežs vaid, it kā apraud savu likteni, ieaijā sevi, un pat tad, kad tas laižas miegā, naktīs

dzirdami tā nerimtīgie čuksti. Bet var jau gadīties, ka savā nākamajā dzīvē, šai neiedomājamā dzīvē viņai iznāks sagaidīt rītausmu tādā vientulībā, ka viņa varbūt ar nožēlu atcerēsies šīs atmodas stundas Arželūzā, ncskaitamo gaiļu gaviļaino kliedzienu. Un daudzus gadus viņa vasarās atcerēsies sienāžu sisināšanu dienā un circeņu čirkstus naktis. Parīze… Visapkārt būs nevis priedes, ko cērt cilvēki, bet cilvēki, bīstami cilvēki; milzīga koku puļa vietā — milzīgs ļaužu pūlis.

Abi laulātie paši brīnījās, ka viņi savā starpā izturas tik brīvi. Terēzei ienāca prātā doma — mēs mierīgi spējam paciest netīkamu cilvēku klātieni, ja esam droši, ka varam tos atstāt. Bernāru tagad interesēja gan Terēzes svars, gan viņas nodomi: viņa runāja, Bernāram klātesot, tik brīvi, kā nekad agrāk nebija runājusi. «Parīzē… kad es būšu Parīzē…» Tur viņa apmetīsies viesnīcā, bet varbūt sameklēs dzīvokli. Viņa ir nolēmusi iet uz lekcijām, priekšlasījumiem, koncertiem — sākt no paša sākuma izglītošanos. Tagad Bernāram vairs ne prātā nenāca viņu uzmanīt; bez bažām viņš ēda pie kopēja galda zupu, dzēra vīnu. Ārsts Pedmē, reizēm saticis viņus uz Arželūzas ceļa, teica sievai: «Apbrīnojami, ka viņi it kā nemaz nespēlē komēdiju.»

XIII

Siltā marta rītā ap desmitiem ļaužu straume jau plūsmoja Parīzes ielās, vēlās garām Cafй de la Paix terasei, kur pie galdiņa sēdēja Bernārs un Terēze. Viņa nosvieda cigareti un, kā mēdz darīt laucinieki, rūpīgi saspaidīja cigaretes galu ar kāju.

—   Vai baidāties, ka aizdegsies ietve?

Un Bernārs māksloti iesmējās. Viņš pārmeta sev, ka bija iedomājies pavadīt Terēzi līdz pašai Parīzei. Protams, viņi aizbrauca tikai pēc Annas kāzārn, un pavadonība pat bija vajadzīga sabiedrības sprieduma labad, bet galvenais — viņš bija ievērojis Terēzes vēlēšanos. Tiesa, šai sievietei ir īsts talants radīt neveiklas situācijas: kamēr viņa vēl kaut kā saistīta ar viņa dzīvi, viņam droši vien reizēm būs jāizdabā viņas bezjēdzīgajām iegribām; viņa saglabās kaut ko līdzīgu ietekmei pat uz tik stingra, tik nosvērta rakstura cilvēku kā viņš. Un, kad bija pienācis

bridis šķirties no viņas, Bernārs neviļus izjuta skumjas, lai gan nekad to neatzītu, — grūti atrast cilvēku, kam tik svešas šādas jūtas (turklāt pret Terēzi tās bija pilnīgi neiedomājamas). Un viņam gribējās ātrāk izkļūt no ša prāta mulsuma. Tikai Dienvidu ekspresī varēs brīvi uzelpot! Mašīna viņu šovakar gaidīs Langonā. Drīz pēc šās .stacijas uz Villandro ceļa jau sāksies priežu mežs. Viņš vēroja Terēzes profilu, redzēja, ka viņas skatiens kavējas pie kādas sejas, kas iznirusi no garāmgājēju pūļa, un seko tai, līdz tā pazūd. Pēkšņi Bernārs vaicāja:

—   Terēze … es jums gribēju jautat…

Viņš novērsa acis, jo nespēja izturēt šās sievietes skatienu, un steigšus piebilda:

—   Kāpēc jūs tā darījāt? … Vai tāpēc, ka ienīdāt mani? Tāpēc, ka radīju jums riebumu?

Viņš klausījās savos vārdos ar izbrīnu un sapīkumu. Terēze pasmaidīja, tad ļoti nopietnā izskata cieši paraudzījās uz viņu. Beidzot! Beidzot Bernārs uzdeva šo jautājumu, kas viņai pirmām kārtām ienāktu prātā, ja viņa būtu Bernāra vietā. Varbūt nebūs veltīga tik ilgi gatavotā grēksūdze — vispirms četrriteņu karietē ceļā uz Nizānu, pēc tam šaursliežu vilciena braucot uz Senklēru, tai naktī, kad viņa tik centīgi, tik pacietīgi meklēja atmiņās savas rīcības avotu, varbūt pienācis brīdis, kad mokošā rakņāšanās dvēselē atalgosies. Gluži neapzināti viņa satraukusi Bernāru, visu padarījusi sarežģītāku. Un, lūk, viņš uzdeva jautājumu, it kā notikušais viņam nebūtu īsti skaidrs un viņš nezinātu, ko par to domāt… Tagad viņš vairs nespriež tik primitīvi, vairs nav tik cietsirdīgs. Terēze uzmeta šim jaunatklātajam Bernāram labvēlīgu, gandrīz mātišķu skatienu. Tomēr atbildēja izsmējīgā tonī:

—   Vai tad jūs nenoprotat, ka tam visam iemesls ir jūsu priedes? Es gribēju, lai jūsu priedes pieder man vienai.

Viņš paraustīja plecus.

—   Ja es kādreiz tam noticēju, tad tagad vairs neticu. Kāpēc jūs tā darījāt? Šobrīd taču jūs to varat man pateikt.

Viņa skatījās kaut kur tālumā; uz šās dubļainās ietves, pa kuru plūda ņudzekligs gājēju pūlis, mirklī, kad viņa tūlīt metīsies šai ļaužu straumē, cīnīsies vai nogrims tajā, pretī pēkšņi iemirdzējās sidrabaina rītausma: viņa samanīja atgriešanās iespēju nomaļaja un skumīgajā apvidū, dzīvi Arželūzas klusumā, mūžu, kam piepildījumu dos pārdomas,. gremdēšanās sevī, sevis pilnveidošana, dieva

meklējumi… Marokānis, kas pārdeva paklājus un stikla krelles, nodomāja, ka Terēze uzsmaida viņam, un pienāca klāt. Tomēr viņa sacīja joprojām izsmējīgi:

—    Es gribēju jums atbildēt: «Es nezinu, kāpēc tā darīju,» — bet tagad, iedomājieties, es to laikam zinu! Iespējams, ka es tā darīju tādēļ, lai ieraudzītu jūsu acīs satraukumu, ziņkāri, vārdu sakot, apjukumu, ko jau veselu sekundi tajās redzu.

Viņš noņurdēja īgnā balsī, kas Terēzei atgādināja viņas kāzu ceļojumu:

—   Kā redzams, jūs līdz pašām beigām esat nolēmusi bārstīt asprātības … Pasakiet nopietni: kāpēc?

Viņa vairs nesmaidīja un savukārt jautāja:

—   Jūs, Bernār, laikam gan vienmēr zināt savu rīcību iemeslus, vai ne?

—   Protams … droši vien … Man vismaz tā liekas.

—    Es ļoti gribētu, lai nekas jums nepaliek apslēpts. Ja jūs zinātu, kā es pati mocījos, cenzdamās visu izprast… Bet saprotiet, ka visi varbūtējie iemesli, līdzko tos izteiktu vārdos, liktos nepatiesi…

Bernārs viņu nepacietīgi pārtrauca:

—   Galu galā tomēr bija tāda diena, kad jūs izlēmāt… kad jūs to izdarījāt…

—   Jā, tai dienā, kad pie Mano bija izcēlies lielais ugunsgrēks.

Viņi pievirzījās viens otram tuvāk, sāka runāt pusbalsī. Sai Parīzes ielu krustojumā, rēnas saules gaismā un dzestrajā vējā, kas atnesa līdzi asu aizjūras tabakas smaržu un plivināja terases nojumes dzeltenās un sarkanās apmales, Terēzei šķita dīvaini runāt par svelmaino dienu Arželūzā, par zilpelēku dūmu aizklātajām debesīm, par sodrējiem nokvēpušo zilgmi, par kodīgo sviluma smaku, kas nāca no izdegušā priežu meža, un par savu miegainībā ieslīgušo sirdi, kurā lēnām brieda noziedzīgais nodoms.

—    Lūk, kā tas notika. Mēs sēdējām ēdamistabā, tur vienmēr karstā laikā aizvēra slēģus, tāpēc bija krēslains. Jūs klausījāties Baljonā, pagriezis pret viņu galvu, un aizmirsāt skaitīt pilienus, kas krita glāzē …

Terēze neskatījās uz Bernāru, bet runāja, raizēdamās tikai par to, lai nepiemirstas pat vismazākais sīkums, kad pēkšņi izdzirda, ka viņš smejas, un pavērās viņā, — jā,

viņš smējās saviem parastajiem muļķīgajiem smiekliem un tad sacīja:

—    Blēņas! Par ko jūs mani turat?

Bernārs viņai neticēja. (Un tiešām — vai tas, ko viņa stāstīja, bija ticami?) Viņš ņirdzīgi irgojās, un viņa pazina agrāko Bernāru — pašapmierinātu, pašpārliecinātu, kas neļauj sevi apvest ap stūri. Viņš jau bija atguvis savu parasto garastāvokli, un viņa atkal jutās samulsusi. Viņš dzēlīgi sacīja:

—   Tātad šī doma jums radās pēkšņi, pēc svētā gara iedvesmas, vai ne?

Kā Bernārs dusmojās uz sevi, ka iedomājies iztaujat Terēzi! Tā viņš varēja zaudēt pārākuma apziņu, ko viņam deva nicinājums, kas pakļāva šo pustrako sievieti, un viņa, velns viņu rāvis, jau pacēlusi galvu! Kāpēc viņš padevās negaidītajai vēlmei to visu saprast? Ko vispār var saprast no šiem jukušajiem sievišķiem! Tomēr neviļus bija pasprucis jautājums, galīgi nepārdomāts …

—    Klausieties, Bcrnar, es nerunāju tādēļ, lai jūs pārliecinātu par savu nevainīgumu, tas nepavisam nav tā!

'Un cik kvēlā dedzībā viņa sāka sevi apsūdzēt: lai arī viņa rīkojās kā mēnessērdzīgā, taču, spriežot pēc viņas vārdiem, doma par noziegumu jau mēnešiem ilgi ir briedusi viņas sirdī, viņa jau sen perinājusi noziedzīgus nodomus. Cik apzinatā niknumā, cik lielā neatlaidībā viņa pēc pirmā mēģinājuma turpināja sava nodoma izpildīšanu!

—    Es jutos kā noziedzniece vienīgi tai mirklī, kad mana roka nodrebēja. Es pārmetu sev, ka paildzinu jūsu mokas. Es uzskatīju, ka jāiet līdz galam, ka nedrīkst vilcināties! Es padevos kādam briesmīgam pienākumam. Jā, tas bija it kā pienākums.

Bernārs viņu pārtrauca:

—   Atmetiet šos skanīgos vārdus! Papūlieties man pateikt skaidri un gaiši, ko jūs gribējāt! Papūlieties beidzot!

—    Ko es gribēju? Protams, vieglāk būtu pateikt, ko es negribēju. Es negribēju tēlot cienīgu dāmu, negribēju atkārtot piesavinātus žestus, runāt nodrāztas frāzes, vārdu sakot, negribēju ik brīdi noliegt to Terēzi, kura … Redziet, Bernār, es gribu sacīt patiesību, bet nez kāpēc vārdi izklausās neīsti!

—   Runājiet klusāk, tas kungs, kas sēž mums pretī, jau pagriezās.

Bernārs tagad vēlējās tikai vienu — jo drīz nobeigt izskaidrošanos. Taču viņš zināja, ka šī apsēstā sieviete ar vislielāko prieku rakņāsies pa visādiem psiholoģiskiem sīkumiem. Un arī Terēze saprata, ka šis cilvēks, kas liz mirkli bija tuvinājies viņai, atkal ir tālu, bezgala tālu. Tomēr viņa neatlaidās, pat lika lietā savu burvīgo smaidu un zemās, it kā aizlauztās balss modulācijas, kas viņam agrāk tik ļoti patika.

—    Un tagad, Bernār, es skaidri jūtu, ka tā Terēze, kas neviļus nodzēš cigaretes galu, atcerēdamās, ka no nieka var aizdegties virsājs, Terēze, kam patika pašai skaitīt savas priedes, pašai noskaidrot, cik savākts sveķu, Terēze, kas lepojās, ka apprecējusies ar vīrieti no Dekeirū dzimtas, ieņēmusi sev piedienīgu vietu cienījamākajā ģimenē visā apvidū, vārdu sakot, apmierināta ar to, ka labi iekārtojusies, tā Terēze ir reāla būtne, bet tikpat reāla, tikpat dzīvīga ir arī otra Terēze, un nav nekāda pamata upurēt šo otru.

—   Kādu otru?

Viņa nezināja, ko atbildēt, viņš paskatījās pulkstenī. Viņa sacīja:

—   Man tomēr vajadzēs reizēm aizbraukt darīšanu dēļ… un lai redzētu Marī.

—    Kādu darīšanu dēļ? īpašums mums ir kopējs, un es pats to pārvaldu. Mēs taču vairs neatgriezīsimies pie šā jautājuma, mums jau viss ir norunāts, vai ne? Jūs ieņemsiet savu vietu visās oficiālajās ceremonijās, kurās mūsu vārda, ģimenes vārda labas slavas dēļ un Marī interesēs mums ļaudīs jāparādās abiem kopā. Tik lielā ģimenē kā mūsējā, paldies dievam, netrūkst nedz kāzu, nedz bēru. Tā, piemēram, būtu brīnums, ja tēvocis Martēns izturētu līdz rudenim. Un redziet — jums būs iegansts atbraukt, protams, uz neilgu laiku, jo jums, liekas, mūsmājās viss ir apriebies …

Jātnieku policists pielika pie lūpām svilpi, atvērās neredzamas slūžas, un kājāmgājēju armija steigšus šķērsoja ielu, iekams melno asfaltu atkal pāršļāca taksometru straume. «Man vajadzēja kādu nakti aiziet uz Dienvidu klajiem, kā darīja Dagērs. Iet starp nīkulīgajām priedēm, kādas aug šai liesajā zemē, iet, līdz izsīkst spēki. Man nepietiktu vīrišķības iegremdēt galvu lagūnā, lai noslāptu

(tā pērngad izdarīja viens no Arželūzas ganiem, tāpēc ka vedekla nedeva viņam ēst). Taču nogulties smiltīs un aizvērt acis es varētu … Tikai nedz kraukļi, nedz skudras neliktu uz sevi gaidīt…»

Terēze vēroja ļaužu straumi, šo dzīvo upi, kurā viņa tūlīt metīsies, un ātra plūsma viņu satvers, aizraus līdzi, pārvilks pāri sēkļiem. Tagad vairs neko nevar darīt. Bernārs atkal izvilka pulksteni.

—   Bez ceturkšņa vienpadsmit, tikko paspēšu aizbraukt uz viesnīcu …

—   Jums ceļā nebūs pārāk karsti.

—   Kur nu karsti! Automobilī šovakar pat vajadzēs apģērbties siltāk.

Un ar gara acīm Terēze ieraudzīja ceļu, pa kuru Bernārs brauks mašīnā, iztēlojas, kā dzestrs vējš pūtīs viņam sejā, atnesdams līdzi purvu un sveķainu skaidu smaržu, dūmu smaržu no nezāļu ugunskuriem, miglas un piparmētru smaržu. Viņa paskatījas uz Bernaru un pasmaidīja — par šo smaidu provinces dāmas mēdza teikt: «Nekāda skaistule tā Terēzes jaunkundze nav, toties ļoti pievilcīga.» Ja Bernārs sacītu: «Es tev piedodu, brauc man līdzi…» — viņa pieceltos un viņam sekotu. Taču Bernars, kas mirkli bija ļāvies liekam aizkustinājumam un tāpēc dusmojās uz sevi, tagad juta vienīgi riebumu pret šo neparasto uzvedību, pret šiem vārdiem, kas atšķīrās no tiem, kādus radis pārmīt katru dienu. Bernārs atgādināja Arželūzas zemnieku ratus, kas bija darinati «pēc sliedēm», tiem vajadzīgi iebraukti, pierasti ceļi. Šovakar, atgriezies Senklērā, iegājis ēdamistabā, viņš atkal būs savas sliedēs un iemantos dvēseles mieru.

—   Es gribu vēl beidzamo reizi lūgt jums piedošanu, Bērnā r.

Terēze izrunāja šos vārdus pārāk svinīgi un bezcerīgi — tas bija pēdējais mēģinājums atjaunot sarunu. Taču Bernārs iebilda:

—   Nav vērts to vairs pieminēt…

—   Jūs jutīsieties ļoti vientuļš; lai arī es tur nebūšu, tomēr ieņemšu zināmu vietu. Jums būtu labāk, ja es būtu nomirusi.

Viņš viegli paraustīja plecus un gandrīz jautri lūdza Terēzei «viņa dēļ neuztraukties».

—    Katrā Dekeirū paaudzē ir bijis savs vecpuisis! Tagad šī loma jāuzņemas man. Turklāt man ir visas

nepieciešamās dotības. (Jūs taču, jādomā, man piekrītat?) Es vienīgi nožēloju, ka mums ir meita — izzudis vārds. Tiesa, ja mēs joprojām dzīvotu kopā, otru bērnu diezin vai gribētu … Tātad kopumā viss iet labi… Necelieties, lūdzu, pasēdiet vēl tepat.

Viņš ar mājienu pasauca taksometru un uz mirkli atgriezās atpakaļ, lai Terēzei atgādinātu, ka rēķins jau ir samaksāts.

Viņa ilgi skatījās uz Bernāra glāzi, kurā vēl bija palicis mazliet portvīna, pēc tam atkal sāka vērot garāmgājējus. Daži, acīmredzot kadu gaidīdami, staigāja šurpu turpu. Kāda sieviete divas reizes pagriezās atpakaļ un Terēzei uzsmaidīja. (Strādniece vai varbūt pārģērbusies par strādnieci?) Sai stundā šūšanas darbnīcas kļūst pustukšas. Terēze nemaz nedomāja atstāt kafejnīcu, viņai nebija nedz skumji, nedz garlaicīgi. Viņa nolēma šodien vairs neiet pie 2ana Azevedo un atviegloti nopūtās, viņai nemaz negribējās tikties ar šo jaunekli — atkal vajadzētu sarunāties, meklēt izteicienus. Žanu Azevedo viņa pazina, bet tos cilvēkus, kuriem vēlējās tuvināties, nepazina, vienīgi zināja, ka tie neliktu viņai runāt. Terēze vairs nebaidījās no vientulības. Viņa nojauta — līdzko ilgāku laiku paliks nekustīgi sēžam, apkārt jau radīsies apslēpts satraukums, tumšs virpulis, it kā līstu klāt skudras un saskrietu kopa suņi, ja viņas ķermenis izstiepies gulētu Dienvidu klajumu smiltīs. Terēzei sāka gribēties ēst, viņa piecēlās un ieraudzīja sevi vecā angļu stila sienas spogulī — viņai labi piestāvēja pieguļošais ceļojuma kostīms. Taču no gūstniecības Arželūzā viņas seja joprojām izskatījās kalsna, izmocīta, vaigu kauli bija izspiedušies, deguns likās īss. Viņa nodomāja: «Es esmu nenosakāma vecuma sieviete.» Viņa paēda brokastis Ruajāla ielā (kā bieži bija darījusi sapņos). Viņai negribējās pašreiz atgriezties viesnīcā. Pēc puspudcles puji augumā strāvoja patīkams siltums. Viņa palūdza cigaretes. Kāds jauns cilvēks pie blakus galdiņa uzsita šķiltavas un pasniedza viņai uguni, viņa pasmaidīja. Un pirms stundas viņa vēl šovakar bija gribējusi braukt kopā ar Bernāru pa Villandro ceļu, arvien vairāk iegremdēties priežu sila drūmajā krēslā! Vai maz ir tik svarīgi mīlēt šo vai citu novadu, priedes vai kļavas, okeānu vai līdzenumu? Terēzi patlaban interesēja vienīgi

cilvēk!, dzīvas būtnes no miesas un asinīm. «Man patīk nevis šī akmens pilsēta, nevis lekcijas un muzeji, bet dzīvais mežs, kas tur kustas, ko plosa par visām vētrām daudz spēcīgākas kaislības. Arželūzas priežu vaidi klusajās naktīs satrauc tikai tāpēc, ka tajos ir kaut kas cilvēcīgs.»

Terēze mazliet iedzēra un daudz smēķēja. Viņa klusībā smējās kā aplaimota. Rūpīgi nokrāsojusi vaigus un lūpas, viņa izgāja uz ielas un devās, kur kājas nes.

ODŽU ŅUDZEKLIS

«.,. Dievs, paturi prātā, ka mēs paši sevi nesaprotam, nezinām, ko gribam, un bezgalīgi attālināmies no tā, pēc kā ilgojamies.»

Svētā Avilas Terēze

Es gribu, lai jūs iežēlotos par šo cilvēku, savu tuvinieku ienaidnieku, par šo naida un alkatības plosīto sirdi; viņš ir zemisks, un tomēr es gribu, lai viņš jūs aizkustina. Visā viņa drūmās dzīves laikā nožēlojamas kaislības viņam aizsedz gaismu, kura ir pavisam tuvu; dažreiz kāds gaismas stars viņu skar, pat apsvilina; viņa kaislības.,, taču pirmām kārtām tie ir mērenie kristīgie, kuri viņu izspiego un kurus viņš savukārt moka. Cik daudzi no mums tā atgrūž grēcinieku, novērš viņu no patiesības, kura caur mums vairs neizstarot Ne naudu šis skopulis dievināja, ne atriebības alka šis neprātis. Jūs uzzināsiet, ko viņš patiesībā mīlēja, ja jums pietiks pacietības un drosmes uzklausīt šo cilvēku līdz pēdējās atzīšanās brīdim, kuru pārtrauc nāve,,«

PIRMĀ DAĻA

I

Tu jutīsies pārsteigta, atrodot manā naudas skapī uz vērtspapīru kaudzes šo vēstuli. Varbūt labāk būtu bijis uzticēt to notāram, kurš Tev pēc manas nāves to nodotu, vai arī ielikt to rakstāmgalda atvilktnē — pirmajā, ko bērni uzlauzīs, pirms es vēl nebūšu atdzisis. Jau gadiem ilgi esmu garā rakstījis šo vēstuli un bezmiega naktīs vienmēr iedomājies to naudas skapja plauktā, tukšā naudas skapī, kurš nesaturētu nekā cita kā tikai šo pusgadusimteni gatavoto atriebību. Nomierinies! Tu jau gan esi nomierinājusies: «Vērtspapīri tur ir!» Man liekas, ka, atgriezdamās no bankas, Tu jau priekšnamā tā iesauksies, cauri sēru plīvuram: «Vērtspapīri tur ir!»

Daudz netrūka, un to tur nebūtu; es jau biju uz to sagatavojies. Ja es būtu gribējis, jums šodien būtu atņemts viss, tikai ne māja un zeme. Jums laimējās: esmu pārdzīvojis savu naidu. Ilgi es domāju, ka mans naids ir tas, kas manī ir visdzīvīgākais. Taču patlaban es tā vairs neizjūtu. Sirmgalvim, kāds esmu kļuvis, ir grūti pat iedomāties slimo neprāti, kāds vēl nesen biju, kad pavadīju naktis, ne vairs lai izdomātu atriebību (šis bumbas sprādziens jau bija sagatavots ar tādu rūpību, ar kuru es lepojos), bet lai atrastu iespēju to izbaudīt. Es būtu gribējis dzīvot tik ilgi, lai redzētu jūsu sejas, kad jūs atgrieztos no bankas. Svarīgi būtu nedot Tev pārāk agri pilnvaru naudas skapja atvēršanai, iedot to pietiekami vēlu, lai man būtu lemts pēdējais prieks dzirdēt jūsu izmisīgos jautājumus: «Kur ir vērtspapīri?» Toreiz man likās, ka pat visdrausmīgākā agonija nesamaitātu man šo prieku. Jā, es biju spējīgs uz tik zemiskiem aprēķiniem. Kā es tik tālu tiku novests? Es taču nebiju nekāds briesmonis…

Pulkstenis ir jau četri, bet paplāte ar manu brokastu atliekām un netīrie trauki vēl atrodas uz galda un pievelk mušas. Zvanīju veltīgi; uz laukiem zvani nekad nedarbojas. Es pacietīgi gaidu šinī istabā, kurā gulēju bērnībā un kurā, bez šaubām, ari nomiršu. Tanī dienā mūsu meitas Zenevjēvas pirmā doma būs pieprasīt šo istabu saviem bērniem. Es viens pats aizņemu visplašāko un ērtāko istabu. Nenoliedziet, ka es piedāvāju Zenevjēvai to atdot un būtu arī atdevis, ja ārsts Lakāzs neuzskatītu, ka pirmā stāva mitrais gaiss ir kaitīgs maniem bronhiem. Bez šaubām, es būtu piekritis pārvietoties apakšējā stāvā, bet darītu to ar tik spīvu, apslēptu īgnumu, ka tiku, par laimi, aizkavēts. (Visu mūžu esmu nesis upurus, bet atmiņas par tiem mani sarūgtināja, baroja un kāpināja dīvainu aizvainojuma sajūtu, kas ar laiku vienmēr ir pieaugusi.)

Strīdus garu esmu mantojis no savas ģimenes. A^āte man bieži ir stāstījusi, ka tēvs bijis naidā ar vecākiem, kuri nomiruši bez atkalredzēšanās ar meitu, ko bija padzinuši no mājām pirms trīsdesmit gadiem (no viņas puses nāk mani Marseļas radi, kurus mēs nepazīstam). Mēs nekad neuzzinājām šīs saķildošanās iemeslus, bet paļāvāmies uz saviem vecākiem, pārņēmām viņu naidu; un vēl šodien, ja es sastaptu kādu no Marseļas radiem, es viņam pagrieztu muguru. Var nesatikt ar attālākiem radiem, bet tā nevar rīkoties ar saviem bērniem un sievu. Protams, netrūkst arī saticīgu ģimeņu, bet, ja padomā par bezgalīgi daudzajām mājām, kurās divas būtnes viena otru sanikno līdz pēdējam, viena otrai apriebjas pie kopīgā galda, pie kopīgās mazgājamās bļodas, zem kopīgās segas, tad jābrīnās, cik maz pāru šķiras! Viens otru nicina un tomēr nevar viens no otra izbēgt savās kopīgajās mājās…

Kāds rakstīšanas drudzis mani pārņēmis tieši šodien, manā dzimšanas dienā? Esmu vienīgais, kas zina, ka ieeju savā sešdesmit astotajā mūža gadā. Zenevjēva, Ibērs, ari viņu bērni savā dzimšanas dienā arvien saņēma kūku ar mazām svecītēm, puķes… Ne tāpēc, ka es būtu aizmirsis, es Tevi jau kopš gadiem neapdāvinu — tā ir atriebība. Pietiek… Pēdējo puķu saišķi dzimšanas dienā saņēmu no savas nabaga mātes, kura tās bija saplūkusi

;ir savām kroplajām rokām; par spīti sirds kaitei, vitļa pēdējo reizi bija aizvilkusies līdz rožu alejai.

Pie kā es paliku? Jā, Tu, protams, brīnies, kāpēc šis pēkšņais rakstīšanas trakums, jo «trakums» ir īstais vārds. Tu par to vari spriest no mana rokraksta, no burtiem, kas saliekti ka priedes rietumu vējos. Klausies: es iepriekš runāju par ilgi pārdomātu atriebību, no kuras tagad esmu atsacījies. Bet ir kaut kas Tevī, pār ko es gribu triumfēt: tā ir Tava klusuciešana. Ai, saproti mani pareizi: Tev mēle ir īstajā vietā, Tu stundām ilgi vari sarunāties ar Kazo par putnu kūti vai sakņu dārzu. Ar berniem, pat ar vismazākajiem, Tu ķircinies un niekojies caurām dienām. Ak, šīs maltītes, no kurām es piecēlos ar smagu sirdi, jo, savu rūpju un raižu sagrauzts, par tām ne ar vienu nebiju varējis pārrunāt… Sevišķi pēc Vilnāva lietas, kad es, kā laikraksti vēstīja, pēkšņi biju kļuvis izcils advokāts aizstāvis krimināllietās. Jo vairāk mani auga spēja ticēt, ka esmu nozīmīga persona, jo vairāk Tu man liki izjust manu niecīgumu… Tomēr nē, tas vēl nav galvenais; es gribu atriebties par citu klusēšanu: par to, ka Tu izturējies pret mūsu majas dzīvi, mūsu dziļo nesaskaņu. Cik bieži esmu sev vaicājis gan teātri, gan lasot kadu romānu: vai arī dzīvē ir sastopamas mīļākās un sievas, kuras «taisa scēnas», kuras vaļsirdīgi izskaidrojas un tā rod atvieglojumu.

Šos četrdesmit gadus, kopš mēs sānu pie sāna esam cietuši, Tu vienmēr atradi iespēju izvairīties no katras dziļākās sarunas, Tu vienmēr aizlavījies.

Ilgu laiku es uzskatīju, ka Tev ir kāda apdomāta sistēma, kāda apņemšanās, kuras nolūku es neizprotu, bet tad kādu dienu man kļuva skaidrs, ka mana dzīve Tevi vienkārši neinteresē. Es absolūti neietilpu Tavās pārdomās, un Tu izvairījies nevis aiz bailēm, bet aiz garlaicības. Tev vienmēr ir bijusi smalka nojauta, jau pa gabalu Tu redzēji mani tuvojamies. Ja es Tevi nejauši pārsteidzu, Tu viegli atradi aizbildināšanos vai arī papliķēji man vaigu, noskūpstīji un aizlavījies pa durvīm.

Bez šaubām, es varētu baidīties, ka Tu saplēsīsi šo vēstuli, izlasījusi pirmās rindas. Tomēr nē — kopš pāris mēnešiem esmu Tev radījis izbrīnu, modinājis Tevī interesi. Vienalga, cik maz Tu man piegriez vērības, Tu tomēr nevarēji nemanīt pārmaiņu manā garastāvoklī. Jā, šoreiz esmu pārliecināts, ka Tu neizvairīsies. Es gribu,

lai Tu zini, es gribu, lai jūs visi zināt, Tu, Tavs dēls, Tava meita, Tavs znots un Tavi mazbērni, kāds bija šis cilvēks, kurš dzīvoja viens iepretim jūsu noslēgtajai saimei, šis darbiem pārslogotais advokāts, kuru tomēr vajadzēja saudzēt, jo viņam piederēja nauda, bet kurš dzīvoja it kā uz citas planētas. Uz kādas? Tu nekad neesi gribējusi tanī ieskatīties. Nomierinies: šis nebūs nedz manis paša uzrakstītais pēcnāves slavinājums, nedz apsūdzības raksts pret jums. Mana rakstura iezīmīgākā īpašība, kura būtu pārsteigusi jebkuru citu sievieti, tikai ne Tevi, ir nesaudzīga gaišredzība.

Man nekad nav piemitušas spējas veikli pievilt pašam sevi, kas palīdz dzīvot lielākai daļai cilvēku. Ja man gadījies izturēties zemiski, cietsirdīgi, tad es pats vienmēr pirmais esmu to apzinājies…

Man bija jāpārtrauc… nenesa lampu; arī aizkarus neviens nenāca aizvērt. Raudzījos uz vīnu pagraba jumtu, kura dakstiņi laistījās puķu vai putna kakla košajās krāsās. Klausījos strazdus, kas dziedāja efejās, kuras apvijušas piramidālās papeles, dzirdēju ripojošas mucas troksni. Tā ir laime gaidīt nāvi vienīgajā vietā pasaulē, kur viss palicis līdzīgs senām atmiņām. Tikai motora rūkoņa atvieto ēzeļmātes vilktās norijas čīkstoņu. (Ir vēl arī šausmīgā pasta lidmašīna, kura vēstī azaida stundu un saduļķo debesi.)

Daudziem cilvēkiem vis negadās atrast īstenībā, viņu redzes apvārsnī to pasauli, kuru lielākā daļa atklāj tikai paši sevī un arī tikai tad, ja viņiem ir drosme un pacietība atcerēties. Es uzlieku roku uz krūtīm, taustu sirdi. Uzmetu acis spoguļskapim, kur kādā stūrī atrodas injekciju šļirce, ampulas — viss, kas būtu nepieciešams krīzes gadījumā. Vai kāds dzirdētu, ja es sauktu? Viņi apgalvo, ka man neesot īsta stenokardija; daudz nesvarīgāk ir viņiem mani par to pārliecināt nekā pašiem tam ticēt, lai viņi varētu mierīgi gulēt. Tagad es atvelku elpu. Liekas, it kā kāda roka uzgultos kreisajam plecam, to turētu nekustīgu nepareizā stāvoklī, un tā darītu kāds, kurš gribētu, lai es viņu neaizmirstu. Par sevi varu sacīt, ka man nāve neatnāks zagšus. Jau kopš gadiem viņa ložņā ap mani, es viņu dzirdu; jūtu viņas dvašu: viņa ir pacietīga ar mani, jo es viņu neizaicinu, bet padodos dis

ciplīnai, kādu uzliek viņas tuvošanās. Es nobeidzu dzīvošanu, ģērbies mājassvārkos, ap mani ir visi nedziedināmiem slimniekiem nepieciešamie piederumi, es sēžu i rtā atzveltnes krēslā, kurā mana māte gaidīja savu galu; .'.ēžu tāpat kā viņa pie nenokopta, smirdoša, zāļu pudelēm apkrauta galda, vairāku pretīgu māniju vergs. Taču neesiet pārāk droši: lēkmju starplaikos es atgūstu sparu. Mans pilnvarotais advokāts Būrī, kas jau domāja, ka esmu miris, redz mani no jauna parādāmies; man pietiek spēka, lai stundām ilgi banku pagrabos es pats nogrieztu kuponus.

Man jādzīvo vēl līdz tam laikam, kad nobeigšu šo atzīšanos, lai beidzot Tevi piespiestu mani uzklausīt, Tevi, kura visus šos gadus, kopš esmu gulējis ar Tevi vienā gultā, vakarā, man tuvojoties, nekad nevilcinājās pateikt: «Man bezgalīgi nāk miegs, esmu jau aizmigusi, aizmigusi…»

Tu biežāk vairījies nevis no maniem glāstiem, bet no vārdiem.

Ir taisnība, ka mūsu nelaime sākās tanīs bezgalīgajās sarunās, kurās mēs, jaunlaulātie, atradām patikšanu. Bijām divi bērni: man bija divdesmit trīs gadi, Tev astoņpadsmit; varbūt mīlestība mums sniedza mazāk prieka nekā šī aizmiršanās noslēpumu uzticēšanā. Kā visās bērnišķīgās draudzībās mēs bijām zvērējuši viens otram visu pasacīt. Man bija tik maz ko Tev uzticēt, ka biju spiests izpušķot niecīgas dēkas; es nešaubījos, ka Tu esi tikpat maz piedzīvojusi kā es. Man nenāca ne prātā, ka Tu būtu varējusi nosaukt kāda cita jaunekļa vārdu pirms manēja; es tam neticēju līdz tam vakaram.

Tas notika šinī istabā, kurā es šodien rakstu. Tapetes ir mainītas, bet sarkankoka mēbeles palikušas tanīs pašās vietās; uz galda bija vēl balta matēta stikla ūdens glāze un izlozē laimēta tējas servīze. Mēnesnīca apgaismoja aizkarus. Dienvidu vējš, nākdams pāri klajumiem, atnesa līdz pat mūsu gultai ugunsgrēka smaku.

Sis draugs Rodolfs, par kuru Tu jau bieži biji man stāstījusi un vienmēr krēslainā istabā, it kā viņš parādītos starp mums tikai visdziļākās tuvības stundās; tovakar Tu atkal izrunāji viņa vārdu — vai esi to aizmirsusi? Bet ar to vien Tev nepietika:

«Ir kaut kas, mans mīļais, par ko man vajadzēja tev pastāstīt pirms mūsu saderināšanās. Jūtu sirdsapziņas pārmetumus, ka es tev to neatklāju… Ak! Nav nekā nopietna, nomierinies…»

Es nebiju uztraucies un nekā nedarīju, lai izvilinātu Tavu atzīšanos, bet Tu to man veltīji ar tādu labpatiku, kura sākumā mani mulsināja. Tu kļuvi vaļsirdīga nevis aiz godprātības pret mani, kā Tu apgalvoji un varbūt arī pati ticēji.

Nē, Tu iegrimi tīksmainās atmiņās, Tu vairs nespēji savaldīties. Varbūt Tu tur nojauti draudus mūsu laimei, bet, kā mēdz teikt, tas bija stiprāks par Tevi. Tava griba nespēja atvairīt šā Rodolfa ēnu, kas lidinājās ap mūsu gultu.

Neiedomājies, ka mūsu nelaime cēlās no greizsirdības. Tanī vasaras naktī, par kuru runāju, es, kas vēlāk kļuvu greizsirdīgs nepratis, neizjutu nekā tāda, kas kaut cik līdzinātos šai kaislībai, tanī 1885. gada naktī, kad Tu man atzinies, ka vasaras brīvdienās Eksā esi bijusi šā nepazīstamā jaunekļa līgava.

Atskārstu, ka tikai pēc četrdesmit pieciem gadiem man radusies iespēja par to izskaidroties! Vai tikai Tu izlasīsi manu vēstuli? Tas viss Tevi tik maz interesē! Viss, kas attiecas uz mani, Tevi garlaiko. Jau bērni Tevi kavēja mani redzēt un uzklausīt; bet kopš radušies mazbērni… Jo ļaunāk! Izmantošu šo pēdējo izdevību. Varbūt mirušam man būs vairāk varas pār Tevi, nekā bija dzīvam. Vismaz pirmajās dienās. Uz dažām nedēļām es atkal ieņemšu vietu Tavā dzīvē. Ja ne citādi, tad aiz pienākuma Tu izlasīsi šīs lappuses līdz galam; man vajag tam ticēt. Es tam ticu.

II

Nē, es neizjutu ne mazāko greizsirdību Tavas atzīšanās laikā. Kā lai Tev izskaidroju, ko tā mani iznīcināja? Es biju vienīgais bērns atraitnei, kuru Tu pazini jeb, pareizāk sakot, kurai blakus nodzīvoji šos garos gadus, viņu nepazīdama. Pat ja tas Tevi būtu interesējis, Tev būtu bijis grūti saprast šo divu būtņu — mātes un dēla vienību, Tev, varenas, lielas, pakļautībā saskaņotas buržuāziskas ģimenes sastāvdaļai. Nē, Tu nevarētu aptvert, cik

daudz gādības var veltīt necila prefektūras ierēdņa atraitne savam dēlam, kas vienīgais pasaulē viņai bija palicis. Mani panākumi mācībās viņu pildīja ar lepnumu. Tie arī man bija vienīgais prieks. Tolaik es nešaubījos, ka mēs esam ļoti nabadzīgi. Mani par to pārliecināja mūsu šaurais dzīves veids un stingrā taupība, kura mātei bija kļuvusi par likumu. Protams, man nekā netrūka. Tikai tagad es aptveru, cik ļoti mani lutināja. Mātes fermu rentnieki no Oslēnas apgādāja mūs ar pārtiku; es justos ļoti pārsteigts, ja man kads būtu teicis, ka ēdam izsmalcinātus ēdienus. Jaunas, labi nobarotas vistiņas, zaķi, irbju pastētes nemodināja manī domu, ka tā ir greznība. Vienmēr biju dzirdējis, ka šīs zemes esot mazvērtīgas. Un patiesi — mana māte tās mantoja kā neauglīgus laukus, kuros mans vectēvs, bērns būdams, pats bija ganījis lopus. Bet es nezināju, ka manu vecāku pirmās rūpes bija apsēt ar priežu sēklām šos laukus un ka man divdesmit viena gada vecumā piederēja divtūkstoš hektāru krietni paauguša meža, kas jau deva baļķus. Māte taupīja arī no savas pieticīgās rentes. Vēl, kad tēvs bija dzīvs, viņi, «svīzdami asins sviedrus», bija nopirkuši Kalēzu (par četrdesmit. tūkstošiem franku — tagad es šos vīnalaukus neatdotu par miljonu!). Mēs dzīvojām Svētās Katrīnas ielā, ceturtajā stāvā, mājā, kura mums piederēja. (Tā kopā ar neapbūvētiem zemes gabaliem bija ietilpusi mana tēva pūrā.) Divreiz nedēļā no laukiem atveda grozu: pie miesnieka māte iepirkās cik vien maz iespējams. Par sevi varu sacīt, ka es dzīvoju ar noteiktu mērķi iestāties pedagoģiskajā skolā. Mātei bija jācīnās, lai es ceturtdienās un svētdienās «izietu pastaigāties». Es nelīdzinājos tiem bērniem, kas vienmēr ir pirmie bez mazākās piepūles. Es biju «zubrītājs» un ar to lepojos: zubrītājs — un nekas vairāk. Atceros, ka man licejā nebija ne mazākā prieka mācīties Vergīliju vai Rasīnu. Tas viss man bija tikai kursa viela. No visiem ģeniālu cilvēku daiļdarbiem es savrupmāju tos, kas bija ierakstīti programmās, un vienīgi tic manās acīs bija svarīgi; par tiem tad es rakstīju visu vajadzīgo, lai patiktu eksaminatoriem, proti, to, ko jau kopš daudzām paaudzēm teikuši un rakstījuši pedagoģisko skolu audzēkņi. Jā, tāds idiots es biju un varbūt būtu arī palicis, ja man nebūtu sākusies asiņu izkrēpošana, kas pārbiedēja māti un piespieda mani visu pamest divus mēnešus pirms konkursa pārbaudījumiem.

Tās bija pārāk uzcītīgas bērnības un neveselīgi pavadītas jaunības sekas; augošs zēns nevar palikt nesodīts, ja kvern līdz vēlai naktij pie rakstāmgalda, pārliecies pār grāmatām, un nicina jelkādus fiziskus vingrinājumus.

Vai es Tevi garlaikoju? Šausmīgi baidos, ka Tev var kļūt garlaicīgi. Tomēr neizlaid nevienu rindu. Tici man, ka pakavējos tikai pie paša nepieciešamākā; mūsu dzīves drāma sākās jau šinīs notikumos, kurus Tu nepazini vai arī esi aizmirsusi.

Jau no pirmajām lappusēm Tu redzi, ka nesaudzēšu sevi. Te daudz kas spēs uzkurināt Tavu naidu… Nekā neiebilsti: tiklīdz Tu domā par mani, Tevī mostas nepatika.

Baidos būt netaisns pret mazo, vārgo zēnu, kāds es biju, vienmēr līkņādams pār savām vārdnīcām. Kad lasu citu cilvēku bērnības atmiņas un redzu to paradīzi, uz kuru viņi visi domās atgriežas, es satraukts sev vaicāju: «Un es? Kādēļ ap mani šis tuksnesis no paša dzīves sākuma? Varbūt esmu aizmirsis to, ko citi atceras; varbūt esmu pazinis tos pašus priekus?…» Ak vai! Es neredzu nekā cita kā negantu cīņu dēļ pirmās vietas, naidīgu sacenšanos ar klases biedriem Enoku un Rodrigu. Es instinktīvi atvairīju katru draudzību. Atceros tomēr, ka manu panākumu slava un pat augstprātība pievilka dažus raksturus. Biju cietsirdīgs pret katru, kas tiecās mani iemīļot. Man derdzās «sentimenti».

Pat ja rakstīšana būtu mans amats, arī tad es nevarētu sacerēt nevienu saulainu lappusi par savu dzīvi licejā. Pagaidi… kaut kas tomēr, gandrīz nekas: mans tēvs… Es tikko atcerējos viņu, taču dažkārt man gadījās sevi pārliecināt, ka viņš nav miris, bet dīvainos apstākļos pazudis. Atgriezos no liceja skriešus pa Svētās Katrīnas ielas braucamo joslu, lavierēdams starp automobiļiem, jo pa pārpildītajām ietvēm tik ātri netiktu uz priekšu. Uzjozu pa kāpnēm. Māte pie loga gludināja veļu. Tēva ģīmetne karājās parastajā vietā, pie gultas labajā pusē. Ļāvu mātei mani noskūpstīt, tikko atbildēju viņai un jau vēru vaļā grāmatas.

Kad man sākās asiņu izkrēpošana, kas pārveidoja manu likteni, māte aizveda mani uz Arkašonu, un tur aizritēja drūmi mēneši, kuros veselības sabrukums satricināja manus godkārīgos studiju nodomus. Nabaga māte mani kaitināja ar savu nevēribu pret to, un man likās, ka viņai maz rūp mana nākotne. Katru dienu viņa satraukta gaidīja «termometra stundu». Visas viņas sāpes un prieks bija atkarīgs no mana iknedēļas svara. Kad vēlāk slimodams ļoti cietu no tā, ka mana slimība nevienu neinteresēja, es atzinu, ka esmu sodīts par savu cietsirdību, par savu pārāk stipri mīlēta zēna neiecietību.

Sākoties pirmajām jaukajām dienām, es «pārvarēju slimību», kā māte teica. Pat vēl vairāk — es atdzimu. Kļuvu plecos platāks, miesās spēcīgāks. Mans ķermenis, kas tik ļoti bija cietis no dzīves veida, kādu tam biju uzmācis, atplauka sausajā mežā, kurā auga vīķi un zemeņkoks, palicis vēl no tiem laikiem, kad Arkašona bija tikai ciems.

Tanī pašā laikā dabūju zināt no mātes, ka man nav jāraizējas par nākotni, ka mums pieder diezgan liela bagātība, kas gadu no gada pieaug. Man neesot jāsteidzas; no militārā dienesta mani ari, bez šaubām, atbrīvošot. Man piemjta liela runas veiklība, kas bija pārsteigusi visus manus skolotājus. Māte vēlējās, lai es studēju tiesību zinātnes; viņa bija pārliecināta, ka bez sevišķas piepūles es varēšu kļūt izcils advokāts, ja mani varbūt nevilinās politika… Viņa runāja, runāja un pēkšņi atklāja savus nodomus. Un es klausījos saīdzis, naidīgs, pievērsis skatienu logam.

Es sāku «skraidīt apkārt». Māte vēroja mani šaubu pilnā iecietībā. Vēlāk, dzīvojot pie Taviem tuviniekiem, es redzēju, ka reliģiozā ģimenē šādu izlaidību ļoti nopeļ. Mana māte tur saskatīja tikai tik daudz nevēlama, cik tas varētu apdraudēt manu veselību. Kad viņa bija pārliecinājusies, ka šie prieki man nekaitē, viņa pievēra acis uz manām vakara gaitam, ja tikai es atgriezos mājās ap pusnakti. Nebaidies, ka Tev stāstīšu par savām tālaika mīlestības dēkām. Zinu, ka Tev tādas derdzas, turklāt mani piedzīvojumi bija tik nenozīmīgi!

Bet pat tie man maksāja diezgan dārgi. Es no tā cietu. Cietu tāpēc, ka manī bija tik maz pievilcības un mana jaunība man nekā nedeva. Šķiet ne tāpēc, ka es būtu bijis neglīts. Mani sejas vaibsti bija pareizi, Zenevjēva, mans dzīvais atveids taču bija skaista jaunava.

Tomēr es piederēju pie tās ļaužu sugas, par kuriem saka, ka tiem nav jaunības: drūms puisis, bez možuma. Jau ar savu izskatu vien es stindzināju cilvēkus. Jo skaidrāk es to apzinajos, jo vairāk sadrūmu. Nekad neesmu mācējis labi apģērbties, izvēlēties kaklasaiti, to sasiet. Nekad neesmu pratis aizmirsties, smiet, draiskuļot. Nebija iedomājams, ka es varētu pievienoties kādai jautrai sabiedrībai: es piederēju pie tiem cilvēkiem, kuru klātbūtne visu izjauc. Turklāt biju ļoti jūtīgs, nespēju paciest ne mazāko zobgalību. Toties, kad es pats gribēju jokot, tad neviļus apveltīju citus ar tādiem belzieniem, kurus viņi man nepiedeva. Es vērsos tieši uz smieklīgo, nepilnīgo viņos, par ko būtu vajadzējis klusēt. Aiz kautrības vai aiz lepnuma es runāju ar sievietēm tanī pamācoša pārākuma tonī, kuru viņas necieš. Nemācēju novērtēt viņu apģērbu. Jo vairāk jutu, ka viņām nepatīku, jo vairāk pasvītroju sevī visu to, kas viņas atbaidīja. Mana jaunība bija ilgstoša pašnāvība. Aiz bailēm, ka es dabiski varētu nepatikt, steidzos tīši nepatikt.

Ar vai bez iemesla es vainoju savu māti par to, kas es biju. Man likās, ka izpērku viņas grēku, ka kopš bērnības viņa ir mani pārmērīgi sargājusi, lolojusi un kopusi. Tanī laikā es biju pret viņu mežonīgi cietsirdīgs. Es viņai pārmetu mīlestības pārmērību. Es nevarēju piedot, ka viņa mani pārbagāti apbalvoja ar to, ko man saņemt bija lemts no viņas vienīgas pasaulē, ar to pašaizliedzīgo mīlestību, kuru neviena cita man nedāvāja. Piedod, ka vēlreiz pie tā atgriežos; vienīgi šī doma dod man spēku panest atstumtību, kurā Tu mani pameti. Ir taisnīgi, ka tagad man par to jāsamaksā. Pirms tik daudziem gadiem mūža miegā aizmigusi nabaga sieviete, atmiņas par kuru mīt tikai manā samocītajā sirmgalvja sirdī — cik ļoti viņa būtu cietusi, ja būtu varējusi paredzēt, kā liktenis viņu atriebs!

Ja, es biju cietsirdīgs: lauku mājas mazajā ēdamistabā zem spuldzes, kas apgaismoja mūsu maltītes, es uz viņas biklajiem jautājumiem atbildēju tikai vienzilbīgi vai arī brutāli iekaisu dusmās pie mazākā iemesla un pat bez tā.

Viņa necentās izprast, nepētīja mana niknuma cēloņus, bet pacieta to kā dieva dusmas:

—   Tā ir slimība, — viņa teica, — vajadzētu atpūtināt nervus… (Un piemetināja, ka esot pārāk neizglītota, lai

mani saprastu.) Skaidrs, ka tāda vecene kā es nav nekāda patīkamā galda biedrene jauneklim Tavos gados…

Viņa, kuru arvien biju redzējis taupīgu, lai neteiktu skopu, deva man vairāk naudas, nekā prasīju, vedināja mani uz izdevumiem, atgādāja no Bordo smieklīgas kaklasaites, kuras atteicos nēsāt.

Mēs iedraudzējāmies ar kaimiņiem, ar kuru meitu es sāku lakstoties ne tāpēc, ka viņa man patiktu; tā kā ziemu viņa Arkašonā pavadīja veseļošanās nolūkā, mana māte neprātīgi baidījās no slimības pielipšanas, kā arī no tā, ka es varētu šo jaunavu sakompromitēt un tad būtu pret savu gribu ar viņu saistīts. Tagad esmu pārliecināts, ka tiecos, turklāt veltīgi, pēc šā iekarojuma tādēļ, lai sagādātu mātei raizes.

Pēc gada prombūtnes mēs atgriezāmies Bordo. Bijām pārcēlušies uz jaunu dzīves vietu. Lai mani pārsteigtu, māte, nekā nesacīdama, bija nopirkusi savrupmāju uz bulvāra. Kļuvu mēms aiz brīnumiem, kad durvis mums atvēra sulainis. Otrais stāvs bija domāts man. Viss šķita jauns. Slepenībā pārsteigts no šīs greznības, kura šodien man liekas šausmīga, es cietsirdīgi nekā cita neizteicu kā tikai paļājumus un izpaudu raizes par izšķiesto naudu.

Tad māte uzvaroši parādīja man norēķinus, kas viņai gan nemaz nebija jādara (jo lielākā īpašumu daļa bija nākusi viņai pūrā). Piecdesmit tūkstoši franku rentes, neieskaitot mežu cirtumus, tanī laikā un it īpaši provincē bija krietna bagātība, kuru jebkurš cits jauneklis būtu izlietojis, lai izvirzītos, paceltos pilsētas augstākajā sabiedrībā. Godkāres man netrūka, bet man būtu biiis grūti noslēpt no studiju biedriem juridiskajā fakultātē savas naidīgās jūtas pret viņiem.

Gandrīz visi viņi bija aristokrātu dēli, audzināti pie jezuītiem; es, licejists un gana mazdēls, nekad nevarēju viņiem piedot mežonīgo skaudību, kuru man iedvesa viņu uzvešanās, kaut gan garīgā attīstībā man viņi likās atpalikuši. Apskaust būtnes, kuras nicina, — šī apkaunojošā kaislība spēj sagandēt visu dzīvi.

Es viņus apskaudu un nicināju; viņu nievas (varbūt iedomātas) manu ienaidu kapināja. Mans raksturs neļāva man ne mirkli domāt par viņu labvēlības iekarošanu, dienu no dienas es jo vairāk iekļāvos viņu pretinieku

nometnē. Reliģijas nīšana, kas tik ilgu laiku bija manī valdoša kaislība, no kuras Tu tik ļoti cieti un kura padarīja mūs par mūžīgiem ienaidniekiem, šī nīšana manī radās juridiskajā fakultātē 1879. un 1880. gadā, tanī laikā, kad palāta balsoja par slavenā dekrēta 7. paragrāfu — par jezuītu izdzīšanu. ,

Līdz tam laikam šie jautājumi man bija vienaldzīgi. Māte par tiem nekad nerunāja vairāk kā:

—    Es esmu pavisam mierīga — ja tādi ļaudis kā mēs netiks debesu valstībā, tad tur netiks neviens.

Viņa bija likusi mani kristīt. Pirmā iešana pie dievgalda licejā man likās garlaicīga formalitāte, kas vāji palikusi atmiņā. Katrā ziņā vairāk es nekad negāju pie dievgalda. Man reliģijas jautājumos nebija nekādu zināšanu. Kad es biju bērns, tad garīdznieki, ko sastapu uz ielas, man šķita kā pārģērbti cilvēki, kā maskas. Es nekad nedomāju par reliģijas problēmām, un, kad beidzot ar tām saduros, tad tas notika tikai aiz politiskiem iemesliem.

Es organizēju no bijušajiem studentiem pulciņu, kas satikās Voltēra kafejnīcā; šeit vingrinājos runu teikšanā. Ja privātajā dzīvē biju ļoti bikls, tad publiskās debatēs kļuvu pavisam cits cilvēks. Man bija savi piekritēji; man patika būt viņu vadītājam, kaut gan sirds dziļumos es viņus nicināju tāpat kā bagātos buržuā. Es uz viņiem dusmojos tāpēc, ka viņi tik vaļsirdīgi parādīja savus nožēlojamos dzinuļus, kas mita ari manī; viņi piespieda mani to apzināties. Mazu iērēdnīšu dēli, izputējuši buržuā, saprātīgi un godkārīgi jaunieši, bija pilni žultaina rūgtuma, viņi man glaimoja, tomēr mani nemīlēja. Paretam es viņus pacienāju ar pusdienām restorānā, un tas viņiem bija notikums, par ko viņi vēl ilgi runāja. Taču viņu manieres man derdzās. Reizēm nevarēju savaldīties un izmetu kādu dzēlību, kas viņus nāvīgi aizvainoja un palika kā skabarga viņu sirdī.

Mans antireliģiskais naids tomēr bija patiess. Mani tirdīja arī zināma tieksme pēc sociāla taisnīguma. Es piespiedu māti nojaukt samana mājiņas, kurās dzīvoja mūsu rentnieki, kas pārtika no rupjas maizes un kukurūzas biezputras. Pirmo reizi viņa mēģināja man pretoties:

—   Par pliku paldies, ko viņi tev pateiks…

Vairāk nekā es arī nedarīju. Man bija sāpīgi apzināties, ka maniem pretiniekiem un man ir vienādas tieksmes:

zeme, nauda. Ir īpašnieku šķiras un ir pārējās. Es sapratu, ka arvien būšu īpašnieku pusē. Biju tikpat bagāts un varbūt pat bagatāks nekā uzpūtīgie dendiji, kuri, ka man šķita, novērsās, mani ieraudzījuši, bet, bez šaubām, neatteiktos paspiest man roku, ja es to sniegtu. Netrūka arī ne pa labi, ne pa kreisi ļaužu, kuri publiskās sanāksmēs man parmeta, ka man pieder divtūkstoš hektāru meža un vīna lauku.

Piedod, ka pie tā uzkavējos. Bet bez šiem sīkumiem Tu varbūt nesaprastu, ko man, slimīgi jūtīgam zēnam, nozīmēja mūsu sastapšanās un mīlestība. Es, zemnieku dēls, kura māte ir «valkājusi lakatiņu uz galvas», precēšu Fondodēža jaunkundzi! Tas pārspēja katru iedomu, tas bija neaptverami…

III

Es pārtraucu rakstīšanu, tāpēc ka gaisma dzisa un es dzirdēju apakšstāvā runājam. Jūs nesacēlāt lielu troksni. Taisni pretēji: jūs runājāt klusu, un tieši tas mani uztrauca. Agrāk es varēju no savas istabas sekot jūsu sarunām. Tagad jūs esat kļuvuši aizdomu pilni, jūs sačukstaties. Tu nesen man teici, ka es sākot vāji dzirdēt. Tā nav taisnība: es sadzirdu vilciena rūkoņu viaduktā. Nē, nē, es neesmu kurls. Jūs tikai pazemināt balsis, jo negribat, ka es saprotu jūsu vārdus. Ko jūs slēpjat no manis? Vai neveicas ar darījumiem? Viņi tur visi, mēles trīdami, ir Tev apkārt: znots, kas nodarbojas ar ruma tirdzniecību, mazdēls, kurš nedara nekā, un mūsu dēls Ibērs, biržas mākleris… Viņš var rīkoties ar visas pasaules naudu, maksādams divdesmit procentu dividendes!

Uz mani neceriet: es nekā neizlaidīšu no rokām. «Cik vienkārši būtu nocirst priedes…» šovakar Tu man čukstēsi. Tu man atgādināsi, ka Ibēra abas meitas kopš laulībām dzīvo pie vīra vecākiem, jo viņām nav naudas dzīvokļa iekārtas iegādei. «Mums pažobelē ir daudz mēbeļu, kas tur aiziet bojā; mums nekā nemaksātu viņiem tās aizdot…» Jā, to Tu man tūlīt prasīsi. «Viņas par to uz mums tur ļaunu prātu; viņas te vairs nesper kāju. Man ir laupīti mani mazbērni…» Bez šaubām, tieši par to jūs sačukstaties savā starpā.

Pārlasu šis vakar satraukumā rakstītās rindas. Kā es varēju ļauties šādam trakumam? Tā vairs nav vēstule, bet . dienasgrāmata — pārtraukta, atkal atsākta… Vai lai saplēšu to? Sākt visu no gala? Nav iespējams: laiks steidzina. Kas rakstīts, tas rakstīts. Galu galā ko tad es vēlos, ja ne pilnīgi Tev atklāties, piespiest Tevi ielūkoties manī līdz dvēseles dziļumiem? Kopš trīsdesmit gadiem es Tavas acīs neesmu nekas cits kā tūkstošfranku naudas zīmju izdalītājs aparāts, kurš turklāt slikti darbojas un kuru vajag nemitīgi purināt, līdz tai dienai, kad beidzot varēs viņu atvērt, iztukšot, raust pilnām riekšavām tanī esošos dārgumus.

No jauna es padodos dusmām. Tās mani noved turpat, kur tiku pārtraukts: jāaiziet atpakaļ līdz šā neprātīgā niknuma avotam, jāatceras šī liktenīgā nakts… Bet vispirms — vai T.u atceries mūsu pirmo sastapšanos?

Astoņdesmit trešā gada augustā es ar māti uzturējos Lišonā. Sakarona viesnīca tanī laikā bija pieblīvēta ar polsterētām mēbelēm, pufiem, izbāztiem dzīvniekiem. Etinjī alejas liepas — tā ir viņu smarža, ko jūtu vēl pēc tik daudziem gadiem, kad liepas zied. Rītos mani modināja ēzelīšu sīko solīšu dipoņa, zvārgulīšu šķindas, patagu pliukšķi. Kalnu strauti plūda gar ielām. Apkārt staigājoši tirgotāji skaļā balsī piedāvāja sviesta cepumus un piena maizītes. Garām jāšus traucās tūristu pavadoņi, redzēju aizsteidzamies kavalkādes.

Visu otro stāvu apdzīvoja Fondodēžu ģimene Tā aizņēma karaļa Leopolda apartamentus.

—    Sie ļaudis gan ir izšķērdētāji! — teica mana māte.

Tas viņus tomēr nekad netraucēja kavēties ar maksājumu kārtošanu. (Viņi bija noīrējuši preču novietošanai plašu laukumu, kurš mums piederēja ostas tuvumā.)

Mēs ēdām pie kopīgā galda, bet jums, Fondodēžiem, ēdienu pasniedza atsevišķi. Atceros apaļo galdu pie loga, Tavu izplūdušo vecmāmiņu, kas bija apsegusi kailo pakausi ar melnām mežģīnēm, kurās vizuļoja gāgāti. Es vienmēr domāju, ka viņa man uzsmaida, bet izrādījās, ka šo iespaidu radīja viņas šauro acu veidojums un pārmērīgi lielā mutes sprauga. Viņu apkalpoja mūķene ar uzblīdušu, žultainu seju, ievīstījusies smagās drānās. Tava māte… cik viņa bija daiļa! Tērpusies melnā, arvien sērās par saviem diviem zaudētiem bērniem. Tā bija viņa, nevis Tu, ko es slepeni apbrīnoju. Mani mulsināja viņas kakla

un roku kailums. Viņa nevalkāja rotas. Biju sagudrojis izaicinājumu Stendāla romānu garā un nolēmu gaidīt līdz vakaram, lai viņu uzrunātu vai slepus nodotu viņai kādu vēstulīti. Tevi es tikko pamanīju. Es domāju, ka jaunas meitenes mani neinteresē. Turklāt Tev piemita apvainojoša īpašība nekad neuzlūkot cilvēkus; tā Tu izpaudi viņiem nicināšanu.

Kādu dienu, atgriežoties no kazino, es pārsteidzu savu māti sarunā ar Fondodēža kundzi, kas bija ļoti glaimīga, pārāk laipna, kā cilvēks, kurš nevēlas nolaisties līdz sarunas biedra līmenim. Turpretī māte runāja skaļi: viņas nagos bija parasta īrniece, un Fondodēži viņas acīs nebija nekas cits kā slikti maksātāji. Būdama lauciniece, zemju īpašniece, māte skatījās ar neuzticību uz tirdznieciskiem darījumiem un nemitīgi apdraudētajām tirgoņu bagātībām. Es pārtraucu māti, kad viņa teica.

—   Protams, es uzticos Fondodēža kunga parakstam, tomēr …

Pirmo reizi es iejaucos veikalnieciskā sarunā. Fondodēža kundze dabūja pieprasīto pagarinājumu. Pēc tam bieži esmu pārdomājis, ka mātes zemnieciskais instinkts nebija viņu maldinājis: Tava ģimene man ir maksājusi diezgan dārgi, un, ja es būtu ļāvis sevi aptīrīt, tad Tavs dēls, Tava meita un Tavs mazbērns drīz vien būtu palaiduši vējā manu bagātību, noslīcinājuši to savos pasākumos. Viņu pasākumi! Kantoris pirmajā stāvā, telefons, mašīnrakstītāja… Aiz šis dekorācijas nauda gaist kaudzēm. Bet es aizmaldos… Mēs esam 1883. gadā Lišonā.

Tad jūsu varenā ģimene sāka man uzsmaidīt. Tava vecmāmiņa nepārtraukti runāja, tāpēc ka bija kurla. Bet, kopš man bija lemts pēc maltītes pārmīt dažus vārdus ar Tavu māti, viņa mani garlaikoja un satrieca manas romantiskās iedomas. Tu neņemsi ļaunā, ja Tev atgādināšu, ka viņas runas bija tukšas, viņa dzīvoja tik šaurā pasaulītē, lietoja tik aprobežotus izteiksmes līdzekļus, ka trīs minūšu ilga saruna ar viņu jau sagādāja man mokas.

Mana uzmanība, novērsusies no mātes, pārgāja uz meitu. Sākumā es nemanīju, ka mūsu sarunām netiek likti nekādi šķēršļi. Kā es būtu varējis iedomāties, ka Fondodēži manī saskata labu partiju? Atceros kādu pastaigu Liliju ielejā. Tava vecmāmiņa ar mūķeni atradās ekipāžā, mēs uz priekšējā sēdekļa. Lišonā tiešām netrūka īrējamu

kariešu! Vienīgi Fondodēžiem varēja» ienākt prāiā atvest šurp savu ekipāžu.

Zirgi, mušu raākuja apņemti, gāja soļos. Mūķenes seja laistījās no sviedriem, acis viņai bija puspievērtas. Tava vecmāmiņa vēdinājās ar Etinjī parkā nopirktu vēdekli, uz kura bija uzzīmēts matadors, kas dur melnu vērsi. Tev, par spīti tveicei, rokās bija gari cimdi. Tu biji viscaur tērpta baltā, līdz pat garajiem zābaciņiem. I'u man teici, ka kopš abu brāļu nāves esot ziedojusies baltam. Es nezināju, ko nozīmē «ziedoties baltam». Vēlāk dabūju zināt, cik ļoti Tava ģimene ciena šādu visai dīvainu svētulīgumu. Toreiz biju tādā garastāvoklī, ka es tur saskatīju kaut ko ļoti dzejisku. Kā lai Tev paskaidroju, ko Tu manī atraisīji? Pēkšņi man radās sajūta, ka es vairs neesmu pretīgs, ka neesmu nīstams. Viens no manas dzīves svarīgākajiem brīžiem bija vakars, kad Tu man pateici:

—   Tas ir neparasti, ka jauneklim ir tik garas skropstas!

Es rūpīgi slēpu savus progresīvos uzskatus. Atceros, ka šā izbraukuma laikā, kad mēs bijām izkāpuši, lai zirgiem, kalnā dodoties, būtu vieglāk vilkt ekipāžu, Tava vecmāmiņa un mūķene ķērās pie saviem rožukroņiem un sāka skaitīt lūgšanas, un vecais, kopš gadiem skolotais kučieris no sava augstā sēdekļa piebalsoja viņām «āmen». Tu smaidīji, mani uzlūkodama. Es paliku nesamulsināms. Es labprāt svētdienās pulksten vienpadsmitos pavadīju jūs uz mesu. Man ar šo ceremoniju nesaistījās neviena metafiziska doma. Tas bija zināmas šķiras kults, un es lepojos, juzdams, ka tieku tai pievienots; tas bija zināms senču reliģijas veids buržuāzijas rīcībā, rituālu sistēma, kurām bija vienīgi sociāla nozīme.

Ta kā Tu mani dažreiz slepus uzlūkoji, tad atmiņas par šīm mesām man saistās ar brīnišķu atklājumu: es spēju kadam patikt, valdzināt un saviļņot jaunavas sirdi. Mīlestība, kuru es pats jutu, man sajaucās ar to, kuru modināju, kuru domāju modinām Tevī. Manās jūtās nebija nekā reāla. Svarīgākais bija mana ticība Tavai mīlestībai uz mani. Es atspoguļojos otrā būtnē, un šajā atspoguļotajā tēlā nebija nekā atbaidoša. Es atplauku brīnišķā mierā. Atceros visas savas būtnes atkušanu zem Tava skatiena, pēkšņos saviļņojumus, atbrīvotos avotus. Visparastākie maiguma izpaudumi — rokas spiediens, grāmatā ielikta puķe •— tas viss man bija jauns, viss mani sajūsmināja.

Vienīgi māte nebija sajūsmināta par šo atdzimšanu. Es manīju, ka viņa ir naidīga pret sapni, kurš manī lēnām dzima un kuru uzskatīju par neprātīgu. Es uz viņu dusmojos, tāpēc ka viņa nejūsmoja man līdzi.

—   Vai tu neredzi, ka viņi mēģina tevi ievilināt? — viņa vairākkārt atkārtoja, nenojauzdama, ka riskē izpostīt milzīgo prieku par to, ka beidzot esmu kādai meitenei iepaticies.

Pasaulē dzīvo kāda meitene, kurai es patiku un kura varbūt vēlas apprecēties ar mani: es tam ticēju, par spīti manas mātes aizdomām, jo jūs manās acīs bijāt pārāk diži un vareni, lai jums varētu rasties kāds labums no mūsu apprecēšanās. Manī brieda gandrīz naidīgs īgnums pret māti, tāpēc ka viņa spēja šaubīties par manu laimi.

Tā kā mātei bija sakari ar svarīgakajām bankām, viņa ievāca izziņas. Es uzgavilēju tanī dienā, kad viņai bija jāatzīst, ka Fondodēžiem, neskatoties uz pārejošām grūtībām, piešķir jebkuru kredītu.

—   Viņi ieņem traku naudu, bet pārāk plaši dzīvo, — māte sacīja. — Viss tiek izšķiests uz staļļiem, uz lepnu ārišķību. Viņi labāk kaisa smiltis acīs nekā pietaupa kādu mazumu

Banku izziņas mani galīgi pārliecināja par manu laimi. Man bija pierādījums, ka jums nav savtīgu interešu: Tavi tuvinieki man uzsmaidīja tāpēc, ka es viņiem patiku; man pēkšņi likās dabiski, ka esmu patīkams visiem. Vakaros viņi atstāja mani vienatnē ar Tevi kazino alejās. Dīvaini, ka dzīves sākumā, kad mums piešķirts mazliet laimes, neviena balss mūs nebrīdina: «Vienalga, cik ilgi tu dzīvosi, tev pasaulē nebūs cita prieka, tikai šīs dažas stundas. Baudi tās līdz mielēm, jo pēc tam tev nekas vairs nebūs lemts. Sis pirmais dzīves ceļā sastaptais avots būs ari pēdējais. Dzesē slāpes reizi par visām reizēm: nekad vairs tu nedzersi.»

Es turpretī biju pārliecināts, ka tas ir ilgas, laimīgas dzīves sākums, un pietiekami nenovērtēju šos vakarus, kad mēs nekustīgi sēdējām zem snaudošiem zariem.

Bija gan pazīmes, bet es tās pareizi neizpratu. Vai atceries to tumšo vakaru, mēs sēdējām uz sola (līkumainajā alejā aiz ūdensdziedniecības iestādes)? Pēkšņi, bez redzama iemesla Tu sāki elsot. Atceros Tavu miklo vaigu

smaržu, šo nepazīstamo skumju smaržu. Domāju, ka tās ir laimīgas mīlestības asaras. Biju pārāk jauns, es neizpratu šos vaidus, šīs nopūtas. Tu gan mani mierināji:

—    Tas nav nekas, tas ir tāpēc, ka esmu kopā ar jums…

Tu nemeloji, mele. Tu raudāji tāpēc, ka biji kopā ar mani — ar mani, nevis ar kādu citu, ne ar to, kura vārds Tev beidzot, dažus mēnešus vēlāk, bija man jāatklāj šajā pašā istabā, kurā tagad rakstu, — sirmgalvis, kas tuvu nāvei, vērīgās ģimenes vidū, kura gaida laupījumu.

Siperbanjēras līkumainajā alejā uz sola -es atbalstīju seju pret Tavu plecu un ieelpoju mazo, raudošo meiteni. Drēgnā, siltā Pireneju nakts, kas smaržoja pēc rasotas zāles un piparmētrām, bija uzņēmusi smaržu arī no Tevis. Peldiestādes laukumā, kuru mēs no augšas varējām saskatīt, laternas apgaismoja liepu lapotni. Vecs anglis no viesnīcas ķēra ar garu tīklu gaismas pievilktos naktstauriņus. Tu man teici:

—   Aizdodiet man savu mutautiņu …

Nosusināju Tavas asaras un paglabāju mutautiņu uz krūtīm, zem krekla.

Biju kļuvis cits cilvēks. Pat mana seja bija it kā kādas gaismas skarta. Es to nojautu no sieviešu skatieniem. Pēc šā vakara, kurā Tu raudāji, man neradās nekādas aizdomas. Turklāt cik pēc šā vakara nebija tādu vakaru, kad Tu biji pati līksme: Tu balstījies uz mani, ieķēries man elkonī! Es soļoju pārāk ātri, Tu noguri, man sekodama. Es biju šķīsts līgavainis. Tu atmodināji manī kaut kādas neaizskartas jūtas. Nevienu vienīgu reizi man neuznāca kārdinājums izmantot Tavu tuvinieku uzticēšanos, un es nemūžam nevarēju iedomāties, ka aiz tās varētu slēpties aprēķins.

Jā, biju kļuvis cits cilvēks. Sevišķi to izjutu kādā dienā — pēc četrdesmit gadiem es beidzot uzdrošinos Tev to atklāt, jo, kad Tu lasīsi šo vēstuli, Tev vairs nebūs prieka triumfēt —, kādā dienā mēs bijām izkāpuši no karietes Liliju ielejas ceļā. Ūdeņi čaloja; es gumzīju pirkstos diļļu stiebriņu; kalnu pakājē jau gūlās nakts, bet virsotnēs vēl kavējās gaismas laukumi… Pēkšņi manī radās asa izjūta, gandrīz fiziska pārliecība, ka pastāv vēl kāda cita pasaule, no kuras mēs nojaušam tikai ēnu…

Tas bija tikai mirklis; visā manā skumjajā dzīvē tādi atkārtojās ļoti reti, pēc ilgiem starplaikiem. Bet taisni šā

mirkļa neparastums palielina iā vērtību manās acis. Tieši lupēc vēlāk, ilgo reliģisko strīdu laikā, kuri mūs plosīja, man vajadzēja atvairīt šo atmiņu… Tagad man tas Tev jāatklāj. Bet vēl nav laiks runāt par šiem jautājumiem.

Mūsu saderināšanos atgādināt ir lieki. Tā tika nolemta kādu vakaru bez manas gribas. Domāju, ka Tu biji nepareizi izpratusi dažus manus vārdus, kuros gribēju izteikt pavisam ko citu; pēkšņi biju saistīts ar Tevi, pats īsti to neatskārstot. To atcerēties ir veltīgi. Bet ir kaut kas gauži pretīgs, pie kā neatlaidīgi saistās manas domas.

Tu uzreiz darīji man zināmu kādu no savām prasībām. «Lai netraucētu labu saskaņu», Tu atteicies ne tikai no kopīgas saimniecības ar manu māti, bet pat no dzīvošanas ar viņu vienā mājā. Tu un Tavi vecāki tā bijāt stingri nolēmuši.

Cik dzīva man atmiņā vēl pēc tik daudziem gadiem smacīgā viesnīcas istaba, atvērtais logs uz Etinji gatvēm! Cauri nolaistiem aizkariem spiedās zeltīti putekļi, pātagu pliukšķēšana-, tiroliešu dziesmas skaņas. Manai mātei bija migrēna; ģērbusies kreklā un svārkos (viņa nezināja, kas ir mājas tērps, rīta svārki), viņa bija atlaidusies uz sofas. Izmantoju izdevību un, kad viņa teica,'‘ka atstāšot mūsu rīcībā apakšējā stāva telpas un pati apmierināšoties ar istabu trešajā stāvā, sacīju:

—   Paklau, māt, Iza domā, ka labāki būtu…

Runādams es slepus uzlūkoju šo veco seju, tad novērsu

acis. Ar sastrādātajiem pirkstiem māte plūkāja krekla uzpleci. Ja viņa būtu pretojusies, man butu radies iemesls kašķēties, bet viņas klusēšana nedeva manām dusmām atbalsta.

Viņa izlikās, ka nav aizskarta, pat ne pārsteigta. Beidzot viņa ierunājās, meklēdama vārdus, ar kuriem varētu mani pārliecināt, ka bija sagaidījusi mūsu šķiršanos.

—        Es dzīvošu gandrīz visu gadu Orinjā, — viņa teica,

—   tā ir vispiemērotākā no mūsu fermām, un jums es atstāšu Kalēzu. Likšu uzcelt Orinjā nelielu savrupmāju; man pietiek ar trim istabām. Kaut gan tas nemaksā daudz, tomēr būtu žēl priekš tā izdot vairāk naudas, jo varbūt jau nākošajā gadā manis nebūs. Bet tev vēlāk tā mājiņa noderēs baložu medībām. Tur oktobrī būs

patīkami padzīvot. Tu pats nemīli medības, bet tavi bērni varbūt…

Lai cik tālu gāja mana nepateicība — šo mīlestību izsmelt nebija iespējams. Izdzīta no viena stūra, tā atdzima cita. Alātes mīlestība apmierinājās ar mazumiņu, un tai pietika. Bet vakarā Tu man jautāji:

—   Kas noticis ar jūsu māti?

Nākošajā dienā viņa bija parastajā izskatā. No Bordo ierādās Tavs tēvs ar vecāko meitu un znotu. Viņiem bija vajadzējis pastāstīt par notikušo. Viņi nopētīja mani. Man šķita, ka dzirdu viņus sarunājamies: «Vai tu atrod to puisi par pieņemamu?… Māte ir neciešama…» Nekad neaizmirsīšu, kā mani pārsteidza Tava gadu vecākā māsa Marija Luīze, ko jūs saucāt par Marinētu; viņa izskatījās jaunāka par Tevi, gracioza, ar slaidu kaklu, pārāk bieziem matiem un bērnišķīgām acīm. Vecis, kuram Tavs tēvs viņu bija izprecinājis, barons Filipo man iedvesa šausmas. Bet, kopš viņš ir miris, es bieži esmu pārdomājis, ka šis sešdesmit gadus vecais vīrs ir bijis viens no nelaimīgākajiem cilvēkiem, ko jebkad esmu pazinis. Kādas mocības šis nejēga ir pacietis, lai viņa jaunā sieva piemirstu, ka viņš ir večuks! Viņš staigāja, iežņaudzies korsetē. Augstā un platā stīvinātā apkakle apslēpa nokārušos vaigus un dubultzodu. Spilgti krāsotās ūsas un vaigu bārda izcēla jo asāk rievas novītušajā ādā. Viņš klausījās ļoti pavirši, ja kāds ar viņu runāja, jo vienmēr un visur meklēja kādu spoguli. Vai atceries, kā mēs smējāmies, ja uztvērām skatienus, kurus šis nelaimīgais raidīja savam attēlam, satraukti sevi vērodams kāda spogulī. Mākslīgie zobi nejāva viņam smaidīt. Lūpas pauda neatlaidīgu gribu. Bijām ievērojuši arī, cik uzmanīgi viņš lika gaivā cilindru, lai neizjuktu neparastā cirta, kas sākās pakausī un izplūda pār galvaskausu kā sīkas upītes delta.

Tavs tēvs bija tikpat vecs kā viņš, tomēr, par spīli baltajai bārdai, kailajam pakausim un resnajam vēderam, sievietēm vēl patika un, pat slēdzot darījumus, prata visus valdzināt. Vienīgi mana māte pretojās viņa iespaidam. Varbūt sitiens, ko māte no manis saņēma, bija viņu nocietinājis. Viņa pārsprieda katru līguma punktu, it kā tiktu izdarīta pirkšana vai ilggadīgs rentes nolīgums. Es izlikos, ka mani viņas prasības pazemo, un izturējos no-

/.oši pret tām, bet slepenība priecājos, ka manas inteļ I II,es ir drošās rokās. Ja tagad mana manta ir skaidri (ildallta no Tavējas un jums ir tik maz varas pār mani, I lud par to man jāpateicas mātei, kura pastāvēja uz vis; stingrāko pūra līgumu, it kā es būtu bijis meitene, kura nolēmusi precēt kādu klaidoni.

No tā brīža, kad Fondodēži nepretojās šīm prasībām, I es varēju gulēt mierīgi: es ticēju, ka viņi ir manā pusē, i la pēc ka Tu esi manā pusē.

Mana māte negribēja ne dzirdēt par renti un pieprasīja, lai Tavu pūru iemaksā skaidrā naudā.

—    Viņi rāda man labu piemēru ar baronu Filipo, tas i paņēmis vecāko meitu bez viena sii, — māte sacīja. — Domāju gan! Kādu labumu jau viņiem arī vajadzēja par to, ka atdeva jauno meiteni šādam vecim! Ar mums ir pavi. sam kas cits: viņi cerēja, ka es būšu apstulbusi no lepnās ģimenes, bet viņi mani nepazīst…

Mēs, «abi balodīši», izlikāmies, ka mūs šīs sarunas neinteresē. Man liekas, ka Tev bija tikpat liela paļāvība uz sava tēva, cik man uz manas mātes spējam. Varbūt mēs, ne es, ne tu nezinājām, cik ļoti mēs mīlējām naudu…

Nē, esmu netaisns. Tu naudu mīlēji tikai bērnu dēļ. Varbūt Tu spētu mani nogalināt, lai padarītu viņus bagātus, bet sev Tu varētu atraut maizes kumosu viņu labā.

Turpretī es… atzīšos, mīlu naudu tāpēc, ka tā dod man drošības sajūtu. Kamēr es palikšu savas bagātības kungs, tikmēr jūs man nekā nevarat padarīt. Tu man bieži atkārto: «Mūsu vecumā ir tik mazas prasības!» Kāda maldīšanās! Vecumā dzīvo tikai no tā, kas kādam pieder. Tiklīdz vecim vairs nekas nepieder, viņš tiek pamests. Mums nav citas izvēles: ej uz nabagmaju vai turi cieši savu naudu. Zemnieki, pēc tam kad vecākus ir aplaupījuši, ļauj viņiem nomirt badā; daudz reižu esmu kaut ko līdzīgu pieredzējis arī buržuāziskās ģimenēs, tikai smalkākā veidā. Jā! Man bail kļūt nabagam. Man šķiet, ka nekad nebūšu sarausis pietiekami daudz zelta. Jūs tas pievelk, bet mani aizsargā.

Vakara lūgšanas stunda pagājusi, un es pat nedzirdēju… bet nemaz jau nezvanīja: šodien ir lielā piektdiena. Šovakar ar auto atbrauks ģimenes vīrieši; es ēdīšu vakariņas lejā. Gribu redzēt viņus visus kopā: es jūtos

stiprāks pret visiem uzreiz nekā atsevišķās sarunās. Turklāt es ēdīšu gaļas kotleti gavēņa laikā — nevis izaicinādams viņus, bet lai pierādītu, ka savu gribu esmu saglabājis neskartu un nekādā gadījumā neatkāpšos.

Visas pozīcijas, kuras ieņemu kopš četrdesmit pieciem gadiem un no kurām Tu neesi spējusi mani izdzīt, kristu cita pēc citas, ja es piekāptos kaut vienā vietā. Mana lielajā piektdienā apēstā kotlete būs zīme šai ar sardīnēm eļļā un pupām barotajai ģimenei, ka nav nekādu cerību, man dzīvam esot, kaut ko nolaupīt.

IV

Nebiju maldījies. Mana klātbūtne jūsu vidū vakar vakarā izjauca jūsu plānus. Vienīgi pie bērnu galda valdīja jautrība, tāpēc ka lielās piektdienas vakarā viņiem pasniedz šokolādi un sviestmaizes. Es nevaru viņus citu no cita īsti atšķirt: manai mazmeitai Zanīnai jau ir bērns, kas iet kājām… Es visiem rādīju apbrīnojamas ēstgribas paraugu. Tu bērniem norādīji uz manu vājo veselību un lielo vecumu, lai viņu acīs attaisnotu gavēņa pārkāpumu: «Vectētiņam ārsts liek ēst kotleti…» Mani gandrīz sa. šausmināja Ibēra optimisms. Viņš ir pārliecināts, ka biržā akcijas celsies, turklāt šķiet, ka tas viņam būtu dzīvības un nāves jautājums. Šis četrdesmit gadus vecais vīrietis ir mans dēls — es to zinu, bet neizjūtu… Tomēr viņš ir mans dēls. Grūti raudzīties acīs šai īstenībai. Ja nu viņam darījumos neveicas? Biržas aģents, kurš dod tik lielas dividendes, milzīgi riskē… Tanī dienā, kad ģimenes gods būs uz spēles… Ģimenes gods! Tas ir elks, kuram es neupurēšu! Lai šis lēmums paliek stingri pieņemts uz visiem laikiem! Trieciens būs jāpanes, līdzjūtībai nav vietas. Bez manis vēl paliks vecais tēvocis Fondodēžs, kas ies talkā, kad es to nedarīšu… nu gan esmu aizvirzījies par tālu, esmu nomaldījies… vai, pareizāk sakot, es izvairos atcerēties to nakti, kurā Tu, pati to neapzinoties, izpostīji mūsu laimi.

Dīvaini iedomāties, ka Tu to varbūt pat neatceries. Tās nedaudzās liegās mijkrēšļa stundas šajā istabā izlēma mūsu abu likteni. Katrs vārds, kuru Tu izrunāji, mūs arvien vairāk attālināja vienu no otra, un Tu to pat neno

jauti. Varbūt Tava tūkstoš sīkumiem pārpildītā atmiņa nav paturējusi nekā no šīs katastrofas. Iedomājies, tanī naktī Tu, kas tici mūžīgai dzīvībai, laupīji man šo ticību. Mana pirmā mīlestība bija padarījusi mani jutīgu pret ticības un pielūgsmes atmosfēru, kurā Tu mājoji. Es mīlēju Tevi un mīlēju arī Tavas būtnes garīgo esību. Es atvilgu, kad Tu nometies ceļos, tērpusies garā naktskreklā, kā skolniece…

Mēs dzīvojām šajā pašā istabā, kurā tagad rakstu šīs rindas. Kāpēc mēs no kāzu ceļojuma atgriezāmies Kalēzā pie manas mātes? (Es nepieļāvu, ka viņa mums atdāvina Kalēzu, jo tā bija viņas celta, bija viņai dārga.) Lai uzkurinātu savu ienaidu, pēc tam esmu atcerējies daudzus apstākļus, kurus sākumā nebiju ievērojis vai vienkārši biju novērsies no tiem. Lai neierastos kāzu svinībās, Tava ģimene bija piekopusi angļu manieres un izmantojusi par ieganstu kāda attāla radinieka nāvi. Protams, viņi jutās neērti par Tavu viduvējo partiju. Barons Filipo visur stāstīja, ka viņa mazā māsīca Lišonā esot «ieķērusies» kādā jauneklī, kas esot gan patīkams cilvēks ar nākotni un stipri bagāts, bet no ļoti nenozīmīgas ģimenes.

—   Tā vispār nav nekāda ģimene, — viņš teica.

Viņš runaja par mani gluži kā par ārlaulības bērnu. Visumā esot patīkami, ka man nav tuvinieku, par kuriem varbūt vajadzētu sarkt. Mana māte, itin cienījama večiņa, šķiet, gribot palikt savā vietā. Tu pēc viņa vārdiem biji maza, izlutināta meitene, kas dara ar saviem vecākiem, ko grib; mana bagatība likās pietiekami liela, lai Foridodēži varētu piekrist šīm laulībām un uz pārējo pievērt acis.

Kad man atstāstīja šīs tenkas, es no tām neuzzināju būtībā nekā jauna. Es tās gandrīz neievēroju, jo tolaik jutos ļoti laimīgs; jāatzīstas, man bija pat patīkami, ka mūsu kāzas norisinājās gandrīz slepeni: vai es būtu varējis atrast līgavaiņa vedējus tanī izsalkušajā bandā, kuras vadonis es biju? Lepnums man liedza tos meklēt manu vakardienas ienaidnieku vidū. Manas spožās precības būtu atvieglojušas tuvināšanos ar viņiem, bet šinī atzīšanās rakstā esmu jau pietiekami sevi nomelnojis, tāpēc negribu noliegt šādas sava rakstura īpašības: nelokāmu tieksmi pēc neatkarības. Es nekad nezemojos neviena cilvēka priekšā un palieku uzticīgs savām idejām. Šajā ziņā manas laulības modināja manī zināmus

sirdsapziņas pārmetumus. Biju apsolījis Taviem vecākiem, ka nekā nedarīšu, lai novērstu Tevi no reliģisko priekšrakstu pildīšanas, bet pats biju apņēmies nepievienoties frankmasoniem. Jūs jau citas prasības neuzstādījāt. Tanīs gados valdīja uzskats, ka reliģija attiecas tikai uz sievietēm. Tavās aprindās vīrs «pavadīja sievu uz mesu»; tā bija pieņemts. Jau Lišonā biju pieradījis jums, ka tas mani neatbaida.

Kad atgriezāmies no Venēcijas 1885. gada septembrī, Tavi vecāki neuzņēma mūs savā pilī Senonā, aizbildinādamies ar to, ka tur viņu un Filipo draugi aizņēmuši visas istabas. Toreiz mums bija izdevīgi uz kādu laiku apmesties pie manas mātes. Mūs nekavēja atmiņas par mūsu cietsirdīgo izturēšanos pret viņu. Mēs labprāt palikām dzīvot pie viņas tik ilgi, cik tas mums bija ērti.

Viņa centās neizrādīt savu prieku. Māja būšot mūsu rīcībā, viņa sacīja. Mēs varot uzņemt tanī, ko vēlamies; viņa būšot pavisam maziņa, neredzama.

—    Es protu pazust, — viņa teica. Un vēl piebilda:

—   Uzturos visu laiku ārā.

Patiesi, viņa daudz darbojās ap vīnogulājiem, pārraudzīja vīna pagrabus, putnu kūti, ve|as mazgāšanu. Pēc maltītes viņa uzkāpa uz bridi savā istabā; sastapusi mūs salonā, viņa atvainojās. Pirms ienākšanas viņa klauvēja, un man bija jāaizrāda, ka tā nemēdz darīt. Viņa aizgaja pat tik tālu, ka Tev piedāvāja vadīt saimniecību, bet Tu viņai nenodarīji šādas sāpes. Tev uz to nebija ne mazāko tieksmju. Ak, Tava iecietība pret viņu! Un cik pazemīgi pateicīga viņa par to bija!

Tu neatrāvi mani no viņas tik ļoti, kā viņa bija baidījusies. Es biju kļuvis pat laipnāks nekā pirms kāzām. Mūsu jautrība un smiekli viņu pārsteidza: šis jaunais, laimīgais vīrs tomēr bija viņas dēls, kas tik ilgu laiku ir bijis noslēgts un skarbs. Viņa domāja: «Neesmu pratusi viņam pieiet, viņš ir daudz pārāks par mani. Sieva izlabo ļaunumu, ko esmu viņam nodarījusi.»

Atceros, kā viņa apbrīnoja Tevi, kad Tu niekojies ar ekrānu un tamburīnu apgleznošanu, kad Tu dziedāji vai spēlēji klavieres — Mendelsona «Dziesmu bez vārdiem» un vienmēr kļūdījies tanīs pašās vietās.

Dažreiz Tevi apmeklēja Tavas draudzenes, neprecējušās meitenes. Tu viņas brīdināji:

—   Jūs redzēsiet manu vīra māti, viņa ir ļoti raksturīga lauku dāma, tagad tādu vairs nav. •

Tu saskatīji manā mātē «īpatnēju stilu». Ar kalpotājiem viņa sarunājās dialektā, un Tu atzini, ka tas pieder pie ļoti laba toņa. Reizēm Tu viešņām pat rādīji senlaicīgu fotogrāfiju, uz kuras māte piecpadsmit gadu vecumā bija ar lakatiņu galvā. Tu dziedāji dziesmiņu par senām zemnieku ģimenēm, «kas dižciltīgākas par daudziem dižciltīgajiem.,.». Cik konvencionāla Tu tad biji! Kļuvusi māte, Tu atgriezies pie dabiskuma.

Es visu laiku vilcinos atgriezties pie tās nakts. Tā bija tik karsta, ka mēs nevarējām atstāt nolaistas žalūzijas, lai gan Tu šausmīgi baidījies no sikspārņiem. Kaut arī mēs zinājām, ka aiz logiem čalo liepu lapas, mums šķita, ka istabas kaktā kāds elpo. Dažreiz vējš zaros šalkoja kā lietus gāzma. Dilstošais mēness lēja gaismu pār grīdu un mūsu izsvaidīto drēbju bālajām ēnām. Mēs vairs nedzirdējām pļavas dūkoņu, bija iestājies klusums.

—   Gulēsim, nāk miegs… — Tu sacīji.

Bet ap mūsu gurdumu ložņāja kāda ēna. No snauda mēs neatmodāmies vieni. Mums līdzi iznira šis nepazīstamais Rodolfs, kuru es modināju Tavā sirdī ikreiz, kad manas rokas Tevi skāva.

Un, kad es tās atvēru, mēs nojautām viņa klātbūtni. Es negribēju ciest, baidījos ciešanu. Zināju, ka nevajag Tev nekā jautāt. Es ļāvu šim vārdam kā burbulim uzsprāgt mūsu dzīves virspusē. Es nedarīju nekā, lai izrautu no dūņām šo trūdošo noslēpumu, šo indīgo samaitātības augli, kas praulēja zem staignajiem ūdeņiem. Bet Tu, nožēlojamā, Tev bija nepieciešams izkliegt vārdos šo nepiepildīto kaislību. Pietika ar vienu jautājumu, kas man gadījās uz mēles:

—   Kas tad galu galā bija šis Rodolfs?

—    Ir lietas, kuras man būtu vajadzējis tev izstāstīt agrāk… Ak, nav nekā sevišķa! Nomierinies!

Tu runāji klusā, satrauktā balsī, Tava galva vairs nebalstījās mana pleca iedobumā. Niecīgais attālums, kas šķīra mūsu miesas, jau bija kļuvis nepārejams.

Kādas austrietes un francūža — liela Ziemeļu departamenta rūpnieka dēls… Tu ar viņu iepazinies Eksā, uz kurieni gadu pirms mūsu sastapšanās Lišonā biji pavadījusi savu vecmāmiņu. Viņš tikko bija ieradies no Kembridžas. Tu man viņu neaprakstīji, bet es tūlīt viņam piedēvēju visas īpašības, kuru man trūka. Mēness gaisma uz palaga apspīdēja manu lielo, dzīslaino zemnieka roku ar īsajiem nagiem. Jūs neesot darījuši nekā nosodāma, kaut gan viņš, kā Tu teici, neesot bijis tik godbijīgs kā es. Manā atmiņā nav uzglabajies nekas noteikts no Tavas atzīšanās. Vai tas ir svarīgi? Tas nebija galvenais. Ja Tu nebūtu viņu mīlējusi, es būtu samierinājies ar domu, ka Tu esi pārdzīvojusi īsu vilšanos, kurā uzreiz ir sabrukusi bērnišķīgā šķīstība. Taču manī jau modās jautājums: «Nav pagājis ne gads pēc šīs lielās mīlestības — kā viņa varēja iemīlēties manī?» Mani stindzināja šaušalas: «Viss ir bijis viltus, viņa man ir melojusi, es neesmu atbrīvots no savām sāpēm. Kā es varēju ccrēt, ka manī kāda meitene iemīlēsies! Esmu no tiem cilvēkiem, kurus nemīl!»

Zvaigznes vēl mirgoja rītausmā. Pamodās melnais strazds. Vēja pūsma, ko sadzirdējām lapās, pirms izjutām uz mūsu ķermeņiem, piepūta aizkarus un atsvaidzināja man acis kā manā laimīgajā laikā. Sī laime pirms desmit minūtēm vēl bija, un nu jau es domāju: «Manā laimīgajā laikā…» Es izteicu jautājumu:

—   Tātad viņš negribēja tevi precēt?

Tu iecirtīgi to noliedzi. Atceros un vēl tagad man ausīs skan īpatnējais tonis, kādā Tu ierunājies, kad bija apdraudēts Tavs pašlepnums. Nē, gluži pretēji! Rodolfs bija sajūsmināts un ļoti lepojās, ka apprecēs jaunavu no Fondodēžu ģimenes. Bet viņa vecāki bija uzzinājuši, ka Tavi divi brāļi agrā jaunībā bija miruši ar diloni. Tā kā viņam pašam bija vāja veselība, tad viņa ģimene noteikti pretojās šīm laulībām.

Es Tevi izvaicāju pavisam mierīgi. Nekas Tevi nebrīdināja par to, ko Tu tanī brīdī izpostīji.

—   Tas viss, mans mīļais, mums abiem bija liktenīgi,— Tu man teici. — Tu jau zini, cik mani vecāki ir lepni, tas ir pat mazliet smieklīgi. Varu tev atzīties: lai mūsu laime būtu iespējama, bija nepieciešamas šīs neiespējamās laulības, kas viņus mazliet veda pie prāta. Liec vērā, cik lielu nozīmi mūsu aprindās piegriež veselībai, ja runa ir

[';n precībām. Māte iedomājās, ka visa pilsēta zina šo KmJījumu. Neviens vairs negribēšot mani precēt. Viņā bija Iesakņojusies doma, ka es palikšu vecmeitās. Par ko viņa dažus mēnešus pārvērta manu dzīvi! It kā man nebūtu pieticis ar pašas bēdu… Galu galā viņa pārliecināja tēvu un mani, ka es vairs neesmu «izprecināma».

I'is izvairījos no katra vārda, kas varētu modināt Tevī ai/domas. Tu atkārtoji, ka tas viss bijis liktenīgs mūsu mīlestībai.

—   Es tevi iemīlēju tūlīt, tikko ieraudzīju. Pirms devāmies uz Lišonu, mēs bijām Lurdā uz dievkalpojumu. Tevi redzot, es sapratu, ka mēs esam nolemti viens otram.

Tu nenojauti, kādas dusmas manī uzkurināja Tavi vārdi. Jūsu pretiniekiem slepenībā izveidojas daudz augstāks priekšstats par reliģiju, nekā jūs iedomājaties un nekā viņi paši to apzinās. Ja tas tā nebūtu, — kāpēc tad viņi sašustu, ka jūs tik zemiski izmantojat reliģiju? Jums taču liekas pavisam pieņemami lūgt dievam, kuru jūs saucat par debesu tēvu, visādus laicīgus labumus… Bet vai tas viss ir svarīgi? Tavi vārdi man parādīja, ka Tava ģimene un Tu kārīgi bijāt metušies virsū pirmajam, kas gadījās pa ce|am ar biezu maku.

Līdz tam brīdim nebiju aptvēris, cik nesaderīgas bija mūsu precības. Tava māte droši vien bija pavisam zaudējusi galvu un ar savu trakumu aplipinājusi arī Tavu tēvu un Tevi… Tu man stāstīji, ka Filipo ģimene bijusi pat tik tālu, ka draudējusi pārtraukt pazīšanos ar Tevi, ja Tu mani precēsi. Jā, kamēr mēs Lišonā smējāmies par šo nelgu, viņš darīja visu, lai piedabūtu Fondodēžus uz saderināšanās atsaukšanu.

—   Bet tas viss, dārgais, bija veltīgi. Es biju tev pieķērusies.

Tu vairākkārt atkārtoji, ka, protams, nekā nenožēlojot, Es ļāvu Tev runāt. Aizturēju elpu. Tu apgalvoji, ka nebūtu bijusi laimīga ar šo Rodolfu. Viņš bijis pārāk skaists, viņš nemīlējis, tikai ļāvis sevi mīlēt. Kura katra cita būtu varējusi Tev viņu atņemt.

Tu nemanīji, ka pat Tava balss mainījās, kad Tu izrunāji viņa vārdu, — tā kļuva maigāka, mazliet trīsoša, dūdojoša, it kā Tavās krūtīs būtu saglabājušas senas nopūtas, ko jau Rodolfa vārds vien atraisīja.

Tavs Rodolfs nebūtu darījis Tevi laimīgu, jo bija skaists, apburošs, mīlēts Tas nozīmēja, ka es būšu Tavs

prieks, jo man ir neglīta, skarba seja, kas attālina sirdis. Tu teici, ka viņam piemitusi nepanesamā īpašība, kāda raksturīga jaunekļiem, kas studējuši Kembridžā, proti: angļu manieru atdarināšana… Vai Tev labāk patika virs, kas nebija spējīgs izvēlēties sev uzvalkam drānu, sasiet kaklasaiti un kas nenodarbojās ar sportu, kas neprata frivoli izvairīties no nopietnām sarunam, no vaļsirdības un uzticēšanās, neprata dzīvot jautri un smalki? Nē, Tu tāpēc ņēmi par vīru šo nelaimīgo, ka viņš gadījās pa ceļam tanī gadā, kad Tava māte, vecumam tuvojoties, bija iedomājusies, ka Tu vairs neesi izprecināma, tāpēc ka Tu nevarēji un negribēji palikt neprecējusies vēl pusgadu ilgāk, un tāpēc ka viņam bija pietiekami daudz naudas, lai ar to varētu attaisnoties augstākās sabiedrības acīs.

Aizturēju straujo elpu, sažņaudzu dūres, kodīju lūpas. Un vēl tagad, ja man rodas pašam pret sevi tik liels riebums, ka nevaru vairs paciest nedz savu sirdi, nedz miesu, tad domās atgriežos pie tā jaunekļa 1885. gadā, pie divdesmit trīs gadus vecā vīra, kurš, piespiedis rokas pie krūtīm, nikni nožņaudza savu jauno mīlestību.

Es trīcēju. Tu to pamanīji un pārtrauci stāstījumu.

—   Vai tev salst, Luī?

Atbildēju, ka nav nekas, vienkārši drebuļi.

—   Tu taču nebūsi greizsirdīgs? Tas būtu pārāk muļķīgi …

Nemeloju Tev, zvērēdams, ka manī nav ne jausmas no greizsirdības. Kā gan Tu būtu varējusi saprast, ka mana drāma risinājās ārpus greizsirdības jomas?

Kaut arī Tu nespēji nojaust, cik dziļi biju ievainots, mana klusēšana tomēr uztrauca Tevi. Tava roka tumsā meklēja manu pieri, glāstīja man seju. To nebija slacījusi neviena asara, bet varbūt Tava roka neatrada pazīstamos vaibstus skarbajā izteiksmē ar sakostajiem žokļiem. Tev kļuva bail. Lai aizdedzinātu sveci, Tu pārliecies man pāri un ilgi meklēji uz naktsgaldiņa sērkociņus. Mani smacēja Tavs ienīstais ķermenis.

—   Kas tev kait? Runāl Tu mani biedē.

Izlikos pārsteigts. Es Tev apgalvoju, ka nav nekā tāda, kas varētu Tevi uztraukt.

—   Cik muļķīgi, dārgais, ka tu man iedves b.'iiles! Es dzēšu nost sveci. Es jau guļu.

Vairāk Tu nerunāji. Vēroju dzimstam jauno dienu, manas jaunās dzīves dienu. Uz dakstiņu jumta vidžināja hr/delīgas. Pāri sētai aizsojoja kāds cilvēks, smagi vilkdams koka tupelēs apautās kājas. Dzirdu vēl šodien visu Ka pirms četrdesmit pieciem gadiem: gaiļu dziedāšanu, /vauu dunoņu, preču vilciena dārdus uz dzelzceļa tilta; jiJtu vēl šodien smaržu, ko toreiz ieelpoju un ko mīlu, — no jūras puses vējš atnesa dedzinātas kūlas pelnu smaku. Pēkšņi es piecēlos sēdus.

—       Iza, vai tovakar, kad mēs Siperbanjēras alejā sēdējam uz sola, tu raudāji viņa dēļ?

Tu nekā neatbildēji, un es saķēru Tavu roku, bet Tu to atrāvi, gandrīz dzīvnieciski ievaidēdamās. Tu pagriezies 11/ sāniem. Tu gulēji, ietinusies savos garajos matos. Rītausmas dzestrumā saldama, Tu biji uzrāvusi sev virsū sagumzītos palagus un gulēji, sarāvusies kā mazs zvēitiis. Kādēļ Tevi izraut no šī bērnišķīgā miega0 Vai es jau nezināju to, ko gribēju dzirdēt no Tavas mutes?

Klusu piecēlos, kailām kājām piegāju pie spoguļa un aplūkoju sevi, it kā es būtu kāds cits vai, pareizāk sakot, i( kā es atkal būtu kļuvis es pats: cilvēks, kuru nemīl, līds, kura dēļ neviens pasaulē nav cietis. Man kļuva žēl manas jaunības; ar plato zemnieka plaukstu pārbraucu par apaugušajiem vaigiem, kurus jau aizēnoja cieti, iesārti bārdas rugāji.

Klusītēm apģērbos un nokāpu lejā dārzā. Māte bija rožu alejā. Viņa vienmēr cēlās pirms kalpotājiem, lai izvēdinātu telpas. Viņa man vaicāja:

—   Vai tu nāc ieelpot rīta svaigumu?

Un, norādīdama uz dūmaku, kas sedza, līdzenumu, piebilda:

—   Šodien būs tveicīga diena. Jau astoņos visur novilkšu žalūzijas.

Es noskūpstīju viņu maigāk nekā parasti. Viņa pusbalsī sacīja:

—   Dārgumiņ…

Mana sirds (Tevi pārsteidz tas, ka runāju par savu sirdi) taisījās pārplīst. Uz lūpām grasījās raisīties vārdi… Ar ko iesākt? Ko viņa būtu sapratusi? Klusēšana ir vieglāk panesama, tai es vienmēr padodos.

Nogāju lejā uz terasi. Pāri vīnogulājiem neskaidri iezīmējās trausli augļu koki. Kalnu muguras pacēla miglu, to saplēsa. No blīvas iznira baznīcas tornis, brīdi vēlāk

paradījis pati baznīca, gluži kā dzīvs ķermenis. Tu iedomājies, ka es nekad nekā neesmu sapratis no tādām lietām… tanī brīdī es tomēr izjutu, ka tāds satriekts radījums, kāds es biju, var meklēt savas sakāves iemeslu un jēgu; un ir iespējams, ka šai sakāvei ir kāda nozīme, ka notikumi, sevišķi sirds lietās, varbūt ir vēstneši, kuru noslēpumu vajag izpētīt… Jā, zināmās dzīves stundās manī ir modušās šādas pārdomas, kurām būtu vajadzējis mani Tev tuvināt.

Torīt šis saviļņojums gan ilga tikai īsu bridi. Atceros, kā devos atpakaļ uz māju. Pulkstenis vēl nebija astoņi, bet saule jau svilināja. Tu stāvēji pie loga; pieliekusi galvu, Tu vienā rokā turēji matus, ar otru tos sukāji. Tu mani neredzēji. Uz mirkli apstājos, pacēlis acis uz Tevi; mani bija sagrābis naids, kura rūgtuma garšu, man liekas, izjūtu mutē vēl šodien, pēc tik daudziem gadiem.

Aizsteidzos pie sava rakstāmgalda, atslēdzu atvilktni; no tās es izņēmu mazu, saburzītu mutautiņu, to pašu, ar kuru Tu biji susinājusi asaras tanī vakarā Siperbanjērā un kuru es, nožēlojamais muļķis, biju spiedis sev pie krūts. Piesēju tam akmeni, kā būtu darījis ar dzīvu suni, ko gribētu slīcināt, un iemetu to dīķī, ko mūsu pusē sauc par «lāmu».

V

Tad sākās ilgais klusēšanas periods, kurš kopš četrdesmit gadiem nekad nav ticis pārtraukts. Uz ārieni no šī sabrukuma nekas neparādījās. Viss turpinājās tāpat kā manā laimes laikā. Miesīgi mēs nebijām mazāk vienoti, bet mūsu apkampienos vairs nedzima Rodolfa ēna, un Tu vairs nekad neizrunāji šo bīstamo vārdu. Viņš bija ieradies uz Tavu aicinājumu, viņš bija ložņājis ap mūsu gultu un piepildījis savu postītāja darbu. Pēc tam neatlika nekas cits kā klusēt un gaidīt notikumu garo rindu un seku savirknējumus.

Varbūt Tu sev pārmet, ka biji man to visu stāstījusi. Tu nedomāji, ka tas var būt ļoti nopietni, bet vienkārši uzskatīji, ka prātīgāk būtu bijis svītrot šo vārdu no mūsu sarunām. Es nezinu, vai Tu ievēroji, ka mēs vairs netērzējām naktīs kā agrāk. Mūsu ilgās sarunas bija izbeigtas. Mēs vairs neteicām viens otram nekā, kas nebūtu nopietni apsvērts. Bijām kļuvuši piesardzīgi.

Nakts vidū es atmodos, mani atmodināja ciešanas. Biju saistīts pie Tevis kā lapsa sprostā. Es iedomājos vārdus, Kādus mēs būtu pārmijuši, ja es būtu Tevi skarbi sapurinājis un izgrūdis no gultas. Tu būtu kliegusi: «Ne, es neesmu tev melojusi, jo es tevi mīlēju…» Jā, kā slīkonis salmiņu! Un vienmēr ir izdevīgi, lai liktu otram ticēt, ka viņu mīl, balstīties uz juteklisko mulsumu, kas ir gluži nenozīmīgs. Es nebiju briesmonis: pirrnā meitene, Kura būtu mani mīlējusi, varētu pārveidot mani par tādu, Kādu gribētu. Dažreiz es tumsā vaidēju, bet Tu neatmodies.

Tava pirmā grūtniecība padarīja lieku katru izskaidrošanos un pamazām pārvērta mūsu attiecības. Tā kļuva zināma pirms vīnogu ievākšanas laika. Mēs atgriezāmies pilsētā; Tev bija priekšlaicīgas dzemdības, pēc tam Tev vairākas nedēļas vajadzēja palikt gulta. Pavasarī Tu no jauna biji stāvoklī. Tevi vajadzēja ļoti saudzēt. Tad sākās grūtniecību, slimošanas, dzemdību gadi, kas man deva iemeslu vairāk, nekā vajadzīgs, lai attālinātos no Tevis. Es slepeni iegrimu netiklībā, ļoti slepeni, jo sāku bieži uzstāties tiesā kā aizstāvis, es biju «savā darbā», kā teica māte, un svarīgi bija ārēji saglabāt reputāciju. Mīlas dēkām es iedalīju īpašas stundas, tas man izvērtās par paradumu. Dzīve provinces pilsētā attīsta uzdzīvotājā instinktīvu viltību, kā vajātam medījumam. Nomierinies, Iza, es žēlsirdīgi aiztaupīšu Tev stāstījumu par to, kas Tev derdzas. Nebaidies, ka es Tev aprakstīšu elli, kurā es gandrīz katru dienu nokāpu. Tu mani tur iegrūdi atpakaļ, Tu, kas biji mani no turienes izglābusi.

Ja arī es būtu bijis mazāk piesardzīgs, Tu tik un tā nekā nebūtu pamanījusi. Kopš Ibēra piedzimšanas atklājās Tava īstā daba: Tu biji māte, tikai mate. Man Tu vairs nepievērsi ne mazāko uzmanību. Tu mani vairs neredzēji; var sacīt, ka Tev, burtiski, acis bija tikai priekš bērniem. Tevi apaugļojot, es biju piepildījis to, ko Tu no manis gaidīji.

Kamēr bērni bija mazi un es par viņiem neinteresējos, starp Tevi un mani neradās nekādas nesaskaņas. Satikāmies mēs tikai pēc laulības rituāla noteiktajā tuvībā, kad ķermeņi darbojas pēc paraduma, kad vīrietis un sieviete katrs ir tūkstoš jūdzes projām no savas miesas.

Tikai tad Tu sāki ievērot manu esamību, kad es savu« kārt ieinteresējos par mūsu augošajiem pēcnācējiem. Tu sāki mani nīst, kad es aizstāvēju savas tiesības uz viņiem. Priecājies par atzīšanos, kādu uzdrošinos Tev izsacīt: tēva instinkts mani uz to nedzina. Drīz vien biju kļuvis greizsirdīgs uz kaislīgo aizrautību, ko bērni bija Tevī modinājuši. Jā, es centos viņus Tev atņemt, lai Tevi sodītu. Slēpos aiz cēliem ieganstiem, runāju par pienākuma apziņu. Es nevēlējos, ka svētulīga sieviete samaitā manu bērnu garu. Ar tādiem iemesliem es aizbildinājos. Taču tas nemaz nebija galvenais.

Vai es jebkad beigšu šo stāstījumu? Sāku to priekš Tevis, bet jau tagad man liekas neiespējami, ka Tu varētu mani tik ilgi uzklausīt. Galu galā rakstu pats sev. Kā vecs advokāts es sakārtoju savu dosjē, sagrupēju atsevišķus gabalus no savas dzīves, no šīs zaudētās prāvas. Skan zvani… Rīt lieldienas. Par godu šai svētajai dienai es nokāpšu lejā, esmu to Tev apsolījis.

—   Bērni žēlojas, ka nemaz vairs neredz tevi, — Tu šorīt man teici.

Tev līdzi bija mūsu meita Zenevjēva; viņa stāvēja pie manas gultas. Tu izgāji, lai mēs paliktu divatā — viņa un es; viņai bija man kaut kas lūdzams. Biju dzirdējis, kā jūs koridorā sačukstējāties.

—   Labāk runā tu pirmā, — Tu sacīji Zenevjēvai.

Runa, protams, būtu par dīkdieni Filī, manas mazmeitas vīru. Cik es esmu kļuvis stiprs, ka varu sarunu tā novirzīt, lai lūgums netiktu izsacīts! Zenevjēva aizgaja, nekā man nepateikusi. Es zinu, ko viņa grib. Nesen visu dzirdēju: kad salona logs, kas atrodas zem manas istabas loga, ir atvērts, tad man tikai mazliet jāpieliecas. Viņi raizējas par naudu, lielu summu, kura Filijam vajadzīga iemaksai, lai kļūtu par starpnieku biržas darījumos. Protams, tas būtu tāds pats kapitāla ieguldījums kā citi… It kā es neredzētu tuvojamies negaisu, it kā tagad nevajadzētu naudu glabāt aiz atslēgas… Ja viņi zinātu, cik daudz akciju es pagājušajā mēnesī pārdevu, nojauzdams kursa pazemināšanos biržā…

Viņi visi ir aizgājuši uz vakara dievkalpojumu. Lieldienas ir iztukšojušas mājas un laukus. Esmu palicis viens kā vecais Fausts, ar nežēlīgo vecumu šķirts no pasaules

priekiem. Viņi nezin, kas ir vecums. Brokastīs viņi visi uzmanīgi uztvēra katru vārdu, kas man nāca pār lūpām ;ittieclba uz biržu, uz veikalnieciskiem darījumiem. Galvenokārt es runāju Ibēra dēļ, lai viņš glābjas, ja vēl ir laiks. Ar kādu bažīgu seju viņš manī klausījās… Jā, viņš nu gan nespēj noslēpt savas likstasl Viņš nevērīgi iztukšoja šķīvi, kuru Tu, nabadzīte, viņam piekrāvi neatlaidīgi kā visas mātes, kas redz, ka dēlu grauž rūpes, un kas ar varu liek viņam ēst, it kā ar to varētu viņam palīdzēt uzveikt grūtībasl Un viņš Tev uzkliedza tā, kā es pats kādreiz uzkliedzu savai mātei.

Cik padevīgi un rūpīgi Filī piepildīja manu vīna glāzil Un viņa sievas — muļķītes Zanīnas mākslotā līdzjūtība:

—   Vectētiņ, jums ir kaitīgi smēķēti Pat viena cigarete ir par daudz. Vai esat pārliecināts, ka tā nav maldināšana — ieteikt dzert kafiju bez kofeīna?

Viņa netēlo labi, nabaga mazā, viņa runā māksloti. Balss viņu pilnīgi nodod. Tu arī biji mākslota, kad biji jauna. Bet kopš Tavas pirmās grūtniecības Tu esi kļuvusi īsta. Zanīna līdz nāves stundai paliks dāmiņa, kura zin visus dienas notikumus, atkārto visu, ko ir dzirdējusi un kas viņai liekas izsmalcināts, aizņemas uzskatus par visam parādībām, bet pati nesaprot it nekā. Kā gan Filī, šis brunču mednieks, īsts dabas bērns, spēj dzīvot ar gražīgo muļķīti Zanīnu? Tomēr nē: viss viņā ir mākslots, tikai ne viņas kaislība. Viņa tāpēc slikti izliekas, ka viņai svarīga ir tikai viņas mīlestība.

Pēc brokastīm mēs visi sēdējām verandā. Zanīna un Filijs uzlūkoja Zenevjēvu ar lūdzošu skatienu; Zenevjēva savukārt pagriezās uz Tavu pusi. Tu tikko manāmi noraidoši pakratīji galvu. Tad Zenevjēva piecēlās un man jautāja:

—   Tēt, vai tu negribi mazliet pastaigāties ar mani?

Cik ļoti jūs visi no manis baidātiesl Man viņas kļuva

žēl; kaut gan sākumā biju nolēmis nekustēties no vietas, tomēr piecēlos un atbalstījos uz viņas roku. M.ēs apmetām līkumu pa zālāju. Ģimene no verandas mūs vēroja. Zenevjēva tūlīt iesāka:

—   Es gribēju parunāt ar tevi par Filiju.

Viņa drebēja. Tas ir šausmīgi, ja cilvēks paša bērniem iedveš bailes. Bet vai jūs domājat, ka sešdesmit astoņu gadu vecumā var neizskatīties draudīgs? Šinīs gados sejas izteiksme vairs nevar mainīties. Un dvēsele izmist,

nespēdama izpausties ārienē… 2enevjēva steidzīgi izstāstīja visu iepriekš pārdomāto. Runa, protams, bija par garantijas iemaksu biržā. Sevišķi viņa uzsvēra tc, ar ko mani visdrošāk varēja saērcināt, proti: Filija bezdarbība apdraudot ģimenes nākotni. Filijs sākot paklīst. Es viņai atbildēju, ka tādam puisim kā viņas znotam biržas māklera nodarbība derēs tikai alibi sagādāšanai. Viņa znotu aizstāvēja:

—   Nevajag būt stingrākam pret Fili, nekā Ir pati 2anīna…

Visi mīl šo Filiju. Es iebildu, ka nedz tiesāju, nedz nosodu. Sī kunga mīlas dēkas mani neinteresē.

—   Vai viņš interesējas par mani? Kādēļ lai es interesējos par viņu?

—   Viņš tevi ļoti ciena…

Sie nekautrīgie meli spieda mani izteikt to, ko biju glabājis krājumā:

—   Tas, mana meita, nekavē tavu Filiju saukt mani par «veco krokodilu». Nenoliedzu, to esmu daudz reižu aiz muguras dzirdējis… Es neteikšu, ka tā nav: krokodils es esmu, krokodils palikšu. No veca krokodila nekā nevar gaidīt, vienīgi viņa nāvi. Un pat miris viņš var vēl izspēlēt kādu numuru, — es pārsteidzīgi piebildu. (Ļoti nožēloju, ka to pateicu, tagad viņi kļūs nemierīgi!)

Zenevjēva pārbijusies cēla iebildumus, domādama, ka man ir ļoti svarīga šīs palamas nozīme. Nē jel, es tikai apskaužu Filija jaunību. Kā gan lai viņa varētu iedomāties, kāda skabarga acī visu ienīstam un izmisušam sirmgalvim ir šis vienmēr uzvarošais puisis, kurš kopš pusaudža gadiem pārpilnībā guvis visu to, ko es neesmu ne reizi baudījis visā savā pusgadsimteni ilgajā mūžā? Es neciešu, neieredzu jaunekļus. Un šo vairāk nekā citus. Kā kaķis ar samtainām ķepām klusu iezogas pa logu, tā viņš, smaržas pievilināts, ir ielavījies mana mājā. Manai mazmeitai nebija sevišķi liels pūrs, toties bija lieliskas «cerības». Mūsu bērnu cerības! Lai tās piepildītos, viņiem jāiet pāri mūsu līķim.

Tā kā Zenevjēva šņukstēja un susināja acis, es viņai sacīju samierinošā balsī:

—   Paklau, tev taču ir vīrs, viņš tirgojas ar rumu. Tavs dūšīgais Alfrēds var izgādāt savā firmā znotam vietu. Kāpēc lai es būtu augstsirdīgāks nekā jūs paši?

Runājot .par nabaga Alfrēdu, viņai uzreiz mainījās balss

noskaņa: kāda nicināšana, kāds riebums! Zenevjēvā klausoties, varēja secināt, ka Alfrēds ir gļēvulis, kas dienu no dienas sašaurina tirdznieciskos darījumus. Firmā, kas kādreiz esot bijusi tik ievērojama, šodien vairs neesot vietas diviem direktoriem.

Es apsveicu Zenevjēvu ar viņas vīra raksturu: kad tuvojas vētra, tad jānolaiž buras. Nākotne pieder tādiem kā Alfrēds, kas apmierinās ar mazumu. Mūsu dienās plašs vēriens darījumos ir vislielākais trūkums. Viņa domāja, ka es zobojos, kaut gan tā ir mana dziļākā pārliecība: es taču pats savu naudu arī glabāju aiz atslēgas un neriskēju noguldīt krājkasē.

Devāmies atpakaļ uz māju. 2enevjēva neuzdrošinājās vairāk nekā teikt. Es vairs nebalstījos uz viņas rokas. Ģimene, sasēdusies lokā, nolūkojās uz mums un, bez šaubām, jau vēroja nelabvēlīgas zimes. Mūsu atgriešanās acīmredzot pārtrauca kādu karstu pārrunu starp Ibēra un Zenevjēvas ģimenēm. Ak, cik nikna cīņa gan norisinātos ap manu mantu, ja es kādreiz piekristu no tās atteikties! Filijs vienīgais stāvēja kājās. Vējš plivināja viņa nerātnos matus. Viņam mugurā bija vaļējs krekls ar īsām piedurknēm. Mani atbaida mūsu laiku jaunekļi, šīs atlētiskās meitenes. Filija bērnišķīgie vaigi piesarka, kad uz Zanīnas muļķīgo jautājumu: «Nu, vai patērzējāt?» — es lēnīgi atbildēju: «Mēs runājām par vienu vecu krokodilu …»

Vēlreiz atkārtoju: dēļ šīs izsmējīgās iesaukas es viņu neienīstu. Viņi nezin, kas ir vecums. Jūs nevarat iedomāties šīs mokas: man dzīve nekā nav sniegusi un es nekā negaidu arī no nāves. Lai nav nekā aiz kapa, tam jau nav izskaidrojuma, nekad nebūs lemts šo mīklu uzminēt… Bet Tu neesi cietusi tā, kā es esmu cietis. Bērni negaida Tavu nāvi. Savā veidā viņi Tevi mīl; Tu viņiem esi dārga. Vienmēr viņi ir Tavā pusē. Es arī viņus mīlēju. Atceros Zenevjēvu, šo četrdesmit gadus veco tuklo sievieti, kas nupat mēģināja man izraut četri simti tūkstošus priekš uzdzīvotāja znota, — es viņu atceros kā mazu meiteni, kas sēdēja man klēpī. Tiklīdz Tu redzēji viņu manās rokās, Tu viņu sauci pie sevis… Bet es nekad nebeigšu šo atzīšanos, ja turpināšu tā jaukt tagadni ar pagātni. Pūlēšos ievest mazliet kārtības.

Man liekas, ka pirmajā gadā, kas sekoja liktenīgajai naktij, es vēl neienīdu Tevi. Mans naids dzima pamazām, kad es pakāpeniski apzinājos, ka esmu Tev vienaldzīgs un ka Tavas acis neredz nekā cita kā mazos, rijīgos brēkuļus, mūsu bērnus. Tu pat neievēroji, ka, vēl nepārkāpis trīsdesmit gadu slieksni, biju kļuvis ar darbiem apkrauts civillietu advokāts un tiku apsveikts kā jauns meistars mūsu apgabala tieslietu kolēģijā, kas ir ievērojamākā visā Francijā pēc Parīzes apgabala kolēģijas. Kopš Vilnava lietas (1893. gadā) es izcēlos arī kā kriminālists (ļoti reti advokātiem ir izcilas spējas abās jurisprudV-nces jomās), un Tu biji vienīgā, kas nepamanīja manas aizstāvēšanas atbalsi visā pasaulē. Tanī gadā mūsu nesaprašanās pārvērtās atklātā karā.

Ievērojamā Vilnava lieta, ar kuru kļuvu slavens, sažņaudza saites, kas mani smacēja: līdz tam laikam man varbūt vēl bija palikusi kāda cerība, tagad man kļuva skaidrs, ka Tavās acīs es neesmu nekas.

Šie Vilnavi — vai atceries to notikumu? — pēc divdesmit laulībā pavadītiem gadiem tik stipri mīlēja viens otru, ka bija pat radies salīdzinājums. Ļaudis mēdza teikt: «Saticīgi kā Vilnavi.» Dzīvoja viņi kopā ar vienīgo, apmēram piecpadsmit gadus veco dēlu savā piepilsētas muižā Ornonā. Viesus viņi uzņēma reti, jo bija laimīgi divatā. «Mīlestība, kādu redz tikai grāmatās,» teica Tava māte mākslotā frāzē, kādas mantojusi viņas mazmeita Zenevjēva. Gandrīz varētu zvērēt, ka Tu esi aizmirsusi šo drāmu. Tu smiesies par mani, ka es to atstāstu, tāpat kā smējies tad, kad es pie pusdienu galda kavējos atmiņās par saviem eksāmeniem un konkursiem… bet jo ļaunāk! Kādu rītu kalpotājs, kas apkopa lejas stāva istabas, izdzirdēja revolvera šāvienu otrajā stāvā, tad izmisīgu kliedzienu; steigšus viņš devās augšā; kungu guļamistaba bija aizslēgta. Viņš dzirdēja klusinātas balsis, mēbeļu pārbīdīšanu, tad žiglus soļus uz vannas istabu. Kalpotājs visu laiku raustīja rokturi, pēc brīža durvis atvērās. Vilnavs gulēja gultā, krekls asinīm aptraipīts. Gultas kājgalī stāvēja Vilnava kundze izspūrušiem matiem, mugurā viņai rīta kleita, rokā revolveris. Viņa teica:

—   Es ievainoju Vilnava kungu, ātri vediet šurp ārstu, ķirurgu, policijas komisāru. Es no šejienes nekustēšos.

No viņas cita nekā nedabūja dzirdēt kā: «Es ievainoju savu vīru.» To pašu apgalvoja arī Vilnava kungs, tiklīdz spēja runāt. Viņš atteicās sniegt jebkuru cilu paskaidrojumu.

Apsūdzētā negribēja izvēlēties advokātu. Es biju Vilnavu paziņu Fondodēžu znots, tāpēc tiku pieaicināts kā oficiālais aizstāvis, bet savos ikdienišķajos apmeklējumos cietumā nespēju nekā izdibināt no šīs stūrgalvīgās būtnes. Pilsētā par viņu klīda visaplamākās baumas; par sevi varu teikt, ka es no pirmās dienas nešaubījos par viņas nevainību. Viņa bija uzņēmusies cita vainu, un vīrs, kas viņu dievināja, to pieļāva. Ak, cik gaišredzīgi cit i izspiegošanā spēj būt cilvēki, kuri nav kaislīgi mīlēti! Visa šīs sievietes mīlestība piederēja viņas laulātajam draugam. Viņa nebija šāvusi uz vīru. Varbūt viņa mīļoto bija aizsegusi ar savu ķermeni, lai aizsargātu pret kādu atraidītu pielūdzēju? Bet kopš iepriekšējās dienas neviens mājā nebija ienācis. Nebija neviena paziņas, kurš viņus bieži apmeklētu… bet galu galā nav vērts Tev atstāstīt šo seno notikumu.

Līdz tās dienas rītam, kad man vajadzēja uzstāties tiesā, biju nolēmis izturēties noliedzoši un norādīt tikai uz to, ka Vilnava kundze nav bijusi spējīga izdarīt noziegumu, kura tiek apsūdzēta. Noslēpuma plīvuru pēdējā brīdī pārrāva Vilnavu dēla Iva liecība vai īstenībā (tā kā liecība bija nenozīmīga un neienesa nekādas skaidrības) lūdzošais un reizē pavēlošais skatiens, ko uz viņu vērsa māte līdz tam laikam, kamēr viņš beidza liecināt, un arī atvieglojuma izteiksme, kāda atplauka apsūdzētās sejā pēc tam. Un tad es apsūdzēju dēlu, slimīgu pusaudzi, kas bija greizsirdīgs uz tēvu, ko māte pārāk stipri mīlēja. Ar aizrautīgu loģiku metos improvizētajā runā, kas tagad kļuvusi slavena; savā laikā profesors F. tanī, kā pats atzinās, saskatījis dīglī savas sistēmas būtību, kas veicināja pusaudžu psiholoģijas izpratni un neirožu ārstēšanu.

Ja es, dārgā Iza, atgādinu šo notikumu, tad daru to ne tādēļ, ka cerētu pēc četrdesmit gadiem Tevī modināt apbrīnošanu, kuru Tu pret mani neizjuti mana triumfa brīdī, kad abu pusložu avīzes rakstīja par mani un iespieda manu portretu. Tanī pašā laikā, kad Tava vienaldzība manas karjeras svinīgajā stundā man parādīja, cik liela ir mana vientulība un atstātība, nedēļām ilgi

man acīs bija šī cietuma četrās sienās ieslēgtā sieviete, kas bija ziedojusies, nevis lai glābtu savu pašas bērnu, bet sava vīra dēlu, viņa vārda mantinieku. Viņš, upuris, bija lūdzis sievu: «Uzņemies vainu uz sevis…» Viņas mīlestība bija tik liela, ka viņa lika pasaulei domāt, ka ir noziedzniece, tā cilvēka slepkava, kuru vienīgo mīlēja. Viņa bija vadījusies no mīlestības uz vīru, ne no mātes mīlestības… (Turpmākie notikumi to skaidri pierādīja: viņa šķīrās no dēla un, aizbildinādamās ar dažādiem ieganstiem, vienmēr dzīvoja tālu projām no viņa.) Ari mani varēja kāda mīlēt tā, kā Vilnavu mīlēja sieva. Izmeklēšanas laikā es bieži redzēju šo vīrieti. Ar ko viņš bija vērtīgāks par mani? Diezgan skaists, dižciltīgs, bez šaubām, bet ne sevišķi inteliģents. Viņa naidīga izturēšanās pret mani pēc iztiesāšanas to pierādīja. Bet es biju apdāvināts cilvēks. Ja mani tanī laikā būtu kāda sieviete mīlējusi, cik augsti tad es būtu uzkāpis! Taču vientuļam cilvēkam ir grūti saglabāt ticību sev. Mūsu spēkam ir nepieciešams kāds liecinieks, kāds, kas atzīmē triecienus, skaita veiksmes un vainago mūs uzvaras dienā, — kā senāk, kad, pie godalgu izdalīšanas saņēmis kaudzi grāmatu, es ar acīm meklēju vecāku pūlī māti, kas domās pie militāras mūzikas skaņām uzlika man uz noskūtās galvas lauru vainadziņu.

Vilnava prāvas laikā māte sāka sabrukt. Es to ievēroju tikai pamazām: interese, kādu viņa pievērsa mazam, melnam sunītim, kurš briesmīgi rēja, tikko es tuvojos, bija pirmā sabrukuma pazīme. Katrā apmeklējumā viņa runāja tikai par šo dzīvnieku. Viņa vairs neklausījās, ko stāstīju par sevi.

Mātes maigums gan arī nebūtu varējis aizstāt mīlestību, kura mani tanī esības pagriezienā būtu glābusi. No mātes biju mantojis netikumu pārāk stipri mīlēt naudu; šī kaislība man bija asinīs. Visas savas pūles māte bija pielikusi, lai es paliktu amatā, kurā, kā viņa teica, «es lieliski pelnīšot». Un, kaut gan mani vilināja literatūra, mani aicināja līdzdarboties laikraksti un visi lielie žurnāli, kaut gan kreiso partijas piedāvājās izvirzīt manu kandidatūru velēšanās (cilvēks, kurš pēc manas atteikšanās piekrita balotēties, tika ievēlēts bez pūlēm), es apslāpēju sevi godkāri, jo negribēju atteikties «lieliski pelnīt».

Tā bija arī Tava vēlēšanās; Tu biji likusi man saprast,

I:a nekad neatstāsi provinci. Sievietei, kura mani būtu mīlējusi, būtu dārga mana slava. Viņa būtu mācījusi mani saprast, ka māksla dzīvot ir zemu tieksmju ziedošana augstākām. Žurnālisti, kas izsaka sašutumu par advokātiem, kuri izmanto savu deputāta vai ministra amatu, lai gūtu kādus sīkus labumus, darītu labāk, ja izpaustu sajūsmu par tādu cilvēku rīcību, kuri mācējuši saprātīgi iegrožot savas kaislības un devuši priekšroku nevis materiāli auglīgākiem darījumiem, bet gan politiska darbinieka slavai. Ja Tu būtu mani mīlējusi, tad būtu mani izdziedinājusi no apkaunojošās kaites nevērtēt neko augstāk par tūlītēju peļņu, būt nespējīgam atteikties no sīkiem un viduvējiem ienākumiem varenības ēnas dēļ, jo nav ēnas bez īstenības; ēna jau ir īstenība. Bet ko nul Man nebija nekā cita kā tikai apmierinājums «lieliski pelnīt», tas ir katra bodnieķeļa sapnis!

Tad redziet, kas man ir palicis: tas, ko esmu sarausis šais mokpilnajos gados, nauda, kuru jūs neprātīgi alkstat no manis izvilināt. Patiesi, man nepanesama ir doma, ka tā nonāks jūsu rokās pēc manas nāves. Sākumā es Tev teicu, ka vispirms biju visu sagatavojis tā, lai jums nepaliek nekas. Pēc tam darīju Tev zināmu, ka esmu atteicies no šīs atriebības… Bet tas nozīmēja nepazīt savas sirds naida paisumus un bēgumus. Naids aizplūst, un es kļūstu iecietīgs… Tad tas atgriežas, un mani atkal pārklāj duļķains vilnis.

Kopš šīs lieldienu svētdienas, kad jūs uzbrukāt man, lai mani aplaupītu jūsu Filija labā, un kopš esmu redzējis visu ģimenes locekļu baru sasēdušos ap galdu pie durvīm un man uzglūnam, mani ir apsēdusi mana mantojuma nākamās dalīšanas vīzija: jūs saplūksieties cits ar cituv jūs plēsīsieties kā suņi ap maniem zemes īpašumiem un vērtspapīriem. Zemes būs jūsu, bet vērtspapīru vairs nav. Tos, par kuriem Tev stāstīju šīs vēstules sākumā, es pagājušajā nedēļā izdevīgi pārdevu: tagad to vērtība ar katru dienu krīt. Visi kuģi grimst, tiklīdz es tos atstāju: es nekad nemaldos. Man ir miijoni skaidrā naudā, tie jums arī piederēs, ja man tā labpatiks. Bet ir dienas, kad es nolemju neatstāt jums ne santīma…

Dzirdu, jūsu bars sačukstēdamies nāk augša pa kāpnēm. Jūs apstājaties; jūs sarunājaties, nebaidīdamies, ka es

varētu atmosties (jo esat pārliecināti, ka esmu kurls); pa durvju spraugu redzu sveču gaismu. Atšķiru Filija falsetu (var domāt, ka viņam vēl arvien ir balss lūzums), tad pēkšņi atskan apslāpēti smiekli, jaunu sieviešu kladzināšana. Tu viņas aprāj: «Rimstieties! Viņš droši vien neguļ…» Tu pienāc pie manas guļamistabas durvīm, ieklausies, paskaties pa atslēgas caurumu: mana lampa mani nodod. Tu atgriezies pie sava bara un laikam klusu saki: «Viņš vēl neguļ, noklausās…»

Uz pirkstu galiem visi attālinās. Pakāpieni čīkst; durvis aizveras cita pēc citas. Sinī lieldienu naktī mājā ir daudz pāru. Un es varētu būt šo jauno zaru dzīvais celms. Lielākā daļa tēvu tiek mīlēti. Tu biji mana ienaidniece, un mani bērni ir pārgājuši Tavā pusē.

Tagad ir jāpievēršas šim karam. Patlaban nav vairs spēka rakstīt. Tomēr likties gulēt vai atlaisties man derdzas, pat ja sirds stāvoklis to atļauj. Manos gados miegs pievelk nāves uzmanību, nedrīkst izskatīties pēc miruša. Kamēr turēšos kājās, man šķiet, viņa nevarēs nākt. Kāpēc es no viņas baidos? Vai mani biedē fiziskas ciešanas, mokpilns pēdējais elpas vilciens? Nē. Bet nāve ir nebūtība, to var izteikt tikai ar mīnusa zīmi.

VII

Kamēr mūsu trīs mazie vēl dzīvoja kā pa bērnības paradīzi, mūsu naidīgums vēl bija apslēpts, tomēr gaiss mājās bija smacīgs. Tava vienaldzība pret mani, pret visu, kas attiecās uz mani, ļāva Tev no tā neciest un to pat nemanīt. Turklāt es gandrīz nekad nebiju mājās. Brokastis ēdu viens pulksten vienpadsmitos, lai pirms divpadsmitiem būtu tiesā. Mani pilnīgi aizņēma darbs, brīva laika, ko būtu varējis pavadīt ģimenē, man atlika maz, un Tu gan vari iedomāties, kam es to veltīju. Kāpēc iegrimu rupjā baudkārē, neaizsedzot to pat ar ieganstiem, kuri parasti kalpo tās piedošanai, baudkārē, kas novesta līdz pilnīgam dzīvnieciskumam, bez mazākās jūtu ēnas, bez mazākā, kaut vai mākslota maiguma atspulga? Man taču arī varēja rasties kāds no tiem romāniem, par kuriem ļaudis jūsmo. Kā gan lai advokāts manos gados nebūtu sastapies ar zināmiem vilinājumiem? Daudzas jau

nas sievietes ir gribējušas aizkustināt manī ne tikai amata personu, bet arī vīrieti… Taču es biju zaudējis ticību šīm valdzinātajām vai, pareizāk sakot, savām spējām patikt kādai no tām. No pirmā acu uzmetiena es atklāju viņās savtīgu interesi, kas tās mudināja, manīju aprēķinu, sapratu izaicinājumu. Mani stindzināja iepriekš pieņemtā iedoma, ka viņas grib tikai nodrošināt sev stāvokli. Kāpēc lai neatklāju Tev visu? Traģiskajai pārliecībai, ka esmu cilvēks, ko nevar iemīlēt, pievienojās bagātnieka aizdomīgums; viņš baidās tikt piemānīts un izmantots. Tev es biju noteicis zināmu summu izdevumiem, un Tu pārāk labi pazini mani, lai sagaidītu no manis kaut santīmu vairāk. Summa bija pieklājīga, un Tu nekad to nepārsniedzi. No šīs puses es nesaskatīju nekādus draudus. Bet citas sievietes! Piederēju pie tiem nejēgām, kas sevi pārliecinājuši, ka ir tikai divas sieviešu kategorijas: vienas — nesavtīgas mīļākās, otras — viltnieces, kas meklē vienīgi naudu. It kā lielākai daļai sieviešu mīlestība neietu roku rokā ar nepieciešamību tikt atbalstītām, aizstāvētām, lutinātām… Sešdesmit astoņu gadu vecumā visu to saredzu tik skaidri, ka brīžam gribas vaimanāt — saprotu, ko esmu atgrūdis, turklāt ne aiz tikumības, bet aiz neuzticības un skopulības. Mani nedaudzie īsie sakari ātri beidzās, pa daļai tāpēc, ka mans aizdomīgais prāts nepareizi iztulkoja visnevainīgāko prasību, pa daļai tāpēc, ka kļuvu nepanesams ar savām mānijām, kuras Tu labi pazīsti: strīdi restorānos vai ar ormaņiem dzeramnaudas dēļ. Es gribu iepriekš zināt, cik man jamaksā. Man patik, ka viss ir skaidri nolīgts, — vai lai neuzdrošinos atzīties šajā kaunā? Varbūt netikumībā mani valdzināja tas, ka viss bija par noteiktu cenu. Kāds sakars gan varētu būt sirds tieksmēm ar juteklisku baudu tādam cilvēkam kā es? Nespēju iedomāties, ka sirds tieksmes jebkad varētu tikt piepildītas; es tās nožņaudzu, tikko dzimušas. Biju kļuvis meistars jūtu iznīcināšanas mākslā tanī brīdī, kad gribai vēl ir noteicēja loma mīlestībā, kad, kaislībai mostoties, mēs vēl brīvi varam lemt par sevi: ļauties tai vai izrauties no tās valgiem. Neciešu, ka mani izmanto, bet, kad jāmaksā, tad jāmaksā. Es izvēlējos visvienkāršākās attiecības: to, ko var gūt par noteiktu samaksu. Jūs apsūdzat mani skopulībā, bet parādi man derdzas, un rēķinus es kārtoju skaidrā naudā. Mani piegādātāji to zina un slavē mani par to. Man ir nepanesama doma, ka esmu

parādā kaut sīkāko summu. Tā es sapratu ari «mīlestību»: dots pret dotu … Cik pretīgi!

Nē, es pārāk sabiezinu krāsas un pats sevi nomelnoju; esmu ari mīlējis un varbūt ticis mīlēts… Tas notika 1909. gadā, jaunībai aizejot. Kāpēc noklusēt šo gadījumu? Tu jau arī to zināji un prati par to atgādināt, kad gribēji no manis kaut ko izdabūt.

Es izglābu mazo audzinātāju no soda (viņa bija apsūdzēta par bērna slepkavību). Sākumā viņa atdevās man aiz pateicības, bet vēlāk… Jā, jā, toreiz es iepazinu mīlestību; mana nepiesātināmība visu sabojāja. Es ne tikai atstāju viņu trūkumā, gandrīz nabadzībā; es prasīju, lai viņa pastāvīgi ir manā varā, lai viņa ne ar vienu nesatiekas, lai es viņu varētu ņemt, atstāt un atkarībā no garastāvokļa atkal satikt savos retajos brīvajos brīžos. Viņa bija mans īpašums. Mana tieksme iegūt, lietot, izmantot attiecas arī uz cilvēkiem. Man būtu vajadzīgi vergi. Tikai reizi mūžā domāju, ka esmu atradis upuri, kas atbilst manām prasībām. Es uzmanīju pat viņas skatienus… Esmu piemirsis solījumu nestāstīt Tev par šīm lietām. Viņa aizbēga uz Parīzi, jo nevarēja vairs izturēt.

—    Ne tikai ar mums tu nevari saprasties, — Tu bieži esi man teikusi, — visi cilvēki no tevis baidās un bēg, Luī, fei taču pats redzi!

Jā, es to redzēju… Tiesu pilī es vienmēr biju vientulis. Padomē mani ievēlēja, cik vēlu vien bija iespējams. Pēc visiem izdzimumiem, kurus viņi bija ievēlējuši pirms manis, es negribēju pieņemt advokātu padomes priekšsēdētāja vietu. Galu galā vai es kādreiz esmu pēc tās tīkojis? Sie goda amati dārgi maksā: ir jataisa pieņemšanas, jāreprezentējas— tas viss nav tā vērts. Bet Tu to gribēji bērnu dēļ. Nekad Tu nekā neesi gribējusi manis dēļ, vienmēr tikai: «Dari to bērnu dēļ.»

Gadu pēc mūsu kāzām Tavam tēvam bija pirmā triekas lēkme, un Senonas pils mums tika slēgta. Tu ļoti ātri pieradi pie Kalēzas. No manis Tu nekā cita neesi pārņēmusi kā tikai manu zemi. Tu laidi saknes manā zemē, tomēr mūsu saknes nav varējušas savīties. Tavi bērni ir pavadījuši visus brīvlaikus šinī mājā un dārzā. Te mira mūsu mazā Marija. Istaba, kurā viņa cieta, Tevi neatbaida; tieši pretēji — tā Tev kļuvusi svēta. Seit Tu esi

perinājusi savu dzimtu, kopusi sirgstošos, naktīm bijusi nomodā pār šūpuļiem, šeit esi rājusies ar auklēm un skolotājam. Starp šīm ābelēm izstieptajās virvēs žuva Marijas mazās kleitiņas, visas šīs spodrās drāniņas. Sinī salonā abats Arduēns sapulcināja bērnus ap klavierēm un mācīja viņus dziedāt korī, turklāt, lai mani nesadusmotu, ne vienmēr tikai garīgas dziesmas.

Vasaras vakaros mājas priekšā smēķēdams, klausījos viņu dzidrās balsis, Lullī āriju: «Ak, šie meži, šīs klintis un strauti…» Klusā laime, no kuras biju izslēgts, šķīstības un gaišo sapņu josla, kas man bija aizliegta… Mierīgās mīlestības vilnis, kas noplaka dažus soļus no manas klints.

Tiklīdz iegāju salonā, balsis apklusa. Māri tuvojoties, sarunas pārtrūka. 2enevjēva aizgāja ar grāmatu rokā. Tikai Marija nebaidījās no manis; es viņu saucu, un viņa nāca. Strauji paņēmu viņu rokas, bet viņa pati jau labprāt iekļāvās man klēpī. Dzirdēju pukstam viņas sirdi, strauji kā putniņam. Tikko palaidu viņu vaļā, viņa izspurdza dārzā… Marija!

Bērnus itin drīz sāka uztraukt tas, ka es neeju uz dievkalpojumu un piektdienās ēdu gaļas kotleti. Zem viņu acu skatieniem mūsu savstarpīgajā cīņā bija tikai nedaudzi brāzmaini uzliesmojumi, kuros es pa lielākai daļai tiku sakauts. Katram zaudējumam sekoja apslēpts karš. Tas viss norisinājās Kalēzā, jo pilsētā es gandrīz nekad nebiju mājās. Tā kā Tiesu pils un koledžas brīvlaiks sakrita, tad augustā un septembrī mēs šeit bijām vienoti.

Atceros to dienu, kad mēs sadūrāmies frontālā uzbrukumā (sakarā ar kādu joku, ko izteicu, kad Zenevjēva atstāstīja abatam Arduēnam uzdoto gabalu no svētajiem rakstiem): es atsaucos uz savām tiesībām aizsargāt savu bērnu prātu, bet Tu atcirti, ka Tavs pienākums ir glābt viņu dvēseli. Pirmo reizi es biju pieveikts, kad atļāvu Ibēru nodot audzināšanā jezuītu ordenī, bet meitenes — skolā pie sieviešu klostera. Piekāpos Fondodēžu ģimenes tradīcijām, kuras manās acīs vēl arvien bija saglabājušas prestižu. Bet es biju izslāpis atmaksas; turklāt todien biju uztaustījis vienīgo vārīgo punktu, par kuru ierunājoties varēja Tevi izsist no ierastā līdzsvara un vienaldzības un pievērst man Tavu uzmanību, kaut arī tā būtu naidīga. Beidzot biju atradis kaujas lauku, uz kura varējām

sastapties. Es Tevi piespiedu cīnīties. Agrāk neticēšana dievam man bija tikai tukša formalitāte, kurā izbaudu sīka zemnieka pazemojumus, jo, kļuvis bagāts, tomēr tiku nicināts no lielburžuā aprindu studiju biedriem; tagad šo tukšumu piepildīju ar vilšanos mīlestībā un gandrīz nebeidzamu naidu.

Strīds iedegās brokastu laikā (es Tev jautāju, vai radības ķēniņš priecājas, redzēdams, ka Tu gavēņa dienā ēd nevis vēršgaļu, bet zivi). Tu piecelies un aizgāji no galda. Atceros, kā bērni uz mums noskatījās. Es Tev sekoju Tavā guļamistabā. Acis Tev bija sausas; Tu runāji ar mani ļoti mierīgi. Tanī dienā man kļuva skaidrs, ka Tev nemaz nav tik vienaldzīgs mans dzīves veids, kā biju domājis. Tu pat biji pārtvērusi dažas vēstules, kuras varēja dot Tev pamatu pieprasīt šķiršanos.

—   Paliku dzīvot ar tevi bērnu dēļ. Bet, ja tava klātbūtne apdraudēs viņu dvēseli, es nevilcināšos.

Nē, Tu nebūtu kavējusies mani atstāt, mani un manu naudu. Lai cik mantkārīga Tu esi, tomēr neviens upuris Tev nebūtu bijis par smagu, lai bērnu dvēselē paliktu neskarta dogmu krātuve, svētulīgo paradumu un formulu kopa, visas šīs blēņas.

Manās rokās vēl nebija apvainojošā vēstule, kuru Tu man rakstīji pēc Marijas nāves. Toreiz Tu biji stiprākā. Mans stāvoklis būtu ļoti apdraudēts, ja mēs sāktu tiesāties: tanī laikā provincē sabiedrība attiecībā uz to nejo-> koja. Jau klīda baumas, ka esmu frankrnasons; mani uzskati ļaudīm bija kā dadzis acīs; bez Tavas ģimenes labās slavas baumas man būtu ļoti kaitējušas. Un galvenokārt… šķiršanās gadījumā būtu jāatdod Tava pūra Suecas kanāla akcijas. Biju pieradis šīs vērtības uzskatīt kā savas. Doma, ka man būtu no tām jāatsakās, man bija nepanesama (turklāt zustu rente, ko Tavs tēvs mums maksāja…).

Es atkāpos, piekritu visām Tavām prasībām, bet nolēmu savus brīvos brīžus veltīt bērnu iekarošanai. So lēmumu pieņēmu 1896. gada augusta sākumā. Sīs skumjās un tveicīgās vasaras man prātā ir sajaukušās; atmiņas, kuras šeit atgādinu, aptver apmēram piecus gadus (1895— 1900).

Neticēju, ka būs grūti atgūt savās rokās mūsu bērnus. Cerēju to panākt ar ģimenes tēva autoritāti, ar savu saprātu. Desmit gadus vecs zēns, divas mazas meitenes — es domāju, ka piesaistīt viņus būs viegla rotaļa. Atceros bērnu izbrīnu un satraukumu tanī dienā, kad uzaicināju viņus doties ar tēti lielākā pastaigā. Tu sēdēji dārzā zem sidrabotās liepas; viņi jautājoši paskatījās uz Tevi.

—   Mīļie, jums nav jāprasa man atļauja.

Mēs aizgājām. Kā jārunā ar bērniem? Biju pieradis tiesā sīksti turēties pretī prokuroram vai apsūdzētā aizstāvim, ja pārstāvēju prasītāju, mani nemulsināja naidīga klausītāju pilna zāle, un sesijās no manis baidījās pats priekšsēdētājs, bet mani darīja biklu šie bērni, tāpat kā cilvēki no tautas, pat zemnieki, kaut gan pats biju cēlies no zemniekiem. Sarunā ar viņiem man zuda pamats zem kājām, es stostījos.

Bērni izturējās pret mani laipni, tomēr piesardzīgi. Tu biji iepriekš ieņēmusi šīs trīs sirdis un noturēji pieejas tām. Nebija iespējams tanīs iekļūt bez Tavas atļaujas. Būdama pārāk smalkjūtīga, lai mani nonicinātu viņu acīs, Tu tomēr nebiji viņiem slēpusi, ka vajag daudz lūgt dievu par «nabaga tēti». Lai ko es darītu, man bija un palika noteikta vieta viņu pasaules uzskatā: biju nabaga tētis, par kuru daudz jālūdz un jāpanāk viņa atgriešana. Viss, ko spēju izsacīt pret reliģiju, tikai pastiprināja viņu vientiesīgo spriedumu par mani.

Viņi dzīvoja brīnumainā pasaulē, kurā ceļu iezīmēja baznīcas svētku svinēšana. Tu varēji panākt no viņiem visu, runādama par iesvētībām, kuras kādam no viņiem tikko bijušas vai uz kurām kāds gatavojās. Kad viņi vakaros dziedāja Kalēzā uz terases, ne vienmēr es dzirdēju Lullī ārijas; bieži man vajadzēja noklausīties garīgas dziesmas. No tālienes neskaidri saskatīju jūsu pulciņu un, kad bija mēnesnīca, tad varēju izšķirt trīs mazas Tev pievērstas sejiņas. Manu soļu troksnis uz grantētā celiņa pārtrauca dziedāšanu.

Katru svētdienu mani uzmodināja jūsu trokšņainā pošanās uz dievkalpojumu. Tu arvien baidījies to nokavēt. Zirgi sprausloja. Kāds steidzināja tūļīgo virtuveni. Viens no bērniem bija aizmirsis savu dziesmu grāmatu. Spalga balss jautāja:

—    Kura svētdiena šī ir pēc vasarsvētkiem?

Atgriezušies bērni nāca mani noskūpstīt un atrada

mani vēl gultā. Mazā Marija, kas droši vien manas atgriešanas labad baznīcā bija noskaitījusi visas lūgšanas, kuras bija iemācījusies, mani uzmanīgi vēroja, bez šaubām, cerēdama ieraudzīt kaut niecīgu uzlabošanos manā dvēseles stāvoklī.

Viņa vienīgā mani neuzbudināja. Abi vecākie bērni ar buržuāzisko instinktu pēc ērtībām, kurš viņus vēlāk pasargāja no varonīgiem tikumiem un cildena kristīgo neprāta, jau bija mierīgi pieņēmuši Tavus ticējumus, turpretī Marijai piemita aizkustinoši dedzīga ticība, viņa bija sirsnīga un maiga pret kalpotājiem, rentniekiem, nabagiem. Par viņu teica: «Meitenīte atdotu visu, kas viņai ir; nauda viņai makā neturas. Tas ir ļoti jauki, bet viņa tomēr būs jāuzmana…» Mēdza ari teikt: «Neviens nespēj viņai pretoties, pat ne viņas tēvs.» Vakaros Marija neaicināta ierāpās man klēpī. Vienreiz viņa aizmiga, atbalstījusies pret manu plecu. Viņas cirtas kutināja man vaigu. Man bija grūti sēdēt neērtajā stāvokli, un es gribēju smēķēt. Tomēr es nepakustējos. Kad pulksten deviņos aukle meklēja Mariju, es pats viņu uznesu guļamistabā, un jūs mani vērojāt milzīgā izbrīnā, it kā es būtu meža zvērs, kas laiza mazām moceklēm kājas. Pēc nedaudzām dienām, tas bija 14. augustā, Marija man teica (Tu jau zini, kā bērni to mēdz darīt):

—   Apsoli man izpildīt to, ko es tev lūgšu… Vispirms apsoli, tad es tev pateikšu…

Viņa pateica man, ka Tu nākamajā dienā rīta dievkalpojumā dziedāsi solo un būtu |oti mīļi, ja es aizietu Tevi paklausīties.

—   Tu man apsolīji! Tu man apsolīji! — viņa atkārtoja, mani skūpstīdama. — Tas ir tikpat kā zvērēts!

Skūpstu, ko uzspiedu viņai uz pierītes, viņa uzskatīja par piekrišanas zīmi. Par gaidāmo notikumu uzzināja visa māja. Manīju, ka tieku novērots. «Kungs rīt ies uz dievkalpojumu! Viņš, kas sen nav kāju spēris baznīcā!» Tas bija kaut kas ārkārtīgs.

Vakarā sēdos pie galda ļoti saīdzis, un es nevarēju to ilgi apslēpt. Ibērs Tev prasīja nezin kādu paskaidrojumu par Dreifūsu. Atceros, ka es nikni apstrīdēju Tavu atbildi. Atstāju galdu un vairs neatgriezos. 15. augusta rītausma, paņēmis līdzi steigā sakravātu koferīti, sešos iekāpu vilcienā un aizbraucu uz Bordo, kur pavadīju šausmīgu dienu smacīgā un tukšā pilsētā.

Dīvaini, ka pēc tam jūs mani atkal redzējāt Kalēzā. Kāpēc es brīvdienas vienmēr pavadīju kopā ar jums, nevis ceļojumos? Es taču būtu varējis izgudrot dažādus ticamus iemeslus. Patiesībā mani biedēja divkārši izdevumi. Man likās neiespējami, ka var doties ceļojumā un izdot tik daudz naudas, iekams nav izdzēsta uguns virtuves plītī un aizslēgtas visas durvis. Man nebūtu nekāds prieks klejot pa svešām zemēm, zinot, ka mājās saimniekošana rit pilnā sparā. Tāpēc es arvien atgriezos pie kopīgā katla. Kā es būtu varējis ēst citur, ja mani Kalēzā gaidīja ldats galds? So taupības garu biju mantojis no mātes; es to pārvērtu par tikumu.

Tātad es atgriezos, bet ar tik spīvu īgnumu, kuru pat Marija nespēja uzveikt. Pielietoju pret Tevi jaunu taktiku. Tieši neaizskarot Tavus ticējumus, izmantoju pat niecīgāko izdevību, lai nostādītu Tevi pretrunā ar tiem. Nabaga Iza! Atzīsties, ka tas man bieži izdevās, kaut gan Tu biji krietna kristiete! Ja Tu kādreiz agrāk biji zinājusi, ka līdzjūtība ir mīlestības sinonīms, tad Tu to biji aizmirsusi. Par līdzjūtību Tu uzskatīji zināmu pienākumu pret nabagiem, un Tu to pildīji pēc labākās sirdsapziņas, paturot acīs savu mūžīgo dzīvošanu. Atzīstu, ka tagad Tu esi ļoti pārvērtusies šinī ziņā: Tu pat kop vēža slimnieces! Bet, ja tanī laikā Tu palīdzēji kādam no «saviem nabagiem», tad jo uzstājīgāk izmantoji nelaimīgos radījumus, kas bija atkarīgi no Tevis. Tu nekad neatkāpies no mājasmātes tiesībām iegūt par vismazāko maksu visvairāk puliņu. Rītos gar mūsu māju ratiņos veda saknes kāda nabaga večiņa. Ja viņa būtu lūgusi no Tevis žēlastības dāvanu, tad Tu droši vien bagātīgi to sniegtu, bet viņa to nedarīja, un Tu nenopirki no viņas nevienu salātu galviņu, nenokaulējusi kādus sū no viņas niecīgās peļņas.

Visbiklākie mājkalpotāju vai laukstrādnieku norādījumi uz algu paaugstināšanu izraisīja Tevī sākumā izbrīnu, kas pēc tam pārvērtās sašutumā, un tā niknuma bija Tavs spēks, kurš nodrošināja Tev vienmēr pēdējo vārdu. Tev piemita ārkārtīgas spējas pierādīt šiem cilvēkiem, ka viņiem nekā nevajag. Tava mute uzskaitīja bezgalīgi daudzus labumus, ko viņi bauda:

—   Jums ir miteklis, vīna mučele, puse cūkas, kuru jūs barojat ar maniem kartupeļiem, dārzs sakņu audzēšanai.

Nabaga algādži nespēja aptvert, cik viņi ir bagāti. Tu apgalvoji, ka Tava istabene var neskartus noguldīt krājkasē savus četrdesmit frankus, kurus Tu viņai pa mēnesi maksāji:

—   Es viņai atdodu visas savas vecās kleitas, apakšsvārkus un apavus. Priekš kā viņai vajag naudu? Viņa to izdāvinātu savai ģimenei…

Protams, kad kalpotāji saslima, tad Tu viņus pašaizliedzīgi kopi, nekad viņus nepameti. Nevaru noliegt, ka visumā šie ļaudis, kas nicina vājus kungus, Tevi vienmēr cienīja un bieži vien pat mīlēja. Šinīs jautājumos Tev bija savas vides un laikmeta idejas. Bet Tu nekad neatzini, ka Evaņģēlijs tās nosoda.

—    Klausies, — es sacīju, — manuprāt, Kristus ir teicis…

Tu apjuki, sadusmota, ka saruna notiek bērnu klātbūtnē. Galu gala Tu vienmēr iekriti lamatās.

—   Tas nav jāsaprot burtiski… — Tu nomurmināji.

Tad es viegli Tevi uzveicu, apbēru ar piemēriem, lai pierādītu, ka svētums tieši pastāv burtiskā Evaņģēlija pildīšanā. Ja Tu, sev par nelaimi, iebildi, ka neesi nekāda svētā, tad es citēju mācību:

—   Esiet pilnīgi, tāpat kā jūsu tēvs debesīs ir pilnīgs.

Atzīsties, mana nabaga Iza, ka es Tev zināmā mērā

esmu darījis labu, un, ja šodien Tu kop vēža slimniekus, tad viņiem pa daļai par to jāpateicas man. Tolaik Tevi pilnīgi aizņēma mīlestība uz bērniem; viņi, burtiski, aprija visas Tavas labsirdības un uzupurēšanās spējas. Viņi kavēja Tevi redzēt citus cilvēkus. Ne tikai no manis viņi novērsa Tevi, bet ari no visas pārējās pasaules. Pat ar savu dievu Tu vairs ne par ko citu nerunāji kā tikai par viņu veselību un nākotni. Seit man atkal radās izdevība pazoboties par Tevi. Es Tev vaicāju, vai no kristiešu viedokļa nevajadzētu vēlēties, lai mūsu bērnus piemeklē likstas, nabadzība un slimības. Tu īsi atcirti:

—   Es tev vairāk neatbildēšu! Tu runā to, ko tu nesaproti …

Tev par nelaimi, mūsu bērniem bija audzinātājs, divdesmit trīs gadus vecs seminārists abats Arduēns; bez mazākās līdzjūtības es pieaicināju viņu par liecinieku, kaut gan tas viņu ļoti mulsināja, jo es lūdzu viņu izteikties tikai tad, kad biju drošs par savu taisnību. Viņš savukārt nebija spējīgs šādos strīdos neatklat savas do

mas. Dreifūsa lietas gaitā atradu daudz iemeslu sacelt pret Tevi nabaga abatu. Tu teici:

—   Kāda nožēlojama žīda dēļ radīt nekārtības armijā…

Sie vārdi atraisīja manu uzspēlēto sašutumu, un es

nerimos, kamēr nebiju piespiedis abatu Arduēmi izsacīt savas domas par to, ka kristīgs cilvēks nevar piekrist nevainīga cilvēka notiesāšanai, kaut arī tas notiktu valsts glābiņa labad.

Starp citu, es nemaz nemēģināju Tevi un bērnus pārliecināt; jūs Dreifūsa lietu pazināt tikai pēc reakcionārās avīzēs ievietotām karikatūrām. Jūs veidojāt nedalāmu apvienību. Pat kad jums likās, ka man ir taisnība, jūs palikāt pie pārliecības, ka esmu to panācis ar viltību. Beidzot jūs manā klātbūtnē vairs neizsacījāties. Man tuvojoties, jūsu sarunas pārtrūka, tāpat kā tas notiek arī tagad; bet dažreiz jūs nezinājāt, ka esmu paslēpies aiz koku pudura, un tad es pēkšņi parādījos, pirms jūs pagūtu atkāpties, un es piespiedu jūs uzņemt cīņu.

—   Viņš ir svēts jauneklis, — Tu teici par abatu Arduēnu, — bet arī vēl bērns, kas netic Jaunumam. Mans vīrs rotaļājas ar viņu kā kaķis ar peli un tāpēc pacieš viņu, kaut.gan neieredz garīdzniekus.

Patiesībā seminārista pieņemšanai biju piekritis tāpēc, ka neviens cits nebūtu nācis par simt piecdesmit frankiem uz visu brīvlaiku. Pirmajās dienās es šo lielo, īsredzīgo tumšmati, kas bija pati kautrība, uzskatīju par nenozīmīgu būtni un nepiegriezu viņam vairāk vērības kā kādai mēbelei. Viņš uzdeva bērniem mācīties, veda tos pastaigāties, ēda maz un nerunāja ne vārda. Norijis pēdējo kumosu, viņš tūlīt devās uz savu istabu. Dažreiz, kad māja bija tukša, viņš nosēdās pie klavierēm. Es nekā no mūzikas nesaprotu, bet, kā Tu teici: «Viņu klausīties bija patīkami.»

Bez šaubām, Tu neesi aizmirsusi starpgadījumu ar abatu Arduēnu, tomēr nekad neesi nojautusi, ka tas radīja starp abatu un mani slepenu labvēlības strāvojumu. Kādu dienu bērni ziņoja, ka pie mums nāk vietējais kirē. Es, kā parasts, steidzos pazust vīna dārzā. Taču lbērs, Tevis sūtīts, ieradās man pateikt, ka kirē kungam esot kaut kas svarīgs man sakāms. Atgriezos mājās, klusībā lādēdamies, jo īstenībā baidījos no šī sīkā večuka. Viņš

sacīja, ka esot nācis atvieglot savu sirdsapziņu. Viņš esot mums ieteicis abatu Arduēnu kā izcilu semināristu, kuram tikai vājās veselības dēj esot atlikta iecelšana draudzē. Tagad kirē uzzinājis, ka šī vilcināšanās notiek kāda disciplināra pārkāpuma dēļ. Abats Arduēns, būdams gan ļoti dievbijīgs, ārkārtīgi mīlot mūziku. Lai noklausītos Lielajā teātrī kādu labdarības koncertu, viņš, drauga pierunāts, bija nakti pārgulējis ārpus semināra. Abi esot ģērbušies privātās drānās, tomēr tikuši pazīti un nodoti. Skandālu palielināja tas, ka Taisas ārijas izpildītāja Zoržeta Lebrēna kundze esot uznākusi uz skatuves kailām kājām, grieķu tunikā, ko zem rokām saturējusi tikai sudraba josta (kā stāstīja, tas esot bijis viss, pat ne tievāko plecu lentu!). Zālē atskanējis vispārējs sašutuma vilnis: «O-o!» Onijas ložā kāds vecs kungs esot iesaucies:

—   Tas nu ir par daudz… Kur mēs esam iekļuvuši?

Un to bija redzējis abats Arduēns un viņa biedrs! Viens no vainīgajiem tūlīt izslēgts no semināra. Arduēnam piedots, tomēr semināra vadītāji atcēluši uz diviem gadiem viņa iesvētīšanu amatā.

Mēs vienprātīgi apgalvojām kirē kungam, ka pilnīgi uzticēsimies abatam arī turpmāk. Neskatoties uz to, kirē izturējās pret semināristu, kurš, kā viņš teica, esot viņu pievīlis, ļoti vēsi. Tu atceries šo starpgadījumu, bet to Tu nezini, ka tanī pašā vakarā, kad es uz terases smēķēju, pēkšņi redzēju mēnesnīcā, ka man tuvojas vainīgā kalsnais, melnais siluets. Arduēns neveikli nostājās man blakus un lūdza piedot, ka esot ienācis mūsu mājās, nebrīdinot par savu necienību. Kad es atbildēju, ka viņa pārkāpums man padara viņu tikai simpātiskāku, viņš strauji un stingri tam pretojās un apsūdzēja pats sevi. Es nevarot, viņš teica, novērtēt viņa kļūdas lielumu: viņš esot grēkojis pret paklausību, pret savu sūtību un pret tikumiem. Viņš esot apkaunojis semināru; visa viņa dzīve būšot par īsu, lai izpirktu pārkāpumu, ko viņš nodarījis… Vēl tagad man acu priekšā stāv viņa garais, saliektais augums, viņa ēna mēnesnīcā, salauzta uz pusēm ar terases margām.

Lai cik skeptiski es skatījos uz viņa kārtas personām, tomēr, redzot viņa dziļo nožēlu un kaunu, es nevarēju viņu turēt ne mazākajās aizdomās par liekulību. Noklusēšanu viņš attaisnoja tikai ar to apstākli, ka pretējā gadījumā viņš būtu kļuvis par nastu savai mātei, ļoti na

badzīgai atraitnei, kura strādāja par dienas apteksni Li* burnā. Kad es viņam atbildēju, ka, pēc manām domām, viņam nemaz nevajadzēja mūs brīdināt par disciplināru pārkāpumu seminārā, viņš satvēra manu roku un teica man nekad nedzirdētus vārdus, kurus klausījos pirmo reizi savā mūžā un kuri mani gandrīz apstulbināja:

—   Jūs esat Joti labs.

Tu pazīsti manus smieklus, šos smieklus, kas pat mūsu kopdzīves sākumā Tev krita uz nerviem. Tie ir tik salti, ka manā jaunībā tiem piemita spēja nonāvēt visapkārt jebkuru jautrību. Tovakar «lielā grēcinieka» seminārista priekšā mani atkal pārņēma šie smiekli. Galu galā es norimu un varēju runāt:

—   Jūs nezināt, abata kungs, cik tas viss, ko jūs sakāt, ir jocīgi. Pavaicājiet tiem, kas mani pazīst, vai es esmu labs. Pavaicājiet manai ģimenei, maniem kolēģiem: manas esības pamats ir ļaunums.

Viņš samulsis atbildēja, ka īsti ļauns cilvēks nerunājot par savu ļaunumu.

—   Šaubos, — es piebildu, — vai jūs visā manā dzīvē atradīsiet kaut vienu darbu, kuru jūs saucat par labu.

Zīmējoties uz manu amatu, viņš tad minēja Kristus vārdus: «Es biju cietumnieks, un jūs mani apmeklējāt…»

—   Abata kungs, tas man ir izdevīgi. Es tā rīkojos profesionālās interesēs. Vēl vairāk, esmu pat samaksājis cietumsargiem par to, lai īstajā laikā mans vārds tiktu minēts apsūdzētajam… Tā, redzat!

Neatceros vairs viņa atbildi. Mēs soļojām zem liepām. Tu būtu ļoti pārsteigta, ja es Tev būtu teicis, ka man šī sutanā ģērbtā cilvēka klātbūtne bija patīkama! Un tomēr tā bija.

Dažreiz man gadījās piecelties līdz ar saules lēktu; tad es devos ārā ieelpot auksto rītausmas gaisu; redzēju abatu dodamies uz dievkalpojumu; viņš soļoja strauji un bija tā iegrimis domās, ka dažreiz pagāja man garām pavisam tuvu un nepamanīja mani. Tas bija tanī laikā, kad es Tevi vajāju ar zobgalībām, kad pūlējos pierādīt, ka Tu dzīvo pretrunā ar saviem principiem… Tomēr nereti man bija netīra sirdsapziņa: katru reizi, kad pieķēru Tevi skopulībā vai cietsirdībā, es tēloju pārliecību, ka jūsos, kristīgajos, vairs nav ne pēdu no Kristus gara, bet es zināju, ka zem mana jumta viens cilvēks klusībā dzīvo saskaņā ar Kristus garu.

Reiz atgadījās kāds notikums, kad es patiesi sapratu, ka esmu šaušalīgs. 1896. vai 1897. gadā, Tu droši vien atceries noteiktu datumu, nomira mūsu svainis barons Filipo. No rīta atmostoties, Tava māsa Marinete uzrunāja viņu, bet viņš neatbildēja. Atvērusi aizvirtņus, viņa redzēja, ka sirmgalvim ir pārgrieztas acis un atkāries apakšžoklis, tomēr tūlīt nevarēja aptvert, ka vairākas stundas bija gulējusi blakus līķim.

Diezin vai kaut viens no jums apjauta, cik cietsirdīgs bija šis nožēlojamais testaments: Filipo atstāja savai sievai milzīgu bagātību, bet ar noteikumu, ka viņa otrreiz neprecēsies. Pretējā gadījumā mantas lielākā daļa pārietu aizgājēja māsas bērniem.

—    Vajadzēs visiem pret viņu labi izturēties, — teica Tava māte. — Par laimi, mēs esam tāda ģimene, kurā cits citu atbalsta. Nevajag Marinēti atstāt vienatnē.

Marinetei tanī laikā bija trīsdesmit gadu, bet Tu atceries, ka viņa izskatījās kā jauna meitene. Viņa padevīgi bija Jāvusi sevi apprecināt ar sirmgalvi; visu viņa bija panesusi bez pretošanās. Jūs nešaubījāties, ka viņa nekurnēdama pakļausies prasībai un paliks atraitne. Jūs nepiegriezāt vērības satricinājumam, ko radīja atbrīvošanās, pēkšņā iziešana no pazemes tumsas saules gaismā.

Nebaidies, Iza, ka izlietošu ļaunprātīgi šo izdevību izteikties man vienam. Bija dabiski vēlēties, lai šie miljoni paliktu ģimenē un mūsu bērni gūtu no tā labumu. Jūs spriedāt, ka Marinēta nedrīkst zaudēt šo mantu, kas iegūta desmit gadu ilgā paverdzinātībā vecam vīram. Jūs rīkojāties kā labi radinieki. Jaunai atraitnei otrreiz neapprecēties — tas jums likās dabiski. Vai Tu vairs atceries, ka pati kādreiz biji jauna sieviete? Nē, tas ir jau sen pagājis; Tu esi un biji tikai māte, pārējais Tev vairs neeksistēja. Jūsu ģimene nekad nav izcēlusies ar iztēles bagātību; jūs nespējāt sevi iedomāties kāda cita cilvēka vietā.

Tika nolemts, ka Marinete pavadīs Kalēzā savu pirmo atraitnības vasaru. Piedāvājumu viņa pieņēma ar prieku nevis tāpēc, ka jūs saistītu īpaša sirsnība, bet viņa mīlēja mūsu bērnus, sevišķi mazo Mariju. Es Marinēti ļoti maz pazinu; sākumā mani valdzināja viņas pievilcība. Viņa

bija gadu vecāka par Tevi, bet izskatījās daudz jaunāka. Tev augums bija kļuvis smagnējs no bērniem, kurus Tu biji iznēsājusi zem sirds; viņa bija izgājusi no veča gultas šķietami neskarta. Tumši zeltaifios matus viņa pēc tālaika modes valkāja augsti uzsukātus, pakausī viļņojās cirtiņas. (Šis mūsu dienās aizmirstais brīnums: sīku cirtiņu ’ mākonītis pakausī!) Acis viņai bija pārāk apaļas: viņa vienmēr izskatījās izbrīnījusies. Viņas «lapsenes viduci» varēju aptvert ar abām plaukstām, turpretī krūšu un gūžu kuplums mūsu dienās liktos gandrīz pārdabisks: tolaiku sievietes bija līdzīgas siltumnīcu puķēm.

Mani pārsteidza Marinetes jautrība. Daudz laika viņa pavadīja ar bērniem, spēlēdama paslēpes visādās pažobelēs, veidodama «dzīvās bildes».

—   Viņa ir pārāk gaisīga, — Tu teici, — un neapzinās savu stāvokli.

Jau tas Tev šķita par daudz, ka Marinete valkāja ari baltus tērpus, un par pilnīgi nepiedienīgu Tu uzskatīji viņas ierašanos uz dievkalpojumu bez atraitnes plīvura un bez apmetņa ar sēru lentu. Karstais laiks Tev nelikās pietiekams atvainojums.

Vienīgā izklaidēšanās, ko Marinete bija baudījusi pie sava vīra, bija zirgu sports. Līdz pašai nāves dienai barons Filipo, jāšanas sacīkšu izcils lietpratējs, gandrīz nekad nebija izlaidis rīta izjādi. Un Marinete lika atsūtīt uz Kalēzu savu rikšotāju. Mūsmājās nebija neviena, kas varētu viņai līdzi jāt. Tas Tev likās divkārt skandalozi: sieviete, kura tikai kopš trim mēnešiem ir kļuvusi atraitne, nedrīkst nodarboties ne ar kādiem vingrinājumiem, bet doties izjādē bez pavadoņa — tas sniedzās pāri jebkurām robežām.

—    Es viņai pateikšu, ko mēs ģimenē par to domājam, — Tu vairākkārt sacīji.

Galu galā Tu to arī izdarīji, bet panākumi izpalika. Pēc atkārtotiem aizrādījumiem Marinete beidzot lūdza manu pavadonību. Viņa apņēmās pagādāt man ļoti rāmu zirgu. (Protams, visi izdevumi gūlās uz viņu.)

Lai izvairītos no dunduriem un mušām, mēs izjājām jau rītausmā, un, pirms sasniedzām pirmos priežu mežus, pāris kilometru vajadzēja doties uz priekšu soļos. Zirgi mūs sagaidīja pie terases. Marinete parādīja mēli uz Tavas istabas aizsegto logu pusi, piesprauzdama pie krūts rasas slacītu rozi. «Pilnīgi nepiemērota atraitnei,» viņa

zobgalīgi sacīja. Baznīcas zvani aicināja uz rīta dievkalpojumu. Abats Arduēns, bikli mūs pasveicinājis, izgaisa miglā, kas bija nogūlusi pār vīna dārziem.

Iekams sasniedzām mežu, mēs tērzējām. Saskatīju sievasmāsas acīs zināmu cieņu pret mani, mazāk Tiesu pilī ieņemamā stāvokļa dēļ nekā pretestības gara dēļ, kādu izrādīju ģimenē. Tavi uzskati bija pārāk līdzīgi viņas mirušā vīra uzskatiem. Sievietei reliģija un idejas vienmēr iemiesojas kāda mīlēta vai ienīsta cilvēka tēlā.

Es viegli būtu varējis pastiprināt šīs mazās dumpinieces labvēlību pret mani. Bija tikai šada nelaime: kamēr viņa izpauda sašutumu par jums, es bez pūlēm viņai piebalsoju, tomēr nespēju viņai turēties līdzi nicināšanā, kādu viņa izrādīja pret miljoniem, kurus zaudētu, otrreiz apprecēdamās. Man būtu bijis izdevīgi runāt līdzīgi viņai un tēlot cēlu dvēseli, bet es nespēju izlikties, ka atzīstu par pareizu viņas gatavību zaudēt šo mantojumu. Vai pastāstīt visu? Nevarēju atvairīt domas, ka Marinete var nomirt un mēs kļūtu viņas mantinieki. (Turklāt es nedomāju par mūsu bērniem, bet par sevi.)

Veltīgi pūlējos iepriekš sagatavot un atkārtot savu runu — tas sniedzās pāri manam gribas spēkam.

—   Septiņi miljoni! Marinete, apdomājiet! Nevar taču atteikties no septiņiem miljoniem! Pasaulē nav neviena cilvēka, kura dēļ būtu vērts atteikties no šādas bagātības!

Kad viņa izteica domas, ka laime ir dārgāka par visu, es apgalvoju, ka neviens nevar būt laimīgs pēc tādas summas zaudējuma.

—        Ak, jūs veltīgi viņus ienīstat! — Marinete iesaucās.

—   Jūs piederat pie tās pašas sugas.

Viņa aiztrauca aulekšiem, un es notālēm viņai sekoju. Es biju notiesāts, biju zaudējis. Ai, šī neatvairāmā naudas kāre! Ko gan tās dēļ neesmu zaudējis! Es būtu varējis atrast Marinetē mīļu māsu, draudzeni… Un jūs gribat, lai es jums upurēju to, kam esmu visu upurējis? Nē, nē, mana nauda man maksājusi pārak dārgi, lai jums dotu kaut santīmu pirms mana pēdējā elpas vilciena.

Tomēr jūs neatlaižaties. Esmu neziņā, vai Ibēra sieva, kuras apciemojumu es svētdien pacietu, bija sūtīta no jums vai ieradusies pēc pašas velēšanās. Nabaga Olimpija! (Kāpēc Filijs iesaucis viņu par Olimpiju? Mēs esam

Aizmirsuši viņas īsto vārdu…) Man liekas ticamāk, ka viņa jums nekā nav stāstījusi par savu nodomu mani apciemot. Jūs viņu neesat uzņēmuši savā vidū, viņa nav īsti iederīga jūsu kopienā. Sī sieviete ir vienaldzīga pret visu, kas neattiecas uz viņas šauro pasaulīti, pret visu, kas viņu tieši neskar; viņa nepazīst «ģints» likumus un nezin, ka es esmu ienaidnieks. Tā nav arī no viņas puses labvēlība vai dabiska simpātija: viņa nekad nedomā par citiem, pat nav spējīga kādu ienīst.

—   Viņš vienmēr ir ļoti laipns pret mani, — Olimpija apgalvo, kad viņai stāsta par mani.

Viņa neizjūt mana skarbuma. Un, tā kā man gadās aiz pretrunas gara viņu aizstāvēt pret jums visiem, tad viņa ir pārliecināta, ka viņa man patīk.

No Olimpijas saraustītās runas izpratu, ka Ibērs gan laikā pārtraucis darījumus, bet, lai glābtu savu stāvokli, bijis spiests ieguldīt visu savu un sievas pūra naudu.

—   Viņš teica, ka naudu noteikti dabūs atpakaļ, bet ka tagad ir nepieciešama kāda summa… Viņš to sauca par avansu uz mantojuma…

Es atzinīgi kratīju galvu un izlikos, ka esmu jūdzēm tālu no viņas vēlēšanās saprašanas. Cik nevainīgs izskats man ir tādos brīžosl

Ja nabaga Olimpija zinātu, ko esmu upurējis naudas dēļ tanī laikā, kad manī vēl bija jaunības atblāzma! Man bija trīsdesmit pieci gadi. Mēs rītos atgriezāmies, Tava māsa un es, soļos no izjādes pa jau saules sasildīto ceļu starp zilgani zaļajiem vīnogulājiem. Sai jaunajai, zobgalīgajai sievietei es klāstīju par miljoniem, kurus nevajag zaudēt. Kad man izdevās atrauties no apmātības par šiem apdraudētajiem miljoniem, viņa nicinošā maigumā izsmēja mani. Gribēdams aizsargāties, es zaudēju vēl vairāk:

—   Marinete, tikai jūsu interesēs esmu tik neatlaidīgs. Vai jūs uzskatāt mani par cilvēku, kas bažījas par savu bērnu nākotni? Iza gan negrib, ka jūsu bagātība viņiem aizietu gar degunu. Bet es…

Viņa smējās un, mazliet sakodusi zobus, izmeta:

—   Patiesi jūs esat diezgan šaušalīgs.

Es aizstāvējos, apgalvodams, ka domāju tikai par viņas laimi. Viņa nicinoši pakratīja galvu. Kaut gan Marinete

to neatzina, viņa īstenībā vairāk ilgojās nevis pēc laulībām, bet pēc bērniem.

Viņa nicināja mani, un tomēr, kad pēc otrajām brokastīm, par spīti karstumam, es atstāju tumšo un salto māju, kurā ģimenes locekļi snauda diendusā, atlaidušies uz ādas dīvāniem vai pītiem guļamkrēsliem, kad es pavēru stikla durvju aizvirtņus un izslīdēju saules svelmē, man nevajadzēja atskatīties: es zināju, ka arī viņa nāks. Dzirdēju viņas soļus uz grantētā celiņa. Viņa gāja neveikli, augstie papēži ļodzījās uz zemes negludumiem. Mēs atbalstījāmies uz terases margām. Viņa rotaļādamās mēģināja noturēt cik ilgi iespējams savu kailo roku uz sakarsētā akmens.

Klajums pie mūsu kājām ļāvās saules stariem tikpat dziļā klusumā, kādā tas aizmieg mēnesnīcā. Smilšainais līdzenums pie apvāršņa izveidoja milzīgu melnu loku, uz kura balstījās metāliska debess. Neviens cilvēks, neviens dzīvnieks neizies no pajumtes pirms četriem. Knišļu mākonis virmoja uz vietas tikpat nekustīgi kā visā plašajā klajumā vienīgais dūmu stabs, ko nesakustināja ne mazākā vēja pūsma.

Es zināju, ka šī sieviete, kura stāvēja man blakus, nevarēja mani mīlēt, ka manī nebija nekā tāda, kas viņai nebūtu pretīgs. Tomēr tikai mēs abi elpoiām šajā nomaļajā vietā, kur viss stinga nekustīgumā. ŠI jaunā, ģimenes stingri uzraudzītā būtne cieta un meklēja manu skatienu tikpat neapzinīgi, kā heliotrops vēršas pretī saulei. Taču uz katru mazāko, kautrīgāko mājienu es nesaņemtu citas atbildes kā zobgalību. Es noteikti jutu, ka viņa ar riebumu būtu atgrūdusi manu visbiklāko kustību. Tā mēs kavējāmies viens pie otra milzīgās ieplakas malā, kur zilganu lapu snaudā brieda jaunā vīnogu raža.

Un ko Tu, Iza, domāji par šīm rīta izjādēm un divvientulību stundā, kadvisi citi baudīja atpūtu? Es jau gan to zinu, jo kādu dienu es to dzirdēju. Jā, caur salona logu pievērtajiem aizvirtņiem es dzirdēju, ka Tu sacīji mātei, kura bija ieradusies Kalēzā (bez šaubām, lai nostiprinātu Marinētos uzraudzību):

—   Attiecībā uz idejām viņam ir slikta ietekme uz Marinēti… bet par pārējo — viņš pakavē viņai laiku, turklāt bez kaut kā nepiedienīga.

—   Jā, viņš pakavē viņai laiku, un tas ir galvenais, — atbildēja Tava māte.

Jūs priecājāties par to, ka es kavēju Marinetei laiku.

—    Bet, kad rudeni atgriezīsimies pilsētā, — jūs runājāt, — tad vajadzēs atrast kaut ko citu.

Iza, Tu mani ļoti nicināji, bet par šādiem vārdiem es Tevi nicināju vēl vairāk. Bez šaubām, Tu neiedomājies, ka tur varētu draudēt kaut mazākās briesmas. Sievietes neatceras to, ko pašas vairs neizjūt.

Pēc maltītes plašā klajuma malā patiesi nekas nevarēja notikt, jo, lai cik tukša ari bija apkaime, mēs abi tomēr atradāmies kā uz skatuves. Ja kaut viens zemnieks nebūtu devies diendusā, viņš būtu redzējis tikpat nekustīgus kā liepas kādu vīrieti un sievieti raugāmies svelmainajā līdzenumā, kas pletās aiz terases margām; mums nebūtu iespējams izdarīt ne mazāko kustību, abiem nesaskaroties.

Mūsu naksnīgās pastaigas bija tikpat nevainīgas. Atceros kādu augusta vakaru. Pie pusdienu galda bija risinājušies vētraini strīdi sakarā ar Dreifūsa lietu. Marinēto, kas* kopā ar mani pārstāvēja sprieduma pārskatīšanas piekritējus, toreiz pārspēja mani mākslā izaicināt abatu Arduēnu piedalīties strīdā. Tu pacilāti biji runājusi par kādu Drimona rakstu, un tad Marinete nevainīgā draudzes skolas audzēknes balsī jautāja:

—   Abata kungs, vai kristīgajiem ir atļauts ienīst ebrejus?

Mums par lielu prieku, Arduēns tovakar nemeklēja glābiņu, izvairīgi atkapjoties. Viņš runāja par izvēlētās tautas diženumu, par tās cēlo dieva darbu liecinieka sūtību, par tās pareģoto pāriešanu īstajā ticībā un pasaules gala sludināšanu. Kad Ibērs protestēja un teica, ka vajag ienīst mūsu pestītāja slepkavas, abats atbildēja, ka jebkuram no mums ir tiesības ienīst tikai vienu Kristus slepkavu: «Sevi pašu uņ nevienu citu…»

Sašutusi Tu sacīji, ka ar šādām skaistām teorijām neatliek nekas cits kā atdot Franciju svešzemniekiem. Abatam par laimi, Tu pievērsies 2annai d’Arkai, kas jūs atkal samierināja. Uz terases viens no mazbērniem iesaucās:

—   Cik brīnišķīga mēnesnīca!

Es izgāju uz terases. Zināju, ka Marinete man sekos. Un patiesi — viņa aizelsusies man uzsauca:

—   Pagaidiet mani!

Viņa bija apmetusi ap kaklu boa.

Austrumos pacēlās pilns mēness. Jaunā sieviete apbrīnoja garās, slīpās skābaržu ēnas zālē. Mēness gaisma apspīdēja zemnieku mājas ar aizvērtajiem slēģiem. Kaut kur rēja suņi. Marinete man jautāja, vai kokus nekustīgus padarot mēness. Un vel viņa teica, ka šādās naktīs viss ir kā radīts vientuļu cilvēku mocīšanai.

—   Tukša dekorācija! — viņa sacīja.

Cik daudz mīlnieku šinī stundā kļauj vaigu pie vaiga,, spiež plecu pie pleca! Tikai mēness to redz!

Marinetes skropstās iemirdzējās asara. Apkārtnes nekustīgumā dzīva bija tikai viņas elpa. Viņa vē! arvien bija mazliet aizelsusies… Kas atlicis no tevis, Marinete? Tu nomiri 1900. gadā. Kas paliek pāri no ķermeņa, kurš apbedīts pirms trīsdesmit gadiem? Atceros tavu matu aromātu tanī naktī. Lai ticētu, ka miesa var augšāmcelties, varbūt vajag uzveikt miesīgas alkas. Tos, kuri ir pārmērīgi ļāvušies šīm alkām, piemeklē sods: viņi nespēj pat iztēloties šādu augšāmcelšanos.

Satvēru viņas roku, kā būtu darījis ar nelaimīgu bērnu; un kā bērns viņa atbalstīja galvu pret manu plecu. Es saņēmu šo velti tāpēc, ka tur biju; tāpat zeme saņem no zara krītošu firziķi. Lielākā daļa cilvēku neizvēlas viens otru vairāk kā koki, kuri aug cits citam blakus un kuru zari savijas tāpēc vien, ka tie atrodas lidzās.

Biju tik nelietīgs, ka tanī brīdī domāju par Tevi, Iza, un sapņoju par iespējamu atriebību: gribēju izmantot Marinetes aizraušanos, lai sagādātu Tev ciešanas. Sī doma bija man prātā gan tikai īsu mirkli, tomēr ir taisnība, ka es pieļāvu šāda nozieguma iespēju. Mēs spērām dažus nedrošus soļus ārpus mēness gaismas apļa uz granātkoku un jasmīnu pudura pusi. Liktenis bija lēmis, lai es izdzirdu soļus vīnkoku alejā, tanī pašā, pa kuru abats Arduēns ik rītu mēdza doties uz dievkalpojumu. Tas, bez šaubām, bija viņš… Atcerējos vārdus, kurus viņš man kādu vakaru bija teicis: «Jūs esat ļoti labs.,.» Ja viņš būtu zinājis to, kas notiek manā sirdī lai mirklī! Varbūt kauns, ko izjutu, mani izglāba?

Aizvedu Marinēti atpakaļ gaismā, nosēdināju viņu uz sola. Ar savu mutautiņu nosusināju viņai asaras. Teicu

viņai vārdus, kādus būtu teicis Marijai, ja viņa būtu pakritusi liepu alejā un es viņu pieceltu. Izlikos, ka nekā neesmu ievērojis, ka neesmu nojautis jutekļu mulsumu Marinetes satraukumā un asarās.

IX

Nākamajā rītā viņa neizjāja. Es devos uz Bordo (kaut (irin tiesu palātā bija brīvlaiks, es katru nedēļu divas dienas pavadīju pilsētā, jo nevēlējos pārtraukt juridiskās konsultācijas).

Kad iekāpu vilcienā, lai atgrieztos Kalēzā, stacijā pie otra perona stāvēja dienvidu ekspresis. Jutos ļoti pārsteigts, ieraudzīdams aiz vagona loga, zem kura bija rakstīts «Biarica», Marinēti bez sēru plīvura, tērpušos pelēkā kostīmā. Atcerējos, ka nezin kāda draudzene jau ilgāku laiku viņu aicināja ciemos uz Sendžandelicu. Marinete skatījās kādā ilustrētā žurnālā un neievēroja manus mājienus. Kad es Tev par to vakarā stāstīju, Tu nepiegriezi tam sevišķas vērības, uzskatīdama to par īslaicīgu bēgšanu. Tu teici, ka Marinete esot saņēmusi neilgi pēc manas aizbraukšanas telegrammu no savas draudzenes. Tu šķiti pārsteigta, ka es par to nekā nezināju. Varbūt Tu mūs turēji aizdomās par slepeni norunātu satikšanos Bordo? Mazā Marija tanī laikā gulēja drudzī; viņai jau vairākas dienas bija caureja, un tas Tevi uztrauca. Patiesībai par godu jāatzīst: ja kāds no Taviem bērniem bija nevesels, tad Tu raizējies tikai par viņu un nekas cits Tev nebija svarīgs.

Pie dienām, kas pēc tam sekoja, gribu pakavēties pavisam īsi. Apritējuši jau vairāk nekā trīsdesmit gadi, un tomēr man ir ļoti grūti domās atgriezties pie ta laika. Zinu, par ko Tu mani apsūdzēji. Tu iedrošinājies man acīs pateikt, ka neesmu vēlējies konsultanta pieaicināšanu. Bez šaubām, ja mēs būtu izsaukuši profesoru Arnozānu, viņš būtu konstatējis, ka bērns saslimis ar tīfu, nevis ar iedomāto gripu. Pārbaudi savu atmiņu! Vienu vienīgu reizi Tu man teici:

—    Kā būtu, ja mēs pasauktu Arnozānu?,

Es Tev atbildēju:

—   Doktors Obru apgalvo, ka viņš ārstējot ciematā vairāk nekā divdesmit slimnieku ar tādu pašu gripu…

Tu vairāk neuzstāji. Bet vēlāk apgalvoji, ka nākošajā' dienā esot lūgusies, lai es telegrafēju Arnozānam. Ja tā būtu bijis, tad es to atcerētos. Ir tiesa, ka es tik daudz esmu domājis par šiem notikumiem dienām un naktīm, ka man viss jau ir sajaucies. Pieņemsim, ka esmu skops… bet ne tik skops, lai sīkstuļotos tad, ja runa būtu bijusi par Marijas veselību. Vēl mazāk tas ticams tāpēc, ka profesors Arnozāns bija ar mieru katru ārstēt pa velti, aiz mīlestības uz dievu un cilvēkiem; neaicināju viņu tāpēc, ka bijām pārliecināti, ka bērnam ir parasta gripa «ar sarežģījumiem zarnās». Sis Obrū lika dot Marijai vairāk ēst, lai viņa nenovājētu. Obrū viņu nogalināja, ne es. Nē, mēs bijām vienis prātis, Tu, mele, nepastāvēji uz to, lai pieaicina Arnozānu! Es neesmu atbildīgs par Marijas nāvi. Ir šausmīgi mani par to vainot, bet Tu tam tici! Tu tam vienmēr esi ticējusi!

Sī mokpilnā vasara! Murgainā vasara, nerimtīgās cikādes… Mēs nekur nevarējām dabūt ledu. Nebeidzami garās pēcpusdienās es slaucīju viņas sviedriem klāto sejiņu, kas pievilināja mušas. Arnozāns ieradās par vēlu. Ārstēšanas režīmu mainīja tad, kad viņa jau bija neglābjama. Varbūt viņa murgoja, bieži atkārtodama:

—   Tētes dēļ! Tētes dēļ!

Tu atceries, kādā balsī viņa kliedza:

—   Ak dievs! Es taču esmu tikai bērns….

Pēc brīža saņēmusies, viņa piebilda:

—   Nē, vēl es varu paciest.

Abats Arduēns deva viņai dzert svēto Lurdas ūdeni. Mūsu galvas noliecās pāri novārgušajam ķermenītim, musu rokas saskārās. Kad visam bija beigas, Tu mani uzskatīji par nejūtīgu.

Vai gribi zināt, kas norisinājās manī? Tas ir dīvaini, ka Tu, dievticīga sieviete, nevarēji atkāpties no līķīša. Visi lūdzās, lai Tu ēd, atkārtoja, ka Tev nepieciešami visi Tavi spēki. Bet Tevi vajadzēja ar varu aizvest no mirušās meitiņas istabas. Tu visu laiku sēdēji pie Marijas gultas, taustīji viņas pierīti, aukstos vaidziņus. Tu piekļāvi lūpas pie vēl dzīvajiem matiem; reizēm Tu nometies

< ('[<>s, nevis lai lūgtu dievu, bet lai atbalstītu pieri pret

mazajām, sastingušajām rokām.

Abats Arduēns Tevi piecēla, stāstīja Tev par bērniem, kuriem mums jābūt līdzīgiem, lai iekļūtu dieva tā tēva valstībā:

—   Viņa ir dzīva, viņa jūs redz un gaida.

Tu kratīji galvu, šie vārdi neaizgāja līdz Tavām smadzenēm. Tava ticība Tev nekā nepalīdzēja. Tu domāji likai par šo mazo atdzisušo ķermenīti, kas bija miesa no Tavas miesas un drīz tiks guldīts zemes klēpī un trūdēs; turpretī es, neticīgais, izjutu pret to, kas bija šeit atlicis no Marijas, visu, ko apzīmē ar vārdu «pīšļi». Nevarēju atvairīt šķiršanās, prombūtnes sajūtu. Viņas vairs nebija šeit, tā vairs nebija viņa. «Jūs meklējat Mariju? Viņas vairs nav šeit…»

Vēlāk Tu mani apsūdzēji, ka es ātri aizmirstot. Bet Tu nezini, kas manī pārtrūka, kad es viņu pēdējo reizi zārkā noskūpstīju. Bet tā vairs nebija viņa. Tu mani nicināji par to, ka es Tevi nepavadīju uz kapiem, kurp Tu gāji gandrīz katru dienu.

—        Viņš tur nesper savu kāju, — Tu sašutusi runāji.

—   Un tomēr Marija bija vienīgā, kuru viņš it kā mazliet mīlēja… Viņam nav sirds.

Marinete atgriezās uz bērēm, bet pēc trim dienām atkal aizbrauca. Sāpes Tevi padarīja aklu, Tu neredzēji briesmas, kas no šīs puses draudēja. Tu pat juties it kā atvieglota, kad Tava māsa aizbrauca. Pēc diviem mēnešiem mēs dabūjām zināt, ka viņa saderinājusies ar kādu literātu, ar žurnālistu, ko bija sastapusi Biaricā. Bija par vēlu iejaukties. Tu biji nesamierināma — Tevi it kā uzliesmoja ilgi apslēpts naids pret Marinēti. Tu nevēlējies iepazīties ar šo «subjektu», kaut gan viņš bija gluži parasts cilvēks, līdzīgs daudziem citiem. Viņa vienīgais noziegums bija tas, ka viņš atņēma mūsu bērniem lielu mantojumu, kuru pats ari neieguva, jo Filipo māsasdēls saņēma pašu lielāko daļu.

Bet Tu nekad nepārdomā; Tu neesi izjutusi ne ēnu no sirdsapziņas pārmetumiem. Nekad neesmu sastapis cilvēku, kas būtu bijis tik pašapzinīgi netaisns kā Tu. Diezin kādus grēciņus Tu esi sūdzējusi pie bikts! Nav neviena baušļa, ko Tu savā mūžā nebūtu pārkāpusi. Tu itin

viegli spēji savākt aplamus pierādījumus, lai ar tiem iznīcinātu kādu ienīstu cilvēku. Piemēram, par savas māsas vīru, kuru Tu nekad neesi redzējusi un par kuru nekā īsti. nezini, Tu teici:

—   Viņš ir viltnieks, brunču mednieks, un Marinete Biaricā kļuva viņa upuris…

Kad nabaga Marinete dzemdībās nomira (ak, es negribu spriest par Tevi tikpat cietsirdīgi kā Tu par mani attiecībā uz Mariju!), Tu neizpaudi ne mazāko sāpju. Gluži pretēji, Tu it kā triumfēji — notikumi taču pierādīja, ka Tev bijusi taisnība: tas nevarēja citādi beigties, viņa pati gāja postā. Tev nebija sev ko pārmest, Tu savu pienākumu biji izpildījusi. Nelaimīgā Marinete, protams, zināja, ka ģimene viņu pieņemtu ar atplestām rokām, ka viņu gaidīja, ka viņai vajadzēja tikai dot zīmi. Tu sevi pilnīgi varēji attaisnot, jo nebiji līdzzinātāja. Tev gan bija grūti nocietināties, bet «ir gadījumi, kad sirdij jāliek klusēt».

Nē, es Tevi netiesāšu. Atzīstu, ka Tu biji laba pret Marinetes dēlu mazo Liku, kad vairs nebija Tavas mātes, kas līdz savai nāvei par viņu rūpējās. Tu zēnu ņēmi pie sevis brīvdienās un reizi ziemā devies viņu apmeklēt koledžā Baijonnas apkaimē. Tu teici, ka pildot savu pienākumu, jo tēvs par dēlu nerūpējoties…

Nekad neesmu Tev stāstījis, kā iepazinos ar Lika tēvu, tas notika 1914. gada septembrī Bordo. Gribēju dabūt kādā bankā seifu, bet bēgļi no Parīzes visus bija aizņēmuši. Beidzot man Lionas kredītbankas direktors ziņoja, ka viens viņa klients dodoties atpakaļ uz Parīzi un varbūt būtu ar mieru atdot man savu seifu. Kad direktors minēja viņa vārdu, es sapratu, ka šis klients ir Lika tēvs. Nē, viņš nebija tāds briesmonis, kādu Tu viņu iztēloji. Veltīgi mēģināju saskatīt šinī trīsdesmit astoņus gadus vecajā nonīkušajā, drūmajā vīrietī to, kuru pirms četrpadsmit gadiem biju redzējis Marinetes bērēs un ar kuru man toreiz bija veikalnieciska saruna. Tagad viņu tirdīja milzīgas bailes no iesaukšanas armijā. Viņš runāja ar mani pilnīgi vaļsirdīgi. Viņš bija nodibinājis kopdzīvi ar kādu sievieti un gribēja Likām aiztaupīt saskari ar to, tāpēc bija atstājis dēlu vecmāmiņai Fondodēžai… Mana nabaga Iza, ja Tu un bērni būtu zinājuši, ko es todien tam cilvēkam piedāvāju! Tagad varu to Tev izstāstīt. Gri

bēju, lai viņš seifu patur uz sava vārda un man izdod pilnvaru. Es tur novietotu visus savus vērtspapīrus un naudu kopā ar dokumentu, kas apliecinātu, ka tas viss pieder Likām. Tik ilgi, kamēr es būtu dzīvs, Lika tēvs seifam nepieskartos. Bet pēc manas nāves viss nonāktu viņa rokās un jūs nekā pat nenojaustu…

Protams, es pilnīgi uzticētu savu likteni un mantu šim cilvēkam. Varat iedomāties, kā esmu jūs toreiz ienīdis! No tā nekas tomēr neiznāca. Viņš nebija ar mieru, neuzdrošinājās. Viņš runāja par savām goda jūtām.

Kā es biju varējis nonākt līdz tādam trakumam? Tanī laikā bērniem jau bija ap trīsdesmit gadu, viņi bija precējušies, pilnīgi nostājušies Tavā pusē, katrā gadījumā vērsdamies pret mani. Jūs rīkojāties slepeni; es biju ienaidnieks. Dievs gan zina, ka Tu ar viņiem nemaz tik labi nesapralies, sevišķi ar Zenevjēvu. Tu viņai pārmeti, ka viņa Tevi atstāj vienmēr vienu, nekur Tev neprasa padomu, bet pret mani jūsu fronte bija vienota. Turklāt viss notika klusībā, izņemot sevišķi svinīgos brīžus, piemēram, niknas atklātas cīņas risinājās, kad mūsu bērni precējās. Es negribēju dot pūrā skaidru naudu, vēlējos piešķirt renti. Atsacījos darīt zināmu ieinteresētajām ģimenēm savu mantas stāvokli. Turējos stingri un paliku uzvarētājs, jo naids man palīdzēja — naids un arī mīlestība, mīlestība uz mazo Liku. Nākamie radi galu galā samierinājās, jo nešaubījās, ka mana apslēptā manta ir milzīga.

Mana klusēšana jūs tomēr uztrauca. Jūs centāties kaut ko izzināt. Dažreiz Zcnevjēva mēģināja man pielavīties ar maigumu: nabaga tūļa — jau pa gabalu dzirdēju viņu tuvojamies ar savām smagajām tupelēm! Bieži es viņai sacīju: «Pēc manas nāves jūs mani teiksiet un slavēsiet.» Darīju to tikai tādēļ, lai varētu papriecāties, redzot, kā viņas acīs iespīdas alkatība. Zcnevjēva Tev atkārtoja šos brīnišķos vārdus. Visa ģimene iegrima saldā sapnī. Es pa to laiku meklēju iespēju, kā atstāt jums tikai to, ko nebūtu iespējams noslēpt. Domāju tikai par mazo Liku. Man pat ienāca prātā, ka varētu ieķīlāt zemes īpašumus…

Un tomēr reiz es gandrīz uzķēros uz jūsu makšķeres, tas notika nākamajā gadā pēc Marijas nāves. Es saslimu. Dažas parādības atgādināja slimību, kura bija aiznesusi

kapā mūsu meitiņu. Man derdzas, ka mani kopj, es neciešu ārstus un zāles. Tu nelikies mierā, kamēr iegūlos gultā un ataicināju Arnozānu.

Nevaru noliegt, ka Tu kopi mani pašaizliedzīgi, pat uztraucies par mani, un dažreiz, kad Tu man vaicāji, kā jūtos, man šķita, ka sadzirdu Tavā balsī bažas. Tu man taustīji pieri tāpat kā slimiem bērniem. Tu gribēji gulēt manā istabā. Ja es nakti biju nemierīgs, Tu piecēlies un devi man dzert. «Es viņai tomēr kaut ko nozīmēju. Kas to būtu domājis?…» es sevī brīnījos. «Varbūt viņa raizējas dēļ maniem ienākumiem? Nē, naudu pašu par sevi viņa nemīl. Varbūt viņa baidās, ka ar manu nāvi bērnu stāvoklis var pasliktināties?» Tas likās ticamāk. Bet tas taču tā nebija.

Kad Arnozāns bija mani izmeklējis, Tu kāpnēs sarunājies ar viņu un satraukumā pacēli balsi, kā Tev nereti gadījās:

—   Ārsta kungs, stāstiet visiem, ka Marija nomira ar vēdertīfu. Mani abi nabaga brāļi nomira ar diloni, un tagad klīst baumas, ka arī Marija mirusi ar to pašu kaiti. Ļaudis ir cietsirdīgi, neliek cilvēkiem mieru. Es drebu bailēs, ka tas nenāk par ļaunu Ibēram un 2enevjēvai. Ja mans vīrs būtu nopietni saslimis, tas vēl vairāk uzkurinātu tenkotājus. Dažas dienas es tiešām baidījos par viņu; man neizgāja no prāta mani nelaimīgie bērni. Vīram ari pirms kāzām viena plauša bija skarta. Tas jau ir uzzināts; ļaudis visu dabū zināt; mēlnesība viņiem sagādā tādu prieku! Pat ja viņš nomirtu ar kadu infekcijas slimību, cilvēki tam neticētu tāpat kā Marijas nāves cēlonim. Un maniem bērniem tāpēc būtu jācieš. Mani saniknoja vīra nevērība pret sevi. Viņš atteicās likties gultā! It kā runa būtu tikai par viņu! Bet viņš nekad nedomā par citiem, pat ne par saviem bērniem… Nē, nē, ārsta kungs, tāds cilvēks kā jūs nevar iedomāties, ka pasaulē ir tādi kā viņš. Jūs esat līdzīgs abatam Arduēnam, jūs neticat ļaunumam.

Gultā gulēdams, es viens pats smējos, un, kad Tu ienāci, Tu man vaicāji, kāpēc es smejos. Es Tev atbildēju ar vārdiem, kādus mēs savā starpā bieži lietojām: «Ne par ko.»

—    Par ko tu smejies? — Tāpat vien. — Par ko tu domā? — Ne par ko.

Ņemu atkal rokās šīs piezīmes pēc smagās lēkmes, kas mani gandrīz veselu mēnesi padarīja atkarīgu no jums. Tiklīdz slimība mani atbruņo, ģimenes loks savelkas ap manu gultu. Jūs esat klat, jūs mani vērojat.

Pagājušajā svētdienā bija atnācis Filijs pakavēt man , laiku. Bija karsti; atbildēju vienzilbīgi, bieži zaudēju domu pavedienu, aizsnaudos… Cik ilgu laiku? Nezinu. Viņa balss skaņa mani uzmodināja. Redzēju viņu puskrēslā, viņš spicēja ausis. Acis viņam spīdēja kā jaunam vilkam. Ap roku virspus pulksteņa viņam bija zelta ķēdīte. Pa pusatvērto kreklu vīdēja zēniskas krūtis. Iesnaudos no jauna. Mani pamodināja viņa zābaku čīkstēšana; caur skropstām skatījos uz viņu. Viņš ar roku taustīja manu žaketi tanī vietā, kur iekškabatā atrodas naudas maks. Sirds man neganti dauzījās, taču piespiedu sevi nepakustēties. Vai viņš nojauta? Viņš atgriezās savā vietā.

Izlikos, ka patlaban atmostos; jautāju viņam, vai esmu ilgi gulējis.

—   Tikai dažas minūtes, vectēv.

Mani sagrāba šaušalas, kādas izjūt vientu|š sirmgalvis, ko izseko jauneklis. Vai es neesmu jucis? Man liekas, ka šis cilvēks būtu spējīgs mani nogalināt. Ibērs kādu dienu atzina, ka Filijs ir spējīgs uz visu.

Redzi, Iza, cik es biju nelaimīgs. Kad Tu šo lasīsi, būs par vēlu just man līdzi. Bet man ir patīkami iedomāties, ka Tevī mazliet modīsies līdzjūtība. Es neticu ellei, par kuru Tu runāji, bet zinu, kas ir būt nolādētam zemes virsū, būt atstumtam cilvēkam, kurš vienmēr iet nepareizu ceļu, kurš neprot dzīvot — nevis šo vārdu ikdienišķajā, bet visdziļākajā izpratnē. Iza, es ciešu. Dienvidvējš sakaitē gaisu. Man slāpst, bet man ir tikai remdens ūdens no vannas istabas. Man pieder miljoni, bet te nav veldzējoša ūdens glāzes.

Ja es paciešu mani šausminošo Filija klātbūtni, tad tas notiek varbūt tāpēc, ka viņš man atgādina kādu citu zēnu, kurš tagad jau būtu pārsniedzis trīsdesmit gadus,— mazo Liku, Tavas māsas dēlu. Nekad neesmu pēlis Tavus tikumus; šis puisēns Tev deva iespēju tos paradīt. Tu viņu nemīlēji: viņam nebija neka no Fondodēžiem,

šim Marinetes dēlam, zēnam ar melnajām acīm, ar zemu uz pieres augošiem matiem, kas deniņos veidoja .«koķetas cirtas», kā teica Ibērs. Liks mācījās ne sevišķi sekmīgi tanī Bajonnas koledžā, kur dzīvoja internātā. Tu teici, ka tas uz Tevi neattiecas. Tev pietika ar to, ka Tu uzņēmies gādību par viņu vasaras brīvlaikā.

Ne, grāmatas viņu neinteresēja. Sinī apvidū, kur nav medījumu, viņš gandrīz katru dienu atrada medību trofejas. Katru gadu viņš mums atnesa vienīgo zaķi, kurš bija mitinājies mūsu zālainajās pļavās, — kā šodien redzu Lika priecīgo seju, kad viņš nāca pa garo vīnogulāju gatvi, sažņaugtajā dūrē aiz ausīm turēdams nošauto dzīvnieku. Dzirdēju viņu aizejam jau rītausmā. Atvēru logu; viņa žirgtā balss man uzsauca miglā:

—   Eju izcelt izliktos naktsāķus.

Viņš skatījās man acīs, izturēja manu skatienu — viņam nebija bailes no manis: pat tada doma viņam nebija ienākusi prāta.

Ja pēc dažu dienu prombūtnes atgriezos bez ziņošanas un saodu mājā cigāru smaržu, atradu salonu bez paklāja un pārējās pārtrauktu svinību zīmes (tiklīdz biju āra no mājām, Ibērs un Zenevjēva ielūdza draugus, kaut gan biju to stingri aizliedzis; Tu biji līdzzinātājā viņu nepaklausībā. «Vajag uzturēt labas attiecības…» Tu teici), tad vienmēr man pretī sūtīja Liku, lai mani atbruņotu. Viņam likās smieklīgas bailes, kādas iedvesu mājiniekiem, viņš stāstīja:

—    Es iegāju salonā, kad viss ritēja pilnā gaitā, un uzsaucu: «Nāk tēvocisl Pa galveno ceļu!» Ja tu būtu redzējis, kā viņi visi metās kur kurais! Krustmāte Iza un Zenevjēva stiepa sviestmaizītes uz bufetes istabu. Kāds jandāliņš!

Vienīgā būtne pasaulē, kurai es nebiju biedēklis, bija šis zēns. Dažreiz devos viņam līdzi uz upi, kur viņš makšķerēja. Nemitīgi skrejošais un lēkājošais puisēns spēja stundām ilgi palikt nekustīgs; vērīgs viņš sastinga krastā kā koks, un viņa roka kustējās lēni un klusi kā zars. Zenevjēvai bija taisnība, kad viņa sacīja, ka Liks nebūšot «poētiski noskaņots». Viņš nekad nepapūlējās iznākt uz terases papriecāties par mēnesnīcu. Viņš nesajūsminājās par dabu, tāpēc ka pats bija tās daļa, saplūdis ar dabu, viens no tās spēkiem, dzīvs avots starp citiem avotiem!

Pārdomāju, cik dramatisks ir bijis viņa īsais mūžs: māte mirusi, tēvu nedrīkstēja mūsu mājā pieminēt, bērnība aizritējusi internātā, pamestībā. Man būtu pieticis ar daudz mazāk, lai dvēsele man plūstu pāri ar rūgtumu un naidu. Bet no viņa strāvoja prieks. Visi viņu mīlēja. Cik tas man likās dīvaini — man, kuru visi ienīda! Viņu mīlēja visi, pat es. Viņš uzsmaidīja visiem un arī man, bet ne vairāk kā citiem.

Visvairāk mani pārsteidza tas, ka, jo lielāks viņš auga, jo vairāk viņa atklājās tīri instinktīva skaidrība, ļaunuma nepazīšana, vienaldzība pret vilinājumiem. Atzīstu, ka mūsu bērni bija labi. Ibērs bija paraugjauneklis, kā Tu teici. No šī viedokļa nevaru noliegt, ka Tava audzināšana ir nesusi augļus. Kas būtu noticis ar Liku, ja viņš butu paguvis nobriest par vīrieti? Vai par viņa tikumību nebūtu jāraizējas? Viņa skaidrība nebija apzināti sasniegta, nē — tā bija kā pa oļiem plūstoša strauta dzidrums. Tā mirdzēja viņā kā rasa zālē. Aizkavējos pie tās tāpēc, ka tā manī dziļi atbalsojās. Tavi augsti tikumīgie spriedelējumi, aizrādījumi, nicīgās grimases, sakniebtās lupas nevarēja man iedvest īstu ļaunuma būtības izpratni, to man sniedza šis zēns. Es to atskārtu tikai daudz vēlāk. Ja katrs mirstīgais, kā Tu iedomājies, jau no dzimšanas nes iedzimtā grēka zīmogu, neviena cilvēka acs gan nebūtu varējusi tadu ieraudzīt pie Lika: viņš bija nācis no radītāja rokām bez trūkumiem, pilnīgs savā pievilcībā. Toties es viņa priekšā sajutu savu kroplumu.

Vai varu teikt, ka mīlēju viņu kā dēlu? Nē, jo viņā es mīlēju tieši to, ar ko viņš nemaz nebija man līdzīgs. Ļoti labi zinu, ko Ibērs un Zenevjēva saņēmuši mantojumā no manis: skarbumu, laicīgu labumu vērtēšanu augstāk par visu pārējo dzīvē, nicīgu valdonību (Zenevjēva apietas ar savu vīru Alfrēdu tikpat neiecietīgi kā es ar citiem). Par Liku biju drošs, ka neieraudzīšu viņā līdzību ar sevi.

Visu gadu es nedomāju par viņu. Ziemsvētkos un lieldienās tēvs ņēma viņu pie sevis, bet lielajā brīvlaikāatveda pie mums. Mūs Liks atstāja oktobrī, reizē ar pārējiem gājputniem.

Vai viņš bija dievbijīgs? Tu teici par viņu:

•— Pat uz tādu mazu mežonēnu kā Liks ir manāma svēto tēvu ietekme. Viņš nekad neiztrūkst svētdienas

dievkalpojumā… Protams, lūgšanas viņš noskaita ātri. Bet galu galā no katra prasa tikai to, ko viņš var sniegt.

Liks nekad nerunāja ar mani par šiem jautājumiem, neizteica ne mazāko aizrādījumu. Viņa sarunām bija pilnīgi konkrēts raksturs. Kādreiz, kad viņš izvilka no kabatas nazi, pludiņu un svilpīti putnu pievilināšanai, viņa mazās, melnās lūgšanu krelles nokrita zālē, un viņš žigli tās uzcēla. Varbūt svētdienas rītos viņš likās mazliet rāmāks nekā citās dienās, ne tik bezrūpīgs un gaisīgs, it kā viņam būtu uzkrauta kāda sveša nasta.

Starp visām saitēm, kas mani sēja pie Lika, bija viena, kas Tevi varbūt pārsteigs: vairākkārt šinīs svētdienās es jaunajā briedēnā, kas bija pārstājis spriņģot, saskatīju mazās, pirms vairak nekā divpadsmit gadiem nz mūžu aizmigušās meitenītes, mūsu Marijas brālēnu. Viņa gan bija pavisam citāda nekā šis zēns. Vai atceries: viņa necieta, ka dara pāri kaut sīkākajam kukainītim, un viņai ļoti patika izklāt ar sūnām koka dobumu un ielikt tur svētās jaunavas statueti. Jā, un tomēr Marinētos dēla, tanī, kuru Tu dēvēji par mazu dzīvnieciņu, man atdzīvojās Marija vai, pareizāk sakot, tas pats dzidrais avots, kas strāvoja mūsu meitiņā un pazuda reizē ar viņu zem zemes, no jauna uzburbuļoja man zem kājām.

Kad sākās karš, Likām bija gandrīz piecpadsmit gadu. Ibērs bija mobilizēts palīgdienestā. Ārstu komisijas pārbaudes viņš panesa ar filozofisku mieru, turpretī Tev tās sagādāja baijpilnas bažas. Uz viņa šaurajām krūtīm, kuras gadiem ilgi bija Tavu rūpju iemesls, tagad balstījās Tava cerība. Vienmuļais darbs kancelejā un vēl šādas tādas nepatikšanas iedvesa lbēram vēlēšanos brīvprātīgi iestāties armijā, un, kad viņš bija izdarījis veltīgus gājienus šinī virziena, Tu sāki atklāti runāt par to, ko agrāk tik ļoti centies slēpt: «Ar viņa iedzimtību…»

Mana nabaga Iza, nebaidies, ka es Tevi apsūdzēšu. Es Tevi nekad neesmu interesējis, Tu mani nekad neesi ievērojusi, turklāt tanī laikā mazāk nekā jebkad. Tu nenojauti manī mostošos satraukumu, kad ziemā karš turpinājās. Lika tēvs bija mobilizēts kadā ministrijā, un zēns bija pie mums ne tikai lielajā brīvlaikā, bet ari Jaungadā un lieldienās. Karš Liku sajūsmināja, Viņš ilgojās, kaut tas nebeigtos, pirms viņš bus sasniedzis astoņpadsmit gadus.

Zēns, kurš agrāk neņēma grāmatu rokās, tagad iItin aprija speciālus darbus, pētīja kartes. Viņš metodiski attīstīja savu ķermeni. Sešpadsmit gadu vecumā viņš jau bija vīrietis — spēcigs vīrietis. Viņu neaizkustināja sarunas par ievainotiem un kritušiem. No visšausmīgākajiem stāstiem, kurus devu viņam lasīt par dzīvi ierakumos, viņš izveidoja priekšstatu par karu kā par briesmīgu un lielisku sportu, kuram nodoties vienmēr nebūs tiesības: vajadzēja pasteigties. Ak, kā viņš baidījās novēlot! Kabatā Likām jau bija atļauja no viņa stulbā tēva. Tuvojoties liktenīgajam 1918. gada janvārim, es trīcēdams sekoju vecā Klcmanso darbībai; es viņu uzraudzīju līdzīgi to cietumnieku vecākiem, kuri ilgojās Robespjēra krišanas un cerēja, ka tā notiks pirms viņu dēlu tiesāšanas.

Kad apmācību un vingrinājumu laikā Liks bija nometnē pie Sužas, Tu viņam sūtīji siltu veļu un saldumus, bet Tavi vārdi, Iza, manī modināja tieksmi Tevi iznīcināt. Tu teici:

—   Nabaga zēns, tas būtu ļoti bēdīgi, bez šaubām.,. Bet pēc viņa vismaz neviens neraudās…

Atzīstu, ka Tavos vārdos nebija nekā nosodāma.

Kādu dienu cs sapratu: nav cerību, ka karš varētu beigties pirms Lika aizsūtīšanas uz priekšējām līnijām. Kad bija pārrauta fronte pie Šmendedamas, viņš ieradās pie mums atvadīties, divas nedēļas ātrāk, nekā bija paredzēts. Jo ļaunāk! Man ir drosme atgādināt šeit kādas šausmīgas atmiņas, kas mani vēl tagad dažreiz naktī atmodina un liek izmisumā iekliegties. Tanī dienā es devos uz savu kabinetu pēc ādas jostas, kuru seglinieks bija pagatavojis man pēc pienestā parauga. Uzkāpis uz soliņa, es mēģināju pievilkt tuvāk ģipsī veidoto Dēmostena galvu, kas atrodas uz mana grāmatu skapja, bet nebija iespējams, to pakustināt. Tā bija piepildīta ar luidoriem, kurus es tur kopš mobilizācijas krāju. Iegremdēju roku zeltā, kuram biju pieķēries vairāk par visu pasaulē, un piepildīju ar to ādas jostu. Kad kāpu nost no soliņa, šī stindzinošā, ar metālu pildītā čūska apvijās man ap kaklu, spieda pakausi.

Kautrīgi pasniedzu jostu Likam. Sākumā viņš nesaprata, ko viņam piedāvāju.

—   Tēvoc, ko lai es ar to daru?

—   Tas tev var noderēt nometnēs vai arī ja krīti gūstā… un daudzos citos apstākļos ar to var visu.

•— Ai-ai! — viņš smiedamies iesaucās. — Man jau pietiek ar saviem krāmiem… Kā tu varēji iedomāties, ka es apkraušos ar visu šo naudu? Pie pirmā uzbrukuma tā man būtu jāatstāj krūmos…

—   Bet, mīļais zēn, kara sākumā visi ņēma līdzi zeltu, protams, kam tas bija.

—   Tāpēc, tēvoc, ka viņi nezināja, kas viņus gaida.

Viņš stāvēja istabas vidū. Zelta jostu viņš bija nometis

uz dīvāna. Sis spēcīgais zēns — cik trausls viņš izskatījās savā pārāk lielajā uniformā! No atvērtās apkakles rēgojās viņa bērnišķīgais kakls. Mati viņam bija noskūti, seja zaudējusi īpatnību. Viņš bija sagatavots nāvei, «izpušķots», līdzīgs citiem, neatšķirams no pārējiem, jau anonīms, jau zudis. Brītiņu viņa skatiens pievērsās jostai, tad pacēlās uz mani — zobgalīgs, mazliet nicinošs. Viņš tomēr noskūpstīja mani. Pavadīju viņu līdz ārdurvīm. Pagājis pāris soļu, viņš atskatījās un man uzsauca: «Aiznesiet to uz Francijas banku!» Es nekā vairs neredzēju. Dzirdēju, ka Tu viņam smiedamās teici:

—   Tas ir par daudz prasīts no viņa!

Kad durvis bija aizvērtas, es paliku nekustīgi stāvot vestibilā. Tu sacīji:

—   Atzīsties: tu zināji, ka viņš nepieņems tavu zeltu. Sis cēlais žests tev nebija bīstams.

xAtcerējos, ka josla palikusi uz dīvāna. Kāds kalpotājs varētu to atrast, nekad neko nevar zināt. Steigšus uzkāpu augšstāvā, no jauna pārmetu jostu pār plecu, lai iztukšotu tās saturu Dēmostena galvā.

Mani tikpat kā nesatrauca mātes nāve, kas sekoja pēc pāris dienām: viņa jau kopš gadiem nebija vairs pie pilnas saprašanas un nedzīvoja ar mums. Tikai tagad es katru dienu domāju par viņu, par savas bērnības un jaunības māti; atmiņas par to, kāda viņa vēlāk bija pārvērtusies, man ir zudušas. Es nepavisam neciešu kapsētas, taču dažreiz aizeju pie viņas kapa. Es vairs nenesu turp puķes, kopš esmu ievērojis, ka tās nozog. Nabagi nosper bagāto rozes, iedzīvojas uz mirušo rēķina. Vajadzētu likt ap kapu uztaisīt sētiņu, bet tagad viss ir tik dārgs. Likām nemaz nav kapa. Viņš pazuda; viņš ir «bez vēsts pazu

dušais». Glabāju savā kabatas portfelī vienīgo pastkartīti, kuru viņš paguva man atsūtīt: «Man iet labi, sūtījumu saņēmu. Visu miļu.» Viņš rakstīja: visu mīļu. Saņēmu tomēr šos vārdus no sava nabaga zēna.

XI

Šonakt pamodos aiz elpas trūkuma. Man vajadzēja piecelties; aizvilkos līdz krēslam un, negantam vējam gaudojot, pārlasīju pēdējas lappuses. Jutos pārsteigts: kādas padibenes manī tās apgaismo!… Iekams no jauna ķēros pie rakstīšanas, es pasēdēju pie loga. Vējš stājās. Nevienas pūsmas. Kalēza mierīgi dusēja zem zvaigžņotas debess. Un pēkšņi ap trim no rīta atkal spēji uzbrāzmoja vēji, debesis dārdēja, sāka krist smagas, ledainas lietus lāses. Tās bungoja pa jumta dakstiņiem tā, ka man uznāca bailes no krusas; likās, ka sirds man apstāsies pukstēt.

Vīnogulāji tikko beiguši ziedēt; nākamā raža klāj laukus; tā ir kā jēriņi, kurus mednieks piesien pie koka un atstāj nakts tumsā, lai pievilinātu plēsīgos zvērus. Draudīgi padebeši riņķo ap likteņa varā pamestajiem vīnogulājiem.

Bet kāda man daļa tagad par ražu? Es vairs nekā pasaulē nevaru ievākt. Varētu tikai mēģināt iepazīt mazliet labāk pats sevi. Klausies, Iza! Pēc manas nāves Tu atradīsi manos papīros kādu lapu, uz kuras esmu izpaudis savu pēdējo gribu. Tā izteikta tanīs mēnešos, kas sekoja Marijas nāvei, kad es slimoju un Tu raizējies bērnu dēļ. Tur Tu iepazīsies ar manu ticības apliecinājumu, kas skan apmēram šādi: «Ja es miršanas brīdī būtu ar mieru pieņemt garīdznieka svētību, tad tagad, būdams pie skaidra saprāta, protestēju jau iepriekš pret mana garīgā un miesīgā novājinājuma izmantošanu, lai panāktu no manis to, ko mans saprāts noliedz.»

Šobrīd, jāatzīstas, ir gluži pretēji: kad es sevī vēroju tā kā kopš pāris mēnešiem, ar uzmanību, kas ir stiprāka nekā riebums pret sevi, kad jūtu, ka esmu pie visskaidrākā saprāta, mani mokoši vilina Kristus mācība. Nevaru vairs noliegt, ka manī ir kaut kāda tieksme, kas varētu mani novest pie dieva. Ja es spētu pats sev patikt, tad varētu labāk cīnīties pret šo vilinājumu. Jā, es to uzveiktu, uzskatītu vienkārši par vājību. Bet, kad iedomājos,

kas es esmu par cilvēku, cik daudz manī ir cietsirdības* skarbuma, cik lieliski spēju iedvest naidu un radīt ap sevi tuksnesi, man kļūst baisi, un atliek vienīgi cerība… Vai Tu man ticēsi, Iza? Varbūt ne priekš jums, taisnīgajiem, Tavs dievs ir nācis, ja viņš vispār ir nācis zemes virsū, bet priekš mums, grēciniekiem. Tu mani neesi pazinusi, Tu nezināji, kas es esmu. Vai šīs lappuses, kuras Tu lasīsi, padarīs mani Tavās acīs mazāk šausmīgu? Tu tomēr redzi, ka manī ir kāds apslēpts strāvojums, tas, kuru pamodināja Marija, ne ar ko citu kā tikai iekļaujoties manās rokās, un arī mazais Liks, kad viņš, svētdienās atgriezies no dievkalpojuma, nosēdās uz sola pie mājas un lūkojās uz pļavu.

Tikai, lūdzu, nedomā, ka man būtu par sevi pārāk augstas domas. Es pazīstu savu sirdi, šo odžu ņudzekli; tās viņu apspiež, pārsātina ar indi, un tomēr viņa turpina pukstēt zem šo rāpuļu ņudzoņas. Nav iespējams atraisīt šo odžu ņudzekli; to vajadzētu pārgriezt ar nazi, pārcirst ar zobenu; «Esmu nācis jums nest nevis mieru, bet zobenu.»

Varbūt rīt es noliegšu to, ko šodien Tev uzticu, tāpat kā šim naktī noliedzu savu pēdējo gribu, kuru izpaudu pirms trīsdesmit gadiem. Es ienīdu ar piedodamu naidu visu, ko Tu sludināji, un joprojām nīstu tos, kas sevi tikai sauc par kristīgiem; bet vai tad nav tā, ka daudzi mazina cerību, izķēmo kādu seju, to Seju, to Vaigu? Tu teiksi, kādas man tiesības tiesāt, man — briesmonim? Bet, Iza, vai manā zemiskumā nav kaut kas tuvāks simbolam, kuru Tu pielūdz, nekā citu tikumā? Tas, ko es rakstu, Tavās acīs, bez šaubām, liksies neiedomājama dieva zaimošana. To vajadzētu man pierādīt. Kāpēc Tu ar mani nerunā? Kāpēc Tu nekad neesi ar mani runājusi? Varbūt ir kāds vārds, ar kuru Tu varētu skart manu sirdi? Maiz šķiet, ka vēl šonakt nebūtu par vēlu sākt no jauna mūsu dzīvi. Varbūt negaidīt savu pēdējo stundu, bet nodot Tev tagad šīs lapas? Ja es Tevi lūgtu Tava dieva vārdā izlasīt tās līdz galam? Ja es uzmanītu mirkli, kad Tu būsi beigusi lasīt? Ja es redzētu Tevi ienākam manā istabā un Tev plūstu asaras pār vaigiem? Ja Tu man atvērtu savas skavas? Ja es Tev lūgtu piedošanu? Ja mēs kristu viens otra priekšā ceļos?

Negaiss liekas pārgājis. Mirgo rītausmas zvaigznes. Man šķita, ka sāk atkal līt; bet tās ir lāses, kas krit no pielijušajām lapām. Vai man trūktu elpas, ja mēģinātu atlikties gultā? Rakstīt tik un tā vairāk nevaru: dažreiz nolieku spalvu un atbalstu galvu pret cieto atzveltni …

Tāds kā dzīvniecisks šņāciens, tad apdullinošs dārds vienā laikā ar zibens šautru, kas pāršāvās pār debesjumu. Saspringtajā klusumā, kas pēc tam iestājās, uz pakalniem sprāga bumbas, kuras meta vīnkopji, lai izkliedētu krusas mākoņus vai atraisītu tos lietū. No tumšās pamales, kur Barzaka un Soterna dreb posta nojautā, uzšļāca gaisā raķetes. Nepārtraukti dun Svētā Vinsenta baznīcas torņa zvans, kas atvaira krusu; tas bija kā cilvēks, kas dzied naktī, tāpēc ka viņam ir bail. Tad pēkšņi uz dakstiņiem kaut kas nograb, it kā kāds būtu metis sauju oļu… Krusa! Agrāk es būtu meties pie loga. Dzirdēju, kā noklaudzēja atgrūstie aizvirtņi. Tu uzsauci kādam cilvēkam, kas steidzās pāri pagalmam:

—   Vai krusa ir stipra?

Tas atbildēja:

—   Paldies dievam, jaukta ar lietu, bet gāž pamatīgi.

Pa gaiteni kailām kājām skrēja kāds pārbijies bērns.

Kā parasti, aplēsu visu skaitļos: «Simttūkstoš franku zaudēti…» Tomēr es nekustējos. Agrāk nekas mani nebūtu varējis noturēt, es būtu izskrējis laukā — tā kādreiz mani atrada naktī vīnogulāju vidū, stāvēju rīta kurpēs, ar izdzisušu sveci roka, un galvu man kapāja krusa. Dziļš zemnieka instinkts mani bija dzinis uz priekšu, it kā es būtu gribējis mesties zemē un ar savu ķermeni aizsargāt apdraudētos vīnogulājus. Bet šovakar nu esmu kļuvis svešs tam, kas agrāk vārda visdziļākajā nozīmē bija mans īpašums. Beidzot esmu atraisīts. Es nezinu, kā, es nezinu, kas, Iza, mani ir atraisījis, bet saites ir pārrautas: es virzos projām. Kāds spēks mani ved? Vai tas ir akls spēks? Vai mīlestība? Varbūt mīlestība…

OTRĀ DAĻA

XII

Parīzē, Breā ielā

Kā gan esmu iedomājies paņemt līdzi piezīmes? Ko lai tagad iesaku ar šo garo atzīšanās rakstu? Ar manu ģimeni viss izbeigts. Tā, kurai es šeit atklājos līdz sirds dziļumiem, nedrīkst vairs man eksistēt. Kālab lai atsāku šo darbu? Es tanī atradu atvieglojumu, atbrīvošanos. Cik dīvainā gaismā es atklajos savās pēdējās, krusas naktī rakstītajās rindās! Vai es nebiju tuvu ārprātam? Nē, nē, nerunāšu par ārprātu; to nedrīkst pat pieminēt. Ja šīs lappuses nonāktu manu bērnu rokās, viņi varētu šo vardu izlietot kā ieroci pret mani. Tagad nerakstu šīs lapas nevienam.-Tikko jutīšos sliktāk, piezīmes būs jāiznīcina… Es varētu tās atstāt vienīgi manam nepazīstamajam dēlam, kuru gribu uzmeklēt šeit, Parīzē. Es neprātīgi vēlējos atklat viņa esamību Izai, kad rakstīju par savu mīlestības romānu 1909. gadā; toreiz es gandrīz atzinos, ka mana draudzene bija stāvoklī, kad aizbrauca uz Parīzi, lai tur paslēptos…

Uzskatīju sevi par augstsirdīgu, tāpēc ka pirms kara sūtīju mātei un bērnam seštūkstoš franku gadā. Nekad man neienāca prāta paaugstināt šo summu. Tā ir mana vaina, ka atrodu šeit divas nomāktas būtnes, kas ikdienas rūpēs kļuvušas visai niecīgas. Tā kā māte un dēls dzīvo šajā apvidū, esmu apmeties ģimenes pansionātā Breā ielā. Starp gultu un skapi man tikko pietiek vietas, lai atsēstos pie galdiņa, uz kura rakstu. Kāda šeit kņada! Manā laikā Monparnass bija kluss. Tagad liekas, it kā to apdzīvotu trakie, kas nekad neguļ. Pat mana jaukā ģimenīte nebija tik skaļa tanī naktī Kalēzas terasē, kad es redzēju pats savām acīm, dzirdēju pats savām ausīm… Ak kādēļ atgriezties pie tā? Varbūt tomēr kaut uz īsu laiku man kļūtu vieglāk, ja varētu uzrakstīt mokošās

atmiņas… Kādēļ lai iznīcinu šīs lapas? Manam dēlam, manam mantiniekam, ir tiesības mani pazīt. Ar šo atzīšanos es mazliet vērtīšu par labu atstumtību, kādā kopš dzimšanas esmu viņu pametis.

Diemžēl man pietika satikties ar viņu divas reizes, lai saprastu, ka viņš nav cilvēks, kuru kaut kas šinīs piezīmēs varētu interesēt. Ko gan tanīs varētu uztvert šis aprobežotais, sīkais bodes zellis, kas hipodromā spēlē totalizatorā?

Braukdams naktī no Bordo uz Parīzi, es iztēlojos pārmetumus, kādus viņš man teiks, gatavoju aizstāvēšanos. Cik stipri mūs ietekmē romānu un teātra melodramatiskie šabloni! Es nešaubījos, ka mans dēls būs pilns sarūgtinājuma un dvēseles cēluma! Brīžam iedomājos, ka viņam piemitīs Lika skarbā dižciltība, brīžam — Filija skaistums. Paredzēju visu, tikai ne to, ka viņš varētu līdzināties man. Vai tiešām pasaulē ir tēvi, kurus iepriecina, kad viņiem saka: «Jūsu dēls ir jums ļoti līdzīgs.»

Redzēju, cik dziļi es pats sevi ienīstu, kad manā priekšā nostājās mans atspoguļojums. Likā es karsti mīlēju dēlu, kas it nemaz nelīdzinājās man. Robērs no manis atšķīrās tikai ar to, ka bija izrādījies nespējīgs izturēt kaut vieglāko pārbaudījumu. Pēc atkārtotām neveiksmēm viņam bija jāatsakās izglītošanos turpināt. Māte, kas sviedriem vaigā bija pūlējusies sagādāt viņam iespēju mācīties, ļoti cieta un nicināja dēlu. Viņa nevar atturēties, lai nepārtraukti neatgādinātu Robēram viņa nesekmību mācībās; viņš tikai nodur galvu un uztraucas vienīgi par skolās veltīgi izšķiesto naudu. Sinī ziņā viņš atkal pilnīgi ir mans dēls. Toties bagātība, kādu es viņam sniedzu, pārspēj viņa nožēlojamo iztēli. Sī bagātiba viņam nekā neizsaka; viņš tai netic. Patiesību sakot, viņa mātei un viņam ir bailes.

—   Tas nav likumīgi … mūs var apcietināt…

Bālā, izplūdusī sieviete ar bezkrāsainiem matiem, šī kādreiz mīlētās karikatūra, vērš uz mani savu vēl ļoti skaisto acu skatienu.

—        Ja es būtu jūs satikusi uz ielas, — viņa man sacīja,

—   es nebūtu jūs pazinusi…

Un es, vai es viņu būtu pazinis? Biju baidījies viņas dusmu un pārmetumu. Biju sagatavojies uz visu, tikai ne uz šo drūmo vienaldzību. Īgna, notrulināta no ikdienišķa astoņu stundu darba pie rakstāmmašīnas, viņa bīstas no

katra starpgadījuma. Viņa ir saglabājusi slimīgas bailes no tiesas, ar kuru viņai savā laikā bijusi darīšana. Es viņiem pilnīgi izskaidroju savu nodomu: Robērs paņems uz savu vārdu seifu kādā kredītiestādē, es tur pārvedīšu savu bagātību. Viņš izsniegs man pilnvaru seifa atvēršanai un apsolīsies tam nepieskarties līdz manai nāvei. Bez šaubām, es pieprasītu parakstu no viņa ar paskaidrojumu, kurā viņš atzīst, ka viss, kas atrodas seifā, pieder man. Es taču nevaru sevi nodot pilnīgi šā svešinieka rokās. Māte un dēls ceļ iebildumus, ka manas miršanas gadījumā šo papīru kāds var atrast. Sie idioti negrib paļauties uz mani.

Mēģināju viņus pārliecināt, ka tādam advokātam kā Burrī, ar kuru man ir darījumi jau četrdesmit gadus, var droši uzticēties. Pie viņa atrodas aploksne, uz kuras esmu uzrakstījis: «Sadedzināma manā miršanas dienā»; esmu pārliecināts, ka tā arī tiešām tiks sadedzināta ar visu saturu. Tur es ielikšu arī Robēra paskaidrojumu. Man nav ne mazāko šaubu, ka Burrī aploksni tiešām sadedzinās, tāpēc ka tā satur dokumentus, kuru iznīcināšana ir viņa paša interesēs.

Bet Robērs un viņa māte baidās, ka pēc manas nāves Burrī nekā nesadedzinās un šantažēs viņus. Esmu paredzējis ari to: es nodošu mātes un dēla rokās pierādījumus, ar kuriem viņi var Burrī aizsūtīt uz katorgu, ja viņš iedomātos rīkoties aplam. Robēra parakstīto dokumentu Burrī sadedzinās viņu acu priekšā, un tikai tad viņi atdos ieročus, kurus tiem būšu sniedzis. Ko viņi vēl grib?

Viņi abi nekā nesaprot, šī idiote un šis muļķis, kuram es piedāvāju miljonus un kurš vis nekrīt pateicībā man pie kājām, kā biju paredzējis, bet taisni pretēji — strīdas, spriedelē… Un ja arī būtu zināms risks! Tas ir tā vērts. Bet nē, viņi negrib parakstīt papīru.

—    Jau ienākumu nodokļu pieteikuma dēļ vien būs stipri sarežģīti … mums var rasties grūtības …

Ak, cik stipri gan es ienīstu tos pārējos, ja neaizcērtu šiem abiem durvis deguna priekšā ciet! Viņiem ir bailes arī no tiem «pārējiem».

—   Viņi atklās visu šito lietu… viņi mūs iesūdzēs…

Robērs un viņa māte jau iedomājušies, ka mana ģimene brīdinājusi policiju un ka man seko. Viņi satiekas ar mani tikai vakara tumsā vai arī pilsētas nomalē. It

kā es ar savu veselību varētu naktis pavadīt nomodā, braukāt taksīšos! Neticu, ka maniem mājiniekiem ir kādas aizdomas: nav jau pirmā reize, kad ceļoju viens. Viņiem nav iemesla domāt, ka tonakt Kalēzā es būtu varējis neredzams piedalīties viņu kara apspriedē. Katrā ziņā vēl viņi nav mani izspiegojuši. Šoreiz nekas nekavēs mani sasniegt mērķi. No tās dienas, kad Pobērs būs piekritis maniem nodomiem, es varēšu mierīgi gulēt. Sis gļēvulis nedarīs nekādas aplamības.

Šovakar, trīspadsmitajā jūlijā, zem klajas debess spēlē orķestris; Breā ielas galā pāri griežas dejā. Ak, klusā, mierīgā Kalēza! Atceros pēdējo tur pavadīto nakti: par spīti ārsta aizliegumam, biju ieņēmis veronāla tableti un dziļi aizmidzis. Pēkšņi uztrūkos, atmodos un paskatījos pulkstenī. Bija viens naktī. Pārsteigts izdzirdēju vairākas balsis: istabas logs bija palicis vaļa; ne pagalmā, ne salonā neviena nebija. Iegāju vannas istabā, kurai logs veras uz ziemeļiem, uz terasi. Pretēji paradumam uz terases vēl uzturējās visa ģimene. Tik vēlā stundā viņi bija droši, ka neviens viņus nedzird: uz šo pusi iziet tikai vannas istabu un gaiteņu logi.

Nakts bija klusa un silta. Klusēšanas brīžos es dzirdēju Izas straujo elpošanu, kāds uzrāva sērkociņu. Vīksnu melnās lapotnes stāvēja nekustīgi, ne vēja pūsmas. Neuzdrošinājos pieliekties; es jau no balss un smiekliem pazinu katru ienaidnieku. Tobrīd viņi nesarunājās. Kādai Izas vai Ženevjēvas izteiktai domai sekoja ilga klusēšana. Tad pēkšņi uz kādu Ibēra teiktu vārdu Filijs iekaisa un visi sāka runāt reizē.

—    Vai tu, māt, esi pārliecināta, ka naudas skapis viņa kabinetā satur tikai nenozīmīgus dokumentus? Skopuļi vienmēr ir nesaprātīgi. Atceries zeltu, kuru viņš gribēja atdot Likām . .. Kur viņš to glabāja?

—    Nē, viņš zin, ka es pazīstu skapja šifru: Marija. Viņš to atver, tikai lai apskatītu kādu apdrošināšanas polisi vai nodokļu lapu.

—   Bet, māt, tā varētu dot norādījumus uz summām, kuras viņš noslēpis.

—   Skapī atrodas tikai papīri, kas attiecas uz nekustamiem īpašumiem. Esmu par to pārliecinājusies.

—        Un tas ir Joti zīmīgi, — vai jūs neesat ar mani vienis pratis? Skaidrs, ka viņam ir kaut kas aiz ādas.

Filijs žāvādamies noņurdēja:

—        Kāds krokodils! Man gan ir bijusi laime — uzkrist uz tādu krokodilu.

—        Un, ja jūs gribat dzirdēt manas domas, — teica 2enevjēva, — jūs nekā vairāk neatradīsiet arī Lionas seifā … Ko tu saki, Žanīna?

—        Māt, dažreiz varētu domāt, ka viņš tevi mazliet mīl. Vai viņš kādreiz jaunībā nebija laipns pret jums? Nē? Tad jūs neesat pratusi viņam pieiet. Jūs neesat bijusi pietiekami veikla. Vajadzētu mēģināt viņam pielabināties, iekarot viņa labvēlību. Esmu pārliecināta, ka es to būtu panākusi, ja Filijs nebūtu viņam tik nesimpātisks.

Ibērs īgni pārtrauca māsasmeitu:

—        Bez šaubām, tava vīra bezkaunība būs mums dārgi maksājusi.. .

Dzirdēju Filija smieklus. Mazliet pieliecos. Šķiltavu liesmiņa uz bridi apgaismoja viņa saliktās rokas, apaļo zodu un biezās lupas.

—        Blēņas! Jau pirms manis jūs visi bijāt viņam pretīgi.

—    Nē, agrāk viņš mūs kaut cik ieredzēja …

—        Atcerieties, ko ir stāstījusi vecmāmiņa, — Filijs turpināja. — Kā viņš izturējās, kad zaudēja mazo meitiņu … Viņš likās pilnīgi vienaldzīgs… Kapsētā viņš nav spēris kāju …

—        Fili, jūs ejat par tālu. Ja viņš pasaulē kādu ir mīlējis, tad tā ir Marija.

Bez šī Izas iebilduma, izteikta vājā, drebošā balsī, es nebūtu spējis savaldīties. Atsēdos uz zema krēsla un, noliecies uz priekšu, atspiedu galvu pret palodzi. Zenevjēva sacīja:

—        Ja Marija būtu dzīva, nekas līdzīgs nebūtu noticis. Tēvs varētu tikai dot viņai zināmas priekšrocības …

—        Nieki! Viņš būtu sācis Mariju nīst tāpat kā pārējos. Viņš ir briesmonis. Viņam nav cilvēcisku jūtu …

Iza atkal pretojās:

—        Es jūs lūdzu, Filī, nerunājiet manā un manu bērnu klātbūtnē tādā veidā par manu vīru. Jums vajag viņu cienīt.

—   Viņu cienīt? Viņu cienīt?

Man izklausījās, it kā viņš nopurpināja:

—        Ja jūs domājat, ka man ir sevišķi patīkami iekļūt šādā ģimenē…

Zenevjēva asi atcirta:

—    Neviens ar varu jūs šeit neievilka.

—        Bet mani kārdināja ar cerībām… Nu tā, Zanīna jau raud! Ko tad es tik briesmīgu pateicu?

Viņš gurdi norūca: «Apnicis tas viss!» Pārējie klusēja, tikai Zanīna šņukstēja. Kāda balss, īsti neatšķīru, kura balss, noteica:

—   Cik daudz zvaigžņu!

Senvensena torņa pulkstenis nosita divi.

—   Bērni, tagad jāiet gulēt.

Ibērs cēla iebildumus, ka nevar izklīst, iekams nekas nav nolemts. Esot pēdējais laiks rīkoties. Filijs piekrita. Viņš neticēja, ka es varētu vēl ilgi dzīvot. Pēc tam jau būšot par vēlu, es savu nodomu būšot īstenojis…

—        Bet ko tad jūs, mani nabaga bērni, gaidāt no manis? Esmu visu izmēģinājusi. Vairāk nekā nevaru darīt.

—        Vari gan! — Ibērs nepiekrita. — Tu vēl daudz ko vari darīt…

Ko viņš'čukstēja? Nevarēju sadzirdēt to, kas mani visvairāk interesēja. No Izas balss izteiksmes sapratu, ka viņa bija uztraukta, aizskarta:

—   Nē, nē, tas man ļoti nepatīk.

—        Tagad runa, māt, nav par to, kas tev patīk, bet ir jāglābj mūsu mantojums.

Sekoja atkal nesaprotama sačukstēšanās, kuru pārtrauca Iza:

—   Tas ir ļoti cietsirdīgi.

—        Un tomēr, vecomāt, jūs ilgāk nevarat palikt viņa sabiedrotā. Tādā gadījumā viņš mūs izslēdz no mantojuma ar jūsu atļauju. Jūsu klusēšana to pierāda.

—   Zanīna, dārgā, kā tu iedrošinies…

Nabaga Iza, kas tik daudzas naktis bija pavadījusi pie šīs mazās brēkules gultiņas un bija viņu pieņēmusi savā istabā, tāpēc ka Zanīnas vecāki gribēja gulēt un neviena aukle vairs nevarēja izturēt… Zanīna runāja asi, tādā balsī, kuras vien būtu pieticis, lai mani sadusmotu. Viņa piemetināja:

—        Man nenākas viegli jums to teikt, vecmāmiņ, bet tas ir mans pienākums.

Viņas pienākums! Šinī vārdā viņa sauca savu juteklisko kaisli, savas bailes no tā, ka šis slaists, kura idiotiskie smiekli man skanēja ausīs, viņu pametīs.

Zenevjēva piekrita meitai: bez šaubām, vājums var padarīt par sabiedroto. Iza nopūtās:

—    Bērni, varbūt vislabākais būtu viņam rakstīt.

—        Nē! Nekādā ziņā nevajag rakstīt! — pretojās Ibērs.

—   Vēstules vienmēr visu sabojā. Es ceru, māt, ka tu neesi viņam jau rakstījusi?

Iza atzinās, ka divas trīs reizes esot gan man rakstījusi.

—   Taču ne draudu vēstules vai apvainojumus?

Iza vilcinājās atzīties. Un es — es smējos… Jā, viņa bija rakstījusi man vēstules, kuras es rūpīgi glabāju: divās viņa mani smagi apvainoja, trešā jau bija gandrīz maiga — ar tām pietiktu, lai viņa tiesā noteikti zaudētu prasību pēc šķiršanās, uz kuru stulbie bērni varētu viņu pierunāt. Visus viņus pārņēma nemiers: tā vienam kaucošam sunim tūdaļ pievienojas viss bars.

—        Vecomāt, jūs viņam neesat rakstījusi nevienu vēstuli, kura varētu būt mums bīstama?

—        Nē, es domāju, ka ne… Kaut gan vienreiz Senvinsentas advokāts Burrī, kuru mans vīrs kaut kādā veidā ir dabūjis savā varā, man raudulīgi teica: «Kundze, tas bija pārsteidzīgi, ka jūs viņam rakstījāt…» Bet Burrī ir nelga un viltnieks.

—   Ko tu viņam rakstīji? Cerams, ne apvainojumus?

—        Reizi gan diezgan asi viņam pārmetu; tas bija pēc Marijas nāves. Un otrreiz 1909. gada: runa bija par kādu viņa sakaru, kas bija nopietnāks nekā pārējie.

Tā kā Ibērs pukojās: «Tas ir ļoti nopietni, pat ārkārtīgi nopietni…» — viņa cerēja dēlu nomierināt, pastāstīdama, ka pēc tam viņa visu nokārtojusi, izpauzdama nožēlošanu un atzīdama savu vainu.

—   Ak, tas nu vainago visu …

—   Tagad viņam nav jābaidās no šķiršanās prāvas…

—        Bet kas galu galā pierāda, ka viņam ir tik ļauni nodomi?

—        Vajag būt aklam, lai to nemanītu: viņa finansiālo darījumu necaurredzamā noslēpumainība, dažādi mājieni, un šie Burrī neviļus izmestie vārdi, kurus kāds dzirdējis: «Pēc vecā nāves šie gan iepletīs acis …»

Tālāk viņi turpināja apspriešanos tā, it kā vecās sievietes nebūtu klāt. Ievaidēdamās viņa piecēlās no sēdekļa. Viņa teica, ka darot nepareizi ar savu reimatismu tik vēlu naktī palikdama laukā. Bērni viņai pat neatbildēja. Dzirdēju paviršus «arlabvakar», ko tie viņai vēlēja, pat nepārtraukdami sarunāšanos. Viņai tie bija jāapstaigā un pēc kārtas jānoskūpsta; bērni nelikās traucēties. Es aiz piesardzības atgriezos gultā. Kāpnēs atskanēja viņas smagie soļi. Viņa atnāca līdz manas istabas durvīm, dzirdēju viņas straujo elpu. Viņa nolika sveci uz grīdas un ienāca istabā, tuvojās manai gultai, pārliecās pār mani, bez šaubām, lai pārliecinātos, ka esmu aizmidzis. Cik ilgi viņa palika! Baidījos sevi nodot. Viņa elpoja īsiem vilcieniem. Beidzot viņa aizgāja. Kad viņa aizbultēja savas istabas durvis, es atgriezos vannas istabā, savā noklausīšanās postenī.

Bērni vēl bija uz terases. Tagad viņi runāja pusbalsī. Daudzus vārdus es skaidri nesadzirdēju.

—   Viņš nebija no vecāsmātes aprindām, — teica Zanīna. — Filī, mans dārgais, tu klepo! Uzliec apmetni.

—   Galu galā viņš mūs neieredz vairāk nekā māti. Kaut kas neiedomājams! Tas nav piedzīvots, pat grāmatās nav sastopams. Mēs nedrīkstam tiesāt mūsu māti, — Zenevjēva secināja, — tomēr es uzskatu, ka viņa pret tēvu ir pārāk iecietīga …

—   Pie velna! (Tā bija Filija balss.) Savu pūru viņa vienmēr atdabūs. Fondodēža tētiņa Suecas akcijas… tās droši vien kolosāli cēlušās kopš 1884. gada…

—    Suecas akcijas! Tās ir pārdotas…

Pazinu Zenevjēvas vīra stostīgo, bailīgo balsi; nabaga Alfrēds līdz šim vēl nebija izrunājis ne vārda. Zenevjēva pārtrauca vīru asā, kliedzošā balsī, kādā parasti runā ar viņu:

—   Vai tu esi jucis? Suecas akcijas pārdotas?

Alfrēds pastāstīja, ka maijā viņš iegājis pie sievasmātes

tanī brīdī, kad tā parakstījusi rīkojumu par pārdošanu un teikusi: «Šķiet, tagad ir īstais brīdis tās pārdot, to kurss ir ļoti augsts; droši vien tas pazemināsies.»

—   Un tu mūs nebrīdināji? — kliedza Zenevjēva. — Tu esi gatavais idiots. Viņš licis viņai pārdot Suecas akcijas! Un tu mums to stāsti, it kā nekas nebūtu noticis…

—   Es taču domāju, ka māte jums visu izstāsta. Tā kā saskaņā ar laulības līgumu viņa…

—    Jā, bet visu peļņu no šī darījuma viņš būs iebāzis savā kabatā. Ko tu par to domā, Ibēr? Un Alfiēds mūs pat nebrīdināja! Es būtu nodzīvojusi visu mūžu ar šo cilvēku …

Zanīna viņus pārtrauca, lūgdama runāt klusāk, lai neuzmodinātu viņas bērnu. Pāris minūšu es vairs nekā skaidri nesadzirdēju. Tad Ibēra balss atskanēja no jauna:

—    Es domāju par to, ko jūs nupat teicāt. Ar māti mēs no tās puses nevaram mēģināt. Vai vismaz vajag viņu uz to pamazām sagatavot…

—    Varbūt viņai tas būs vairāk pa prātam nekā šķiršanās prāva. Tā kā šķiršanās civiltiesā neatvairāmi noved pie baznīcas laulības šķiršanas, te var ierunāties sirdsapziņa… Bez šaubām, Filija priekšlikums sākumā liekas šokējošs. Bet ko darīt! Mēs jau nebūsim tiesneši Tie nebūsim mēs, kas beigās izlems. Mūsu uzdevums ir tikai ierosināt šo jautājumu. Kaut kas tiks darīts tikai tad, ja kompetentas autoritātes to būs atzinušas par nepieciešamu.

—   Es vēlreiz atkārtoju, tas būtu tikpat kā liet caurā mucā ūdeni, — Olimpija apgalvoja.

Lai tā paceltu balsi, Ibēra sievai vajadzēja būt dziļi sašutušai. Viņa teica, ka es esot nosvērts cilvēks ar ļoti veselīgu saprātu:

—   Es bieži esmu ar viņu vienādās domās, — Olimpija piebilda, — un es varētu viņu aptīt ap pirkstu, ja jūs man vienmēr visu nesajauktu…

Es nesadzirdēju rupjību, ar kādu Filijs, bez šaubām, atbildēja, bet viņi visi smējās, kā arvien, kad Olimpija kaut ko teica. Uztvēru atsevišķas teikumu daļas:

—   Jau piecus gadus viņš vairs tiesā neaizstāv, viņš vairs nevar aizstāvēt.

—   Vai slimās sirds dēļ?

—    Šobrīd jā. Bet, kad viņš atstāja Tiesu pili, tad vēl nebija tik slims. Patiesībā viņam ir bijuši nepatīkami starpgadījumi ar amata biedriem. Esmu jau savācis apliecinājumus par scēnām…

Veltīgi pūlējos sadzirdēt turpinājumu. Filijs un Ibērs bija sabīdījuši krēslus kopā. Skanēja tikai nesaprotami čuksti, tad Olimpijas izsaukšanās:

—    Nekad nē! Vienīgais cilvēks, ar kuru šeit varu parunāt par izlasītajām grāmatām, mainīties ar domām, un jūs gribat, lai es…

No Filija atbildes sapratu tikai vārdu «sajucis». Viens no Ibēra znotiem, tas, kurš parasti nekad nerunā, aizžņaugtā balsī sacīja:

—   Es jūs lūdzu būt pieklājīgam pret manu sievas māti.

Filijs teica, ka esot tikai jokojis. Vai viņi abi neesot šinī

gadījumā upuri? Kad Ibēra znots drebošā balsī apgalvoja, ka neuzskatot sevi par upuri, jo esot apprecējies aiz mīlestības, viņi vienā balsī sauca: «Es arī! Es arī! Es arī!» Zenevjēva izsmējīgi sacīja savam vīram:

—   Ā! Tu arī! Tu lielies, ka esot mani apprecējis, nekā nezinādams par mana tēva bagātību? Bet atceries mūsu saderināšanās vakaru, kad tu man ieteicies: «Nav svarīgi, ka viņš negrib mums nekā stāstīt par savu bagātību, jo mēs zinām, ka tā ir milzīga!»

Visi sāka skaļi smieties; dzirdēju balsu kņadu. Ibērs atkal ierunājās un brīdi viens pats kaut ko stāstīja. Sadzirdēju tikai pēdējo teikumu:

—    Te runa ir par taisnīgumu un par valdošo morāli. Mēs aizstāvam likumīgo mantojumu, ģimenes svētās tiesības.

Dziļajā klusumā, kāds parasti iestājas pirms rītausmas, viņu vārdi man kļuva labāk sadzirdami.

—    Likt viņu izsekot? Viņam ir par daudz labi sakari ar policiju, man ir pierādījumi; viņu brīdinās…

Pēc mirkļa sekoja piebilde:

—    Visiem ir zināms viņa skarbums un mantrausība; nevar noliegt ka divās trīs prāvās viņa smalkjūtība bija apšaubāma. Bet runājot par garīgo līdzsvaru un saprātu …

—    Katrā ziņā nevar noliegt, ka viņa jūtas pret mums ir necilvēciskas, briesmīgas, pretdabiskas…

—    Vai tu domā, mīļā Zanīna, — Alfrēds jautāja savai meitai, — ka ar to pietiek, lai uzstādītu tādu diagnozi?

Es sapratu, es biju sapratis. Manī valdīja dziļš miers, kas dzima no pārliecības, ka viņi bija tie briesmoņi un es upuris. Mani iepriecināja tas, ka Izas nebija tur klāt. Viņa būtu vairāk vai mazāk tam visam pretojusies; viņas klātbūtnē bērni arī nebūtu uzdrošinājušies atklāt šos nodomus, kurus es tagad uzzināju. Mani tie nebaidīja. Nabaga tukšpauri! It kā es būtu cilvēks, kuram var atņemt

tiesības vai kuru var ieslodzīt trako mājā! Iekams viņi pagūtu pakustināt kaut mazo pirkstiņu, es jau varētu novest Ibēru bezizejas stāvoklī. Viņš nenojauš, ka ir pilnīgi manās rokās. Kas attiecas uz Filiju — pie manis glabājas viņam bīstami dokumenti… Alan nekad nebija ienākusi prātā doma, ka man vajadzētu tos izlietot. Es tos arī neizlietošu: pietiks, ja es parādīšu zobus.

Pirmo reizi mūžā izjutu apmierinājumu, ka esmu mazāk slikts nekā pārējie. Es nekāroju atriebības. Vai vismaz es negribēju citas atriebības kā tikai atraut viņiem šo mantojumu, kura gaidās viņi aiz nepacietības izkalta un aiz uztraukuma svīda.

—   Zvaigzne krīt! — iesaucās Filijs. — Es nepaguvu kaut ko vēlēties.

—   Arvien ir par maz laika! — Zanīna teica.

Viņas vīrs atbildēja ar viņam vienmēr piemītošo bērnišķīgo jautrību:

—   Kad tu kādu redzi, tad sauc: «Miljonus!»

—   Mu|ķis tu esi, Fili!

Visi piecēlās. Tika atbīdīti krēsli, šņirkstēja grants. Dzirdēju ārdurvju bultu aizšaušanu, Zanīnas apslāpētos smieklus gaitenī. Citas pēc citām aizvērās gu|amistabu durvis. Mans lēmums bija pieņemts. Jau divus mēnešus man nav bijusi neviena lēkme. Nekas mani nekavē doties uz Parīzi. Parasti es devos ceļā bez pieteikšanas. Tomēr es negribēju, ka šī aizbraukšana atgādinātu bēgšanu. Līdz rītam apsvēru savus agrākos nodomus un kā tos visizdevīgāk īstenot.

XIII

Ap pusdienas laiku piecēlies, neizjutu ne mazāko nogurumu. Pa telefonu izsaukts, pēc brokastīm ieradās Burrī. Mēs gandrīz stundu pastaigājāmies šurp un turp zem liepām. Iza, Zenevjēva un Zanīna no tālienes novēroja mūs; priecājos par viņu satraukumu. Cik žēl, ka visi ģimenes vīrieši bija pilsētā! Viņi mēdz teikt par veco, sīko advokātu: «Burrī ir tēvam ar miesu un dvēseli padevīgs.» Nožēlojamais Burrī! Viņš ir vairāk atkarīgs no manis nekā vergs! Tur bija ko redzēt, kā šis nabaga velns cīnījās, lai

nenododu savam varbūtējam mantiniekam ieročus pret viņu…

—   No kā jūs baidāties? — es viņam teicu. — Puisis šo dokumentu jums atdos, tiklīdz būsiet sadedzinājis viņa parakstito apliecinājumu …

Atvadīdamies viņš dziļi paklanījās dāmām, bet tās tikko atņēma viņa sveicienu. Tad viņš, tusnīdams uzsēdās uz velosipēda un aizbrauca. Piegāju pie sievietēm un paziņoju, ka vēl šovakar došos uz Parīzi. Kad Iza pretojās, sacīdama, ka tas esot neprāts manā stāvokli vienam doties ceļā, es atbildēju:

—   Man jākārto svarīgas darīšanas. Lai gan varbūt tā neizskatās, tomēr es gādāju par jums.

Viņas satraukti uzlūkoja mani. Mans ironizējošais tonis bija aizdomīgs. Zanīna paskatījās uz savu māti un iejaucās sarunā:

—   Vecmāmiņa vai tēvocis Ibērs varētu jūs aizstāt, vectēv!

—   Tā ir laba ideja, mīļais bērns… Laba ideja! Bet, redzi, esmu pieradis pats visu padarīt. Turklāt tas gan ir ļauni, es to zinu, bet es nevienam neuzticos.

—   Pat ne saviem bērniem? O, vectēv!

Viņa mazliet smieklīgi pasvītroja vārdu «vectēvs», pieņemdama šķelmīgu sejas izteiksmi. Ai, viņas satracinošā balss! Sī balss, kuru dzirdēju naktī jaucoties ar pārējām… Tad es sāku smieties ar tiem baisajiem smiekliem, kuri man izsauc klepu. Viņas sabijās. Nekad neaizmirsīšu nabaga Izas pārgurušo seju. Viņa laikam jau bija izturējusi uzbrukumus. Tikko es būšu pagriezies, Zanīna atsāks savu: «Vecmāmiņ, neļaujiet viņam aizbraukt…»

Bet mana sieva vairs nebija spējīga cīnīties, viņa bija gaitas galā, noguruma uzveikta. Kādu dienu es dzirdēju, ka viņa teica Zenevjēvai:

—   Es gribētu atlikties, gulēt un neatmosties…

Viņa mani aizkustināja toreiz tā, kā agrāk mani bija aizkustinājusi mana nabaga māte. Bērni raidīja pret mani šo veco, nolietoto ieroci, kas vairs nebija spējīgi kalpot. Bez šaubām, viņi savā veidā māti mīlēja; viņi mudināja to iet pie ārsta, ieturēt diētu. Kad meita un mazmeita bija aizgājušas, Iza pienāca pie manis.

—   Klausies, — viņa man steidzīgi teica, — man ir vajadzīga nauda.

—        Šodien ir desmitais. Es tev pirmajā iedevu naudu visam mēnesim.

—       Tā ir gan, bet man vajadzēja aizdot Zanīnai: viņiem iet ļoti grūti. Kalēzā es taupu; es tev atdošu no augusta mēneša…

Atbildēju, ka mani tas neinteresē un man nav jāuztur Filijs.

—       Esmu parādā miesniekam, pārtikas preču tirgotavā … Lūk, skaties!

Viņa izņēma no somiņas rēķinus. Man kļuva viņas žēl. Piedāvājos parakstīt čeku, «tā es būšu drošs, ka nauda neaiziet citur». Viņa tam piekrita. Paņēmu čeku gramatiņu; tad ieraudzīju, ka Zanīna un viņas māte no rožu alejas mūs novēro.

—       Esmu pārliecināts, — es teicu, — ka viņas domā, ka tu ar mani runā par kādu citu lietu…

Iza nodrebēja. Viņa klusu vaicāja:

—   Par ko?

Sinī brīdī sajutu žņaudzienu krūtīs. Ar abām rokām izdarīju Izai labi pazīstamo tvērienu pie sāpošās vietas. Viņa pieliecās tuvāk:

—   Vai tev sāp?

Brīdi atbalstījos uz viņas rokas. Sinī liepu gatvē mēs izskatījāmies kā precēts pāris, kurš pēc sirsnīgas vienības gadiem kopīgi tuvojas kapam. Es klusu čukstēju:

—   Ir jau labāk.

Viņa laikam domāja, ka ir pienācis īstais mirklis runāt, varbūt vienīga izdevība. Bet viņai pietrūka spēka. Es pamanīju, ka arī viņa ir aizelsusies. Lai cik slims es biju, tomēr turējos stingri. Viņa bija padevusies, ziedojusies: viņai vairs nebija palicis nekā sava.

Viņa meklēja vārdus, slepus lūkojās uz meitas un mazmeitas pusi, lai atgūtu drosmi. Viņas skatienā, kad tas man pievērsās, redzēju gurdumu, varbūt līdzjūtību, un viņa katrā ziņā mazliet kaunējās. Bērni pagājušajā naktī viņu droši vien bija aizvainojuši.

—   Es uztraucos, ka tu brauc viens.

Atbildēju, ka nebūtu vērts mani vest šurp, ja ceļā ar mani notiktu kāda nelaime.

Viņa lūdza, lai es nerunāju par tādām šausmām, bet es piemetināju:

—        Iza, tie būtu lieki izdevumi. Kapsētas smilts visur ir vienāda.

—   Es tāpat domāju, — viņa nopūzdamās sacīja. — Lai viņi aprok mani, kur grib. Agrāk gan es ļoti vēlējos dusēt līdzās Marijai… Bet kas gan no viņas ir atlicis?

Vēl lieku reizi redzēju, ka Izai mazā Marija bija tikai pīšļi, miroņa kauli. Neiedrošinājos iebilst, ka man visus šos gadus Marija ir dzīva, es jūtu viņas elpu un manā drūmajā, smacīgajā dzīvē tā bieži uzstrāvo pār mani kā svaiga gaisa malks.

Zenevjēva un Zanīna veltīgi uzglūnēja Izai: viņa bija nogurusi. Varbūt viņa nu saprata, cik nenozīmīgs ir tas, par ko bija gadiem ilgi cīnījusies? Zenevjēva un Ibērs, kurus mudināja viņu pašu bērni, kūdīja pret mani šo veco sievieti, Izu Fondodēžu, kas Banjēras naktīs bija jauna meitene, smaržojoša kā puķe.

Mēs bijām uzbrukuši viens otram turpat veselu pusgadsimteni. Un tagad nu šinī spiedīgajā pēcpusdienā mēs, abi pretinieki, izjutām saites, kuras, par spīti ilgajai cīņai, rada kopā nodzīvots mūžs un vecuma tuvums. It kā neieredzēdami viens otru, bijām nonākuši vienā un tanī pašā dzīves gaitas punktā. Nebija vairāk nekā, tikai šī piestātne, kurā mēs abi gaidījām nāvi. Vismaz tā bija man. Viņai vēl palika dievs; ticēt dievam viņai vēl vajadzēja. Viss, pie kā Iza bija turējusies tikpat stūrgalvīgi kā es, pēkšņi viņai gaisa: izzuda visas iekāres, kuras bija stāvējušas starp viņu un mūžīgo Būtni. Vai viņa tagad redzēja to, no kura gandrīz nekas viņu vairs nešķīra? Nē, viņai vēl bija palikuši viņas bērnu godkārīgie nodomi un prasības. Izu nomāca bērnu tieksmju nasta. Viņai bija no jauna jākļūst cietsirdīgai. Bērnu raizes par naudu, par veselību, augstprātības un greizsirdības aprēķini — tas viss stāvēja viņas priekšā kā skolēna uzdevumi, pār kuriem skolotāja roka uzrakstījusi: pārstrādāt.

Atkal viņa paskatījās uz aleju, kur Zenevjēva un Zanīna ar dārzniekā šķērēm rokās izlikās apgriežam rožu krūmus. No sola, uz kura biju atsēdies, lai atņemtu elpu, es nolūkojos, kā attālinājās mana sieva, galvu noliekusi kā bērns, kuru gaida rājiens. Viņa soļoja tā, it kā iešana sagādātu viņai mokas. Man likās, ka dzirdu viņu vaidam: «Ak, manas nabaga kājas!» Divi veci laulātie draugi nekad viens otru tik ļoti neienīst, kā ir iedomājušies.

Viņa bija piegājusi pie bērniem, kas acīmredzot izteica viņai pārmetumus. Pēkšņi redzēju, ka viņa atkal nāk pie

manis nosarkusi, strauji elpodama. Viņa nosēdās man blakus un nopūtās:

—   Sis negaisa laiks mani nogurdina; šādās dienās nervi ir saspringti… Klausies, Luī, ir kāda lieta, kas mani uztrauc… Ko tu esi izdarījis ar mana pūni Suecas akcijām? Atceros, tu man devi parakstīt citus papīrus…

Minēju milzīgo peļņas summu, kādu viņai par labu biju ieguvis, pārdodams šīs akcijas pirms krišanās. Izskaidroju viņai, kā biju ieguldījis iegūto naudu obligācijās:

—   Tavs pūrs, Iza, ir nesis augļus. Pat par spīti franka kursa krišanai, summa tevi pārsteigs. Tas viss noguldīts uz tava vārda Vestminsteres bankā, tavs pūrs un tā augļi… Bērniem tur nav jābāž savs deguns… Tu vari būt mierīga. Es esmu kungs par savu naudu un savas naudas augļiem, bet, kas nācis no tavas puses, tas pieder tev. Ej nomierināt tos nesavtīgos eņģeļus — redzi, ka viņi uz mums glūn!

Iza strauji satvēra manu roku.

—   Luī, kāpēc tu viņus tā nicini? Kāpēc tu nīsti savu ģimeni?

—   Tie esat jūs, kas mani ienīstat. Vai, pareizāk sakot, mani bērni mani ienīst. Tu… Tu mani neredzi, izņemot gadījumus, kad es tevi aizkaitinu vai modinu bailes…

—   Tu vari piemetināt: «Vai kad es tevi mocu,..» Vai tu domā, ka es agrāk neesmu cietusi?

—   Blēņas! Tu vienmēr redzēji tikai bērnus.

—   Man bija viņiem jāpieķeras. Kas man bez viņiem vēl atlika? — Iza pazemināja balsi. — Tu mani pameti un pievīli jau pirmajā gadā, tu gan pats zini.

—   Mīļā Iza, tu taču nemēģināsi man iestāstīt, ka mani jaunības grēciņi tevi sevišķi sarūgtināja… Varbūt tavs pašlepnums tika aizskarts…

Viņa rūgti iesmējās:

—   Cik tu izskaties patiess! Kad es iedomājos, ka tu pat nemanīji…

Es cerībā notrīsēju. Tas ir tik dīvaini, jo runa bija par sen izdzisušām jūtām. Mani satrauca cerība, ka varbūt esmu mīlēts pirms četrdesmit gadiem, man pašam to nezinot … Bet nē, es nevarēju tam ticēt…

—   Nedzirdēju no tevis ne vārda, ne uzkliedziena. .* Tev pietika ar bērniem.

Viņa aizsedza seju ar plaukstām. Nekad nebiju ievērojis pietūkušās vēnas un plankumus uz viņas rokām.

—   Mani bērni! No tā brīža, kopš mēs sākām gulēt atsevišķās istabās, es gadiem ilgi neviena no viņiem neatstāju nakti pie sevis pat tad, kad viņi bija neveseli, jo es vienmēr gaidīju un cerēju, ka tu atnāksi.

Asaras ritēja pār viņas vecajām rokām. Tā bija Iza; es vienīgais tagad varēju saskatīt šinī smagnējā, gandrīz kroplajā sievietē baltā tērpto meiteni uz Liliju ielejas ceļa.

—   Ir apkaunojoši un smieklīgi manos gados to atcerēties… Jā, galvenais smieklīgi. Piedod man, Luīl

Nekā neatbildēdams, skatījos uz vīnogulājiem. Sinī brīdī manī iezagās šaubas. Vai tad ir iespējams vairāk nekā pusgadsimta laikā būtnē, ar kuru esam saistījušies uz mūžu, redzēt tikai vienu pusi? Vai ir iespējams, ka es aiz paraduma viņas vārdos un kustībās saskatu tikai to, kas baro un uztur manu naidu? Liktenīga ir tieksme vienkāršot pārējos; izvairīšanās saskatīt kaut kādu vilcienu, kas darītu vieglāku nastu, kas vērstu cilvēciskāku to karikatūru, kuru man nepieciešams izveidot, lai attaisnotu savu naidu… Varbūt Iza uztvēra manu apjukumu? Pārāk ātri viņa centās to izmantot.

—   Tu taču nebrauksi šovakar?

Man šķita, ka viņas acīs saskatu spīdumu, kāds tanīs aizvien iedzalkstījās, kad viņa domāja, ka ir. mani «pieveikusi». Izlikos izbrīnījies; teicu, ka nav iemesla braucienu atlikt. Mājup devāmies kopā. Manas slimās sirds dēļ nekāpām pa stāvo skābaržu taku, bet gājām pa liepu gatvi, kas apņem mūsu māju. Biju samulsis un nedrošs. Ja nu es nebrauktu? Ja es iedotu Izai šo burtnīcu? Ja… Viņa atbalstījās ar roku uz mana pleca. Kopš cik gadiem viņa nebija izdarījusi šādu kustību? Gatve pieved pie mājas no ziemeļu puses. Iza teica:

—   Kazo nekad nesakārto dārza sēdekļus…

Izklaidīgi paskatījos apkārt. Tukšie krēsli vēl veidoja

šauru apli. Tie, kuri tanīs pagājušajā naktī bija sēdējuši, bija izjutuši vajadzību tuvināties, lai sarunātos klusā balsī. Zeme bija ar papēžiem izrakņāta. Visapkārt mētājās Filija smēķēto cigarešu gali. Pagājušajā naktī šeit bija apmeties ienaidnieks, lai noturētu apspriedi zem zvaigžņotas debess. Viņi šeit, manā mājā, zem mana tēva stādītiem kokiem, bija runājuši par manu gara spēju noliegšanu vai pat ieslodzīšanu. Reiz kādā vakarā, kad biju

ļoti pazemīgs, es salīdzināju savu sirdi ar odžu ņudzekli. Nē, nē: odžu ņudzeklis ir ārpus manis; tās bija izlīdušas no manis un veidoja pagājušajā naktī šo riebīgo apli uz terases; zeme vēl glabāja viņu pēdas.

«Tu, Iza,» es domāju, «savu naudu atgūsi, esmu to pavairojis. Bet cita nekā nedabūsiet. Es pat atradīšu iespēju, lai viņi nemantotu šo muižu. Es pārdošu Kalēzu, pārdošu zemi. Viss, kas nācis no manas ģimenes, piederēs šim nepazīstamajam dēlam, zēnam, ar kuru es jau rīt satikšos. Lai kāds viņš ari būtu, jūs viņš nepazīst; viņš nav piedalījies jūsu sazvērestībās, ir uzaudzināts tālu projām no manis un nevar mani ienīst; ja arī viņš mani ienīst, tad viņa naida iemesls ir kāda abstrakta būtne, neatkarīgi no tā, kāds es esmu …»

Sadusmots atbrīvojos no Izas rokas un steigšus devos augšā pa kāpnēm, pilnīgi aizmirsdams savu veco, slimc) sirdi. Iza sauca:

—   Luī!

Es pat neatskatījos.

XIV

Tā kā nevarēju aizmigt, es apģērbos un izgāju uz ielas. Lai sasniegtu Monparnasa bulvāri, man bija jāizlauž ceļš starp dejojošajiem pāriem. Agrāk pat tik krasi republikāņi, kāds es biju, izvairījās no 14. jūlija svētkiem. Nevienam nopietnam cilvēkam nebūtu ienācis prātā iejaukties ielas jautrībā. Turpretim mūsu dienās ne tikai klaidoņi dejo uz Breā ielas un laukumā. Vingri puikas kailām galvām; daži vaļējos kreklos ar īsām piedurknēm — nekā piedauzīga. Dejotāju vidū ļoti maz ielas sieviešu. Viņi aptur taksometru, kas traucē griezties dejā, bet dara to laipni un jautri. Kāds jauneklis, kas mani nejauši pagrūda, iesaucās:

—   Ceļu cēlam sirmgalvim!

Es devos cauri divkāršai starojošu seju rindai.

—   Vai tev nenāk miegs, vectēv? — man uzsauca melnīgsnējs puisis ar zemu uz pieres noaugušiem matiem.

Liks būtu iemācījies smiet kā tie tur un dejot uz ielām; un es, kas nekad neesmu pazinis atpūtu un izklaidēšanos, būtu to iemācījies no sava nelaimīgā zēna. Es būtu viņu apbēris ar dāvanām; naudas viņam nekad nebūtu trūcis… Tagad viņš ir apbērts ar zemi… Tā šaudījās manas domas, kamēr sēdēju kafejnīcas terasē; krūtīs jutu parasto žņaudzēju, kaut arī visapkārt valdīja līksme.

Pēkšņi pūlī, kas plūda pa ietvēm, es ieraudzīju pats sevi: tas bija Robērs ar kādu šaubīga izskata biedru. Man ir pretīgas Robēra lielās kājas, strupais augums, kāds ir man pašam, un plecos ierautā galva. Viņā mans neglītums ir it kā pasvītrots. Man seja ir iegarena, viņam — zirdziska, kā kuprim. Arī balss viņam ir kā kuprim. Es pasaucu viņu. Viņš atstāja biedru un bailīgi skatījās apkārt.

—   Seit ne, — viņš man teica. — Atnāciet uz Kampaņpremjēras ielu, gaidīšu jūs uz ietves labajā pusē.

Es viņu pārliecināju, ka mēs nekur nevarētu būt labāk paslēpti kā šinī burzmā. Viņš ļāvās pierunāties un, atvadījies no drauga, atsēdās pie mana galda.

Rokā viņam bija sporta žurnāls. Lai aizpildītu klusēšanu, mēģināju runāt par zirgiem. Kādreiz agrāk vecais Fondodēžs bija mani apgaismojis šinī jautājumā. Es stāstīju Robēram, ka mans sievastēvs, spēlēdams totalizatorā, izvēlējās zirgus, ņemdams vērā visdažādākos apstākļus, ne tikai zirga attālākos priekšgājējus, bet pat skrejceļa zemi, kāda kuram labāk patīk… Robērs pārtrauca mani:

—   Es saņemu norādījumus pie Dermasa.

(Tas bija audumu veikals Ptīšā ielā, kur Robērs pēc neveiksmēm mācībās bija iekārtojies darbā.)

Viņam galvenais bija vinnēt naudu. Zirgi viņu garlaikoja.

—   Mana kaislība, — viņš teica, — ir velosipēds.

Viņa acis iemirdzējās.

—   Drīz jums būs auto, — es sacīju.

—   Jūs domājat?

Viņš ar siekalām apslapināja īkšķi, noplēsa zīdpapīra strēmeli un ietina tanī tabaku. No jauna iestājās klusums. Jautāju viņam, vai vispārējā krīze jūtama arī firmā, kurā viņš strādā. Viņš atbildēja, ka daļa personāla atlaista, bet ka viņam tas nedraudot. Nekad.viņa pārdomas nesniedzās pāri paša interešu šaurajam lokam. Tātad par šadu trulu nejēgu birs zelta lietus! «Ja nu es ziedotu savus

miljonus labiem darbiem,» es domāju, «izdalītu bez kādiem starpniekiem, tieši? Nē, viņi panāktu, ka man ieceļ aizbildņus… Izdarīt to ar testamentu? Nav iespējams pārsniegt likumīgo daļu.» Ak, Lik, ja tu būtu dzīvs!… Taisnība gan, viņš nepieņemtu nekā no manis… bet gan jau es atrastu iespēju padarīt viņu bagātu, viņam pašam nezinot, ka tas nāk no manis… Piemēram, es varētu dot bagātīgu pūru sievietei, kuru viņš būtu iemīlējis…

—   Sakiet, kungs…

Robērs ar sarkanu roku, ar ķeburainiem pirkstiem glaudīja vaigu.

—   Esmu apsvēris šitā: ja advokāts, ja tas Burrī nomirtu, iekams mēs būtu sadedzinājuši to papīru…

—   Tad dēls paliek viņa mantinieks. Ierocis, kuru jums atstāšu pret Burrī; vajadzības gadījumā derēs arī pret viņa dēlu.

Robērs jopojām glāstīja savu vaigu. Nemēģināju vairāk runāt. Mani pietiekami aizņēma asās sāpes, kas dūra krūtīs.

—   Sakiet, kungs… pieņemsim, ka notiek tā… Burrī sadedzina manu apliecinājumu; es viņam atdodu to, ko jūs būtu man iedevuši, lai piespiestu viņu izpildīt solījumu. Bet kas varētu viņu kavēt pēc tam aiziet pie jūsu ģimenes un pateikt jūsu bērniem: «Es zinu, kur manta ir apslēpta. Es jums pārdošu noslēpumu: par tā atklāšanu es prasu tadu un tādu summu, ja jums izdosies mantu iegūt…» Viņš var pieprasīt, lai viņa vārds netiek minēts… Viņš nekā vairs nevar zaudēt; tad jūsu bērni var ievākt izziņas; atklās, ka esmu jūsu dēls un ka mēs abi ar māti esam pēc jūsu nāves mainījuši dzīves veidu… Viens no diviem: vai nu mēs būsim uzdevuši pareizo suminu ienākumu nodokļa uzlikšanai, vai arī būsim to noslēpuši…

Viņš runāja īsi un skaidri. Viņa saprāts modās no snauda. Lēnām domāšanas mašīna bija sākusi darboties un tagad vairs neapstājās. Vienīgais, kas šim bodes zellim nekad netrūka, tā bija zemnieka instinktīvā piesardzība, neuzticība, bailes no riska, tieksme neko neatstāt nejaušības varā. Bez šaubām, viņam daudz labāk patiktu dabūt simttūkstoš franku skaidrā naudā uz rokas nekā noņemties ar' šīs milzīgās bagātības slēpšanu.

Nogaidīju brīdi, kad man sirdī atslāba sāpes, kad žņaudziens atlaidās, un sacīju:

—   Jūsu vārdos ir daļa taisnības. Labi, es piekrītu. Jums nebūs jāparaksta nekāds papīrs. Es jums uzticos. Turklāt man taču katrā gadījumā būs viegli pierādīt, ka šī nauda pieder man. Tas gan arī vairs nav svarīgi: pēc pusgada, vēlākais, pēc gada es būšu miris.

Viņš nemēģināja nekā iebilst; viņam neienāca prātā pat tie banalie vārdi, kurus kaut katrs būtu nomurminājis. Robērs nebija cietsirdīgāks kā citi jaunekļi viņa vecumā; gluži vienkārši — viņš bija slikti audzināts.

—   Ta gan, — viņš piekrita, — tā tas varētu iet.

Brīdi apsvēris šo domu, viņš piebilda:

—   Laiku pa laikam man tomēr būs jāaiziet pie seifa, arī kamēr vēl esat dzīvs… lai bankā ievēro manu seju. Es iešu pakaļ naudai, kad juins vajadzēs…

—   Man ir seifi arī ārzemēs. Ja jums tas labāk paliktu, ja jums tā liekas drošāk?

—   Braukt prom no Parīzes? To nu gan nekad!

Teicu, ka viņš varētu palikt Parīzē un braukt uz ārzemēm tikai tad, kad tas būtu vajadzīgs. Viņš jautāja, vai mans īpašums ir vērtspapīros jeb skaidrā naudā, un vēl piemetināja:

—   Es tomēr gribētu, lai jūs uzrakstāt man vēstulē, ka, būdami pie skaidra saprāta, novēlat man pēc brīvas gribas savu mantu… Gadījumā, ja šo zelta bedri atklāj un citi mani apvaino zādzībā — nekad nevar droši zināt. Tā man būs mierīgāks prāts.

Viņš atkal apklusa, tad nopirka zemesriekstus un sāka tos rīt, it kā būtu badā. Pēkšņi viņš sacīja:

—   Ko gan viņi ir jums nodarījuši?

—   Pieņemiet to, kas jums tiek piedāvāts, — es asi atbildēju, — un neprasiet vairāk.

Viņa uzblīdušie vaigi mazliet piesarka. Sejā pavīdēja izaicinošs smaids, ar kādu viņš droši vien atbildēja uz sava darba devēja rājieniem; atklājās viņa veselie, spēcīgie zobi — vienīgais, kas bija patīkams šajā pliekanajā sejā. \

Viņš lobīja riekstus un klusēja. Viņš neizskatījās apžilbināts. Acīmredzot viņš vēl prātoja. Biju sastapis vienīgo cilvēku, kas šinī bagātīgajā likteņa balvā spēja saskatīt tikai nelielo risku. Es gribēju viņu par katru cenu apžilbināt:

—        Vai jums ir kāda draudzene? — es viņam vaicāju.

—   Tagad jūs varēsiet apprecēties un dzīvot kā bagātnieki.

Tā kā viņš tikai paraustīja plecus un pakratīja skumīgi galvu, es neatlaidīgi turpināju:

—        Galvenais ir tas, ka jūs varēsiet precēt, ko gribēsiet. Ja jūs pazīstat kādu sievieti, kas jums liekas nepieejama …

Viņš atdzīvojās, un pirmo reizi redzēju viņa acīs jaunības dzirksti:

—   Es varētu precēt Brižēra jaunkundzi!

—   Kas ir šī Brižēra jaunkundze?

—        Es jau tikai jokoju; viņa strādā pie Dermasa kā vecākā pārdevējā. Lieliska sieviete! Viņa man pat virsū neskatās; viņa pat nezina, ka esmu pasaulē…

Kad es viņam apgalvoju, ka ar divdesmito daļu no viņa bagātības viņš varētu apprecēt kaut kuru «vecāko pārdevēju» Parīzē, Robērs tikai atkārtoja:

—   Brižēra jaunkundze!…

Tad, paraustījis plecus, sērīgi sacīja:

—   Nē! Kur nu es…

Man atkal iesāpējās sirds. Pamāju viesmīlim. Tad Robērs izturējās apbrīnojami:

—   Nē, kungs, atļaujiet: to es varu jums izmaksāt.

Apmierināts iebāzu naudu atpakaļ kabatā. Mēs piecēlāmies. Mūziķi lika nost instrumentus. Elektrisko spuldžu vītnes bija izdzēstas. Robēram vairs nebija jābaidās, ka viņu kāds varētu redzēt kopā ar mani.

—   Es jūs pavadīšu, — viņš sacīja.

Slimās sirds dēļ lūdzu viņu iet lēnām. Brīnījos, ka viņš nekā nedarīja, lai pasteidzinātu mūsu nodomu realizēšanu. Es teicu, ka viņš zaudētu veselu bagātību, ja es šonakt nomirtu. Viņš vienaldzīgi sašķobīja lupas. Visumā es biju iztraucējis šā puiša dzīves ramo plūdumu. Viņš bija gandrīz manā augumā. Vai viņam jebkad varētu būt kundzisks izskats? Viņš bija tik nožēlojams — mans dēls, mans mantinieks! Mēģināju mūsu sarunu padarīt sirsnīgāku. Apgalvoju viņam, ka arvien esmu jutis pašpārmetumus par to, ka pametu viņu un māti. Viņš likās pārsteigts; viņam šķita ļoti jauki, ka regulāri biju sūtījis pabalstu.

—   Daudzi būtu darījuši vēl mazāk.

Un viņš vēl piemetināja briesmīgus vārdus:

—   Ņemot vērā, ka jūs nebijāt pirmais…

Acīmredzot viņš sprieda par savu māti bez mazākās

Iecietības. Kad bijām nonākuši pie durvīm, viņš pēkšņi man teica:

—   Man ienāca prātā… iestāšos tādā darbā, lai man būtu jāapmeklē birža… tā radīsies izskaidrojums manai bagātībai.

—   Sargieties no tā, — es viņu brīdināju. — Jūs visu pazaudēsiet.

Viņš noraizējies nodūra galvu.

—   Tas būtu ienākumu nodokļa dēļ; ja inspektors sāktu izmeklēt…

—   Bet viss taču ir skaidrā naudā, anonīma bagātība, novietota seifos, kurus nevienam cilvēkam pasaulē, izņemot jums, nebūs tiesību atvērt.

—   Jā, protams, un tomēr…

Nomocījies aizcirtu durvis viņam deguna priekšā.

XV

Ķalēzā

Pa logu, pret kura rūti šobrīd dauzās muša, es raugos uz snaudošajiem vīnogulāju kalniem. Vējš vaidēdams dzenā smagus mākoņus; to ēna slīd pāri klajumam. Sis nāves klusums pauž gaidas uz pirmo pērkonu. «Vīnkokiem bail …» teica reiz Marija skumjā vasaras dienā, kas bija līdzīga šai, apmēram pirms trīsdesmit gadiem. Esmu atkal atvēris šo burtnīcu. Tas ir mans rokraksts. Vēroju atsevišķus burtus, mazā pirksta naga pēdas uz rindām. Sis stāstījums man jāturpina līdz galam. Tagad es zinu, kam tas jāveltī. Sī atzīšanās ir vajadzīga; tikai būtu jāsvītro daudzas lapas, kuras izlasīt sniegtos pari viņu spēkiem. Pat es nevaru tās pārlasīt vienā paņēmienā. Ik brīdi es atraujos un paslēpju seju plaukstās. Lūk, cilvēks, lūk, cilvēks starp cilvēkiem, tas esmu es. Varbūt es jums derdzos, tomēr tāds es esmu.

Naktī no 13. uz 14. jūliju, kad biju atstājis Robēru, man tikko pietika spēka izģērbties un nolikties gultā. Mani slāpēja milzīgs smagums; taču, par spīti mokošajam elpas trūkumam, es nenomiru. Logs bija atvērts; ja es būtu atradies piektajā stāvā… no pirmā es varbūt nenosistos —» vienīgi tas mani atturēja. Es tikko spēju izstiept roku, lai paņemtu zāles, kuras man parasti remdina sāpes.

Rītausmā beidzot izdzirdēja manu zvanu. Kāds vietējais ārsts izdarīja man iešļircinājumu; es atguvu elpu. Viņš man piekodināja palikt pilnīgā mierā. Pārmērīgas sāpes padara mūs padevīgākus neka mazus bērnus; es neuzdrošinājos kustēties. Mani nenomāca viesnīcas neglītā, smirdīgā istaba un pretīgās mēbeles, nedz 14. jūlija svinību troksnis, tāpēc ka es vairs neizjutu sāpes: vairāk nekā es nevēlējos. Vienu vakaru Robērs atnāca pie manis, bet pēc tam vairs nerādījās. Turpretī viņa māte katru dienu, tiklīdz beidzās darbs kantorī, pavadīja pie manis pāris stundu. Viņa sniedza man dažādus sīkus pakalpojumus un atnesa pastu «uz pieprasījumu» (nevienas vēstules nebija no manas ģimenes locekļiem).

Es nesūdzējos, biju padevīgs un dzēru visu, kas man bija parakstīts. Kad ieminējos par mūsu nodomiem, viņa novērsa sarunu uz kaut ko citu.

—   Tas nav steidzami, — viņa vienmēr sacīja.

Es nopūtos:

—   Te ir pierādījums, ka tomēr ir steidzami…

Un es rādīju uz savām krūtīm.

—   Mana māte nodzīvoja astoņdesmit gadus, un viņai bija smagākas lēkmes nekā jums.

Kādu rītu jutos tik labi, kā jau sen nebiju juties. Man ļoti gribējās ēst, bet tas, ko pasniedza šajā ģimenes pansionātā, nebija baudāms. Manī modās vēlēšanās paēst brokastis kādā mazā restorānā Serižermēna bulvārī, kura virtuvi es cienīju. Tur rēķini mani pārsteidza un sadusmoja mazāk nekā citās ēdnīcās, kurās mēdzu iegriezties, allaž izjuzdams bailes, ka izšķiedīšu pārāk daudz naudas.

Ar taksi aizbraucu līdz Renna ielas stūrim. Paspēru pāris soļu, lai izmēģinātu spēkus. Gāja labi. Bija tikko divpadsmit; nolēmu iet vispirms izdzert glāzi minerālūdens kafejnīcā «Dē Mago». Atsēdos zālē uz dīvāniņa un izklaidīgi raudzījos uz bulvāri.

Sirdī man pēkšņi kā ar nazi iedūra: terasē, šķirtus no manis tikai ar stiklu, redzu šaurus plecus, kailu galvvidu, iesirmus matus pakausī, atļukušas ausis… Tas bija Ibērsl Ar īsredzīgajām acīm lasīdams laikrakstu, viņš ar degunu gandrīz pieskārās lapai. Viņš noteikti nebija mani redzējis ienākam. Manas slimās sirds puksti aprima. Mani pārņēma neprātīgs prieks: es viņu novēroju, bet viņš nezināja, ka esmu šeit.

Nekad nebiju varējis iedomāties, ka sastapšu Jbēru citur, ne tikai Lielo bulvāru kafejnīcas terasē. Ko viņš darīja šinī apvidū? Noteikti viņš nav nācis bez zināma nolūka. Man atlika tikai nogaidīt; samaksāju par minerālūdeni, lai varētu aiziet, kad tas būs nepieciešami.

Acīmredzot Ibērs kādu gaidīja, jo bieži skatījas pulkstenī. Man likās, ka esmu uzminējis, kas ieslīdēs starp galdiņiem pie viņa; jutos gandrīz vīlies, kad redzēju izkāpjam no taksometra Zenevjēvas vīru. Alfrēdam cepure bija uzbīdīta uz vienas auss. Būdams bez sievas, šis mazais četrdesmit gadus vecais resnītis sasparojās. Viņš bija ģērbies pārāk gaišā uzvalkā, kājās ļoti spilgtas dzeltenas kurpes. Viņa zemnieciskā elegance bija asā pretstatā ar Ibēra atturīgo uzvalku, jo, kā mēdza teikt Iza, Ibērs «ģērbjas kā īsts Fondodēžs».

Alfrēds noņēma cepuri un noslaucīja nosvīdušo pieri. Vienā rāvienā viņš iztukšoja atnesto glāzi. Viņa svainis jau bija piecēlies un skatījās pulkstenī. Sagatavojos viņiem sekot. Bez šaubām, viņi iekāps taksometrā. Es mēģināšu darīt tāpat un sekot viņiem: grūts uzdevums… Galu galā bija jau diezgan daudz atklāt viņu klātbūtni šeit. Nogaidīju, kamēr viņi nokļuva ietves malā. Viņi nemāja šoferim, bet gāja pāri laukumam. Sarunādamies viņi devās uz Senžermendeprē. Kāds pārsteigums un prieksl Viņi iegāja baznīcā. Policists, kas redz zagli ielienam lamatās, nevar sajust patīkamāku saviļņojumu nekā es tanī brīdī, un tas mani pat mazliet smacēja. Mirkli nogaidīju; viņi taču varēja atgriezties, un, kaut arī mans dēls ir īsredzīgs, toties znots ir acīgs. Uzveicis nepacietību, pāris minūšu uzkavējos ārā un tad savukārt iegāju baznīcā.

Bija mazliet pāri divpadsmitiem. Uzmanīgi devos uz priekšu gandrīz tukšajā telpā. Ātri pārliecinājos, ka to, kurus meklēju, tur nav. Mirkli man iešāvās prātā, ka viņi pamanījuši mani un baznīcā iegājuši tikai tādēļ, lai sajauktu pēdas, un pa sānu durvīm izgājuši. Griezos atpakaļ un devos uz labo spārnu, slēpdamies aiz milzīgajām kolonnām. Un pēkšņi es viņus ieraudzīju vistumšākajā nišā. Viņi sēdēja uz krēsliem, ielenkuši kādu trešo personu, kurai bija pazemīgi izliekts kupris un kuras klātbūtne mani nepārsteidza. Viņu es vēl nesen gaidīju ielavījāmies pie mana likumīgā dēla galda, šo nožēlojamo tārpu Robēru.

Biju jau nojautis šo nodevību, bet aiz noguruma un kūtrības nepadomāju par to noteiktāk. Kopš mūsu pirmās tikšanās man bija licies, ka šim gļēvajam radījumam trūkst kaut mazākā gribas spēka un ka viņa māte, mocīdamās ar atmiņām par kādreizējo saskaršanos ar tiesu, pierunās dēlu sazināties ar manu ģimeni un pārdot savu noslēpumu par iespējami augstāko cenu. Skatījos uz šā nelgas pakausi: Robērs bija stingri iespiests starp abiem cienījamiem lielburžuā, no kuriem viens, Alfrēds, bija tā sauktais «lāga zēns» (protams, ļoti savtīgs, tālāk par savu degungalu viņš neredzēja, bet tas viņam nāca par labu), otram, manam dārgajam dēliņam Ibēram, bija asi ilkņi, no manis iedzimtā valdonīgā izturēšanās, un pret to Robērs būs pilnīgi bezpalīdzīgs. Es viņus novēroju, paslēpies aiz kolonnas, tāpat kā vēro zirnekli, kurš ievilina mušu, kad jau iepriekš esi nolēmis iznīcināt kā vienu, tā otru. Robēra galva slīga arvien zemāk un zemāk; viņš droši vien bija iesācis tā: «Uz pusēm…» Viņš bija iedomājies, ka ir stiprākais. Bet, jau atklādams abiem, kas viņš ir, šis aprobežotais stulbiķis bija nodevis sevi abu pretinieku rokās, un viņam atlika tikai padoties. Es, šīs cīņas liecinieks, zināju, ka tā ir veltīga; jutos kā dievs, kas savā varenajā plaukstā spēj salauzt šos trauslos kukaiņus, samīt ar papēdi šīs savijušās odzes… Es smējos.

Nebija pagājušas ne desmit minūtes, kad Robērs vairs pat neiepīkstējās. Toties Ibērs runāja nepārtraukti; bez šaubām, viņš izteica rīkojumus, un Robērs ar padevīgiem galvas mājieniem tos uzklausīja; redzēju, ka viņa pleci liecās arvien zemāk un mugura vēl vairāk saguma. Alfrēds, atgāzies pītā sēdeklī kā atzveltnī, pārlicis labo kāju pāri kreisajam celim, galvu atgāzis šūpojās, un es redzēju ačgārniski viņa indīgi starojošo, tuklo, bārdas ieskauto seju.

Beidzot viņi piecēlās. Slēpdamies sekoju viņiem. Viņi soļoja nesteigdamies, Robērs vidū, galvu nokāris, it kā viņš būtu iekalts važās. Aiz muguras viņa lielās, sarkanās rokas ņurcīja netīro un noplukušo pelēko cepuri. Biju domājis, ka mani nekas vairs nevar pārsteigt. Maldījos: kamēr Alfrēds un Robērs devās uz durvīm, Ibērs iegremdēja roku svētītajā ūdenī un, pagriezies pret altāri, pārmeta krusta zīmi.

Man vairs nekur nebija jāsteidzas, es mierīgi varēju palikt. Kālab viņiem sekot? Es zināju, ka jau šovakar vai, vēlākais, rīt Robērs mani mudinās beidzot īstenot manus nodomus. Kā es viņu saņemšu? Man bija laika diezgan to pārdomāt. Sāku izjust nogurumu. Es atsēdos. Patlaban manu prātu bija pārņēmis nikns sašutums par Ibēra svētulību. Ienāca kāda jauna, vienkārši ģērbusies meitene ar ikdienišķu seju, nolika sev blakus cepuru kārbu un nometās ce|os starp priekšējiem sēdekļiem. Redzeju viņu no sāniem; apkaklīte bija mazliet atliekusies, acis pievērstas tālajam altārītim, pie kura Ibērs, izpildījis savu ģimenes pienākumu, nupat bija tik svinīgi pārmetis krustu. Meitene liegi smaidīja un nekustējās. Tad ienāca divi semināristi; viens bija ļoti garš un vājš, viņš atgādināja abatu Arduēnu, otrs bija maza auguma, ar bērnišķīgi pilnīgu seju. Viņi nometās ceļos viens otram blakus un sastinga. Skatījos turp, kurp skatījās viņi; centos ieraudzīt to, ko viņi redzēja. «Seit jau nekā nav,» es sev teicu, «tikai klusums, dzestrums, vecu akmens sienu smarža.» Manu uzmanību atkal saistīja mazās cepurnieces seja. Tagad viņai acis bija aizvērtas; plaksti ar garajām skropstām man atgādinaja Mariju nāves gulta. Es izjutu reizē pavisam t-uvu, rokām sasniedzamu, un tomēr bezgalīgi talu manis nepazītu labestības pasauli. Iza bieži ir man teikusi: «Tu visur saskati tikai ļaunumu… Tu redzi tikai ļaunumu…» Tā bija taisnība, un tomēr tā nebija taisnība.

XVI

Brokastis ēdu ar atvieglotu sirdi, gandrīz līksms, tādā labsajūtā, kādu sen nebiju baudījis, it kā Robēra nodevība būtu nevis izjaukusi manus nodomus, bet nākusi tiem par labu. Cilvēks manā vecumā, kura dzīvība jau kopš gadiem ir apdraudēta, parasti nemeklē iemeslus šādiem garastāvokļa lēcieniem; tie jau ir kļuvuši dabiski. Teika par Prometeju simboliski izpauž domu, ka visas pasaules skumjas rodas no slimām aknām. Bet kas gan iedrošināsies atzīt tik vienkāršu patiesību? Sāpes mani nemocīja. Ar labu ēstgribu notiesāju asiņainu bifšteku. Jutos apmierināts, ka gabals bija pietiekoši liels, jo varēju aiztaupīt izdevumus par otru ēdienu. Desertam ņēmu sieru: tas visvairāk baro un ir vislētākais.

Kā lai izturos pret Robēru? Jāmaina taktika, bet patlaban grūti saistīt domas pie šā jautājuma. Kādēļ sevi apgrūtināt ar plāniem? Labāk paļauties uz iedvesmu. Kautrējos pats sev atzīties, ka sagaidīju lielu prieku no šīs kaķa spēles ar nožēlojamu peli. Robērain nevarēja būt ne jausmas, ka pavediens man ir rokā… Vai esmu cietsirdīgs? Jā, tāds es esmu. Bet ne vairāk kā jebkurš cits, kā visi citi, kā bērni, kā sievietes, kā visi tie (es atcerējos baznīcā redzēto jauno cepurnieci), kā visi tie, kas nav upura jēri.

Ar taksometru atgriezos Breā ielā un atlaidos uz dīvāna. Studenti, kuri parasti apdzīvo šo pansionātu, aizbraukuši brīvdienās. Atpūtos dziļā klusumā. Stiklotās durvis, aizklātas ar netīru aizkaru, laupīja telpai mājīgumu. Vairāki kokgriezumi, kas bija nokrituši no Anrī II stila gultas, bija rūpīgi savākti zeltītā bronzas vāzītē uz kamīna dzegas. Uz spožajām tapetēm rēgojās traipu plankumi. Pat logam atvērtam esot, telpu piepildīja greznā, ar sarkanu marmoru segtā naktsgalda smaka. Uz galda bija sinepju krāsas plīša galdauts. Visa šī iekārta bija mietpilsoniskas bezgaumības un godkāres atspoguļojums.

Mani pamodināja svārku švīkoņa. Pie manas gultas bija Robēra māte; vispirms ieraudzīju viņas smaidu. Sīs pārāk glaimīgās laipnības būtu pieticis, lai man iedvestu aizdomas un brīdinātu, ka esmu nodots. Kāda zināma laipnības pakāpe vienmēr ir nodevības zīme. Arī es smaidīju un apgalvoju, ka jūtos labāk. Pirms divdesmit gadiem viņai nebija tik resns deguns. Toreiz viņas lielo muti rotāja skaisti zobi, kādi ir arī Robēram. Tagad viņas smaidā atplauka mākslīgi zobi. Viņa laikam bija ātri gājusi, un sviedru smaka uzvaroši cīnījās ar sarkano marmoru rotātā naktsgalda smirdoņu. Es lūdzu, lai viņa atver plašāk logu. Viņa to izdarīja, atgriezās pie manis un smaidīja atkal. Tagad, kad man ejot labāk, Robērs varot ierasties, lai «kārtotu to lietu». Tieši rīt, proti, sestdien, Robērs esot brīvs no divpadsmitiem. Es aizrādīju, ka sestdienās bankas pēcpusdienā ir slēgtas. Tad viņa nolēma, ka Robērs palūgšot, lai pirmdienas rītā viņam ļaujot neierasties darbā. To viņam noteikti atļaušot. Turklāt viņam tagad vairs neesot jārēķinās ar priekšnieku.

Viņa šķita pārsteigta, kad es pastāvēju uz to, lai Ro-

bērs vēl pāris nedēju nepamet darbu. Atvadoties viņa teica, ka rit atnākšot dēlam līdzi, bet es lūdzu, lai ļauj Robēram nākt vienam, jo es gribu mazliet parunāties un iepazīties tuvāk ar viņu… Nabaga muļķe neslēpa savu nemieru; bez šaubām, viņa baidījās, ka dēls var sevi nodot. Bet man ir īpatnējs runas veids, kuram neviens neiedrošinās pretoties. Nav šaubu, ka tieši viņa bija pamudinājusi Robēru sazināties ar maniem bērniem; es pārāk labi sapratu šo bailīgo un nedrošo puisi un skaidri varēju iedomāties, cik apjucis viņš ir pēc šī nodevīgā soļa.

Kad šis nožēlojamais nākošās dienas rītā ienāca manā istabā, redzēju no pirmā acu uzmetiena, ka manas iedomas ir pārspētas. Viņam plaksti bija kā cilvēkam, kas visu nakti nav varējis aizmigt. Skatiens izvairīgs. Liku viņam atsēsties, izsacīju bažas par viņa izskatu; tēloju līdzjūtību, gandrīz maigumu. Ar izcila advokāta daiļrunību aprakstīju viņam laimīgo dzīvi, kāda pavērsies. Stāstīju par māju ar desmit hektāru lielu parku, ko nopirkšu viņam Senžermēnā. Mājā būs antīkas mēbeles, parkā zivju dīķis, garāža četriem automobiļiem un daudzas citas lietas, kas vien man ienāca prātā. Kad es ar viņu runāju par auto un ieteicu pirkt kādu no ērtajām amerikāņu markām, mana priekšā atradās cilvēks, kas bija tuvu ģībonim. Acīmredzot viņam ir bijis jāapsola nepieņemt no manis personiski neviena sū.

—        Jums nevarēs rasties nekādi šķēršļi, — es piebildu,

—   jo pirkšanas dokumentus jūs pats parakstīsiet. Esmu arī savācis zināmu daudzumu vērtspapīru, kurus nodošu jums jau pirmdien, un tie jums nodrošinās simttūkstoš franku rentes. Ar to jums pagaidām pietiks. Skaidrās naudas lielākā daļa paliks Amsterdamā. Nākošajā nedēļā dosimies ceļā, lai visu nokārtotu… Bet kas jums, Robēr, noticis?

Viņš murmināja:

—   Nē, kungs, nē… pirms jūsu nāves es nekā negribu pieņemt… Negribu jūs aplaupīt. Nepierunājiet: tas man nāktos pārāk grūti.

Viņš atslējās pret skapi, kreiso elkoni atbalstījis labās rokas plaukstā, un grauza nagus. Pievērsu viņam skatienu, no kura tiesu pilī pretinieki arvien baidījās; kad uzstājos kā advokāts civillietās, manas acis ātrāk neatstāja upuri, iekams tas uz apsūdzēto sola nesabruka žandarma rokās.

Sirds dzijumos biju pateicīgs Robēram. Jutos atbrīvots, jo būtu bijis briesmīgi pēdējās mūža dienas saistīt ar šo nelgu. Es viņu neienīdu. Atgrūdu viņu nesalaužot. Nevarēju tomēr atturēties, vēl mazliet nepaņirgājies par viņu:

—   Robēr, jūsu jūtas ir skaistas! Cik labi, ka gribat gaidīt līdz manai nāvei. Bet es nepieņemšu jūsu upuri. No pirmdienas jums viss piederēs; nedēļas beigās liela daļa manas bagātības būs uz jūsu vārda…

Tā kā viņš pretojās, es vēsi noskaldīju:

—   Vai nu jūs pieņemat, vai atsakāties no visa!

Vairīdamies no mana skatiena, viņš lūdza vel kādas

dienas laika pārdomām. Nabaga muļķis! Viņš gribēja saj gaidīt no Bordo rīkojumus!

—   Robēr, jūs mani pārsteidzat! Jūsu nostāja ir dīvaina.

Domāju, ka esmu mīkstinājis savu skatienu, bet tas ir izrādījies bargāks par mani pašu. Robērs vārgā balsī nošļupstēja:

—   Kādēļ jūs uz mani tā skatāties?

Negribēdams atjautāju tādā pašā noskaņā:

—   Kādēļ es uz tevi tā skatos? Un tu? Kāpēc nevari manu skatienu izturēt?

Tie, kurus parasti visi mīl, neviļus izdara kustības un saka vārdus, kas valdzina sirdis. Es turpretim esmu tā pieradis modināt naidu un iedvest bailes, ka manas acis un uzacis, balss un smiekli padevīgi kalpo šīm bīstamajām spējām, dažkārt pret manu gribu. Tā nožēlojamais jauneklis locījās šausmās no manu acu skatiena, ar kuru gribēju izrādīt iecietību. Bet, jo vairāk es smējos, jo vairāk mana jautrība viņam likās baigs vēstnesis. Un tad, tāpat kā dzīvniekam dod pēdējo, nāvējošo sitienu, es pēkšņi jautāju:

—   Cik viņi tev piedāvāja?

Neatkarīgi no manas vēlēšanās šī uzruna ar «tu» izteica vairāk nicināšanas nekā draudzības. Viņš apstulbis nomurmināja: «Kādi viņi?» Robēru pārņēma svētas šausmas.

—   Tie abi kungi, — es viņam teicu, — resnais un tievais … vai arī tievais un resnais!

Vēlējos ātrāk izbeigt šo spēli. Man derdzās turpināt šo scēnu (bet tāpat ari nevar uzreiz saņemties un ar papēdi samīt simtkāji).

—   Nomierinieties, — es beidzot sacīju. — Es jums piedodu.

—   Es to negribēju… tā bija…

Aizspiedu ar plaukstu viņam muti. Man būtu nepanesami noklausīties, ka viņš apsūdz savu māti.

—   Klusu! Neminiet nevienu… Cik tad viņi jums piedāvāja? Miljonu? Piecsimt tūkstošus? Vēl mazāk? Tas nav iespējams! Trīs simtus? Divus simtus?

Viņš izmisis kratīja galvu.

—   Nē, — viņš klusu sacīja, — viņi piedāvāja renti. Un tas mūs kārdināja, tas bija drošāk: divpadsmit tūkstoši franku gadā.

—   Sākot no šodienas?

—   Nē, tiklīdz viņi būtu saņēmuši mantojumu… Viņi nebija paredzējuši, ka jus gribēsiet tūlīt visu pārrakstīt uz mana vārda… Bet vai tad tagad ir par vēlu?… Tagad gan viņi varētu mums uzsūtīt policiju… Ak, cik stulbs es esmu bijis! Esmu smagi sodīts…

Viņš pretīgi raudāja, atsēdies uz gultas malas; viena roka viņam karājās uz leju, milzīga, asinīm pieplūdusi.

—   Es tomēr esmu jūsu dēls, — viņš šņukstēja. — Nepametiet mani!

Ar neveiklu kustību viņš mēģināja aplikt roku man ap kaklu. Es izvairījos, taču neatgrūdu viņu. Piegāju pie loga un, neatskatīdamies uz viņu, sacīju:

—   Sākot no pirmā augusta, jūs saņemsiet katru mēnesi tūkstoš pieci simti franku. Nekavējoties sākšu rīkoties, lai nodrošinātu jums šo summu visam mūžam. Jūsu miršanas gadījumā rente pāries jūsu mātei. Mana ģimene, protams, nedrīkst zināt, ka esmu atklājis Senžermendeprē baznīcas sazvērestību. (Pie šiem vārdiem viņš sarāvās.) Būs lieki jums sacīt, ka pie mazākā mēģinājuma kaut ko izpļāpāt jūs visu zaudēsiet. Toties jums būs man jāziņo par intrigām, kas tiktu perinātas pret mani.

Tagad viņam kļuva skaidrs, ka man nekā nevar noslēpt un ko viņam maksātu jauna nodevība. Liku viņam saprast, ka negribu vairāk redzēt ne viņu, ne viņa māti. Vēstules viņi lai man adresē uz parasto pasta nodaļu «uz pieprasījumu».

—   Kad jūsu līdzzinātāji atstās Parīzi?

Viņš apgalvoja, ka tie aizbraukuši ar vakara vilcienu iepriekšējā dienā. īsi pārtraucu viņa liekulīgo pateicības un solījumu straumi. Viņš bija pilnīgi apstulbis: es viņam

likos fantastiska, dievišķīga būtne, kuras nodomi ir neuzminami, un viņš bija to nodevis — tā viņu pieņēma, atstūma, atkal pievilka… Viņš aizvēra acis un padevās. Muguru sašķiebis, ausis piežmiedzis, viņš pielīda kā kraupains suns un pakampa kaulu, ko viņam pasviedu.

Projām iedams, viņš sasparojās un jautāja, kā saņemšot renti, ar kā starpniecību.

—  Jūs to saņemsiet, — sausi atteicu. — Es vienmēr turu solījumu, pārējais uz jums neattiecas.

Jau satvēris durvju rokturi, viņš vēl vilcinājās:

—   Labprāt vēlētos, lai rente būtu nodrošināta uz visu mūžu, varbūt kādā drošā sabiedrībā… Tad es būtu mierīgāks, man nebūtu jāuzbudinās…

Strauji atrāvu vaļā durvis, kuras viņš bija turējis puspievērtas, un izgrūdu viņu koridorā.

XVII

Atbalstījies pie kamīna, es automātiski skaitīju bronzas vāzītē savāktos lakoto kokgriezumu gabaliņus.

Kopš gadiem biju sapņojis par šo nepazīto dēlu. Visā manas drūmās dzīves laikā nekad nezaudēju apziņu par viņa esamību. Kaut kur bija dzimis mans bērns, kuru es varu uzmeklēt, un varbūt viņš sniegs man mierinājumu. Tas, ka viņš dzīvo trūcīgos apstākļos, man viņu tuvināja: man bija patīkami iedomāties, ka viņš ne ar ko nelīdzināsies manam likumīgajam dēlam. Iztēlē piedēvēju viņam vienkāršību un pieķeršanās spējas, kas tautā sastopamas itin bieži. Beidzot izspēlēju savu pēdējo kārti. Zināju, ka pēc tam man nekas ne no viena vairs nav gaidāms — tad man atliks tikai savilkties čokurā un pagriezties ar seju pret sienu. Kopš četrdesmit gadiem es biju saradis ar naidu: mani ienīda, un es ienīdu. Līdzīgs citiem, es tomēr dvēselē loloju cerību un kā varēdams biju remdējis savas alkas, līdz tiku novests līdz pēdējai rezervei. Tagad visam beigas.

Man bija laupīts pat zemiskais prieks kaldināt plānus, kādā ceļā atraut mantojumu tiem, kas man vēlēja ļaunu. Pobērs .viņiem visu bija atklājis; agri vai vēlu viņi atrastu seifus, kaut arī tie nebūtu uz mana vārda. Izdomāt kādu citu ceļu? Ak, kaut varētu vēl dzīvot tik ilgi, lai visu spētu izšķiest! Tad mirt… un kaut viņi neatrastu pat tik daudz naudas, ar ko samaksāt par nabadzīgu apbedī

šanu. Bet kā es lai savā vecumā iemācos rīkoties izšķērdīgi, ja visu mūžu esmu taupījis un gadiem ilgi kaislīgi krājis mantu? Turklāt bērni mani novēro. Es tādēļ nevarētu nekā izdarīt, lai tas jau nekļūtu viņu rokās par bīstamu ieroci… Man vajadzētu sevi izputināt slepus, pamazām …

Ak dievs! Es nekad nespēšu sevi izputināt! Nekad man neizdosies zaudēt savu naudu! Ja būtu iespējams to paņemt kapā līdzi, atgriezties zemē, spiežot rokās savu zeltu, naudu, vērtspapīrus! Kaut es varētu pierādīt, ka tie melo, kas sludina, ka šīs pasaules manta mums neseko nāvē!

Ir vēl tā saucamie «žēlsirdības darbi», tie ir kā bedres, kas aprij visu. Varētu nosūtīt anonīmi dāvanas labdarības biedrībām vai mūķenēm, kas rūpējas par nabagiem. Vai es beidzot nevarētu padomāt arī par citiem, ne tikai vienmēr par saviem ienaidniekiem? Bet kāpēc vecums ir šausmīgs? Tāpēc, ka tas ir mūža kopsavilkums, galīgā kopsumma, kurā nevar mainīt nevienu ciparu. Sešdesmit gadus esmu veidojis šo sirmgalvi, kas mirst ar naidu sirdī. Esmu tas, kas es esmu; vajadzētu kļūt citādam. Dievs, ak dievs!… Vai tu esi?

Krēslā ienāca istabene sakārtot manu gultu; viņa neaizvēra slēģus. Pustumsā atlaidos. Ielas trokšņi, laternu atspulgas netraucēja man snaust. Uz īsu brīdi atguvu pilnu apziņu, kā ceļojumā, kad vilciens apstājas; tad no jauna iesnaudos. Kaut gan nejutos slims, tomēr man šķita, ka atliek tikai palikt tā, kā esmu, un pacietīgi gaidīt, kamēr snaudiens pārvērtīsies mūžīgajā miegā.

Man vēl atlika tikai rīkoties, lai Robēram apsolītā rente tiktu izmaksāta; gribēju arī aiziet pēc pasta «uz pieprasījumu», jo tagad nebija neviena, kas man izdarītu šo pakalpojumu. Nebiju lasījis savu korespondenci jau trīs dienas. Gaidas pēc nezināmas vēstules mūsos nemirst nekad — tas pierāda, ka cerība ir neizravējama, šī nezāle paliek vienmēr!

Tieši interese par korespondenci man deva spēku nākamajā dienā ap divpadsmitiem piecelties un doties uz pasta kantori. Lija, lietussarga man nebija, tāpēc gāju gar namu sienām. Mans izskats pievērsa uzmanību, cilvēki atskatījās uz mani. Modās vēlēšanās uzkliegt šiem ļaudīm: «Kas tad manī ir tik neparasts? Vai jūs mani uzskatāt par traku? Nesakiet to nevienam: mani bērni to

izmantotu savā labā. Neuzlūkojiet mani tā: esmu tāds pats kā visi, vienīgā starpība varbūt ir tā, ka mani bērni mani ienīst un man jāaizsargājas pret viņiem. Bet traks es neesmu. Reizēm gan atrodos visu to zāļu iespaidā, kādas man jālieto pret sirds sāpju lēkmēm. Nenoliegšu, jā! Reizēm es sarunājos pats ar sevi, tāpēc ka vienmēr esmu viens. Cilvēcīgai būtnei saruna ir nepieciešama. Kas gan ir tik neparasts tāda cilvēka kustībās un vārdos, kurš vienmēr ir viens?»

Sūtījums, ko man izsniedza, saturēja iespieddarbus, pāris banku ziņojumu un trīs telegrammas. Tanīs droši vien būs runa par kādu manu rīkojumu, ko biržas mākleris nav varējis izpildīt. Nolēmu pasēdēt tuvējā krodziņā un tur izskatīt saņemto pastu. Dažāda vecuma mūrnieki ar kaļķi noziestās drānās sēdēja pie gariem galdiem un lēni notiesāja savas nabadzīgās maltītes, piedzerdami klāt litru vīna un gandrīz nemaz nesarunādamies. Kopš agra rīta viņi lietū bija strādājuši. Pusdivos viņi no jauna stāsies pie darba… Bija jūlija beigas; stacijās drūzmējās ļaudis… Vai šie būvstrādnieki būtu sapratuši manas mokas? Bez šaubām! Man, kā vecam advokātam, tas bija skaidrs. Pirmā lieta, kurā uzstājos kā aizstāvis, bija vērsta pret bērniem, kuri savā starpā strīdējās, cenzdamies izvairīties no uztura došanas savam vecajam tēvam. Nelaimīgais ik pa trim mēnešiem staigāja no mājas uz māju, visur neieredzēts. Dēli, skaļi gauzdamies, piesauca nāvi, kura tos atbrīvotu no tēva, un viņš pats arī ilgojās pēc nāves-atbrīvotājas. Cik daudzās lauku mājās man nav bijis jāsastopas ar satriecošu drāmu: sirmgalvis tēvs ilgu laiku liedzies atdot savu mantu, taču galu galā ļāvis ar glaimiem sevi pierunāt, un tad bērni viņu nogalē ar pārmērīgu darbu un badu! Jā, tas izdēdējušais, dzīslainais mūrnieks, kurš sēž pāris soļu no manis un bezzobainajā mutē lēnām košļā maizes gabalu, droši vien ir to piedzīvojis.

Mūsu dienās nevienu nepārsteidz labi ģērbies sirmgalvis vienkāršā krodziņā. Es gariem zobiem ēdu bālganu truša cepeti un skatījos, kā lietus lāses, slīdēdamas pa loga stiklu, savienojās; centos izlasīt ārpusē uz rūts uzrakstīto krodziņa īpašnieka vārdu. Meklējot kabatas drāniņu, mana roka uzdūrās vēstuļu sainītim. Uzliku brilles un atvēru vienu telegrammu: «Mātes apglabāšana rit,

23.   jūlijā, Senluī baznīcā.» Telegrammai bija šīsdienas

datums. Abas pārējās bija nosūtītas aizvakar, ar pāris stundu starplaiku. Vienā bija rakstīts: «Atgriezies, māte smagi saslimusi.» Otrā lasīju: «Māte mirusi…-» Visas trīs bija parakstījis Ibērs.

Sagumzīju telegrammu un turpināju ēšanu, brīdi domādams tikai vienu: man vajag rast spēku, lai varētu šovakar doties ceļā. Bet drīz manī modās cita izjūta: pārsteigums par to, ka esmu pārdzīvojis Izu. Visiem bija skaidrs, ka es drīz miršu. Ka man jāaiziet pirmajam, par to nešaubījos ne es, ne ari kāds manas ģimenes loceklis. Mani nodomi, viltības un sazvērestība saistījās tikai ar to dienu, kas sekos manai drīzajai nāvei. Manī vienmēr atainojās šāds manas sievas tēls: atraitne, kurai sēru plīvurs kavē atvērt naudas skapi. Perturbācija debess spīdekļu sistēmā nepārsteigtu mani vairāk nekā viņas nāve. Par spīti uzbudinājumam, manī jau ierunājās lietišķs cilvēks, sāku aplūkot radušos stāvokli, apsvērt, kādas priekšrocības varētu iegūt pret saviem ienaidniekiem. Tādas domas nodarbināja mani līdz tam brīdim, kad vilciens sakustējās. .

Tad sāka rosīties mana iztēle. Pirmo reizi mēģināju iedomāties Izu nāves gultā vakar un aizvakar. Gara acīm skatīju viņas istabu Kalēzā (nezināju, ka viņa bija mirusi Bordo). Es nomurmināju: «Tagad viņa jau ir ielikta zārkā…» — un izjutu gļēvu atvieglojumu. Kā es būtu izturējies tur? Kādu pārdzīvojumu būtu izpaudis zem bērnu uzmanīgo un naidīgo acu skatieniem? Tagad jautājums jau atrisināts. Tiklīdz ieradīšos tur, man būs jāliekas gultā; tas mani atbrīvos no visām grūtībām. Piedalīties apbedīšanā nebija iedomājams; jau tagad es veltīgi mēģināju aiziet līdz tualetei. Sis nespēks mani neuztrauca: ja Iza mirusi, arī es cita negaidīju, tikai nāvi; mana rinda jau bija pagājusi garām. Baidījos vienīgi, ka man vilcienā neuznāk lēkme, jo vairāk tāpēc, ka biju viens pats savā kupejā. Stacijā mani sagaidīs (biju telegrafējis), droši vien Ibērs…

Nē, tas nebija viņš. Kādu atvieglojumu izjutu, kad parādījās Alfrēda tuklā seja, kuru bija izķēmojis bezmiegs! Viņš sabijās, mani ieraudzījis. Man bija jābalstās uz viņa

rokas, viens nevarēju iekāpt automobilī. Mēs braucām lietainā rītā pa Bordo drūmajām ielām, cauri lopkautuvju un kazarmu kvartālam. Man nekas nebija javaicā, Alfrēds izstāstīja visu sīkumos, aprakstīja vietu pilsētas parkā, kur Iza bija saļimusi nesamaņā: šaipus siltumnīcām, pie palmu masīva, netālu no aptiekas, kurā viņa ienesta, un cik grūti bijis pēc tam uzdabūt smago ķermeni līdz viņas istabai otrajā stāvā; tad — asiņu nolaišana, punkcija… Par spīti asins izplūdumam smadzenēs, viņa visu nakti bijusi pie pilnas samaņas. Ar zīmēm viņa nepārtraukti prasījusi pēc manis un aizmigusi tanī brīdī, kad ieradies garīdznieks svaidīšanai ar svētītām eļļām. «Bet grēkus viņa bija nožēlojusi jau iepriekšējā dienā…»

Alfrēds gribēja mani atstāt ar sēru lentēm greznotās mājas priekšā un doties savās gaitās, aizbildinādamies ar to, ka viņam tikko pietikšot laika pārģērbties sēru ceremonijai. Viņam tomēr bija man jāpalīdz izkāpt no auto, jo viens to nespēju. Arī pa pirmajiem pakāpieniem viņš palīdzēja man uzkāpt. Vestibilu es nepazinu. Ar melnu drānu pārvilktas sienas, ap ziedu kalnu liesmoja vesels sveču mežs. Es pievēru acis. Mani pārņēma sajūta, ka esmu nomaldījies; tā kādreiz mēdz būt sapņos. Divas nekustīgi stāvošas mūķenes droši vien bija piegādātas reizē ar visu pārējo. No šī audumu, puķu un sveču mirgas sablīvējuma parastās kāpnes ar apdilušo paklāju veda uz ikdienišķo dzīvi.

Pa tām lejā kāpa Ibērs, ģērbies ļoti korektā uzvalkā. Viņš sniedza man roku un kaut ko sacīja, bet viņa balss plūda it kā no tāluma. Atbildēju, bet skaņas nenāca pār lūpām. Viņa seja tuvojās manējai, izauga milzīga… tad es zaudēju samaņu. Pēc tam man stāstīja, ka nesamaņa ilgusi nepilnas trīs minūtes. Atmodos mazā istabiņā, kas agrāk bija uzgaidāmā telpa, kad vēl nodarbojos ar advokatūru. Degunā man kutināja ožamie sāļi. Izdzirdēju Zenevjēvas balsi: «Viņš mostas…» Atvēru acis: viņi visi bija pārliekušies pār mani. Viņu sejas man likās svešas, sarkanas, pārvērstas, dažas zaļganas. Zanīna, būdama resnāka nekā māte, izskatījās tikpat veca. Sevišķi Ibēra seju asaras bija izrievojušas. Viņam bija tā neglītā, bet aizkustinošā izteiksme, kā bērnam, kad Iza vēl ņēma viņu klēpī un teica: «Manam mazajam puisēnam tiešām ir lielas bēdas…» Tikai Filijs, ģērbies frakā, kurā viņš bija vazājies pa visiem Parīzes un Berlīnes naktslokāliem, pie

vērsa man savu parasto skaisto un vienaldzīgo seju —■ tāds viņš bija, dodoties uz kādām svinībām vai, drīzāk, atgriežoties: nevīžīgs un piedzēries; viņš vēl nebija sasējis kaklasaiti. Aiz viņa saskatīju aizplīvurotas sievietes; laikam tur bija Olimpija ar savām meitām. Pustumsā laistījās baltie uzkrekli.

Zenevjēva pielika man pie lūpām glāzi; iedzēru pāris malku. Teicu, ka jūtos labāk. Viņa man maigā, laipnā balsī jautāja, vai gribu tūlīt likties gultā. Izteicu pirmo teikumu, kurš man ienāca prātā:

—   Es ļoti būtu gribējis viņu pavadīt līdz galam, tāpēc ka nevarēju atvadīties no viņas.

Atkārtoju kā aktieris, kas meklē īsto balss noskaņu: «Tāpēc ka nevarēju atvadīties no viņas…» — un šie banālie vārdi, kurus izteicu tikai pieklājības pēc un kuri man bija ienākuši prātā kā atbilstoši manai lomai sievas bērēs, šie vārdi ar negaidīti varenu spēku pamodinaja manī jūtas, kādas tie izsacīja, it kā es pats sev būtu atgādinājisto, ko vēl īsti nebiju aptvēris: es neredzēšu vairs savu sievu; mēs nekad vairs neizskaidrosimies; viņa nekad nelasīs šīs lappuses. Mūsu attiecības mūžīgi paliks tādas, kādas tās atstāju, aizbraukdams no Kalēzas. Mēs nevarēsim sākt'citu dzīvi; Iza ir mirusi, mani nepazīdama, nezinādama, ka manī mājo arī cits cilvēks, ne tikai šis briesmonis, šis bende. Pat ja es būtu ieradies pēdējā minūtē, pat ja mēs nebūtu varējuši pārmainīt ne vārda, viņa būtu redzējusi asaras, kas tagad plūst man pār vaigiem; viņa būtu aizgājusi, paņemdama līdzi mana izmisuma tēlu. _ l

Tagad tikai bērni vēroja mani, mēmi aiz pārsteiguma. Varbūt viņi visu savu mūžu nav mani redzējuši raudam. Niknā, bargā, vecīgā seja, Medūzas galva, kuras acu skatienu neviens no viņiem nekad nebfja varējis izturēt, pēkšņi pārvērtās, kļuva vienkārši cilvēciska. Dzirdēju, ka viens no viņiem teica (man liekas, tā bija Zanīna):

—   Ja jūs nebūtu aizbraucis… kāpēc jūs braucāt?

Jā, kāpēc es braucu? Bet vai es nebūtu varējis laikā atgriezties? Ja telegramma nebūtu adresēta pastā «uz pieprasījumu», bet uz Breā ielu… Ibērs vēl pārsteidzīgi piebilda:

—  Aizbraucāt, neatstādams adresi… mes nevārējām uzminēt…

Pēkšņi manī noskaidrojās kada līdz šim tikai apjausta

doma. Abām rokam ieķēries atzveltnī, dusmas trīcēdams, saslējos un iekliedzu viņam sejā:

—   Meli!

Tā kā viņš mulsumā murmināja: «Tēvs, vai tu jūc prātā?» — es atkārtoju:

—   Jā, jūs visi esat meļi, jūs zinājāt manu adresi. Uzdrošinieties pateikt man acīs, ka jūs to nezinājāt!

Ibērs apjucis pretojās:

—   Kā lai mēs to būtu zinājuši?

—   Vai tev nav bijušas darīšanas ar kādu, kurš pie manis nāca? Uzdrošinies to noliegt! Uzdrošinies!

Visi kā pārakmeņojušies klusēdami mani vēroja. Ibērs kratīja galvu kā melos pieķerts bērns.

—   Jūs neesat dārgi samaksājuši viņam par nodevību. Jūs, mani bērni, neesat bijuši augstsirdīgi. Tūkstoš divi simti franku rentes puisim, kurš atdod jums bagātību, — tas ir par velti.

Es smējos ar tiem smiekliem, kas man parasti izsauc klepu. Bērni bija bez valodas. Filijs caur zobiem norūca:

—   Draņķīga būšana …

Es turpināju, tikai klusākā balsī, ievērojis Ibēra lūdzošo žestu:

—   Aiz jūsu vainas es neatvadījos no viņas. Jūs zinājāt katru manu soli, bet jums bija vajadzīgs, lai es to nenojaušu. Ja jūs būtu man telegrafējuši uz Breā ielu, es būtu sapratis, ka esmu nodots. Nekas pasaulē nevarēja jūs iespaidot tā rīkoties, pat jūsu mirstošās mātes lūgšanās. Jums droši vien bija viņas žēl, bet jūs nenovirzījāties no sava mērķa …

Tā es ar viņiem runāju un vēl briesmīgāk. Ibērs aizlauztā balsī lūdzās māsu: «Apklusini viņu! Apklusini viņu! Kāds var dzirdēt…» Zenevjēva apkampa mani ap pleciem un atsēdināja.

—   Tēv, tagad nav īstais laiks par to runāt. Atgriezīsimies pie šiem jautājumiem, kad būsim nomierinājušies. Es tevi lūdzu tās vārdā, kas vēl šeit dus…

Ibērs, kļuvis gluži pelēks, brīdinot uzlika pirkstu uz lūpām: ienāca apbedīšanas ceremonijas vadītājs ar to personu sarakstu, kurām procesijā vajadzēja iet blakus katafalkam. Paspēru dažus soļus. Gribēju iet viens; mājinieki pašķīrās manā priekšā, un es grīļodamies devos uz priekšu. Iegāju istabā, kur bija novietots zārks, un nometos ceļos uz lūdzamā soliņa.

Seit Ibērs un Zencvjēva man pievienojās. Viņi mani paņēma katrs pie savas rokas, es padevīgi ļāvu sevi vest. Bija grūti tikt augšā pa kāpnēm. Viena no mūķenēm bija apsolījusi palikt pie manis pa apbedīšanas ceremonijas laiku. Pirms aiziešanas Ibērs, it kā starp mums nekas nebūtu noticis, man jautāja, vai viņš esot labi darījis, ievezdams goda pavadītāju sarakstā advokātu kolēģijas vecāko. Nekā neatbildēdams, pievērsos logam, gar kura rūtīm strāvoja lietus.

Jau kļuva sadzirdama soļu dipoņa. Droši vien visa pilsēta ieradīsies apliecināt līdzjūtību. No Fondodēžu puses vien cik daudz radu mums bija. No manas puses — advokatūra, bankas, dažādi veikalnieki… Mani pārņēma labsajūta, kāda rodas cilvēkam, kurš ir attaisnots, kura nevainība ir atzīta. Biju pierādījis bērniem viņu melus, viņi nevarēja noliegt savu vainu. Kamēr māja bija pilna dunoņas, kā savādā ballē bez mūzikas, es pūlējos saistīt savu uzmanību pie viņu nozieguma: tikai viņi bija vainīgi, ka neatvadījos no Izas… Bet es veltīgi mēģināju uzasināt savu veco naidu — tas vairs neatgriezās. Vai nu fiziskais nogurums, vai arī gandarījums par to, ka man palika pēdējais vārds, mani nomierināja.

Nekas vairs nebija dzirdams no sēru dievkalpojuma; bēru mūzika arvien vairāk attālinājās, līdz plašajā telpā iestājās tikpat dziļš klusums, kāds bija Kalēzā. Iza bija iztukšojusi māju no iemītniekiem. Viņas mirstīgās atliekas bija visus aizvilkušas līdzi. Šeit biju palicis tikai es un mūķene, kas pie manas gultas nobeidza skaitīt lūgšanas, kuras bija sākusi pie Izas zārka.

Klusums no jauna pamodināja manī mūžīgās šķiršanās izjūtu… aiziešana uz neatgriešanos. No jauna sirds man sažņaudzās, jo bija par vēlu, un mūsu starpā viss bija izbeigts. Lai vieglāk būtu elpot, sēdēju gultā, balstīdamies uz spilveniem; skatījos uz Luija XIII stila mēbelēm, kuras mēs saderināšanās laikā izvēlējāmies pie Bardjē un kuras atradās Izas guļamistabā līdz tam laikam, kad viņa mantoja savas mātes mēbeles. Šī gulta, skumjā gulta, kurā mēs bijām ienīduši viens otru un klusējuši…

Ibērs un Zencvjēva ienāca vieni, pārējie palika gaitenL Sapratu, ka viņi nevar pierast pie manas asarainās sejas. Viņi stāvēja kājās pie gultas: brālis izskatījās ērmoti

vakara uzvalkā gaišā dienas laikā, māsa bija kā melnas drānas blāķis, uz kura izcēlās baltais mutautiņš; atmestais sēru plīvurs atklāja apa|u, sasarkušu seju. Sāpes mūs vi•sus bija atmaskojušas, un mēs nepazinām cits citu.

Viņi apvaicājās par manu veselību. Zenevjēva sacīja:

—   Gandrīz visi pavadīja līdz pašai kapsētai: viņa bija Joti iemīļota.

Es jautāju, kā Iza jutusies dienās pirms triekas lēkmes.

—   Viņa jutās ne visai labi… varbūt viņai pat bija kāda nojauta, tāpēc ka dienu pirms braukšanas uz Bordo viņa ilgi uzturējās savā istaba un sadedzināja veselu kaudzi vēstuļu. Mēs pat domājām, ka skursteni aizdegušies kvēpi…

Es pārtraucu viņu. Man kaut kas ienāca prātā… Kā es neiedomājos to agrāk?

—   Zenevjēva, kā tev liekas: vai manai aizbraukšanai arī varētu būt bijusi kāda nozīme?

Zenevjēva ar ļoti apmierinātu sejas izteiksmi atbildēja, ka «bez šaubām, tas mātei bija trieciens…».

—    Bet jūs taču viņai nekā neteicāt par savu atklājumu? …

Zenevjēva jautājoši uzlūkoja brāli: vai viņa lai parāda, ka ir sapratusi? Man laikam tanī brīdī bija savāds izskats, jo viņi abi likās pārbijušies. Kamēr Zenevjēva palīdzēja man piecelties sēdus, Ibērs steigšus izstāstīja, ka māte sasirgusi gandrīz pāris nedēļu pēc manas aizbraukšanas, un viņi bija nolēmuši slimības laikā viņai nekā nestāstīt par šīm bēdīgajām-nesaskaņām. Vai viņš runāja patiesību? Drebošā balsī viņš vēl piemetināja:

—   Ja mēs būtu padevušies kārdinājumam stāstīt viņai par to, tad mēs pirmie būtu atbildīgi…

Viņš mazliet novērsās, un es redzēju, ka pleci viņam krampjaini raustījās. Kāds pavēra durvis un vaicāja, vai sēdīsimies pie galda. Dzirdēju Filija balsi:

—    Kas te ļauns? Tā nav mana vaina, esmu izsalcis ka vilks…

Caur asarām Zenevjēva man jautaja, ko es gribētu ēst. Ibērs teica, ka atgriezīšoties pie manis pēc brokastīm, jo reizi par visām reizēm esot jāizskaidrojas, un ja man būtu spēks uzklausīt… Piekrītoši pamāju ar galvu.

Kad viņi aizgāja, mūķene palīdzēja man piecelties; iegāju vannā, pēc tam apģērbos un izdzēru tasi buljona.

Negribēju doties šajā cīņā kā slimnieks, kuru pretinieks saudzē un žēlīgi sargā.

Kad bērni atgriezās, viņi vairs neatrada sirmgalvi, kas bija modinājis līdzjūtību. Biju iedzēris zāles; sēdēju, izslējis krūtis, un jutos labāk, kā vienmēr, kad negulšņāju.

Ibērs bija pārģērbies ielas uzvalkā, bet Zenevjēva uzvilkusi vecu mātes rīta kleitu.

—   Man nav nekā melna, ko uzģērbt…

Viņi nosēdās man pretī; pēc pirmajiem pieklājības vārdiem Ibērs iesāka:

—   Esmu daudz pārdomājis…

Viņš savu runu bija rūpīgi sagatavojis. Viņš runāja ar mani, it kā es būtu vesela akcionāru sanāksme, apsvērdams katru vārdu un pūlēdamies izvairīties no asumiem.

—   Pie mātes slimības gultas es ielūkojos savā sirdsapziņā; pūlējos mainīt savu viedokli, iedomājos sevi tavā vietā. Mēs tevī redzam tēvu, kurā iesakņojusies doma atraut bērniem mantojumu; tas arī attaisno vai vismaz atvaino mūsu rīcību. Sinī nesaudzīgajā cīņā mēs tev esam devuši ieročus rokā ar šīm…

Tā kā viņš meklēja īsto vārdu, es klusu pačukstēju:

—   Ar šīm gļēvajām nodevībām.

Ibēra vaigi piesarka. Zenevjēva iekaisa:

—   Kāpēc «gļēvām»? Tu esi daudz stiprāks nekā mēs…

—   Blēņas! Vecs, smagi slims sirmgalvis pret jauniešu baru…

—   Tādam ļoti slimam sirmgalvim mājā, kāda ir mūsējā, ir ļoti izdevīgs stāvoklis; viņš neatstāj savu istabu, vienmēr visu uzmana un nekā cita nedara kā vēro ģimenes paradumus, lai izmantotu tos savā labā. Viņš vienatnē izdomā triecienus un bez steigas tos sagatavo. Viņš par citiem zina visu, bet tie par viņu nekā nezina. Viņam ir pazīstamas vietas, kur var noklausīties… (Tā kā nevarēju savaldīt smaidu, arī viņi pasmaidīja.) Jā, — Ibērs turpināja, — ģimenes locekļi savā starpa vienmēr ir nepiesardzīgi: strīdas, paaugstina balsi un beidzot, paši to nemanīdami, sāk kliegt. Mēs pārāk esam paļāvušies uz vecās mājas sienu biezumu, aizmirsdami, ka griesti ir plāni. Ir arī atvērti logi…

Sie atgādinājumi radīja mūsu starpā zināmu atslābumu. Ibērs pirmais atgriezās pie nopietnā toņa:

—   Pieļauju, ka tavās acīs mēs varējām likties vainīgi. Vēlreiz aizrādu, ka man būtu viegli atsaukties uz likumīgu

pašaizsardzību; gribu tomēr izvairīties no visa, kas paasinātu mūsu sarunu. Nemēģināšu pat noskaidrot, kurš šinī bēdīgajā cīņā ir bijis uzbrucējs. Esmu pat ar mieru aizstāvēt vainīgo. Bet tev jāsaprot… (Viņš bija piecēlies un slaucīja briļļu stiklus. Acis mirkšķinājās viņa izvārgušajā sejā.) Tev jāsaprot, ka es cīnījos par mūsu ģimenes godu, par savu bērnu nākotni. Tu nevari iedomāties mūsu stāvokli; tu esi cita gadsimta cilvēks. Tu dzīvoji laimīgā laikmetā, kad saprātīgs cilvēks balstījās uz drošām vērtībām. Atzīstu, ka tu vienmēr esi bijis apstākļu kungs; tu agrāk par visiem pamanīji vētras tuvošanos un paguvi laikā realizēt vērtspapīrus… bet varēji to tāpēc, ka stāvēji ārpus tirdznieciskiem darījumiem… jā, tieši ārpus darījumiem! Tu varēji auksti apsvērt stāvokli un rīkoties pēc sava prāta, jo nebiji tanī iegrimis tā kā es līdz ausīm… Atmošanās bija pārāk spēja… Man nebija laika atgriezties. Tagad pirmo reizi vienlaicīgi ir sašķobījušās visas nozares. Nav kur pieķerties, nav uz kā balstīties…

Cik satraukts viņš atkārtoja: «Nav uz kā… nav uz kā…» Kādās saistībās gan viņš bija iestidzis? Kāda staignāja malā viņš ķepurojās? Viņš sabijās, ka ir par daudz sevi atklājis, un atguvies sāka runāt par visnodrāztākajam patiesībām: pēckara intensīvā ražošanas pārprodukcija, patēriņa krīze… Tas, ko viņš stāstīja, man nebija svarīgi. Manu uzmanību saistīja viņa uzbudinājums. Sinī brīdī ievēroju, ka mans naids ir miris un mirusi arī vēlēšanas atriebties. Mirusi varbūt jau sen. Mākslīgi biju uzturējis sevi niknumu, cenzdamies to uzpūst. Bet kādēļ pretoties skaidri redzamajam? Izjutu pret savu dēlu savādas jauktas jūtas, kurās ziņkāre bija valdošā: šā nelaimīgā cilvēka uztraukumu, bailes, šausmas es varētu izbeigt ar vienu vienīgu vārdu… cik tas man likās dīvaini! Garā pārskatīju savu bagātību, kura agrāk manā dzīvē bija viss, kuru esmu mēģinājis atdāvināt, pazaudēt, ar kuru es pat neesmu varējis rīkoties pēc brīvas gribas, — tagad pēkšņi es jutos no tās atbrīvojies, tā mani vairs neinteresēja, pat it kā nemaz neattiecās uz mani. Ibērs klusēdams vēroja mani caur brillēm. «Ko tēvs atkal būs sagudrojis? Kādu triecienu viņš nesīs?» Ibēra seja savilkās smīnā, viņš atgāzās sēdeklī un pacēla roku kā bērns, kas aizstāvas. Biklā balsī viņš turpināja:

—    Es tev lūdzu tikai palīdzēt manu stāvokli nostiprināt. Ar to, ko saņemšu mantojumā no mātes, man pietiks,

vairāk nevajadzēs (viņš mirkli vilcinājās, iekams izteica skaitli) kā vienu miljonu. Ja tu palīdzēsi man izglābties, tad es turpmāk noturēšos. Par pārējo izlem, kā pats vēlies: apsolu pakļauties tavai gribai.

Viņš norija siekalas; slepus vēroja mani. Mana seja joprojām bija neizdibināma.

—   Bet tu, meit? — es pievērsos Zenevjēvai. — Tavs materiālais stāvoklis ir labs? Tavs vīrs ir saprātīgs…

Zenevjēvu vienmēr kaitināja viņas vīra cildināšana. Nē, firma esot pie bankrota. Alfrēds neiepērkot rumu jau kopš diviem gadiem: viņš acīmredzot uzskatot, ka tā ir drošāk. Bez šaubām, viņiem esot no kā dzīvot, bet P'ilijs draudot pamest sievu, tiklīdz noteikti zināšot, ka bagātība ir zudusi. Kad es nomurmināju: «Tad nu gan ir nelaimei» — viņa strauji turpināja:

—   Jā, mēs zinām, ka viņš ir nelietis. Arī Zanīna to zina. Bet, ja Filī viņu atstās, viņa mirs. Patiesi viņa nomirs. Tu, tēvs, to nevari saprast. Tas nav tavā dabā. Zanīna pazīst Filiju vēl labāk nekā mēs. Viņa bieži ir man teikusi, ka tas ir ļaunāks, nekā mēs varot iedomāties. Un tomēr viņa mirs, ja tas viņu pametīs. Tev tas liekas muļķīgi. Tādas jūtas tev ir svešas, bet ar savu aso saprātu tu spēj saprast arī to, ko pats nejūti.

—   Zenevjēva, tu nogurdini tēvu.

Ibērs domāja, ka viņa māsa «visu sabojā» un aizskar manu pašlepnumu. Viņš saskatīja manā sejā nemieru, bet nevarēja saprast tā iemeslu. Viņš nezināja, ka Zenevjēva uzplēš kādu rētu, neviļus tai pieskardamās. Es nopūtos: «Laimīgais Filīl»

Ibērs un Zenevjēva pārsteigti pavērās viens otrā. Viņi arvien bija mani uzskatījuši par pustraku. Varbūt pat bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem būtu mani ieslodzījuši trako mājā.

—   Filī ir bezgodis, — Ibērs pikti izmeta, — un mēs esam uzķērušies uz viņa makšķeres.

—   Viņa sievastēvs ir iecietīgāks nekā tu, — es teicu. •— Alfrēds bieži saka: «Filijs ir jauks zēns.»

Zenevjēva iekaisa:

—   Alfrēds arī ir viņa nagos: znots ir samaitājis sievastēvu. Tas jau visai pilsētai ir zināms. Viņi ir sastapti kopā pie šaubīgām sievietēm… Kāds negodsl Tas arī ļoti sāpināja māti…

Zenevjēva slaucīja asaras. Ibērs domāja, ka gribu novērst uzmanību no svarīgākā jautājuma.

—   Bet tas nav galvenais, Zenevjēva, — viņš dusmīgi teica. — Neesi jau tikai tu un tavējie pasaulē.

Viņa nikni pretojās, ka «gribētu gan zināt, kurš ir lielāks patmīlis no abiem». Un vēl piebilda:

—   Bez šaubām, katrs domā vispirms par saviem bērniem. Vienmēr esmu darījusi visu iespējamo priekš Zanīnas un esmu lepna uz to, tāpat kā māte visu darīja mūsu labā. Es ietu caur uguni…

Brālis viņu pārtrauca skarbā balsī, kurā pazinu pats sevi, un pateica, ka «viņa tur iemestu arī pārējos».

Kā mani šis strīds agrak būtu uzjautrinājis! Ar prieku būtu apsveicis zīmes, kas vēstī nežēlīgu cīņu ap mantojuma druskām, kuras es vēl nebūtu paguvis izšķērdēt. Tagad izjutu vienīgi nepatiku, garlaicību… Gribu, lai šis jautājums noskaidrojas reizi par visām reizēm! Lai viņi ļauj man mierīgi nomirt!

—   Mīļie bērni, cik tas ir savādi, — es teicu, — galu galā es darīšu to, kas man vienmēr ir likusies vislielākā neprātība…

Tā, nu viņi vairs nedomāja par spēkošanos sava starpā. Viņi pievērsa man skarbas, neuzticīgas acis. Viņi gaidīja.

—   Nekad neesmu aizmirsis veco zemkopi, kurš, dzīvs būdams, atdeva bērniem savu mantu, un pēc tam pēcnācēji ļāva viņam nosprāgt badā… Ja agonija velkas pārāk ilgi, viņam uzliek vairāk dūnu pēļus un sedz muti un…

—   Tēvs, es tevi lūdzu…

Viņi pretojās ar nemākslotu šausmu izteiksmi. Es spēji mainīju balss noskaņu:

—   Tev, Ibēr, būs jāziedo daudz laika: dalīšana nebūs viegla. Mana nauda glabājas vairākās vietās: šeit, Parīzē, ārzemēs. Un īpašumi, nekustamā manta…

Ar katru manu vārdu viņu acis pletās arvien platākas, bet viņi negribēja man ticēt. Ibēra smalkie pirksti plaši izpletās un atkal saslēdzās.

—   Es gribu, lai viss tiek nokārtots pirms manas nāves, tanī pašā laikā, kad dalīsiet mantojumu no mātes. Sev paturu tiesības uz Kalēzu, mājas un parka uzturēšana, un nepieciešamie remonti uz jūsu rēķina. Par vīnogulājiem ar mani lai vairs nerunā. Caur notāru gribu saņemt ikmē

neša renti, kuras lielumu vēl noteikšu. Pasniedz manu kabatas portfeli, jā… kreisajā kabatā. (Ibērs iedeva man to ar drebošu roku. Izņēmu no tā aploksni.) Seit tu atradīsi dažus norādījumus par visu manu mantu. Vari to aiznest notāram Arkamam… Vēl labāk būs, ja tu telefoniski lūgsi viņu ierasties; tad es pats viņam to nodošu un tavā klātbūtnē izteikšu savu gribu,

Ibērs paņēma aploksni un, dziļi satraukts, man jautāja:

—   Vai tu neņirgājies par mums? Nē?

—   Piezvani pa telefonu notāram, tad redzēsi, vai es ņirgājos.

Viņš steidzās uz durvīm, tad atkal atgriezās.

—   Nē, — viņš teica, — šodien tas nepieklājas… Jānogaida kāda nedēļa.

Viņš pārvilka ar roku pār acīm; bez šaubām, viņš kaunējās, mēģināja sevi piespiest domāt par māti. Aploksni viņš grozīja rokā no vienas puses uz otru.

—   Atver to un lasi, — es teicu, — es tev atļauju.

Viņš steidzīgi piegāja pie loga un norāva zīmogu. Viņš

ar acīm vai apēda sarakstu. Ženevjēva, nespēdama vairāk savaldīties, piecēlās un izstiepa pāri brāļa plecam alkatīgo seju.

Vēroju savus bērnus, māsu un brāli. Viņos nebija nekā šausminoša. Bīstamā stāvoklī nokļuvis veikalnieks, ģimenes tēvs, un ģimenes māte pēkšņi atrod miljonus, kurus bija uzskatījuši par sev zudušiem. Nē, viņi neiedvesa šausmas. Mani pārsteidza mana vienaldzība. Līdzinājos izoperētam cilvēkam, kas atmostas no narkozes un saka, ka nav nekā izjutis. Biju izrāvis no sevis kaut ko tādu, pie kā, manuprāt, biju saistījies ar dziļām saitēm Izjutu tikai atvieglojumu, gandrīz fizisku: man bija vieglāk elpot. Ko tad es galu galā kopš gadiem esmu darījis, ja ne mēģinājis iznīcināt šo bagātību, apveltīt ar to kādu, kurš nepieder pie manas ģimenes? Vienmēr esmu maldījies par savu tieksmju mērķiem. Mēs nezinām, ko īsti vēlamies, mēs nemīlam to, ko uzskatām, ka mīlam.

Dzirdēju, ka Ibērs teica māsai:

—   Tā ir milzīga… milzīga… milzīga bagātība.

Viņi mazliet aprunājās klusu, tad Ženevjēva paziņoja, ka viņi nepieņem manu upuri, jo negrib, ka es sevi aplaupu.

Vārdi «upuris», «aplaupu» skanēja neparasti manās ausīs. Ibērs neatlaidās:

—   Tu esi rīkojies šīs dienas saviļņojumā. Tu iedomājies, ka esi slimāks, nekā tu patiesībā esi. Tev vēl nav septiņdesmit gadu, tu vari vēl ilgi dzīvot. Pēc kāda laika tu nožēlosi. Ja gribi, tad es tevi atbrīvošu no visām materiālām rūpēm. Bet paturi to, kas tev pieder. Mēs nevēlamies vairāk nekā to, kas ir taisnīgi. Mēs arvien esam gribējuši tikai taisnīgumu…

Mani pārmāca nogurums. Viņi redzēja, ka acis man aizvērās. Paskaidroju, ka mans lēmums ir pieņemts un ka turpmāk par to runāšu tikai notāra klātbūtnē. Viņi jau devās uz durvīm; galvu nepagriezdams, es viņiem vēl uzsaucu:

—   Aizmirsu pateikt, ka manam dēlam Robēram jāizmaksā katru mēnesi tūkstoš pieci simti franku; esmu viņam to apsolījis. Atgādini man to, kad parakstīsim dokumentus.

Ibērs nosarka. Viņš nebija gaidījis šo bultu. Bet Zenevjēva tur nesaskatīja nekā ļauna. Acis atpletusi, viņa ātri aprēķināja un sacīja:

—   Astoņpadsmit tūkstoši franku gadā… Vai tu neatrod, ka tas'ir pārāk daudz?

XVIII

Zālājs patlaban ir gaišāks nekā debesis. Zeme, mitruma piesūkusies, kūp; pielijušās ceļa grambas atspoguļo duļķainu zilgmi. Tas viss mani saista tāpat kā senāk, kad Kaleza piederēja man. Tagad man vairs nepieder nekas, bet es nejūtos nabags. Naktīs dzirdu lietus gāzmas, kas pūdē vīnogas, un esmu tikpat apbēdināts kā toreiz, kad es pats biju apdraudētās ražas īpašnieks. Tas, ko biju uzskatījis par pieķeršanos īpašumam, ir vienkārši zemnieka instinkts, iedzimts no paaudzes paaudzē, mantots no tiem, kas kopš gadsimtiem satraukti ir vērojuši apvārsni: kādu laiku tas sola. Rente, kura man katru mēnesi pienākas, uzkrāsies pie notāra, jo man nekad nav nekas vajadzīgs un nav arī bijis vajadzīgs. Visu mūžu esmu bijis tādas kaislības gūsteknis, kurai dziļākā būtībā neesmu piederējis. Kā suni, kas rej uz mēnesi, mani bija savaldzinājis atspīdums. Atmosties sešdesmit astoņu gadu vecumā! At

dzimt tad, kad jau jāmirst! Kaut man būtu lemts dzīvot vēl dažus gadus vai mēnešus, vai vismaz nedēļas…

Slimnieku kopēja ir aizbraukusi; jūtos tagad daudz labāk. Amēlija un Ernests, kas apkalpoja Izu, tagad paliek pie manis; viņi prot izdarīt iešļircinājumus, mājās ir viss vajadzīgais: morfija un nitrīta ampulas. Bērni ir ļoti aizņemti; viņi gandrīz nepārtraukti uzturas pilsētā un ierodas Kalēzā tikai tad, ja vajadzīgas kādas ziņas par viena vai otra īpašuma nocenojumu. Viss rit bez sevišķiem strīdiem; aiz bailēm saņemt mazāk nekā otrs, viņi ir pieņēmuši komisku lēmumu sadalīt pat damasta galda veļas un servīžu komplektus. Viņi labāk pārgriezīs uz pusēm gobelēnu vai paklāju, lai tikai viens nedabūtu kaut ko vairāk. Viņiem labāk patīk visu saņemt dalītā veidā, toties līdzīgās daļās. To viņi dēvē par taisnīguma mīlestību. Tā viņi pavadīs visu savu mūžu, aiz skaistiem vārdiem slēpdami viszemiskākās tieksmes… Nē, es atsaucu nupat uzrakstīto. Varbūt viņi ir kādas kaislības gūstā, kura nemaz neietilpst viņu dziļākajā būtībā… Arī ar mani tā bija…

Ko viņi domā par mani? Ka esmu uzveikts, piekāpies. «Mēs esam tēvu pielauzuši.» Taču katrā apmeklējumā viņi izrāda man lielu cieņu un pateicību. Mazliet viņi tomēr brīnās. Sevišķi Ibērs mani vēro; viņš man neuzticas, nav pārliecināts, ka esmu nolicis ieročus. Esi mierīgs, manu zēn! Sevišķi bīstams es jau vairs nebiju tanī dienā, kad atveseļojies atgriezos Kalēzā. Bet tagad…

Ceļmalu vīksnas un pļavu papeles virknējas citas pār citām, un starp to tumšajām līnijām nogulst migla — migla un dūmi, tur dedzina nezāles, un visam pāri dveš piemirkušās zemes elpa. Ir vēls rudens; vīnogu ķekari, vēl mikli no lietus, laistās, tiem vairs neiegūt sulu saldmi, kuru lietainais augusts laupījis. Toties mums, cilvēkiem, varbūt nekad nav par vēlu. Man nepieciešams vienmēr sev atkārtot, ka nekad nav par vēlu.

Nākošajā dienā pēc atgriešanās Kalēzā iegāju Izas istabā, protams, ne jau aiz svētsvinīgām jūtām. Pilnīgā bezdarbība uz laukiem, par kuru nevaru pateikt, vai tā man sagādā baudu vai ciešanas, mani pamudināja atgrūst vaļā puspievērtās durvis, no kāpnēm pirmās pa kreisi. Ne tikai logs bija plaši atvērts, bet arī visas skapja durvis un kumodes atvilktnes. Kalpotāji visu bija novākuši, un saule,

iespiezdamās katrā kaktiņā, iznīcināja kādas nobeigtas dzīves pēdējās atliekas. Bija septembra pēcpusdiena, sīca atmodušās mušas. Kuplās, apaļās liepu lapotnes izskatījās kā lieli, plankumaini augļi. Virs galvas koši zilās debesis pamalē pār snaudošajiem pakalniem baloja. Gaisā izlija kādas neredzamas meitenes smiekli; vīnogulājos kustējās saules cepures: bija sākusies ražas novākšana.

Bet Izas istabu brīnišķīgā dzīvība bija atstājusi; skapja atvilktnē pamestais cimdu pāris un saulessargs izskatījās kā miruši. Aplūkoju veco akmens kamīnu, kura virsmu greznoja izcirsts grābeklis, lāpsta, sirpis un labības kūlītis. Sie senlaicīgie kamīni, kuros var dedzināt milzīgus stumbrus, vasarā tiek aizsegti ar platiem apgleznota auduma ekrāniem. Uz šā bija redzams arklā iejūgts vēršu pāris; atceros, ka reiz bērnībā es dusmās sagraizīju šo ekrānu ar kabatas nazi. Ekrāns bija tikai atsliets pret ka-, mīnu. Kad mēģināju to nolikt vietā, tas apgāzās un atsedza melno četrstūraino kurtuvi, kas bija pilna ar pelniem. Atcerējos, ko bērni bija man stāstījuši par Izas pēdējo dienu Kalēzā: «Viņa dedzināja papīrus, mēs pat domājām, ka ir aizsvilies dūmvads…» Šinī brīdī sapratu, ka viņa ir jutusi tuvojamies nāvi. Nevar vienā laikā domāt par savu un citu cilvēku nāvi; pārņemts no iedomas par savu drīzo galu, nebiju uztvēris Izas noj.autas. «Tas nav nekas, tikai vecums,» trulie bērni mēdza kladzināt. Bet viņa tanī dienā zināja, ka tā stunda ir tuvu. Viņa gribēja izgaist pilnīgi un izdzēst visas pēdas. Vēroju pelēkās pelnu pārslas, kuras vējš mazliet kustināja. Kaktā starp kamīnu un sienu vēl bija palikušas pieslietās knaibles, kuras viņa bija lietojusi. Satvēru tās un sāku rušināt šo pelnu kaudzīti, šo nebūtību.

Rakņājos p;a šīm atliekām tā, it kā tur būtu aprakts manas dzīves vai mūsu abu dzīves noslēpums. Dziļāk pelni bija blīvāki. No pašas apakšas izvilku papīru paliekas, kuras no sadegšanas pasargājis laikam pakas biezums, tomēr salasīt varēju tikai atsevišķus vārdus, teikumu daļas, kuru saturs nebija izlobāms. Viss bija rakstīts ar vienu un to pašu rokrakstu, kuru es nepazinu. Rokas man drebēja, cītīgi turpināju vandīt pelnus. Uz mazas, sodrējiem notašķītas strēmelītes salasīju vārdu «PAX»1 un zem maza krustiņa datumu: 23. februārī 1913.

1 Miers (lai.).

un «Mana miļā meita…». Pūlējos no citiem sagruzdējušās lapas malā salasāmajiem burtiem atjaunot uzrakstīto, bet iznāca tikai šīs rindas: «Jūs neesat atbildīga par to, ka šis bērns jums iedveš naidu; nosodāma jūs būtu tikai tad, ja (autos šim jūtām. Jūs turpretī pūlaties…» Ar lielām grūtībām salasīju vēl: ..nedrīkstam vieglprātīgi tiesāt mirušos… mīlestība, ko viņš jūt pret Liku, nepierāda…» Pārējo sodrēji bija padarījuši nesalasāmu, izņemot vēl šo teikumu: «Piedodiet, pat nezinādama, kas' jums jāpiedod. Upurējiet viņam savu…»

Pārdomāt šos vārdus varēšu vēlāk; tagad gribēju tikai atrast vēl kaut ko. Pieliecies rakņājos pa pelniem; neērtais stāvoklis traucēja man elpošanu. Brīdi mani satrauca cietos vākos iesietas piezīmju grāmatiņas atrašana; tomēr ne viena vienīga lapa nebija saudzēta. Tikai vāka iekšpusē varēju izburtot ar Izas roku rakstītus vārdus: >ĀRDOMAS… Un zemāk: «Mani nesauc par To, kurš soda, bet mans vārds ir Jēzus.» («Par Ķristu», svētais Francisks no Saies.)

Seko citi nesalasāmi citāti. Veltīgi paliku ilgi pārliecies pār šiem putekļiem — vairāk nekā neatradu. Piecēlos, paskatījos uz savām melnajām rokām. Spogulī redzēju, ka piere man notriepta ar pelniem. Mani pārņēma vēlēšanās staigāt kā kādreiz jaunībā. Aizmirsdams savu slimo sirdi, ātri drāzos lejā pa kāpnēm.

Pēc vairākām nedēļām pirmo reizi devos uz vīnogulāju pusi, kuriem raža jau bija pa daļai novākta; tie slīga uz ziemas dusu. Apkārtējā ainava bija tik dzidra, viegla un zaigojoša kā vizuļojošie ziepju burbuļi, kurus agrāk Marija izpūta ar salmiņu. Ceļa grambas un vēršu kāju dziļās pēdas saulē un vējā jau bija sacietējušas. Soļodams nesu sevī šīs nepazītās Izas tēlu, kura bijusi varenu kaislību gūstā; tikai dievs bija spējis tās savaldīt. Greizsirdība uz māsu bija krimtuši šo tiklo namamāti. Viņa ir nīdusi mazo Liku… sieviete, kas spējīga ienīst mazu zēnu… Varbūt greizsirdīga savu bērnu dēļ? Tāpēc ka es Liku mīlēju vairāk? Bet arī Marinēti viņa neieredzēja… Jā, jā: viņa ir cietusi manis dēļ; es viņu biju mocījis. Kāds neprāts! Marincte ir mirusi, Liks miris, Iza mirusi, visi ir miruši! Un es, ar vienu kāju ari jau kapā stāvēdams, priecājos par to, ka neesmu bijis vienaldzīgs kādai

aizgājušai sievietei, ka esmu izraisījis viņā šos saviļņo* jumus.

Tas bija smieklīgi, un es arī smējos viens pats, mazliet aizelsdamies, atslējies pret vīnogulāju balstu, pievērsis skatienu palsajiem plašumiem, kuros miglainā dūmakā grima ciemi ar baznīcām, ce|i un papeles. Saulrieta stari ar grūtībām izlauzās līdz tumstošajai zemei. Es izjutu, redzēju un sapratu savu noziegumu. Tas nebija tikai pretīgā odžu ligzda, kurā perinājās naids pret paša bērniem, atriebības alkas un mīlestība uz naudu; mans noziegums bija nevēlēšanās meklēt kaut ko ārpus šīm samudžinātajām odzēm. Biju pieķēries šim riebīgajam ņudzeklim, it kā tas būtu mana sirds, it kā manas sirds puksti būtu nedalāmi sajaukušies ar šiem ņudzošajiem rāpujiem. Veselu pusgadsimteni esmu pazinis sevī tikai to, kas es īstenībā neesmu; tāpat biju rīkojies arī ar citiem. Mani maldināja nožēlojamas iekāres manu bērnu sejās, Robērā saskatīju tikai aprobežotību un pret visu citu viņā paliku akls. Nekad neesmu mēģinājis zem cilvēku ārējā izskata saredzēt viņu īsto būtību. Sis atklājums man bi'tu bijis jāizdara trīsdesmit vai četrdesmit gadu vecumā. Tagad jau esmu sirmgalvis ar pārāk vārgu sirdi; raugos, kā manas dzīves pēdējais rudens iemidzina vīnogulājus, ietin tos dūmakā un rieta staros. Tie, kurus man vajadzēja mīlēt, ir miruši; miruši arī tie, kas būtu varējuši mani mīlēt. Man nav vairs ne laika, ne spēka mēģināt tuvināties dzīvajiem. Manī nav nekā, pat ne balss, ne kustību, ne smieklu, kas nepiederētu biedēklim, ko esmu nostādījis pretī pasaulei un kam esmu devis savu vārdu.

Vai tieši tadas bija manas pārdomas, kad, atslējies pret vīnogulāju balstu, lūkojos uz tālajām Ikēmas pļavām, kuras glastīja rietošās saules stari? Kāds starpgadījums, kuru arī gribu šeit atstāstīt, bez šaubām, galīgi noskaidroja šīs domas, bet tās jau bija manī tanī vakarā, kad atgriezos uz mājām, līdz sirds dziļumiem izjuzdams mieru, kas bija nolaidies pār zemi. Ēnas pagarinājās; kalni pie apvāršņa atgādināja saliektus plecus, kas gaida nakts miglu, lai izstieptos, lai atlaistos un varbūt aizmigtu cilvēciskā miegā.

Cerēju mājās sastapt Ibēru un Zenevjēvu; viņi bija apsolījuši ēst pusdienas kopā ar mani. Pirmo reizi mūžā es

gaidīju viņus ierodamies, priecājos par to. Degu nepacietībā parādīt viņiem savu jauno sirdi. Nedrīkstēju zaudēt ne minūtes, lai iepazītos ar viņiem, lai savukārt parādītu viņiem sevi. Vai pagūšu vēl pirms nāves pārbaudīt savu jauno atklājumu? Nekas mani nekavēs iekarot bērnu sirdis; uzveikšu visas barjeras, kas mūs šķīrušas. Beidzot odžu ņudzeklis ir pārcirsts; viņi vēl tā iemīļos mani, ka raudās, man acis aizspiezdami.

Bērni vēl nebija atbraukuši. Atsēdos uz sola netālu no ceļa un ieklausījos motoru rūkoņā. Jo ilgāk viņi kavējās, jo vairāk ilgojos pēc viņiem. Mirkli manī pamodās vecais niknums: viņiem ir vienalga, ka es viņus te gaidu! Viņiem nav svarīgi, ka es ciešu viņu dēļ; viņi tā dara tīšām… Tad es atģidos: viņi varēja aizkavēties aiz kāda man nezināma iemesla; un droši vien gluži nepamatotas bija tās iedomas, ar kurām parasti uzkurināju savas dusmas. Zvans vēstīja, ka pienācis pusdienu laiks. Iegāju virtuvē pateikt Amālijai, ka vēl mazliet jāuzgaida. Mani ļoti reti redzēja zem nokvēpušajiem griestu baļķiem, pie kuriem karājās šķiņķi. Atsēdos uz kāda pīta krēsla pie uguns. Amēlija, viņas vīrs un muižas pārvaldnieks Kazo, kuru skaļos smieklus biju dzirdējis pa gabalu, man ienākot, apklusa. Mani apņēma godbijības un baiļu pilna atmosfēra. Es nekad nesarunājos ar kalpotājiem. Ne tāpēc, ka es būtu ērcīgs vai prasīgs saimnieks, bet vienkārši aiz tā iemesla, ka viņi manās acīs neeksistēja, es viņus nemaz neredzēju. Bet šovakar viņu klātbūtne man sniedza mierinājumu. Tā kā bērni nav atbraukuši, es labprāt paēstu pusdienas pie virtuves galda, kura galā ķēkša kapāja gaļu.

Kazo bija aizmucis, un Ernests apvilka baltu vesti, lai mani apkalpotu. Viņa klusēšana mani nomāca. Veltīgi mēģināju uzsākt sarunu. Es taču nekā nezināju par šiem diviem cilvēkiem, kuri bija mums padevīgi kalpojuši jau divdesmit gadus. Beidzot atcerējos, ka reiz viņus bija apmeklējusi uz Sovterru izprecētā meita, un Iza nesamaksāja tai par trusi, ko tā bija atvedusi, tāpēc ka viešņa ēda un dzēra mūsu mājā. Galvu nepagriezdams, es diezgan steidzīgi jautāju:

—   Nu, Amēlij, kā iet jūsu meitai? Vai viņa vēl arvien ir Sovterrā?

Amēlija pievērsa man savu dzeltenīgo seju un, cieši paskatījusies uz mani, atbildēja:

—   Kungs tak zin, ka viņa ir mirusi… Šomēnes 29. datumā, svēta Miķeļa dienā, paies desmit gadu. Vai t’ kungs neatminas?

Viņas vīrs klusēja, tikai drūmi paskatījās uz mani: viņš domaja, ka izliekos aizmirsis. Es nomurmināju:

—   Atvainojiet… mana vecā galva…

Bet, tā kā es apmulsumā parasti ņirdzīgi smīnu, nevarēju ari šoreiz savaldīties. Ernests parastaja balsī pateica:

—   Galds ir klāts.

Tūlīt piecēlos un devos vāji apgaismotajā ēdamistabā sesties pretī Izas ēnai. Tur agrāk sēdēja 2enevjēva, tālāk — abats Arduēns, viņam blakus Ibērs… Ar acīm meklēju starp logu un bufeti Marijas augsto krēslu, kas bija kalpojis arī Zanīnai un vēlāk viņas meitiņai. Izlikos, ka noriju kādu kumosu; šis vīrs, kas pie galda apkalpoja, ar savu skatienu man iedvesa šausmas.

Salonā viņš bija iekurinājis kamīnu ar vīnogulāju stīgām. Sinī telpā katra paaudze, tāpat kā bēgums pamet paisuma atnestās gliemežnīcas, aiziedama bija atstājusi albumus, lādītes, attēlus, karsela lampas. Visas konsoles bija apkrautas ar šiem mirušajiem nieciņiem. No pagalma atplūda zirga smago soļu dipoņa un vīnogu preses čerkstoņa, šīs skaņas man nomāca sirdi. «Mīļie bērni, kāpēc jūs neatbraucat?» Sie žēlabainie vārdi man izlauzās pār lūpām. Ja kalpotāji aiz durvīm tos būtu dzirdējuši, viņi nodomātu, ka salonā ienācis kāds svešinieks, jo tādā balsī un tādus vārdus, viņuprāt, nevarēja izrunāt briesmīgais vecis, kurš tīši bija izlicies, ka nekā nezina par viņu meitas nāvi.

Visi viņi — sieva, bērni un kalpotāji bija kopīgi nostājušies pret manu dvēseli un uzmākuši man šo pretīgo lomu. Biju sastindzis pozā, kādu viņi no manis prasīja. Biju pielāgojies tēlam, kādu viņi savā naidā bija radījuši. Kāds neprāts ir cerēt, ka sešdesmit astoņu gadu vecumā spēšu peldēt pret straumi un piespiest viņus saskatīt manī citādu cilvēku, kāds es tomēr esmu un vienmēr esmu bijis! Mēs allaž redzam tikai to, ko esam paraduši redzēt. Un arī jūs, mani nabaga bērni, es īsti neredzu. Ja es vēl būtu jaunāks, ja rakstura iezīmes nebūtu tik dziļas, paradumi tik iesakņojušies… Bet šaubos, vai pat jaunībā es būtu spējis salauzt šo apburto loku. Būtu bijis

vajadzīgs spēks… Kāds spēks? Jā, spēks, kurā mēs visi vienotos un kurš galvotu par manu iekšējo uzvaru; spēks, kas liecinātu manā labā, noņemtu man nešķīsto nastu un pats to uzņemtos…

Pat labākie no mums vieni neiemācās mīlēt: lai spētu neņemt vērā cilvēku smieklīgumu, ļaunumu un, galvenais, muļķību, ir jābūt kādam mīlestības noslēpumam, kuru pasaule vairs nepazīst. Kamēr šis noslēpums netiks atkal atrasts, veltīgi ir censties pārveidot cilvēku stāvokli: agrāk es domāju, ka aiz egoisma biju kļuvis vienaldzīgs pret visu, kas attiecas uz tautsaimnieciskām un sociālām problēmām. Esmu patiesi bijis briesmīgs vientulības un vienaldzības iemiesojums; bet manī arvien ir bijusi arī sajūta, neskaidra pārliecība, ka nekas nevar pārgrozīt pasauli, ja nevar skart tās sirdi. Meklēju to vienīgo, kurš būtu spējīgs nest šo uzvaru; tam jābūt visu siržu Sirdij, degošam visu mīlestības viduspunktam. Tiekšanās pēc tā varbūt jau bija lūgšana. Tovakar daudz netrūka, es būtu nometies ceļos, kā agrāk vasaras vakaros darīja Iza, piespiezdama pie sevis savus trīs bērnus. Atgriezdamies no terases uz apgaismotā loga pusi, cenzdamies soļot klusi, palikdams,neredzams tumšajā dārzā, esmu vērojis šo pulciņu lūdzam: «Liecis ceļus tavā priekšā, mans dievs, es tev pateicos, ka esi man devis sirdi, kas spēj tevi pazit un milēt…»

Tagad stāvēju istabas vidū grīļodamies, it kā man kāds būtu iesitis. Pārdomāju savu dzīvi, atskatījos uz to. Nē, nav iespējams peldēt pret šādu dubļu straumi! Esmu bijis tik briesmīgs cilvēks, ka man nav bijis neviena drauga. Bet vai tas nebija tāpēc, ka nekad neesmu bijis spējīgs izlikties? Ja visi cilvēki staigātu bez maskām, tā kā es esmu gājis pusgadsimta, viņi pabrīnītos, cik mums būtu pārsteidzoši maza atšķirība. Patiesi, neviens nerāda atklātu seju. Lielākā daļa tēlo cēlumu, diženumu. Viņi neviļus piemērojas literatūras varoņiem vai citiem. Svētie to zina, viņi nīst un nicina sevi, tāpēc ka redz sevi īstenībā. Arī es nebūtu bijis tik daudz nicināts, ja nebūtu bijis tik atklāts, vaļsirdīgs, pavisam atkailināts.

Tādas domas tovakar mani vajāja, kamēr klīdu satumsušajā istabā, uzgrūzdamies gan sarkankoka, gan palisandra smagajām mēbelēm, manu smiltīs aprakto ģimenes locekļu aculieciniecēm; daudzi šodien jau satrūdējuši cilvēki ir pret tām balstījušies, ir te sēdējuši. Bērnu

zābaciņi ir nosmulējuši dīvānu; tur viņi mēdza uzrāpties, lai šķirstītu 1870. gada «Monde Illustrй». Drāna tanīs vietās vēl tagad ir tumša. Vējš auro ap māju un brāž liepu vītušās lapas. Kādā istabā ir aizmirsuši aizvērt slēģus.

XIX

Nākošajā dienā nepacietīgi gaidīju pastu. Klejoju pa dārza alejām tāpat kā agrāk Iza, kad bērni bija aizkavē1 jušies un viņa uztraucās. «Vai bērni saķildojušies?» es prātoju. «Vai kāds saslimis?» Es uzbudinājos; biju kļuvis tikpat veikls kā Iza šādu iedomu radīšanā. Staigāju starp vīnogulājiem, nekā apkārt neredzēdams, izklaidīgs kā cilvēks, kuru kremt kādas raizes; atceros tomēr, ka es manīju pārmaiņu sevī, man pat patika šis nemiers. Migla bija skanīga, klajums bija nevis redzams, bet dzirdams. Cielavas un strazdi šaudījās gar vīnogulājiem, našķēdamies ap vēl nesapuvušajām ogām. Likām bērnībā bija patikušas šādas agra rudens rīta noskaņas.

Pāris vārdu, kurus Ibērs bija atrakstījis no Parīzes, mani nomierināja. Viņš pavēstīja, ka esot bijis spiests steigā aizbraukt; noticis diezgan nopietns starpgadījums, par kuru pastāstīšot, kad atgriezīšoties parīt. Iedomājos kādus juridiskas dabas sarežģījumus: varbūt viņš bija kaut kādā veidā pretlikumīgi rīkojies?

Pēcpusdienā nevarēju vairs izturēt; liku aizvest sevi uz staciju un nopirku biļeti uz Bordo, kaut gan biju solījis nebraukt viens. Zenevjēva tagad apdzīvoja mūsu veco māju. Sastapu viņu vestibilā tanī brīdī, kad viņa atvadījās no kāda man nepazīstama cilvēka, kurš varēja būt ārsts.

—   Vai Ibērs nav tev izstāstījis?

Viņa ievilka mani uzgaidāmajā istabā, kurā es apbedīšanas dienā biju zaudējis samaņu. Atelpoju, uzzinādams, ka lieta grozās ap Filija bēgšanu: biju sagaidījis kaut ko ļaunāku. Pēc asas sarunas ar Zanīnu viņš bija aizgājis pie citas sievietes, kura «turot viņu cieši», neatstādams cerības uz atgriešanos. Nabaga Zanīnu neesot iespējams izraut no galīgas apātijas; pat ārstam viņas stāvoklis radot bažas. Alfrēds un Ibērs Parīzē esot sadzinuši bēglim pēdas. Spriežot pēc nupat saņemtās telegrammas, viņi neesot guvuši nekādus panākumus.

—   Kad iedomājos, ka mēs viņiem bijām devuši tik lielu uzturnaudu… Protams, kapitālu mēs viņiem aiz piesardzības nepiešķīrām, toties rente bija bagātīga. Patiesi, Zanīna pret viņu bija bezspēcīga: viņš dabūja no viņas visu, ko vēlējās. Kad iedomājos, ka agrāk viņš draudēja Zanīnu atstāt, būdams pārliecināts, ka tu mums atrausi mantojumu; un taisni tagad, kad tu atdod mums visu savu mantu, viņš nolemj aizlaisties. Kā tu to izskaidro?

Viņa nostājās man pretī, uzacis saraukusi, acis iepletusi. Tad viņa piegāja pie radiatora un, salikusi kopā pirkstus, berzēja plaukstas.

—   Protams, viņš ir aizgājis, — es sacīju, — pie kādas ļoti bagātas sievietes.

—   Nemaz ne! Viņa ir dziedāšanas skolotāja. Tu jau viņu pazīsti, tā ir Velāra kundze. Viņa vairs nav nekāda jaunā un ir diezgan novazājusies. Viņa spēj tikko nopelnīt iztikai. Kā tu to izskaidro? — Zenevjēva atkārtoti jautāja.

Nenogaidījusi manu atbildi, viņa atkal sāka runāt. Tanī brīdī istabā ienāca Zanīna, ģērbusies vienkāršos rīta svārkos. Viņa sniedza man pieri skūpstam. Viņa nebija novājējusi, bet viņas druknajā, neglītajā sejā izmisums bija izdzēsis visu, ko biju tanī ienīdis: nabaga ārišķīgā, klīrīgā būtne bija kļuvusi šausmīgi atklāta un vienkārša. Spuldžu gaisma spīdēja tieši sejā, bet viņa pat acis ne-« pamirkšķināja.

—   Jūs jau zināt? — viņa tikai iejautājās un atsēdās uz atpūtas krēsla.

Vai viņa dzirdēja savas mātes vārdus, kuru straume ir plaši plūdusi pār viņu kopš Filija aiziešanas?

—   Kad es iedomājos …

Katru teikumu Zenevjēva iesāka ar šo «kad es iedomājos»; tas skanēja ērmīgi no tadas sievietes lūpām, kura tik maz domā. Viņi esot, Zenevjēva teica, piekrituši šīm laulibam, kaut gan jau divdesmit divu gadu vecumā Filijs esot izšķērdējis diezgan lielu īpašumu (tā kā viņš bija bārenis, bez tuviem radiem, tad jau agri ieguva mantojumu savā rīcībā). Ģimene esot pievērusi acis uz viņa netiklo dzīvi… Un, redzi nu, kā viņš mums to atmaksājis …

Manī no jauna modās niknums, kuru veltīgi mēģināju apslāpēt. Iesīkstējušais ļaunums atkal pavēra aci: vai tad Zenevjēva pati, Alfrēds, Iza un visi viņu draugi

nebija Filiju vilinājuši un apžilbinājuši ar tūkstoš solījumiem!

—   Visdīvainākais ir tas, — es rājos, — ka tu pati tam tici, ko stāsti. Tomēr tu labi zini, ka jūs visi skrējāt pakaļ šim zēnam…

—   Tēvs, tu taču nesāksi viņu aizstāvēt!

Teicu, ka te nav runa par viņa aizstāvēšanu, bet gan par to, ka mēs visi esam nepareizi darījuši, uzskatīdami Filiju par ļaunāku, nekā viņš ir patiesībā. Bez šaubām, viņam pārāk cietsirdīgi visi ir parādījuši, ka viņam ir jāpacieš katrs pazemojums, jo bagātība ir nodrošināta, un visi ir pārliecināti, ka viņš noteikti vairs neaizies. Bet cilvēki reti kad ir tik zemiski, kā mēs iztēlojamies.

—   Kad es iedomājos, ka tu aizstāvi nelieti, kurš atstāj savu jauno sievu un mazo meitiņu…

—   Zenevjēva, — es gandrīz izmisis kliedzu, — tu mani nesaproti! Papūlies taču saprast: atstāt savu sievu un bērnu, bez šaubām, ir slikti. Bet mēs nevaram zināt, vai vainīgais ir padevies zemiskām tieksmēm vai arī paklausījis augstākām jūtām…

—   Tātad tu atrod, ka ir cēli, — Zenevjēva ietiepīgi palika pie sava, — pamest divdesmit divus gadus vecu sievu un mazu meitiņu …

Tam pāri viņa nevarēja tikt; nekā vairāk viņa nespēja saprast.

—   Nē, tu esi pārāk liela muļķe… ja tikai tu tīšām neizliecies, ka nesaproti… Un es palieku pie tā, ka Filijs man liekas mazāk nicināms, kopš viņš…

Zenevjēva mani pārtrauca, uzkliegdama, lai es, mazākais, uzgaidot, kamēr Zanīna atstāj istabu, un tad apvainojot viņu, aizstāvēdams viņas vīru. Bet Zanīna, kas līdz tam brīdim nebija atvērusi muti, sacīja balsī, kuru gandrīz nevarēju pazīt:

—   Māt, kādēļ to noliegt? Mēs esam Filiju nostādījuši zemāk par zemi. Atceries: kopš bija nolemta mantas dalīšana, mēs viņu pilnīgi iesprostojām. Jā, viņš bija kā dzīvnieks, kuru es būtu varējusi vest saitītē. Biju nonākusi tik tālu, ka vairs neciestu, zinādama, ka viņš mani nemīl. Viņš man bija; viņš man piederēja; es valdīju pār naudu, varēju viņu dancināt. Māt, tas ir tavs izteiciens. Atceries, ka tu sacīji: «Tagad tu varēsi viņu dancināt.» Mēs domājām, ka nauda viņam būs galvenais. Varbūt arī viņš pats tā domāja; un tomēr dusmas un kauns bija

stiprāki. Viņš nemīl sievieti, kura viņu man atņēmusi; viņš aiziedams to man apgalvoja, un es ticu, ka viņš teica taisnību, jo meta man sejā diezgan daudz šausmīgu vārdu. Bet tā otrā viņu nenicina un nepazemo. Viņa ir atdevusies Filijam, nevis paņēmusi viņu sev. Es biju viņu sev uzdāvinājusi.

Viņa atkartoja pēdējos vārdus, it kā šaustu sevi ar tiem. Māte paraustīja plecus un apmierinājās, redzēdama meitas asaras.

—   Tās viņu nomierinās…

Un viņa vēl sacīja:

—   Nebaidies, mana dārgā, viņš atgriezīsies. Bads izdzen vilku no meža. Kad viņš būs pietiekoši ilgi cietis trūkumu…

Biju pārliecināts, ka šādi vārdi Zanīnai derdzās. Piecēlos, paņēmu cepuri; nevarēju savas meitas klātbūtni ilgāk paciest. Apgalvoju viņai, ka esmu pasūtījis auto, kas mani aizvedīs atpakaļ uz Kalēzu. Pēkšņi Zanīna teica:

—   Vectēv, ņemiet mani līdzi!

Māte vaicāja, vai viņa zaudējusi prātu; viņai jāpaliek šeit, jo liķuma kalpiem būšot jārunā ar viņu. Turklāt Kalēzā bēdas viņu salauzīšot.

Kāpnēs, kur Zenevjēva bija man sekojusi, viņa izteica asus pārmetumus, ka esmu Zanīnas kaislību uzkurinājis:

—   Atzīsti, ka būtu ļoti labi, ja viņa spētu atteikties no šā nelieša. Stāvokli vienmēr varēs labot; Zanīna ar savu bagātību vēl lieliski apprecēsies. Bet vispirms viņai jātiek vaļā no Filija. Un tu, kas Filiju nicināji, pēkšņi sāc viņu cildināt Zanīnas klātbūtnē… Nē! Uz Kalēzu es viņu nelaidīšu! No turienes viņa atgrieztos gan lieliskā omā! Seit mēs galu galā viņu izklaidēsim. Viņa aizmirsīs…

«Ja tikai viņa nenomirs,» es nodomāju, «vai ari neturpinās nožēlojamu dzīvi, nesdams sevī neremdināmas sāpes. Varbūt Zanīna pieder pie tām sievietēm, kuras es, vecs advokāts, labi pazīstu: viņām cerība ir kā slimība, nekad viņas nebeidz cerēt un vēl pēc divdesmit gadiem raugās ar uzticīga dzīvnieka acīm uz durvīm.»

Atgriezos istabā, kur Zanīna bija palikusi sēžot, un sacīj u:

—   Kad tikai tu gribēsi, mīļais bērns… es tevi vienmēr gaidīšu.

Viņa ne ar vienu kustību neizrādīja, ka ir mani sapratusi. Atgriezās Zenevjēva un aizdomīgi jautāja:

—   Ko tu viņai sacīji?

Vēlāk uzzināju, ka Zenevjēva mani vainoja Zanīnas «saduīnpošanā»; šinīs pāris minūtēs es esot uzjautrinādamies «iedzinis viņai galvā dažādas iedomas». Es devos lejā pa kāpnēm, un ausīs man skanēja jaunās sievietes kliedziens: «Paņemiet mani līdzi…» Viņa bija lūgusi, lai aizvedu viņu projām. Neviļus biju izteicis par Filiju vārdus, kurus viņai bija nepieciešams dzirdēt. Varbūt es biju pirmais, kas viņu neievainoja.

Soļoju pa apgaismotajām Bordo ielām; Intendantūras laukuma ietves, mitras no miglas, laistījās. Balsu čalu pārskanēja tramvaju dārdoņa. Manas bērnības smaržas bija izgaisušas; varbūt es tās atrastu Difūrdiberžjē vai Grosklošas ielas tumšākajos kvartālos. Varbūt tur kāda večiņa neapgaismotas ielas krustojumā vēl spiež pie krūtīm kūpošu katlu ar vārītiem kastaņiem, kas smaržo pēc anīsa. Nē, es nebiju bēdīgs. Kāds mani bija uzklausījis, sapratis. Mēs bijām vienojušies: tā ir uzvara. Bet pie Zenevjēvas biju zaudējis: es nekā nevaru iesākt pret zināmu aprobežotības veidu. Pēc noziegumiem, pēc visnetīrākajām nelietībām var aizsniegt dzīvu dvēseli, bet vulgaritāte ir nepārvarama. Jo ļaunāk! Ar to man jāsamierinās; visus kapakmeņus nevar uzlauzt. Būšu laimīgs, ja pirms nāves spēšu kļūt tuvāks kaut vienai būtnei.

Nakti pārgulēju viesnīcā un Kalēzā atgriezos nākamajā rītā. Pēc nedaudzām dienām pie manis ieradās Alfrēds; no viņa dabūju zināt, ka manam apmeklējumam bijušas bēdīgas sekas: Zanīna aizrakstījusi Filijam neprātīgu vēstuli, kurā visu vainu uzņēmusies uz sevis, apsūdzējusi sevi un lūgusi piedošanu.

—   Sievietes nekad citādi nevar…

Resnītis neiedrošinājās man to pasacīt, tomēr noteikti domāja: «Viņa atsak savas vecmāmiņas muļķības.»

Alfrēds man vēl lika saprast, ka šķiršanās prāva jau iepriekš esot zaudēta un Zenevjēva mani uzskatot par vainīgo: es esot Zanīnai sagrozījis galvu. Pasmaidīdams jautāju znotam, kādos nolūkos tad es to būtu darījis. Viņš atbildēja, ka nekādā ziņā nepiekrītot sievas domām,

ka es esot rīkojies aiz atriebības, varbūt aiz «tīras ļaunprātības».

Bērni mani vairs neapmeklēja. Pēc divām nedējām Zenevjēva man rakstiski paziņoja, ka Zanīna bijusi jāievieto kādā nervu sanatorijā. Traka, protams, viņa neesot. Varot likt lielas cerības uz viņas izveseļošanos šajā vientulībā.

Arī es biju vientuļš, bet es necietu. Nekad sirds nebija mani tik ilgu laiku likusi mierā. Vēl kavējās starojošs rudens. Nekrita vēl neviena lapa, rozes sāka ziedēt no jauna. Man būtu vajadzējis ciest, ka bērni mani atkal atstājuši. Ibērs ieradās tikai tādēļ, lai pārrunātu darījumus. Viņa izturēšanās gan vēl bija cieņas pilna, bet piesardzību viņš nekad neatmeta. Ar Zaninas iespaidošanu, kurā bērni mani vainoja, biju zaudējis iegūto labvēlību. Viņu acīs atkal biju kļuvis pretinieks, viltīgs, uz visu ko spējīgs vecis. Un vienīgā, kas mani varbūt būtu sapratusi, bija ieslodzīta, šķirta no dzīvajiem. Tomēr manī bija dziļš miers. Visu mantu biju atdevis; vientuļš, tuvas nāves biedā es paliku kluss, uzmanīgs, ar modri vērojošu saprātu. Domas par manu skumjo dzīvi mani vairs nenomāca. Neizjutu vairs šo vientulīgo gadu nastu… it kā es nebūtu vecs, ļoti slims cilvēks, bet man priekšā būtu vēl vesela dzīve… it kā miers, kas mani pārņēmis, būtu kaut kas visaptverošs.

XX

Zanīna jau kopš mēneša atbēgusi no privātās nervu sanatorijas pie manis, bet nav vēl atlabusi. Viņa sevi uzskata par kādas sazvērestības upuri; viņa apgalvo, ka ir ieslodzīta tāpēc, ka atteikusies apvainot Filiju un pieprasīt šķiršanos un laulības līguma anulēšanu. Pārējie iztēlojas, ka es iedvešu viņai šīs domas un saceļu viņu pret tiem; patiesībā es Kalēzā jau daudzas dienas nepārtraukti cīnos pret Zanīnas iedomām un rēgiem. Arā lietus jauc lapas ar dubļiem, tās trūdinot. Smagi zābaki brīkšķēdami aizšņerkst pār grantaino pagalmu, tur staigā kāds vīrs, apsedzis galvu ar maisu. Dārzs ir tā atkailināts, ka nekas vairs nenoslēpj tam domāto izgreznojumu niecību; lapeņu skeleti un šķidrās birztaliņas dreb nemitīgajā lietū. Istabas ir drēgnas, un mēs vakarā nekādi nevaram

saņemties un aiziet prom no kamīna. Sit divpadsmit, bet mēs vēl arvien vilcināmies doties pie miera; pacietīgi sa.krautās apgruzdošo pagaļu kaudzes sabrūk pelnos. Man arvien no jauna jāmēģina pārliecināt mazmeita, ka viņas vecāki, brālis un krusttēvs nevēl viņai ļauna. Cenšos cik spēdams novērst viņas domas no psihiatriskās sanatorijas. Vienmēr mēs atgriežamies pie Filija:

—   Jūs nevarat iedomāties, kas viņš ir par cilvēku… Jūs nezināt, kas par radījumu…

Sie vārdi ievada gan apsūdzību, gan slavas dziesmu; tikai balss noskaņa ļauj nojaust, vai viņa Filiju dievinās vai apmētās ar dubļiem. Bet vai nu viņa to cildina, vai arī nonicina, atstāstītie notikumi man liekas nesvarīgi. Mīlestība dod šai nabaga sievietei ar maz attīstītu fantāziju pārsteidzošas spējas pārveidot, palielināt. Es taču pazinu tavu Filiju, vienu no nenozīmīgajiem dīkdieņiem, kuriem žigli aizejošā jaunība uz brīdi uzliek staru vainagu. Tu piešķir šim izlutinātajam puisim, kuru visi ir glāstījuši un kurš dzīvojis «pie visa gatava», gan smalkjūtīgas, gan noziedzīgas tieksmes, bet viņam ir tikai refleksi.

Jūs nesapratāt, ka Filijam bija nepieciešams justies stiprākajam, lai viņš spētu elpot. Nevajadzēja viņu «padancināt». Viņš ir no tās sugas suņukiem, kam nepatīk dancot un tie jož uz turieni, kur bez dancošanas saņem gardus kumosus.

Nabaga nelaimīgā nemaz nepazīst savu Filiju. Kas 2anīnas acīs ir Filijs, ja atņem viņa klātbūtnes iedvesto satraukumu, reizēm dāvātos glāstus, greizsirdību, šausmas un izmisumu par viņa zaudēšanu? Nekā neredzēdama un nesaprazdama, viņa neprātīgi skrien pakaļ šim radījumam, nezinādama, kas viņas tieksmju objekts ir īstenībā … Vai ir arī akli tēvi? Zanīna ir mana mazmeita, bet, ja arī viņa būtu mana meita, es nevarētu neredzēt viņu tādu, kāda viņa ir: būtne, kas no otra nekā nevar saņemt. Sī smagnējā sieviete ar ikdienišķajiem sejas vaibstiem un ķērcošo balsi pieder pie tām, pie kurām vīrieša skatiens nepakavēsies, kuras par sevi neliks viņam padomāt. Tomēr šinīs naktīs Zanīna man šķiet skaista; tas ir izmisuma, ne viņas pašas skaistums, kas iezīmējies viņas sejā. Varbūt šis ugunsgrēks varētu saistīt kādu vīrieti? Bet nelaimīgā deg tumsā un pamestībā; vienīgais liecinieks esmu es, sirmgalvis vectēvs…

Šinīs ilgajās bezmiega naktīs viņa iedvesa man līdzjūtību. Domās nemitīgi pretstatīju Filiju, šo puisi, kas līdzīgs miljoniem citiem, tāpat kā parastais baltais tauriņš ir tāds pats kā visi baltie tauriņi, — pretstatīju viņu ārprātīgajai kaislībai, kuru viņš vienīgais spēja izraisīt šinī sievietē un kura aizsedza viņai visu redzamo un neredzamo pasauli: Zanīnas acīs viss cits bija zaudējis nozīmi, viņai eksistēja tikai šis jau mazliet apvītušais tēviņš, kam bija tieksme alkoholu cienīt vairāk par visu citu un mīlestību uzskatīt par darbu, nogurdinošu pienākumu .,. Cik nožēlojami!

Zanīna tikko uzlūkoja savu meitiņu, kura ieslīdēja krēslainajā istabā. Viņa nevērīgi uzspieda lūpas uz bērna cirtām. Nevar teikt, ka bērnam nebūtu iespaids uz māti; vienīgi meitiņas dēļ Zanīna atrada sevī spēkus turēties pretī vilinājumam dzīties pakaļ Filijam (viņa bija spējīga neatlaidīgi vajāt vīru un rīkot publiskus tračus). Nē, es nebūtu varējis Zanīnu aizturēt; viņa palika bērna dēļ, bet apmierinājumu rast savā meitiņā nespēja. Manās rokās, uz maniem ceļiem mazā vakaros patvērās, gaidīdama, kamēr uzklās galdu. Viņas matiem bija putnu un ligzdu smarža, kas man atsauca atmiņā Mariju. Pievēris acis, piekļāvis lūpas pie mazās galviņas, cenzdamies nesaspiest pārāk stipri mazo ķermenīti, es sirdī piesaucu savu mirušo bērnu. Tanī pašā laikā man šķita, ka apkampju Liku. Ja viņa dienā bija draiskuļojusi, tad viņas ādai bija Lika vaigu sāļums, tolaik, kad viņš pat piegaida iemiga, tik ļoti bija noguris rotaļādamies… Viņš nevarēja sagaidīt saldo ēdienu; visiem pēc kārtas viņš sniedza skūpstam savu miegaino sejiņu… Tā es gremdējos sapņojumos, bet Zanīna, savas mīlestības verdzene, klaiņāja pa istabu vai nemitīgi griezās kā vāvere ritenī.

Atceros, kādu vakaru viņa man jautāja:

—   Kas man būtu jādara, lai vairs neciestu?… Vai jūs domājat, ka tas pāries?

Tanī naktī bija salna; viņa atvēra logu un atgrūda slēģus, ledainie mēness stari apskāva viņas pieri, krūtis. Atvedu viņu atpakaļ pie uguns; es, kam tik grūti izpaust kustībās maigumu, neveikli atsēdos viņai pretī un ar vienu

roku apņēmu viņas plecus. Vaicāju, vai viņai nav nekur, kur meklēt glābiņu:

—   Vai tev ir kaut ticība?

Viņa izklaidīgi atkārtoja: «Ticība?» — it kā nebūtu sapratusi.

—   Jā, — es neatlaidos, — uz dievu…

Viņa pievērsa man kaistošo seju, neuzticīgi aplūkoja mani un beidzot atbildēja, ka «viņa nesaprotot, kāds tam sakars…». Tā kā es neatkāpos, viņa sacīja-

—   Protams, es esmu ticīga un pildu savus pienākumus. Kādēļ jūs man to vaicājat? Vai jūs zobojaties par mani?

—   Vai tu domā, — es turpināju, — ka Filijs ir tā cienīgs, ko tu viņam dāvā?

Viņa uzlūkoja mani ar īgnu, aizkaitinātu skatienu, kāds ir Zenevjēvai, kad viņa nesaprot, ko viņai saka, un nezina, ko atbildēt, jo baidās iekrist lamatās. Beidzot 2anīna saņēmās: tam neesot nekāda sakara… viņai netīkot jaukt reliģiju ar tādām lietām. Viņa esot ticīga, bet viņai derdzoties šādi neveselīgi salīdzinājumi. Visus pienākumus viņa pildot. Tādā pašā balsī viņa varētu stāstīt, ka maksā nodokļus. Taisni to es visu mūžu tik ļoti biju nicinājis — šo kristīgās dzīves rupjo karikatūru — un vienmēr esmu izlicies, ka saskatu tanī kristietības īsteno būtību, lai man būtu tiesības to nīst. Vajag droši skatīties sejā tarn, ko ienīst. Bet es… Vai jau tanī vakarā pagājušā gadsimta beigās Kalēzas dārzā es nezināju, ka krāpju pats sevi, kad abats Arduēns man teica: «Jus esat ļoti labs…» Kādreiz vēlāk es aizspiedu sev ausis, lai nedzirdētu mirstošās Marijas vārdus. Un tomēr pie viņas gultiņas es iepazinu nāves un dzīvības noslēpumu… Maza meitene mira pirms manis… Esmu gribējis to aizmirst. Neatlaidīgi esmu mēģinājis pazaudēt šo atslēgu, kuru kāda noslēpumaina roka man katrā dzīves pagriezienā ir atkal atdevusi (Lika skatiens svētdienas rītos pēc agrā dievkalpojuma, stundā, kad sāka sisināt pirmā cikāde… Un pat tanī pavasarī, naktī, kad uznāca krusa…).

Tā šovakar klīda manas domas. Atceros, ka pieceldamies tik strauji atbīdīju krēslu, ka Zanīna sarāvās. Kalēzas klusums šajā vēlajā stundā, šis dziļais miers iemidzināja, apslāpēja viņas sāpes. Viņa ļāva ugunim izdzist; jo istaba kļuva vēsāka, jo tuvāk viņa pievirzīja krēslu kamīna mutei, līdz beidzot gandrīz skāra ar kājām pelnus. Mirstošais uguns pievilka viņas rokas un pieri. Uz ka

mīna dzegas stāvošā lampa apspīdēja smagnējo, sagumušo sievieti, un es klaiņāju apkārt pa pustumsā iegrimušo salonu, kas pieblīvēts ar sarkankoka un palisandra mēbelēm. Bezspēcīgs grozījos ap šo cilvēcīgo masu, ap šo satriekto ķermeni. «Mīļais bērns…» Neatradu vārdus, kurus meklēju. Tas, kas mani smacē šovakar, kad rakstu šīs rindas, kas spiež manu sirdi un draud to pārplēst, ir mīlestība, kuras pielūdzamo vārdu es beidzot esmu atra…

Kalēzā, 10. decembri, 193…

Dārgā Ženevjēva, šonedēļ beigšu sakārtot papīrus, ar kuriem šeit pārpildītas visas atvilktnes. Mans pienākums ir Tev nekavējoties ziņot par šo dīvaino atzīšanās rakstu. Tu zini, ka mūsu tēvs ir miris pie sava rakstāmgalda;

24.    novembra rītā Amēlija atradusi viņu pie atvērtas burtnīcas. To es tagad apdrošinātā vēstulē Tev nosūtu.

Tev, bez šaubām, būs tikpat grūti to salasīt kā man… laime, ka nesalasāmā rokraksta dēļ kalpotāji tur nekā nebūs varējuši saprast. Sākumā aiz smalkjūtības biju nolēmis Tev aiztaupīt šo lasīšanu, jo mūsu tēvs par Tevi izsakās sevišķi aizskarošiem vārdiem. Bet galu galā man taču nav tiesības noklusēt Tev kaut l<o, kas mums pieder vienlīdzīgi. Tu jau zini, ka attiecībā uz mūsu vecāku mantojumu varu būt pat sīkumains, tāpēc savu lēmumu esmu mainījis.

Kurš no mums gan nav nozākāts šinīs žultainajās lappusēs? Diemžēl tās mums neatklāj nekā tāda, ko mēs jau sen nezinātu. Nicināšana, ar kādu tēvs pret mani izturējās, ir saindējusi visu manu jaunību. Ilgi esmu šaubījies par saviem spēkiem un liecies viņa nežēlīgā acu skatiena varā; bija jāpaiet daudziem gadiem, kamēr beidzot guvu apziņu par savu vērtību.

Esmu viņam piedevis; gribu pat piebilst, ka tieši dēla pienākums mudināja mani uzticēt Tev šo dokumentu. Lai arī kā Tu to vērtētu, nenoliedzami mūsu tēva tēls Tev parādīsies, neskatoties uz visām šausmīgajām jūtām, kādas viņš tur atklāj, ja ne cēlāks, tad katrā ziņā cilvēciskāks (sevišķi es domāju par viņa mīlestību uz mūsu māsu

Mariju un mazo Liku; šeit Tu atradīsi aizkustinošus viņa mīlestības apliecinājumus). Tagad es labāk saprotu sāpes, kādas viņš izpauda pie mātes zārka un kuras mūs ļoti pārsteidza. Tu domāji, ka viņš mazliet izliekas. Dārgā Zenevjēva, ja arī šīs lappuses Tev parādītu tikai to, cik dedzīgi ir spējis mīlēt un ciest šis nesamierināmais, neprātīgi lepnais cilvēks, arī tad ir vērts izlasīt šo grēksūdzi, lai cik smagi Tev tas būtu.

Tas, par ko man jāpateicas šim atzīšanās rakstam, un labums, kuru arī Tu gūsi, ir sirdsapziņas apmierinājums. Jau no dabas esmu pārāk bikls un akurāts. Ja arī man būtu tūkstoš iemeslu ticēt, ka man ir taisnība, pietiek kaut kāda nieka, lai mani samulsinātu. Ak! Morālā smalkjūtība, attīstīta tik lielā mērā kā man, nepadara dzīvi vieglu. Tēva naida šausts, neesmu spēris ne mazāko aizsardzības soli, pat ne vislikumīgāko, neizjuzdams dziļu nemieru, pat pašpārmetumus. Ja es nebūtu bijis ģimenes tēvs, kas atbildīgs par savu bērnu vārda labo slavu un mantojumu, tad drīzāk būtu atteicies no cīņas ar tēvu, nekā pacietis dvēseles smagās mocības, kurām Tu pati vairākkārt esi bijusi lieciniece.

Pateicos dievam, ka viņš gribējis, lai šīs mūsu tēva atstātās rindas mani attaisno. Tās apstiprina arī visu, ko mēs jau zinājām par mahinācijām, kuras viņš izgudroja, lai atrautu mums mantojumu. Nevaru bez dziļa kauna lasīt lappuses, kurās viņš apraksta, kā bija izdomājis turēt savā varā pilnvarnieku Burrī un Robēru. Ļausim, lai šīs apkaunojošās ainas aizsedz aizmirstības plīvurs. Mans pienākums bija par katru cenu izjaukt šos negodīgos nodomus. To arī esmu izdarījis ar panakumiem, par kuriem man nav jāsarkst. Nešaubies, māsa, ka par savu bagātību Tev jāpateicas man. Nelaimīgais šajā grēksūdzē mēģina pats sevi pārliecināt, ka naids, kuru viņš pret mums izjutis, miris vienā acumirklī; viņš dižojas ar spēju atraisīšanos no šīspasaules mantas mīlēšanas (atzīstos, ka šajā vietā nevarēju apvaldīt smieklus). Bet ievēro, ludzu, ka šī negaidītā pārvērtība norisinās taisni tanī brīdī, kad viņa viltība tiek pārspēta un viņa ārlaulības dēls pārdod mums noslēpumu. Nebija viegli nobēdzināt tik lielu bagātību; plāns, kuru viņš bija gadiem kalis, nevarēja tikt īstenots dažās dienās. Patiesība nabaga cilvēks juta tuvojamies savu galu; viņam vairs nebija ne laika, ne iespējas

atraut mums mantojumu citādā veidā nekā ar sazvērestību, kuru visvarenais dievs lika mums atklāt.

Sis advokāts negribēja zaudēt prāvu ne savā, ne mūsu priekšā; viņš veikli, piejauju pat, ka pusneapzināti, pārvērtā savu neizdošanos morāliskā uzvarā, tēlodams nesavtīgu atteikšanos no mantas… Ko gan citu viņš vārēja darīt? Nē, mani viņš nepievilsļ un ceru, ka Tu ar savu skaidro saprātu arī atzīsi, ka viņš nepelna ne pārāk lielu apbrīnošanu, ne pateicību.

Ir vēl kāds punkts, kurā tēva grēksūdze pilnīgi nomierina manu sirdsapziņu. Sinī punktā esmu bijis pārāk stingrs pret sevi un, jāatzīstas, tikai tagad esmu apklusinājis savas jūtelīgās sirdsapziņas balsi. Te es domāju nesekmīgos mēģinājumus nodot speciālistu atsauksmei mūsu tēva garīgās spējas. Nevaru noliegt, ka sieva šinī jautājumā mani ļoti iespaidoja. Tu jau zini, ka neesmu pieradis sevišķi ņemt vērā viņas domas, jo viņa ir ļoti nenosvērta persona. Bet šinī lietā viņa man dienām un naktīm skandināja ausīs dažādus pierādījumus, no kuriem daži mani mulsināja. Beidzot viņa mani pārliecināja, ka šis ievērojamais advokāts, veiklais finansists un dziļais psihologs ir vislīdzsvarotākais cilvēks pasaulē… Bez šaubām, ir viegli padarīt par pretīgiem bērnus, kuri pūlas ieslodzīt trako mājā savu veco tēvu, lai nezaudētu mantojumu… Tu redzi, ka es nebaidos izteikties skaidri… Daudzas naktis esmu pavadījis bez miega. Dievs to zina.

Sī burtnīca, sevišķi tās pēdējās lappuses sniedz pārliecinošu pierādījumu, ka šis nabaga cilvēks sirga ar intermitējošu ārprātu. Gadījums ir tik interesants, ka būtu vērts burtnīcu nodot nervu speciālistam; uzskatu tomēr par savu pienākumu nevienam nerādīt lappuses, kas mūsu bērniem varētu kļūt ļoti bīstamas. Pēc manām domām, Tev pēc izlasīšanas tās jāsadedzina. Svarīgi, lai tās nenonāktu svešu cilvēku rokās.

Tev ir zināms, dārgā Zenevjēva, ka mēs vienmēr esam turējuši slepenībā visu, kas attiecas uz mūsu ģimeni, es vienmēr esmu rīkojies piesardzīgi, lai sabiedrībā nekļūtu zināms, ka mēs bažījāmies par tā cilvēka saprāta stāvokli, kurš tomēr bija ģimenes galva, bet daži ģimenei sveši elementi nav bijuši tik atturīgi un uzmanīgi, sevišķi Tavs nožēlojamais znots, kurš ir stāstījis par šo tematu ļoti bīstamas lietas. Tagad mums par to dārgi

jāsamaksā: nepateikšu Tev nekā jauna, ja sacīšu, ka pilsētā daudzi cilvēki Zanīnas nervu kaiti tur sakarā ar .dīvainībām, kas pēc Filija tenkām piedēvētas mūsu tēvam.

Tātad saplēs šo burtnīcu, nestāsti par to nevienam; pat mēs savā starpā par to vairs nerunāsim. Varbūt tas ir zaudējums, jo tur aprakstītie dvēseles stāvok|i, kā arī dabas noskaņas norāda, ka mūsu oratoram piemitušas patiesas rakstnieka dāvanas. Tas ir vēl svarīgāks iemesls, lai burtnīca tiktu iznīcināta. Vai vari iedomāties, ka vēlāk kāds no mūsu bērniem to izdod grāmatā? Tas tik vēl trūktu!

Mēs savā starpā varam nosaukt visu īstajā vārdā; izlasot šo burtnīcu, nevar vairs būt šaubu, ka mūsu tēvs ir bijis pa pusei ārprātīgs. Šodien es saprotu kādus Tavas meitas teiktos vārdus, kurus biju uzskatījis par slimnieces murgiem: «Vectēvs ir vienigais ticīgais cilvēks, ko esmu sastapusi.» Nabaga Zanīna jau bija šā hipohondriķa iedomu un sapņojumu varā. Savu tuvinieku ienaidnieks, visu ienīsts, bez draugiem un, kā Tu redzēsi, arī mīlestībā nelaimīgs (minēti diezgan smieklīgi sīkumi), greizsirdīgs uz sievu tik pārmērīgi, ka nekad nav varējis viņaii piedot kādu jaunas meitenes flirtu — varbūl viņš, tuvojoties galam, meklējis mierinājumu lūgšanās? Es tam neticu; šinīs rindās izpaužas raksturīgs garīgs sabrukums: vajāšanas mānija, reliģiozi murgi. Tu vaicāsi — vai viņā nav ne jausmas no īstas kristietības? Nē! Es, cilvēks, kam šinīs jautājumos ir tik liela pieredze, skaidri zinu, ko tas ir vērts. Varu apgalvot, ka šis divkosīgais misticisms manī modina dziļu riebumu.

Varbūt sieviete uz visu to reaģē savādāk? Ja uz Tevi atstātu iespaidu šī reliģiozitāte, tad atceries, lūdzu, ka mūsu tēvs ir bijis apbrīnojami bagātīgi apveltīts ar naida jūtām un, ja arī kaut ko ir mīlējis, tad tikai kādam par spīti. Viņa reliģiskās pārdomas ir tieša vai reizēm aizklāta to principu kritika, kurus māte mums kopš bērnības ir iepotējusi. Viņš grimst šajā melnajā misticismā tikai tādēļ, lai labāk varētu zākāt saprātīgo, mēreno ticību, kāda mūsu ģimenē vienmēr ir bijusi godā. Patiesība ir līdzsvarotībā… Tagad beigšu rakstīt par šīm pārdomām, kurām Tev būtu grūti man sekot. Diezgan par to: izlasi pati šos papīrus. Gribu zināt, kāds iespaids radīsies Tev.

Man atlicis maz vietas atbildēm uz svarīgajiem jautājumiem, kurus Tu man uzstādi. Krīzē, kādu mēs pārdzīvojām, ir ļoti svarīgi izlemt, kā rīkoties: ja mēs uzglabājam vērtspapīru saiņus seifos, tad mums jādzīvo no mūsu kapitāla — tā būtu īsta nelaime. Ja mēs turpretī dodam biržā pirkšanas rīkojumus, dabūtie kuponi nebūs nekāds mierinājums, ja to vērtība nepārtraukti dils. Tā kā mums jāzaudē vienādi vai otrādi, tad man liekas prātīgāk uzglabāt Francijas bankas naudas zīmes, jo franks ir nodrošināts ar milzīgiem zelta krājumiem. Šinī ziņā mūsu tēvs bija tālredzīgs, un mums jāseko viņa piemēram. Ir kāds kārdinājums, pret kuru, dārgā Zenevjēva, jācīnās ar visiem spēkiem: tas ir kārdinājums par katru cenu kapitālu kaut kur ieguldīt, tas Francijā ir dziļi iesakņojies. Protams, būs jādzīvo taupīgi. Ja Tev vajadzīgs padoms, vienmēr vari griezties pie manis. Par spīti grūtajiem laikiem, ik dienu var gadīties laba izdevība: es patlaban grasos iepirkt konjaku «Kina» un kādu anīsa dzērienu, jo šādi darījumi no krīzes necietīs. Manuprāt, mums šādā virzienā jāvērš skatieni, droši un reizē piesardzīgi.

Priecājos par labajām ziņām, kuras Tu sniedz par 2anīnu. Patlaban Tev nav jāuztraucas par viņas pārmērīgo dievbijību. Galvenais ir, lai viņas domas novēršas no Filija. Kas attiecas uz pārējo, viņa pati pamazām attapsies: viņa pieder pie to ļaužu sugas, kas vienmēr pratuši pareizi izprast visas lietas.

Dārgā 2enevjēva, uz redzēšanos trešdien.

Tavs padevīgais brālis Ibērs

Zanina Ibēram

Dārgais tēvoc, lūdzu, esiet tiesnesis starp māti un mani. Viņa atsakās dot man lasīt vectēva dienasgrāmatu, aizbildinādamās ar to, ka mana jūsmošana par nabaga aizgājēju to neizturēšot. Bet, ja viņa tik ļoti vēlas saglabāt manī šo dārgo atmiņu, kādēļ tad viņa vai katru dienu atkārto: «Tu nevari iedomāties, cik ļaunus vārdus viņš saka par tevi. Pat tavs izskats nav saudzēts…» Vēl vairāk mani pārsteidz mātes steiga likt man izlasīt Jūsu aso vēstuli, ar kuru Jūs komentējat šo dienasgrāmatu…

Nogurdināta no manas neatlaidības, māte beidzot teica, ka uzticēšot to man, ja Jūs piekritīsiet, un viņa paļaujoties uz Jums. Tāpēc apelēju pie Jūsu taisnības izjūtas.

Vispirms atļaujiet man atvairīt pirmo iebildumu, kas attiecas tikai uz mani: lai cik nesaudzīgi vectēvs šinī dokumentā izsacītos par mani, esmu pārliecinātā, ka viņš mani nenosoda smagāk nekā es pati sevi nosodu. Esmu pārliecināta, ka viņa bardzība saudzē nelaimīga, kura visu rudeni, līdz pašai viņa nāvei, dzīvoja Kalēzā.

Piedodiet, tēvoc, ka pretošos Jums kādā svarīgā punktā: esmu vienīgais liecinieks vectēva jūtu pārdzīvojumiem viņa mūža pēdējās nedēļās. Jūs neticat viņa dievbijībai: apgalvoju, ka viņam bija trīs tikšanās (viena oktobra beigās, divas novembrī) ar Kalēzas kirē kungu, kura apliecinājumu Jūs, nezinu, kāpēc, atsakāties uzklausīt. Māte man teica, ka dienasgrāmatā, kurā vectēvs atzīmējis pat sīkākos notikumus savā dzīvē, nekas neesot minēts par šīm satikšanām, kuras viņš nebūtu kavējies atzīmēt, ja tās būtu radījušas pārmaiņu viņa dzīves ritumā… Bet mate sacīja arī, ka dienasgrāmata pārtraukta pusvārdā: nav šaubu, ka nāve pārsteigusi Jūsu tēvu tanī mirklī, kad viņš bija gribējis runāt par savu grēksūdzi. Jūs maldīgi pieņemat, ka viņš būtu gājis pie svētā vakarēdiena, ja butu saņēmis grēku atlaidi. Es zinu, ko divas dienas pirms savas nāves viņš man vairākkārt atkārtoja: savas necienības apziņas nomākts, nabaga vecais vīrs bija nolēmis' gaidīt līdz_ ziemsvētkiem. Kāds pamats Jums ir man neticēt? Kāpēc Jūs uzskatāt mani par traku? Jā, divas dienas pirms savas nāves, trešdienā, viņš Kalēzas salonā satrauktā, varbūt jau aizplīvurotā balsī man stāstīja par ilgotajiem ziemsvētkiem…

Nomierinieties, tēvoc: es netīkoju pataisīt viņu par kādu svēto. Piekrītu, ka viņš bija briesmīgs, reizēm pat šaušalīgs cilvēks. Un tomēr pēdējās dienās viņu skāra brīnišķīga gaisma … un viņš, vienīgi viņš ar abām rokām saņēma manu galvu un ar varu novērsa manu skatienu…

Vai Jūs nedomājat, ka Jūsu tēvs būtu kļuvis cits cilvēks, ja mēs paši būtu savādāki? Es nemetu akmeni uz Jums: pazīstu Jūsu labās īpašības un zinu, cik cietsirdīgi un netaisni vectēvs ir izturējies pret Jums un manu māti. Tā bija mūsu visu kopīgā nelaime, ka viņš mūs uzskatīja par priekšzīmīgiem kristīgiem. Nepretojieties: pēc viņa nāves bieži esmu satikusies ar cilvēkiem, kuriem

varbūt ari ir savas kļūdas un vājības, bet kuri rīkojas saskaņā ar savu ticību. Ja vectēvs būtu dzīvojis tādu ļaužu vidū, varbūt viņš jau pirms ilgiem gadiem būtu atradis ostu, kuru sasniedza tikai īsi pirms nāves.

Vēlreiz atkārtoju, ka negribu pelt mūsu ģimeni, lai cildinātu tās nesaudzīgo galvu. Es neaizmirstu ari, ka jau ar nabaga vecmāmiņas piemēru būtu vajadzējis pietikt, lai viņam atvērtos acis, ja vien viņš pārāk ilgi nebūtu gribējis remdināt savas dusmas. Bet atļaujiet man beidzot pateikt, kāpēc attaisnoju viņa izturēšanos pret mums: musu sirdis pieķērās mantai; mēs domājām tikai par šo apdraudēto mantojumu. Protams, mums netrūkst atvainojumu: jūs bijāt darījumu cilvēks, es — vāja sieviete… Nenoliedzami, ka mūsu principi bija pretrunā ar mūsu dzīvi, vienīgi vecmāmiņai tā nebija. Mūsu domas, tieksmes un rīcība nesakņojās tanī ticībā, kurai mēs ar vārdiem piekritām. Ar visiem spēkiem mēs bijām pievērsušies laicīgajiem labumiem, turpretī vectēvs… Vai Jūs sapratīsiet manu apgalvojumu, ka viņa sirds nebija pieķērusies viņa mantai? Varu zvērēt, ka piezīmes, kuras man liedz lasīt, sniedz tam galīgu apstiprinājumu.

Ceru, tēvoc, ka Jūs mani uzklausīsiet, un paļāvīgi gaidu Jūsu atbildi'…

DAŽI VARDI PAR FRANSUA MORIAKU

Viens no savdabīgākiem franču mūsdienu rakstniekiem — Fransuā Moriaks (1885—1969) literāta gaitas sācis ar bērnības atmiņu un reliģisku pārdzīvojumu iedvesmotiem dzejoļu krājumiem «Saliktās rokas» («Les mains jointes», 1909) un «Ardievas pusaudzībai» («L'adieu в l’adolescence», 1911). Kopš 1912. gada Moriaks pievērsies prozai, viņa pirmais romāns «Važās saistītais bērns» (<rL'enfant chargй de chaоnes», 1913) stāsta par to, kādu likteni pieredz nemierpilns provinces jauneklis, kas aizbraucis uz Parīzi mācīties. Taču meistarību un slavu prozas žanra Moriaks ieguvis tikai pēc pirmā pasaules kara ar romānu «Skūpsts spitālīgajam» («Le baiser au lйpreaux», 1923). Sim darbam seko daudz romānu — «Māte-raditāja» («Gйntrix», 1923), «Mīlas tuksnesis» («Le dйsert de l’amour», 1925) u. c., kuros Moriaks ar dziļu psihoanalītisku izpratni un meistarību tēlo vientulības nomāktus, garīgo līdzsvaru zaudējušus un noziedzīgā grēcīgumā grimušus cilvēkus, kuru dvēseles varētu šķīstīt un izdziedināt vienīgi pievēršanās ticībai, t. i., katolicismam. 1925. gadā Franču akadēmija piešķir Moriakam lielo romāna godalgu un 1933. gadā uzņem par savu locekli.

Visi Moriaka romāni ir zināmā mērā autobiogrāfiski, gandrīz visos darbība noris uz dzimtās puses ainavu fona — vai nu Bordo apkaime, vai klusā, nomaļā dienvidrietumu Francijas nostūrī, kur pat kungu mājās vēl nav elektrības un līdz pašai Atlantijas okeāna piekrastei stiepjas vienīgi priežu meži un pelēku smilšu klajumi.

Tikai provincē, dzimtajā apvidū, Moriaks gūst vajadzīgo vielu savu varoņu «šķīstītavas» radīšanai, tāpēc viņa daiļrade var likties konservatīva, pat arhaiska. Tomēr tā nav, Fransuā Moriaka daiļrade ir laikmetīga, cieši saistīta ar sāpīgākajiem mūsdienu buržuāziskās sabiedrības morāles jautājumiem, kad satricināti tās tikumiskie pamati un zudusi iespēja skaidri noteikt, kas labs un kas ļauns. Parādīdams nedabiskas cilvēku attiecības kapitālisma apstākļos, Moriaks turpina 19. gs. kritizētāja reālisma tradīcijas, tomēr viņa sacerējumi nereti rada bezizejas sajūtu un noved pie atziņas, ka buržuāziskās sabiedrības traģiskās pretrunas nav iespējams novērst.

Kaut arī Fransuā Moriaks bija pārliecināts katolis, savos darbos viņš parāda, cik skaudrā pretrunā kristiānisma morāles principiem ir buržuāziskās dzīves īstenība — «Odžu ņudzeklis» («Le noeud de vipиres», 1932), «Ceļi pret jūru» («Les chemins de la mer», 1939), «Farizejiete» («La pharisenne», 1941).

Tādējādi Moriaks ir kļuvis par vienu no bargākajiem baznīcas un reliģijas kritizētājiem. Līdz ar baznīcas kritiku Moriaka daiļradē ienāk konkrēti sociāli tēli — liekulīgie farizeji, kas simbolizē reliģijas bezjēdzību, kalpību tumšajiem rituāliem, pretdabiskos aizliegumus.

Otrs veids, kas Moriaka daiļradē ieviesis konkrētus sociālus tēlus, ir cilvēku-vientulnieku attēlojums. Visos agrīnajos Moriaka romānos parādīts «tuksnesis», vientuli cilvēki, kas nekādi nevar piek|ūt cits citam, nevar rast garīgu saskaņu pat ar saviem tuviniekiem. Konflikts noris ģimenē, drāma nobriest starp laulātajiem, starp bērniem un vecākiem. Tā ir nošķirtības, galīgas atsvešinātības drāma, ko cilvēks pārdzīvo pilnīgā vientulībā.

Pirmais Moriaka sacerējums, kur cilvēku-vientulnieku atsvešinatības motīvs iegūst daudz noteiktāku sociālu izskaidrojumu, ir «Terēze Dekeirū» («Thйrиse Desqueyroux», 1927). So darbu var uzskatīt par jauna posma sākumu Moriaka daiļradē, tam seko viņa ievērojamākie reālistiskie romāni. Moriaks jau vairākkārt ir aprakstījis buržuāzisko ģimeni, kas radusies nevis aiz mīlestības, bet īpašuma saglabāšanas, dzimtas turpināšanas un saimniecības nostiprināšanas dēļ. Tātad šādai ģimenei ir raksturīga alkatība un privātīpašnieciskā mēraukla, kas, pēc Moriaka uzskata, ir buržuāziskās sabiedrības galvenās īpašības. Turpretī «Terēzē Dekeirū» par galveno principu kļūst atziņa, ka buržuāziskā ģimene ir sprosts. Ģimenes-sprosta atveidojums k|ūst par vēl vienu Moriaka darbu pastāvīgu, simbolisku tēlu. Sādā ģimenē-sprostā nok|ūst nelaimīgā Terēze, līdzko apprecas ar buržuā. Atceroties, ka viņa izšķīrusies par briesmīgo soli — sava vīra slepkavību, Terēze savā rīcībā nesaskata neko sevišķu. Par noziedznieci viņu nav padarījuši ārkārtēji apstākli, viņa nav kriminālromāna varone, tieši otrādi, Terēze ir parasts cilvēks un viņas rīcība — sekas «normāla stāvokļa» saasinājumam. Taču «normāls stāvoklis», kādā sieviete atrodas buržuāziskās sabiedrības cietumā, t. i., ģimenē-sprostā, ir pretdabisks, un Terēze meklē glābiņu, galu galā izšķirdamās par tikpat pretdabisku izeju — par Slepkavību. Terēze nav vainīga, viņa arī neapzinās savu vainu. Vainīga ir nevis viņa, bet tā bezjēdzīgā pasaule, kurā valda vienīgi alkatība.

Ar drausmu, varenu spēku Moriaks šo alkatību attēlojis romānā «Odžu ņudzeklis» Ap romāna varoni savrupmājā sapulcējušies tuvinieki, kas nepacietīgi gaida viņa nāvi. Varonis pats par to stāsta savā garajā vēstulē sievai. Vēstījums pirmajā personā ir parasts Moriaka daijrades paņēmiens, kas viņa romāniem vienmēr piešķir grēksūdzes veidu un pievērš uzmanību varoņa iekšējai dzīvei, viņa dvēselei un grēku nožēlai. Nav nejaušība, ka romānā «Odžu ņudzeklis» pagātne cieši saistīta ar tagadni, jo vēstules sākumā sirmgalvis atsauc atmiņā pagātni, bet nobeigumā atkal pievēršas tagadnei, — autors tādējādi sasniedzis saspringtu sižetu dramatismu. 5ajā romānā nav slepkavības, taču slepkavība te ir pilnīgi iespējama, to nav grūti iedomāties, jo attēlotās personas savā iedzīvošanās kārē ir gatavas uz visu. Odžu ņudzeklis — tā ir ģimene, kuras locck|us vieno nevis mīlestība, bet naids, tiem sveši jelkādi morāles principi, naudkārā alkatība tos pārvērtusi par odzēm.

Sādi secinājumi ir Moriaka kritizētāja reālisma pamatā. Moriaks apbrīnojami pratis apvienot tik pretrunīgus jēdzienus kā reālisms un katolicisms, jo mākslu vienmēr uzskatījis par tādu spēku, kurai ir pašai savi likumi un uzdevumi. Savus teorētiskos uzskatus par literatūru un romānu Moriaks izteicis darbos «Romāns» («Le roman», 1928) un «Romānists un viņa personāžs» («Le romancier et ses personnages», 1933).

Tūlīt pēc «Odžu ņudzek|a» parādās romāns «Frontenaku noslēpums» («Le mystиre Frontenac», 1933),kurā attēlota neparasti draudzīga

ģimene. Salīdzinot «Odžu ņudzekli» ar «Frontenaku noslēpumu», redzam, kā Moriaks-reālists pārvērties utopistā un sagrāvis likumsakarību, ko pats, būdams reālists, nostiprinājis. Alkatiba, naids, despotisms un citas buržuāzijai raksturīgas īpašības piepeši pārvēršas par tādu kā čaulu, neīstu virsslāni, ko viegli var nolobīt.

Sāds Moriaka mākslas līčloču ceļš izskaidrojams ar viņa daiļrades metodi, kurā saduras prasība pēc patiesības un prasība pēc ticības dievam. Savas mākslas galvenās pretrunas Moriaks formulējis grāmatā «Kristieša ciešanas un laime» 0Souffrances et bonheur du chrйtien», 1931).

Tad seko romāni «Nakts beigas» («La fin de la nuit», 1935) un «Melnie eņģeļi» («Les anges noirs», 193G), kuros atkal tumšās krāsās tēlotas cilvēku ciešanas un dvēseles mokas, parādot, ka vienīgais glābiņš no šās posta dzīves ir grēku nožēla un ticība.

Pēc tam Moriaka daiļradē iestājas pārtraukums. Viņš nododas politikai un publicistikai. Taču Moriaks nekad nav centies, nav pat mēģinājis savienot daiļradi ar politiku, nav ļāvis savā mākslā ielauzties politikas problēmām.

Otrā pasaules kara laikā Moriaks piedalās Pretošanās kustībā. Ar pseidonīmu «Forēzs» viņš izdod publicistisku grāmatu «Melnā burtnīca» («Le cahier noir», 1943), kas vērsta pret fašistu ideoloģiju un kolaboracionismu. Pēc kara Moriaks darbojas žurnālistikā, ir līdzstrādnieks avīzē «Figaro» un vēlāk «Express», kur regulāri ievieto savus «Bloknotus» — piezīmes un pārdomas par ideoloģijas un estētikas jautājumiem.

1952. gadā Fransuā Moriakam piešķirta Nobela prēmija. Divus gadus vēlāk nāk klajā romāns «Jērs» («L'agneau», 1954), kurā attēlota kāda pusaudža slimīgā eksaltācija. Pēc šā romāna Moriaka vārda māksla uz ilgu laiku apklust. Tikai pēc piecpadsmit gadiem, pašā mūža novakarē, Moriaks publicē jaunu romānu — «Agrākais pusaudzis» («Un adolescent d'autrefois», 19G9), kas, izrādās, k]ūst par pēdējo rakstnieka daiļrades devumu. Romāns ir autobiogrāfisks. Arī Moriaks, tāpat kā šā romāna varonis, dzimis Bordo, komersanta ģimenē, beidzis literatūras fakultāti Bordo universitātē. Atkal sastopam cietējus cilvēkus, patiesības meklētājus, nemierpilnus, nesavtīgus un aizkustinoši vaļsirdīgus jauniešus, kas sāk savu grūto dzīves ceļu.

Moriaka daiļrades pamatā jau divdesmito gadu beigās bija likts reālisms, kas izpaudās baznīcas, reliģijas un buržuāziskās sabiedrības netiešā nosodījumā. Tieši reālisms, kā izrādās, bijis tas perspektīvais faktors Fransuā Moriaka sarežģītajā dai|radē, tas dzīvinošais spēks, kurš radījis šā rakstnieka nozīmīgākos darbus.

L. Rambeka

SATURS

TERĒZE DEKEIRO. Tulkojusi L. Rambeka … 5 OD2U ŅUDZEKLIS. Tulkojusi J. Ābrama …. 99 L. Rambeka. Daži vārdi par Fransuā Moriaku . . 244

Франсуа Мориак ТЕРЕЗЛ ДЕКЕПРУ КЛУБОК ЗМЕЙ Романы Издательство «Лиесма»;

Рига 1977 На латышском языке

Перевели с французского Л. Рамбека и Я. Абрама Художник Эглон Лусис

HB№ 1255 Fransuā Moriaks TERP.ZE DEKEIRO OD2U ŅUDZEKLIS

Redaktore G. Ramosa. Māksi, redaktors A. Galeviuss. Tehn. redaktore V. Brālēna. Korektore KRumbēna. Nodota salikšanai 1976. g. 3. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 27. janvārī. Ofseta papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 7,75 flz. iespiedi.; 13,02 uzsk. iespiedi.; 14.12 izdevn. 1. Metiens 65 000 cks. Maksā 1 rbl. 56 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 153/28276-D632. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 5538-L.

Content

Moriaks Fransuā Terēze Dekeirū. Odžu ņudzeklis

TERĒZE DEKEIRŪ

ODŽU ŅUDZEKLIS

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

DAŽI VARDI PAR FRANSUA MORIAKU

SATURS